Un dels productes més importants i característics del País Valencià són els cítrics, principalment les taronges i les mandarines. També és un sector clau de l’economia valenciana: representa el 8% del total d’exportacions, cosa que converteix el territori en el primer exportador de cítrics del món. El País Valencià produeix tres milions de tones anuals de cítrics i representa el 69% del total d’exportacions d’aquest producte de l’estat espanyol. Factura prop de dos-cents milions d’euros i dóna feina a més de 30.000 treballadors. Produeix, principalment, mandarines (50%) i taronges (45%) i, en menor mesura, llimones (menys d’un 1%). La internacionalització ha estat un factor clau per a la supervivència del sector. Però el sector es troba en una cruïlla d’ençà que el 2016 es va aprovar l’acord de lliure comerç entre la Unió Europea i Sud-àfrica. Aquesta temporada, les pèrdues han estat gairebé de noranta milions d’euros. I n sembla pas que ni l’estat espanyol ni la Unió Europea vulguen corregir aquesta situació. Un acord que ha capgirat el sector L’octubre del 2016, va entrar en vigor l’acord entre la Unió Europea i els països de la Comunitat pel Desenvolupament de l’Àfrica Meridional (Sud-àfrica, Moçambic, Namíbia, Botswana, el Regne d’eSwatini i Lesotho). Un document de prop de 2.500 pàgines que incloïa dues mesures molt negatives per als cítrics valencians. La primera, ampliava el període d’importació de cítrics sense aranzels fins al 30 de novembre (abans era fins al 15 d’octubre). La segona, eliminava progressivament aquests aranzels, que en un principi eren del 16%, fins a la desaparició total el 2026. Cal remarcar que Sud-àfrica és el segon exportador de cítrics del món. Les associacions de llauradors i Compromís ja van alertar que aquest acord seria nefast per a l’economia valenciana. Però vuit diputats del PP i un d’UPyD van votar a favor de l’acord i, a més, nou diputats del PSOE es van abstenir. Tones de cítrics exportades el 2015. Dades de l’Organització de les Nacions Unides per a l’Agricultura i l’Alimentació (FAO) i de l’Institut de la Petita i Mitjana Indústria de la Generalitat Valenciana. El problema arriba per mar Els efectes de l’acord entre la Unió Europea i l’Àfrica Meridional ha estat immediats. En la primera part de la campanya d’enguany, la Unió de Llauradors ja ha denunciat que ha tingut pèrdues de 134 milions d’euros. D’aquestes pèrdues, un 65% té a veure amb aquest acord i és degut, fonamentalment, a la presència massiva de fruita de tercers països, principalment de Sud-àfrica. L’altre 35% de les pèrdues són a causa de l’efecte de les pluges i inundacions. Paral·lelament, les importacions de cítrics sud-africans a la Unió Europea han crescut força. El 2017, se’n va importar un 9% més que l’any anterior, especialment els mesos de setembre i octubre, amb un creixement del 41%. Evolució de les tones de cítrics exportades per Sud-àfrica. D’acord amb les dades, el creixement és evident, però, a més, aquest nou mercat també ha comportat el creixement de la superfície de cultiu a Sud-àfrica: un 11% d’ençà de l’acord. El creixement és exponencial. A les exportacions sud-africanes de cítrics, els va costar seixanta anys d’assolir les primeres 500.000 tones. Per arribar al milió, van ser només trenta-un anys. Del milió al milió i mig, dotze anys; i ara, per als dos milions, només han trigat sis anys. Es calcula que s’assolirà mig milió més d’ací a tres anys i prou. El 40% de les taronges que exporta Sud-àfrica ja va a Europa. D’aquestes, 5.500 tones han anat al País Valencià. La xifra podria ser molt superior, perquè les grans superfícies fan compres massives per a diversos països i les poden entrar per altes ports, on no fan inspeccions ni controls tan minuciosos. L’altra cara de la moneda és que els cítrics valencians han baixat de preu un 23% de mitjana en relació amb l’any anterior, a causa del col·lapse per l’arribada de cítrics de Sud-àfrica. Si l’any passat el quilo de clementines es cobrava entre 25 cèntims d’euro i 30, enguany es cobra a menys de 10 cèntims. Això passa, principalment, perquè, amb la prolongació de l’exportació sense aranzel, el final de la campanya a Sud-àfrica se superposa amb el començament de la del País Valencià i les Terres de l’Ebre. El problema ha anat encara més enllà, i aquest gener ja hi ha cítrics procedents de Sud-àfrica als supermercats. Hi ha una clàusula de salvaguarda, un mecanisme previst a l’acord, en cas que les importacions tinguin un impacte negatiu. Però el problema és que es vincula amb els preus i, per tant, el preu se sap quan la mala temporada ja ha passat. Els sectors agrícoles demanen que es renegocie l’acord i que la clàusula es puga activar al començament de la campanya si hi ha excés d’oferta, tenint en compte que ja hi ha provisions i la reciprocitat real amb la normativa europea. Les condicions més bones que tenen les importacions de fora de la Unió Europea provoquen, a més, un efecte negatiu, principalment, als productors menys professionalitzats i a les petites explotacions familiars, que no poden suportar les condicions de la gran distribució. Un petit grup d’empreses (Mercadona, Carrefour, LIDL i Consum), mogut per fer el millor negoci possible, copa el gruix de la distribució europea. Una situació desigual Els llauradors diuen que no els sembla malament que entren cítrics estrangers quan aquí hi haja escassetat, però que el problema és que se superposen els cítrics provinents d’altres estats als del País Valencià. A més, un dels grans problemes és que les condicions no són equiparables i ha una desigualtat evident: els llauradors valencians han de passar uns controls molt superiors que no passen els productes que arriben. Per això, la Unió de Llauradors exigeix la reciprocitat de les normatives europees en matèria fitosanitària i laboral en les produccions agràries procedents de tercers països. Demanen, per exemple, que s’obligue a fer exportacions en fred, per evitar plagues i malalties, i que les mesures ambientals de producció siguen recíproques amb els països exportadors. Fins a l’octubre del 2017, es van detectar trenta-set intercepcions d’enviaments de cítrics de Sud-àfrica amb plagues al territori de la Unió Europea. El 2016, vint-i-una; el 2015, cinquanta-tres i el 2014, quaranta-quatre. Per tant, la normativa s’incompleix sistemàticament, cosa que pot portar plagues de greus conseqüències als cultius del País Valencià i la resta de territoris. Des de l’aprovació del tractat, s’han detectat vint-i-quatre incidents per diverses plagues de taca negra, una de les principals malalties que tenen els cultius de Sud-àfrica. A més, el fet que els productors valencians s’hagen d’adaptar a les condicions, però que els productes procedents de fora no ho hagen de fer, comporta una situació de competència deslleial. Els Estats Units d’Amèrica, per exemple, obliguen els importadors de clementines a entrar únicament pel port de Filadèlfia; en canvi, la Unió Europea permet d’entrar-les per qualsevol port, de manera que poden passar unes inspeccions molt febles. Les solucions per al sector La primera mesura que demana el sector, com ja hem dit, és la igualtat de condicions en matèria fitosanitària i laboral. Però aquest no és l’únic problema, ni són les úniques propostes que s’han debatut. La Generalitat ha impulsat un pla estratègic per a un període mínim de quinze anys en el futur, que inclou mesures com ara ampliar les missions comercials per obrir nous mercats. A més, s’ha compromès a situar més personal a l’oficina de Brussel·les, com a lobby permanent, i a donar ajuts als agricultors amb pèrdues, entre més. Per la seua banda, Compromís demana que els cítrics s’incloguen a la llista europea de vegetals d’alt risc, de manera que se’n reforce l’entrada i es blinde la salut vegetal dels productes autòctons. A més, ha demanat mesures compensatòries per als agricultors per les pèrdues registrades, com ara l’exempció de l’IBI i la concessió d’ajuts perquè es puga endarrerir un any la recol·lecció arran de la caiguda del preu de venda. Dijous passat, les conselleres d’Agricultura del País Valencià i de Catalunya es van reunir per tractar la qüestió, i es van posar d’acord a defensar els interessos comuns i exigir la reciprocitat en els productes i les formes de producció, atès que el sector i les institucions d’aquí sí que han fet l’esforç d’adaptar-se. A més, van acordar de demanar al Ministeri d’Agricultura espanyol que prevega la possibilitat d’activar la clàusula de salvaguarda, aplique mesures compensatòries a pagesos i productes, i reforce el control i la vigilància. La Generalitat de Catalunya ha dit que faria pinya amb el País Valencià per a un possible lobby agrícola per a pressionar Brussel·les. Una de les principals crítiques ha estat la nul·la defensa de l’estat espanyol i la Unió de la citricultura europea.

Summary: Sud-àfrica posa contra les cordes el camp valencià


La Professó del Braç de Santa Tecla a la Catedral de Tarragona d’ahir al vespre fou carregada de solemnitat amb l’entrada de la relíquia mentre s’enlairaven els pilars de les colles castelleres i els elements del seguici popular l’acompanyament amb una ballada conjunta. Tot i això, amb l’arribada de les autoritats, encapçalada pel batlle de la ciutat, Josep Fèlix Ballesteros, va repetir-se l’escridassada i la xiulada a la comitiva. Així, el públic va cridar consignes a favor de la llibertat dels presos polítics i també va demanar la dimissió del batlle. Durant tota la jornada festiva, com en l’Anada a l’Ofici o la diada castellera, l’equip de govern ha estat sotmès a escridassades i xiulades per part dels assistents als actes festius arran de la crida del CDR de Tarragona. Xiulada ensordidora i crits de "Ballesteros dimissió" amb l'arribada de la corporació municipal a la plaça de les Cols. Els banderers, portadors de la Víbria, enguany van de color groc #SantaTecla18 pic.twitter.com/WDdzfGFtoY — Arnau Martínez (@arnau_martinez) September 23, 2018 I més xiulets i crits de "Ballesteros dimissió". Llàstima que no s'hagi respectat ni l'entrada del braç #SantaTecla18 pic.twitter.com/1qfEiKl0Ty — Arnau Martínez (@arnau_martinez) September 23, 2018

Summary: Xiulada i crits de ‘Ballesteros dimissió’ durant l’entrada del Braç de Santa Tecla a la catedral de Tarragona


Els habitants del món rurals es queixen i diuen prou. El mes passat els crits en defensa de les tradicions i professions com l’agricultura o la ramaderia van omplir els carrers asfaltats de Madrid. I és que les diferències entre els pobles rurals i les grans ciutats són evidents, i amenacen en ser-ho més. Després d’anys de promeses polítiques, viure en el món rural segueix volent dir no tenir els mateixos serveis que a les ciutats. Guanyar-se la vida en aquestes zones més apartades és, a més, una tasca difícil si els oficis tradicionals ja fa temps que han deixat de ser rendibles. I sota aquesta hostilitat, pobles mil·lenaris van desapareixent amb el pas dels anys i la gent es va acumulant en ciutats cada cop més congestionades. La vida en un poble abandonat: Solanell Entre les muntanyes i valls del Prepirineu català s’hi amaguen molts pobles que han anat quedant abandonats. Aquest és el cas de Solanell, un poble de l’Alt Urgell que havia arribat a tenir 107 habitants l’any 1857. Actualment, però, la majoria de cases estan a terra i les parets ensorrades només estan rodejades d’una natura que sembla que les acabarà devorant. Quan Solanell encara tenia habitants, la vida no era gaire diferent de la resta de pobles de la zona. La gent es dedicava bàsicament a l’agricultura i a la ramaderia sense pràcticament maquinària i amb la dificultat imposada dels terrenys empinats de la zona on es troba Solanell. Estem parlant concretament de fa més de setanta anys. I és que a finals dels anys 50 ja només hi quedaven tres famílies i la imminent despoblació de la vila ja s’intuïa. Finalment, l’últim habitant del poble, en Sisco Ricart, va marxar l’any 1973 després d’estar-s’hi un temps vivint sol. L’esbojarrada idea de tornar Solanell a la vida A partir del 2010, però, el poble va començar un pedregós camí per recuperar la vida que havia tingut. L’arquitecte tarragoní Saül Garreta va comprar dos terços del poble per rehabilitar-ne els edificis i aconseguir que s’hi tornés a viure. De seguida va veure, però, que la idea havia de ser comunitària o no tenia raó de ser. Inspirant-se en l’estil de vida que els antics habitants de Solanell li havien explicat, va decidir crear la cooperativa Reviure Solanell. Galeria d’imatges de Solanell Aquesta iniciativa va omplir d’esperances algunes persones que de ben petites havien abandonat el poble. És el cas de la Flora, que en va marxar amb 6 anys i ara forma part de la cooperativa. Explica que, tot i viure lluny de Solanell, sempre ha mantingut el contacte amb el poble. La idea de reviure’l la va il·lusionar i van decidir reconstruir la propietat. Tot i això, ara veu molt difícil tornar-hi a viure perquè el seu marit és molt gran ‘i els accessos són molt difícils’, tot i això, hi seguiran pujant ‘per desconnectar’. La cooperativa va néixer amb el propòsit de construir habitatges en cessió d’ús seguint el model Andel, molt estès en països nòrdics com Dinamarca, Noruega o Suècia. Com funciona un habitatge en cessió d’ús? Infogram Solanell havia de ser el primer poble a Catalunya construït totalment a partir d’aquesta lògica que escapa de la venda o el lloguer. Tanmateix, el baix preu del sòl a Solanell i l’alt cost de la construcció ha fet que el model de cessió d’ús fos inassolible per la cooperativa. És per això que han hagut de reinventar la idea inicial i adaptar-se a les condicions. Així és com Saül Garreta, l’impulsor del projecte, explica l’evolució de la cooperativa: Reactivar el poble en aquesta terra de càtars no està sent tan fàcil com es pensaven. De moment, però, han aconseguit obrir durant els mesos d’estiu el refugi del Gall Negre, que du aquest nom en honor a una anècdota que va succeir al poble. Solanell no és un cas aïllat A les valls i muntanyes de l’Alt Urgell hi ha desenes de pobles que comparteixen històries similars: segles d’història viva ara convertida en viles abandonades. L’historiador Albert Villaró explica que durant els anys 80, moment en què Solanell ja estava totalment deshabitat, es produeix una crisi de sistema que accentua el despoblament a gran part del territori català. D’entre les causes d’aquest despoblament s’hi troben la falta d’infraestructures bàsiques, especialment la manca d’escoles. ‘En aquell moment semblava la fi del model d’ocupació, que tots els pobles s’anirien extingint fins a no quedar-ne cap’. Villaró explica que no ha estat ben bé així, ‘la gent que guarda relació amb el seu poble d’origen, hi manté les cases i a l’estiu encara tenen certa vitalitat’. La situació de despoblament de l’Alt Urgell es pot fer extensible a la de tot el Prepirineu català. Judit Pujadó denuncia la falta d’atenció i serveis cap a aquests pobles. ‘Cal pensar si en un futur volem un país buit o un país buidat. I apostar perquè el territori no es buidi requereix esforços’. Galeria d’imatges de Solanell El geògraf Joan Manuel Soriano explica a ‘El procés de despoblament a les comarques de la Cerdanya i l’Alt Urgell’ que l’any 1991 el 3% de la població catalana vivia de forma permanent en el 35,8% de la superfície que representen les comarques de l’Alt Pirineu. Un desequilibri que no sempre havia estat tan profund i que es va accentuar molt a finals del segle XX. L’estudi assenyala ‘la nova estructuració de l’economia, consistent en el pas d’una economia tradicional a una economia de mercat i la vertebració territorial’ com a causes de la polarització entre camp i ciutat. Prenent com a exemple l’Alt Urgell, l’evolució demogràfica de la comarca mostra una clara davallada els anys 80 i 90. Tot i això, la tendència de despoblament dels municipis més petits va fer créixer La Seu d’Urgell, on es va concentrar gran part de la població de la comarca. La infografia mostra l’evolució del municipi de Montferrer i Castellbò respecte a la capital. Si a finals del segle XIX tenien un nombre d’habitants similars, el 2018 la Seu en tenia 12041, mentre Montferrer i Castellbò només en tenia 1074. Evolució demogràfica de l’Alt Urgell Infogram En altres pobles amb una situació similar a Solanell s’hi ha intentat aplicar models similars al de la cooperativa. Aquest és el cas d’Envall, un poble de la Vall Fosca on una cooperativa treballa per recuperar-lo ‘des del punt de vista poblacional, arquitectònic i socioeconòmic, després d’haver estat 30 anys abandonat’. Actualment Envall ja té 6 habitants permanents. Els socis de la cooperativa han adquirit pràcticament la totalitat dels solars del poble i ja n’han rehabilitat tres edificis. Èxode rural, ciutats superpoblades La majoria de pobles que es troben avui en una situació com la de Solanell o Envall van perdre els últims habitants amb l’èxode rural de la segona meitat del segle XX. Moltes persones van abandonar el camp per guanyar-se la vida a les ciutats, que han anat creixent des d’aleshores i han provocat un desequilibri demogràfic entre les zones rurals i les urbanes. Però aquesta tendència no és exclusiva de la península. Segons l’informe de l’ONU ‘Perspectives mundials d’urbanització’ (2018), més de la meitat de la població mundial viu en ciutats i s’estima que de cara al 2050 aquesta proporció augmenti fins a un 13%. D’aquestes grans urbanitzacions se’n derivaran problemes que ja es comencen a notar com la dificultat de fer arribar els serveis a tothom o la proliferació dels infrahabitatges. D’altra banda, dins de les ciutats també es produeix un altre tipus d’èxode: la gentrificació. Aquest concepte, molt en voga recentment, es refereix al desplaçament forçat de la població de classe baixa o mitjana, sigui per l’acció pública, sigui per l’increment de preus. Segons el geògraf Oriol Nel·lo, no es tracta d’un fenomen recent, sinó una situació de segregació consubstancial de les societats contemporànies. De fet, a Barcelona, aquesta situació fa temps que es nota. L’entrada de capital als mercats immobiliaris, l’impacte del turisme i la creixent presència de població temporal a la ciutat ha fet que, cada vegada de manera més determinant, ‘la capacitat d’escollir lloc de residència sigui en funció de la renda de les persones’. A grans trets, això provoca que els llocs més accessibles, amb millor urbanització i millors serveis siguin més cars i les persones amb més poder adquisitiu acostumin a concentrar-se allà. De nou, a les ciutats se’ns planteja el repte per aconseguir uns serveis i uns drets per a tothom, com és el dret a l’habitatge. Solucions cooperatives també per a les ciutats ‘Les recerques dutes a terme en l’àrea barcelonina han verificat que efectivament l’organització ciutadana pot esdevenir un fre als processos de segregació i gentrificació‘. Oriol Nel·lo planteja l’habitatge cooperatiu com una de les 28 propostes de polítiques en el camp de l’urbanisme i l’habitatge per fer front a la segregació i la gentrificació Els canvis de vida que ha portat la societat tecnològica i millenial han portat també dificultat de viure. Davant d’això fa temps que sorgeixen idees d’habitar de manera més cooperativa. La Borda és un exemple de cooperativa d’habitatge en cessió d’ús. Es tracta d’un projecte vinculat a can Batlló que neix amb l’objectiu d’oferir un habitatge digne i assequible pels veïns i veïnes del barri. Compta amb 28 habitatges, on actualment ja viuen una cinquantena de persones. El solar és propietat de l’Ajuntament de Barcelona, que el cedeix durant 75 anys a canvi d’un cànon anual. Aquest sòl porta el qualificatiu d’Habitatge de Protecció Oficial (HPO), això comporta que hi hagi topalls de renda màxima per les unitats de convivència que hi vulguin viure. Per formar-ne part, els socis i sòcies han de posar-se en contacte amb l’organització i fer una aportació inicial de capital. A banda de tot això, ‘s’ha de tenir temps i moltes ganes de col·laborar-hi’ remarca Joan, soci de La Borda. En Joan també explica que el projecte és complex i ha suposat un canvi respecte a les seves vides anteriors. Per exemple, s’han hagut d’organitzar pel que fa a la neteja, un servei que no volien externalitzar. ‘Abans netejaves casa teva i ja està, ara hi ha tota una sèrie d’espais comuns que també s’han de cuidar’. Ara mateix tots els habitatges de La Borda ja estan adjudicats a una unitat de convivència, tot i això, hi ha una llista d’espera amb una sèrie de sòcies expectants, que han creat la seva pròpia organització. L’any passat, l’Ajuntament ja va signar la cessió de solars a cooperatives per construir 4 promocions de cohabitatge als districtes de Ciutat Vella, Sants-Montjuïc, Nou Barris i Sant Martí. Les cooperatives són al cap i a la fi una resposta natural a les dificultats de viure tant en pobles com en ciutats. Està per veure encara quin acabarà sent el model de vida en aquests llocs tant oposats en un futur ja no tan llunyà.

Summary: Pobles despoblats i ciutats sobrepoblades: on hem de viure?


Els presos polítics catalans que són diputats al congrés espanyol han hagut de seguir el discurs de Pedro Sánchez des de la presó dels Lledoners. La mesa, presidida per Meritxell Batet, va acceptar-ne la suspensió a petició del Tribunal Suprem, confirmant una vegada més que la separació de poders a Espanya no existeix. Als escons d’Oriol Junqueras, Josep Rull, Jordi Turull i Jordi Sánchez hi havia margarides grogues per a recordar la injustícia d’un sistema que menysprea la democràcia i els votants que els van escollir per representar-los. Un gest que no ha fet immutar Pedro Sánchez, qui ha fet un discurs que no solament no ha tingut en compte els diputats absents, ostatges de l’estat, sinó que els ha negat la categoria de presos polítics. En la seva intervenció inicial, no ha dedicat ni un minut a la situació de Catalunya. Si Sánchez tingués una proposta de solució per al conflicte català, l’hauria exposada avui solemnement, amb valentia, buscant el consens de la resta de forces polítiques espanyoles, donant-li la solemnitat que requereix la magnitud del problema. Però una vegada més, ha optat per no parlar-ne, perquè no té cap proposta de solució, més enllà de les apel·lacions retòriques al diàleg. La prepotència de Sánchez, també l’han patida els seus suposats socis d’Unides Podem, que han vist com davant els seus nassos demanava l’abstenció al PP i Ciutadans, com si no negociés res. El dirigent del PSOE ha arribat al congrés espanyol sense cap acord tancat amb Podem i no ha fet cap gest per a acostar posicions. Al contrari, Pablo Iglesias ha tingut un dur intercanvi de paraules amb Sánchez que allunya les possibilitats d’un govern de coalició. Amb aquest to de sobrat, fins i tot ha aconseguit irritar a Compromís, que després d’haver-lo escoltat es manté en l’abstenció, perquè no ha dit res del nou model de finançament. El seu discurs no semblava el d’un dirigent que busca suports parlamentaris, sinó el d’un que ja ha assumit que anirà a eleccions. ‘O estabilitat o eleccions’, ha reclamat retòricament, quan tot indica que ja ho té decidit. Sánchez continua sense entendre res o fent veure que no ho entén, perquè quan ha tret el tema de Catalunya ha repetit l’estratègia d’encapsular el conflicte situant-lo només entre catalans, com si fos un problema de convivència i no un conflicte polític entre Catalunya i Espanya. Quan insisteix que el de Catalunya és un problema de convivència, repeteix gairebé el relat de Ciutadans. En això, hi ha poques diferències amb el partit d’Albert Rivera i amb el de Pablo Casado. A més, ha presentat el PSOE com el garant de la unitat d’Espanya davant l’escassa implantació del PP a Catalunya, que només hi va aconseguir una diputada, la cèlebre Cayetana Álvarez de Toledo. Per acabar-ho d’arrodonir, ha reivindicat la posició del PSOE a favor d’aplicar l’article 155 i ha negat l’existència de presos polítics. Sánchez no ha posat cap pista d’aterratge perquè ERC s’abstingui, al contrari, l’ha omplert de mines. I si Junts per Catalunya tenia dubtes, avui deuen haver quedat esvaïts. Negar l’existència de presos polítics i reivindicar l’aplicació de l’article 155 fa impossible el suport de qualsevol partit independentista. Després de la primera sessió, Sánchez no ha deixat cap més opció a l’independentisme que votar en contra si no vol ser còmplice d’aquesta humiliació. I ha demostrat que les negociacions amb Podem són un simulacre. Ni l’independentisme ni Podem no poden assumir tanta prepotència i menyspreu. L’únic objectiu d’aquest debat mal anomenant d’investidura és carregar el mort de les noves eleccions a l’oposició. Junts per Catalunya ja ha anunciat el seu no. Sánchez ha aconseguit que els presos que demanaven l’abstenció s’hagin passat al vot negatiu després d’haver-lo sentit. Ara falta saber què farà ERC. Les Corts debatran les discrepàncies del govern espanyol amb la llei de pressupost. La Diputació Permanent de les Corts es reunirà aquesta setmana perquè el conseller d’Hisenda, Vicent Soler, expliqui les discrepàncies mostrades pel govern espanyol amb la llei de pressupost de la Generalitat per al 2019 i la llei d’acompanyament. Com que el ple es troba en període de vacances parlamentàries fins al primer de setembre, el conseller compareixerà davant aquest òrgan, com es fa habitualment quan no hi ha període de sessions. La compareixença de Soler es fa a petició del PP, que vol que informi sobre els acords adoptats en la comissió bilateral entre la Generalitat i l’estat, i que expliqui els ‘dubtes de legalitat’ mostrats pel govern espanyol. La comissió bilateral és el pas previ a la presentació d’un recurs d’inconstitucionalitat si, en el termini de sis mesos, no s’aconsegueix d’arribar a un acord entre les dues administracions. En el cas de la llei de pressupost de la Generalitat per al 2019, el govern espanyol s’ha mostrat en desacord amb l’article 34 i amb diverses disposicions addicionals, les quals fan referència al règim retributiu del personal laboral de l’administració autonòmica i els llocs de feina del cos de metges forenses adscrits als instituts de medicina legal i ciències forenses, entre més. En el cas de la llei de mesures fiscals, de gestió administrativa i financera i d’organització de la Generalitat, més coneguda com a llei d’acompanyament al pressupost, les discrepàncies afecten la llei de coordinació de policies locals i diversos aspectes de la regulació de caça. Afecta també la disposició que amplia les prestacions del pla de salut bucodental a la població vulnerable, sigui per motius de salut o per la seva situació socioeconòmica. Així mateix, estableix que s’igualaran els complements específics dels odontòlegs d’atenció primària als percebuts pels facultatius especialistes. L’ex-batlle d’Alacant Luis Díaz Alperi, absolt de frau fiscal. L’ex-batlle d’Alacant Luis Díaz Alperi ha estat absolt de tres delictes contra la hisenda pública i un de suborn. El jutge ha considerat que no quedava acreditat que l’ex-batlle del PP defraudés a l’Agència Tributària més de 682.000 euros en declaracions d’IRPF dels anys 2007, 2008 i 2010, ni increments patrimonials no justificats. Segons el titular del jutjat, no hi ha proves que Díaz Alperi simulés un negoci, juntament amb l’administrador de l’entitat Taller de Contabilidad SL, per a saldar un deute tributari de més d’un milió d’euros l’any 2007, ni tampoc després d’haver analitzat els canvis de titularitat d’un catamarà i els registrats en el repartiment del capital social de l’empresa propietària d’aquesta embarcació. Així, el magistrat ha descartat que Díaz Alperi generés uns increments patrimonials injustificats de 337.000 euros i 308.209 euros, els anys 2008 i 2010 i que, amb això, defraudés 144.862 euros i 132.468 euros. Finalment, la sentència també ha absolt Díaz Alperi del delicte de suborn, perquè determina que no ha quedat acreditat que el gerent de la marina esportiva del port d’Alacant li permetés d’amarrar un vaixell i utilitzar les instal·lacions de franc del 18 de novembre de 2008 al 31 de gener de 2013. Ciutadans posa en el punt de mira la Plataforma per la Llengua a les Illes. La diputada de Ciudadans Patricia Guasp ha presentat dues qüestions al parlament en què sol·licita resposta per escrit al conseller d’Educació, Martí March, sobre les subvencions que ha atorgat el govern a la Plataforma per la Llengua. El partit d’Albert Rivera ataca ara l’ONG del català, després d’haver-ho intentat ja amb els docents i amb altres associacions que promouen la llengua i la cultura, com l’Obra Cultural Balear. Concretament, Guasp ha demanat quina quantitat exacta en concepte d’ajuts i subvencions va atorgar el govern a la Plataforma per la Llengua l’anterior legislatura. També ha demanat si l’entitat havia fet cap estudi, projecte o treball per a la Conselleria d’Educació ‘amb l’objectiu d’examinar la llengua en la qual s’expressen els alumnes de les Balears a les aules i al pati’. El motiu de les preguntes, segons la diputada, és que la seva formació està preocupada per la possibilitat que el govern estigui subvencionant una entitat amb l’objectiu de promoure ‘la imposició monolingüista de la llengua catalana sense promoure les nostres modalitats lingüístiques de Mallorca, Menorca, Eivissa i Formentera’. Guasp acusa la Plataforma per la Llengua de dedicar-se a ‘espiar el comportament lingüístic d’alumnes i professors tant als patis com al menjador de les escoles’. La visita de Macron a Andorra al setembre serà de dos dies. El govern planifica una visita de dos dies del copríncep francès, Emmanuel Macron, al setembre. Treballen perquè sigui el dijous 12 i el divendres 13, i inclou un recorregut per les parròquies, com ja va fer el seu predecessor, François Hollande, i amb un programa força similar. Macron arribaria el dia 12 de setembre a la tarda amb temps per a trobar-se amb membres del govern i els representants del Consell General. L’endemà seria el moment d’acostar-se més directament a la ciutadania, amb un recorregut per les parròquies i la visita als comuns. També s’ha proposat que el copríncep faci un discurs a la plaça del Poble de la capital, com ja van fer Hollande i Sarkozy en les seves visites respectives. El programa no està tancat i falta l’aprovació de la banda francesa, que ha d’ajustar l’agenda de Macron. Quedaria pendent alguna altra possible visita de caràcter més social, com la que va fer Hollande al Lycée, per exemple. El mes vinent es preveu que vingui una delegació de l’Elisi per coordinar la visita i tractar qüestions de seguretat.

Summary: Sánchez estripa les cartes


El Departament de Treball, Afers Socials i Famílies i el Ministeri de Foment han dictat uns serveis mínims a Catalunya del 40% a Rodalies en la vaga convocada pel sindicat CGT dimecres que ve. L’aturada serà de dotze del migdia a quatre de la tarda i de vuit del vespre a mitjanit, mentre que durant la resta de la jornada el servei serà l’habitual. Al País Valencià els serveis mínims de Rodalies seran del 75% en les hores punta: de sis a nou del matí; de dos quarts de dues a dues; de dos quarts de quatre a quatre de la tarda i de dos quarts de sis a dos quarts de nou del vespre. La resta d’hores només circularan la meitat dels trens. Pel que fa als trens TGV s’assegurarà amb un servei del 78% dels trens afectats, i amb un 65% els serveis d’Avant, segons ha informat la companyia Renfe. Els viatgers amb bitllets adquirits amb antelació pels serveis afectats per la vaga poden sol·licitar el seu canvi o reemborsament sense cap cost addicional. Les aturades es repetiran el 14 i el 30 d’agost. Respecte als trens de mercaderies, s’estableix un percentatge del 25% del servei habitual. La CGT reclama millores La CGT ha convocat aquestes aturades per reclamar diverses millores, com un augment de les taxes de reposició, la conciliació familiar, que s’aturi l’externalització dels serveis o el dret a promoció interna, entre d’altres. Segons el sindicat, amb la manca de personal no és possible ‘mantenir i garantir la prestació d’uns serveis de qualitat i garants d’un ferrocarril per a la majoria’ i que es compleixi el reial decret 6/2018 referent a l’augment dels llocs de treball i a la reducció de la jornada setmana a 37,5 hores a la setmana.

Summary: Serveis mínims a Rodalies i TGV en la vaga de dimecres de Renfe


Un atemptat amb cotxe bomba contra els autocars que transportaven persones que s’evacuaven d’Alep, al nord de Síria, ha causat almenys quaranta-tres morts, segons l’Observatori Sirià dels Drets Humans, un centenar segons la Defensa Civil Siriana. El comboi, de setanta-cinc vehicles, formava part d’un pacte d’intercanvi de població assetjada a diverses ciutats sirianes. Ara per ara, no ha reivindicat l’acció cap grup. La televisió oficial del règim d’Al-Assad ha culpat els rebels i Estat Islàmic, ja que els autocars transportaven persones evacuades de localitats favorables al règim. Al-Assad i alguns grups rebels van pactar d’intercanviar persones de ciutats dels dos bàndols. Ahir cinc mil xiïtes alauites van viatjar a Alep, controlada pel règim, mentre que l’exèrcit sirià va deixar que els sunnites i els combatents marxessin cap a una localitat en mans dels rebels a prop de Damasc. No s’havien produït incidents fins avui.

Summary: Un centenar de morts en un atemptat contra els autocars que transportaven persones evacuades d’Alep


La Junta Electoral espanyola (JEC) ha obert un expedient sancionador a la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals (CCMA) pel documentari Un procés dins el procés, on s’explica el dia a dia dels familiars dels presos polítics. Es va emetre el 9 d’abril dins l’espai ‘Sense Ficció‘, dos dies abans de començar la campanya electoral. La Junta Electoral Provincial de Barcelona va desestimar un recurs de Ciutadans en primera instància, però la JEC revoca aquesta decisió perquè considera que l’emissió del film vulnera ‘el principi de neutralitat informativa’ dels mitjans públics en un procés electoral. La JEC també diu que ofereix ‘una imatge de victimització d’un sector de la societat catalana que resulta obertament favorable’ als partits independentistes. En aquest sentit, la junta demana a TV3 d’extremar la cura per evitar continguts audiovisuals en processos electorals perquè, a parer seu, el documentari ‘afavoria les posicions ideològiques d’una part de les formacions polítiques’ que es presentaven als comicis. ‘En el seu conjunt, transmet un missatge legitimador de la causa separatista, la qual es descriu com una causa justa, i els seus defensors, com a víctimes d’una opressió abusiva i infundada’, argumenta la JEC. L’obertura d’un expedient sancionador com aquest pot comportar multes d’entre 300 i 3.000 euros.

Summary: La JEC expedienta la CCMA pel documentari sobre els familiars dels presos polítics


L’escriptora Maria Mercè Roca (1958) és la cap de llista d’ERC-MES a l’Ajuntament de Girona. En aquesta entrevista parla dels problemes que hi ha hagut a la ciutat per a investir batlle. Finalment, demà passat, si no hi ha sorpreses, Marta Madrenas (CDC) serà investida nova batllessa. Serà gràcies al pacte entre convergents i socialistes. Maria Mercè Roca diu que ERC-MES encara no ha decidit què votaria al ple d’investidura de divendres, però que té ganes de girar full. Valora positivament el canvi de Madrenas per Ballesta, explica per què no va voler entrar al govern i diu que vol col·laborar des de l’oposició en les qüestions ‘de ciutat’. Roca atén VilaWeb telefònicament. —Contenta de com ha acabat tot plegat? —Doncs no gaire. Decebuda, més aviat. Però amb ganes de girar full i continuar treballant per la ciutat. Per això hi som. —ERC-MES diu que el model de ciutat els va separar de CDC, i no només el sou del batlle. Quin és el model de ciutat que us separava? —Nosaltres, abans de tot aquest problema, i abans que l’alcalde de Girona fos el president de la Generalitat, i que es posés a dit el número 19 de la llista i etcètera, ja havíem rebut ofertes d’entrar al govern. I amb el senyor Ballesta, vam tornar a rebre’n. No ens va semblar convenient perquè tenim un model de ciutat diferent. Un model cultural, i de turisme, diferent. Nosaltres apostem molt més pels barris que els convergents. ‘Els barris són centre’: aquest era un dels nostres lemes de campanya. Nosaltres enfoquem molt la mirada cap als barris perquè hi hagi cultura, oportunitats i el comerç hi funcioni. En canvi, Convergència té el focus molt més posat al centre de Girona, al barri vell, i a una classe de turisme limitat en aquesta zona. —No creieu que el vostre model podria ser més fàcil d’aconseguir amb ERC dins el govern, i no fora? —Home, això no se sap mai. A nosaltres ens hauria agradat ajudar des de l’oposició. Ajudar perquè les grans qüestions de ciutat anessin endavant. Volíem això. Es va insistir moltíssim perquè entréssim al govern. Però no per a fer junts un model de ciutat que ens agradés a tots dos. Era més aviat perquè CDC necessitava tranquil·litat i comoditat a cada ple, perquè governar en minoria vol dir parlar molt i consensuar, i realment és més dificultós que no pas tenir la majoria. —ERC i CDC de Barcelona marquen les ordres a Girona? —Nosaltres, de Barcelona, no n’hem rebut cap ordre. No l’hauríem acceptada, tampoc. La nostra manera de funcionar és amb llibertat i autonomia total. Tenim la confiança dels nostres partits (recordo que som ERC i MES), treballem al territori i ho fem bé. A CDC, s’ha dit i repetit, i és veritat, que hi ha hagut pressions. Pressions que han vingut des de dalt per acabar pactant amb el PSC. De fet, el senyor Ballesta va ser proposat i posat pel senyor Puigdemont. Això se sap. Ara, no sé fins a quin punt ha intervingut a buscar el substitut. No ho sé. —Creieu que el canvi de Ballesta per Marta Madrenas serà bo? —Que ara la batllessa sigui Marta Madrenas, ho veig natural. Res a dir. Anava tercera, era a l’equip de govern i era regidora. Si s’hagués fet així des del primer moment, totes les coses haurien estat molt més fàcils. Nosaltres no vam entendre que s’hi posés el número 19. Es digui senyor Ballesta o senyor Rius. El problema no era la persona. És el procediment. No podíem de cap manera votar una imposició com aquesta. Ens sembla que construïm un nou país, anem gestant la república catalana i les coses s’han de fer ja ben fetes. No pot ser que a un pas de la independència, com nosaltres desitgem, es facin maniobres com aquesta. Amb tan poca democràcia. Fent dimitir persones que treballaven dins CDC des de la legislatura anterior. Es va actuar amb un menyspreu absolut cap aquestes persones. Una cosa que no es podia tolerar. —El divendres s’ha de votar la nova batllessa. Què fara ERC-Més? Ho teniu decidit? —Encara no. Avui comencem a parlar-ne. El vot serà un gest, només. Perquè l’alcaldessa sortirà escollida fem el que fem. PSC i CDC tenen prou vots. Per tant el vot és un gest. I perquè tothom l’entengui ha de ser un gest coherent i l’explicació del vot, també. Ha de ser un gest que ha de construir i ha d’anar cap endavant. Perquè repeteixo, nosaltres hem passat el dol i una sorpresa molt gran. Tot això en l’àmbit polític. Vull dir que jo no he passat un dol personal. Això és política. I les decisions i els pactes són polítics. I per sobre d’això hi ha les persones. No em sento gens atacada personalment. Gens menystinguda personalment. Agafar-se tot això en l’àmbit personal és un error. A part això, volem girar full. Tornar a treballar. I anar construint la ciutat. —A la Diputació de Girona, el més calent és a l’aigüera. El pacte de govern no és pas gens clar. —Hi havia, segons que he llegit, la voluntat i el compromís que ERC entrés a governar la diputació amb CDC, que són els que van guanyar. Però és un pacte que de moment s’ha aturat. —Ja escriviu un dietari? —Ha ha! Saps quin problema hi ha? Un problema meu: normalment escric per publicar-ho. I ara publicar un dietari? La gent s’enfadaria molt. —Perfecte. Les veritat couen. Deixeu una nota que digui: no es pot publicar fins d’aquí a quinze anys. —És una idea. És una idea. És veritat i seria un exercici molt recomanable. Hauria de dedicar-m’hi molt, eh? Passen coses cada dia. M’hauria de llevar a les sis per escriure. Ha! —Cert. Un gironí a la presidència, la ciutat a ‘Joc de Trons’ i ara la investidura. Temps intensos. —Sort que la ciutadania té el cap molt ben posat i tot continua. Tot funciona. I la vida continua i a més a més la senyora Madrenas serà investida alcaldessa divendres. I a partir d’aquí se suposa que començarà una època de calma. Ells tindran un govern estable, que és el que volien i necessitaven. Veurem com ho fan. Veurem quin lloc ens donen a l’oposició. Sempre hem dit que estem oberts, que volem treballar-hi, que ens hi comptin. —Les relacions entre ERC i la CUP són bones, a Girona? —Tenim unes relacions molt respectuoses. Crec que ERC no els ha atacat mai. Sempre hem pensat que els dos partits eren molt a vora. Que vèiem la lluita per la independència absolutament clara. Que no hi ha cap dubte que ERC i la CUP són partits independentistes per sobre de tot. Per sobre de tot. I per tant aquest llaç que ens uneix és molt fort. —Si aquest procés es fa de baix cap a dalt, per què no comencem per les comarques més independentistes, on hi ha un 50%+1 de vot independentista des del 27-S. La por de no tenir legitimitat per falta de majoria absoluta, desapareix. Per exemple: a les comarques de Girona ja no es paguen impostos a l’estat. Per què no posem tota l’ofensiva als territoris més independentistes? —Aquesta idea no l’havia sentida, fins ara. Però em sembla agosarada, i en aquests temps, que tot és tan complicat, que fem coses noves, em sembla que les idees agosarades s’han d’escoltar. Arribarà un moment que els ajuntaments tindran un pes molt important. Hauran de dir i fer coses. No sé quan, ni què serà. Però el poder que tenen, i l’autonomia, és importantíssim. Potser la gent no n’és conscient. Els ajuntaments hauran de fer un pas, i serà fantàstic. Esperem poder-ho veure, i que estiguem a l’altura. —Si són gent valenta, tindreu molta força darrere. Són zones amb el 55%, 60%, 70% de vot independentista. —I tant. Per exemple, penso en la comarca del Pla de l’Estany. Importantíssim el suport que hi té l’independentisme. I és veritat que el que és molt difícil en l’àmbit gran, en l’àmbit petit no és gens traumàtic. I es pot anar sumant.

Summary: Maria Mercè Roca (ERC): ‘Volem girar full’


VALÈNCIA, 21 (EUROPA PRESS) La vice-presidenta de la Generalitat, Mónica Oltra, ha assegurat aquest divendres que el Consell ha acatat des del minut zero la decisió del Tribunal Superior de Justícia (TSJ) de suspendre cautelarment el decret de plurilingüisme, per la qual cosa la norma no s’ha desenvolupat i no s’ha aplicat des d’aleshores. Oltra s’ha manifestat en aquests termes durant la conferència de premsa posterior al ple del Consell a Ademús (València), en ser preguntada pel termini de cinc dies que el TSJ ha donat a la conselleria d’Educació perquè precise quines mesures ha adoptat per a complir la resolució judicial que va suspendre cautelarment el decret de plurilingüisme. Sobre este tema, la portaveu del govern ha indicat que l’Advocacia de la Generalitat està preparant un informe per a donar resposta al tribunal i al mateix temps, un recurs contra la suspensió cautelar. ‘La decisió s’ha acatat des del minut zero i se’n va a recórrer per no estar d’acord –el Consell– amb les valoracions jurídiques de la interlocutòria, ha explicat Oltra. La vice-presidenta ha apuntat, com a exemple, que la normativa que es va preparar perquè professors d’educació pública accediren a una beca de formació en l’estranger per a millorar el seu nivell d’anglés es va elaborar conforme al decret, però quan es va donar la suspensió cautelar es va canviar la normativa i es va fer dependre d’un altre decret. Qüestionada sobre ‘l’alarma social’ a la qual s’ha referit el PP després de la suspensió cautelar del decret, Oltra ha destacat que no n’existeix cap perquè el curs escolar començarà amb tota normalitat al setembre, tal com estava previst. ‘L’únic que intenta crear polèmica amb aquesta qüestió és el PP, que en educació no ix molt ben parat’, ha subratllat la vice-presidenta.

Summary: Oltra assegura que la suspensió cautelar del decret de plurilingüisme s’ha acatat des del minut zero


A mitjan mes de juny, el Consell Comarcal del Priorat i l’associació Prioritat, que aplega entitats, particulars i institucions de la comarca, impulsora de la candidatura del Priorat-Montsant-Siurana a Patrimoni Mundial de la UNESCO, van fer públic, mitjançant una nota de premsa, que el ministeri de Cultura espanyol, que és qui en té la competència, retirava de manera estratègica la candidatura arran d’un informe d’ICOMOS que en desaconsellava la inscripció a la llista del Patrimoni Mundial. L’explicació completa us la vam oferir en aquest article. Si la candidatura hagués tirat endavant, s’hauria examinat durant la 43a sessió del Comitè del Patrimoni Mundial de la UNESCO, a Bakú (Azerbaidjan), el 5 de juliol. En aquesta sessió, Elisa de Cabo, representant de l’estat espanyol, va ser molt crítica amb el procés d’avaluació d’ICOMOS i va defensar els valors de la candidatura, ‘una proposta precursora i avançada’ d’un paisatge que ‘no és solament testimoni d’un passat i un present, sinó també un compromís inequívoc amb un futur possible, viable i sostenible’. Podeu consultar-ne la intervenció íntegra. Elisa de Cabo va dir: ‘Aquest paisatge representa milions d’homes i dones de tots cinc continents, els referents dels quals, igual que en aquest paisatge, són el respecte per una agricultura de petita escala, el respecte mediambiental, la preservació de la biodiversitat i la fidelitat a la seva terra i el seu paisatge, que és allò que finalment assegura la seva supervivència, viabilitat i sostenibilitat. De manera que, ja d’aquest mateix instant, volem convidar l’òrgan consultiu corresponent a tenir les sessions de treball que calguin, per poder tornar a presentar aquesta candidatura, que entenem que és un paisatge que encara no és representat a la llista. Aquest paisatge agrícola representa una proposta precursora i avançada. Això podria haver contribuït a aquest desenllaç inesperat i impensable fa tan sols unes quantes setmanes. Perquè aquest paisatge no és únicament testimoni d’un passat i d’un present, sinó d’un compromís inequívoc amb un futur possible, viable, desitjable, sostenible, en completa sintonia amb la filosofia de Nacions Unides i la UNESCO, i naturalment de l’Agenda 2030. Per això entendreu l’obligació que tenim en persistir en la defensa d’aquest paisatge i d’inscriure’l en la llista del Patrimoni Mundial.’ L’associació Prioritat reitera que la ‘retirada estratègica’ ha de servir per a reforçar la candidatura i, en especial, per a treballar sobre l’ens de gestió, que és la peça clau que ha de garantir el model de desenvolupament de present i de futur d’aquest territori i preservar-ne els valors de paisatge que la candidatura ha sabut fer visibles. Prioritat ara vol aprofitar aquesta ‘pròrroga’ per encaixar els nous desafiaments que es presenten en la gestió del paisatge, i que ja es van conformant amb noves eines de participació popular, com ara la creació de fòrums d’àmbits diversos (fòrum agrari, de turisme, ensenyament, cultura) i projectes com ara el banc de terres (a l’entrevista amb Roser Vernet, coordinadora de Prioritat, es detallen els tres nivells de gestió). I per les institucions implicades (consell comarcal, Diputació de Tarragona i Generalitat de Catalunya), aquesta ‘retirada estratègica’ de la candidatura, també seria bo que els permetés de treballar noves dinàmiques per a encaixar una gestió ‘precursora i avançada’: la gestió dels valors del paisatge del Priorat, que en bona part implica comprendre que calen noves formes de governança, més participatives, menys jeràrquiques, comptant amb la gent del territori i partint d’aquest compromís que la candidatura explica tan bé. Així mateix, ha de permetre de dotar de recursos l’ens de gestió per poder-lo fer efectiu. I és que el Priorat és un territori que no té condicionants severs, perquè ha preservat els valors fonamentals del seu paisatge. Ara el desafiament és crear un model de gestió que vetlli perquè aquests valors no es malmetin, entenent que el paisatge és dinàmic. En això la gent del Priorat no pot fallar (i les institucions tampoc), perquè el paisatge agrari de petita escala ha de continuar essent el seu paisatge de futur.

Summary: La candidatura del Priorat a Patrimoni Mundial de la UNESCO, endavant


Joan Rendé (Barcelona, 1943) és un novel·lista d’estil fi i llengua rica. Conformat per dos mons, el de l’Espluga de Francolí i el del Poblenou de Barcelona, és un personatge singular que sempre ve de gust entrevistar, perquè és reflexiu, clar i lúcid. La seva darrera novel·la, Ballaven el black bottom (Proa), que acaba d’arribar a les llibreries, se situa als anys trenta del segle XX, al voltant d’una família, que és la seva família materna, els Masdéu, carreters del Poblenou. Una història tràgica que, segons que explica Rendé, ha escrit amb diferents propòsits, però amb una voluntat clara de fer un paral·lelisme amb la realitat social i política que avui ens toca viure. —Podríem començar tenint un record per a Isabel-Clara Simó. Vós la devíeu conèixer bé. —Jo la vaig conèixer tots els anys de lluita, de la primera època de la revista Canigó, amb Xavier Delfó, que després va ser el seu home. Participàvem amb el pseudònim col·lectiu Trencavel. I en aquella època fèiem –o ens pensàvem que fèiem– crítica social. Els de Trencavel érem els mateixos, si fa no fa, que els de l’Ofèlia Dracs. —Però Isabel-Clara Simó no formava part del col·lectiu literari Ofèlia Dracs. —No. Ella era la capitana del vaixell i nosaltres remàvem. Ella era la directora de Canigó. I sempre era a tot arreu. I una cosa que m’ha sorprès és que sempre la recordo jove i jovial, dos epítets molt necessaris en els temps que hem d’empènyer. I era una dona d’empenta. Amb molt de coratge, les idees molt clares i estava disposada a tot. No tenia reserves. Li agradava parlar i parlar clar. I això és molt d’agrair. De vegades parlava per nosaltres. —Que vingués d’Alcoi també era rellevant. —Sí. Diuen que era una deixebla fervent de Joan Fuster i realment era així. El tenia sovint a la boca i encara més sovint al pensament i les idees. Una dona d’una fidelitat al país extraordinària. Tenia una concepció del país plenament coincident amb la d’alguns (com jo). —Amb Isabel-Clara Simó devíeu compartir generació. —Més o menys. Jo ara en tinc setanta-sis anys, a punt de fer-ne setanta-set. —També us volia demanar pel celler Rendé Masdéu. A setanta-sis anys, perdre el celler sota les aigües del Francolí deu ser dur. —T’he d’avançar que he decidit de no continuar-hi. Sóc massa gran, hi he enterrat massa hores, massa dolor. En canvi, la meva neboda, el seu marit i els seus fills el continuaran i ho faran molt bé. És tal com ha de ser. Tot ha de tenir un relleu. Les coses que no en tenen, fineixen. —I les vostres vinyes, les continuareu? —Les mantindré, però ja no les porto jo. De manera que, si puc, no tornaré a pujar al tractor. Hi he esmerçat moltes hores, hi he enterrat moltes hores. —Però la concepció de vida que us ha donat lligar-vos a la terra no deu ser pas enterrada. —Per mi l’autenticitat del món és vista amb els vidres de les meves ulleres, que són la terra i el món tangible. Tota la resta em sembla una mica artificiós. A vegades hi bado, com amb tots els artificis, però ho veig com un espectacle. En canvi, la terra i allò que és tangible és allò que es pot tocar, que ho veus néixer i que és més o menys previsible, tot i que de vegades és del tot imprevisible. Si plantes una llavor, creix una planta. Si tu te’n cuides, la conrees, aquella planta arriba a fer espona, es fa grossa i et dóna fruits. Et torna allò que li has donat. —Fer de pagès, vincular-vos a la terra, us ha aportat res amb relació a la literatura? —Sí. Fixa’t que només del punt de vista formal, més epidèrmic, per dir-ho d’alguna manera, en tota la meva obra hi apareix alternativament el camp i la ciutat. Perquè jo vaig néixer a Barcelona. Ara et sorprendrà: la meva mare era de Barcelona i el meu pare era de l’Espluga, però vivien a l’Espluga. El meu germà va néixer a l’Espluga. Vint mesos després, quan havia de néixer jo, els meus pares van tenir la petita frivolitat de dir: ‘Com que el gran ha nascut a l’Espluga, aquest segon, que neixi a Barcelona, a casa de la mare’. Jo encara sóc dels que naixia a casa. Tot i que després vaig créixer a l’Espluga. —I avui encara viviu a la casa que us va veure néixer al Poblenou. —Sí. Visc a la casa d’aquesta novel·la, Ballaven el black bottom. La casa és del 1918. La família materna provenia d’una altra part del Poblenou, de més cap amunt. Els del Poblenou, quan diem ‘cap amunt’, volem dir ‘cap a mar’, i quan diem ‘cap avall’, volem dir ‘cap a muntanya’. Perquè, com que el Poblenou és una llacuna, per anar a mar has de pujar i després tornar a baixar. —El Poblenou és un barri que ha canviat molt. —El fum se n’ha anat. Ara amb una camisa cada dia en tenim prou. Abans ens l’havíem de canviar més d’una vegada, perquè sempre es feia un rivet negre al coll a causa del fum de les fàbriques, que anaven amb carbó. És clar, les camises, quan era jove, eren blanques. —Però parlàvem d’agricultura i literatura… —Deia que a tota la meva obra hi apareixen alternativament tots dos mons, el tros (el poble) i Barcelona. Per mi, Barcelona és l’aparador, l’admiració. Encara ara, els del Poblenou diem ‘anar a Barcelona’. M’agrada meravellar-me i em meravello. Tot em sembla nou i una mica inassequible. La vida urbana em produeix una admiració d’allò que és inassequible. I la vida rural, tot el contrari. És el meu jaç. L’entenc molt més. És on entenc les coses, diguem-ne. I és el paradigma per a poder entendre la resta de coses del món. El món rural és l’origen, el món primigeni. —I quina és la raó de ser d’aquest llibre, Ballaven el black bottom? —Hi ha el leitmotiv del black bottom, que és un ball semblant al xarleston, que prové del ragtime, del jazz primitiu, que va fer forolla entre el jovent d’abans de la guerra civil. La història comença a les acaballes de la dictadura de Primo de Ribera i acaba començada la guerra. I aprofito per convertir o provar de convertir aquesta època i aquests personatges en portadors d’uns certs valors i unes certes actituds. —El llenguatge hi va a to. —Jo crec molt en el llenguatge, perquè caracteritza les èpoques, els moments, les maneres de dir, els aforismes, etc. Les referències culturals tenen a veure amb un temps determinat i unes situacions determinades. El llenguatge és molt amatent a la seva missió, reflectir allò que passa, allò que passa a cadascú de nosaltres, sigui a l’interior o al voltant. Per això he procurat ser molt atent al tipus de llenguatge d’aquella època. —Feu servir una llengua molt rica i no se’ns fa estranya pel salt temporal. —Això procuro també amb els meus personatges, que tinguin veracitat. Trairia el meu propòsit si no fos així. El meu propòsit és emocionar amb la literatura. I treure conclusions, evidentment. Que la gent tingui com més elements millor per a reflexionar i fer la transposició del temps literari –en el sentit de ficcionat– per transportar-lo cap a valors actuals, contemporanis. —I què us fa triar la família Masdéu, que és la vostra, com a fil conductor de la història? —M’ho fa triar l’experiència. El protagonista s’inspira en un oncle meu, del qual no sabia res, perquè la novel·la, a més de tenir elements de comèdia, també en conté molts de tràgics. I a les cases on s’ha viscut una tragèdia, o diverses, o una vida tràgica, procuren no transmetre-la als successors i no haver-la de reviure ells mateixos amb el record. —Contra tant desconeixement, diríeu que a la novel·la hi ha més ficció que no pas realitat? —Hi ha més ficció que realitat. I tot i que hi ha hagut un procés de documentació intens, d’aquesta documentació gairebé no n’apareix res o ben poca cosa. Però em sembla necessari com a substrat imprescindible per a poder-m’hi basar, per a poder tocar les parets. Perquè, si no, hauria agafat vertigen. Això em passa sempre amb les novel·les que escric. I després, la gràcia consisteix a provar de prescindir de l’allau documental i dedicar-nos a la creació. I posar-ho al servei del propòsit que pretens, o propòsits. —Encara no m’heu parlat del propòsit de la novel·la. Dèiem que parleu d’una família catalana burgesa conservadora, poruga i covarda quant a la realitat del país. —Sí, és una raça molt estesa aquesta. No crec que hagi periclitat, per això ens trobem com ens trobem. —La dècada dels trenta del segle XX sovint s’ha mirat partint de posicions progressistes i heroiques. Per això segurament en tenim una visió idealitzada. —I ens hi referim persuadits que hi havia un heroisme, un heroisme sobreactuat. En canvi, no considerem les conseqüències de l’actuació d’aquell heroisme. Els heroismes han de ser sincers, no impulsats per la despersonalització de la que s’ha mal anomenat consciència col·lectiva. De vegades no és res més que la faramalla i el fet d’apartar-nos de la responsabilitat personal que cadascú té de les seves accions i en les de tots plegats. —I aquesta idea que travesseu una època, mitjançant una família, molt grisa de valors: ‘No et fiquis en això, no ens hem de significar amb allò, acostem-nos al poder, el què diran pesa molt…’ —Una de les coses que ens hauria de fer més por és viure sota el poder o gràcies al poder, perquè llavors el poder ens aclapara i en som deutors. I això moltes vegades configura la nostra seguretat. Perquè si som deutors del qui mana, de qui et fot la clatellada, doncs ens pensem que ho tenim guanyat, però no. Tenim guanyada la supervivència, però no la vivència. I sempre serem esclaus. —En aquest sentit, volíeu fer un paral·lelisme amb l’època actual? —Per desgràcia, hi és, aquest paral·lelisme. Perquè sembla que no aprenem o no vulguem aprendre d’allò que ja hem viscut. Ho oblidem amb facilitat i substituïm el miratge per la realitat. En tots els sentits. De vegades també pensem que les coses són més fàcils perquè les necessitem més fàcils. No, les coses que volen, en general, són difícils i les hem de bregar. —Els capítols se situen en diferents moments de significació històrica. Vivim l’Exposició Universal del 29, els Fets d’Octubre del 34, l’Olimpíada Popular… En cert moment apareix Solidaritat Catalana. És l’únic moment en què el matrimoni de la família pren partit. —Per allò que et deia abans, per la consciència col·lectiva. Quan la consciència col·lectiva ens engloba a tots, ens hi sentim abrigats i ens permetem coses que potser d’una altra manera no ens permetríem. Com el mateix Joan, el protagonista, que es veu involucrat en una manifestació i sent l’emoció d’aquella acció col·lectiva. Però quan la manifestació tira massa endavant, ell nota que hi ha un risc i preval la consigna familiar de no embolicar-s’hi. —Com és aquest Joan Masdéu? —És un personatge senzill, normal, que viu les influències socials i les contradiccions d’aquella època: ell era un esportista, que provenia d’una família conservadora, però, en canvi, es va fer del club Júpiter, que era d’esquerres, àcrata i separatista. I això era possible, perquè conservava una part d’aquella consciència verge que tant de bo tots poguéssim sostenir al llarg de la nostra vida, cada vegada amb més fonament. —Aquest jove sobreviu al tifus de petit. —T’he d’explicar un secret. Una part de l’informe mèdic que surt a la novel·la és copiat del real, perquè el vaig trobar. —Respecte de l’estructura, la meitat del llibre passa abans de la guerra del 1936-39 i la segona meitat, més o menys, es desenvolupa durant la guerra. —La guerra és un fet molt poderós que abassega la presència individual. Les personalitats es veuen emportades per la voràgine de la guerra, d’aquella tempesta. I, d’un punt de vista formal, són dues històries, la de la víctima i la del botxí, que avancen en sentit cronològic oposat. Un va del començament fins al final i l’altre del final fins al començament. S’entrecreuen episòdicament. No és una alternança mecànica, sinó oportunament capriciosa, perquè tingui els seus efectes. Perquè el lector no se m’adormi, si vols. —N’esteu satisfet, d’aquesta novel·la? —Home, jo sóc d’una mena que no n’estic mai, de satisfet. Però en comparança amb més coses que he fet, doncs sí, n’estic bastant satisfet. Sobretot estic molt satisfet de la feina que m’ha donat i d’haver-la feta. —I tots els personatges de la novel·la són reals? —Tots els noms dels personatges són estrictament reals i les accions, en tot cas, són fingides. És un homenatge que vull fer a gent que he conegut, que han compost la meva vida, en certa manera, i és el meu tribut anomenar-los i donar-los un paper, que potser no és el seu. No he tingut interès a ser fidedigne, sinó que he volgut crear una ficció, una història que em convingués per als meus propòsits. —I allò de què parlàveu abans del silenci, d’aquelles coses de què no es parlava… —És que resulta molt cru rememorar moments de màxima tragèdia per a les famílies, en què la tragèdia és tan màxima que és irrecuperable. Per tant, la gent procura allunyar-se d’aquestes coses. Jo ho entenc, això. És psicològicament molt comprensible. —I la descoberta d’aquests silencis, quina mena de sorpreses us ha generat? —Algunes sorpreses més aviat de completesa d’episodis. És a dir, episodis que jo coneixia vagament, els he vist reflectits en un sumari judicial, per exemple, amb la transcripció d’un testimoni oral. Això impressiona. Perquè sembla que t’hagis transportat en el temps. I el relat de certs fets que és insubstituïble. —El transcriviu literalment, aquest testimoni? —Home, si més no en l’esperit i amb unes paraules que considero essencials també. —Ens podem imaginar, amb el final de la novel·la, com ha continuat la història familiar dels Masdéu? —No. La història té un final tancat, que és gairebé el propòsit del començament i el propòsit de la novel·la. —I el propòsit de la novel·la, que no l’heu acabat d’explicar? —Són uns quants, eh! T’arribaria a dir que són molts. Una alerta als comportaments tous que solen ser massa permeables a les ideologies autoritàries. I de vegades ens estovem o ens inflamem, que són dues circumstàncies equivalents, arran d’un corrent determinat, perquè necessitem ocupar i omplir de sentit la nostra vida. Però el sentit que hi donem potser ens és aliè, no hi hem penetrat prou, per manca d’anàlisi, i aleshores caiem en l’anècdota. Ens alimentem massa de l’anècdota, que és una mica com ha passat en l’anàlisi de la història i la manera de reviure-la. —I ara, fent un desplaçament cap aquí, on creieu que ens trobem avui? Perquè la darrera vegada que us vaig entrevistar, diria que no teníem presos polítics. —Si t’he de parlar amb el cor, sóc menys optimista ara que l’última vegada que ens vam veure. Veig que hi ha molta crueltat, molta despietat per part del nostre adversari. Molta crueltat, molt de primitivisme, i molt de primitivisme conscient. Topem amb gent que rebutja la raó. Recordo unes paraules de Ledesma Ramos, fundador de les JONS, que deia, en castellà: ‘Ara parlen de la dialèctica. Nosaltres no creiem en cap més dialèctica que la dels punys i les pistoles.’ Ara tornem a topar amb aquesta dialèctica. —Vox n’és un exemple clar. —Exactament. —I el poder judicial? —És un instrument d’aquesta tècnica. I en canvi és gent que ha passat per la universitat, però procura que no es noti. —Dèieu que, si parleu amb el cor, sou menys optimista que no pas fa uns quants anys. I si parleu amb el cap? —Aleshores t’he de dir que hem de continuar, que hem de ser valents i que no hem de desistir. Perquè, de nosaltres, l’adversari espera fer-nos desistir. Nosaltres hem de demostrar que som indesistibles. —Indestructibles? —M’agrada més ‘indesistibles’, perquè no sabem si ens destruiran.

Summary: Joan Rendé: ‘Topem amb gent que rebutja la raó, el nostre adversari és molt despietat’


El president de la Generalitat Valenciana, Ximo Puig, ha enviat una carta al president del govern espanyol, Mariano Rajoy, en la qual el convida a mantenir una reunió al Palau de la Generalitat aprofitant la seva visita que farà a València l’1 i el 2 de setembre, ja que assistirà a la interparlamentària del PP. La carta Puig recorda a Rajoy que ja ha demanat diverses trobades amb ell en diferents ocasions des de gairebé fa onze mesos. L’última, precisa, es va sol·licitar el mes d’abril passat. ‘Atès que des de 2015 no ha estat possible comptar amb la seva presència a una trobada institucional li sol·licito que mantinguem aquest cap de setmana una reunió al Palau de la Generalitat per a poder abordar la situació dels valencians‘, assenyala Puig en la seva carta. El president centra els temes de la reunió en ‘assumptes essencials’ com la urgència de reformar el sistema de finançament o la necessitat d’abordar l’elaboració dels pressupostos generals de l’estat amb les inversions necessàries i ajustades al pes poblacional per al País Valencià.

Summary: Ximo Puig torna a demanar una reunió a Mariano Rajoy per tractar la reforma del finançament


En tan sols nou dies, la política espanyola ha fet un tomb. Dimecres de la setmana passada, el PP va aprovar el pressupost amb el suport de Ciutadans i el PNB, però l’endemà es va publicar la sentència del cas Gürtel i avui Pedro Sánchez ha estat investit nou president del govern espanyol. Per a aconseguir-ho, ha estat clau el suport de partits sobiranistes, que han vist una oportunitat en el desallotjament de Rajoy. La urgència ha impedit de bastir cap negociació profunda, però el canvi de govern dibuixa noves hipòtesis polítiques. N’hem parlat amb representants del PDECat, ERC i Compromís. Gabriel Rufián (ERC): ‘No sabem quina mena de PSOE i Pedro Sánchez ens trobarem’ —Com us sentiu? —Qualsevol persona decent, independent de les sigles, avui s’ha d’alegrar del fet que corruptes, lladres i carcellers siguin fora del poder. Ara bé, cal recordar que el PSOE és el que és, ho hem dit moltes vegades. Tenim memòria, però no sabem quina mena de PSOE i de Pedro Sánchez ens trobarem. —Què n’espera, ERC, del nou govern espanyol? —És una incògnita. Valorem molt el fet que hi hagi segons quines formacions en aquesta nova majoria. Ara bé, no sabem si ens trobarem el Pedro Sánchez de les últimes vint-i-quatre hores, que és conciliador i parlava de dialogar i intentar recuperar les lleis socials tombades al Tribunal Constitucional, o ens trobarem el Pedro Sánchez que els últims temps s’ha alineat amb PP i Ciutadans envers el procés polític de Catalunya. Nosaltres hem deixat molt clar des del principi que això no és pas un sí al PSOE o Pedro Sánchez, sinó que és un no a Rajoy i tot allò que representa. —Catalunya hi guanya res, amb Pedro Sánchez? —No únicament Catalunya, sinó tota la població, visqui on visqui, hi guanya fent fora corruptes de les institucions. No és una opció, agradi més o menys, és una obligació. Ho vam dir al PSOE en seu parlamentària, tan poca gràcia ens fa a nosaltres votar-lo com, segurament, a ell ser amb nosaltres. —ERC ha aconseguit negociar res a canvi del vot a favor? —Cal recordar que la moció de censura es va anunciar fa molt poc i que PP i Ciutadans, en una junta de portaveus extraordinària, van convocar la moció de censura pràcticament per a l’endemà. Ho van fer perquè consideraven que reduint els tempos a la mínima expressió tot això cauria. I els ha sortit el tret per la culata, a PP i Ciutadans. S’ha pogut parlar molt poc, però nosaltres, sobretot, volem parlar amb el nou govern sobre la situació dels presos polítics. —Demanareu de manera formal qüestions com el trasllat a Catalunya dels presos o un canvi d’actitud de la fiscalia? —L’acostament dels presos i que els exiliats puguin tornar és crucial. Tothom pot arribar a entendre que tenir Zoido al capdavant d’Interior o no tenir-l’hi ho canvia absolutament tot. Partint de la base que això és un procés polític, que són fiscals polítics i que són jutges polítics, entenem que s’ha de tractar de manera política. Ho volem parlar amb el nou govern. Míriam Nogueras (PDECat): ‘Sobre què farà el PSOE, sóc pessimista, però hem tombat dos partits dels tres del bloc del 155’ —Com us sentiu? —Tot i que he votat amb una agulla d’estendre al nas, em reconforta saber que els presos polítics han aplaudit això que ha passat avui. Crec que hem pres la decisió menys dolenta. Però si bé allà l’ambient era de festa, nosaltres continuem amb un conflicte important. Tenim presos polítics, exiliats i un mandat democràtic que continua sota la repressió. Per tant, tenim poca cosa a celebrar. El PSOE i el PSC tenen molta feina, crec que Iceta i Granados hauran d’explicar molt bé aquest canvi que diuen que representa el PSOE, perquè fins avui han anat de la mà dels del discurs de l’odi i la violència. Sobre què farà el PSOE, sóc pessimista, però és cert que hem tombat dos partits dels tres del bloc del 155. —Què n’espera, el PDECat, del nou govern espanyol? —Una cosa és què n’espero i una altra què crec que passarà. Vull pensar que s’obre una situació nova, però no pas amb actors nous. Tenim l’oportunitat de sortir de l’enrocament on érem. Si avui ha passat res de bo, és això. És un escenari obert, però hi ha més gent que hi veu llum i perspectiva que no pas ahir. Que la situació serà diferent és evident, però a partir d’aquí veurem quin paper hi tindrà cadascú. —El PDECat va aconseguir negociar res a canvi del suport a la moció de censura? —Això ho han portat els portaveus. En el discurs de Pedro Sánchez, hi va haver un canvi de relat, feia quatre dies parlava de Quim Torra com un nazi i era al costat del govern que ens reprimia. En el discurs va parlar de diàleg i de trobar solucions polítiques i no jurídiques al conflicte entre Catalunya i Espanya. Per tant, entenc que n’hem de treure alguna cosa, de la voluntat de fer coses i de parlar amb les forces sobiranistes. Al final ha caigut el Partit Popular, entra en escena un govern molt dèbil i demà a Catalunya es nomenarà un govern fort, amb una majoria absoluta. En aquest sentit, crec que la jugada és bona. No perquè el PSOE hagi de pagar res pel nostre vot, sinó perquè en l’àmbit internacional haurà de projectar una imatge d’Espanya molt diferent de la d’aquests últims anys. —Demanareu de manera formal qüestions com el trasllat a Catalunya dels presos o un canvi d’actitud de la fiscalia? —Fa molt de temps que ho reivindiquem, això. També és cert que la postura de l’altre costat sempre ha estat: ‘la política és independent i nosaltres no hi podem fer res’, però després truquen al Tribunal Constitucional per dir-li què ha de decidir. I totes les relacions que hi ha al voltant del jutge Pablo Llarena, com el fet que la seva dona sigui la millor amiga de Soraya Sáenz de Santamaria. No ens enganyem, d’independència judicial a Espanya, poca. I no ho diem nosaltres i prou, totes les intervencions parlamentàries han fet èmfasi que cal reformar el poder judicial. Tots han parlat d’aquesta degradació democràtica i del poder judicial. Que hi hagi presos polítics és una ignomínia. Tots els mecanismes per a millorar la situació dels presos es posaran sobre la taula. I veurem quina és la reacció del nou govern. Joan Baldoví (Compromís): ‘L’etapa és complicada, però s’obri una finestra a l’esperança’ —Com us sentiu? —Feliç i esperançat. És una sensació que tinc des d’ahir a la vesprada. Sé que l’etapa és endimoniadament complicada, però s’obri una finestra a l’esperança que es puguen canviar moltes coses, que ací puguem treballar d’una manera normal, com s’ha de treballar en el congrés, i que per fi puga haver-hi diàleg en aquelles qüestions on fins ara no n’hi ha hagut. Els problemes, si no s’aborden en una taula, són impossible de resoldre. —Què hi guanya, el País Valencià, amb Pedro Sánchez? —A curt termini, i respecte del pressupost, potser no gaire, però s’hi poden fer modificacions. També pense en la política de nomenaments. Se m’ocorren dues institucions que estaven fent prou la mà al govern valencià, com el delegat del govern i la confederació hidrogràfica del Xúquer. Qui diu això diu tantes i tantes coses més, però m’han vingut al cap aquestes dues administracions que entrebancaven la llavor del nostre govern i de molts batlles. Qualitativament, també millorarem molt. —Compromís va poder negociar res a canvi del sí? —No, i us ho dic amb sinceritat. Ens vam reunir amb José Luis Ábalos dimarts al matí, la moció es començava a discutir dos dies després, i evidentment no vam poder negociar. Les negociacions requereixen més temps i no poden ser d’avui per a demà. Sí que constatarem que el PSOE no té majoria absoluta, són 84 diputats, una xifra que impossibilita de governar sense arribar acords. Aquest matí li he demanat que fóra sensible a les demandes dels valencians. I que els problemes valencians no es tornen a deixar sine die en la nevera, sinó que els abordem d’una vegada. El finançament i el deute són absolutament imprescindibles. Quan comencem a redactar el pressupost, que siga un pressupost un poc més just amb el poble valencià.

Summary: La presidència de Sánchez canvia res? Rufián, Nogueras i Baldoví n’opinen


El PSPV, Compromís i Unides Podem tenen dues setmanes per a tancar un acord de govern. El 12 de juny és el termini que han triat per al debat d’investidura del president de la Generalitat, que prendrà possessió el diumenge 16 de juny. Les negociacions van començar ahir, una volta tancat el cicle electoral i amb l’acord d’arribar a un acord global que, a més de la Generalitat, inclogui ajuntaments i diputacions. La fórmula proposada d’entrada són dotze conselleries, sis reservades al PSPV, quatre a Compromís i les altres dues a Unides Podem. Un altre objectiu és dissenyar una administració més àgil i amb menys burocràcia que la de la legislatura anterior. La coportaveu de Compromís, Àgueda Micó, ha explicat que primer cal definir les polítiques amb la fórmula del repartiment, en què els partits comparteixen diverses àrees, i després decidir quina estructura encaixa millor en la pluralitat política. Micó ha confirmat la intenció de continuar dirigint les àrees que són a les mans del partit, com ara Igualtat o Educació, per a mantenir les polítiques començades en la legislatura anterior. En les negociacions també hi ha damunt la taula la vice-presidència de Mónica Oltra, que la vol tornar a exercir, i quines carteres ocuparà Unides Podem, que vol subratllar el perfil social del govern. Després d’aqueta primera reunió, s’han tornat a emplaçar per divendres.

Summary: PSPV, Compromís i Unides Podem comencen les negociacions per al segon Botànic


Arran de la polèmica per la nota enviada per l’equip de coordinació de l’Escola d’Arquitectura de La Salle als professors avisant-los que les classes només es podien fer en anglès o en castellà, la direcció de La Salle-URL ha pres mesures. Avui, en una comunicat enviat al professorat, ha informat que aquella nota, que el rectorat de la Universitat Ramon Llull (URL) va qualificar de ‘lamentable’ en declaracions a VilaWeb, queda ‘sense efecte’ i ha estat formalment retirada. A més, ha retirat a l’equip de coordinació de l’Escola d’Arquitectura les funcions de ‘qualitat docent i satisfacció dels estudiants’, que han passat a ser assumides per l’equip directiu de La Salle-URL. Aquesta és la nota enviada avui als professors: La publicació per part de VilaWeb de la nota interna en què s’avisava als professors que havien d’impartir les classes en castellà o en anglès va aixecar molta polseguera, no només a la xarxa, sinó també dins de la comunitat universitària, fins al punt que el govern de la Generalitat va demanar explicacions al rectorat de la URL i a la direcció de La Salle-URL mitjançant la secretaria d’Universitats i la direcció general de Política Lingüística. La resposta pública a la polèmica per part de la universitat i de la direcció de La Salle-URL fou un comunicat conjunt en què refermaven el compromís de la institució amb la normalització del català, recordant que ‘el català és llengua vehicular del nostre centre universitari.’ No quedava prou clar, però, quina havia de ser la llengua amb què es fessin les classes a l’Escola d’Arquitectura: ‘En el cas del grau en estudi d’Arquitectura oferim una línia íntegrament en anglès i una línia en català, castellà i anglès’. En quina de les tres llengües es fan les classes efectivament? Segons les explicacions donades a VilaWeb tant per La Salle-URL com pel rectorat de la Ramon Llull, ‘a causa del gruix d’estudiants llatinoamericans que hi ha al grup, s’informa als estudiants que es comença, en el primer curs, en castellà, i es continua des de final del segon curs i en els darrers cursos en català.’ En canvi, tots els professors de l’escola d’Arquitectura consultats neguen que sigui així, és a dir, que no havien rebut prèviament, a començament de curs, cap instrucció que a primer les classes haguessin de ser en castellà. Des de fa molts anys, expliquen aquests professors, la llengua a classe és el català i si hi ha algun alumne que no l’entengui a començament de curs se li ofereix, per part del professor mateix, una atenció específica, un cop de mà, perquè pugui seguir sense cap problema el contingut de les classes. Això, fins que al cap de poc temps ja s’ha familiaritzat i entén sense problema el català. Per això els va sobtar l’enviament d’aquella nota interna avisant que havien de fer les classes en castellà. Una nota que ha causat malestar entre molts professors, que lamenten que se’ls hagi pressionat d’aquesta manera, fent passar l’interès econòmic de no perdre potencials estudiants estrangers que s’expressen en espanyol per sobre del respecte a l’ús del català. Quin fou doncs el motiu d’aquella nota polèmica? L’explicació donada per La Salle-URL als professors en l’últim comunicat intern és aquesta: ‘El comunicat de l’ECAE (equip de coordinació d’Arquitectura i Edificació) volia estar emmarcat en el treball que des de tota l’Escola s’està realitzant per a optimitzar la satisfacció de l’alumnat del nostre grau.’ I en aquest cas, ‘optimitzar la satisfacció de l’alumnat’ tenint en compte això mateix que diu el mateix comunicat: ‘Més del 60% dels alumnes de primer any, del curs 2016-2017, del grau en Estudis de l’Arquitectura provenen de fora del nostre país.’

Summary: La Salle-URL retira funcions a la coordinació d’Arquitectura per la nota sobre el català


El batlle de Badalona, Álex Pastor, ha explicat als veïns del barri del Remei que l’Ajuntament ha ‘aconseguit’ que la Generalitat no hi instal·li cap centre per a MENA. En un piulet des del seu compte de Twitter, ell mateix fa referència a la reunió que va mantenir dijous a la tarda amb els veïns d’aquesta zona per parlar de ‘reptes de futur’. ‘Els he pogut comunicar, a més, que hem aconseguit que la Generalitat no instal·li cap centre de MENA al barri’, afegeix, utilitzant l’etiqueta ‘Estimem Badalona’. 📍Esta tarde he podido compartir charla y retos de futuro con los vecinos y las vecinas del barrio del Remei. Les he podido comunicar, además, que hemos conseguido que la Generalitat no instale ningún centro de MENAS en el barrio. #EstimemBadalona #Badalona pic.twitter.com/MJJJ9RvO5Z — Álex Pastor /❤ (@AlcaldePastor) September 12, 2019 El seu piulet ha provocat crítiques a les xarxes, entre elles les de l’exalcaldessa de la ciutat, Dolors Sabater, que conclou que Pastor ‘defensa obertament postures de Vox i del PP criminalitzant immigrants menors sense cap rubor’. ‘Va aprendre ràpidament a vincular immigració i delinqüència del seu mestre Albiol’, ha etzibat. Pues comuniquen la consigna a su alcalde en #Badalona, el pobre hombre se ha hecho un lio y defendiende abiertamente posturas de VOX y PP criminalizando immigrantes menores sin ningun rubor. Aprendió pronto a vincular immigracionón y delincuencia de su maestro Albiol #Verguenza https://t.co/Lu2eneKzDi — Dolors Sabater Puig (@mariadolorsa) September 12, 2019 També ha carregat contra Pastor el regidor d’ERC Oriol Lladó, que ha qualificat de ‘gravíssim’ el comentari de Pastor. ‘Criminalització i estigmatització de menors. Descontextualització d’una realitat complexa. Assumpció del marc de l’extrema dreta’, ha resumit el regidor, que critica que els socialistes incompleixin l’acord signat per tots els partits per no utilitzar la immigració com a arma electoral. És gravíssim. ➖Criminalització i estigmatització de menors.➖Descontextualització d'una realitat complexa.➖Incompliment acord firmat per tots els partits (també el PSC!) per no utilitzar immigració com a arma electoral.➖Assumpció del marc de l'extremadreta.#Badalona https://t.co/zEj2pVyk39 — Oriol Lladó (@oriolllado) September 12, 2019 Posteriorment, en una compareixença amb el batlle de Sant Adrià del Bessós, Joan Callau, s’ha reafirmat en la negativa d’acollir el centre per a menors no acompanyats al barri del Remei: ‘Em vaig criar en aquest districte, en conec bé la realitat i creiem que no és el millor lloc per a acollir els menors. El context de risc d’exclusió social no n’afavoreix el desenvolupament i així garantim la bona convivència entre els veïns; evitant donar ales a la xenofòbia. La resta és soroll i no conèixer la realitat de Badalona.’ lugar para acoger a estos menores. El contexto de riesgo de exclusión social no favorece a su desarrollo y garantizamos así la buena convivencia entre vecinos; evitando darle alas a la xenofobia. Lo demás es ruido y no conocer la realidad de #Badalona. (2/2)#EstimemBadalona — Álex Pastor /❤ (@AlcaldePastor) September 13, 2019 El Homrani en critica les paraules El conseller de Treball, Afers Socials i Famílies, Chakir El Homrani, creu que el piulet ‘es valora per si mateix’. En declaracions als mitjans, El Homrani s’ha mostrat convençut que el mateix Álex Pastor està ‘reflexionant sobre el que ha dit’ i n’ha lamentat ‘la incapacitat’ de sortir ‘del marc mental imposat per l’extrema dreta europea i en aquest país’. El Homrani ha manifestat estar segur que alguns companys del partit de Pastor estant ‘tan sobtats’ com ell mateix, de les paraules de l’alcalde. Per això, el conseller creu que la valoració de l’alcalde de Badalona és ‘sobrera i no té cap sentit’ El Homrani no ha concretat si el Departament preveia obrir un centre de MENA al barri del Remei de Badalona, però sí que ha recordat que l’estratègia catalana d’acollida i inclusió aposta per centres més reduïts que permetin fer més treball comunitari i amb els veïns, com un ‘element clau’ en l’acollida dels joves migrants. També ha assegurat estar esperant la resposta de l’Ajuntament de Barcelona sobre una proposta per ubicar el centre d’emergència a la capital catalana.

Summary: Polèmica per la celebració del batlle de Badalona per haver impedit un centre de menors no acompanyats


El Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC) ha citat de nou Josep Maria Jové per al 7 de juny, després d’ajornar diverses vegades la seva declaració com a investigat. L’exsecretari general d’Economia es va acollir al seu dret a no declarar davant del Tribunal Suprem perquè està sent investigat pel TSJC. La magistrada Maria Eugènia Alegret també demana a la Guàrdia Civil que remeti còpia d’alguns atestats que en el seu dia va enviar al jutjat d’instrucció número 13 de Barcelona. També reclama a aquest jutjat que li faciliti les gravacions d’algunes declaracions testificals.

Summary: El TSJC cita de nou Josep Maria Jové per al 7 de juny


El Primer d’Octubre dos agents de la policia espanyola van agredir Marta Torrecillas a l’institut Pau Claris. La van tirar a terra amb violència, li van retòrcer els dits de totes dues mans i la van arrossegar escales avall. Aquell mateix dia, el seu testimoniatge, en què explicava que li havien trencat els dits de la mà esquerra, es va fer viral. Més tard va matisar les lesions, però la màquina de l’odi ja s’havia engegat. El 3-O les seves dades personals es van filtrar al portal Forocoches i d’aleshores ençà ha estat víctima d’una campanya d’assetjament bestial. 7.800 missatges de WhatsApp, 315 trucades, 791 SMS… I la cosa no s’atura, sinó que s’amplifica a les xarxes socials. Insults, amenaces de mort, vexacions… Per això, Torrecillas, amb l’advocat Xavi Monge d’Alerta Solidària, han portat el cas als jutjats (podeu contribuir a la campanya de micromecenatge). El magistrat investiga ara qui va filtrar les dades a Forocoches, però també ha encausat quatre persones, entre les quals un guàrdia civil, per delictes d’odi i amenaces. A més a més, Torrecillas ha emprès mesures perquè Enric Millo, ex-delegat del govern espanyol a Catalunya, rectifiqués la seva declaració al Tribunal Suprem, on va assegurar que ella havia mentit sobre les lesions. Parlem amb Marta Torrecillas sobre l’agressió de l’1-O i el periple judicial, però, sobretot, de la campanya d’assetjament i les conseqüències personals. —Per què voleu fer un acte de conciliació amb Enric Millo? —Volem que rectifiqui la seva declaració al Tribunal Suprem, en què va dir que jo havia sortit a la televisió confessant que havia mentit sobre les meves lesions i que havia demanat disculpes. Si no rectifica, si més no, hauria d’aportar les proves, és a dir, el vídeo que demostra això que va declarar al judici contra el procés. —Com exigiu la rectificació? —Volem que reconegui en un article que ha mentit. I això s’hauria de publicar en dos diaris espanyols i dos de catalans. —Creieu que Millo es presentarà a l’acte de conciliació? —Ell, personalment, no té l’obligació de comparèixer-hi, però no crec que la defensa es presenti. Fins i tot, si vingués, encara crec que sortiria de la reunió dient-ne alguna de les seves. —I llavors què? Presentaríeu una demanda? —Seria una demanda penal per haver vulnerat el meu dret d’honor. —Heu pogut parlar directament amb Millo o algú del seu entorn? —No. No s’han posat en contacte amb nosaltres, ni han intentat res. Al final, jo sóc molt simple, en aquestes coses. Vull que es deixi d’embrutar el meu nom. Només vull que reconegui que ha mentit i que demani perdó. Amb això en tinc prou. —Anem al principi de tot plegat. L’1-O éreu a l’institut Pau Claris, on entra la policia espanyola a requisar les urnes i dos agents us agredeixen. —Jo era l’encarregada que tot estigués en ordre al Pau Claris. Les meses, les butlletes, les acreditacions dels apoderats… Quan van entrar els antiavalots vaig intentar que es mantingués la calma i vaig procurar apartar la gent gran dels agents. Abans que em passés res, recordo que un dels antiavalots va agafar un dels presidents de mesa pel coll. Jo vaig agafar el braç a l’agent i li vaig dir: ‘Si us plau, deixa’l que no n’hi ha per a tant.’ Anava corrent amunt i avall del col·legi intentant solucionar qualsevol incident que pogués acabar d’incendiar l’ambient. I de cop i volta, quan passava per davant de les escales, el mateix antiavalots que m’havia arrencat totes les acreditacions, m’agafa, em tira a terra… I és quan comença tot. Primer em retorcen els dits de la mà dreta, on tenia el mòbil. Després, quan m’arrosseguen escales avall, és quan em retorcen amb més força la mà esquerra, que m’acaben lesionant. —Què vau sentir? —No vaig pas ser de les primeres víctimes de la policia. Havia pogut pair, una mica, la situació que es vivia. Vist amb perspectiva, crec que ja era conscient que l’agressió em canviaria la vida. Cada cop dels graons m’acostava cap a aquest canvi, en el qual he perdut pràcticament el control de la meva vida pública. —Quines lesions us van causar? —Em van atendre en una ambulància del SEM. Em van tractar la mà esquerra i em van dir que podria tenir els dits trencats. La gent insistia que anés a l’hospital, però vaig decidir quedar-me al Pau Claris, perquè volia votar i veure com estava la gent i l’escola. Llavors és quan enregistro el missatge de veu i el vídeo, on relato l’agressió. La meva intenció no era que es fes viral, però en un dia com l’1-O va córrer com la pólvora. Després, quan vaig anar a l’hospital, els metges van descartar el trencament, però em van trobar deformacions en dos dits de la mà esquerra i un edema en l’articulació interfalàngica. També tenia mobilitat reduïda en una espatlla pels cops. —Els agents han estat identificats. —Sí, són acusats d’un delicte contra la integritat moral i han declarat davant el jutge. Sincerament, jo no he volgut mirar els vídeos de les seves declaracions. Els advocats m’han explicat que bàsicament m’han culpat de l’agressió. Segons ells, m’oposava i em resistia a la seva actuació. —Voldríeu seure cara a cara amb els vostres agressors per explicar-los què us van fer? —Els voldria explicar què m’han fet… Però em trobaria amb dues parets. Veuen els vídeos, els fets, que són irrefutables i, tot i això, neguen qualsevol mena d’agressió o violència. —I dos dies després de l’agressió comença la campanya d’assetjament. —El 3 d’octubre vaig participar en un homenatge al Pau Claris. L’escala de l’entrada es va omplir de missatges. Hi havia els alumnes… Va ser molt emotiu. I mentre es feia l’acte vaig començar a rebre una allau de missatges. Però no pas al mòbil i prou, també a les xarxes socials. Jo no entenia res. Algú havia filtrat les meves dades personals al portal de Forocoches. —Sabeu qui ho va fer? —El jutge ho investiga, però tenim sospites que Eduardo Inda podria ser-hi involucrat. —Com les van aconseguir, les vostres dades? —Amb la meva ex-parella teníem un negoci, però quan ens vam separar jo en vaig sortir. Tanmateix, com que havia participat en l’empresa, les meves dades, és a dir, nom complet, número de telèfon… eren públiques. La meva ex-parella també ha rebut atacs. El 3 d’octubre mateix vaig anar als Mossos a denunciar-ho. El mòbil anava sol, no el podia ni aturar. Sembla una estupidesa, però lliurar el telèfon, una part de la teva intimitat, a la policia, perquè el buidi i investigui, té un pes emocional. En tot això he perdut moltes coses. Per exemple, he hagut de renunciar al meu número de telèfon de tota la vida. Actualitzar contractes, tràmits administratius… No puc tenir ni una línia al meu nom, perquè la troben i continuen els atacs. —Quina mena de missatges heu rebut? —Insults, amenaces de mort, vexacions, de tot. La majoria són extremadament masclistes. També he rebut moltes banderes d’Espanya i comentaris contra l’independentisme. És sorprenent perquè molts dels assetjadors tenen el nom, els cognoms i una foto seva al perfil. No entenc què els porta a participar en un assetjament col·lectiu. Fer-ho des del mòbil els deu fer sentir impunes… Els missatges de text no me’ls he llegit pas tots, és impossible, però els de la bústia de veu, que són una norantena, els he escoltats tots. Amb un amic ens vam asseure, amb una cervesa, i els vam començar a reproduir. Ell no va poder aguantar. N’hi ha un que encara el tinc molt present: ‘Quan surtis de casa teva, mira enrere, perquè sempre hi ha algú que et vigila. A vegades pots travessar el carrer, pot passar un cotxe… S’ha de vigilar, Marta, perquè la mort és molt a prop.’ Una veu de psicòpata… encara em fa venir calfreds. —L’assetjament continua? —A les xarxes socials, sobretot. De fet, els Mossos em van recomanar que les eliminés. Però què haig de fer? Trencar amb tot? Deixar-me atropellar? —Heu necessitat protecció arran d’aquest assetjament? —El meu entorn em va demanar que mantingués un perfil baix, però jo crec que he d’intentar que la meva normalitat, encara que alterada, no es trenqui. Per això continuo participant al CDR i essent activa. Què passa? Surto al carrer, vaig a treballar, faig el que sigui… I un dia se t’acosta algú i et comença a enregistrar. Un altre t’increpa. Un altre t’escridassa… El 12 d’octubre, per exemple, ho vaig passar fatal. Vaig baixar a llençar les escombraries i a sota de casa hi havia un grup de fatxes. Tal com vaig llançar la bossa vaig tornar corrent a l’edifici. No sé si eren allà per mi, però em va agafar un atac d’ansietat. Vaig trucar els Mossos i em van dir que no podia anar tota sola, i encara menys vivint a Barcelona. Durant un temps vaig anar acompanyada. De fet, encara, segons què faig i a quines hores, molts amics s’ofereixen a acompanyar-me. —Heu portat l’assetjament als jutjats. En quin punt es troba la investigació? —El jutge investiga l’origen de la filtració de les meves dades personals a Forocoches. D’una altra banda, els Mossos van identificar quatre persones, de les quals una és un guàrdia civil, que van enviar diversos missatges. El jutge les ha encausats per delictes d’odi i amenaces. A més a més, ha requerit a Vodafone que lliuri els missatges de la bústia de veu per fer més identificacions. Tanmateix, costa que l’empresa els lliuri. —Com us ha afectat personalment tota aquesta campanya d’assetjament? —He mirat de mantenir el meu activisme, ser activa, però l’estiu passat, quan hi va haver l’auge dels grups d’extrema dreta amenaçant i despenjant llaços i estelades, vaig agafar molta por, pànic. Tenia por que se’m presentessin ultres a casa i m’agredissin. Després de les vacances vaig caure en picat. Em vaig adonar, de cop i volta, de què havia passat. Vaig demanar ajuda i vaig parlar amb professionals, però sóc tossuda, i em vaig proposar de tirar endavant. Per Nadal em vaig tornar a enfonsar. I llavors sí que em preocupo, m’aparto de l’activisme i realment em dedico a cuidar-me. —Com us sentiu ara? —He canviat molt. Abans de l’1-O no era com sóc ara. Abans era una persona normal i ara em sento una cosa rara. He canviat de caràcter i físicament he tingut molts problemes. L’estrès m’ha passat molta factura. He tingut molts moments de por, pànic, malsons… Ni a en Millo no li desitjaria tot això que he passat. —Per si no fos prou, també heu esta víctima d’assetjament i escarn dels mitjans. Crónica Global i Ok Diario, per exemple, us anomenen ‘Marta ditstrencats’ i ‘la farsant de l’1-O’. —Només entrant a Google pots veure la quantitat d’insults que m’han dit. No me’n refio gens, dels mitjans. M’han arribat a trucar del programa de l’Ana Rosa per comprar-me exclusives. A mi? Exclusives? Suposo que volien que confessés que em vaig inventar les lesions i l’agressió. Qualsevol cosa per l’audiència… De cara la galeria et diré que me’n surto, que estic bé, forta. Però internament et toca l’autoestima. He sentit vergonya per la manera com m’han tractat i sento vergonya quan la gent parla de mi. Pel carrer no sé si la gent em mira per pur atzar o perquè veuen la ‘Marta ditstrencats’. M’he demanat mil i una vegades per què m’ha hagut de passar això a mi. Em van agredir i ho vaig explicar. L’endemà, simplement, vaig matisar les lesions. No he mentit, però ells ja han sembrat els dubtes. Jo sóc una víctima de la violència de la policia, no haig d’anar-me justificant. —Heu desitjat en algun moment no haver enviat la nota de veu o no haver enregistrat el vídeo de després de l’agressió? —No. En algun moment he pensat d’esborrar-me de tot arreu i desaparèixer del país. —Això que dieu és molt dur. —Ho he pensat, sí. Per sort tinc una parella que és un sol. Ara imagina’t que tingués fills. El meu nebot té cinc anys i he hagut d’esborrar fotografies seves de l’Instagram perquè l’identificaven com un fill meu. Imagina’t quines línies passa la gent. Sí, he pensat d’anar-me’n. Han fet molt de mal al meu ex-company i a la meva família. La meva mare ha rebut tota mena de missatges a Facebook. La meva vida és molt pública i n’he perdut pràcticament el control. En un diari, per exemple, van publicar que me n’havia anat del meu poble perquè tenia problemes amb els homes. La meva vida l’han explicada a trossos i malament. Totes tenim la nostra motxilla, i ara potser aguanto això per tot el que he après a la vida. Tots tenim la nostra motxilla, mentre rebia tot això es van morir una àvia i un oncle, i mentre tu parles d’una persona, siguis en un mitjà de comunicació o a peu de carrer, no saps fins on li penetra allò que li dius, ni la transcendència que tindrà. M’agrada explicar sempre aquesta metàfora: les mentides i les especulacions que deixem anar sobre algú són com el vol d’una papallona. Una papallona quan mou les ales a un cantó del món pot provocar un huracà a l’altra punta. Una simple mentida pot provocar un huracà de problemes a la persona que l’afecta. —Creieu que heu rebut el suport que us mereixíeu? —A part de sentir vergonya, també m’he sentit molt sola. Quan va sortir la qüestió de l’assetjament vaig rebre diverses piulades, però això és molt fàcil, jo també piulo molt . Però quan era en plena voràgine, donar la cara o picar a la meva porta, molt pocs ho han fet. Arran de fer-se públic l’assetjament, diverses persones del moviment independentista m’han volgut demanar perdó perquè no m’havien cregut. De totes maneres, també vull dir que la gent dels CDR m’han ofert tot el seu suport i també membres de la CUP com la Mireia Boya, l’Eulàlia Reguant i la María José Lecha.

Summary: Marta Torrecillas: ‘He pensat d’esborrar-me de tot arreu i desaparèixer’