Pere Castells (Bellcaire d’Urgell, 1956) va formar part del primer equip d’investigació d’elBullitaller l’any 2003, que després es convertí en el departament científic d’elBulli. Home de confiança del cuiner Ferran Adrià, entre el 2004 i el 2012 va ser el coordinador de recerca de la Fundació Alícia (Ciència i Alimentació). I a partir del 2013 va incorporar-se al Campus de l’Alimentació de la UB coordinant la unitat UB-Bullipèdia. Avui, Castells també és el responsable de la Unitat d’Estudis i Recerca en Ciència i Cuina del Campus de l’Alimentació. Les seves investigacions s’han centrat en el tema de textures, introducció de tecnologia a la cuina i la divulgació de la ciència relacionada amb la cuina. Ha estat el coordinador científic gastronòmic del curs «Science and cooking» a Harvard (2010-2015). En aquests darrers anys, les seves actuacions en el camp de la ciència i cuina han estat encaminades a crear un nou corrent de treball entre científics i cuiners, per avançar conjuntament en la investigació gastronòmica i científica. Tota aquesta experiència i tot aquest saber l’ha condensat en el llibre ‘La cuina del futur’ (Tibidabo Edicions), volum que té la voluntat de ‘reflectir el moviment culinari que s’ha generat els últims temps, en bona part capitalitzat des d’aquí, i que ens determinarà el futur a mitjà termini.’ El llibre conté aportacions d’especialistes de diferents disciplines: la xef Carme Ruscalleda, els investigadors Ramon Estruch (UB-Hospital Clínic), Cristina Andrés-Lacueva (UB), José Alfonso Canicio (IQS), Felip Fenollosa (Fundació CIM-UPC) i Jordi Torres (UPC-BSC); el dissenyador Martí Guixé; el director general de Lecué, Xavier Costa; Àngela Jover, sotsdirectora general de Cuina Justa – Fundació Cassià Just. I ofereix dos epílegs a càrrec de Ferran Adrià i Joan Roca, un pròleg de Màrius Rubiralta, director del Campus de l’Alimentació Torribera, i un prefaci de Tom Hockaday d’Oxford University. El llibre, repartit en tres parts, dedica la primera als productes: de proximitat i globalitzats, les textures, la dieta mediterrània, la nutrigenòmica, el disseny de productes alimentaris, el menjar del futur on la cuina i la química han de conviure en equilibri. La segona part, destinada als processos, parla de: coccions, l’evolució de les eines culinàries (del morter a les impressores en 3D) i el paper de la indústria alimentària a la cuina. La tercera part és dedicada a diversos eixos transversals: la cuina 2.0, la responsabilitat social de la cuina, i la cuina i la ciència en benefici de la salut. Segons l’autor: ‘El compromís social de la cuina és el repte de futur i ens fa replantejar moltes coses. Perquè el prestigi de la cuina l’hem d’utilitzar per afrontar molts temes globals. Cada capítol té molts elements de reflexió i aporta moltes idees.’ Diu Pere Castells que ‘La cuina del futur’ és un llibre que va adreçat no només als estudiants vinculats amb la gastronomia, la cuina, la nutrició, sinó al públic en general. Per això el llibre era considerat un projecte complicat quan es va començar a plantejar: ‘Pretendre fer un llibre que sigui entenedor per la gent i que accepti l’acadèmia i els cuiners és difícil.’ I qui millor que ell, que s’autodenomina ‘pertorbador’ per tirar-lo endavant? Com va forjar-se aquest perfil d’home pont entre la cuina i la ciència? Segons que ens explica: ‘He estat en el moment adequat la persona que ha fet de pont entre la cuina i la ciència, sí, i no és fàcil. Pensa que l’acadèmia té els seus interessos i la cuina els seus. I la relació és complicada. Potser me n’he sortit perquè abans d’entrar al Bullitaller, jo donava classes de química en un institut. Sóc químic i professor. El 2003 vaig entrar a la cuina d’elBulli. Em miraven malament. Però sabia explicar els processos químics als cuiners. Fa molt de temps que exerceixo aquest paper de traductor. Quan vaig aterrar amb en Ferran  era just abans que aparegués a la coberta del The New York Times.’ I els èxits en aquest àmbit van ser tan sonats que el van venir a buscar de Harvard, poca broma: ‘Sí, ens van venir a buscar. Ells ens van valorar molt, perquè d’entrada es pensaven que ho podrien fer sols i no se’n van sortir. Nosaltres els vam muntar l’estructura de pràctiques culinàries. Hi van participar molts cuiners d’aquí. Això va fer que ens creguessin a fora i que ens ho creguéssim nosaltres. Va ser important. Pensa que hi ha molts restaurants d’aquí, petits, que fan les coses de tal manera que són veritables centres de recerca. Se’ls ha de donar suport. Pensa que el moviment culinari d’aquí no és un fet trivial. Aquest llibre i tota la feina que faig tenen la voluntat de perpetuar aquest moviment. No és casual que el millor cuiner d’Àsia (l’acaben de nomenar) s’hagi format aquí i la seva mà dreta sigui un cuiner català. La publicació de ‘La cuina del futur’ és el primer acte del Campus de l’Alimentació vinculat a la designació de Catalunya Regió Europea de la Gastronomia 2016. En aquest sentit, preguntem a Pere Castells què espera d’aquest esdeveniment internacional, com cal aprofitar-lo. I diu: ‘Ens ha de permetre que el món continuï posant la lupa en Catalunya com a motor de la gastronomia, com passa ara. Perquè pensa que la loteria no ens tornarà a tocar, la conjunció de fets no tornarà a succeir, i l’hem de perpetuar. Per això serà important la celebració del 3r Congrés de la Cuina Catalana. Ha de ser un esdeveniment que ens permeti continuar liderant la cuina mundial.’

Summary: Pere Castells, l’home pont entre cuina i ciència


La mesa del congrés espanyol ha descartat de nou la petició de creació d’una comissió d’investigació sobre les ‘presumptes irregularitats comeses per membres de la Casa Reial‘. La iniciativa proposada pels grups d’ERC, EH Bildu, el grup plural i el mixt i el PNB ha estat tombada amb els vots contraris del PSOE, PP i Vox. Unides Podem, per la seva banda, ha votat a favor de debatre’s. Els lletrats de la cambra han al·legat que la proposta no es pot admetre a tràmit tenint en compte la posició institucional del cap de l’estat en el marc constitucional i d’acord el que estableixen els articles 56,3 i 65 de la constitució. Tal com s’ha fet en altres ocasions, s’ha tingut en compte la jurisprudència del Tribunal Constitucional i els precedents existents al congrés. Durant la reunió virtual de la mesa d’aquest dimarts la presidenta del Congrés, Meritxell Batet, ha sotmès a decisió de l’òrgan la qualificació i tramitació de les iniciatives parlamentàries registrades entre el 9 i el 25 de març. Així, s’han qualificat quatre convenis internacionals enviats pel govern espanyol, tres proposicions de llei dels grups parlamentaris, 20 proposicions no de llei pel ple, 97 proposicions no de llei en comissió, 12 preguntes orals en comissió, 1.252 preguntes al govern per resposta escrita, 192 preguntes a la corporació de RTVE, 53 sol·licituds d’informe, diverses compareixences del president del govern espanyol i ministres i dues propostes de reforma del Reglament. D’altra banda, la mesa ha admès a tràmit i traslladat a la comissió de sanitat i consum la sol·licitud de compareixença a petició pròpia del ministre de Sanitat que se celebrarà aquest dijous.

Summary: El PSOE i Podem tornen a dividir-se en la creació d’una comissió d’investigació sobre la casa reial espanyola


La presidenta de Vox a Madrid, Rocío Monesterio, ha reconegut que Vox va rebre donacions de ‘particulars’ de ciutadans iranians opositors a l’actual govern. Segons que ha dit en una entrevista a la Cope, els diners van entrar per a finançar la campanya d’Aleix Vidal-Quadras a les eleccions europees de 2014. Aquesta ha estat la resposta a la informació publicada per El País, que diu que el 80% del finançament de la campanya tenia origen iranià. Segons aquest diari, Vox va rebre 800.000 euros gràcies a un flux de diners continu que durant tres mesos va arribar a fer 146 donacions. L’origen dels diners, segons diu El País, serien partidaris de l’opositor Consell Nacional de la Resistència de l’Iran. Monasterio, però, ha dit que totes les donacions van ser legals i estan auditades pel Tribunal de Comptes. També ha incidit en aquesta idea el número dos de la formació ultra, Javier Ortega-Smith, que abans d’un míting a Burgos ha dit que les donacions mai no van superar el màxim permès i que eren de ‘dissidents contraris a la dictadura teocràtica de l’Iran’.

Summary: Vox admet que va rebre finançament des de l’Iran


No es pot fer història de la cuina sense entendre el context polític i social de cada època. Per això estudiar la cuina o llegir sobre història de la cuina és entendre la història d’un país o d’un territori. Però poques vegades tenim accés a volums que fan possible entendre la cuina des d’aquesta idea de conjunt. Aquesta setmana s’ha presentat una nova edició del Llibre de coc de Mestre Robert, volum que fa quatre de la col·lecció ‘Set Portes receptaris històrics de la cuina catalana’, que conté aquesta idea de globalitat. Un volum que es llegeix com un llibre d’aventures i que aporta noves lectures sobre la cuina catalana a l’època medieval i començament del Renaixement. La convocatòria de premsa per a presentar el Llibre de coc es va bastir, com ja és habitual, amb un àpat al Set Portes de Barcelona, restaurant impulsor del projecte editorial. Es va servir un àpat a partir de receptes del llibre, adaptades pel gran cuiner Josep Lladonosa i portades a la pràctica pel xef Jaime Pérez Sicília i els cuiners del Set Portes. D’entrant, es va servir un gustosíssim broet de madama, fet amb gallina, gingebre, rovell d’ou i vinagre. A continuació un llobarro al forn de llenya amb ceba escalfada a l’aroma de pebre i taronja. I es va coronar l’àpat amb una pularda rostida amb brou d’ametlles, codony i la seva picada. Per postres, hi havia uns bunyols fets amb formatge fresc anomenats taronges de Xàtiva, acompanyats de neules i vi piment, un vi especiat fred, talment un còctel. Va presidir la taula i va conduir l’acte Francesc Solé Parellada, propietari del restaurant Set Portes, ànima del projecte. Es va fer acompanyar per l’equip científic: Antoni Riera Melis de la UB, Joan Santanach, de la UB i director editorial de Barcino (segell que publica el volum), i Toni Massanés, director de la Fundació Alícia. També hi va assistir l’ex-cap de llista d’ERC a l’Ajuntament de Barcelona Jordi Portabella, avui director de l’Àrea de Divulgació Científica i CosmoCaixa de la Fundació La Caixa, que patrocina el projecte. Noves aportacions a la història de la gastronomia D’entrada aquesta edició del Llibre de coc de Mestre Robert ja prometia: Francesc Solé Parellada va advertir que aportava dades noves importants, que situen la cuina catalana medieval a un nivell que no havia estat considerat fins ara. Entre les aportacions destacades trobem que s’apunta, amb molta seguretat, que el Llibre de coc va ser redactat probablement a la cort de Ferran I de Nàpols. Gràcies a una anàlisi comparativa digital dels primers quatre receptaris que es conserven en català (el Llibre de Sent Soví, el Llibre d’aparellar menjar, el Llibre de totes les maneres de potatge i el Llibre de coc), s’ha provat que de les 215 receptes del Llibre de coc, 159 ja apareixen en els tres receptaris catalans anteriors i només 56 són noves. Per tant, els experts conclouen que tots quatre receptaris formen part d’una mateixa família, que corresponen a l’època medieval. D’aquesta manera es tanca un dels grans debats entorn del Llibre de coc, sobre si era un receptari que corresponia a la cuina medieval o a la renaixentista. Tal com explica Joan Santanach, és el primer llibre de cuina imprès a la península. El va imprimir Carles Amorós, impressor provençal establert a Barcelona, que el 1520 va publicar la primera edició de la qual es té coneixement. I el llibre va tenir èxit: se’n van fer sis edicions en català, es va traduir a l’espanyol el 1525 (el primer llibre de cuina que es conserva en aquesta llengua) i se’n coneixen deu edicions. Segons que sembla, se’n van distribuir uns set mil exemplars. Llobarro al forn de llenya amb ceba escalfada a l’aroma de pebre i taronja. A l’entrada del Llibre de coc es diu: ‘Llibre de doctrina per exercir bé l’ofici de tallar i l’art de cuiner, és a dir, sobre qualsevol mena de potatges i salses, compost pel diligent mestre Robert, cuiner del sereníssim senyor don Ferran, rei de Nàpols.’ De Mestre Robert se’n saben poques coses, però la nova edició del receptari ens contextualitza el llibre, per entendre, tal com diu Antoni Riera Melis, que era ‘no tan sols un bon testimoni de la penetració de la literatura gastronòmica catalana a Itàlia, sinó també una font adient per a reconstruir els extensos i luxosos menús que se servien, pels volts del 1500, a les corts europees’. El llibre també es vincula a la cort de Nàpols per les preparacions que s’inclouen d’uns altres orígens: un parell de receptes ‘a la francesa’ i tres de lligades a territoris italians, que s’afegeixen a les d’inspiració musulmana. Una cuina cortesana Ferran I, fill bastard d’Alfons el Magnànim, va aconseguir la corona de Nàpols el 1458. El seu pare quan va conquerir el regne de Nàpols s’hi va instal·lar i ja no va tornar a la península Ibèrica. La cort de Nàpols va adoptar el català com a llengua oficial, de govern, administració i cortesia. A més de la llengua, va introduir la literatura i la cuina catalanes. I, tot i que amb Ferran I la llengua catalana va perdre el caràcter de llengua única de govern, perquè s’hi introduí el napolità, encara mantenia l’oficialitat. D’aquesta manera es pot entendre que el Llibre de coc s’escrigués en català. A més, es constata que el Llibre de coc apareix en un moment de canvi de costums a la cuina i en el menjar. Els costums de la cort també eren uns altres. Ho explica Riera Melis: ‘A les corts europees de la darreria del segle XIV, el conreu de les lletres, l’elegància en el vestir, el domini de la música, la dansa i la gastronomia, un estil eloqüent però no afectat, una galanteria refinada amb les dames i el sentit de l’humor, es cotitzaven tant com el maneig de les armes, la lleialtat i la liberalitat, virtuts típiques de la vella noblesa feudal.  Un comensal culte no estava obligat a consumir tots els plats que li servien, sinó només aquells que considerés adequats al seu rang. El coneixement gastronòmic consistia bàsicament a saber triar; implicava, doncs, una notable capacitat d’autocontrol i de renúncia, i exigia un llarg aprenentatge.’ Segons Riera Melis, ‘el Llibre de coc tanca una època gloriosa de l’alta cuina catalana i anuncia alhora un canvi de gustos.’ Canvi de gusts Aquest canvi de gusts i, en conseqüència, de confecció de les receptes, es constata en el treball fet per l’equip de la Fundació Alícia, que n’ha fet l’anàlisi culinària i ha torna a cuinar aquells plats difícils d’entendre. Del procés de lectura acurada del receptari i de l’anàlisi culinària, n’han extret, per exemple, que l’autor del receptari (el primer que es coneix, perquè els anteriors són anònims), aporta una subjectivitat ben manifesta, en el sentit que hi aporta el seu gust personal: ‘Argumenta sobre la utilització del sucre en contraposició a l’opinió general: “I quan hagis preparat les escudelles, tampoc no cal tirar-hi sucre pel damunt, que, al meu parer, el sucre no s’adiu gaire amb plats de carn. Ara bé, com diu el refrany popular, el sucre mai no espatlla cap menjar” (cap. 75). Resulta significativa l’asseveració del mestre Robert, perquè és precisament en aquesta època que comencen a distingir-se, encara lleugerament, les elaboracions dolces de les pròpiament salades . Possiblement el mestre Robert ja devia haver començat a identificar-se amb aquests nous gustos en contrast amb les formes més antigues.’ D’esquerra a dreta: Joan Santanach, Antoni Riera Melis, Francesc Solé Parellada, Jordi Portabella i Toni Massanés. La col·lecció ‘Set Portes de receptaris històrics’ de la cuina catalana tanca amb el Llibre de coc l’edició de receptaris medievals i ara comença una nova etapa amb l’edició d’una desena de receptaris de cuina conventual. Si es compleix el calendari, enguany n’editaran tres.

Summary: Del ‘Sent soví’ al ’Llibre de coc’, l’època gloriosa de l’alta cuina catalana medieval


L’FBI ha descobert uns 15.000 correus electrònics nous enviats o rebuts per l’ara candidata demòcrata, Hillary Clinton, en el marc del cas que investiga l’ús privat mentre va estar al comandament de la departament d’Estat. Els documents, segons recull CBS, no es troben entre els 30.000 correus que es van lliurar al departament d’Estat per part dels seus advocats el desembre de 2014. El departament d’Estat ha confirmat haver rebut ‘desenes de milers’ de correus electrònics, personals i vinculats amb el treball, entre els quals hi ha els 14.900 trobats per l’FBI, i ha assenyalat que els revisarà. Clinton està al centre d’una investigació sobre la utilització del seu correu personal per a assumptes oficials durant la seva etapa com secretària d’Estat, entre 2009 i 2013. El director del FBI, James Comey, va sostenir el juliol que Clinton havia fet un ús ‘descuidat’ dels seus correus electrònics, però va optar per no presentar acusacions en contra seu.

Summary: El departament d’Estat dels EUA revisarà 15.000 nous correus electrònics de Clinton


El president de la Generalitat Valenciana, Ximo Puig, ha demanat avui una reunió urgent amb el president del govern espanyol, Mariano Rajoy, per a abordar el projecte de pressupost general de l’estat. Ho ha anunciat després de la reunió mantinguda amb la consellera d’Habitatge i Obres Públiques, María José Salvador, i el secretari autonòmic d’Habitatge i Obres Públiques, Josep Vicent Boira. El president valencià ha recordat la declaració institucional de les Corts Valencianes aprovada per unanimitat que rebutjava el pressupost general espanyol i demanava que la Generalitat emprengués accions. Puig ha assegurat que no descarta qualsevol acció democràtica i ha destacat la ‘profunda desafecció’ que els comptes generen entre la classe política, els empresaris i la societat civil valenciana. Ha xifrat en sis-cents milions la inversió que hauria d’incloure’s al pressupost a través d’esmenes perquè el País Valencià estigués dins la mitjana. Puig ha dit: ‘El govern espanyol no pot continuar amb aquesta actitud de prepotència i supèrbia que amenaça de fracturar l’estat.’ Ha assegurat que aquest pressupost és la gota que vessa el got després de cinc anys de maltractament del govern espanyol cap al País Valencià amb inversions per sota de la mitjana i amb un grau d’execució que ha titllat de ‘lamentable’. Va ser d’un 35% el 2015 i la Generalitat preveu que no sobrepassi el 30% el 2016. Puig ha afegit: ‘Aquesta situació és absolutament insuportable per l’economia i els ciutadans valencians’. El president valencià ha explicat que la renda per càpita és un 11% inferior a la mitjana i que els salaris també estan per sota, cosa que ‘no es correspon amb l’esforç dels treballadors valencians’. A més, ha demanat coherència als diputats valencians amb la declaració que es va aprovar ahir a les Corts per a defensar els interessos dels ciutadans a Madrid i ha centrat les seves demandes en la inversió per a millorar les infraestructures i per a construir el corredor mediterrani.

Summary: Puig denuncia el maltractament del País Valencià i demana una reunió urgent amb Rajoy


El suport de la independència d’Escòcia respecte del Regne Unit s’ha incrementat de quatre punts en menys d’un any –fins al 49%– principalment a causa de la proximitat del Brexit, segons l’estudi publicat avui per YouGov. En contrast, el suport de la continuïtat d’Escòcia al Regne Unit ha baixat del 55 al 51% d’ençà del juny del 2018, segons que revela aquesta enquesta per a The Times. Quant al suport d’un segon referèndum d’independència abans del 2021, com defensa la primera ministra escocesa, Nicola Sturgeon, el 48% dels escocesos el refusa i el 42% el secunda. El govern de Londres ja ha descartat aquesta possibilitat. A escala de partits polítics, l’estudi augura pèrdues importants al Partit Conservador de la primera ministra, Theresa May, en favor del radical Partit del Brexit de Nigel Farage amb vista a les possibles eleccions al Parlament Europeu. Tot i que el Partit Nacionalista Escocès (SNP) de Sturgeon continuaria essent la força més votada (40%), per darrere hi hauria el Partit Laborista (14%), l’UKIP (13%) i el Partit Conservador (10%). A les eleccions al parlament de Londres, l’SNP es manté com a la força política més important, amb el 43% de suport contra el 20% dels conservadors i el 17% dels laboristes. els seguirien els liberal-demòcrates (9%) i el Partit del Brexit (4%). Els resultats són molt similars respecte del Parlament Escocès. Quant a la valoració dels dirigents, destaca l’enfonsament del secretari general del Partit Laborista, Jeremy Corbyn, que tenia una puntuació de -30 punts de diferència entre bones i males valoracions el 2018 i que ara en té -65, per sota fins i tot del -58 de May.

Summary: El suport de la independència d’Escòcia es dispara de quatre punts per la proximitat del Brexit


El Consell General del Poder Judicial (CGPJ) ha amenaçat de demanar al govern espanyol que enviï la policia espanyola i la Guàrdia Civil a Catalunya per a custodiar els jutjats catalans si el dispositiu dels Mossos d’Esquadra ‘no és suficient o eficaç’. Prèviament, demanarà al president del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC), Jesús María Barrientos, que informi ‘puntualment i permanentment’ sobre el dispositiu de seguretat. La comissió permanent del CGPJ torna a tancar files amb els jutges i condemna els ‘atacs’ i també celebra la decisió del TSJC. ‘Ens congratulem que per fi s’estiguin adoptant mesures que semblen apuntar en la línia correcta, encara que hagi hagut de ser després de diversos requeriments i, finalment, ordres peremptòries’, recull la nota de premsa del CPGJ. Des d’avui els Mossos vigilen totes les seus judicials de Catalunya després que el dilluns una vintena patissin noves protestes per part dels CDR, que van llençar a una vintena d’edificis judicials escombraries, excrements i productes químics. Barrientos ha comunicat aquest matí al CGPJ que el dispositiu ja està a tots els edificis i que així ho han verificat els presidents de les audiències provincials i els jutges degans. El ple del CGPJ també dóna per bones les explicacions de la fiscalia de l’Audiència espanyola, que va justificar el fiscal del cas Trapero, Pedro Rubira, després que aquest qüestionés la ‘imparcialitat i serenitat’ dels tribunals catalans. El TSJC va emetre un comunicat criticant durament el fiscal Rubira.

Summary: El CGPJ amenaça d’enviar la policia espanyola i la Guàrdia Civil a custodiar els jutjats catalans


Sis mesos de presó i sis d’inhabilitació per uns cartells. Aquesta és la condemna que demana la fiscalia per al regidor de Guanyem Badalona José Téllez, a qui acusa d’un delicte de desobediència greu a l’autoritat. Els fets es remunten al 25 de setembre de 2017, en plena campanya del referèndum del primer d’octubre, quan Téllez va intercedir perquè dos agents de la Guàrdia Urbana tornessin uns cartells requisats a un grup d’activistes, entre els quals hi havia el president d’Òmnium, Jordi Cuixart. Téllez es mostra pessimista sobre el resultat del procés judicial que comença dijous a l’Audiència de Barcelona. ‘La cosa més normal és que el cas l’hagués dut un jutjat de Badalona i, per lògica, hauria acabat arxivat. Però no ha estat així. En una instància superior com l’Audiència, és força probable que acabi condemnat, en sóc conscient. No tinc gaires esperances en el procés’, diu a VilaWeb. José Téllez: ‘A mi Albiol no m’enganya perquè li signo la nòmina’ El vespre del 25 de setembre de l’any passat, el regidor badaloní va parlar amb els agents perquè retornessin els cartells requisats. Els agents van argumentar que actuaven com a policia judicial, d’acord amb una instrucció de la fiscalia per a aturar els preparatius del referèndum. Segons ells, els cartells eren propaganda del referèndum, tot i que només lluïen eslògans com ara ‘Hola Europa’, ‘Hola República’ i ‘Hola Nou País.’ Téllez els va recordar que Dolors Sabater, aleshores batllessa de Badalona, havia presentat un recurs contra les ordres de la fiscalia, però els agents no van canviar de parer. Ací podeu veure un vídeo del moment publicat per Badalona Comunicació: 🔴EXCLUSIVA: Imatges inèdites dels fets pel quals s'acusa al regidor de @GuanyemBDN @JoseTellezBDN d'un presumpte delicte de desobediència greu. Al vídeo també apareix el president d'@omnium, @jcuixart. Totes les imatges a les 20:30h a Televisió de #Badalona pic.twitter.com/AbKC7kooIc — Badalona Comunicació (@bdncom) January 7, 2019 Finalment, Téllez va agafar els cartells i els va retornar als activistes, assumint-ne totes les responsabilitats. ‘No ho vaig fer per fatxenderia, ni per enfrontar-me a la policia. Es vulneraven drets fonamentals com la llibertat d’expressió i vaig decidir d’actuar’, diu. Els activistes se’n van anar i Téllez es va quedar per ajudar els agents a acabar l’atestat dels fets. Explica que en tot moment va col·laborar i que en cap cas va ‘avivar la tensió existent’, tal com argumenta la fiscalia en l’escrit d’acusació. El 9 de novembre de 2017, la fiscalia el va citar per interrogar-lo per uns presumptes delictes de desobediència a l’autoritat i obstrucció a la justícia. El regidor es va negar a declarar i el passat abril, el ministeri públic espanyol va sol·licitar l’obertura del judici oral. Desmuntant l’acusació Téllez denunciarà davant el jutge la il·legalitat de la instrucció de la fiscalia, que permetia a les policies locals d’actuar com a policies judicials contra l’1-O. En aquest sentit, a més de l’esmentat recurs presentat per Dolors Sabater, el regidor esgrimirà que el 27 de setembre de 2017, dos dies després dels fets, el Tribunal Superior de Justícia de Catalunya va apartar el ministeri públic espanyol de les actuacions contra els preparatius del referèndum. El TSJC va donar noves instruccions als cossos policíacs perquè actuessin contra el referèndum, però en aquest cas sense fer referència a les policies locals. D’altra banda, Téllez també al·legarà una interpretació abusiva de les instruccions de la fiscalia per part dels agents de la Guàrdia Urbana de Badalona. ‘Considerar com a preparatius del referèndum els cartells d’una entitat sobiranista em sembla una interpretació molt laxa de les ordres’, diu. El regidor descarta que la seva causa sigui un fet aïllat i recorda que els fets de Badalona apareixen en part dels escrits que ha aportat la fiscalia al Tribunal Suprem espanyol per a acusar Jordi Cuixart de rebel·lió: ‘Tinc molts dubtes que trobi un jutge prou valent per a arxivar aquest cas. Això s’emmarca en una causa general i sospitem que ho volen utilitzar per agreujar la situació de Cuixart.’ Futur polític L’amenaça d’una possible inhabilitació condiciona el futur polític de Téllez de cara a les eleccions municipals del maig. ‘És clar que em condiciona, però ni jo ni la meva organització no hem decidit quin paper he de fer en les pròximes eleccions.’ De totes maneres, recorda que en cas que el condemnin, la sentència no serà ferma i s’hi podrà presentar un recurs en contra a instàncies superiors. Aquest no és l’únic envit judicial que ha d’afrontar Téllez. Al maig, poc abans de les eleccions, començarà el judici contra ell i cinc regidors més de l’antic govern de Badalona per haver obert el consistori el 12 d’octubre de 2016. Són acusats d’un delicte de desobediència. Un jutjat d’instrucció va arxivar la denúncia del PP i la delegació del govern espanyol, però l’Audiència de Barcelona va reobrir el cas a instàncies de la fiscalia. Mentrestant, Xavier García Albiol, candidat del PP a la batllia, aprofita aquestes causes judicials per fer pre-campanya electoral. En aquest sentit, ha utilitzat les imatges de Téllez i Sabater per fer tanques publicitàries en què assenyala la CUP com el problema de la ciutat. ‘Tota aquesta experiència d’unitat i pluralitat que és Guanyem, la vol reduir a la CUP. És una manera de demonitzar-nos. Només cal recordar que el president del PP, Pablo Casado, ha demanat diverses vegades la il·legalització de la CUP’, critica.

Summary: José Téllez: ‘Sospitem que em volen utilitzar per agreujar la situació de Cuixart’


El govern espanyol ha pressionat tant com ha pogut la Comissió Europea aquests últims dies per aconseguir pronunciaments públics en contra de la independència de Catalunya. Però ha aconseguit allò que diplomàticament s’anomena ‘serveis mínims’. Dijous un portaveu de la Comissió va repetir la frase de l’ex-president comunitari Romano Prodi el 2004: ‘Si una part d’un estat membre deixava de ser-ne part, perquè s’independitzava, els tractats ja no s’aplicarien en aquell territori. I el nou territori independent es convertiria en un tercer estat. I que podria demanar l’ingrés a la UE.’ Pregunta i resposta estaven pactades i els seus autors les van llegir directament del paper. Ahir un periodista va intentar obtenir la mateixa resposta del vice-president de la Comissió, Valdis Dombrovskis, i aquest va deixar clar que la CE no es posava en debats polítics interns dels estats membres i que no volia influir en el procés electoral català. Va afegir que la Comissió Europea estava preparada per parlar amb els governs escollits democràticament als estats membres. Aquesta pressió diplomàtica espanyola ha tingut resultats minsos amb els grans mandataris internacionls: David Cameron, Angela Merkel i Barack Obama, per exemple. En declaracions a VilaWeb, el representant permanent del govern català a la UE, Amadeu Altafaj, observa això que anomena ‘una ofensiva d’última hora a la desesperada’ de l’estat espanyol a la UE. I explica la sorpresa dels governs europeus que han vist com l’estat espanyol havia demanat silenci fins ara sobre aquesta qüestió perquè volia imposar la idea que es tractava d’un afer intern, i ara pressiona per obtenir pronunciaments dels màxims governants. Altafaj atribueix aquest canvi d’estratègia internacional de l’estat espanyol a les dades que té sobre intenció de vot el 27 de setembre. ‘En la línia recta final de la campanya, s’han disparat els nervis per la previsió d’una victòria dels partidaris del sí a la independència’, diu Altafaj. L’estat espanyol ‘fa una campanya mediàtica’ dirigida a espantar els catalans, afegeix. I explica que ‘moltes d’aquestes preguntes i respostes a periodistes han estat pactades prèviament’. ‘S’ha posat en marxa un dispositiu diplomàtic, polític i mediàtic per condicionar els indecisos’, remarca el representant català a la UE. Tanmateix, Altafaj explica que la Comissió Europea no estudiarà de manera específica el cas de la pertinença a la UE d’un estat català fins que no hi hagi una demanda explícita d’un estat membre. Fins aleshores, es repetirà la interpretació que va fer Romano Prodi dels tractats europeus el 2004. Altafaj insisteix en el pragmatisme de la Unió Europea, que sempre s’adapta a les situacions noves amb negociació i diàleg pensant en els interessos de totes les parts afectades. I deixa clar que ‘la sortida de Catalunya i dels set milions i mig de catalans de la UE no interessa a ningú: ni a Catalunya, ni als estats de la UE, ni tampoc a l’estat espanyol.

Summary: Altafaj: ‘Es tracta d’una ofensiva d’última hora a la desesperada’


La presidenta de l’ANC, Elisenda Paluzie, i el vice-president d’Òmnium Cultural, Marcel Mauri, han comparegut conjuntament en una conferència de premsa per fer una crida als partits polítics perquè pactin una estratègia conjunta per a avançar cap a la independència i una resposta unitària a la sentència del Tribunal Suprem del judici contra el procés. Feia temps que no feien una compareixença com aquesta, i l’han feta el darrer dia de juliol, quan falta menys d’un mes i mig per a la Diada i el començament d’una tardor política que es preveu convulsa. Paluzie i Mauri han anunciat que, recentment, totes dues entitats han trobat més bona receptivitat per part dels partits a les peticions de reunions conjuntes entre tots els actors independentistes per a trobar aquest acord. Perquè la situació actual és de divisió política i de divergència de discursos, de ritmes i de percepcions sobre l’estratègia per a avançar políticament en un context de repressió. És això que volen redreçar ANC i Òmnium, que no han concretat pas quina era la manera de fer-ho, és a dir, com hauria de ser la resposta a la sentència i com hauria d’esdevenir un revulsiu per a culminar el procés d’autodeterminació. Mauri ha declarat: ‘Apel·lem als partits i la societat civil perquè hi hagi un consens estratègic i una resposta unitària. Nosaltres treballem perquè sigui així. No ens aixecarem de la taula fins que no es fixin horitzons compartits en el camí cap a l’autodeterminació i en la resposta a la sentència. Després de les picabaralles, demanem consens i unitat. Nosaltres hi serem i liderarem la resposta davant la sentència des de la societat civil’. Segons Paluzie, també cal una resposta política i institucional. ‘I per això hem impulsat reunions amb els partits, perquè s’acabi la divisió i hi hagi unitat estratègica per a culminar el procés d’autodeterminació. És imprescindible que hi hagi sentit d’estat i una estratègia conjunta.’ Quines seran les mobilitzacions que es convocaran per a donar resposta a la sentència, ja es veurà. Però Paluzie ha destacat que la mobilització també dependrà de la resposta política. ‘Cal saber a què responen les accions de lluita no violenta, cap on es va, i per això hem de treballar en paral·lel, per saber quina resposta política unitària seran capaços de teixir els nostres representants.’ La manifestació de la Diada ha de ser el primer pas, ha afegit la presidenta de l’ANC, qui, en referència a les crítiques al manteniment del model de manifestació dels darrers anys malgrat el context diferent, ha respost: ‘Les mobilitzacions no poden estar aïllades del context. L’1-O va ser un exercici de desobediència civil i institucional alhora, i això ho va entendre molt bé l’estat. Ara, la primera pota de la manifestació de la Diada és la crida perquè hi hagi voluntat política, interpel·lar per a la unitat estratègica.’ I també ha dit que hi havia d’haver una mobilització multitudinària, que tothom hi pogués participar, des dels avis fins a les famílies amb canalla, i després ja hi haurà unes altres accions de protesta basades en l’acció no violenta. ‘Escoltem propostes, iniciatives, idees…’ I una altra cosa és l’horitzó polític. L’objectiu és compartit: l’assoliment de la independència. I la manera d’arribar-hi? Té sentit insistir en el diàleg amb l’estat i en un referèndum pactat? Paluzie: ‘Si poguéssim accedir a la independència per la via negociada seria millor, però no ho veiem realista i volem treballar per estar més forts per a emprendre la via unilateral. Ara volem mirar si hi ha una resposta estratègica i unitària.’ Mauri: ‘No podem descartar cap via si es fa en el marc de la no-violència, això ho ha dit en Jordi Cuixart. No hem descartat mai cap via per a exercir i defensar els drets fonamentals. De la manera com es comporta l’estat, no es pot descartar cap via.’ Resposta a Huguet i Simó D’una altra banda, Paluzie ha respost a les crítiques dels ex-consellers Josep Huguet i Anna Simó, que avui han dit per Twitter que no anirien a la manifestació de la Diada perquè se’n senten exclosos, en part per la decisió del secretariat de deixar els polítics fora de la zona de convidats de la mobilització. ‘No hem exclòs ningú’, ha dit, i ha demanat de no generalitzar els comentaris a Twitter ‘de dues persones que no són en òrgans de direcció’, i s’ha obert a parlar amb Huguet per explicar-li la situació.

Summary: Crida conjunta d’ANC i Òmnium als partits perquè pactin una resposta a la sentència i un full de ruta comú


El president de Palestina, Mahmud Abbas, ha ordenat la suspensió de totes les relacions i contactes amb Israel. És la resposta a les noves restriccions que el govern israelià ha imposat a l’accés a l’Esplanada de les Mesquites, un lloc sagrat tant pels musulmans com pels jueus. El govern d’Israel hi han instal·lat arcs de seguretat, càmeres de videovigilància i detectors de metalls per a controlar l’accés dels musulmans. No obstant això, els palestins i el món musulmà han interpretat les restriccions israelianes com un intent per a augmentar el seu control sobre l’Esplanada de les Mesquites. ‘Declaro la suspensió de tots els contactes amb la part israeliana, a tots els nivells, fins que cancel·li les mesures a les Mesquites d’Al Aqsa i preservi l’status quo’, ha dit Abbas en un discurs retransmès per les televisions palestines. Israel va ordenar el 14 de juliol, per primera vegada des del 1969, de tancar l’Esplanada de les Mesquites com a resposta a un atac de tres àrab-israelians contra policies a la Ciutat Vella de Jerusalem. Els tres agressors i dos dels agents van morir com a conseqüència de l’atemptat. Les protestes per les restriccions han provocat enfrontaments, i com a conseqüència han mort tres palestins i uns dos-cents han estat ferits, segons que explica l’agència palestina Maan. Ahir al vespre, un jove palestí va matar tres israelians i en va ferir un altre en un atac contra un habitatge de la colònia jueva de Neve Tzuf, segons que han informat les autoritats.

Summary: Palestina suspèn totes les seves relacions amb Israel


El president Carles Puigdemont ha visitat aquest matí el Parlament de Finlàndia, invitat per un grup de diputats, el grup d’amics de Catalunya. Mentre una nevada lleugera queia damunt l’imponent edifici, Puigdemont ha pogut seguir la sessió plenària de la cambra i s’ha reunit amb deu diputats. Diputats de tots els grups polítics menys del partit germà del PP de Rajoy. La resta, de la dreta a l’esquerra, han parlat amb Puigdemont, que ha visitat les instal·lacions i després ha ofert una conferència de premsa ben concorreguda, on els mitjans catalans eren franca minoria, perquè la sala era plena de finlandesos, que preguntaven amb interès. Carles Puigdemont, al parlament finlandès (fotografia: Janne Riitakorpi). La visita de Puigdemont no ha estat oficial, sinó privada, i les mostres de suport no han estat governamentals, sinó de diputats individuals. Així i tot, aquesta setmana l’ex-primer ministre finlandès Matti Van Hannen va dedicar paraules elogioses a Puigdemont: ‘Si no fos de viatge, m’hauria encantat de rebre’l.’ I avui alguns diputats han volgut mostrar-li públicament el seu suport: Mikko Kärnä (Partit de Centre, governamental), Ville Tavio (Partit dels Finesos) i Sari Tanus (demòcrata-cristiana) s’han presentat a la sala de premsa, han agafat el micròfon i han donat un cop de mà al president. Tanus, per exemple, ha dit: ‘Gràcies per la vostra visita. Voldríem dir que nosaltres vam tenir una guerra civil, ara fa cent anys, i per això desitjo que els catalans trobin una solució democràtica i pacífica que respecti els drets civils, i que comencin negociacions pacífiques. És el nostre desig i la nostra esperança. Que comenci un diàleg pacífic. Desitgem tota la sort als catalans.’ El diputat Mikko Kärnä, autèntic alma mater de la visita de Puigdemont, l’ha introduït en la premsa com president català ‘legítim’. I el diputat Ville Tavio s’ha interessat per la resposta que obté Puigdemont dels governs europeus. Mentre la premsa catalana s’abocava sobretot en la investidura i Turull (més informació, ací), la premsa finlandesa volia saber més quina reacció es troba Puigdemont per Europa. I entre Puigdemont i la premsa finlandesa s’ha establert una complicitat dins la sala. Si més no, la trobada ha estat pública i cordial. Podríem resumir així el diàleg que s’ha establert: Mikko Kärnä i Carles Puigdemont, al parlament (fotografia: Janne Riitakorp). Puigdemont ha començat així: ‘Moltes gràcies, amics, per haver-me convidat a parlar de la situació al meu país. No tan sols al meu país. Perquè això també afecta Europa. Vinc de Suïssa per explicar què passa a Catalunya. I aquí també ho faig: vinc a dir que a Espanya hi ha un problema amb la democràcia. Hi ha presos polítics, polítics a l’exili i el dret de reunió o d’expressar idees no hi són garantits. Si ets pro-independència corres perill. Tinc el deure d’actuar com a dirigent d’un moviment que només demana un dret protegit, el dret d’autodeterminació. I que demana respecte per la gent que hi ha a la presó per haver expressat les seves idees. Per aquestes raons viatjo per Europa. I lluito des de Brussel·les.’ —Decebut de no tenir suport sobre la UE, Finlàndia inclosa? —Entenc perfectament que la UE és formada per estats. I que s’ajuden. Però estic decebut perquè les institucions europees, que en teoria tenen un compromís amb els drets humans, no ha dit res sobre la violència del primer d’octubre. Violència contra ciutadans europeus que esperen missatges de solidaritat. D’això sí, que n’estic decebut. No n’estic –sinó que ho entenc– que les institucions europees donin suport al govern de Rajoy. —Quin missatge voldríeu enviar als polítics de Finlàndia? —El missatge és clar. Estic agraït per tots els esforços que es fan per saber què ha passat a Catalunya. I superar la propaganda de l’estat espanyol i els mitjans. Agraeixo que es vulgui parlar amb totes dues bandes. Demano suport a la democràcia, els drets humans i els drets fonamentals de la UE. —Us penediu de res? —Quan vaig suspendre la declaració d’independència, el 10 d’octubre, per tal d’obrir la porta del diàleg amb les autoritats espanyoles, la meva prioritat era dialogar. Però no va funcionar. Va ser un error. —Teniu intenció de tornar al vostre país aviat? —Tan aviat com sigui possible. Però no ho crec. Si fos a Espanya, ja seria a la presó, i probablement m’enfrontaria a vint anys o trenta de presó. Espero que vindrà un dia que la democràcia triomfarà. I no hi haurà presos polítics. Treballo perquè arribi aquest dia. —El govern espanyol no es rendirà. Com creieu que acabarà això? —Això ho han de respondre les autoritats espanyoles. La fi només és possible amb el diàleg. No hi ha solució fent servir violència, repressió i amenaces, i tallant drets. Hem de començar un diàleg. Si el govern va dialogar amb el grup terrorista ETA, tres vegades, per què no dialoguen amb una gent pacífica, i escollida pacíficament, com nosaltres? —Què n’espereu dels governs europeus? —No espero canvis en la posició oficial de la majoria d’estats. Confio en els ciutadans europeus, perquè crec que la majoria no volen viure en països on la llibertat d’expressió és limitada, o la democràcia és vigilada. I adreço els meus missatges als ciutadans europeus més que no pas a les autoritats. Sense pressió internacional aquest problema tardarà anys. —Sànchez i Forn són a la presó. Què en penseu? —Això demostra que són presoners polítics: Forn ha dimitit com a diputat del parlament i ha decidit abandonar la política. I, així i tot, són a la presó, i sense sentència, acusats de crims que requereixen violència. Si llegiu les decisions dels jutges podeu veure que hi ha arguments polítics, no legals. Es reconeix que són presos polítics. Al baròmetre d’Eurostat es demostra que Espanya té un mal sistema judicial. Si llegiu els comunicats de Jutges per la Democràcia veureu que hi ha un problema de justícia, a Espanya. —Encoratgeu més regions que cerquin la independència? —No encoratjo ningú, jo: cada país ha de decidir per ell mateix. La fórmula que funciona per a Catalunya i Escòcia, potser no serveix a uns altres. Ara, tot el meu suport als països que lluiten i demanen d’exercir el dret d’autodeterminació. Tots els homes del món que lluiten per aquest dret tenen el meu suport. Per a veure la conferència sencera, ací la teniu en dos vídeos: La República Digital Demà a les deu del matí Puigdemont impartirà una conferència interessant a la Universitat de Hèlsinki. Es titula ‘Països petits i política a les xarxes socials: cap a una república digital a Catalunya’. Ja fa temps que Puigdemont té al cap d’explorar la vida d’una e-República, inspirant-se en el cas d’Estònia (ací en teniu més informació). Ahir només calia escoltar les paraules del professor Teivo Teivainen, de la Universitat de Hèlsinki, que ha organitzat l’acte acadèmic, i que era present a la conferència de premsa. ‘Per què La Vanguardia diu que sóc aliat de Puigdemont? És veritat que a Suïssa va haver-hi incidents en una universitat amb unionistes espanyols?’ Els periodistes catalans presents vam intentar explicar a Teivainen que l’independentisme català viatja, però l’unionisme espanyol, també. I que tothom ho fa amb el seu estil. Mentre Puigdemont se n’anava, la neu queia. De manera lleugera, però constant. Sense parar. Sense parar.

Summary: ‘Desitgem tota la sort als catalans’: crònica de la recepció del parlament finlandès a Puigdemont


El conseller d’Ensenyament de la Generalitat de Catalunya ha anunciat en aquesta entrevista de VilaWeb que el departament crearà un cos d’inspectors propi, a l’empara del que dictamina la llei d’educació de Catalunya. Segons Bargalló, els directors de centre són els líders pedagògics de cada escola, però els inspectors ho haurien de ser de cada zona. Aquest és el fragment de l’entrevista on ho diu. —Parleu de deixar a les mans de les escoles el projecte lingüístic. No és arriscat? Tot allò que ha passat arran del referèndum en alguns centres és un avís que un grup petit de pares pot originar molt malestar. —La garantia que es respectarà el paper de llengua vehicular del català som nosaltres, el departament. Els nostres inspectors. Si el projecte lingüístic no és bo serem nosaltres que ho detectarem. Si no es compleix i no dóna resultats serem nosaltres que ho detectarem. En qualsevol cas la culpa serà nostra. —Però ara la inspecció és de l’estat… —Crearem un cos d’inspecció propi, tal com la llei d’educació de Catalunya ens permet de fer. I evidentment els inspectors treballaran d’una manera diferent. Ara massa sovint fan feines burocràtiques i nosaltres volem inspectors que siguin líders pedagògics. A l’escola el director ha de ser el líder pedagògic, però els inspectors han de vetllar per la coherència dels projectes en una zona. I la transparència també hi ajudarà. S’ha explicat poc, però d’ençà d’aquest setembre els centres tenen l’obligació de penjar a la web els projectes pedagògic i lingüístic. Les famílies, els alumnes, tothom sabrà quin és aquest projecte i podrà alertar, amb molta més força i raó, si no es compleix.

Summary: Ensenyament crearà un cos d’inspectors propi


Toni Morral és una persona d’esquerres. Va ser batlle de Cerdanyola per ICV, està afiliat a CCOO i va impulsar l’Acord d’Esquerres per la República Catalana, una associació independentista formada per membres de CCOO, UGT, ICV i EUiA. Quan Carles Puigdemont va demanar-li que formés part de Junts per Catalunya ell va avisar-lo de quin era el seu perfil. ‘Sí, per això vull que hi siguis’, va respondre el president. Morral, que va ser secretari de l’Assemblea Nacional Catalana i ha estat un dels impulsors de l’agrupació d’electors per fer una llista unitària, ocupa el número 18 per Barcelona de la llista del president. Conversem amb ell sobre els passos a seguir després de les eleccions, les particularitats de Junts per Catalunya i de com veu els seus ex-companys de partit, ara a Catalunya en Comú. —El president Puigdemont us ha explicat quin és el projecte després del 21-D? —El president Puigdemont ha fet una candidatura que incorpora valors d’unitat i el compromís de continuar amb el repte que va presentar l’1 d’octubre. Els resultats d’aquestes eleccions seran, fonamentalment, una segona volta de l’1 d’octubre. Jo les visc així. Ara toca guanyar, aquest és el missatge del president. I jo crec, també, que toca reforçar el paper del president que ens ha portat fins aquí. Després cal continuar. Tenim davant totes les lleis que el Tribunal Constitucional va aparcar i que tenen una càrrega social important que s’han de posar damunt la taula el minut zero. S’haurà de reflexionar amb els resultats sobre la taula quina estratègia seguir. —Posem per cas que la suma de vots de les forces independentistes supera el 50% dels vots. Concretament, què vol dir continuar? Es fa allò que no es va fer després de la proclamació d’independència? —Ho veurem d’ací a un mes. Cal fer front a aquesta repressió tan bèstia de l’estat. No parlem només de la porra, parlem de la repressió judicial dels drets socials més elementals, de la llibertat d’expressió, de la persecució política… Necessitem fortalesa política, i això ens ho donaran els vots. Després haurem de ser exigents. —Però els vots els donaran els ciutadans si creuen que els ofereixen allò que volen. Han de saber per què és aquest vot… —Per a continuar en la construcció de la República. Necessitem la fortalesa dels vots per a explorar aquest camí. Haurem de ser molt exigents perquè retirin el 155, alliberin els presos i n’arxivin les causes, però perquè això sigui possible necessitem molta fortalesa política, que la donen els vots. També vull dir una cosa: hem d’anar a defensar no tan sols el continent, sinó també el contingut. El continent és que volem la llibertat per a governar-nos en tots els espais de la política, per això volem ser República. Els continguts del nou govern els haurem de definir des d’un procés participatiu i constituent que haurem de començar a treballar. En aquest sentit, potser s’ha avançat massa poc i tots hem fet massa confiança en un govern pensant que ens ho resoldria tot. —Dieu que amb el resultat de les eleccions s’ha d’exigir l’alliberament dels presos polítics i l’aixecament del 155. El fet és que pot haver-hi una majoria al Parlament de Catalunya que ho demani, però això no depèn del parlament. Quines mesures heu pensat? —Ja ho veurem. Som en un moment on passen moltes coses en poques hores, d’avui al 21 de desembre en passaran tantes, de coses… La més fonamental serà comptar-nos la nit del 21. Serà la fortalesa dels vots i la nostra societat que ens portarà a concretar què fem per a fer possible els reptes ambiciosos en aquest moment. Malauradament, és recuperar allò que ja teníem, però ho hem de fer per poder continuar endavant. Veurem com fem servir aquesta fortalesa, ara toca guanyar. Fotografia d’Albert Salamé —Han transcendit els nou punts programàtics pactats per Junts per Catalunya i ERC. Els set primers fan referència, justament, a recuperar el que ja teníem, però el punt nou demana d’assolir una negociació bilateral amb l’estat espanyol i la Unió Europea per a articular la República Catalana. Si ni tan sols han volgut pactar un referèndum i la repressió ha estat la que ha estat, de debò que la via és pactar la independència? —La via és el reconeixement de la nostra sobirania com a subjecte polític. —Això fa temps que ho diu, el parlament. —Sí, però no és reconegut ni per Espanya ni pels estats europeus, tot i que una de les coses que s’ha aconseguit els últims mesos és guanyar l’opinió pública internacional. El conflicte de Catalunya és una peça del puzle de la geopolítica internacional. És un procés que ha de madurar, i aquesta part del procés crec que l’hem guanyada. Els estats són socis de l’statu quo internacional, potser aquí sí que hi va haver una mica d’ingenuïtat, de pensar que aconseguiríem el suport d’alguns estats europeus. Això ja vindrà. Necessitem que des de Catalunya puguem manifestar al món que som majoria, que tenim la fortalesa i la voluntat per a ser un subjecte polític en l’àmbit internacional. —D’acord, però parlar de negociació bilateral amb l’estat espanyol vol dir que si no és a partir d’un acord, no es tirarà endavant la construcció de la República? —Hem de mirar de ser contundents, no renunciar a res i saber que potser haurem de fer algun driblatge. Estic convençut que el dia 22 caldrà, fonamentalment, analitzar quin és el poder que la ciutadania ha donat al parlament sobirà per a poder gestionar els passos a seguir de cara als mesos següents. Però, fonamentalment, serà això que ja s’ha dit i que diuen aquests nou punts. I posteriorment, complicitat absoluta entre societat, govern i parlament. Les estructures d’estat són cosa de tots, ho veiem ara amb el 155, bona part dels treballadors de la Generalitat es van comprometent amb el repte de construir la República des de la seva gestió quotidiana. Aquest és un repte molt col·lectiu. —Els passos a seguir ja eren marcats per la llei de transitorietat i fundacional de la República Catalana. És paper mullat? Fotografia d’Albert Salamé —No sóc partidari de renunciar a la llei de transitorietat, és el camí que ens ha de donar peu a continuar. S’ha de tornar a posar sobre la taula, però tot això es veurà segons la fortalesa política que tinguem. Si no, no hi ha res a pelar. En aquests moments, toca guanyar i fer que els qui ens van portar fins aquí se sentin amb suport i legitimats. Hem de fer tota la pinya possible perquè sigui la candidatura guanyadora. —La llei la va elaborar el Parlament de Catalunya i, segons la legalitat catalana, continua vigent. S’haurien d’obeir els passos que estan establerts a la llei. Si algú la vol reformar, això seria un altre escenari. —Jo respecto molt el Parlament de Catalunya, és l’espai de la sobirania del poble català i qui està legitimat per marcar les polítiques que s’han de seguir. La constitució espanyola, que és una arma que s’utilitza contra els drets socials, està totalment deslegitimada per ells mateixos perquè se la van carregar amb la sentència de l’estatut. A més a més, la fan servir en contra de lleis catalanes amb una forta càrrega social. Potser amb un altre estat la relació amb Catalunya podria ser molt diferent, des del reconeixement de la nostra sobirania i la nostra nacionalitat. Però com això és impossible, ens han deixat només la via de fer el nostre camí. I aquest camí porta a una confrontació oberta amb aquest model d’estat tan egocèntric i centralista, i de valors tan profunds vinculats als valors de la dictadura. —Després de la proclamació d’independència no es va continuar perquè, segons han explicat posteriorment, l’estat va amenaçar amb violència. Tenint això en compte, que tan sols amb l’amenaça n’hi ha prou per a aturar-ho tot, quins passos ha de fer l’independentisme? —Sóc una persona pacifista, crec que el combat ha de ser pacífic, tal com és ara. Hem de continuar en aquesta línia però, a la vegada, ser contundents amb els reptes. En cada moment haurem de ser prou intel·ligents per a veure exactament quina és l’acció que hem de fer per a avançar i no retrocedir. Feu preguntes que avui no puc respondre. I crec que ningú no pot, sincerament. Tenim un repte molt important que és mesurar-nos. Ha estat un recompte, crec, promogut per la Unió Europea. Estic convençut que si es guanya, i es guanya bé, tindrem trumfos importants per a poder gestionar els mesos vinents. —Si Junts per Catalunya no queda en primer lloc, qui ha de ser el president? —Haurem de defensar que el president legítim ho continuï essent, passi el que passi. —Encara que no pugui ni anar a Catalunya a prendre possessió del càrrec? —Passi el que passi. És el nostre president i el nostre govern legítim. Si no és així, serà una renúncia, seria reconèixer el caràcter de les eleccions tal com les ha convocades qui les ha convocades. Hi hem entrat perquè les urnes no ens fan por i perquè ens sembla que és bo que puguem validar l’1 d’octubre amb la participació dels adversaris que no van voler votar. Anem al combat electoral. El president és, era i volem que continuï essent, qui ens ha portat aquí: Carles Puigdemont. —Us sentiu còmodes amb la idea que hi hagi un govern executiu, que des de Catalunya dirigeixi els departaments, format per persones diferents de les del govern legítim? —No. Francament, no ho sé llegir de manera política. Que hi hagi un govern que sigui com una gestora i gestioni què? Amb el 155, a més? I que tinguem un altre govern honorífic a la presó? Políticament és una mica complicat de digerir. Hi estic en contra. Sé que s’ha verbalitzat per companys d’altres formacions que són al mateix vaixell, però no ho veig. —Però si el govern real és a la presó, com seria el dia a dia de la Generalitat? —És que hem d’exigir que no hi siguin, els vots ens han de donar la força. —Però els vots no ho són tot. —Els vots no ho són tot, però són importants. —Veig una confiança excessiva en la força de la democràcia. Ja hi ha hagut demostracions de força democràtica en altres ocasions i a l’altra banda tampoc no n’han fet gaire cas. —Potser no en teníem prou, de vots. —El 27-S i l’1-O no van ser prou vots? —L’1 d’octubre vam arrasar perquè no hi van participar els adversaris. El valor de l’1 d’octubre és que vam arrasat tot i la repressió de l’estat i això va representar per la unitat del poble. Per això jo era partidari que aquests valors es veiessin molt més reflectits en les eleccions. En canvi, ara sembla que siguin unes eleccions com jo crec que no han de ser: autonòmiques i normals. Aquestes eleccions no en tenen res, de normals. Hem d’anar a buscar el màxim pes electoral i el president Puigdemont ha de tenir la força majoritària. —A partir de quin resultat són prou vots? —Hem de guanyar en vots. Crec que amb el 50% +1 políticament n’hi ha prou, aquestes són les regles de la democràcia. —Vau ser un dels impulsors de l’agrupació d’electors per a fer una llista unitària. Es van aconseguir, finalment, les cinquanta-cinc mil signatures? —Sí, i té molt de mèrit. N’estem molt orgullosos perquè tot es va fer amb voluntaris i sense cap organització que hi donés suport. En pocs dies es van aconseguir les signatures, però com que no hi havia un cert rigor organitzatiu darrere, hi havia fulls amb errors. A l’hora de presentar-ho a la Junta Electoral hi va haver problemes tècnics importants, però el valor polític hi va ser tot. Vam arribar a l’objectiu i això vol dir que hi havia una majoria de gent amb ganes d’una candidatura unitària. El president ha volgut fer una candidatura que incorpori els valors de la unitat, i hem d’agrair al PDECat que ho fes possible posant els mitjans tècnics. —Per què no va arribar a bon port la candidatura unitària? Fotografia d’Albert Salamé —Potser vam tenir poc temps. Aquestes eleccions es van convocar de manera precipitada, van sortir dues propostes ciutadanes que demanàvem això. Després ens vam posar d’acord, però el calendari se’ns va tirar a sobre. Estic segur que si haguéssim tingut més temps ens n’hauríem sortit. N’estic seguríssim, només veient les ganes que hi havia de la gent. —Vau tenir contactes amb les cúpules dels partits que interpel·làveu? —Sí, i no descartaven la idea, però ja havien posat la maquinària electoral en marxa. Es trobaven amb certes dificultats logístiques i tècniques, per això dic que l’element més problemàtic va ser el calendari. —Com va ser aquest trànsit entre la llista unitària i la llista del president? —La llista unitària, tal com la teníem pensada, va quedar en via morta. Després, el president, per iniciativa pròpia i amb les negociacions que devia fer amb el seu partit, va llançar aquesta idea i em va trucar. Va ser una cosa tan sorprenent com aquesta. Em va dir: ‘Toni, m’agradaria que fossis a la llista en un lloc destacat.’ No m’hi vaig poder negar perquè ja tenia clar que s’havia de fer una candidatura guanyadora com més unitària millor i encapçalada pel president legítim. A més a més, queda molt reforçada amb el president de l’Assemblea Nacional Catalana, que ha promogut les mobilitzacions més importants a del país. —De moment, les enquestes, tot i que sí que mostren un cert canvi de tendència, no situen Junts per Catalunya en primera posició. —Hem de començar a canviar el relat imposat des de l’estat que diu que aquestes són unes eleccions autonòmiques. Són unes eleccions excepcionals, segons la meva manera de veure-ho, no tenen res d’autonòmiques. Han estat convocades per l’adversari, però votarem per validar l’1 d’octubre. La voluntat i la predisposició és de caminar cap a la República. —Quan Marta Pascal parla als mitjans parla en nom de Junts per Catalunya? —No ho sé, hauríeu de preguntar-ho a ella. —Els posicionaments que fixa són els de la candidatura de Puigdemont? —No us ho sé contestar, això. Potser algunes vegades sí, i altres no. —Quin és el paper del PDECat en aquesta candidatura? —El PDECat ha demostrat tenir una generositat bestial perquè el president pugui fer una candidatura amb aquesta identitat que abans us comentava. El PDECat dóna suport a la candidatura, hi ha gent del PDECat i aporta part de la logística, però és una candidatura que va més enllà del PDECat. No pensem en lògica de partit, això no és el PDECat. Jo participo d’un projecte col·lectiu, amb sensibilitats diverses, i pels contactes que he tingut m’hi trobo molt a gust. —Ha corregut certa brama que Junts per Catalunya pogués cristal·litzar en un futur partit. Vós hi seríeu? Fotografia d’Albert Salamé —No ho sé, no sóc en aquesta pantalla. Moltes vegades la gent em parla de quan sigui diputat i jo ni m’ho imagino. Estic aquí per fer que es guanyi folgadament el 21 de desembre i que la llista del president sigui la majoritària. Després ja veurem com fem això, però ara sóc aquí. No puc respondre preguntes de més enllà. —Aquesta sí que la podreu respondre: us sentiu còmode passant d’ICV a compartir llista amb el PDECat? —Tinc la sensació que tot es belluga molt, però jo continuo pensant com sempre. Sóc una persona amb conviccions d’esquerres i nacionals molt fermes. Les organitzacions van resituant-se i jo ara m’he trobat on m’he trobat. Vaig començar a militar a Nacionalistes d’Esquerra i, per tant, vaig ser un dels fundadors d’Iniciativa per Catalunya. Les eleccions del 27 de setembre les vaig viure com a plebiscitàries i em va semblar que havia de fer el vot que s’havia de fer en aquell moment. Vaig sumar-me a Junts pel Sí, cosa que els companys d’ICV no van entendre i va fer que em desplacessin de l’organització. També vaig estar uns anys molt involucrat a l’Assemblea, en vaig ser secretari amb Carme Forcadell de presidenta. La meva pràctica política m’ha portat al fet que el president em truqui per dir-me que em vol a la seva llista electoral. Li vaig contestar que no li podia dir que no i que faria tot el possible per a guanyar les eleccions. És un projecte molt social, aquest procés l’empeny la societat. Els polítics hem de ser al costat, com un més, acompanyant i empenyent aquest procés que és al carrer. —Què se n’ha fet, dels independentistes d’ICV? —No ho sé. N’hi ha molts que ja no hi són. En Jaume Bosch sí que hi és, la Sara Vilà és senadora… Són persones amb qui tinc amistat, hem compartit moltes coses i espero que sigui per sempre. Ells continuen a ICV i penso que està bé que ho facin. Ens interessa que dins dels comuns hi hagi gent que empenyi en la direcció de batallar pels drets i les llibertats de Catalunya. —Què us sembla l’evolució d’ICV cap a Catalunya en Comú? —No em vull posar a casa dels altres. Crec que és important que l’espai dels comuns mantingui ferm el seu compromís amb la lluita pels drets nacionals. Al costat dels drets socials, evidentment, són dues cares de la mateixa moneda. Si no tenim poder polític, tampoc no tindrem poder econòmic per fer polítiques socials. És la trampa dels que diuen que ells només s’interessen pels drets socials, no els nacionals. Si no ets sobirà, difícilment podràs fer front els problemes socials. Va molt lligat. —Un dels leitmotivs de Catalunya en Comú és això del ‘ni DUI ni 155’ que equipara el fet d’acabar amb les institucions catalanes amb la proclamació d’independència d’acord amb el resultat de l’1 d’octubre. Us sembla afortunat? —Us diria que no, té un punt d’ambigüitat. —Elisenda Alamany, número dos de Catalunya en Comú, diu que és independentista. —Doncs ho celebro molt, de veritat. Si és independentista, només ha d’obrar amb coherència. —Quin paper espereu que tingui Catalunya en Comú durant la pròxima legislatura? —Ja ho veurem, primer hem de saber quin rol tenim tots. Penso que són imprescindibles per al camí que hem de transitar. A l’altre bàndol hi ha el tripartit que ja coneixíem, els comuns els necessitem. Tot i les seves contradiccions són imprescindibles.

Summary: Toni Morral (JuntsxCat): ‘No sóc partidari de renunciar a la llei de transitorietat’


La presidenta del Govern de les Illes Balears, Francina Armengol, ha viatjat a Brussel·les per presentar un document conjunt amb Còrsega i Sardenya que defensa davant la UE una posició comuna respecte de la insularitat. La presidenta s’ha reunit al matí amb el president de Sardenya, Francesco Pigliaru, i de Còrsega, Gilles Simeoni, a l’edifici del Comitè de les Regions. I a la tarda tots tres s’han vist amb la comissària d’Afers Regionals, Corina Cretu, a la seu de la Comissió. Defensen que Europa sàpiga reconèixer els desavantatges que han de suportar les illes per la seva condició geogràfica. Sobre això, han reclamat a la UE una igualtat real dels drets de tots els ciutadans, independentment del territori on visquin, perquè fins ara ha estat sensible només amb els territoris ultraperifèrics. Tots tres presidents han redactat una carta conjunta per a demanar a la UE que equipari els drets de les regions ultraperifèriques amb la resta d’illes. ‘Les dificultats que implica el fet insular són les mateixes tant si la costa del continent és a 1.000 quilòmetres com si és a 100’, ha dit Armengol. Per això ha demanat un tracte pressupostari que inclogui mesures per a garantir d’una manera sostenible la igualtat d’oportunitats per als ciutadans i un desenvolupament sòcio-econòmic comparable al dels territoris continentals. En concret, el Govern de les Illes Balears exigeix el mateix tracte que les illes Canàries, una de les nou regions ultraperifèriques que té la UE.

Summary: Armengol fa pinya amb Còrsega i Sardenya per defensar els interessos insulars davant la UE


El FC Andorra de Gerard Piqué vol la plaça del Reus, segons que ha comunicat a la Reial Federació Espanyola de Futbol (RFEF). El club ha enviat la petició formal per a ocupar la vacant que l’equip tarragoní ha deixat a Segona Divisió B i, per tant, la intenció de pagar l’aval de 452.022 euros. Avui acaba el termini per a dipositar l’ingrés i dilluns l’organisme decidirà qui és l’adjudicatari. També hi aspiren el Zamora, el Jaén, l’Intercity i el Linares. Un dels màxims favorits a aconseguir la vacant és el Zamora, per mèrits esportius, perquè va quedar campió del grup VIII de Tercera Divisió amb 90 punts. D’altra banda, el FC Andorra té l’avantatge de comptar com a equip català i això pot ajudar a la seva inscripció, ja que comparteix zona territorial amb el Reus.

Summary: L’Andorra de Piqué sol·licita la plaça del Reus


Des de final d’any, el Ministeri d’Hisenda espanyol ha emprès un seguit d’accions per a reclamar l’IVA dels ajuts que atorga el govern espanyol en diversos àmbits de la societat. En el terreny de la cultura la mesura és tan agressiva i aclaparadora, i afecta institucions i entitats tan determinants, que es pot considerar un atac letal. Si els recursos interposats contra la mesura no aturen la demanda i els diners reclamats s’han de fer efectius, trontollaran i fins i tot es perdran actius culturals de qualitat. En aquest cas, podria costar dècades de recuperar la vitalitat cultural i artística del país (en un sector que ja fa anys que travessa grans dificultats). Ho expliquem. El Ministeri d’Hisenda espanyol ha reclamat l’IVA corresponent als ajuts atorgats entre el 2012 i el 2016 a algunes institucions, entitats i fundacions de Catalunya, sobretot vinculades al teatre i als museus. Mai no s’havia reclamat l’IVA dels ajuts, segurament perquè és un contrasentit. Alhora, l’acció del ministeri és completament arbitrària, perquè l’IVA no es reclama a tots els equipaments ni entitats culturals, sinó només a aquells que hagin tingut una inspecció durant el 2017. Tampoc no es reclama als que són de titularitat cent per cent estatal, que en resten exempts. A més, no hi ha constància que cap equipament cultural de fora del Principat de Catalunya hagi rebut el requeriment tributari, tot i que en principi la mesura té abast estatal. A l’arbitrarietat de tot plegat, s’hi afegeix que aquesta reclamació arriba durant l’aplicació del 155, amb la Generalitat intervinguda, cosa que vol dir que els equipaments, empreses i fundacions culturals afectats no poden comptar amb la Generalitat perquè les defensi. Això implica una desprotecció absoluta contra una acció abusiva i desproporcionada del govern espanyol. Fotografia: Albert Salamé No hi ha cap llista completa dels equipaments, empreses i fundacions culturals afectades. Sabem que, fins ara, han rebut el requeriment una desena. En l’àmbit teatral, se sap el cas del Mercat de les Flors (un milió d’euros i ja n’ha pagats 400.000), el Teatre Lliure (1,3 milions d’euros) i el Festival Temporada Alta (un milió d’euros). Pel que fa als museus, el requeriment ha arribat al MNAC (un milió d’euros), al Macba (1,1 milions d’euros), al CCCB (1,25 milions d’euros i ja n’ha pagats 300.000) i la Fundació Palau. I en el cinema, a la productora Proa (ha pagat 60.000 euros). L’advocat Durán-Sindreu i la retroactivitat de la modificació de la llei de l’IVA La major part dels equipaments afectats s’han posat en mans de l’advocat especialitzat en temes tributaris Antonio Durán-Sindreu. Ell ha explicat a VilaWeb que aquest problema de l’IVA de les subvencions ve de lluny, d’una sentència del Tribunal de Justícia de la Unió Europea del 2014. Aquesta sentència afectava la llei de contractes del sector públic i incloïa una modificació de la llei de l’impost sobre el valor afegit. La modificació d’aquesta llei, arran d’una esmena d’ERC (a la qual tots els grups del congrés espanyol van donar suport), aclaria que els ajuts culturals restaven exempts d’IVA, com també els d’uns altres àmbits de la societat (les televisions, la recerca científica i el transport públic). Aquesta modificació va entrar en vigor el 10 de novembre de 2017. En aquest punt, semblava que es resolia el problema de l’IVA dels ajuts culturals. Tanmateix, passat el 10 de novembre alguns equipaments van rebre una notificació del Ministeri d’Hisenda espanyol dient que havien de pagar l’IVA dels ajuts dels anys anteriors, entre el 2012 i el 2016. Durán-Sindreu explica: ‘El cas que ara ens ocupa és un cas d’interpretació de la llei. La interpretació del Ministeri d’Hisenda és que la modificació de la llei de l’IVA no afecta les subvencions que s’hagin rebut abans del 10 de novembre del 2017, que és quan entra en vigor i, per tant, pot reclamar-ne l’IVA. Però és una interpretació dubtosa, perquè l’IVA és un impost harmonitzat dins una normativa comunitària i la modificació de la llei aclareix el concepte de subvencions. Aquesta modificació no es pot considerar una nova llei; per tant, és retroactiva i afecta els anys anteriors. Si la llei és retroactiva, en cap no cas s’ha de cobrar aquest IVA dels anys anteriors que reclama Hisenda. A més, la llei de l’IVA sempre s’havia interpretat de manera que els ajuts culturals no tributaven. I ara que s’especifica que no tributen, ens trobem en aquesta situació. És una nova batalla que comença.’ En aquestes circumstàncies, Durán-Sindreu ha començat un procés de reclamació i per això ha posat un recurs contra la liquidació d’aquest IVA. ‘El fet greu –denuncia– és que ningú no ha defraudat res a Hisenda, aquest IVA no s’ha pas cobrat al públic. És un cas d’interpretació de la llei, insisteixo, però es fa difícil d’entendre que es faci una interpretació que pugui tenir conseqüències tan nefastes. Els efectes en la cultura són gravíssims. I hem de recordar que la cultura és un bé d’interès general.’ Ajuntament de Barcelona, CoNCA i proposicions de llei al congrés i al senat Però el fet és que, ara per ara, els requeriments milionaris pesen sobre uns equipaments, empreses i fundacions culturals i això ha despertat una gran inquietud entre els afectats. Per això, paral·lelament a la via econòmico-administrativa, institucions públiques catalanes i partits polítics han impulsat més accions per tal que el Ministeri d’Hisenda espanyol es faci enrere i s’especifiqui en la llei que l’exempció de l’IVA per a les subvencions té efectes retroactius. L’1 de desembre passat la batllessa de Barcelona, Ada Colau, va convocar les entitats culturals afectades vinculades a l’Ajuntament de Barcelona (el MNAC, el Macba, el Mercat de les Flors, el Teatre Lliure i el CCCB), juntament amb entitats vinculades a la recerca, també afectades per l’IVA. Colau va exposar la defensa d’aquests sectors contra la mesura: ‘El pagament de l’IVA retroactiu que demana Hisenda fa perillar la viabilitat d’equipaments culturals que són essencials per a la nostra ciutat i no en podem prescindir. Tenim una responsabilitat institucional. No podem permetre que perillin aquests equipaments. La voluntat és anar completament coordinats amb tots els actors de tots dos sectors (el cultural i el científic), perquè són sectors estratègics per a la ciutat de Barcelona. Més i tot: són dos pilars de tota societat democràtica i són clau per a la sortida econòmica del moment en què ens trobem.’ Ada Colau va anunciar que havia demanat de reunir-se amb el ministre espanyol Cristóbal Montoro per aclarir la situació. ‘Perquè tècnicament té solució, ens ho diuen els experts; i per sortir com més aviat millor d’aquesta situació d’incertesa.’ Tanmateix, quan fa gairebé un mes i mig de la demanda, Montoro encara no li ha respost. Un altre organisme, aquest de la Generalitat, el Consell Nacional de la Cultura i de les Arts (CoNCA), va reunir totes les entitats afectades de què tenia constància, a mitjan desembre, per compartir la situació i engegar accions coordinades. Segons Gemma Sendra, vice-presidenta interina del CoNCA: ‘Vam reunir els equipaments afectats, juntament amb l’advocat Durán-Sindreu i Rosa Pasqual, responsable de pressuposts de la Generalitat, per analitzar conjuntament la situació. Perquè hi havia molta confusió i situacions diferents segons els equipaments. La majoria tenen el paraigua de l’Icub o del departament de Cultura, però, per exemple, el Festival Temporada Alta, que depèn de l’entitat privada Bitó Produccions, es trobava desemparada i era la que requeria una acció més immediata. Des del CoNCA hem fet una declaració pública contra la mesura del Ministeri d’Hisenda, i hem enviat una carta als ministres Montoro i Méndez de Vigo, demanant una reunió per a parlar-ne i mirar de resoldre-ho. Encara no en tenim cap resposta.’ Pel que fa als partits polítics, avui el grup d’ERC al senat espanyol ha presentat una proposició de llei per garantir la sostenibilitat financera del sector cultural, audiovisual, d’investigació, de transports i més serveis públics. A mitjan desembre ERC ja va entrar la proposició de llei, però va haver-hi de fer modificacions tècniques i finalment s’ha presentat avui. També avui el grup de Podem ha presentat una proposició de llei al congrés espanyol en els mateixos termes. La voluntat de tots dos partits és pressionar el Partit Popular per modificar la llei de l’IVA perquè inclogui el concepte de retroactivitat, a fi que les reclamacions de Montoro deixin de poder-se fer des d’Hisenda. El senador d’ERC Bernat Picornell ha explicat a VilaWeb que en la següent reunió de la mesa, a final de mes, es qualificarà i que en els dos o tres plens vinents es podria debatre. Això vol dir fer el debat de la proposició de llei cap al mes de març: ‘Busquem una presa de posició del PP. Hi ha molta gent afectada. Hem de batallar perquè en l’àmbit del sector cultural reclamar aquest IVA és un disbarat.’ El 12 de desembre en una sessió de control del ministre Montoro, Picornell ja va demanar sobre l’IVA de les subvencions. En aquell moment el ministre va dir que no considerava la llei retroactiva. Una posició pública que podria fer sospitar que Montoro no està disposat a cedir. Tanmateix, Picornell considera que en aquell moment Montoro feia campanya electoral i que va aclarir poca cosa. Que no serà fins al debat de la proposició de llei que es veurà la posició del PP i del govern. Però Picornell creu que és fonamental de lluitar fins al final: ‘Si no ho canviem, perdrem bous i esquelles.’ D’esquerra a dreta i de dalt a baix: l’advocat Antonio Durán-Sindreu; la batllessa Ada Colau; el senador d’ERC Bernat Picornell; la vice-presidenta del CoNCA, Gemma Sendra; el responsable de Temporada Alta, Salvador Sunyer; el diputat de Podem Josep Vendrell. Per una altra banda, Josep Vendrell és el representant de Podem al congrés que ha treballat la proposició de llei. ‘Ara –diu– el govern té un mes per vetar o no la proposició de llei. Si la veta vol dir que no l’admetrà a tràmit, però nosaltres creiem que tirarà endavant. Si s’admet, anirà al ple i s’obrirà un període per a presentar esmenes, etc. Amb aquesta acció volem dir al govern que cal resoldre el problema de l’IVA de les subvencions. És una manera de pressionar perquè es resolgui. El temps que tardarà no ho podem saber, perquè tindrà molt a veure amb la voluntat política del PP. Però el problema és molt greu. En el cas dels equipaments culturals, aquest tribut pot eliminar-ne la viabilitat. S’incorre en una situació d’indefensió i inseguretat jurídica.’ El Festival Temporada Alta de Girona i Salt podria tancar Una de les empreses més afectades per la mesura és el Festival Temporada Alta de Girona i Salt, que organitza l’empresa Bitó Produccions des de fa vint-i-sis anys. És un dels festivals de teatre de més prestigi d’Europa i possiblement del món. Bitó és l’única empresa privada fins ara que ha rebut el requeriment d’Hisenda de pagar l’IVA dels ajuts del 2012 al 2016. Salvador Sunyer, responsable del Festival Temporada Alta, està visiblement afectat per la mesura i es mossega la llengua per no agreujar la situació, perquè –tal com diu– ara l’objectiu és salvar el festival. Si la justícia no li dóna la raó i es troba obligat a pagar el milió d’euros que li reclama el ministeri espanyol, l’empresa haurà de tancar. ‘Òbviament no tenim aquests diners. Tots els diners dels ajuts s’han quedat dalt els escenaris. Per tant, si hem de pagar i no hi ha ningú que ens avali, haurem de tancar.’ Salvador Sunyer sent una certa desesperació, perquè no entén que es reclami aquest IVA dels ajuts quan la modificació de la llei de l’IVA ja ha aclarit l’exempció: ‘No ens han reclamat mai l’IVA dels ajuts. Tota la vida, després de cada festival, hem fet una auditoria per mostrar i demostrar en què ens hem gastat els diners. D’ajuts, en rebem de diversos organismes públics: Generalitat, Ajuntament de Girona, Diputació de Girona, Unió Europea i també del Ministeri de Cultura espanyol. De cap d’aquests organismes públics no ens reclamen l’IVA d’aquests ajuts. I ara resulta que ens reclamen un IVA d’unes edicions anteriors al novembre del 2017 que cap entitat cultural no havia previst, perquè no s’havien reclamat mai fins ara. Per això no es va fer cap reserva de diners per pagar-los. Tots els diners dels ajuts s’han invertit en les activitats.’ Hem demanat a Salvador Sunyer que recordi com s’han succeït les accions fins ara. Ens explica que durant el 2017 van rebre una inspecció d’Hisenda. Els van dir que tot estava bé, però a mitjan octubre van rebre un requeriment per a pagar l’IVA dels ajuts del 2012 al 2016. La xifra puja a un milió d’euros, que havien de fer efectius (pagar o avalar) abans del 5 de gener d’enguany. L’advocat Antonio Durán-Sindreu va presentar una demanda dient que Bitó produccions no té aquests diners i que justificar l’embargament podria implicar danys d’impossible reparació. I va recórrer contra el requeriment perquè el tribunal eximeixi Bitó de l’aval. És un pas necessari perquè Bitó pugui recórrer judicialment contra la mesura d’Hisenda i el tribunal la pugui aixecar. Ara Bitó Produccions es troba en la incògnita de saber si és eximit de pagar l’aval d’un milió d’euros i pot recórrer contra la mesura sense cap despesa prèvia, com passa amb les entitats públiques consorciades. L’equip de Bitó produccions que organitza el Festival Temporada Alta és format per vint-i-vuit persones. De moment, explica Salvador Sunyer, treballen amb tota normalitat. El fet és que enguany han rebut una important subvenció de la Unió Europea que implica vuit festivals i productores europees. Tanmateix, si Bitó hagués de tancar, el projecte es perdria, no solament per al Festival Temporada Alta sinó també per a la resta d’entitats implicades. La feina del Festival Temporada Alta és de gran qualitat i és estructural per a moltes companyies i teatres del país. En aquest moment difícil, moltes empreses, companyies, actors i persones del sector teatral han donat suport particular al Festival Temporada Alta, amb accions com ara no voler cobrar feines tècniques o actuacions. Sunyer destaca aquesta generositat de molta gent amb el festival en l’àmbit particular. Tanmateix, quan li hem demanat pel suport rebut de l’Ajuntament de Girona i la Diputació de Girona, dues institucions públiques que encara mantenien musculatura econòmica, Sunyer ha fet silenci. El Festival Temporada Alta dóna nom i prestigi a la ciutat de Girona. En l’àmbit teatral es troba al mateix nivell que el Celler de Can Roca en l’àmbit de la gastronomia internacional. Posats en contacte amb el regidor de Cultura de l’Ajuntament de Girona, Carles Ribas, li hem demanat per la posició que adoptarà l’ajuntament davant la situació de Bitó Produccions, que podria ser letal i si la institució està disposada a avalar l’empresa teatral. Ribas ha dit: ‘D’entrada, que un ajut en l’àmbit de la cultura contingui IVA és una autèntica barbaritat. És no entendre la importància social que té la cultura. L’Ajuntament de Girona ha declarat Temporada Alta un festival estratègic per a la nostra ciutat. Amb això ja queda clar que el considerem molt important. A partir d’aquí, en l’hipotètic cas que es denegués el recurs contra l’aval (que jo penso que arribarà més tard, que abans es resoldrà la situació especificant la retroactivitat en la modificació de la llei de l’IVA), l’Ajuntament de Girona, com faran més entitats públiques i privades, ens posarem al costat del Festival i a la seva disposició. Ara no em feu dir com haurà de ser el suport, però farem el que tinguem a les nostres mans, el que calgui, perquè Temporada Alta no desaparegui. No estan sols. També sé que molts empresaris s’han posat en contacte amb Salvador Sunyer per donar-li suport.’ Una acció punitiva que s’afegeix al context de repressió política que viu el país El fet és que aquesta mesura tributària té efectes a tot l’estat espanyol. I, tanmateix, només es té notícia d’equipaments afectats a Catalunya. Hi ha hagut arbitrarietat en els requeriments? Hi ha raons polítiques darrere aquesta arbitrarietat? El senador Bernat Picornell diu que ERC té previst de demanar un informe sobre els equipaments afectats a tot l’estat espanyol i quin criteri s’ha emprat. L’advocat Antonio Durán-Sindreu posa en dubte l’arbitrarietat del Ministeri d’Hisenda espanyol. ‘No hi veig arbitrarietat, hi veig criteris d’Hisenda.’ Recorda que hi ha un pla d’inspeccions de les subvencions de fa temps. I creu que ha trobat un element comú en tots els equipaments culturals afectats: tots han demanat la devolució de l’IVA. Per retornar l’IVA cal fer una inspecció per comprovar que la devolució és correcta. La inspecció ha comprovat les subvencions i, tot seguit, Hisenda n’ha reclamat l’IVA. Per una altra banda, Durán-Sindreu creu que només s’han inspeccionat alguns equipaments i no uns altres (per exemple no s’ha tocat el Gran Teatre del Liceu ni l’empresa Focus) pel fet que els equipaments culturals tenen matisos fiscals segons el sector i també segons la titularitat i el tipus d’equipament (les fundacions tenen unes altres condicions determinades), que fan que hi hagi diferències en el tractament fiscal. Durán-Sindreu també apunta les peculiaritats del sector cultural a Catalunya, que té unes característiques diferents de l’espanyol. ‘La cultura a Catalunya –explica– té molt suport de l’administració pública, que la considera un bé d’interès general; alhora que moltes entitats són consorciades. És una política molt diferent i la cultura s’exerceix d’una manera molt diferent.’ Però aquest IVA dels ajuts es reclama en el context del 155, quan no hi ha ni govern, ni conseller de Cultura que defensi aquests equipaments. En aquest sentit, l’advocat Durán-Sindreu sí que veu en el context un agreujament, també en l’aspecte de presa de decisions, burocràtic i de marge de maniobra. A més, la repressió propiciada pel poder judicial, executiu i legislatiu espanyol s’ha centrat en la presó (presos polítics) i en les multes inabastables: fiances multimilionàries, multes desproporcionades i ara l’IVA de les subvencions culturals, que molta gent interpreta en la mateixa direcció. Les raons polítiques de l’acció tributària són difícils de provar. Si es constata que el govern espanyol només ha reclamat l’IVA de les subvencions a equipament culturals de Catalunya, serà una constatació d’arbitrarietat política. Tots els protagonistes d’aquest afer consultats són conscients de la gravetat de la situació. Perquè si Montoro i el seu equip se sortís amb la seva, alguns equipaments de cultura importants a Catalunya en resultarien tan perjudicats que la mesura podria desmembrar-los. I es fa ben palès que el món de la cultura és vulnerable, massa, i que tot i que és un sector de prestigi imprescindible per al país i la seva projecció internacional, alhora que un motor econòmic, la realitat és que la situació dels treballadors de la cultura i els seus equipaments es troben al ras.

Summary: El Ministeri d’Hisenda espanyol vol enfonsar la cultura a Catalunya


La nit dels atemptats a París, molts polítics i personatges coneguts de tot el món expressaven solidaritat amb les víctimes i condemnaven la matança. Però hi va haver missatges que van ser desafortunats, com el del dirigent de Ciutadans, Albert Rivera, que va publicar a Twitter unes fotografies seves a París, de l’any passat per aquestes dates, celebrant l’aniversari. I aquest matí el periodista espanyol Carlos Herrera ha publicat al seu compte de Twitter una autofotografia des de davant de la sala Bataclan, on hi va haver la matança més gran divendres passat. A la xarxa hi ha hagut una allau de crítiques i de mostres d’indignació per l’ús que van fer l’un i l’altre dels atemptats per a la projecció personal. El año pasado en estas mismas fechas estuve en París celebrando mi cumpleaños. #Paris también es nuestra casa. pic.twitter.com/w9HWbNVk0A — Albert Rivera (@Albert_Rivera) November 14, 2015 Es de noche en París. Frente a la sala Bataclán. Amanecerá. Siempre vuelve a amanecer pic.twitter.com/pJqGru6OIX — carlos herrera (@carlosherreracr) November 16, 2015

Summary: Albert Rivera i Carlos Herrera, criticats pels piulets desafortunats sobre París


Ingredients: (per a quatre persones) 700 g de pèsols desgranats 6 salsitxes 50 g pernil serrà a trossets 2 cebes tendres mig manat d’alls tendres sal, pebre, oli una cullerada de farina una fulleta de llorer una mica de farigola unes fulles de menta fresca un gotet de vi blanc brou de verdures Elaboració: En una cassola amb oli hi posem les salsitxes a trossets petits i també el pernil. Després hi posem la ceba tendra picada i els alls tendres també picats. Un cop quedi tot sofregit, hi tirarem una cullerada de farina i tot seguit el gotet de vi blanc. Hi donarem un parell de voltes i hi afegirem els pèsols. Posarem una mica de brou, que no cobreixi, i farem bullir els pèsols a foc suau, amb les herbes, el pebre i la sal. Ho deixarem coure fins que els pèsols siguin tous. Amb els pèsols la cocció dura al voltant d’uns vint minuts a mitja hora.

Summary: La cuina de la Neus: Pèsols del Maresme amb salsitxes i pernil


Els Mossos d’Esquadra van detenir ahir una persona, cap a les nou de la nit, en les mobilitzacions a Barcelona contra el judici de l’1-O. Segons que ha explicat el cos policíac, el van detenir perquè l’individu va agredir un agent. Probablement li atribuiran un delicte d’atemptat a agent de l’autoritat. L’agressió va ser a la Rambla, a l’altura del mercat de la Boqueria. Durant les manifestacions van llançar ous i pintura a algunes seus institucionals, com ara la Fiscalia Superior de Catalunya, el Departament d’Interior o el mateix Palau de la Generalitat. Els CDR, Arran i Endavant han denunciat que la detenció es va fer quan les protestes ja s’havien acabat. És per això que han convocat una concentració de suport a les 10.00 a la Ciutat de la Justícia de Barcelona i l’Hospitalet de Llobregat. També han demanat la dimissió del conseller de l’Interior, Miquel Buch. ⭕ATENCIÓ! 👉Ahir els @mossos detenien un jove del barri quan ja havia acabat tot sense motiu, segurament per justificar la seva miserable actuació. 👉Convoquem a tothom per donar-li suport! 🕙10:00h📍Ciutat de la Injustícia#Joacuso a un @govern que reprimeix #BuchDimissió — CDR de Sant Antoni (@CDR_SantAntoni) February 2, 2019  Mossos de paisà i Brimo tenen una persona retinguda al Pla de la Boqueria. Han anat a per ell un cop la gent ja marxava cap a casa.Prou repressió a les independentistes!#AlcemNos pic.twitter.com/vyIGUj44JX — Endavant Ciutat Vella (@endavantcv) February 1, 2019

Summary: Un detingut pels Mossos en les protestes contra el judici


El president d’Òmnium Cultural, Jordi Cuixart, demana en una carta oberta que el parlament i el govern vinculin de ‘manera urgent’ ‘una resposta a la sentència, tant transversal i coherent com ambiciosa’. Segons diu, ‘ningú entendria que fos d’una altra manera’, ja que la societat catalana ha estat sempre compromesa en la defensa de les seves institucions. També reflexiona sobre les conseqüències de la ràtzia repressiva de l’estat espanyol arran de la sentència del procés: ‘Tota la tendresa pels familiars dels represaliats i també pels ferits. Penso cada dia en vosaltres’. Amb tot, fa una crida a mantenir-se ‘serens i units’ ara ‘més que mai’. ‘Convertim tots els empresonaments i agressions amb un motiu més per no defallir en la lluita. I fem-ho amb tota l’ambició del món per no deixar-nos ningú pel camí’, diu. Cuixart creu que la sentència del Suprem dóna carta blanca a l’estat per aplicar repressió, i insisteix en l’aposta per la lluita no-violenta i la desobediència civil ‘per forçar la negociació i els canvis polítics’. Per això, assegura, ‘després de més de 15 dies de mobilitzacions intenses, cal mantenir la persistència i la creativitat, així com evitar caure en la frustració’. Llegiu ací la carta de Jordi Cuixart: «‘Tot depèn, sobretot, de vosaltres; els joves!’ Pere Quart Estimadíssims, En primer lloc, enviar una abraçada ben forta a tots els presos i preses polítiques; com deia Joan Mascaró: ‘Ha arribat l’hora de ser la vostra pròpia llum’. Sobretot, no deixeu que us posin la presó dins. La vostra ànima és lliure si el vostre cor també ho és. Tota la tendresa pels familiars dels represaliats i també pels ferits. Penso cada dia en vosaltres. Són moments durs però també de molta esperança. Ho vàrem dir fa més de dos anys: ‘No hi ha prou presons per aturar tanta democràcia’. I avui més que mai cal mantenir-nos serens i units. Convertim tots els empresonaments i agressions amb un motiu més per no defallir en la lluita. I fem-ho amb tota l’ambició del món per no deixar-nos ningú pel camí. L’estat segueix criminalitzant el dret a la protesta i ara, amb l’aval que suposa la sentència del Suprem, les seves actuacions i reaccions són encara més virulentes. I malauradament, la repressió continuarà, perquè el principal objectiu és consolidar la retallada de drets i llibertats, també arreu de l’estat. Però al llarg de la història de la humanitat, la lluita no-violenta i la desobediència civil s’han mostrat sempre com els instruments més útils per forçar la negociació i els canvis polítics. Per això després de més de 15 dies de mobilitzacions intenses, cal mantenir la persistència i la creativitat, així com evitar caure en la frustració. La societat catalana ha estat sempre compromesa en la defensa de les seves institucions. Per això, demanem al parlament i al Govern de la Generalitat que, de manera urgent, vehiculin una resposta a la sentència, tant transversal i coherent com ambiciosa. Ningú entendria que fos d’una altra manera. Amics i amigues, ens tenim els uns als altres, i això és el que ens fa immensament afortunats. Cal seguir lluitant! De tot cor, Jordi Cuixart, president d’Òmnium Cultural»

Summary: Cuixart demana a les institucions una resposta a la sentència ‘transversal, coherent i ambiciosa’


La portaveu d’Units Podem al congrés espanyol, Irene Montero, ha dit que ‘és mentida’ que el cap de llista d’En Comú Podem, Jaume Asens, sigui independentista, tot i que ell ho ha reconegut públicament en nombroses ocasions. A més, ha qualificat de ‘poc rigorós’ resumir amb això la seva trajectòria i ha lloat la seva carrera com a advocat en ‘casos importants de Justícia Universal’. És per això que ha dit que la llista elaborada per Catalunya ‘és un luxe’. En una entrevista a Antena 3, la número dos de Podem responia així a la renúncia del senador Óscar Guardingo de ser a la llista al·legant que té un caràcter independentista. ‘Tenim aliats, fem primàries i després vam negociar amb la resta, en aquest cas amb Catalunya en Comú, la llista és un luxe i Jaume Asens, que encapçala l’equip, és un dels advocats més coneguts’, ha puntualitzat. Així, ha ressaltat la trajectòria professional d’Asens, i ha recordat que en els moviments socials era la persona a qui recórrer quan hi havia algun problema. A més ha indicat que al llarg de la seva carrera ha portat ‘molts casos importants de Justícia Universal com el genocidi a Ruanda, Guantánamo o els bombardejos d’Israel a Palestina’. D’aquesta manera, ha incidit que ‘per molt que una cosa es repeteix diverses vegades, no passa de ser mentida a veritat’, i ha postil·lat que si Asens no cregués que es pot articular ‘un pacte de convivència amb altres normes’ entre Catalunya i Espanya ‘no es presentaria per ser cap de la primera força catalana a Espanya’.

Summary: Irene Montero diu ara que ‘és mentida’ que Asens sigui independentista


El coronel de la Guàrdia Civil Diego Pérez de los Cobos, coordinador del dispositiu policíac del Primer d’Octubre, ha dit avui al jutjat d’instrucció 7 de Barcelona que si els Mossos d’Esquadra haguessin ‘comunicat la seva determinació d’impedir’ el referèndum, el govern l’hauria desconvocat. Segons De los Cobos, la policia catalana va tenir una actitud deslleial amb els cossos de seguretat de l’estat i per això van haver d’actuar. Però ha defensat que ho van fer de manera proporcional i mirant d’evitar tants danys com fos possible. Que per aquesta raó no van actuar a gaire escoles, ha dit, i que ho van fer amb els mitjans menys lesius. Segons fonts jurídiques, en la seva declaració com a testimoni per videoconferència, De los Cobos ha donat moltes voltes sobre la mateixa qüestió, no ha concretat la seva responsabilitat en el dispositiu policíac i ha volgut donar les culpes a la policia catalana. El magistrat instructor l’ha interrogat durant unes dues hores. Preguntat per la decisió d’intervenir a les escoles de Barcelona, ha dit que ho van fer quan van veure que els Mossos no complien allò acordat. Per això van actuar abans que la policia catalana els ho requerís. La trentena d’escoles les van escollir prèviament els caps operatius, no pas ell, ha defensat. Tot i que el comissari dels Mossos Ferran López va enviar-li un correu electrònic a les nou del matí del mateix dia 1 demanant-li la col·laboració en tres-centes escoles de tot Catalunya, Pérez de los Cobos ha dit que no li van fer gaire cas i van continuar als centres que ells ja tenien prèviament localitzats. De fet, l’operatiu genèric es va preparar basant-se en les instruccions de la fiscalia, tot i que posteriorment aquestes ordres van ser modificades per la interlocutòria de la magistrada del TSJC Mercedes Armas. El coordinador policíac va parlar dues vegades per telèfon amb Armas durant aquell matí.

Summary: Pérez de los Cobos torna a criticar els Mossos pel seu paper durant el Primer d’Octubre