La Comissió Europea considera que li correspon a l’estat espanyol determinar si Josep Borrell, actual Alt Representant de Política Exterior de la UE, va vulnerar les regles comunitàries quan va publicar a Twitter informació confidencial sobre l’euroordre de Clara Ponsatí. En una resposta escrita a l’eurodiputada d’ERC, Diana Riba, la comissió recorda que Borrell va publicar les dades quan era ministre d’Afers Estrangers espanyol i no pas cap de la diplomàcia de la UE i vice-president de l’executiu comunitari. Segons la comissió, l’ús i accés de dades del Sistema d’Informació Schengen (SIS) està ‘regulat per unes regles clares’ i tots els estats de la UE compten amb procediments establerts per determinar i controlar l’accés per part dels usuaris autoritzats. En aquest sentit, Brussel·les, al·ludint a l’estat espanyol, assegura que ‘espera que totes les parts implicades respectin les regles aplicables, especialment tots els requeriments de confidencialitat’.

Summary: Brussel·les reitera que Borrell era ministre espanyol quan va publicar informació confidencial de Ponsatí


El llibre fa 420 mm x 330 mm i conté cent cinquanta làmines, ordenades cronològicament, del 1906 al 1939, amb l’objectiu d’oferir una visió de la pintura catalana en l’època d’avantguarda. Se n’ha fet un tiratge de 2.000 exemplars i cadascun val 595 euros. És Pintura catalana. Les avantguardes (Enciclopèdia Catalana), un projecte que obre el camp de visió de les primeres avantguardes artístiques i que es qüestiona moltes de les raons que s’han explicat fins ara d’aquest període. Com diu el responsable del projecte, Joan M. Minguet Batllori, trenca amb la historiografia positivista i escruta una època plena de confusió, amb la voluntat d’oferir una mirada nova, però no pas d’establir cap cànon. Minguet és el responsable del pròleg, de la tria d’obres i de bona part dels relats que acompanyen cada obra (la resta, la signen diversos especialistes en la matèria que ell ha triat i coordinat). Aquests darrers quinze anys, a partir de diverses perspectives, Minguet ha aportat llum al període artístic de les primeres dècades del segle XX, amb exposicions com ara ‘Barcelona, zona neutral’, ‘Els altres noucentistes’, ‘El Manifest groc’, ‘Joan Miró, ordre i desordre’… que tenen en comú, sobretot, la idea de fer preguntes, d’obrir la mirada, de qüestionar allò que se n’havia dit fins aleshores. També amb treballs com l’Epistolari Miró, una eina important per a entendre no solament un artista sinó també una època, partint del relat de la pròpia època. Aquest volum també poua en moltes altres exposicions i investigacions sobre autors que s’han fet aquests anys: Francesc X. Puig Rovira, que ha estudiat Rafael Sala; els estudis sobre Francesc Domingo, Jaume Sans, Antoni Garcia Lamolla, a qui Jesús Navarro dedica un llibre… Unes recerques i exposicions que han servit per a introduir obres noves, poc conegudes. Joan M. Minguet Batllori. —La intenció, dieu, és fer una aportació historiogràfica a l’avantguarda en aquest període, del 1906 al 1939. Però el moviment d’avantguarda, segurament, és dels més estudiats de la història de l’art català, a banda el romànic, el modernisme i les segones avantguardes. —Quan rebo l’encàrrec, m’adono d’un fet molt curiós (que va en contra de la meva condició de professor universitari), i és que a la universitat hem fet molt pocs estudis sobre aquest període. Avui els alumnes fan més tesis sobre l’art dels últims vint anys o d’ara mateix, que no sobre el passat. Amb tot, una de les coses de les quals estic content és d’haver convidat dues noies que acaben de publicar dues tesis sobre Miró. Una és Roberta Bogoni i l’altra és Anna del Valle, que fa un estudi de Miró sobre la perspectiva de gènere, que és extraordinari. Perquè és nou i… I això anava a dir, que és un període que tenim estudiat, i en part per mi també, que l’havia estudiat molt, però des d’una perspectiva plena de tòpics, que ja venien de l’època d’Alexandre Cirici i que no posàvem en qüestió. És clar, quan en Joan Ricart, director editorial de l’obra, m’encarrega aquest projecte, el meu punt de partida és l’exposició de la Pedrera de ‘Les avantguardes a Catalunya’, de l’any 1992. —Com s’enfocaven les avantguardes fa vint-i-set anys? —Allò que deia el catàleg d’aquella exposició deia, i que proposem en aquest nou volum, crec que representa un canvi radical. El 1992 encara ens manteníem en la idea dels ‘ismes’, i recordo com si fos ara que l’arquitectura es trobava al final, i hi havia l’apartat de cubisme, el surrealisme… Però hi ha un llibre entremig d’aquests anys, El cubisme i els seus enemics, de Christopher Green, que ens fa veure que no hi ha un sol cubisme, sinó que n’hi ha molts; no hi ha un sol surrealisme, sinó que n’hi ha molts. I això ja explica que els pintors no saben a què adscriure’s, si és que es volen adscriure a cap moviment. —Un matís important… —La selecció de cent cinquanta obres que conté, ordenades cronològicament, que era l’encàrrec que tenia (recollir les avantguardes amb un text introductori), serveix per a adonar-se de seguida que l’avantguarda catalana és una cosa complexa, que no és fàcil de determinar, que al costat d’una obra ‘surrealitzant’, hi ha una obra de nova objectivitat, i que després et vindrà un cartell i després un fotomuntatge. Perquè el concepte d’avantguarda és un concepte ric, d’experimentació, de combat, de discutir-se en contra de la tradició que implica emmotllar-se als cànons que vénen donats. I jo crec que hem aconseguit que aquesta successió d’obres expliquin això. —En l’aportació que significa aquest volum, per exemple, dateu aquest període de les avantguardes del 1906 al 1939. És curiós que comenceu el 1906, any que tradicionalment s’ha considerat el començament del Noucentisme. —No és fet amb mala intenció, sinó que es tria a partir de la recerca i, per tant, és una data objectiva pel que fa a l’historiador. La major part d’estudis de l’avantguarda canònics comencen amb l’exposició cubista de l’any 1912 a les Galeries Dalmau. I aleshores diuen que hi ha uns referents. Però jo no ho veig així: l’any 1906, l’arribada de Picasso a un poble perdut del Pirineu, com era Gósol, per a fer una sèrie d’obres, que com estudia la Jèssica Jaques, ja contenen un canvi… Gósol determina que Picasso arribi a fer Les senyoretes d’Avinyó un any després, el 1907. I no és casual que l’any 1909 torni a Catalunya per anar a Horta de Sant Joan i canviar aquell cubisme que havia començat per un cubisme analític. Aquest començament em sembla fonamental. —Ja és un començament rupturista. —I tant. I sobre això del Noucentisme, és interessant de veure com Eugeni d’Ors no s’assabentava de certes coses, perquè l’any 1912, dins l’Almanac dels Noucentistes, va col·locar dins els dotze dibuixants noucentistes un petit dibuix de Picasso de l’època modernista. No es va assabentar tampoc de res quan el 1912, amb l’exposició cubista de les Galeries Dalmau, on hi ha el Nu baixant l’escala de Duchamp, va fer una glossa que deia: ‘du champ’, ‘del camp’. Diu pagès de manera despectiva a Duchamp. És clar, si Duchamp és un pagès, imagineu! I aquí comença la idea que els grans autors (Picasso, Miró, Dalí, Torres-García) creen un cultiu, d’experimentar i de repensar, que permetrà que a l’època de la República i de la guerra, aquesta ruptura es demostri en la visualitat socialitzada: cartellisme, fotomuntatge, cobertes de llibres… —L’avantguarda ocupa l’espai públic, un art que s’adiu més amb els temps… —S’adiu més amb els temps de combat real que hi havia en aquells moments. És el problema que tenim ara, que l’art no explica el combat que hi ha en la societat. Hi ha una cosa que voldria dir… —Digueu, digueu… —L’encàrrec era de fer un volum que es diu ‘pintura’, però ràpidament entenem que, en el cas de les avantguardes, no ens podem limitar a la pintura. Les avantguardes justament trenquen motlles, trenquen registres lingüístics. I tendeiexen a això que ara és la ‘intermedialitat’, la transversalitat (tot i que no hi poso, és clar, escultura o fotografia pura i dura). —Voleu dir que el llibre va molt més enllà de la pintura. —De fet, jo crec que en aquella època no tenien aquest problema, perquè anaven molt avançats. És clar que Salvat-Papasseit sabia que feia poesia, paraules en llibertat o cal·ligrames, però quan feia això, ho feia per dialogar amb l’obra de Barradas o de Torres-García. El seu correlat cultural no era la poesia tradicional, no eren López Picó ni Carner, era la pintura. I per això s’entenen tan bé aquests dos Salvat-Papasseit meravellosos que posem del seu llibre El poema de la rosa als llavis, perquè juga amb la tipografia. I per això també hi posem l’Enric Crous, una de les seves cobertes, perquè en tipografia és una figura bestial i és una manera d’entendre que la tipografia era un element fonamental per a l’experimentació. —Introduir cal·ligrames està molt bé, però ja s’havia fet. Ara, posar unes notes en llapis i bolígraf de Salvador Dalí, això sí que sorprèn. Full manuscrit que porta per títol La pluja. Això és portar la proposta al límit. —És el disseny d’un cal·ligrama que no es va arribar a editar. És al Museu Abelló i jo el coneixia perquè havia fet una exposició sobre el fons Dalí del Museu Abelló. Però això, de fet, mira de fer comprendre que a Dalí li interessava absolutament tot de l’escriptura. —Tancar el període el 1939 també és una manera de reinterpretar el període? És tancar amb el final de la guerra del 1936-1939 i el començament de la Segona Guerra Mundial, quan ja ha sorgit una nova generació de creadors, hereus dels primers avantguardistes. —Al període de la República, les avantguardes continuen entenent-se com un factor d’ordre petitburgès, en què Miró fa les seves exposicions d’ADLAN privades, per al club i que s’ha de vestir bé; però durant la guerra tot això desemboca en la necessitat d’una visualitat a favor d’una causa i això ho trobo preciós. Hi ha una gran discussió, els anys de la guerra, entre la crítica dels qui defensen que l’art ha de ser pamfletari i els qui no. Sebastià Guasch, en un article que es diu ‘Notes sobre l’art revolucionari’, del 1938, diu: ‘No és veritat que l’art hagi de ser pamfletari, ha de continuar sent bo i en aquesta època de lluita encara ha de ser una pintura més bona.’ I això aquí també es veu. Hem seleccionat alguns cartells molt potents. A banda els del Fonseré, alguns són anònims o de gent que no sabem ni qui són. Però tota l’experimentació de l’avantguarda acaba en aquesta visualitat. No els interessa la visualitat burgesa, tradicionalista, del paisatge, sinó que agafen formes futuristes, les estrafan, fan composicions tipogràfiques de primer nivell. Per tant, és un moment meravellós, que malauradament es trenca. Perquè el franquisme ho mata tot. Joaquim Torres-García ‘Fàbrica (esbós per a la casa Badiella)’. 1917. —Al pròleg dieu que el llibre és ‘una successió de mirades sobre el fenomen de l’avantguarda a Catalunya, i en la qual s’entrecreuen perspectives o punts de vista no coincidents, sovint contingents. (…) I ens mostra autors que es troben en una certa confusió, entre marxar de la tradició o només alterar-la’. Aquesta confusió del període, també es podria traslladar a la confusió que regna entre els estudis que es fan actualment, la manera de llegir el període. —Això ve d’un problema d’una certa historiografia. Aquests últims anys, quinze o vint anys, he intentat reformular els meus objectes d’estudi. I, sobretot, reformular-me a mi mateix. Ara sobre Miró dic coses que contradiuen totalment el que en deia abans. Un dels problemes que tenim és que el positivisme encara és instal·lat en els estudis sobre l’art del passat, ni que sigui un passat recent com aquest. I seguim unes pautes que vénen de Heinrich Wölfflin quan diu que la història de l’art és la història dels estils. I aleshores la història de les avantguardes s’ha construït com si fos una successió d’estils, una successió molt més ràpida, que serien els ‘ismes’. Però si no ajudes a entendre que la realitat és confusa i complexa, no serveix de res. És que l’art ha de ser confús, com en la nostra realitat actual, que tot és confús. I el lector d’ara ha d’entendre que en les avantguardes hi havia molta diversitat i la concepció de l’obra dels artistes venia de llocs diferents. —Mostreu-nos un exemple de confusió entre els artistes de l’època. —El cal·ligrama ve d’Apollinaire, les ‘paraules en llibertat’ vénen d’Itàlia. Salvat-Papasseit se’n va a Itàlia i poua en les fonts de Marinetti. En canvi, Junoy està enamorat d’Apollinaire. Però quan veus els cal·ligrames et preguntes d’on ve cadascun. I d’aquí neix la fórmula de ‘cubofuturisme’. Dins Europa, només a Catalunya es parla de ‘cubofuturisme’. Perquè els altres, des dels centres de decisió, tenien molt clar que uns veien de Florència, Roma, Milà (els centres futuristes) i els altres havien nascut a París. I a mi, que hi hagi confusió, m’agrada. Per a un historiador, per a un analista, és fantàstic, perquè et permet d’entrar a analitzar la realitat confusa. I és clar que has de ser clar, i crec que el llibre ho és, perquè la successió de peces parla per si sola, però els textos que els acompanyen donen una gran mostra d’aquesta confusió. —En el vostre relat, Florència és tan important com París. Sorprèn. —Això no és nou, però aquí se subratlla. La mateixa seqüència d’obres ens demostra que l’arribada des de Florència de Rafael Barradas és el que fa que canviïn Salvat-Papasseit i Torres-García. Papasseit, sense abandonar l’anarquisme, es converteix en un poeta visual i Torres-García abandona Eugeni d’Ors d’una manera radical. De fet, la feina d’aquest llibre té molt a veure amb la feina d’un comissari d’exposicions. Perquè el gran repte és que has de seleccionar cent cinquanta obres, amb uns criteris. Algunes obres no les hem aconseguides i les hem substituïdes, com es fa en una exposició. I el que és bonic, com en una exposició, és que aquesta successió d’obres generarà coses molt diferents a cadascú. —Barradas provoca un terrabastall. —Barradas arriba a Barcelona des del grup Lacerba de Florència i, de cop i volta, es crea un magma. Torres-García mateix fa una traïció al Noucentisme, quan passa de fer una pintura bucòlica d’un paisatge imaginari i suposadament grec, a pintar la ciutat, dinàmica, industrial. Hi ha una peça de Torres-García, que és La fàbrica Badiella, que és una meravella. Perquè no es pot entendre el clima de les avantguardes sense el canvi de la societat, el vertigen de la Primera Guerra Mundial, de les fàbriques que creen armament… Aquesta peça la teníem a l’exposició ‘Barcelona, zona neutral’. I als alumnes els deia que la Barcelona del 1917-18 i la Barcelona d’ara s’assemblen molt. —Potser sense aquesta exposició anterior, ‘Barcelona, zona neutral’, no hauria sortit el llibre. —Els estudis de la Primera Guerra Mundial ens ajuden a veure la presència dels artistes estrangers a Barcelona. Tradicionalment s’explicava d’una manera bucòlica, allò de: ‘Picabia va venir aquí, però no ens va entendre gaire.’ No és això! Barcelona emergeix cap a la modernitat i tothom ve cap aquí, però no solament els artistes, sinó que arriba la tecnologia, les prostitutes, la droga… Barcelona passa a ser moderna. I això és molt evident en el cas de Miró i Dalí. Miró rep les influències d’una manera tardana. Dalí, com que ja hi ha premsa i el seu pare és ric i el subscriu a totes les revistes importants del moment, pot fer l’any 1924 una imitació d’un Morandi, perquè l’ha conegut a la revista Valori i Pastici. Dalí, l’any 27, decideix d’anar a París (això ho he explicat a l’exposició d’El Manifest groc, a través de les seves cartes), i vol conquerir París, perquè ha rebut la revista La Révolution surréaliste, que rebien tots els francesos. I això vol dir també el canvi del temps. Rafael Barradas. ‘Carrer de Barcelona’. 1918. —En el pròleg apunteu també aquest ‘filtre de la distància en l’assumpció de les primeres avantguardes a Catalunya’. —La primera versió del pròleg contenia una visió molt negativa: els col·leccionistes es van deixar perdre l’obra de tots els artistes que van passar per aquí. Aleshores, que la història de les avantguardes a Catalunya s’expliqui perquè Picabia va fer quatre números de la revista 391, en els quals insulta els catalans, explica per una banda com en som, de rucs, i com ens mirem el melic. Després vaig refer el pròleg i me’n sento molt satisfet, perquè explico l’altra banda, que certament Picabia tampoc no devia entendre res o potser era un arrogant. I en el pròleg hem posat la coberta d’una de les revistes del 391, però no com a obra. Perquè Picabia és un accident. Els que són importants són Olga Sacharoff i Otho Lloyd, que vénen i es queden. —És tractar en la justa mesura la influència que va tenir aquí cada artista. —Això m’ha servit per a mirar d’objectivar més. És clar que hi ha el meu criteri, però miro que sigui escèptic, que prevalguin uns valors objectivables. —I de resultes d’això, hi ha artistes que prenen una presència molt més important que la que tenien fins ara. Per exemple, Barradas, que esmentàveu abans. —Li hem donat molta presència perquè és fonamental. A més és un personatge que s’integra molt bé en la seva primera època. —Parlem d’un llibre de bibliòfil, amb una tria de cent cinquanta peces, en un ordre cronològic, que té un cert aire canònic, fet que acostumeu a defugir… —No ho sé, si la gent s’ho prendrà com un cànon. Perquè això és com si diguéssim que quan fem una exposició sobre Miró, Dalí o qui sigui, creem un cànon. No, es crea un discurs. I jo vull pensar que aquí hi ha un discurs i que aquest discurs no és únic. S’interpreta que això és una visió. Si la gent s’ho pren com un cànon, farà mal fet. Ara, sí que m’agradaria que quedés aquesta idea de la confusió i algunes altres que s’hi expressen. —Una de les frases potents del llibre: l’artista ja no diu, és dit. —Això no és meu, és de Lacan. Vull dir que l’aventura de les avantguardes, com ens va ensenyar ja fa tants anys Xavier Rubert de Ventós amb la seva tesi El arte ensimismado, que continua essent un llibre de capçalera, en lloc de mirar cap a la realitat mira cap al llenguatge, l’art es capfica en ell mateix. I arriba un moment que si l’artista, en lloc de copiar la realitat, fa una construcció autònoma, encara que parteixi de la realitat, la llibertat del creador és interferida pel propi llenguatge. És a dir, que hi ha solucions que ja et vénen donades per aquest capficament lingüístic. Això es veu molt bé amb el collage i el fotomuntatge. Per això es diu que l’artista ja no diu, és dit. Però això no va en contra de l’artista: que l’artista es deixi dir és una meravella. Quan John Cage fa la peça de quatre minuts i escaig de silenci és el llenguatge que parla, perquè ell no ha fet res, ‘és dit’ pel silenci. Oh, quina meravella! —Per què interessen les avantguardes avui? —Aquest llibre té una gran actualitat. Amb la successió de peces veus que es van introduint nous llenguatges i és d’una postmodernitat brutal. Amb el simple fet de posar-te a fer una selecció de peces, comproves que és un moment confús i precisament per això apassionant. —Què n’hauríem d’extreure, d’aquest llibre i del moment que retrata, per al nostre moment? —Que hi ha dues coses que aleshores els artistes feien i avui una d’aquestes no es percep: hi havia artistes que treballaven sobre els seus llenguatges, que investigaven, que s’oposaven a la tradició de maneres molt diferents, de maneres més o menys radicals. Hi ha artistes que assumeixen que no volen estar amb la tradició sinó trencar-la. Però hi ha una altra lliçó extraordinària, que ara no es fa visible: el temps de la República ens ensenya que els artistes s’obren i hi ha una explosió (això es veu molt en Dalí, que és fill de l’inici de la dictadura de Primo de Rivera i quan s’acaba s’obre). Quan arriba la guerra és evident que els artistes s’involucren. Hi ha un compromís a fi que l’art no sigui una cosa decorativa per a la burgesia. I la seva obra explica la seva època, des de la confusió, des de la revolta. Ara lamentem que això no passi.

Summary: Joan M. Minguet Batllori: ’En l’avantguarda tot era confús i per això és apassionant’


Canto jo i la muntanya balla és una novel·la que es mou entre una gran riquesa de vides de muntanya, animades i còsmiques, que fan entrar el lector en un món gens habitual, ric, exuberant, gairebé barroc en alguns moments, per on es camina amb facilitat, perquè Irene Solà (Malla, 1990), l’autora, no hi posa traves però tampoc beneiteries. Tot i que la novel·la se situa al Pirineu, Solà és nascuda a la plana de Vic i bona part de la joventut l’ha passada a Anglaterra, fent vida d’estudiant. L’aproximació a la literatura la fa des del món de l’art. Va estudiar belles arts a Barcelona, va fer un Erasmus a Reykjavík (Islàndia) i s’ha passat aquests últims sis anys a Anglaterra, darrerament estudiant un màster a la Universitat de Sussex. Potser per això trepitja la literatura d’una manera poc corrent, més oberta, més sorprenent. Amb Canto jo i la muntanya balla Irene Solà ha guanyat el quart premi Llibres Anagrama, però no és pas la seva primera obra. Va debutar en el camp de la poesia guanyant el premi Amadeu Oller amb Bèstia (Galerada, 2012) i després es va passar a la narrativa i va guanyar el premi Documenta amb Els dics (l’Altra Editorial, 2018). Aquesta és la seva segona novel·la. —Tot i que Canto jo i la muntanya balla se situa en un poble del Pirineu, entre Prats de Molló i Camprodon, no sou pas nascuda a la muntanya sinó a la plana de Vic. —Sí, sóc nascuda a Malla, que és un poble petit, de dos-cents habitants, a la comarca d’Osona, molt a prop de Vic. Un poble on gairebé no hi ha carrers, sobretot hi ha masies i camps. Però certament és un poble d’Osona, no és un poble de muntanya. I al costat de Vic, que és ciutat, i és on de fet jo vaig fer vida fins a divuit anys. La meva relació amb aquest tros de muntanya ve del fet que la família del meu company hi té una casa i ja fa molts anys que m’hi relaciono. I a mi em passa que a divuit anys vaig venir a viure a Barcelona, mentre estudiava Belles Arts. I m’agrada moltíssim viure a Barcelona. —Per què veniu de belles arts… —Sí, sí, jo sempre dic que les meves novel·les beuen d’aquestes metodologies de l’art a l’hora d’experimentar, de fer recerca… I després vaig decidir d’estudiar un màster de literatura, que incloïa cultura visual, art i literatura, a la Universitat de Sussex. Perquè jo el poemari Bèsties el vaig escriure quan encara era a Barcelona. —Però heu estat molts anys vivint fora d’aquí. Quan retorneu la mirada cap aquí? —A divuit anys, les ganes es concentraven a veure món. Però amb el temps, quan fa anys que vius fora, gires la mirada i t’adones que també t’interessa molt el lloc d’on véns. La primera novel·la, Els dics, se centra molt en la comarca d’Osona, en aquest remirar i en aquest interès. M’adono que hi ha material que m’interessa, històries que m’interessen, imatges que m’interessen. —I la família… —Sí, sí. Jo sempre he estat molt enyorada. He viscut sis anys a Anglaterra, però tornant molt sovint, cada mes. I amb els amics igual. —Quan us vau fixar en la muntanya com a material literari? —No he nascut ni crescut al Pirineu, no em pertany, però quan me’l vaig començar a mirar, a investigar una mica, em vaig adonar que m’interessava molt i molt. I que si gratava, en beuria moltes coses i també hi podia jugar molt. A Islàndia hi ha una gran relació entre la literatura i el territori. Entre una certa màgia, unes històries, un folklore… I nosaltres també tenim aquestes històries i m’agraden molt. I em vaig adonar que les volia buscar, volia que me les expliquessin i les volia explicar. Històries màgiques, com les dones d’aigua, però també les històries que han passat, com la retirada republicana, encara molt present en llocs com Camprodon. I em vaig fer amiga d’un senyor que es diu Lluís Bassaganya, que des que tenia catorze anys (ara es troba a la quarantena) s’ha passat tota la vida recollint trossos i fragments d’armes i restes de la guerra (aquest estiu obrirà un museu). I passejant-se per aquest territori ha conegut un munt de gent que li ha explicat un munt d’històries. Històries que et t’esgarrifen. I t’adones que els territoris són recoberts d’històries molt diverses. I al llibre em poso a pensar en totes aquestes capes, tots aquests rastres de caragol transparents, que són les històries que van passant i que acumula un territori. De tots els qui hi han passat i tots els qui hi han viscut. —I ho escriviu a manera de rondalla i de faula. —El llibre juga molt amb la idea de la veu, de les perspectives, de les subjectivitats narratives. Hi ha maneres diferents de mirar el món i maneres diferents d’explicar-lo. I les maneres diferents d’entendre el món, són maneres diferents de transmetre’l. Cada veu es comunica d’una manera pròpia. I això em permetia des del primer moment la bogeria, la irreverència, el joc, amb tota la profunditat i seriositat de la paraula ‘joc’. I jugar amb el llenguatge. Per una altra banda, això permetia de pensar i recordar que certes històries sempre s’han explicat des de la perspectiva d’uns, dels mateixos. I això es podia canviar. Per exemple, les històries de les dones d’aigua sempre s’expliquen des de la mirada dels homes que se n’enamoren. Amb les bruixes, igual. La novel·la dóna veu a moltes dones que no n’han tingut. I permet també un joc amb la llengua. O pensar com transmetre una història des de la percepció d’un cabirol. —També hi ha la voluntat de trencar l’antropocentrisme, tot i que hi ha personatges humans que són el fil conductor de les històries. I això passa des del començament, quan la història es narra a partir d’una perspectiva tan etèria com la d’uns núvols. L’advertiment al lector és clar: en aquest llibre pot passar de tot. —Començar jugant i començar fort. A l’equip d’Anagrama els vaig demanar que hi hagués animals prehistòrics a la coberta, perquè és com picar d’ullet al lector. Hi ha una frenesia, uns xocs, una certa violència, si més no, una amenaça, que la coberta transmet. —Diríeu que heu escrit un drama rural? —No, jo no ho diria. Per molts motius. Jo he escrit una novel·la que passa a muntanya, però és una novel·la que investiga sobre un seguit de traces de la gent que hi viu, de tot aquell que hi passa, que hi deixa alguna cosa, i alhora des de la perspectiva no humana, d’elements fantàstics com les dones d’aigua o els fantasmes, vegetals com els bolets, animals com un cabirol. Irene Solà (fotografia: Ignasi Roviró). —La mort hi té una força molt important, en la novel·la. Sense la idea de la mort, violenta o silenciosa, la novel·la no s’entendria, perquè la mort fa la vida també. —Però tan important és la mort com la vida. A la novel·la es veu molt la violència cega, sense moral de la muntanya, de la intempèrie, de la natura, però és tan violenta i tan cruel com optimista. I, certament, el detonant de la novel·la són dues morts violentes en una mateixa família, en aquesta muntanya. Però ni la mort és un final en la novel·la, ni la mort té més importància que la vida, que no es pot aturar. —Una vida dura. —Sí, però no m’atreviria a dir que la vida a muntanya és més dura que la vida a ciutat. —Hi ha un capítol molt interessant, que no és essencial, però que tracta d’un tema molt actual. Fins i tot l’heu escrit diferent. És menys exuberant, menys fabulador, però molt revelador. És el capítol de la mirada d’un turista, que passa pel poble, i tot i la tragèdia que passa en aquell moment, l’enterrament d’un noi jove, el turista només veu la cosa pintoresca i és impermeable a la vida del lloc. —La crueltat del final d’aquella escena és total. I conté molta ironia també. Però això passa a tot arreu, també a Barcelona. El turista que no s’interessa per la ciutat ni per les conseqüències que ell pugui produir en la ciutat o en la gent que hi viu. —És una novel·la que apareix quan hi ha una crisi de tot de valors que el món rural pot preservar, però que perillen. Quan torna l’interès per llegir Thoreau i la vida al bosc… —Triar aquest espai de muntanya no parteix d’una estratègia. Jo aniré allà on em portin els meus interessos i vull investigar territori més enllà de la muntanya. Ara vull anar cap al mar, que és també un territori ple d’històries i el conec relativament poc. I m’interessa anar cap a ciutat també, a repensar històries i maneres d’explicar des de ciutat. —Escriviu en la condició d’artista? —Em semblen bé les etiquetes, d’artista o d’escriptora, sempre que em permetin de fer allò que m’interessa, que és bàsicament investigar i explorar. Sí que tinc la sensació que hi ha metodologies de l’art que utilitzo a l’hora d’investigar i perseguir espurnes d’idees, però la novel·la em serveix per a aprofundir en la investigació i, a més a més, em dóna la possibilitat d’explicar històries, que explicar històries m’agrada molt. —Més enllà de la metodologia, quina influència aporten les arts visuals en la literatura? —En primer lloc, des de l’art vaig aprendre a treballar en un projecte propi (que vol dir que es basteix a partir de les idees pròpies), una cosa molt difícil al principi. I penso que això deixa empremta. I quan em parlen de referències, esmento molts escriptors però també artistes i cineastes, perquè hi són, en tot: les imatges que creo, les històries que explico, en la idea del joc i la irreverència. Tinc un peu a cada banda i m’ha anat bé. —Em recordeu l’Alícia Kopf. —Sí. Ens coneixem pel món de l’art. —A Germà de gel Alícia Kopf fa servir el dibuix, com vós l’utilitzeu per ensenyar el moviment de la muntanya. —És que quan parlem de veus, no ho hem de reduir tot a paraules, també podem jugar amb el llenguatge visual. I és un petit apunt, per marcar que no tota la transmissió de coneixements o de relats s’ha de fer per mitjà de les lletres. —Abans parlàvem de la importància de la mort, però també hi ha molta força en la novel·la. Molta força expressada de moltes maneres. La força d’una tempesta, la força de parir (descriviu un part preciós), la força d’un jove que és gran com un gegant, la força de la frustració, la força de la por… —Hi ha molts xocs, i bona part d’aquests xocs neixen del xoc violent, entre naturalesa i persones, entre animals i persones, entre persones i persones… són violències que m’interessa investigar. Però no únicament. La força es troba una mica a tot arreu i no és sempre violenta. —Com la vau escriure, aquesta novel·la? Cada capítol funciona com una peça gairebé independent, però després els capítols es van travant els uns amb els altres. Va ser una escriptura compulsiva, va ser una escriptura meditada i llarga…? —Amb Els dics vaig estar molt de temps polint i afinant. Però en aquest procés vaig començar a investigar sobre dones d’aigua, sobre folklore del Pirineu, sobre bruixeria… I la història em va envair, va començar a ser. I sense preveure-ho, vaig començar a escriure, escriure, escriure. D’una manera bastant compulsiva. De seguida vaig veure molt clar el triangle dels tres protagonistes. I ja vaig començar escrivint el capítol dels núvols, que és el començament, perquè vaig tenir clar que hi hauria una mort primerenca a la muntanya, que moriria per un llamp al cap i que volia explicar aquesta mort a partir d’una perspectiva diferent, des de dalt. I això mateix em va passar amb el cabirol, narrant una mort per accident de caça. Hi ha molts accidents de caça i en la majoria de casos qui mata i qui mor són gent que s’estimen, perquè s’acostuma a anar a caçar amb els amics o amb els familiars. I vaig veure molt clar que l’accident de caça s’explicaria a partir de la mirada del cabirol no caçat, del cabirol que s’escapa. —I quan van aparèixer els fantasmes? —Bastant al començament, sobretot perquè les bruixes hi eren també des del principi. I, és clar, com fer parlar unes bruixes sobre els judicis de bruixeria si havien passat feia segles? Havien de ser fantasmes. I hi ha un personatge, l’Hilari, que es mor i m’ho vaig passar molt bé escrivint el seu capítol. Era poeta i vaig escriure un capítol ple de poemes. Va ser un goig posar-me en la veu poètica de l’Hilari per anar dient bogeries. —El final us va portar maldecaps? —He procurat escriure sempre històries que em vinguessin molt de gust d’escriure. Evidentment, també coses que eren necessàries perquè et poguessis mirar la novel·la pertot arreu, però escrivint des del gaudi. Va ser molt excitant. I el final forma part d’aquest gaudi. No recordo pas que em fes patir.  —Amb aquesta novel·la heu guanyat el premi Anagrama. Abans ja havíeu guanyat l’Amadeu Oller de poesia i després el Documenta… —No ha estat exageradament planejat, tot això. Vaig anar a parar al premi Amadeu Oller per casualitat. M’hi vaig presentar per en Lluís Calvo: un dia vaig descobrir que tenia una pàgina web de poesia, ‘Daltabaix poètic’, on penjava coses sobre poetes. En un rar atreviment, li vaig escriure dient: ‘Jo també sóc poeta.’ I em va demanar que li enviés poemes que havia fet i em va respondre molt seriós dient: ‘Fes el sant favor de posar això en ordre i presentar-te a aquest premi. No perdis el temps i presenta-t’hi.’ M’hi vaig presentar, el vaig guanyar i de cop i volta em vaig trobar llegint poemes a tot arreu, jo, que no havia llegit mai un poema en veu alta. Aleshores tenia vint-i-dos anys i no pensava encara que escriuria una novel·la ni dues ni que em presentaria al Documenta ni enlloc. Les coses es van fent a poc a poc. Jo vull continuar fent això que he fet amb les dues primeres novel·les: gaudint-ne molt i fent aquesta dinàmica d’explorar, d’investigar. Amb la novel·la, he trobat un format que m’interessa molt. —Fa la sensació que la vostra novel·la podria prendre el relleu a Permagel d’Eva Baltasar. Hi ha un estat d’opinió molt favorable. I això em fa pensar que hi ha unes veus narratives d’escriptores que connecten amb els lectors d’avui. I parlem de dues novel·les molt diferents. —L’Eva Baltasar l’he coneguda fa poc i la seva novel·la m’agrada molt. Pel que fa al meu llibre, també és absolutament feminista, però no perquè vulgui ser-ho, sinó perquè ser feminista és inherent i és vital i és molt important i perquè és cap aquí cap on hem d’anar i endavant les atxes que hi ha molta feina per fer. Perquè la visibilitat té molt a veure amb els que miren i amb el que veuen i amb els que troben i valoren i amb els que donen peu que passin coses. I també en un trobar l’espai i trobar les coses i l’atreviment en tu per poder creure en el teu projecte. I de fet tot es retroalimenta. Jo sóc molt lectora d’autores, no solament, però molt. I entre els meus referents hi ha moltes autores catalanes i més. Què llegim és també què som i a què donem valor. I què trobem que és important i què trobem que mereix el nostre temps i el nostre respecte intel·lectual. —Què us va moure a presentar-vos al Premi Llibres Anagrama, quan feia tan poc temps que havíeu guanyat el premi Documenta? —El vaig enviar quan encara era a Anglaterra. Havia d’anar a una residència d’escriptors als Estats Units i allà tenia ganes de començar un projecte nou en el qual treballo ara. Anagrama és una editorial que he llegit molt i vaig pensar d’enviar Canto jo i la muntanya balla com una manera de tancar el projecte. I ho vaig fer i vaig poder dedicar-me al nou projecte en aquella estada. —És un nou llibre? —Sí, és una novel·la, que treballo com he fet amb les altres, amb una primera part d’exploració i d’investigació. Però ja l’he començada a escriure…

Summary: Irene Solà: ‘Certes històries sempre s’han explicat des de la perspectiva d’uns, dels mateixos’


La planta de Ford a Almussafes (Ribera Baixa) incorporarà el setembre del 2020 noves instal·lacions per al muntatge de bateries per a vehicles elèctrics, que col·locarà en els nous Ford Kuga Plug-In Hybrid i Kuga Hybrid. Seran les primeres instal·lacions de muntatge de bateries d’un fabricant d’automòbils als Països Catalans. Almussafes és l’única planta de producció europea de totes les versions de la nova generació del Ford Kuga, que es posarà a la venda a final d’any. Aquest nou model de Kuga amb bateria elèctrica serà el primer vehicle Ford que incorporarà les tecnologies mild hybrid, híbrida completa i híbrida endollable, i respon al compromís de la marca d’oferir als clients europeus una opció electrificada en cada model. El director de fabricació de Ford a l’estat espanyol, Dionisio Campos, i el president del comitè d’empresa, Carlos Fabuel, han coincidit a celebrar la decisió com una bona oportunitat per a la planta d’Almussafes, enmig de la incertesa sobre el futur dels centres de producció de Ford a la Unió Europea. La multinacional ha destacat que Ford va ser la primera marca a fabricar un vehicle híbrid a Almussafes, el Ford Mondeo Hybrid, i serà també la primera que fabricarà un híbrid endollable, el nou Kuga Plug-in Hybrid. El president de la Generalitat, Ximo Puig, ha valorat positivament la decisió. ‘És un nou indici de l’assentament de Ford’ en el futur del País Valencià, ha dit, però s’ha d’agafar amb prudència. El segon sindicat en la planta, Intersindical, s’ha indignat perquè no els havien informat d’aquest anunci.

Summary: Ford tranquil·litza Almussafes amb la creació d’una planta de bateries elèctriques


El ministre d’Afers Estrangers turc, Mevlüt Çavusoglu, ha assegurat que la Unió Europea comet ‘errors greus’ en les seves relacions amb Turquia des del cop d’estat fallit del 15 de juliol. El govern turc critica que els estats Units i Europa hagin mostrat una preocupació exagerada per les mesures de repressió preses després del fallit motí militar i hagin expressat indiferència en relació amb el cop. Més de 240 persones van morir en l’intent de cop d’estat perpetrat per un grup de militars, que van requisar avions de combat, helicòpters i carros de combat, i van obrir foc contra civils en l’intent per prendre el poder. Més de 60.000 persones entre militars, membres del poder judicial, funcionaris públics i d’educació han estat detinguts, suspesos o són investigats des d’aleshores per la seva relació amb el motí. ‘La Unió Europea comet alguns errors greus’, ha dit Mevlüt Çavusoglu, en una entrevista concedida a l’agència estatal de notícies Anatolia. ‘El suport entre la població per a l’accés a la Unió Europea vorejava el 50%, assumeixo que ara està entorn del 20%’, ha afirmat. Les negociacions perquè Turquia accedeixi al bloc comunitari han tingut un avanç lent des del seu començament, el 2005, i molts dels principals països de la Unió Europea dubten que Ankara estigui llesta per accedir al club comunitari. De manera semblant, el suport dins de Turquia per a aquest objectiu també ha fluctuat. Aquest dimarts, el president turc, Recep Tayyip Erdogan, es va reunir amb el seu homòleg rus, Vladímir Putin, a Sant Petersburg. A Occident alguns temen que els dos líders poguessin usar aquest acostament per pressionar Washington i la Unió Europea, fet que generaria tensions en el si de l’OTAN, aliança de la qual forma part Turquia. Çavusoglu ha assegurat que l’acostament entre Ankara i Moscou no pretén incomodar ni Europa ni els estats Units, però ha advertit Occident de la possibilitat que un dia pugui ‘perdre’ Turquia. ‘No estem esmenant les nostres relacions amb Rússia per enviar un missatge a Occident’, ha assenyalat Çavusoglu. ‘Si Occident perd un dia Turquia, no serà per les relacions turques amb Rússia, la Xina o el món islàmic, sinó per causa d’ells mateixos’, ha conclòs.

Summary: Turquia assegura que la UE comet ‘errors greus’ des del cop d’estat fallit


La fiscalia del Tribunal Suprem espanyol ha impugnat el recurs de cassació presentat pels vuit joves d’Altsasu condemnats, però renuncia a presentar cap escrit propi. El passat 16 d’abril, la fiscalia ja va confirmar que no presentaria cap recurs contra la sentència, cosa que vol dir que renuncia a la via del terrorisme i accepta la via de l’Audiència espanyola, que va considerar que els fets havien estat constitutius de delictes contra agents de l’autoritat, lesions, desordres públics i amenaces. Per tant, impugnant els recursos de la defensa, el ministeri públic espanyol vol que es confirmin les penes de presó fins a 13 anys imposades per l’Audiència espanyola. El fiscal considera que hi ha ‘prova suficient’ per a acreditar ‘l’agressió’ que van patir els dos guàrdies civils fora de servei i les respectives parelles, i considera que les lesions són agreujades per ‘motius ideològics’ perquè eren agents de la Guàrdia Civil.

Summary: La fiscalia del Suprem espanyol impugna el recurs dels joves d’Altsasu però accepta que no va haver-hi terrorisme


El secretari d’Organització del PSOE, José Luis Ábalos, ha dit avui al PP, Ciutadans i Unides Podem que depenia d’ells facilitar la investidura de Pedro Sánchez com a president del govern espanyol i que, si no ho feien, haurien de tornar a fer eleccions. ‘L’alternativa a una investidura viable és la repetició d’eleccions’, ha dit després de la reunió de l’executiva federal del PSOE. A més, ha recordat als altres grans partits espanyols que les urnes tenien memòria i que els espanyols ‘no perdonaran aquells que posin en solfa la viabilitat de la legislatura’. La dreta espanyola valora d’abstenir-se per fer president Sánchez Ábalos ha descartat la petició de Pablo Iglesias d’un ministeri de caràcter social, com el de Treball o Hisenda, per al seu partit. Tal com ho entén el PSOE, un govern de coalició amb Podem no resol el problema de tirar endavant la investidura ni la governabilitat perquè no sumen majoria absoluta i, a més, podria restar els suports d’altres forces polítiques. Ha dit que ja havia definit unes quantes vegades a quina mena de govern aspiraven, que és un govern del PSOE en solitari del PSOE i amb la incorporació d’independents de prestigi. En aquest sentit, i davant la insistència d’Iglesias, ha respost que si PSOE i Podem sumessin majoria absoluta, seria normal la proposta del dirigent de Podem. ‘No és el cas, no hi vam arribar. Possiblement, un govern d’aquesta naturalesa no suma, sinó que pot restar.’ El suport d’UPN resta el del PNB El dirigent socialista també ha deixat clar que la investidura de Sánchez no depèn dels dos vots d’UPN, a canvi de facilitar que governi el seu dirigent, Javier Esparza, a Navarra, perquè això pot restar sis vots, en referència als del PNB.

Summary: El PSOE amenaça PP, Ciutadans i Podem amb noves eleccions si no investeixen Sánchez


Joaquim Forn, en el llibre Escrits de presó, que es presenta avui al Centre de Cultura Contemporània de Barcelona, omple un buit important, dels molts que encara queden per omplir sobre la història d’aquest darrer any. Aquest dietari afegeix una nova perspectiva a tot allò que s’ha publicat fins ara sobre el govern empresonat. La diferència no ve de la part emocional ni dels detalls que explica, sinó de la seva voluntat de cronista. Forn, malgrat estar profundament afectat per tot el que els passa, preserva el paper de notari, conscient que la vida que viu, la vida a la presó, supera la seva persona. El seu caràcter tranquil, discret, pudorós i constant deu haver influït molt en aquesta manera de relatar, que sap barrejar l’alta política amb detalls de la seva vida de cada dia o de la vida dels altres presos. Que deixa entreveure vida a tot arreu i que la vida empresonada va lligada, com les flames a la fosca, a tot allò que passa a fora. No li deu haver estat gens fàcil de mantenir la constància d’escriure seguit sobre la situació que ell i els altres consellers vivien a Estremera, respectant un ordre cronològic, que ajuda a situar l’evolució de tot plegat, sense maquillatge. Evolució que en el text es revela com un factor hostil, que sempre acaba destruint qualsevol esperança. Malgrat les precaucions que pot haver pres Forn, per raons òbvies, o els consells editorials, el llibre és d’un realisme capaç de traspassar els murs, els barrots, els vidres blindats, sense deformar-se ni perdre ni una espurna de veracitat. Del dietari, no és tan important de remarcar-ne la sinceritat, que possiblement és molt notable, com la dosi de realitat que aporta. Forn, que es declara poc amant d’explicar intimitats, aconsegueix de parlar-nos d’allò més íntim: com es viu aquesta profunda injustícia a què són sotmesos quan encara hi ha combat. Potser el tema més tabú de tots. I si per a alguns serà molt important la seva posició política, ben segur que per a tots ho serà encara més la seva desinhibició tranquil·la per a explicar-nos tot allò que vol dir, per a parlar clar des de la presó. El llibre ha tingut una bona acollida i s’ha exhaurit abans de la presentació. Ací podeu llegir-ne una selecció de petits fragments que mostren la riquesa d’aquest dietari contra l’oblit. Escriure «M’entretinc escrivint. No és tan sols que em distregui, sinó que m’ajuda a ordenar-me els fets i les idees. Tinc la necessitat d’escriure el que visc: en vull deixar constància, em ve de gust fer-ho i em fa sentir bé. No vull oblidar segons què.» Por «Tinc por. Ho reconec. Mai no m’hauria pensat que podria entrar en una presó, i ara ja hi sóc. M’hauria pogut imaginar vivint mil i una aventures i desventures diferents, plantant cara a imprevistos i daltabaixos de tota mena, que ja tinc una edat. Però ingressar a la presó no figurava en cap dels meus plans ni en cap dels meus malsons. Mai de la vida. Ben mirat, suposo que perdre la llibertat i acabar tancat entre quatre parets no entra en els plans de ningú. En els meus, segur que no. Potser és perquè tota la vida m’han dit que sóc ‘un bon tio’ i fins i tot que en faig la cara, i jo m’ho he acabat creient. Deu ser això. Potser és tan sols que sóc un ingenu. ‘Qui mal no fa, mal no pensa’ diu la dita. Sí que és veritat que, a mesura que la situació política s’anava complicant els darrers mesos, algun cop m’havia passat pel cap la idea que podia acabar a la garjola i fins i tot ho havia comentat amb la Laura, la meva dona, i amb els cercles més íntims, però sempre m’havia acabat convencent que era una possibilitat molt remota, que no seria el cas» (2 de novembre, 2017). Política «Si alguna cosa he après en política, i especialment aquí a la presó, és que les alegries duren poquíssim. El que avui et pot semblar una bona notícia, pot convertir-se en tragèdia en qüestió de pocs minuts. La majoria de vegades tot ho basem en rumors poc fonamentats o en desitjos, simplement. Confonen el que és i el que ens agradaria que fos. Com són les coses i com haurien de ser. Ara veig clar que hauríem d’aprendre a separar els desitjos del pla d’anàlisi de la realitat. No es tracta de no tenir aspiracions o de no voler la lluna, si convé, però sempre amb plena consciència del terra que trepitges. No saber distingir una cosa de l’altra et converteix en un gran col·leccionista de frustracions o et porta a viatjar en una nòria emocional difícil de suportar. Aquí dins, tancats, sense cap mena de perspectiva, sense tota la informació, aquesta percepció s’agreuja encara més, infinitament. Et sents perdut» (22 de novembre, 2017). Conviure amb tu mateix «El més complicat de la presó és que, per fora, no et queda cap altre remei que conviure amb tu mateix. No pots fugir de tu.  Regir-te per la teva pròpia disciplina et permet que els dies siguin més passadors, et fa sentir millor i, sobre totes les coses, fa que consolidis la teva barrera interior, que t’aïlla del que passa fora del teu cos. Es tracta de bastir un planeta propi dins de la nova galàxia que t’ha tocat en gràcia. Això és clau: aixecar la teva paret interior.  Les rutines et permeten no capficar-te en excés, trobar un cert sentit a la teva vida i mirar de sobreviure el més dignament possible» (27 de gener, 2018). Els trasllats, els calabossos abans de declarar «És el tercer cop que hi entro, en aquests calabossos. Espero no haver-hi de tornar mai més. Ho desitjo. Són una cosa sòrdida.  No sé quants advocats, jutges, periodistes són conscients del que arriben a suposar aquests trasllats i en quines condicions es produeixen. No sé si saben què significa estar-te tancat en un calabós unes quantes hores abans que et prenguin declaració. No la fas en les millors condicions» (11 de gener, 2018). Formar govern «Mentrestant els dies passen i continuem sense tenir govern. És desesperant. Em costen tant d’entendre aquestes estratègies! A més, penso que el que passa era previsible. A aquestes alçades, quan ja gairebé fa cinc mesos que sóc a Estremera, no puc entendre de cap manera com hi ha sectors del sobiranisme que semblen no tenir cap pressa a formar govern, com si aquest moviment de peons fos el de menor importància en l’ambiciosa partida d’escacs que disputem. N’hi ha que semblen atrapats en el raonament que diu que, després de l’octubre de l’any passat, ja som en una nova pantalla i que el vell, pobret i xacrós govern autonòmic ja no interessa per a res, que no el volem, que se’l poden confitar. Com si tenir una aspiració màxima et fes percebre com a ridícula qualsevol petita passa endavant» (12 març, 2018). Els advocats «Torno a dir que advocats i metges semblen cosins germans. No ho puc evitar, tot i que els pugui entendre. D’una banda, m’ha dit que és millor que no m’hi presenti tenint en compte el procés judicial en què estem immersos, però alhora també ha afegit que aquesta és una decisió personal que em correspon prendre només a mi i en la qual no vol interferir i que ell ha de respectar sigui quina sigui. Quan ja estic gairebé convençut i a punt de decidir que no m’hi presentaré, em diu que m’ho pensi bé perquè potser sí que em pot interessar des d’un punt de vista polític (!). Que ho valori tot. Que tingui en compte tots els elements. Que és una decisió absolutament personal» (16 de novembre, 2017).

Summary: Joaquim Forn, dietari contra l’oblit d’una presó injusta i moltes coses més


El consell de govern ha aprovat una despesa d’1,4 milions d’euros per a una convocatòria extraordinària d’ajuts per al lloguer d’habitatges corresponent al 2018, dirigida a les persones que en van quedar excloses pel criteri de renda mínima. La portaveu del govern, Pilar Costa, ha explicat que els ajuts del 2019 ja es van convocar sense aquest requisit, perquè les de l’any anterior n’havien desvirtuat la finalitat, que era facilitar l’accés a l’habitatge en règim de lloguer. Segons que ha reconegut, a causa de les dificultats de trobar habitatge a les Illes, l’agost del 2018 es va publicar al Butlletí Oficial de les Illes Balears la resolució per la qual es convocaven els ajuts estatals i autonòmics de l’any 2018 per al lloguer d’habitatges. L’article 6 de la convocatòria regulava els requisits d’ingressos mínims i màxims dels beneficiaris, que es basaven en el següent criteri: els ingressos mínims es fixaven per la base imposable, import inferior al de la renda real, i es deduïa el mínim per contribuent de 5.550 euros anuals. Això va fer que vora el 15% dels sol·licitants quedessin exclosos d’accedir als ajuts del 2018.

Summary: El govern balear donarà ajuts per al lloguer sense el requisit de la renda mínima


El cap de setmana del 8-M s’han programat tot d’activitats culturals per a reivindicar el paper de la dona, tant en la cultura com socialment. Des de cicles de cinema fins a cicles teatrals passant per fires de dones o concerts. Tot seguit us oferim una selecció de propostes per a aquest cap de setmana feminista: ‘La Bauhaus de l’escena catalana’: dotze dramaturgues del tombant de segle rescatades de l’oblit Barcelona. Fins al 5 d’abril. El TNC programa ‘Epicentre Pioneres’, un cicle dedicat a les veus femenines de la dramatúrgia catalana entre el 1876 i el 1938. Més informació: ‘Epicentre Pioneres‘. La València de les dames València. Fins al 4 d’abril. El projecte pretén ‘sensibilitzar i reflexionar sobre la importància que ha tingut i té el paper de les dones en la nostra societat a partir de propostes participatives, culturals i artístiques’. Més informació: ‘La ciutat de les dones‘. Clara Peya i Tribade tocaran a la jornada Sorori-Art de Mataró Mataró. 7 de març. Durant tot el dissabte hi haurà xerrades, actuacions, exposicions i tallers artístics, amb motiu del 8 de març. Més informació: Sorori-Art. L’Assemblea Feminista de València es proposa de sacsejar la ciutat amb un cap de setmana ple d’accions València. 7 i 8 de març. L’acció central del 8 de març serà l’ocupació de la plaça de la Mare de Déu de València. Més informació: Cap de setmana feminista. Manacor commemora el 8 de març amb una Fira de Dones Manacor. 7 de març. Artesanes, artistes, entitats socials i molt més ompliran el claustre de sant Vicenç Ferrer de parades de tots colors. Més informació: Fira de Dones. El CCCB organitza una jornada per a reivindicar la figura de dones referents Barcelona. 8 de març. Cinc dones d’àmbits diferents parlaran de les seves trajectòries professionals i els entrebancs que s’han trobat pel fet de ser dones. Més informació: WoW. València acull el Dona Festival per a fer visible la música encapçalada per dones València. 8 de març. Un acte amb motiu del 8 de març per a reivindicar la presència de música impulsada per dones als escenaris. Més informació: Dona Festival. La Filmoteca de València ret homenatge al paper de les dones en el cinema València. Fins al 12 de març. Mark Cousins ofereix una ‘road movie’ amb directores com Alice Guy, Claire Denis i Agnès Varda. Més informació: ‘Women Make Films‘. Ruda Fem. Fest: març de lletres feministes a la Carbonera Barcelona. Fins el 31 de març. La llibreria cooperativa la Carbonera, al Poble-sec de Barcelona, fa tres anys que organitza, durant el mes de març, un cicle literari sobre les lletres feministes: presentacions de llibres, taules rodones, recitals, vermuts poètics, etc. Enguany, aquest cicle es consolida i pren el nom de Ruda Fem. Fest. Més informació: Ruda Fem. Fest. Les estrenes: El nou film d’animació de Disney Pixar, ‘Onward’, arriba al cinema en català Repassem la cartellera. Més informació: Les estrenes de la setmana.

Summary: Què podem fer aquest cap de setmana: deu propostes feministes


La consellera Clara Ponsatí ha anunciat, aquesta setmana, que tancarà la llista de Barcelona és Capital, amb Jordi Graupera al capdavant, per a les eleccions del 26 de maig. D’aquesta manera, Ponsatí anirà a la llista municipal dels impulsors de Primàries a Barcelona en una posició simbòlica i, també, a la llista del president Carles Puigdemont a les eleccions europees. En aquesta entrevista telefònica amb VilaWeb, Ponsatí recorda des d’Escòcia que el seu pas no hauria de sorprendre tant, i fa esment de la carta que va escriure a Joaquim Forn fa uns mesos a VilaWeb: ‘Tenim l‘obligació d‘escoltar noves veus’. —Què us agrada de la candidatura de Jordi Graupera per donar-li suport? —M’agrada l’actitud. No recorren als eslògans de sempre ni fan la viu-viu, sinó que analitzen els problemes, escolten la gent implicada i, després, es mouen. Esports de base? Va i parla amb els clubs que tenen criatures fent futbol a la Guineueta. M’agrada la manera de treballar. Crec que Jordi Graupera és una persona disposada a deixar-hi la pell. Escolta, estudia els problemes i busca experts per pensar en solucions. Per exemple, pel que fa al control de la congestió del trànsit, són els únics que s’ho plantegen com una opció real i s’atreveixen a parlar de limitar el trànsit i fer polítiques com les que es fan a Londres. És evident que la contaminació afecta els nostres infants i la salut mental. I sobre habitatges, tenen solucions a llarg termini i realistes. —També parleu de ‘renovar la política catalana’. —La reacció que hi ha hagut davant aquesta candidatura ha estat de tancament. De mantenir els espais, els qui ja els tenen. És això que ens té tenallats dins la política catalana. El fet que entrin forces noves, amb persones que pensin des de fora de la capsa, amb un enfocament diferent, és saludable. El sistema polític, clarament, és molt tancat. I fa tots els possibles perquè no hi entri gent que pensi diferent. A Jordi Graupera tothom l’ha volgut portar cap a les seves llistes. Ell s’hi ha resistit i crec que això l’honora. I, per tant, és sobretot perquè l’han volgut silenciar que li dono suport. —Fins a quin punt li heu fet d’inspiradora i consellera de fa temps, a Graupera? —Que en Jordi i jo som amics no és cap secret. Que parlem de política de manera regular, tampoc. Estem d’acord amb el plantejament que el sistema polític s’ha d’obrir. I que la situació de tancament, i aquesta tendència a no discrepar per no quedar-se fora, ens limita. Ens mata. Ens impedeix de pensar en noves propostes i idees. En altres coses, no estarem tant d’acord, però bàsicament és una qüestió metodològica: ens agrada pensar de manera fresca, mirar quina és l’evidència i no tenir preconcepcions. La idea de les primàries li vaig sentir a ell per primera vegada. I em va semblar una idea molt bona. També vaig ser molt escèptica que fos capaç de persuadir ningú. No sé fins a quin punt la manera que ha enfocat la proposta ha contribuït al fet que tingués èxit o no. Però, principalment, l’establishment no l’ha volgut escoltar perquè implicava perdre espais de poder que no volen perdre. —Per exemple? —Controlar qui va a les llistes, qui té els pressupostos, qui fa els nomenaments de càrrecs de confiança, el control de la diputació, que és molt important per als polítics. Tot això no poden deixar-ho anar. —La seva candidatura divideix l’independentisme encara més? —Que això divideix el vot de l’independentisme és evident. Però quan s’argumenta que com més millor, aleshores s’ha d’estar disposat a acceptar que com més, millor. Que potser no és la situació ideal? Potser. Potser jo no hi hauria contribuït, a fer una altra llista, però ja hi és. I atès que ja hi és, presenta una proposta que serà saludable que faci forat i que entri. Així ho crec, la veritat. —De reaccions, a mi m’ha sobtat la d’Artur Mas: ‘Graupera no és ni pres polític ni exiliat.’ —Aquesta intervenció del president Mas m’agradaria sentir-la sencera. Em sembla que s’ha tret de context. Ara, això no és cap argument. Què tenen a veure els presos i els exiliats amb l’Ajuntament de Barcelona? Precisament, allà on s’ha de fer política més a peu de carrer és als ajuntaments. On és més important, literalment, estar en actiu al territori. Jo ho he dit sempre: la direcció política de l’independentisme no ha de ser a la presó. Per tant, la meva decisió també és consistent amb el que jo he dit. Si llegiu la carta que vaig escriure a Joaquim Forn a VilaWeb, per exemple (‘Tenim l’obligació d’escoltar noves veus‘), jo això ja ho deia. Aquí no hi ha cap novetat. Jo sóc una persona independent. M’ho van demanar, m’ho he pensat i m’he inclinat per dir que sí. No ha estat una decisió fàcil. Ni de bon tros. Sé que hi ha gent que li dol que jo faci aquest pas. I em sap greu. Perquè és gent que jo respecto. Penso en Forn. —Potser també és una manera de recuperar independència, en el vostre cas? —No l’haig de recuperar. I que quedi clar: jo em situo sens dubte en l’espai de suport al president Puigdemont. Cap discussió. Absolutament cap discussió. Jo sóc aquí. Una altra cosa és el PDECat, Junts per Catalunya, la Crida i tot l’espai que es va configurant i que veurem cap a on va. El president sabia que jo donaria suport a la candidatura de Jordi Graupera. I això no ens va impedir d’anar junts a les europees. Em sembla que va ser Elsa Artadi qui va dir que no hi veia cap inconsistència, en la meva posició. I en això estem d’acord. Al final jo no sóc candidata a res. És una posició simbòlica. Posició que expressa que jo, si pogués votar, els votaria a ells. No veig cap incongruència entre això i ser candidata a les europees. El cas de Toni Comín és similar. Tots tres estem d’acord en l’enfocament en l’àmbit internacional i el mandat del referèndum de l’1-O, i després, en polítiques concretes tothom té la seva visió. No hi veig el problema. —Res a afegir? —Que diumenge que ve, que no hi ha eleccions europees ni municipals, tothom a votar. Sobretot. Que ningú es despisti. Perquè són molt importants, també, aquestes eleccions.

Summary: Clara Ponsatí: ‘Dono suport a Jordi Graupera perquè l’han volgut silenciar’


La sentència contra els líders independentistes catalans ha arribat al parlament britànic. Ian Blackford, líder del Partit Nacional Escocés, s’hi ha referit abans de valorar el discurs de la reina. ‘Estic segur que esteu al corrent de les notícies que arriben d’Espanya avui. Que un nombre de polítics catalans que han batallat per l’autodeterminació, inclosa l’ex-presidenta del parlament, han estat empresonats. Senyor president del parlament, és correcte que polítics d’aquí i d’arreu del món tenen el dret de debatre l’autodeterminació. I estic orgullós de dir que la conferència nacional de l’SNP ha aprovat una moció en solidaritat amb els notres amics a Catalunya. Senyor president, romanem amb els catalans empresonats per alçar-se pel dret a l’autodeterminació’, ha dit. Ian Blackford, SNP leader at Westminster, tells House of Commons, "we stand with the Catalans." pic.twitter.com/4YYQX2VWmY — APPG on Catalonia (@APPGCatalonia) October 14, 2019 Ja la matí, la primera ministra d’Escòcia, Nicola Sturgeon, ha reaccionat a la sentència contra els presos polítics. ‘Aquests polítics han estat empresonats per haver buscat la manera de permetre al poble de Catalunya de decidir el seu futur pacíficament. Qualsevol sistema polític que du a un resultat tan terrible necessita un canvi urgent. Els meus pensaments i solidaritat són amb ells i les seves famílies’, ha dit Sturgeon, fent-se ressò d’un piulet de la BBC sobre la sentència. La premsa internacional destaca la duresa de la sentència contra el procés These politicians have been jailed for seeking to allow the people of Catalonia to peacefully choose their own future. Any political system that leads to such a dreadful outcome needs urgent change. My thoughts and solidarity are with all of them and their families. https://t.co/OSaknVGzYY — Nicola Sturgeon (@NicolaSturgeon) October 14, 2019 La cap del Sinn Féin, Mary Lou McDonald, principal partit de l’oposició de la República d’Irlanda, ha dit: ‘El que ha passat avui és un greuge a la democràcia i ha de ser condemnat per tots els demòcrates’. Imprisonment of Catalan leaders an affront to democracy – @MaryLouMcDonald https://t.co/bvz3XsdSrk pic.twitter.com/sAbyITcREz — Sinn Féin (@sinnfeinireland) October 14, 2019 També ha reaccionat a la sentència l’eurodiputada alemanya Ska Keller, presidenta del grup dels Verds i companya al Parlament Europeu de Junqueras i Romeva. ‘Considerem que la sentència és desproporcionada. Només aprofundirà la crisi a Catalunya. Necessitem una solució política, però això no pot passar amb dirigents polítics empresonats.’ Keller ha publicat un comunicat del grup parlamentari a la sentència. We consider the ruling against our (former) MEPs @raulromeva , @junqueras and other Catalan leaders as disproportionate. It will only deepen the crisis in #Catalonia. We need a political solution, but this can't happen with political leaders imprisoned. https://t.co/C1Xtu6Uufd — Ska Keller (@SkaKeller) October 14, 2019 Keller no ha estat l’única europarlamentària que s’ha pronunciat. També l’històric dirigent José Bové s’ha solidaritzat amb els condemnats: ‘Les condemnes són inacceptables. Tota la meva solidaritat i la meva combativitat acompanyen els presos polítics, les seves famílies i el poble català. Sóc al vostre costat’, ha dit, tot compartint un piulet de Junqueras. Les condamnations des indépendantistes catalans sont inacceptables. Toute ma solidarité et ma combativité accompagnent les prisonniers politiques, leurs familles et le peuple catalan. Je reste à vos côtés https://t.co/0OUdMFfFid — José Bové (@josebove) October 14, 2019 El cap dels Verds a l’estat francès, Yannick Jadot, ha demanat l’amnistia pels presos polítics. Terribles condamnations politiques ! L’amnistie et le dialogue sont les seules réponses démocratiques à la crise catalane. https://t.co/a5630WY5Wo — Yannick Jadot (@yjadot) October 14, 2019 Un altre suport a la xarxa ha estat el de l’ex-ministre grec de Finances, Yanis Varoufakis. ‘No tinc dret de fer comentaris sobre la independència de Catalunya. Pertoca als catalans decidir. Però la resta hem d’aixecar-nos contra la sentència a polítics condemnats a llargues penes de presó, al cor d’Europa, per haver complert l’agenda política avalada pels votants.’ I have no right to comment on Catalan independence. It is for the Catalans to decide. BUT, the rest of us must rise up against politicians being sentenced to long prison stretches in the heart of Europe for pursuing political agendas mandated by voters https://t.co/kxLAoBznj4 — Yanis Varoufakis (@yanisvaroufakis) October 14, 2019 El govern francès i l’alemany també s’han vist obligats a manifestar-se, remarcant que el conflicte català s’havia ‘de resoldre segons legalitat’. El president de Flandes, Jan Jambon, ha considerat desproporcionada la sentència i ha demanat una taula de negociació política. De uitspraak van het Spaanse Hooggerechtshof tegen Catalaanse politici is buiten proportie. Een politiek conflict los je op door dialoog rond de politieke onderhandelingstafel. — Jan Jambon (@JanJambon) October 14, 2019 El president de Còrsega, Gilles Simeoni, ho qualifica de vergonya per Espanya i per la Unió Europea, pel seu silenci, i els anomena presos polítics catalans. El seu partit, el Partit de la Nació Corsa, ha qualificat la sentència de ‘vergonya sense nom’. Cent ans de prison infligés au total aux prisonniers politiques catalans. Cent ans de honte, surtout, pour l’Espagne, pour avoir organisé cette parodie de procès, et pour l’UE, de l’avoir cautionnée par son silence. Sulidarità è libertà !#presospolitocos https://t.co/psrjFKizr3 — Gilles Simeoni (@Gilles_Simeoni) October 14, 2019 Procès des prisonniers politiques #catalans : jusqu'à 13 ans de prison, une honte sans nom ! U @PNazioneCorsa condamne avec la plus grande fermeté cette décision politique, qui finit de démontrer que l’appareil judiciaire n'est que le bras armé de l'anti-catalanisme espagnol. pic.twitter.com/8Rtx2rICxr — Jean-Chri. ANGELINI (@JC_Angelini) October 14, 2019 L’ALE condemna la sentència L’Aliança Lliure Europea (ALE) ha condemnat la sentència del Tribunal Suprem i ha reclamat l’amnistia per als presos independentistes. ‘La criminalització d’un dret fonamental com el dret d’autodeterminació només servirà per a deteriorar la difícil relació entre Catalunya i l’estat espanyol’, diu en un comunicat, en què defensa que ‘organitzar un referèndum i deixar que la gent voti no pot ser cap delicte en una democràcia’. ‘Les tensions no es resoldran amb judicis polítics ni més repressió, sinó amb diàleg i permetent que es trobi una solució democràtica.’ I acaba: ‘A Catalunya hi ha una àmplia majoria a favor d’exercir aquest dret i per fer un referèndum d’independència. El govern espanyol i la comunitat internacional no poden continuar menystenint aquesta realitat.’

Summary: Dirigents i polítics europeus reaccionen a la sentència


Avui s’ha fet a Ginebra un acte d’internacionalització del conflicte de Catalunya amb l’estat espanyol. Hi havia l’ex-diputat de la CUP David Fernàndez, la responsable de relacions internacionals de la formació de l’esquerra independentista, Aina Tella, i el periodista Juan Gasparini. L’acte s’ha fet al club de premsa de Ginebra, però amb l’absència d’Anna Gabriel, que és a la capital suïssa per fer un torcebraç polític i jurídic a l’estat espanyol després d’haver estat encausada en la causa del Tribunal Suprem contra l’independentisme.

Summary: David Fernàndez parla a Ginebra de la sobirania catalana i del respecte als drets polítics


Des de mitja tarda, hi ha enfrontaments a la Via Laietana entre centenars de manifestants i la policia espanyola, a la zona de la prefectura d’aquest cos policíac. La policia espanyola ha fet diverses càrregues, ha disparat nombroses pilotes de goma –prohibides a Catalunya– i també gasos lacrimògens. Un cordó policíac està protegint la prefectura mentre un grup de manifestants, a tocar de la plaça d’Urquinaona, llença pedres i objectes a un grup més avançat de policies. Un policia ha hagut de ser retirat inconscient i els seus companys han hagut de sol·licitar dues vegades que se’ls proporcionés més munició per a continuar disparant. Com a mínim hi ha dues persones ferides per possibles impactes de pilotes de goma als ulls. Poc abans de dos quarts de deu, han disparat gasos lacrimògens des d’un terrat proper a la plaça. Poc després, han repetit la tàctica del carrussel. Finalment, els Mossos d’Esquadra han mobilitzat el camió d’aigua per a obrir barricades i contra els manifestants. També s’ha fet servir un vehicle amb sistema de reconeixement facial.  Barcelona, col·lapsada per una multitud històrica contra la repressió Podeu seguir la situació en el directe de Betevé: Ja ha sortit el bitxo. pic.twitter.com/TQIvaxIQwv — 🚜 Lo verde del puerro 🍷 (@pitilleando) October 18, 2019 Després de llençarnos gasos lacrimògens, furgones de @policia entren fent Carroussel boig per carrer Pelai on hi havia multitud de persones pic.twitter.com/1s9NXb4Fhz — Sonia Andolz (@SoniaAndolz) October 18, 2019 🔴 DIFUSIÓ! La Policia Nacional està llençant gasos des dels terrats a Plaça Urquinaona! pic.twitter.com/X3Q8sZ3PIS — Arran #NoClaudiquem (@Arran_jovent) October 18, 2019 Gas pebre i lacrimògens, no s'adonen que amb cada pot, amb cada pilota l"escletxa és més gran! ,#Catalunya #Barcelona pic.twitter.com/zaDYsWzlgh — Tzunami (@Tzunami2019) October 18, 2019  La policia espanyola porta a la Via Laietana més munició per les escopetes de pilotes de gomahttps://t.co/1hGTrE3hJz pic.twitter.com/8Wyo7UYY7r — VilaWeb (@VilaWeb) October 18, 2019 La policia espanyola dispara gas lacrimogen contra els manifestantshttps://t.co/1hGTrE3hJz pic.twitter.com/YzAYGBfvEz — VilaWeb (@VilaWeb) October 18, 2019 Prèviament, la policia espanyola també ha disparat pilotes de goma des de les furgones, mentre feia carrussels. Segueixen els furgons de la PN perseguint als manifestants i disparant per la finestreta dels furgons a Via Laietana i Plaça Urquinaona pic.twitter.com/88vGwDbiMl — Xarnego indepe (@kikucule) October 18, 2019 Els mossos i la PN disparant bales de goma indiscriminadament i atropellant a matar a Via Laietana. Estan protegint la Generalitat, a Buch i a Torra. pic.twitter.com/1ip18CWbr1 — Arnau (@arnau_17_) October 18, 2019  Policia espanyola dispara contra els manifestants a Via laietana #VagaGeneral18O https://t.co/1hGTrE3hJz pic.twitter.com/0lSV4D3doc — VilaWeb (@VilaWeb) October 18, 2019 Més càrregues i trets de pilotes de goma contra els manifestants pic.twitter.com/9Z2SSOQZgY — Xarnego indepe (@kikucule) October 18, 2019 La tension va a mas 17:57 pic.twitter.com/khFl6kkgWq — juan carlos mohr (@juancarlosmohr) October 18, 2019 Al migdia, després d’una mobilització estudiantil, ja hi ha hagut càrregues a un grup d’estudiants que llançaven objectes contra els agents que custodiaven l’edifici. S’hi ha produït una brutal agressió policíaca.  La policia espanyola apallissa, maltracta i humilia un independentista a la Via Laietana Al migdia, els policies espanyols s’ha emportat alguns manifestants dins de la prefectura, tot i que el cos no concreten si estan detinguts. A la tarda també s’han emportat dins de l’edifici un altre manifestant.

Summary: La policia espanyola i els Mossos ataquen indiscriminadament els manifestants


Felipe VI ha obert avui la legislatura espanyola amb un discurs al congrés. Un acte al qual no han assistit pas les forces independentistes amb representació, perquè consideren que el monarca espanyol no les representa ‘i no és un interlocutor vàlid’. Abans de prendre la paraula, Felipe VI ha estat ovacionat per gairebé tot l’hemicicle. Només els diputats d’Unides Podem –tret dels qui formen part del govern, com Pablo Iglesias, Alberto Garzón i Irene Montero– han decidit de no aplaudir-lo. 🔴 DIRECTO | @PODEMOS no aplaude, @PabloIglesias sí https://t.co/oCP5cv8E1B pic.twitter.com/YRvFtXMpeU — El Plural (@El_Plural) 3 de febrer de 2020

Summary: Iglesias i els ministres d’Unides Podem participen en l’ovació a Felipe VI al congrés espanyol


El jutge de l’Audiència espanyola Ismael Moreno descarta que el regidor de la CUP de Vic Joan Coma cometés cap delicte de proposició a la sedició quan va cridar a la desobediència en un plenari municipal que debatia una moció de suport a la declaració del 9-N. En la interlocutòria, el magistrat entén que Coma mostra una ‘tenaç voluntat de desobediència a la legislació estatal amb la finalitat de crear un estat català independent a través d’un procediment no previst en la legislació vigent’. No obstant això, recorda que l’acord municipal de Vic, del ple celebrat el 9 de desembre del 2015, s’adreçava a institucions oficials ‘i no consta’ que Coma incités els ciutadans a participar en un ‘alçament públic i tumultuari per impedir l’aplicació de les lleis o el compliment de les resolucions judicials’, en referència al Tribunal Constitucional. Com que no hi veu el delicte de proposició de sedició, el jutge decideix d’inhibir-se en el jutjat d’instrucció de Vic per si el regidor hagués comès delictes de desobediència i prevaricació. Joan Coma, que és a Londres, convidat per l’ANC, ha dit: ‘La resolució demostra que la desobediència civil i la solidaritat són la millor arma contra la injusta justícia espanyola.’ El 24 d’octubre del 2016 Coma era citat a declarar davant el jutge per aquests fets i no hi va comparèixer. Els mossos el van detenir el 27 de desembre per dur-lo a declarar a l’Audiència espanyola. Durant la seva declaració, tant el magistrat com el fiscal li van preguntar pel significat de l’expressió ‘per fer la truita s’han de trencar els ous’ que el regidor havia emprat durant el ple del 9 de desembre del 2015. En un interrogatori absurd, el fiscal Vicente González Mota va insistir mitja dotzena de vegades a dir a Coma si fer servir l’expressió ‘trencar els ous’ implicava fer una crida a ‘l’ús de la violència’ i de ‘la força’ perquè ‘els ous no es trenquen sols’. La resolució judicial es refereix a la moció aprovada per l’Ajuntament de Vic. En aquest sentit, contextualitza que per tal de comprovar si l’aprovació d’aquesta moció constituïa una iniciativa aïllada o responia a una ‘estratègia planificada’ d’incompliment generalitzat de la legalitat, es va demanar a la Guàrdia Civil, a la policia espanyola i als Mossos d’Esquadra que informessin sobre els ajuntaments que havien aprovat mocions similars.

Summary: L’Audiència espanyola conclou que Joan Coma no va cridar a la sedició


LONDRES, 10 (Reuters/EP) La Policia Metropolitana de Londres ha informat que els tres autors dels atemptats que van tenir lloc dissabte passat a la capital britànica van intentar al principi llogar un camió de 7,5 tones. El cap de la unitat antiterrorista d’Scotland Yard, Dean Haydon, que ha confirmat que els atacants portaven còctels molotov a la furgoneta amb la qual van dur a terme l’atropellament de diversos transeünts al Pont de Londres, ha assenyalat que posteriorment van utilitzar una sèrie de ganivets de ceràmica. Així mateix, els agents han manifestat que entre les pertinences dels atacants es trobava un Alcorà, obert per una pàgina sobre el martiri. D’haver aconseguit llogar el camió, el nombre de víctimes mortals podria haver augmentat significativament, segons Scotland Yard. “Si haguessin aconseguit llogar el camió de 7,5 tones, les conseqüències de l’atac haurien estat molt pitjors”, ha asseverat Haydon. Malgrat que el grup terrorista Estat Islàmic ha reclamat l’autoria dels atemptats, que es van saldar amb la mort de vuit persones, a més dels tres terroristes, Haydon ha insistit que no existeixen proves que els atacants rebessin ordres de tal calibre des de dins o fora del Regne Unit. “No estem buscant una cèl·lula terrorista o una xarxa de major envergadura”, ha afegit el cap de la unitat antiterrorista de la Policia de Londres. Els agents continuen investigant el vincle entre els atacants i la naturalesa de la seva relació.

Summary: Els autors dels atemptats de Londres van intentar llogar un camió de 7,5 tones


Nou cap de setmana de greus incidents a Hong Kong. Un grup de manifestants ha irromput a la seu territorial de l’agència oficial de notícies xinesa, Xinhua. És la primera vegada que el mitjà de comunicació, considerat portaveu del govern de Pequín, és afectat per les protestes. Els manifestants han trencat les portes de vidre, han pintat de vermell les parets i han incendiat el vestíbul de l’edifici. #HongKong protesters vandalize & set fire to #Xinhua news agency officehttps://t.co/CMz27mzQNK pic.twitter.com/NkxYzeS91o — RT (@RT_com) November 2, 2019 Xinhua strongly condemns vandalizing of its Hong Kong office by rioters pic.twitter.com/Fl5eNYVSSD — China Xinhua News (@XHNews) November 2, 2019 Mentrestant, la policia d’Hong Kong ha tornat a recórrer als gasos lacrimògens per a buidar la nova protesta. La marxa, que ha començat després d’una ‘trucada d’emergència’ dels activistes pro-democràcia, ha protagonitzat enfrontaments amb les forces de seguretat a Victoria Park i Causeway Bay, dos dels punts habituals de fricció. La policia també ha suspès mítings dels candidats a les eleccions locals d’aquest mes quan es disposaven a sortir de Victoria Park i acompanyar els manifestants per l’avinguda de Kingston. Aquests nous enfrontaments són conseqüència de la intenció del govern xinès, com va anunciar dijous, de ‘perfeccionar’ la manera en què es nomena i relleva el dirigent d’Hong Kong, fruit d’una reunió a porta tancada de quatre dies entre els dirigents principals del Partit Comunista a Pequín. Joshua Wong, un dels principals dirigents pro-democràcia d’Hong Kong, no podrà participar en les eleccions locals del 24 de novembre. Segons que ha denunciat aquesta setmana, les autoritats hongkongueses l’han vetat com a candidat per haver ‘defensat el dret de promoure l’autodeterminació‘ de la ciutat autònoma. ‘Sóc l’únic candidat vetat a les eleccions. Això demostra que Pequín ha manipulat les eleccions amb censura política i la investigació d’antecedents’. Defying a police ban, thousands of protesters were streaming into Hong Kong's central shopping district for another rally. Read more of today's top stories here: https://t.co/iOm40vn1kt pic.twitter.com/GZMpPeujIH — Sky News (@SkyNews) November 2, 2019 La Xina considera essencial estabilitzar l’antiga colònia britànica, escenari de fa ja cinc mesos d’aquestes protestes que van dirigides contra el govern de Pequín, que acusen d’atemptar contra els principis d’autonomia d’Hong Kong. Downtown Hong Kong becomes battleground as night falls https://t.co/29jPeXozVp by @clarejim Donny Kwok pic.twitter.com/3tQRM7PZUI — Reuters (@Reuters) November 2, 2019 Hong Kong chaos sees tear gas, attack on Chinese news agency https://t.co/89tpf5VvUi pic.twitter.com/puKIbQYDwX — FRANCE 24 (@FRANCE24) November 2, 2019 BAMBOO: Protesters use bamboo poles to build barricades in the streets of central Hong Kong #HongKongProtests #香港 pic.twitter.com/aQQuikcGdV — Bloomberg TicToc (@tictoc) November 2, 2019

Summary: La manipulació de les eleccions revifa la tensió a Hong Kong


S’ha mort David H. Koch, a setanta-nou anys. Juntament amb el seu germà Charles, van crear el segon conglomerat d’empreses més gran dels Estats Units i, a més, van exercir una influència política única. Els Koch, amb els seus diners, són al darrere de la revolució extremista de la dreta nord-americana i britànica que després s’ha estès a tot el món. Temuts i odiats alhora, han redibuixat el Partit Republicà dels Estats Units i l’han allunyat de les posicions moderades. Als anys vuitanta, David H. Koch, un dels homes més rics del món, va sorprendre tothom presentant-se com a candidat a vice-president a les eleccions amb el Partit Llibertari dels Estats Units –que no té res a veure amb l’anarquisme, com a Europa, sinó que és una ideologia clarament ultraconservadora. Després de fracassar en aquest intent, va finançar el sorgiment d’allò que s’anomenà Tea Party i va ser un personatge clau en l’elecció de Donald Trump com a president dels Estats Units l’any 2016. Segons The New York Times, la família Koch ha gastat més de cent milions de dòlars a convertir la dreta més radical dels Estats Units en un moviment sòlid amb capacitat d’influir a la Casa Blanca. I ho ha fet sobretot finançant Americans for Prosperity i més grups que han estat el motor de candidats a les diverses eleccions. La seva influència s’ha fet sentir també amb l’American Legislative Exchange Council, un grup format per a aplegar legisladors i lobbistes, amb l’ambició d’aprovar lleis que impulsin la revolució conservadora. Darrerament, els Koch han estat especialment actius mirant d’eliminar el transport públic als Estats Units, amb l’argument que és una despesa inútil. Al llibre Dark Money: The Hidden History of the Billionaires Behind the Rise of the Radical Right, l’escriptora Jane Mayer diu que aquesta campanya contra el transport públic en realitat és motivada pels interessos comercials de la família Koch: les seves empreses són considerades en conjunt la primera font de contaminació industrial dels Estats Units.

Summary: S’ha mort David H. Koch, el multimilionari americà que va propulsar la dreta més extremista


Des de fa ja alguns anys la biodiversitat o diversitat biològica ha passat de ser una paraula difícil de definir per la gent corrent, més pròpia d’un concurs televisiu com a pregunta complicada de contestar, a ser una paraula que està en boca de tots; ja siga en tertúlies de bar, noticiaris de la ràdio i premsa tradicional o en les xarxes socials. La culpa d’aquest canvi tan ràpid l’ha tinguda el fet que els científics han estat advertint del que genèricament hem denominat crisi de la biodiversitat. Per a entendre una mica a què ens referim amb aquesta crisi, cal retrocedir als anys en què jo estudiava biologia. Així, un dels patrons que primer t’ensenyaven quan, dins de l’ecologia de comunitats, s’estudiava la diversitat biològica, és que la diversitat augmenta amb el temps. És a dir, des que va aparèixer la vida en el nostre planeta fins avui, el nombre d’espècies sobre la Terra ha anat augmentant. Jo sempre he pensat que la biodiversitat és una conseqüència inevitable de l’evolució; el temps i els processos evolutius generen diversitat en un planeta amb tanta heterogeneïtat ambiental. Aquest patró general s’ha vist alterat al llarg de la història evolutiva per cinc episodis. Aquests han fet que, a aquesta línia creixent que s’observa en representar en una gràfica el temps i el nombre de tàxons existents, hi hagen aparegut unes dents de serra més o menys importants relacionades amb descensos de la diversitat. Aquesta pèrdua d’espècies constitueix el que els científics hem anomenat les grans extincions, i se sap que han estat provocades per esdeveniments ambientals importants. Estem parlant d’extincions que, en alguns casos –com la del pèrmic-triàsic de fa 250 milions d’anys–, va representar la desaparició del 70% de les espècies de vertebrats terrestres, o l’última del cretàcic-paleògen, en la qual van desaparèixer la majoria dels dinosaures, però que probablement va permetre que avui tinguem una gran diversitat d’ocells i mamífers. Des de fa ja uns quants anys s’està parlant obertament d’una sisena extinció i, amb més o menys acord de la comunitat científica, es pensa que està provocada directament o indirectament per la nostra espècie. Però és clar, tenim un problema important a l’hora de confirmar aquest fet, i és que realment no sabem amb exactitud quantes espècies poblen la Terra en l’actualitat i, per tant, quina és la seua taxa d’extinció. Es calcula que hi ha entre 10 i 100 milions d’espècies, encara que només estan descrites al voltant d’1,5 milions. Per tant, és molt difícil saber quantes estan desapareixent si encara no sabem quantes hi ha. «Realment no sabem amb exactitud quantes espècies poblen la Terra en l’actualitat i, per tant, quina és la seua taxa d’extinció» Si realment estem posant en perill l’existència de gran part de la biodiversitat del nostre planeta, trobe que tenim una gran responsabilitat. Però, al seu torn, això ens genera una sèrie de reptes que cal intentar aconseguir en un futur pròxim. Un dels que considere més rellevants és poder saber quantes espècies hi ha, i intentar conèixer amb la major exactitud quina és la seua taxa de desaparició. D’altra banda, i tan important com l’anterior, hauríem de ser capaços d’identificar els elements fonamentals que sustenten la biodiversitat, perquè és impossible conservar les espècies sense conèixer les seues principals interaccions biòtiques i abiòtiques, i quines són vitals perquè es mantinguen. Com a repte final, pense que hem de decidir, i aquesta és una qüestió més ètica que biològica, quanta biodiversitat volem mantenir al nostre costat, renunciant per tant a part de la nostra «qualitat de vida», i com ho farem. Decidir si conservar o no totes aquestes espècies amb què compartim aquest petit planeta blau és un dels reptes, al meu humil parer, més importants que hem de plantejar-nos en un futur pròxim. Llig més articles al web de Mètode Què és Mètode?

Summary: El futur «falaguer» de la biodiversitat