Jordi Herralde, fundador i editor d’Anagrama, és una llegenda viva en el món de l’edició europea i llatinoamericana. Va fundar l’editorial el 1969, a Barcelona, ara fa cinquanta anys. I ho celebra treballant, com no ha deixat de fer amb passió tota la vida. Presenta Un día en la vida de un editor y otras informaciones fundamentales, on recull una selecció d’articles que ha escrit tots aquests anys, entrevistes que han marcat diverses èpoques, discursos i també un grapat d’articles inèdits, escrits sobretot els mesos d’octubre, novembre i desembre del 2018, dedicats als autors incorporats al catàleg del 2000 al 2010. No són unes memòries (però hi fa confidències), tot i que tothom les espera i les hi reclama, perquè de segur que podrien ser sucoses, malicioses i tot amb alguns autors. Però Herralde diu que no té intenció d’escriure-les. Ha estat un home que ho ha guardat tot, i ara li toca de posar en ordre un arxiu que conté autèntiques confidències explosives, sobretot en la correspondència, que l’editor ha conservat i que no descarta que es publiqui, potser quan ja no hi sigui. Tal com ha explicat en una concorreguda conferència de premsa de presentació del llibre a l’hotel Condes de Barcelona, les aportacions memorialístiques hi són; fragmentades, però hi són. I també il·lumina alguns aspectes de la seva vida que no havia aclarit fins ara, com el fet que a vint-i-dos anys va passar una tuberculosi que el va tenir mesos enllitat. Durant la malaltia va devorar llibres, va perfeccionar la llengua francesa i es va sentir captivat per Sartre: ‘Vaig descobrir la seva rebel·lia i les seves idees polítiques, que em van canviar la vida. Em vaig convertir en un jove burgès polititzat i amb mala consciència. I la mala consciència la resolia amb l’edició de llibres kamikaze, que eren com una teràpia.’ Segons que explica Herralde, el llibre Un día en la vida de un editor y otras informaciones fundamentales és un viatge de cinquanta anys pel món de l’edició, amb dos protagonistes, Anagrama i ell mateix. També és la història d’una època i un pla seqüència de l’editorial. Herralde ha volgut destacar que hi apareix la política, sobretot en dos moments: el primer situat durant el franquisme: ‘Anagrama va ser l’editorial més represaliada, orgullosament represaliada pel franquisme’, ha dit. L’altre moment polític correspon a l’època d’Aznar, ‘el sinistre Aznar’, que quan era president del govern va intentar abolir el preu fix del llibre. ‘Tot el sector es va alçar en contra, tots vam anar a l’una i vam aconseguir tombar-lo.’ Un catàleg difícil de fer Herralde diu: ‘Un catàleg és difícil de fer, però és molt fàcil de destruir, per exemple publicant best-sellers.’ Destaca la seva constància a l’hora de donar suport als autors desconeguts. La confiança i fidelitat que els lectors han dipositat en Anagrama ha afavorit aquestes veus noves, que, pel fet de publicar-se a Anagrama, molts lectors han fet el pas de llegir-les. Amb sornegueria, encara ha tret la política una altra vegada quan ha comentat: ‘En el llibre també trobareu precisions sobre alguns conflictes entre editorials independents i grans grups. Les editorials independents construïm un catàleg a base de qualitat. Els grans grups no és que tinguin mala gent, però em recorden Ciudadanos, perquè publiquen segons les enquestes.’ També ha afegit que un gran grup no es dedica a construir catàleg, el compra. Això fa referència a alguns autors com Ignacio Martínez del Pison, Paul Auster i Enrique Vila-Matas, que van deixar Anagrama per entrar a publicar en un gran grup una vegada van ser reconeguts. ‘Els grans grups no van construir aquests autors. I no ho dic amb rancor, gairebé’, ha reblat també amb humor mordaç. Sobre els autors que se n’han anat de la seva editorial, ha afegit que els veu poquíssim o gens i que aquests fets són incidents que passen a tot arreu. ‘A Anagrama ha passat poques vegades, de fet. I també depèn de les maneres.’ Ha explicat la situació en què es trobava John Banville (que havia de mantenir dues famílies, l’oficial i la clandestina), i que quan va guanyar el Booker va fitxar per un gran grup. Amb tot, Herralde recorda que Banville li va escriure una carta on li explicava els motius econòmics i posteriorment, arran del premi de novel·la policíaca de RBA, que va guanyar amb el seu pseudònim, Benjamin Black, en el discurs i entre els agraïments va citar Anagrama. Amb tot, l’editor assegura: ‘Les maneres compten, però sovint són escasses.’ Pel que fa al desig d’autors que no ha tingut mai al catàleg, diu que hauria volgut publicar Jorge Luís Borges, però l’escriptor argentí ja tenia editorial a l’estat espanyol quan Anagrama va començar a fer catàleg. I ha afegit amb humor: ‘Però he aconseguit sobreviure a aquest trauma.’ La dècada del setanta, la més estimulant L’editor ha recordat que la dècada dels setanta, tot i que fou la dels inicis i va ser dura, la considera com la més estimulant de la seva història d’editor, obrint col·leccions que apuntaven en moltes direccions i arriscant molt. Però va ser a la dècada dels vuitanta i noranta que l’editorial es va estabilitzar amb les col·leccions ‘Panorama narrativas’ i ‘Narrativas hispánicas’. I també ha recordat la col·lecció ‘Crónicas’, de periodisme literari. (Sobre la història d’Anagrama podeu recuperar l’entrevista publicada a VilaWeb: ‘Jordi Herralde o les astúcies de la raó‘.) Precisament, gràcies a la Càtedra Anagrama de la Universidad Autónoma de Nuevo León de Monterrey, a Mèxic (segurament l’única editorial al món destacada amb una càtedra universitària), s’acaba de convocar la primera edició del Premi Iberoamericà Crónica, sobre llibres periodístics. Herralde fa poques setmanes que va anar a Monterrey a presentar aquest nou premi literari i en va tornar amb un bon refredat, a causa dels aires condicionats. Per això encara avui se li notava una certa afonia, que es resisteix a anar-se’n. Herralde ja té vuitanta-tres anys i, tot i que el cos els nota, té un cap privilegiat. Celebració de les cinc dècades Les cinc dècades del segell se celebraran amb el nou premi Crónica, el llibre d’Herralde i més aportacions. Sílvia Sesé, l’actual directora editorial d’Anagrama (avui l’empresa té més dones que no homes, i col·locades en llocs de responsabilitat), ha esmentat també la confecció del catàleg dels cinquanta anys, que es publicarà al setembre, el mateix mes que es farà una festa d’aniversari. També s’editarà una nova col·lecció, ‘Compactos’, que aplegarà cinquanta títols emblemàtics de l’editorial; la col·lecció tindrà cobertes fetes per artistes, a partir d’una selecció en què també han participat els llibreters. S’estrenarà el mes d’abril.

Summary: Jordi Herralde, cinquanta anys encimbellant l’editorial Anagrama


L’exèrcit dels Estats Units ha fet aquesta nit un atac a la base militar d’Ash Shairat de Síria, situada a uns quaranta quilòmetres d’Homs, amb míssils de creuer. S’han llançat cinquanta-nou míssils Tomahawk des de bucs de guerra situats al Mediterrani, segons el president nord-americà, Donald Trump. L’exèrcit sirià ha titllat el govern dels Estats Units de ‘socis d’Estat Islàmic’ a través d’un comunicat a l’agència de notícies SANA i el règim diu que hi ha nou militars morts. Trump ha confirmat l’atac dels Estats Units: ‘És en defensa de l’interès nacional i per a evitar la difusió d’armes químiques mortals. No hi pot haver dubtes que Síria va utilitzar armes químiques prohibides’. Ha assegurat que el règim d’Assad va fer servir armes químiques, però el govern sirià ha negat en diverses ocasions. Els Estats Units ja havien avisat al Consell de Seguretat de l’ONU que no es quedarien de braços plegats davant el presumpte atac amb armes químiques que el govern de Bashar al Assad va perpetrar a la província d’Idlib, que va causar prop d’un centenar de morts. El vet de Rússia va evitar que el Consell de Seguretat condemnés aquest atac. Respecte de l’atac d’aquesta nit, Rússia ja ha reaccionat. Segons informa l’agència Sputnik, el president rus, Vladimir Putin, ha assegurat que és una agressió a un estat sobirà i ha dit que l’atac suposa una violació de les normes internacionals sota un pretext inventat. Pel govern rus es tracta d’un intent dels Estats Units de desviar l’atenció de les nombroses víctimes civils de l’Iraq. Rússia ha demanat una reunió urgent del Consell de Seguretat per a abordar la qüestió. Els principals aliats dels Estats Units (el Regne Unit, Austràlia, Israel i l’Aràbia Saudita), a més de Turquia, han justificat l’atac, mentre que l’Iran s’ha sumat a Rússia i al mateix règim sirià en la condemna. Here’s video from the #Tomahawk launches against #Syria. For more on the story, visit https://t.co/2GprTQGGjs. pic.twitter.com/kB3gbBy4ma — U.S. Dept of Defense (@DeptofDefense) 7 d’abril de 2017

Summary: L’atac dels Estats Units contra el règim d’Assad fa créixer la tensió a Síria


El testimoni del tinent coronel de la Guàrdia Civil Daniel Baena en el judici contra el procés al Tribunal Suprem espanyol va posar de manifest que durant anys es va investigar l’independentisme no per uns fets concrets sinó com a moviment polític. Així ho alerten els observadors internacionals coordinats en la iniciativa International Trial Watch, que fa un seguiment periòdic del judici al Suprem. ‘L’objecte de la investigació, iniciada el 2015, no eren uns fets concrets sinó un moviment polític. Es tractava, així, d’una “investigació prospectiva”, que posa en evidència que podria tractar-se d’un procés polític, no possible en el marc del procés penal espanyol’, diuen en l’informe que han fet públic avui sobre les sessions del judici de la setmana passada. Reforça aquesta idea, segons l’informe dels observadors, precisament el fet que el director operatiu policíac de totes les investigacions, Daniel Baena, no actués amb la neutralitat ni la imparcialitat que se li ha d’exigir. Una cosa evident, tenint en compte l’ús que feia de les xarxes socials amb l’usuari de Twitter Tácito, insultant i atacant independentistes, però que el jutge Manuel Marchena no va deixar que es pogués demostrar en la sala del judici. Els observadors critiquen que Marchena no permeti a les defenses d’utilitzar els atestats policíacs, com els que feia Baena, per a contrastar la credibilitat del testimoni. ‘En el procés penal l’atestat és clau poder realitzar tal contrast en aquesta fase del judici, i molt més en el present cas, en què la instrucció (i l’acord de presó provisional) s’han fonamentat en gran mesura en tals atestats’, afegeixen en l’informe. A més, en una setmana en què hi va haver molts testimonis d’agents de la Guàrdia Civil, els observadors alerten de l’ús de paraules com odi, tumult, massa, polvorí, insurrecció, por… ‘La utilització d’expressions tan similars podria denotar tant que aquestes declaracions estarien orquestrades i preparades, com el fet que el judici retransmès en directe estaria contaminant les testificals.’ D’una altra banda, International Trial Watch ha informat que la fiscalia general de l’estat els ha respost l’escrit en què demanaven de poder tenir-hi una entrevista, amb el propòsit de conèixer de primera mà les posicions de cadascuna de les parts d’aquest judici. Vegeu ací, íntegre, el darrer informe dels observadors: Valoracions del Judici 1-0 (Setmana 7) International Trial Watch ha estat present en les sessions de la setena setmana del judici amb tres observadors: • Khadija Ryadi, presidenta i representant de la Coordinadora Magribí d’Organitzacions de Drets Humans (CMODH). Primera Presidenta dona de l’Associació Marroquina per als drets Humans (AMDH) i Premi Especial als Drets Humans de les Nacions Unides l’any 2013. • Beixir Labidi, Secretari General i representant de la Lliga Tunisiana per als Drets Humans (LTDH). Pres polític a Tunísia per un judici sense garanties l’any 2008 sota el règim de Ben Ali. La LTDH, com a membre del Quartet, va ser guardonada amb el premi Nobel de la Pau de 2015 per la seva tasca en favor de la democratització de Tunísia. • Sahar Francis, Advocada, directora i representant d’Addameer, organització Palestina de Drets Humans i de suport a presos. Advocada especialista en Dret Internacional dels Drets Humans i Dret Internacional humanitari. ASPECTES POSITIUS La Fiscalia General de l’Estat ha respost a l’escrit presentat per International Trial Watch el passat dia 25 de març de 2019, amb registre 201.900.006.245, en el qual se sol·licitava una entrevista entre els representants del Ministeri Fiscal que exerceixen d’acusació pública i aquells observadors internacionals que assisteixen a les sessions del judici oral, per tal que aquests puguin ser coneixedors de totes les posicions. ITW informarà sobre si aquestes trobades finalment ocorren. ASPECTES D’ATENCIÓ 1- Un nou problema processal ha aparegut a la causa amb importants conseqüències jurídiques: el tractament dels atestats en el judici oral. El President de la Sala ha rebutjat contrastar les declaracions del testimoni Tinent Coronel Baena amb els atestats que ell va dirigir, assenyalant que la Sala només considerarà el que es digui al judici. Certament, el valor probatori dels atestats només és ple si són ratificats en el judici oral. Però en el procés penal l’atestat és clau poder realitzar tal contrast en aquesta fase del judici, i molt més en el present cas, en què la instrucció (i l’acord de presó provisional) s’han fonamentat en gran mesura en tals atestats. 2- Les poques preguntes que en aquest sentit van poder realitzar les defenses -poques perquè el President ha vetat el contrast entre atestat i declaració del testimoni- han posat al descobert que l’objecte de la investigació, iniciada el 2015, no eren uns fets concrets sinó un moviment polític. Es tractava, així, d’una “investigació prospectiva”, que posa en evidència dues qüestions: d’una banda, que podria tractar-se d’un procés polític, no possible en el marc del procés penal espanyol; i, d’altra banda, i si es demostrés que el director operatiu de les investigacions, a les ordres del Fiscal Zaragoza, no va actuar amb absoluta neutralitat i imparcialitat tal i com exigeix la llei (cosa que no s’ha pogut demostrar encara perquè la Sala ha impedit la reproducció de la gravació en què el mateix Sr. Baena afirmava que era Tácito), resultaria també evident la falta de credibilitat del propi testimoni. 3- En les declaracions de testimonis policials s’han repetit insistentment conceptes i descripcions de successos. Paraules com ara “odi”, “tumult” “massa” “polvorí”, “insurrecció”, “por”, tot i que es tracta de valoracions subjectives que en res relacionen els acusats amb els fets imputats, han sonat insistentment a la Sala. La utilització d’expressions tan similars podria denotar tant que tals declaracions estarien orquestrades i preparades, com el fet que el judici retransmès en directe estaria contaminant les testificals. 4- Tot i aquestes declaracions, i en vista de les proves fins al moment aportades, es constata una manca de proporcionalitat entre tals proves i els càrrecs que persegueix l’acusació. 5- Se segueixen apreciant com constants negatives qüestions ja apreciades en setmanes anteriors: a) Pel que fa a temes substantius, persisteix la preocupació respecte de com continuen tractant-se certs fets que poden ser expressió de l’exercici de drets fonamentals, com el de reunió o manifestació, així com la criminalització d’aspectes ideològics. La manera en què el Ministeri Fiscal pregunta i condueix les respostes dels testimonis, dóna a entendre que reunir-se i cridar, cantar “No passaran” o “Votarem”, mirar amb desdeny a cossos policials o mostrar reprovació per les actuacions policials, poden ser mostra d’elements de sedició o de rebel·lió. De l’estratègia de l’acusació sembla derivar-se una interpretació referent a l’ús de “violència” que tindria greus conseqüències en el que s’anomena “criminalització de la protesta o la dissidència” i en la limitació del lliure exercici de llibertats i drets fonamentals de la societat civil a l’Estat espanyol (Chilling effect o “efecte desincentivador”). b) I pel que fa a aspectes processals, es manté la limitació per part del President de la Sala de confrontar els testimonis amb el recurs d’imatges vídeo gràfiques o l’exhibició de documentació de la instrucció, amb les conseqüències advertides en setmanes anteriors respecte a una possible vulneració de l’art. 6.3.d) del CEDH. També se segueix sense permetre que la part que no hagi proposat un testimoni li pregunti més enllà del que ha estat preguntat per la part proposant (possible afectació del principi d’igualtat d’armes, que es podria transformar al llarg del procediment en causa d’indefensió material). I les parts segueixen sense conèixer el calendari complet del judici; ni tan sols l’ordre en què es practicarà la prova testifical, cosa que dificulta enormement la preparació dels interrogatoris.

Summary: Els observadors internacionals alerten que el testimoni de Baena evidencia un procés polític


Miquel Adam (Barcelona, 1979) debuta amb el seu primer llibre, ‘Torero d’Hivern‘ (Edicions de 1984) recull de relats d’autoficció. Dit per Adam mateix, al llibre ‘hi apareixo jo tota l’estona’, però ficcionat. I ple d’humor i tendresa, com assenyala la crítica de Xavier Aliaga a la revista El Temps. El món d’Adam és un món de perdedors, com els toreros d’hivern del títol (a l’hivern no hi ha temporada), però escrit d’una manera que deixa al lector un regust final de bon to, energia i optimisme que en més d’una ocasió arriba a franca i llarga riallada. Adam treballa al departament de comunicació d’Edicions 1984, però abans ho havia fet a labreu edicions, des d’on va editar amb passió Doblàtov. Miquel Adam també era qui escrivia el reconegut bloc literari, ara abandonat, ‘Un artista abans anomenat Subal Quinina’. El primer bloc, per cert, on va aparèixer una crítica del llibre ‘Primavera, Estiu, etc’, de Marta Rojals. Per això el llibre també està ple de referències al món editorial, que ell coneix des de dins. Adam ens rep a la seu barcelonina d’Edicions de 1984 i acabem fent el cafè en una terrassa d’aquesta Barcelona que apareix tant al seu llibre, i que estima i odia a la vegada. —El llibre aconsegueix personatges patètics i perdedors, però explicat amb una veu que m’ha deixat amb energia positiva. Però molt. —Jo he estudiat Econòmiques i gràcies a això vaig entendre que el sistema és molt difícil de canviar. Molt. Sé que dir-ho és molt pessimista. Però mira. Fa un temps dos nanos de la facultat de comunicació em van entrevistar per la meva feina a l’editorial. Tenien 18 anys. Vaig veure una cosa que em va entristir molt: aquells nois no sabien que vivien molt malament. La nostra generació sabem que viurem pitjor que els nostres pares. És una putada, però ho sabem. I el fet de saber-ho aporta llum a una veritat. Això és essencial. I els contes són una mica això. Adonar-te’n i tocar de peus a terra. —Sota l’aparença de lleugeresa, hi he vist formació política. La teniu? —A mi l’antiglobalització em va enganxar fent Econòmiques. Hi havia una efervescència molt gran i estàvem al costat de Sociologia. I allà vaig començar a llegir literatura antiglobalització. Un dels professors em va parlar d’ATTAC. M’hi vaig afiliar i vaig anar a Gènova. No a tirar pedres, però em va marcar. A Gènova vaig veure que necessitava fer activisme i explicar què havia passat. Allò va ser viure tres dies en un estat d’excepció pinochetista. Tenia 21 anyets! Al tornar vaig conèixer les entranyes d’ATTAC i em vaig fer descregut. Tinc consciència política molt forta, però la meva experiència ha resultat desastrosa. El fracàs en l’activisme polític em va desinflar moltíssim. I l’únic activisme que em quedava, i em queda, és la Literatura. No parlo d’escriure i prou. Venent llibres d’Edicions 1984 també és activisme. Hi ha autors com Doblàtov, per exemple, que m’han marcat molt. Molt poc coneguts, són, i la meva ambició és que la gent se’ls llegeixi —En un dels contes parleu d’una casa habitada per persones que han inspirat a personatges de novel·la. Hi ha l’Èlia de Cal Pedró, personatge escrit per Marta Rojals. I també el Quim Porta, de Josep Pedrals. És un plaer veure autors catalans que llegeixen altres autors catalans vius. —Un crític em va acusar de ser endogàmic. Doncs al revés, crec jo: atès que es vénen tan pocs llibres, i hi ha tan poc futur, doncs aprofitem-ho per tenir més llibertat creativa. Parla del teu món sense complexos. I riu. Riu-te d’una realitat, com l’editorial a Catalunya, que és molt ‘xunga’. —Un veneçolà t’ha acabat furtant la parella, com en un dels contes? —No, pobre. El meu amic Gómez existeix. Gran amic meu. Colombià. No em va picar la parella, no, però sí que tots dos vam viure moments molt tristos amb les respectives parelles. I aquest relat en el fons és un gran ‘perdona’m’ a les noies que vaig conèixer durant aquella època lamentable de la meva vida. Vaig fer tant el ridícul. En aquest tema, quan ets a baix de tot i no saps que fas el ridícul, és tant trist! —Dius: ‘Vaig deixar de llegir per plaer, i ara ho faig per ambició’. —Exacte. Ara llegeixo llibres només per aprendre com un ha fet l’estructura, l’altre el punt de vist. Ara, en aquesta frase exagero perquè segueixo tenen plaer amb els llibres que editem a Edicions de 1984. Una de les grans virtuts que tinc, en tinc poques, és que em costa sentir enveja de com escriu la gent, cosa que he vist que és molt característic dels escriptors. Jo el que sento és entusiasme. La meva feina és entusiasmar els periodistes i els lectors. Gràcies a Déu, quan veig que algú escriu bé, m’oblido de tot, i m’entusiamo —Jo amb la Marta Rojals vaig plorar d’alegria. ‘Sujuro’. Que bé escriu! —Jo em vaig entusiasmar tant! Vaig dir, hòstia puta aquesta tia, qui és? Tinc el gran privilegi i honor d’haver fet el primer post parlant d’aquest llibre. Per exemple, Jordi Lara. L’has llegit? Oh! A mi què m’importen les sardanes? Doncs el meu cap Josep Cots me’l va fotre a la taula i em va dir: té, llegeix això. ‘Bueno’ va, em llegiré el puto llibre de sardanes. I vaig al·lucinar. És una road movie que en lloc d’una banda de jazz americana, de vells heroïnòmans, són uns vells jubilats catalans que toquen sardanes i que són lliures. A la meva feina el plaer és immens. —Parleu de perdedors, de toreros d’hiverns, i també feu servir una imatge que recordaré: ‘Imagina’t que ets un saltador de llargària en un estadi ple de gent avorrida que no espera res de tu’ —Són diferents imatges d’una mateixa cosa: un escriptor que no té èxit, un calb amb ulleres, un atleta que ningú fa cas. M’agrada la gent que no triomfa, que no són triomfadors. Conec pocs triomfadors però els que conec acaben convertits en uns ‘gilipolles’. Aquest llibre parla de la gran victòria dels perdedors. Hi ha una frase que em va agradar molt que citava el Vilamatas, que ell diu que és del Pessoa, però no ho tinc comprovat. La frase diu: la glòria de ser gran no essent ningú. Un torero d’hivern és això. Potser la gent no et coneix. Però tu tens la glòria de saber que ets gran. —Qui és el Guillem Simó que citeu? —Aquest és un gran. Professor de secundària a Mallorca. Però mai es va adaptar al nucli de literats i intel·lectuals de l’illa. Entre la seva feina de professor i el seu fracàs va adquirir una bilis, una mala hòstia tan bèstia! I va escriure un diari. I el diari va sortir publicat. I aquest diari em va al·lucinar. De la mala llet i de la ràbia que tenia. Quan jo he estat infeliç a la meva vida homes com aquest m’han ajudat. —Però també escriviu: ‘La millor venjança és viure bé’. —Aquesta frase no és meva, sinó d’un amic meu. Això va bé contra la gent tòxica. Saps aquest concepte de l’amic tòxic? N’hi ha molts, d’aquests. I molt problemàtics. Me n’he trobat uns quants i t’arruïnen la vida. La millor venjança contra aquests és ignorar-los i viure bé. Això els mata. Els fa molta ràbia. —Sota l’aparença d’una escriptura que vol fluir, i que sobretot sembli fàcil i lleugera, hi veig molta reescriptura. —I ambició, també. Que ho hagi aconseguit o no, és una altra cosa. Estic molt d’acord i a vegades em trobo que molts escriptors catalans els agrada molt tenir el diccionari al costat. I la meva veu no té diccionaris. Ara, ambició literària sí que la tinc. —Himnes i Sorolls, és una història d’amor que dediqueu a la dona. —La meva dona és funcionària de la Institució de les Lletres Catalanes. Ella em coneixia molt abans que jo a ella, perquè era una gran lectora del meu bloc. Molt tímida. I em feia comentaris anònims. La Literatura no serveix per res, excepte per tenir dona i fills! Ha ha! Perquè vegis com és ella. Ahir vaig sortir al canal 33 quinze segons. I jo, que no estic tant lluny dels personatges que escric, vaig dir-li ‘Va tia, fes-me un massatge que ara j sóc famós…’. I em diu: però si el 33 és un canal infantil. Ja no és el que era, el 33. Ens l’han robat. És el Súper 3!’. És una de les coses que més aprecio d’ella: em fa tocar de peus a terra sempre. I ho fa amb estil i talent. —Fareu presentació més enllà de la premsa? —Sí. El dia 16 a l’Horiginal. L’Horiginal és la meva pàtria literària. Sempre que he presentat llibres d’altres hi he fet discursos a la nació. Perquè jo penso per escrit. Quan penso, és escrivint. Per tant el que faig és un relat pel dia de la presentació. Parlaré de la roda de premsa d’avui, per exemple. Perquè jo ara sóc dos: sóc escriptor i el que ven l’autor als mitjans. Faré la promoció de la meva pròpia novel.la. Ah! El món editorial. Els comercials, la gent subalterna. M’interessa molt més la vida d’un comercial que la vida de l’editor estrella de torn. —Quina importància té en vós l’escriptor Joan Todó? —Som molt amics. L’admiro molt com a escriptor. Per mi un dels grans de la nostra generació. Sempre que ell havia de venir a Barcelona, abans que jo tingués els fills, s’estava a casa. Joan Todó i Jordi Florit em van ensenyar qui és qui en el món editorial. Són dos filòlegs i savis. I a l’Horiginal jo era un ‘mindundi’. No sabia res. Havia estudiat econòmiques! I em van ajudar a entendre les perversitats d’aquest món. D’aquí a cinquanta anys diran, ah sí, el Todó. El Todó. Amb la crisi dura va haver d’abandonar Barcelona. —Rojals, Todó, Lara. Qui més? —M’agrada molt la Núria Cadenas. Escriu. I escriu molt bé. Molt. Jo tenia por del meu prejudici. Cadenas per mi era una noia que venia de la política, que no té res a veure amb la Literatura. Doncs em va sorprendre. Escriu de perles. Hi ha tanta gent amb qui tenim prejudicis! Ara, el meu problema és que els meus amics també són escriptors: Nopca i Forn. I si te’ls recomano, em diràs que són amics. Però te’ls recomano igualment. —Jaume Cabré diu que quan escriu no pot llegir diaris perquè al món passen coses tan bèsties que es desconcentra. A tu et passa? Perquè ara el moment és intens. —No em passa. Però algun cop he pensat ‘hauries d’escriure sobre el rotllo polític’. Però és tan canviant! Per sort hi ha Twitter. M’encanta. Les batusses que hi ha incloses. I de fet al llibre hi ha un moment que surt, ‘el tema’. Jo sóc sobiranista, dic a una mexicana en una festa. I ella em diu, per què? Per ser lliure com Mèxic. I la tia em respon: tu estàs boig! Ha! Sóc tan complicat, jo. Tan nacional!

Summary: Miquel Adam: ‘La millor venjança és viure bé’


L’escriptora i editora Rosa Serrano Llàcer, premiada per l’Acadèmia Valenciana de la Llengua (AVL) enguany per la seva contribució a la cultura i llengua, ha assegurat sentir-se ‘orgullosa’ de veure com els seus fills i els seus néts han recuperat una llengua que els havien fet creure que no tenia la mateixa potència comunicativa ni dignitat lingüística que unes altres. Llàcer s’ha pronunciat així en declaracions als mitjans de comunicació moments abans de rebre el reconeixement, que enguany l’AVL també ha entregat al rector de la Universitat de València (1984-1994) Ramón Lapiedra. L’acte, que ha comptat amb el conseller d’Educació, Vicent Marzà, ha tingut lloc al monestir de Sant Miquel dels Reis, on el president de l’AVL, Ramón Ferrer, ha inaugurat el solemne curs acadèmic 2019-2020. La guardonada ha assenyalat que des que va descobrir que el català estava sent oprimit, va començar a treballar ‘amb fidelitat’ a favor de la normalització lingüística. Ara, ha agregat: ‘Em sent orgullosa de notar com els meus fills han recuperat la llengua dels meus pares i com els meus néts han recuperat la llengua que, per un error de concepció a casa, parlàvem entre majors en valencià i quan ens dirigíem als xiquets, en castellà’. Això era així, ha afegit, ‘per una simple raó’: ‘Ens havien fet creure que el valencià no tenia la mateixa potència comunicativa i la mateixa dignitat lingüística que podien tindre altres llengües de l’estat o el mateix castellà’. L’altre premiat en aquesta edició, Ramón Lapiedra, ha asseverat que rep el guardó ‘amb molta satisfacció’ pel que representa l’AVL i pel treball que ha desenvolupat al llarg dels anys. Lapiedra ha explicat als mitjans que des de xicotet es preguntava què parlaven els valencians i sempre ha tingut una curiositat immensa per la llengua, a més d’un ‘afecte i una necessitat de conrear-la i parlar-la’, ha manifestat. ‘El premi, per a mi, és una cosa molt bonica’, ha postil·lat. ‘Cada dia més prestigi’ Per la seva banda, el conseller d’Educació, Cultura i Esport, Vicent Marzà, ha agraït el treball institucional que es fa des de l’AVL i ha reconegut la tasca dels premiats ‘per la llengua, per la normalització i perquè realment tinga cada dia més prestigi i més ús, ha dit. El treball fet per Serrano i Lapiedra ‘ens permet a molta gent parlar en la nostra llengua amb tota normalita'”, ha destacat. ‘La llengua – ha afegit- és un dels grandíssims patrimonis que tenim els valencians, la qual cosa ens ajuda a unir-nos i a estimar-nos, és una grandíssima riquesa i per açò és important que hi haja institucions com l’AVL que premien persones que treballen per donar-li prestigi’.

Summary: L’AVL premia Rosa Serrano i Ramón Lapiedra per la contribució a favor de la cultura i la llengua


La diada del 8 de març del 2018 passarà a la història com una de les més efervescents, multitudinàries, rupturistes i reivindicatives de la història del moviment feminista a Catalunya. La vaga i l’acció al carrer des de primera hora i fins al vespre sembla que plantegen un nou estadi per al feminisme, la influència del qual pot ser decisiva per començar a canviar elements estructurals del funcionament de la societat. Van ser moltes i diverses les maneres de mostrar el compromís que cal prendre en la defensa de la dona en tots els àmbits de la vida. Us expliquem una d’aquestes accions, que va tenir com a punt de partida les dones i la gastronomia, el vi, les arts visuals i la cultura en general. Fa un parell d’anys que l’enòloga Sara Pérez, responsable dels vins de Mas Martinet del Priorat i co-responsable del celler Venus la Universal del Montsant, va encarregar a l’artista Paula Bonet una etiqueta per a un dels seus vins, La Venus de Cartoixà. Es tracta d’un vi de vinyes velles de raïm cartoixà (també dit pansal, pansa blanca o xarel·lo), un vi natural sense sulfits afegits, macerat amb un 20% de les pells, fermentat amb llevats salvatges i criat durant vint mesos. Al voltant d’aquesta etiqueta, totes dues artistes es van acabar fent amigues. Compartir uns valors feministes hi va ajudar molt. Així doncs, fa unes quantes setmanes, van començar a imaginar que calia fer alguna acció coincidint amb el Dia Internacional de la Dona per fer xarxa, obrir debat, endegar nous projectes… I van convidar a una desena de professionals d’àrees com la fotografia, les arts visuals, el periodisme vinícola i cultural, la restauració i el vi, amb responsables de cellers a la Terra Alta, la Segarra i la Palma (a les Illes Canàries). Una bona barreja que es va completar amb una part de les dones de l’equip del Celler de Can Roca, restaurant que va deixar l’espai de la Masia per fer-hi l’aplec, gràcies a l’amistat de Josep Roca amb Sara Pérez. La Masia del Celler de Can Roca és l’espai de recerca i innovació del restaurant. Allí es va trobar tot el grup a mig matí per visionar el documental A la recerca de les dones xefs de la realitzadora francesa Vérane Frédiani. Un documental molt adequat, perquè tot i que les dones han alimentat totes les civilitzacions d’ençà el món és món i han cuinat sempre en l’àmbit privat, es dóna el fet que l’alta gastronomia només reconeix a homes xefs. És que no hi ha grans dones xefs en el món de la gastronomia? Per què no troben el reconeixement? Per què es troben invisibilitzades? Cartell del documental ‘A la recerca de les dones xefs’ de Vérane Frédiani. El documental es va presentar l’any passar al Fòrum Parabere, que es va celebrar a Barcelona al mes de març. El Fòrum Parabere és una plataforma internacional independent que dóna la paraula a les dones a l’univers de la gastronomia. És precisament en aquell encontre que es van donar algunes xifres sobre les dones en la gastronomia internacional a partir d’un estudi fet per aquesta organització. Segons aquest estudi, el 80% de dones cuinen a casa seva i el 52% s’han format en escoles de cuina. Tanmateix, una vegada dins el restaurant, només un 5% de dones ocupen els càrrecs de xef i sots-xef, només el 18% de les dones són propietàries d’un restaurant i hi ha un 28% de diferència salarial entre un home i una dona en el sector, de mitjana. En el documental es donen poques dades, però n’hi ha unes que també són reveladores. En relació amb els restaurants del món amb estrelles Michelin: hi ha 2650 xefs que en tenen, dels quals menys del 5% són dones i només cinc al llarg de tot un segle han aconseguit la qualificació màxima de tres estrelles (dues a Itàlia, una a Catalunya, una al País Basc i una a França). Una cuina per transformar el món El documental A la recerca de les dones xefs toca un munt de temes referents a les dones i la restauració. També té el valor que no entrevista només a les xefs internacionals més reconegudes i estrellades com Anne-Sophie Pic i Elena Arzak (tot i que és citada, trobem a faltar Carme Ruscalleda), també es passeja per ciutats de quatre continents, mostrant una restauració variada, fins i tot la cuina de carrer hi apareix, donant veu a estudiants, a sommeliers i a cuineres amb projectes socials que converteixen la gastronomia en motor de transformació social. La cineasta Vérane Frédiani presenta el conjunt de cuineres del documental com a dones dinàmiques, curioses, amb inventiva, emprenedores amb determinació al capdavant d’equips d’homes, activistes, compromeses amb la igualtat i el desenvolupament sostenible. I assegura: aquestes professionals reinventen l’alta cuina amb una nova recepta. Quins en són els ingredients? La història d’aquest documental va néixer arran de la polèmica que va suscitar una coberta del Time Magazine del 2013 amb la foto dels xefs David Chang, Rene Redzepi i Alex Atala, amb el titular Gods of Food. La revista no va incloure cap dona xef i això va crear molta controvèrsia. La resposta de l’editor de la revista també va ser decebedora, perquè venia a dir que no hi havia grans xefs dones. Una de les veus crítiques que va respondre va ser Amanda Cohen, propietària i xef del restaurant Dirt Candy al Lower East Side de Nova York. El seu és un restaurant capdavanter del moviment vegetarià. Li contestava a l’editor: “La història més avorrida del món alimentari és aquesta: la revista reuneix una llista dels xefs més importants / millors / més influents, que no inclou cap dona. (…) L’editor de la revista respon en una entrevista que no són culpables, senzillament posen un mirall cap a la naturalesa, igual que Shakespeare.” Davant d’aquesta supèrbia, temps després, Vérane Frédiani va començar a rodar A la recerca de les dones xefs. De manera que el documental, d’entrada, demostra la invisibilitat de les dones xefs en els mitjans de comunicació i la responsabilitat que tenen els mitjans sobre aquesta invisibilitat. Les xefs diuen que no és que no n’hi hagi de dones sinó que els periodistes no han fet la seva feina, que és cercar-les. I a partir d’aquí els temes se succeeixen: com les xefs busquen referents d’altres dones xef (els necessiten), alhora que la manera de moure’s i viure la cuina és prou diferent de la dels homes. Un moment bonic el trobem quan la xef Anne-Sophie Pic (tres estrelles Michelin) parla de què vol dir cuinar, crear un plat, d’on li venen les influències culinàries (neixen de ben joveneta, a través de les dues àvies), diu que no li preocupa fracassar davant els col·legues i arriba a la conclusió que ella és molt intuïtiva, que aquesta característica essencial és molt femenina, però també esgotadora. Els pocs homes que parlen en el documental són molt bel·ligerants contra les dones. Les acusen de no treballar en xarxa amb naturalitat i que això és precisament el que fan els homes, element imprescindible per arribar al poder, a tenir influència. I es mostra que l’ambició es concep diferent si es tracta de dones o d’homes en la gastronomia. També a través de la sommelier argentina Paz Levinson, una de les quatre millors sommeliers del món, que ha obert el seu propi restaurant a París, es parla del costum d’oferir la carta i dur-li la nota a l’home i no pas a la dona. Són molts els clixés masclistes al voltant d’una taula, que fomenten la desigualtat i donen el poder a l’home. I costaran de canviar, com evidencien els arguments grollers i masclistes que esgrimeix el president dels sommeliers francesos. La cuinera Eugenie Brazier, mère Brazier, la primera cuinera en obtenir tres estrelles Michelin el 1933. Paul Bocuse es va iniciar en el seu restaurant. Uns altres temes tenen relació amb la quantitat de coses que fan les xefs, moltes de les quals no tenen temps per a promocionar-se, com explica visiblement cansada Adeline Grattard, xef francesa reputada, que té un petit restaurant, molt espartà, amb capacitat per a vint comensals i una cuina de sis metres quadrats. També sobre la masculinització de la dona en la restauració, l’assetjament que algunes pateixen, la parella com un llast i la dificultat de treballar en un restaurant quan es tenen fills. Al llarg de gairebé dues hores, A la recerca de les dones xefs va avançant en múltiples aspectes i en la darrera part es planteja la necessitat de valorar-se més de la dona, i de moltes xefs que utilitzen la restauració per ajudar els més desfavorits. Sobre això, es destaca el projecte de la xef danesa Kamilla Seidler, millor xef dona de Llatinoamèrica, que és instal·lada a Bolívia. Seidler és l’ànima del restaurant Gustu. Cuina 100% boliviana, perquè se’n beneficiïn els petits productors, i impulsora d’una escola de cuina en uns dels barris més desafavorits de La Paz. Perquè, les dones, a través de la gastronomia, també volen canviar el món. El debat posterior: Apoderament, aquest és el punt Després de veure el documental, el grup de dones va obrir un debat, complet, complex, on es van desgranar i ampliar aspectes mostrats al documental, i d’altres, que van anar confeccionant un retrat social d’aspectes a afrontar, de prejudicis també en relació al concepte ‘feminisme’. Us oferim una síntesi del debat que es va viure, sense noms, perquè el que fou important és què es va dir, no pas qui: —Si m’hagués de quedar amb algun element del documental, triaria el moment en el qual Anne-Sophie Pic parla que la dona és intuïtiva i que això és molt femení, però que cansa molt. —Jo, en canvi, m’he fixat en què Elena Arzak ha utilitzat la paraula ‘matriarcat’ per definir la societat basca. ‘És un matriarcat’ ha dit. I és un tòpic que és fals. De fet, no en tenim ni idea de què és un matriarcat ni com és viure en un matriarcat, perquè no ha existit mai en les nostres societats. —Els homes també utilitzen la paraula ‘matriarcat’, la utilitzen com un afalac. Però juga en contra nostra. Hi ha tantes coses que tenim integrades, que no ens n’adonem i ens convertim en còmplices d’aquest masclisme. —L’escriptora i filòsofa Mary Wollstonecraft, mare de Mary Shelley, deia que l’afalac és una presó per a les dones. —Sí, hi ha molts aspectes de la feminitat que ens han acabat jugant en contra, que ens engarjolen. —A mi el que em preocupa és que identifiquem com funciona el sistema, però se’ns fa difícil saber com desmuntar-lo, per canviar-lo. —Potser anant pels marges? —Canviant el lèxic, que conté tots els tòpics? —Hi va haver un moment que em vaig adonar que aquest sistema no era el meu món, que em calia trobar el meu lloc al món, perquè estic segura que hi és. I que calia enfrontar-me a allò que volia canviar. —Apoderament, aquest és el punt. —Ells també s’haurien de qüestionar la seva masculinitat, els seus privilegis i renunciar-hi. —És curiós, sabeu com ho veig jo? Tot el que a nosaltres ens sobra, a ells els manca. —També hi ha molts homes conscients d’això, que m’han ensenyat a ser feminista. —Tots ens trobem en la lluita i en el canvi. —Sí, però no som tots iguals: la veu l’hem de tenir nosaltres i ells han de fer un pas enrere i revisar els seus valors. —Jo a ells els veig més fràgils, de fet. —En el documental, tots els homes que hi apareixen queden molt ridículs. No tots els homes són així, sortosament. —Però aquests homes hi són, transmeten aquests arguments, que de fet són molt comuns. Són arquetips. —I són els perfils que estan al poder. —En el documental, el president dels sommeliers de França i el que l’acompanyava semblaven dos pallassos. Quantes barbaritats diuen! —És important el paper dels mitjans de comunicació, cal fer molta feina, perquè des dels mitjans s’invisibilitza les dones. —Sí, i també han de canviar la mirada: prou de sexualitzar les dones! —Jo fins a un determinat moment, em pensava que viva en un altre món. Fins que m’hi vaig trobar. Però quan obres els ulls no veus una cosa, en veus a milers. —Moltes dones no prenen consciència de la desigualtat i el masclisme de la nostra societat fins que no el pateixen d’una manera crua. —L’escola hi té una feina molt important a fer en aquest trencament de rols, de tòpics masclistes, de sexisme. Però s’hi posa prou atenció? Hi ha programes que treballin en aquesta direcció? Jo diria que no. —I aquell moment en el documental que una de les cuineres parla de fer-se la forta? A mi m’ha costat unes quantes veremes aprendre que no cal fer-te la forta per no ser discriminada o sentir-me en inferioritat. —I l’autoritat amb la qual els homes parlen? Això és un himne a la diferència: tots junts però tots diferents. —He de confessar que tinc un problema amb la paraula ‘feminisme’. Per què ha de correspondre a un gènere? —No assumeixes que un terme general pugui ser femení, perquè la majoria de genèrics són masculins. —No en podríem dir ‘humanisme’? —És patriarcal en estat pur això que dius. La paraula ‘feminisme’ vol dir igualtat entre gèneres. I ‘humanisme’, a més, és una paraula masculina. —Està bé que aquell element que es troba en desigualtat de condicions prengui el nom. —Potser hauríem de parlar de ‘feminismes’ i no de ‘feminisme’. —Jo sovint passo d’estar molt enfadada a no poder parar de plorar. Jo crec que hem de molestar. I quan t’agafa la plorera, t’empasses les llàgrimes i a continuar. I no has de deixar de ser visible, perquè ja poc que ho som. —Parlant de les generacions joves que pugen: pensar que la generació que ve millorarà en la igualtat és qüestionable. Trobo que els joves ara accepten certes coses que semblaven superades. Com ara que les noies no puguin anar vestides com vulguin. —En el documental també surt el tema de la manca de temps que tenim, amb tantes de coses que ens toca fer a les dones, en l’àmbit professional, privat, les criatures… —També es parla de les xarxes. Fem o no fem xarxa les dones? Potser estaria relacionat amb la manca de temps. Jo sento que no encaixo en cap xarxa. —Jo diria que les dones ens hem situat en una posició, però ara cal avançar. I soles no podem avançar, és molt cansat i desgastant, ho hem de fer juntes. —Sí però en les zones agràries és més difícil fer un vincle feminista. I tinc la sensació que cada vegada és més lluny el món rural del món urbà. I la ciutat és icona de poder. —La dona del camp és un símbol. Històricament la dona rural ha estat organitzada, però, com sempre, aquestes xarxes han caigut en oblit, perquè no s’expliquen, i així s’han fet invisibles. —Els homes tenen una xarxa de poder, però en l’àmbit de la quotidianitat, la tenen? —No els cal. Ells tenen el temps. —Però cal que ells en aquest àmbit del privat també s’hi impliquin. —L’apoderament també ve de les xarxes d’àmbit local, del compromís que tantes dones tenen amb les seves comunitats, del temps que donen per a la comunitat. —Ens trobem en un moment de molts canvis, que no són físics, que són transcendentals. I en el si d’aquests canvis, hi som les dones, som les dones les qui tenim aquest estat d’esperit. Jo crec que la invisibilitat de la qual parleu no tornarà a produir-se. Avui les dones tenim una gran fortalesa. Per exemple, temes com l’espiritualitat, ells no se’ls poden permetre. És un despertar. —Potser sí, però jo sé que no veuré un llibre d’història de la literatura on hi hagi referenciats 50% d’homes i 50% de dones. Encara estem molt lluny de la igualtat. —Sí i això em fa pensar en aquell moment del documental, quan una noia que ha obert un restaurant per ajudar a altres dones diu que no sabem valorar-nos econòmicament. Els homes estan en les zones de poder i controlen els diners. —És possible que les dones tinguem més interessos no materials que els homes. —És important créixer en tots els àmbits. També en l’àmbit de poder. —I tornant a la visibilitat: com duem a terme una visibilitat permanent de la dona, que vagi més enllà del 8 de març? —Enguany el 8 de març les dones ens hem organitzat per sectors. El pas següent és la creació d’un ‘lobby’ de pressió. Hem de ser guerrilleres. —A vegades sembla que totes hàgim de tenir el mateix paper. No m’agrada. Hem d’escollir en cada moment el paper que volem jugar. —Sí, però sempre caldrà batallar.

Summary: ‘A la recerca de les dones xefs’, un documental que també va contribuir al 8 de març més reivindicatiu


The Guardian ha demanat a un centenar llarg d’experts en futbol de quaranta-nou països quins han estat els cent millors jugadors del 2015. Encapçalats per Zico, Javier Zanetti i Gheorghe Hagi, els experts han emès el seu veredicte i el diari han anat publicant, al llarg d’aquesta setmana, tots els guanyadors. Els últims que s’han fet públics han estat els jugadors que formen el Top 10, entre els quals hi ha tres blau-grana en les quatre primeres posicions: Luis Suárez, en la quarta; Neymar, en la tercera, i, és clar, Leo Messi, en el primer lloc, per davant del madridista Cristiano Ronaldo. En els cent jugadors seleccionats enguany també hi ha els barcelonistes Andrés Iniesta (posició 12), Ivan Rakitic (20), Sergio Busquets (24), Javier Mascherano (25), Gerard Piqué (44), Jordi Alba (72) i el porter Claudio Bravo (84). En la posició 63 apareix Cesc Fàbregas. La llista s’ha publicat en format interactiu, amb la qual cosa no sols s’ofereix una petita anàlisi de cada futbolista, sinó que es poden classificar per nacionalitat, per lliga on juguen i per posició que ocupen al camp.

Summary: El Guardian situa tres blau-grana al capdamunt dels cent millors jugadors del 2015


La voluntat d’eixamplar la base no ha d’implicar que es freni ‘l’objectiu de fer efectiva la república com més aviat millor’ ni que es renunciï a la via unilateral. Així ho defensen els sectors crítics del PDECat, que han promogut un seguit d’esmenes a la ponència ideològica perquè el partit es comprometi a continuar el procés i materialitzar la independència, a restituir Carles Puigdemont com a president i a aconseguir la llibertat dels presos i els exiliats. En tres d’aquestes esmenes, a què ha tingut accés VilaWeb, proposen que aquest sigui l’objectiu del PDECat i que el partit estigui disposat a seguir els ‘camins’ que marqui Puigdemont des del Consell i el Comitè per la República, pendents de constituir-se. Aquest és un horitzó programàtic que, segons que remarquen, és compartit amb JxCat. Consisteix a desplegar la declaració d’independència del 27 d’octubre, a actuar amb ‘obediència al mandat popular sorgit del referèndum’ del primer d’octubre i a convertir Catalunya ‘en un estat independent referent en benestar, justícia social, transparència i prosperitat.’ Els sectors renovadors defensen, per tant, que la independència ja es va proclamar i que el partit ha de refermar el compromís fundacional de ‘fer realitat l’estat català de forma immediata’ treballant ara per fer-la efectiva. Unilateralitat i diàleg Per executar el mandat del primer d’octubre i aconseguir la República, argumenten: ‘No es pot renunciar ni el poble de Catalunya renuncia a la unilateralitat.’ Els sectors renovadors, aplegats entorn del batlle de Molins de Rei, Joan Ramon Casals, afegeixen així la referència a aquesta via, que la direcció havia llevat del preàmbul dels estatuts, i la ressituen en la ponència ideològica. També deixen obertes, però, ‘vies de negociació i diàleg amb l’estat’ per aconseguir un referèndum pactat com el del Quebec o Escòcia. Ara, alerten que les negociacions no poden implicar ‘renunciar’ al ‘dret bàsic de tot poble a autodeterminar-se i exercir i executar la seva autodeterminació’. Consideren que és un dret innegociable i que no es pot negar. Pretenen, així, que el PDECat arrengleri totalment el seu projecte polític amb el de Puigdemont i el govern de Quim Torra. Què va fallar després de la declaració del 27-O? Els crítics del PDECat creuen que ‘la raó principal’ per la qual no es va aconseguir la independència va ser la ‘vulneració dels drets’ dels catalans que va exercir l’estat espanyol, amb ‘violència física’, ‘repressió institucional’ i un ‘ús indegut i abusiu de la força dels cossos de seguretat, la fiscalia i el poder judicial’ en contra de les llibertats de les persones i d’institucions. També admeten que hi va haver ‘errors propis’ dels quals s’ha d’aprendre, tot i que no els especifiquen. Tanmateix, subratllen que no es van equivocar pel fet de ‘voler i proclamar la independència.’ Actuacions coordinades a Catalunya i a l’exili Per aconseguir aquests objectius polítics, al·leguen que s’ha d’utilitzar la ‘força i la legitimitat’ que dóna la internacionalització del procés d’autodeterminació. Consideren que s’ha de coordinar la feina del govern i del Comitè i el Consell per la República, seguint el pla que va desgranar Torra en el debat d’investidura. Un altre aspecte clau que pretenen que es consagri en la ponència del PDECat és el procés constituent, que ha de permetre ‘eixamplar la base social’ pro-republicana. Assenyalen també més camins per a ampliar el suport electoral a la independència, com ara les polítiques socials que emprengui el govern de la Generalitat i l’exercici de la ‘ciutadania republicana’ amb l’ús de les noves tecnologies que trenquin ‘les barreres dels estats clàssics.’ En una de les esmenes, donen valor al paper que CDC i el PDECat han tingut en el procés, des de fora i des de dins del govern. Esmenten, per exemple, el congrés convergent de Reus del 2012, en què el partit d’Artur Mas va introduir l’estat propi al seu ideari; la votació del 9-N, el 27-S, el naixement del PDECat i l’1-O. La proposta per a Puigdemont Aquestes tres esmenes independentistes són algunes de les que els sectors renovadors van acordar d’impulsar plegats divendres en una reunió a Ullastrell. Tal com va avançar VilaWeb, també propugnen que es constitueixi un òrgan de coordinació entre el PDECat i JxCat presidit per Puigdemont, en què siguin representats la direcció del partit, el govern de Torra, i el grup parlamentari. Pel que fa a l’estructura orgànica, denuncien que la direcció vol recuperar el funcionament ‘vertical’ de CDC i treballen perquè es consolidi l’esperit de ‘partit àgil i modern’ regulat pels estatuts actuals. Les esmenes es debaten internament aquests dies. Han d’obtenir majoria simple a les agrupacions o comarques i a les sectorials perquè les assumeixin els òrgans de vegueria i arribin, després, a la direcció, que obrirà un procés de negociació. Si les propostes són refusades i els crítics no les retiren, arribaran vives a l’assemblea del dia 20.

Summary: Les esmenes dels crítics del PDECat demanen el desplegament efectiu de la independència


Jordi Borràs (1981) és fotògraf, il·lustrador, i autor. Treballa per a El Món, Crític i la Directa, i fa anys que documenta la ultradreta a Catalunya amb la seva màquina fotogràfica. Però aquesta vegada ho ha fet amb el teclat de l’ordinador. En el seu llibre ‘Desmuntant Societat Civil Catalana‘ (Edicions Saldonar), no hi apareix ni una sola fotografia. Tot és text (i un codi QR per a llegir escoltant música). El llibre explica l’organització Societat Civil Catalana per dins. L’organització que havia de competir amb l’ANC. Però Borràs argumenta un dels motius pels quals SCC no ha acabat d’arrelar a Catalunya: els vincles amb l’extrema dreta. Quedem amb Borràs per a parlar-ne a tocar del Pati Llimona de Barcelona, on ahir va presentar aquest tercer llibre seu, després de ‘Warcelona, una història de violència’, i ‘Plus Ultra, crònica gràfica de l’espanyolisme a Catalunya’. —Frase del llibre: ‘El meu avi disparava amb bales de canons i jo disparo amb la càmera.’ —Una cosa així em va dir el meu oncle Gabriel. I em va agradar molt. Fa il·lusió que t’ho diguin. Per mi el meu avi és un referent. Una manera de combatre el mateix enemic, vuitanta anys després. I això és trist. Que encara estiguem així! Mon avi va ser de la lleva del biberó, va fer exili i va tornar. Va acabar la guerra com a capità d’artilleria, i disparant contra el seu poble, Gandesa. —Molt interessant quan expliqueu que tot el cúmul d’organitzacions que funden SCC són del 2012. No ho hauria dit mai, que fossin tan recents. —És clar. L’associacionisme espanyolista a Catalunya s’havia centrat en la llengua. No veien en perill la unitat territorial. Havien de crear una cosa nova. I no tenien l’estructura formada. L’associacionisme català té dècades, segles i tot. Però l’associacionisme unionista és recent. —D’on surt la idea de crear Societat Civil Catalana? —De la delegada del govern, Llanos de Luna, segons la hipòtesi de Xavier Rius Sant. Podria ser, perquè les fonts que té són creïbles. I perquè tot apunta que les peces les ha d’ajuntar algú: i tot indica que és l’estat. Una cosa sí que és clara, i al llibre es demostra. És una organització que neix de dalt a baix, verticalment. No sabem qui hi ha a a l’extrem. Però si a l’esglaó de sota: cercles de poder, polítics, econòmics, i integristes catòlics. A la dreta de l’Opus Dei. Misses en llatí, i pre-conciliars, el diumenge. Parlem d’això. —L’altra opció és que la idea sortís de Mariano Ganduxer. —Sí, un gran empresari català. Ho diu Bosch. Que Ganduxer va unir Coll i Bosch. El problema és que Bosch va dir-ho quan Ganduxer acabava de morir i no podem preguntar-li-ho. I Bosch m’havia mentit en més ocasions. —Quines mentides? —Em va dir que l’únic vincle entre Somatemps i Societat Civil Catalana era ell. I en aquest llibre ho desmenteixo, perquè en un dels documents interns de SCC a què hem tingut accés, hi apareixen trenta dels fundadors. I deu són de Somatemps. Bosch no era pas l’únic de Somatemps i de SCC. —Per situar el lector. Què és Somatemps? —Somatemps és el nucli fundador de SCC. És una organització d’extrema dreta. I no ho dic jo. Són els Mossos d’Esquadra, que així els han classificat. Ho vam saber perquè el diputat d’Iniciativa Jaume Bosch, al Parlament de Catalunya, va dir que va demanar-ne informació al Departament d’Interior i li van respondre que hauria d’obtenir la informació a la comissió de secrets, perquè era un cas relacionat amb l’extrema dreta. I Somatemps agrupa els cervells de l’extrema dreta. No els caps rapats: formats i amb nivell acadèmic. —Per exemple? —Barraycoa. Persona molt intel·ligent, professor universitari, i un pou de saviesa. Una altra cosa és que hi estiguis d’acord. —En dius l’ou de la serp, de Somatemps. —Sí. Perquè t’adones que el pes gestacional més gran de les cinquanta-dues organitzacions que suposadament conformen SCC és Somatemps. Començant pel president fundador, Josep Ramon Bosch. President gairebé fins ara. —A la memòria econòmica del 2014 ensenyeu que reben un milió d’euros. I el 97%, anònim. —Sobta que rebessin més diners que la fundació Catdem, que tant se n’ha parlat. Tothom escandalitzat, però aquí ningú no ha posat la lupa a SCC. Entre els pocs que n’han parlat hi ha Fèlix Revuelta, de NaturHouse, que va dir al programa ‘El cascabel’, de 13TV, que ell sí donava suport a SCC. No va dir explícitament que els donava diners, però ho va deixar entendre. És dels pocs casos que en sabem res. Perquè tota la resta és anònim. Sí que parlo, en el capítol de mecenes, de Telefònica. Un mitjà de comunicació diu que a l’Íbex-35 és on hi ha els pagadors de SCC. I un periodista explica que li van dir que fos benvolent amb SCC, perquè un dels grans anunciants del diari era Telefònica. Parlem d’un dels diaris de més tirada, i de Madrid. —Us heu frenat amb la prosa poètica. I això que al primer capítol em pensava que ho faríeu… —He volgut barrejar un relat mig biogràfic, per no fer una cosa tan feixuga. Que tothom se’l pugui llegir. Perquè és un llibre per a malalts. Molt específic. I perquè algú s’hi enganxi hi poso autobiografia. I em permet d’explicar coses que m’han passat i que s’havien de dir. —Per exemple, el tros on expliqueu com us passen informació en una botiga d’Apple Store —Podria ser un capítol de l’Stieg Larsson. Però és que hi ha hagut coses d’aquest any i mig que han anat per aquí. En aquest cas, rebo un correu d’una font que no conec del tot. I vull anar a la cita sense patir per la meva integritat física, ni de les meves cames. Era l’època que jo havia començat a rebre amenaces. Vaig col·locar-me en una part on pogués fugir si em trobava en perill. I aleshores rebo pel mòbil un missatge: ‘Tens un arxiu informàtic en un ordinador de l’Apple Store.’ I allà el vaig anar a recollir. Era encriptat, tenia el codi. Hi he modificat algunes dades per seguretat i per protegir fonts. N’hi ha que encara són més cinematogràfiques i no les puc dir. —Quant fa que aneu amb compte? —Un any i mig. I no parlo ara de seguretat física. Sinó d’informàtica. Per començar, un periodista ha de ser el primer a prendre mesures de seguretat. El seu compromís és protegir les seves fonts. És una formació més que hem d’adquirir. Qualsevol ‘cibermatat’ de quinze anys, amb una antena de wi-fi, es posa aquí fora del bar i pot captar els whatsapp que entren i surten d’un telèfon. La gent no n’és conscient. —Amb quants membres de SCC heu pogut parlar? —Amb el president anterior, Josep Ramon Bosch; el vice-president Coll, que em va penjar el telèfon immediatament; Dani Tercero, de premsa, molt diligent i molt amable; i Marccus Pučnik, responsable d’Internacional de SCC, una persona clau que vaig conèixer a la recta final del llibre. M’ha ajudat en el rigor. I més ara que els ha deixat. Pučnik no vol fer propaganda ni demagògia. Simplement creu que hi ha prou proves, i de pes, per a ser rigorosos respecte als vincles amb l’extrema dreta. No li han agradat de cap manera. I per això els va deixar. —Més fonts interessants? —Doncs en tinc de l’unionisme progressista. Gent que en cap cas no vol la independència de Catalunya, però que no volen barrejar-se amb segons qui. El primer afectat de no dotar d’un cordó sanitari entre l’espanyolisme democràtic i l’extrema dreta és l’unionisme mateix. —Com ha costat que els grans mitjans expliquin bé SCC, i no només la cara amable! —Costa molt, i hi ha certa por. Vivim en un país que ha estat quaranta anys sota el jou de la dictadura, i quaranta més de propina. I SCC és una mostra d’aquesta propina: la convivència de l’extrema dreta. Recordem que el 2103 el president Bosch se’n va anar a fer un homenatge al ‘Alzamiento nacional’, al Coll del Moro. Simptomàtic d’una societat que encara està malalta. Hi ha un pòsit de por. I en mitjans públics costa molt de parlar de SCC perquè és feta des del poder.

Summary: Jordi Borràs: ‘El nucli fundador de Societat Civil Catalana és Somatemps, organització d’extrema dreta’


Anna M. Villalonga qualificava Andreu Martín com el “millor negrot en actiu” del panorama literari català en un article publicat a Núvol l’any passat. És impossible sentir el nom de Martín i no relacionar-lo amb la novel·la negra, si bé també ha escrit nombroses novel·les per al públic juvenil. Ha publicat més d’un centenar de llibres i ha rebut nombrosos premis i reconeixement per les seves obres, com el Premi Nacional de Literatura Infantil i Juvenil (1989), el Premi Hammet, el Memorial Jaume Fuster (2003), el Crims de Tinta (2012), el Ciutat d’Alzira de Novel·la (2013) i el Gaziel (2016). Foto: Pixabay 1. L’element més important d’aquesta feina, per a mi, sempre serà la història que s’ha de contar, com deixaré ben clar al llarg d’aquest llibre, encara que no puc negar que l’atenció del lector només es pot captar, en primera instància, a partir de la forma. 2. L’estil, la manera de relatar una història, la forma que li donem, té tanta importància com la veu, com el timbre, la impostació, la pronunciació, la capacitat de seducció de l’orador o del rapsode. No obstant això, per a mi, el que realment acaba capturant i apassionant el lector no és com es diu sinó què es diu. 3. L’essència de tota novel·la policíaca rau en el fet que algú viola la llei, principalment la més transcendental de les lleis, la que diu que no mataràs. 4. En tota bona novel·la, hi ha acció. Jardiel Poncela assegurava que ha d’haver-hi acció trepidant fins i tot en el monòleg d’un tetraplègic i puntualitzava que no hem de confondre l’acció amb l’atrafegament. Tal com deia Highsmith, “en les novel·les de suspens l’acció tendirà a ser més violenta”. 5. L’enginy és l’element més seductor de la novel·la policíaca. Hi ha enginy en les trames, com a mecanismes de rellotgeria, on totes les rodes encaixen a la perfecció i fan avançar l’engranatge de sorpresa en sorpresa. Descobriu els cinc restants en aquest article a Núvol.

Summary: 5 consells als joves escriptors de novel·la negra


Aquest serà el quart mes de setembre consecutiu en què l’independentisme té una cita considerable al mateix temps que la Diada: un Onze de Setembre més que marcarà l’evolució política del procés d’independència. Conscients de la transcendència del moment, els partits espanyols i la premsa de Madrid han provat de rebaixar l’èxit, o la possibilitat d’èxit, de mobilitzacions anteriors, com ara la Via Catalana del 2013 o la V de l’any passat. I enguany hi han tornat: La Razón ha publicat una enquesta segons la qual una majoria de catalans no anirà a la manifestació de la Meridiana. Però les xifres han fet una mala passada al diari de Paco Marhuenda, que ja ha ensopegat dues vegades amb la mateixa pedra. L’estudi el va elaborar l’empresa NC Report entre el 3 i el 8 d’agost amb una mostra de 955 enquestats per telèfon. I el resultat és destacat ben gran a la portada del dia, amb el titular següent: ‘Tres de cada deu catalans i prou anirà a la marxa secessionista de la Diada’. Veient la dada de l’enquesta és ben clar que l’arrodoniment que el diari ha fet al titular és poc honest, perquè els que responen que aniran a la manifestació són un 36,6%, més a prop del quaranta que no pas del trenta. Però allò que sobta més és que es vulgui presentar aquest 36% (o tres de cada deu) com un fracàs, tenint en compte que això implicaria una quantitat descomunal de manifestants, mai vista abans. Sense pretendre-ho, La Razón pronostica una manifestació multitudinària l’Onze de Setembre: Segons l’Idescat, a Catalunya hi ha actualment 7.504.008 habitants. Això vol dir que, d’acord amb l’enquesta de NC Report que diu que es manifestarà el 36,6% de catalans, aquest Onze de Setembre sortiran al carrer 2.746.000 de persones. Més de dos milions i mig de manifestants a la Meridiana en favor de la independència. Encara sobta més si anem un any enrere i trobem que el mateix diari va caure de peus a la galleda en un cas molt semblant, quan provava de rebaixar l’èxit de la V de la Diada. Aleshores, en una enquesta feta just després de l’Onze de Setembre, NC Report preguntava als catalans si havien anat a la mobilització de la Diagonal i la Gran Via. I el resultat era que un 20% dels catalans hi havia anat.

Summary: Quan La Razón dóna un cop de mà a l’independentisme


El govern d’Ada Colau ha acordat amb Fira de Barcelona per muntar en pocs dies un equipament amb capacitat per a mil persones per allotjar col·lectius vulnerables, com desnonats, víctimes de violència masclista o persones sense llar, durant la crisi del coronavirus 2019. D’altra banda, el cap de l’estat major de l’exèrcit espanyol, Miguel Ángel Villarroya, ha anunciat que la Unitat Militar d’Emergències desinfectarà l’espai, tal com ja fa al port i l’aeroport de Barcelona. Tota la informació sobre el Coronavirus, minut a minut L’Ajuntament de Barcelona també ha acordat amb uns 200 apartaments turístics destinar els allotjaments a persones en situació de risc. El consistori també ampliarà els equipaments destinats a persones sense llar, ja que n’obrirà tres més que s’afegiran als recursos que estan operatius.

Summary: L’exèrcit desinfectarà la Fira de Barcelona abans que aculli persones de col·lectius vulnerables


El pressupost de la Generalitat es prorrogarà tècnicament. El govern de Quim Torra no arribarà a començament d’any amb els comptes aprovats però confia que entrin en vigor més tard. No li serà fàcil: a la negativa de la CUP de negociar-los, s’hi ha afegit el tancament dels comuns. Catalunya en Comú-Podem creu que el pressupost de Pedro Sánchez i el català són vasos comunicants. Malgrat tot, a l’executiu confien encara a tenir marge per a convèncer-los, i continuen ajustant les xifres amb la previsió d’enviar al parlament els projectes de llei de pressupost i d’acompanyament a mitjan desembre, segons fonts del departament. Les acusacions provisionals de l’advocacia de l’estat espanyol i de la fiscalia als presos polítics han empès ERC i el PDECat a confirmar que no avalarien el pacte del PSOE i Podem. I això, per als comuns, fa inviable alhora que ells puguin donar suport als comptes de la Generalitat. ‘Sense pressupost a l’estat no hi ha diners per a uns comptes socials a Catalunya. No hi podrem donar suport’, va insistir ahir la presidenta del grup parlamentari dels comuns, Jéssica Albiach. El govern de Torra només preveu a hores d’ara que hi hagi una pròrroga tècnica del pressupost de l’any passat; no pas una de definitiva. Tots els grups parlamentaris han passat pel Departament d’Economia per veure el paquet pressupostari amb què treballa l’executiu: els marcs d’ingressos i despeses i l’objectiu de dèficit, del 0,1%. Pere Aragonès també s’ha reunit amb totes les conselleries per concretar-ne les necessitats i, a partir d’aquí, ara preveu d’obrir les negociacions amb els grups, amb els comuns prioritàriament, però sense renunciar a un intent d’acostament al PSC. Ara, la posició dels comuns complica els plans del govern de Torra. Jéssica Albiach, ahir, al faristol del parlament. Catalunya en Comú-Podem mantenia la pressió sobre el govern quan, a Madrid, Pablo Iglesias admetia que no era gaire sensat de mirar d’aguantar la legislatura espanyola sense un acord pressupostari. Iglesias ha intentat fer valer les converses que va tenir amb Oriol Junqueras als Lledoners i amb Carles Puigdemont per telèfon, com també la interlocució amb el govern basc. També ha instat Sánchez a acostar-s’hi i a fer la seva feina. El dirigent de Podem no ha trigat a assumir allò que creu que és la ‘realitat’: que l’avançament electoral és més a prop. Mentrestant, el govern espanyol recorda que no seria la primera vegada que es prorroga un pressupost i es prepara per a resistir. El fet és que Sánchez hauria de governar amb l’heretat per Mariano Rajoy, que tant va criticar. Podem admet que la pròrroga és legal, però creu que al PSOE li serà molt difícil d’explicar políticament que ha perdut el suport amb què va aconseguir fer fora Rajoy de la Moncloa amb la moció de censura. Les decisions de la fiscalia i l’advocacia de l’estat han complicat la governabilitat de Sánchez. Les acusacions provisionals en el judici per l’1-O, a més, han coincidit amb el final de l’ultimàtum que li va fer Torra durant el debat de política general. El president de la Generalitat va advertir llavors que els partits independentistes deixarien caure el govern del PSOE al congrés si Sánchez no formulava una proposta de referèndum pactat abans d’un mes. El termini ha passat i el no dels independentistes al pacte pressupostari del PSOE i Podem ha caigut pel pes de les dures peticions de presó als presos polítics. ERC i el PDECat no van trigar a confirmar que no hi votarien a favor i el marge de maniobra de tots dos governs s’estrenyerà en sengles parlaments si els comuns consumen l’advertiment. Torra ha demanat de comparèixer en el ple del parlament que comença avui. ‘Ens sorprèn una mica el discurs dels comuns. És molt important d’aprovar el pressupost, però quan es tracta del pressupost de Catalunya no el troben tan important. Veurem si, una vegada sobre la taula, el troben prou important o no’, els va etzibar la portaveu del govern, Elsa Artadi. La batllessa de Barcelona, Ada Colau, va afegir fa dies els comptes de l’ajuntament en l’equació. Colau volia un acord pressupostari en totes tres institucions. Una volta admès que és inviable l’acord amb els independentistes a Madrid, Artadi ho recordava ahir i es manifestava oberta a parlar dels comptes barcelonins. El govern, a més, censura que el PSOE i el PSC insisteixin que la Generalitat perdrà 2.200 milions si no s’aproven els comptes espanyols. Més enllà de la xifra, que diuen que és inflada, fonts d’Economia remarquen que els deutes que ha reconegut Sánchez amb Catalunya són deutes igualment, encara que no hi hagi un nou pressupost estatal.

Summary: Tensió entre el govern i els comuns pel pressupost


El portaveu d’ERC al congrés espanyol, Joan Tardà, s’ha pronunciat avui al matí sobre un possible referèndum unilateral d’independència (RUI) per a culminar el procés. Tardà ha afirmat que el RUI ‘podia ser una bona solució’ arran de l’immobilisme de l’estat espanyol, però sempre que no fos un altre 9-N. Per evitar tal cosa, el diputat ha explicat que ‘el RUI s’hauria de convocar cinc minuts després d’aprovar la llei de transitorietat jurídica’. D’aquesta manera el referèndum es convocaria des de la sobirania pròpia i no dins del marc de l’estat espanyol. Tanmateix, Tardà, en declaracions al Món a RAC1, ha volgut recordar que el RUI no era l’única sortida possible del procés: ‘Culminarà amb un RUI o amb un referèndum del text constitucional’. La via per a assolir aquest fi ‘la decidirà el parlament’. Qüestió de confiança Sobre la qüestió de confiança que el president Carles Puigdemont afrontarà el 27 de setembre vinent, Tardà ha assegurat que aniria bé. Perquè si el president no la passa, les forces sobiranistes ‘haurem traït la voluntat expressada pel poble de Catalunya’. En conseqüència, ha volgut ser ‘positiu’ i ha afirmat que Junts pel Sí i la CUP estarien a l’altura ‘d’aquest moment històric’. Investidura Rajoy ‘Aquesta setmana jo diria que Rajoy no serà president’, ha dit el portaveu. De tota manera, no ha descartat que ho fos en un futur, atès que Rajoy havia sabut ‘comprar temps a Ciutadans’ i les eleccions al País Basc podrien canviar ‘la correlació de forces’. Sobre un possible govern alternatiu, encapçalat per Pedro Sánchez, Tardà ha afirmat que feia mesos que no es reunien amb el dirigent socialista. ‘La covardia del PSOE  és la responsable que els neofranquistes del PP i el neofalangisme envernissat de Ciutadans no vagi al purgatori’, ha afegit.

Summary: Tardà: ‘El RUI s’hauria de convocar cinc minuts després d’aprovar la llei de transitorietat jurídica’


La reforma de l’estatut del País Valencià finalment serà validada avui al congrés espanyol, on ha estat blocada set anys per manca d’entesa dels grups. La setmana passada, la comissió constitucional del congrés, en què també va participar una delegació valenciana, va donar el vist-i-plau al dictamen sobre la reforma, que inclourà un article on es fixa el compromís que les inversions de l’estat espanyol al País Valencià, d’ara endavant, s’hauran de fer d’acord amb el volum de la població. A més, aquestes inversions, hauran de decidir-se conjuntament en una comissió integrada per tres parts: l’estat, la Generalitat Valenciana i l’administració local. La reforma, aprovada per les Corts, va arribar al congrés el 2011. La comissió que l’ha de validar, amb els períodes d’esmenes corresponents, es va activar dues vegades, però la convocatòria d’eleccions van estroncar-ne el recorregut. El 2016 la reforma es va tornar a admetre a tràmit, però els terminis per a la presentació de les esmenes es van ampliar un any i mig. Finalment, els grups les van registrar el mes de març passat, però d’aleshores ençà no s’havia pogut avançar perquè calia un altre pas burocràtic, una resolució de la presidència del congrés. De Camps fins avui Tot va començar el 2009, amb Francisco Camps a la presidència de la Generalitat, quan les Corts van aprovar aquesta reforma amb una disposició addicional que va ser anomenada ‘clàusula Camps’. En la reforma integral de l’estatut, el 2006, Camps no havia volgut incloure-hi aquest requisit, però veient que més tard ho feien Andalusia i Catalunya, s’hi va repensar. Després de passar al congrés i estar congelada set anys, ara la reforma s’aprovarà, però no pas com a disposició addicional sinó com un nou punt de l’article 52, que tracta sobre les competències exclusives de la Generalitat. L’objectiu d’aquest canvi és evitar que la reforma estatutària hagi de ser ratificada en un referèndum, perquè l’estatut valencià estableix que qualsevol modificació del text que no afecti les competències autonòmiques ha de ser validada en referèndum. La majoria de forces, llevat de Compromís, volien evitar el referèndum, per això es va pactar aquesta fórmula. Malgrat tot, Compromís està ‘moderadament satisfet’ perquè amb el canvi s’han pogut ampliar les competències. A més, els polítics valencians, a la Generalitat i a l’administració local, podran participar en la decisió de les inversions. ‘Després de les diverses sentències del TC, que diuen que els articles dels estatuts no són vinculants, aquesta comissió resulta important perquè obligatòriament s’haurà de reunir. I si ens reunim, en pot sortir alguna cosa’, explica Joan Baldoví, portaveu de Compromís. Així que el congrés espanyol hagi validat la reforma, el text haurà de passar pel senat, on té l’aprovació assegurada, i haurà de tornar a les Corts abans no es dissolguin amb motiu de les eleccions del mes de maig. Ciutadans s’absté El text va ser aprovat a la comissió de la setmana passada, amb 33 vots a favor i cap en contra. Però la votació va acabar sense el consens parlamentari inicial perquè Ciutadans va decidir d’abstenir-se. I ho va fer amb l’absència de Toni Cantó –qui serà el candidat a la Generalitat en les eleccions del maig–, que va ser substituït per Ignacio Prendes, d’Astúries. Ell mateix va defensar l’abstenció, dient que era ‘una norma jurídicament inaplicable, políticament intranscendent i econòmicament inviable’.

Summary: La reforma de l’estatut s’aprova avui al congrés espanyol després de set anys congelada


L’Associació per l’Ensenyament del Català (APLEC) ha presentat una llista de quinze mesures a tots els candidats a la batllia de Perpinyà, amb l’objectiu que es comprometin en l’ús i la promoció de la llengua catalana. Les eleccions municipals es faran els dies 15 i 22 de març i l’APLEC vol condicionar el programa dels candidats perquè considera que aquests darrers anys ha desaparegut una política clara a favor de l’ensenyament i la difusió del català. Entre les quinze mesures, n’hi ha de relatives a l’ensenyament però també s’hi reclama una veritable política lingüística a la ciutat, normalitzant la presència del català a la retolació, a les revistes municipals i als parquímetres. Abans de les eleccions, l’APLEC publicarà els compromisos de cada candidatura.

Summary: L’APLEC demana un compromís pel català als candidats a la batllia de Perpinyà


El Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC) ha ordenat de retirar la vigilància policíaca permanent en gairebé tots els jutjats de Catalunya, excepte al Palau de Justícia i en els de Barcelona, arran un informe del comissari en cap dels Mossos d’Esquadra, Eduard Sallent, del 5 de setembre que assenyala que durant els últims mesos s’han ‘vist diluïts’ els riscos d’incidents als edificis judicials. En la seva resolució, el president del TSJC, Jesús María Barrientos, modifica l’ordre del passat 6 de febrer que ordenava la vigilància policíaca presencial i permanent en tots els jutjats catalans, després de les protestes pel judici contra el procés, quan activistes dels CDR van bolcar sacs de fems a les portes de nombrosos edificis judicials. L’ordre de vigilar permanentment els jutjats catalans, amb patrulles presencials de Mossos d’Esquadra, va causar malestar al cos policíac, per la gran quantitat de recursos que la instrucció del TSJC obligava a mobilitzar. Per aquest motiu, el mes de maig passat Barrientos va acordar retirar la vigilància en la majoria de les seves seus durant les hores d’obertura dels edificis judicials – de 08.00 a 15.00 hores – en dies laborables, encara que la va mantenir durant les 24 hores al Palau de Justícia – seu del TSJC -, la Ciutat de la Justícia i els jutjats del Vendrell, Gandesa, Balaguer, Cervera, Solsona i Berga. En la resolució dictada avui, el TSJC elimina la vigilància policíaca presencial en aquests sis jutjats en horari d’obertura al públic, de manera que només es mantindrà les 24 hores en la Ciutat de la Justícia de Barcelona i al Palau.

Summary: El TSJC retira la vigilància policíaca permanent en gairebé tots els jutjats


La portaveu i número dos de Ciutadans, Inés Arrimadas, ha destacat el creixement del partit a les eleccions del 28-A i ha descartat de formar govern amb el PSOE, que va guanyar amb 123 escons. ‘Hem pujat molt, som líders de l’oposició i a les pròximes eleccions Ciutadans governarà Espanya’, ha dit a Onda Cero. Ciutadans és tercera força amb 57 escons, a 9 diputats de distància del PP. Així mateix, ha refusat un pacte amb el PSOE per a formar govern, adduint que, Sánchez ‘ha venut Espanya i ha humiliat als constitucionalistes’. I ha afegit: ‘No podem pactar amb un senyor que ens ha venut a Catalunya i que diu que la representació la tenen els separatistes.’ Per ella, Sánchez va pactar ‘a qualsevol preu’ per arribar a la Moncloa i ha estat un president ‘nefast’.  Els militants del PSOE criden a Sánchez que no pacti amb Rivera Arrimadas està convençuda que en les pròximes eleccions Ciutadans es consolidarà com a ‘alternativa al populisme i al separatisme’.

Summary: Arrimadas refusa un pacte amb el PSOE


Un dels grans enigmes del centenar de detinguts arran de les protestes en resposta a la sentència és per què s’han dictat una trentena de presons provisionals sense fiança per presumptes delictes de desordres públics. Un balanç mai vist fins ara al Principat. És cert que aquestes manifestacions, tant per la continuïtat en el temps com per la intensitat, no s’havien produït aquestes últimes dècades. Així i tot, diversos lletrats i jutges consultats assenyalen que aquestes ordres de presó provisional són del tot desproporcionades i que poden tenir una voluntat exemplaritzant i de coerció sobre el lliure exercici del dret de manifestació. I així s’endevina en les interlocutòries i els arguments esgrimits per alguns dels jutges que han dictat presó provisional amb acusacions de danys, desordres públics, atemptat contra l’autoritat i, en algun cas, lesió. I no només els arguments, sinó també el perfil, força controvertit. Si més no en tres d’aquests jutges, que han dictat fins ara presó en una desena de casos. El més desconegut és el de la magistrada Beatriz Balfagón, titular del jutjat d’instrucció número 31 de Barcelona, de qui els companys diuen que té una posició ‘reaccionària’ i que no és pas estrany de sentir-la fer comentaris contraris al moviment independentista. Dissabte 19 d’octubre Balfagón feia guàrdia juntament amb els magistrats dels jutjats d’instrucció 30 i 32, quan van passar a disposició judicial dotze joves detinguts durant els incidents posteriors a la vaga general contra la sentència que hi va haver a Barcelona. Es va fer càrrec de tres i els va prendre declaració amb una cinta al coll de què penjava l’acreditació. Res fora de la normalitat si no fos perquè era dels colors de la bandera d’Espanya. El contrast va resultar evident, car la secretària judicial també en portava una, però era l’habitual del personal dels jutjats, sense colors ni banderes. Per acord governatiu, aquell dissabte es van alterar excepcionalment les normes de repartiment perquè tots dotze detinguts poguessin declarar llavors. Per això Balfagón va assumir algun cas que no li pertocava, com el de la Paula, la jove de 23 anys del barri de Sants de Barcelona que fou detinguda el dia 18 mateix. Segons el relat d’una de les seves amigues que la va visitar a la presó, fou colpejada en la detenció i amenaçada per un agent amb un cúter quan la tenien tancada a la comissaria. Després d’haver-la empresonada, la jutgessa Balfagón es va inhibir en favor del jutjat d’instrucció 30, que és el que li hauria d’haver tocat per repartiment. Dilluns, una altra jutgessa, Cristina Ferrando, va admetre el recurs de la defensa de la Paula tot sostenint que no es podia pas acreditar que hagués comès cap lesió a la policia i la va amollar. Però el primer jutjat d’instrucció de Barcelona a decretar presó provisional en l’onada de detencions d’ençà de la sentència va ser el número 20, dirigit per la jutgessa Eva Molto Guardiola. Dimecres 16 d’octubre, dos dies després d’haver començat les protestes contra la sentència, va empresonar quatre joves de cop. I en la interlocutòria amb què justificava l’empresonament, d’acord amb el criteri de la fiscalia, Molto deia això: ‘Els fets presumptament perpetrats per les persones detingudes constitueixen accions dirigides a impedir l’execució d’una sentència ferma dictada pel Tribunal Suprem, amb la comissió d’actes executius que inicialment compleixen els requisits dels tipus penals descrits amb anterioritat.’ Aquests tipus penals a què es referia eren desordres públics, atemptat i lesions. Molto és coneguda a escala mediàtica perquè havia volgut portar a judici els directors de la revista satírica El Jueves per haver fet mofa de la policia espanyola en el marc del referèndum d’autodeterminació del Primer d’Octubre. La continua presencia de antidisturbios acaba con las reservas de cocaína en Cataluña https://t.co/YEP6WokDzU — El Jueves (@eljueves) October 5, 2017 ‘Els texts i il·lustracions impliquen una ofensa i una falta de respecte als membres del cos de la Policia Nacional’, va escriure Molto en una interlocutòria d’aquell cas, acusant. Acabada la instrucció, va estimar que hi havia base perquè els imputats anessin a judici, però l’Audiència de Barcelona va corregir-la i li va ordenar que arxivés les denúncies: ‘Les referències de la revista El Jueves a la policia espanyola van ser per la seva actuació el Primer d’Octubre del 2017, i no contenien ni missatge d’odi ni càrregues d’hostilitat que incitin a la violència, ni tampoc existeix cap de les motivacions assenyalades legalment per a integrar el discurs de l’odi. És a dir, ni “promou l’odi ni la intolerància”‘, va sentenciar. Cas tancat. Per contra, Molto no va veure incitació a l’odi en la querella presentada el 2013 per diverses associacions i col·lectius signants del ‘Manifest per la dignitat democràtica davant la banalització del nazisme’. Aquella denúncia es va presentar amb motiu de la propagació d’insults injuriosos i banalitzadors del nazisme a les xarxes socials, però la querella no va ser admesa per aquesta mateixa jutgessa. Incidents tumultuaris Un altre dels jutges que hi havia de guàrdia durant els dies de més intensitat de les protestes i que va decretar dues presons provisionals és Jaime Conejo Heredia, titular del jutjat d’instrucció número 16, que en aquell moment era substitut al jutjat d’instrucció número 32. Dijous, en substitució al jutjat d’instrucció 30, va concedir la llibertat provisional de la Xènia, empresonada tretze dies abans per Balfagón. Ara, els arguments que utilitzava el jutge en la interlocutòria a la qual ha tingut accés VilaWeb, no contradiuen pas els que va emprar Balfagón per a empresonar la Xènia. La defensa de la detinguda havia presentat un recurs contra la presó preventiva demanant que es contrastés amb la documentació necessària què duia realment la Xènia al damunt quan la van detenir, qüestionant els objectes que van aparèixer després, que no constaven en la diligència d’intervenció d’efectes i que van servir com a argument per a empresonar-la. Conejo Heredia ni hi va entrar; simplement va dir que la deixava en llibertat perquè ja no podia ‘interferir en la investigació dels fets’. Però li restringia un dret fonamental, el dret de manifestació, prohibint-li d’assistir en concentracions públiques i manifestacions com les que hi ha hagut darrerament. Unes mobilitzacions que Conejo titlla de ‘incidents tumultuaris’ que afecten ‘la tranquil·litat ciutadana i l’ordre públic’, invocant un concepte jurídic que és el fonament de la condemna per sedició contra els presos polítics jutjats al Tribunal Suprem espanyol. El perfil de Conejo és conegut. Va aparèixer als mitjans quan va començar a instruir temporalment el cas pels preparatius de l’1-O, en substitució de Juan Antonio Ramírez Sunyer, titular del jutjat número 13 de Barcelona i que més tard es va morir. Segons que va destapar el digital Directe.cat, va esborrar del seu Facebook algunes publicacions de contingut espanyolista. Força usuaris de Twitter n’havien fet captures amb què després van inundar aquesta xarxa social. Entre més, havia publicat un vídeo enregistrat per ell mateix en una manifestació espanyolista el 12 d’octubre a la plaça de Catalunya de Barcelona. A les imatges, s’hi podia veure gent brandant banderes espanyoles i cridant ‘Catalunya és Espanya’. Ací ho podeu veure: Us presento el nou jutge de la investigació de l'1-O, Jaime Conejo Heredia -> https://t.co/j7HtxQ0i85 pic.twitter.com/AGNWYUFOBz — Joan Solé Giménez (@JoanSole_) December 14, 2017 Conejo Heredia també va compartir articles de mitjans espanyolistes contra el procés d’independència, com un del digital ultra Dolça Catalunya o un altre de Libertad Digital titulat ‘L’exèrcit “envolta” Mas a la missa de la Mercè’. El jutjat d’instrucció número 1 de Barcelona, per la seva banda, va decretar presó sense fiança per a tres joves més. Joaquín Aguirre, el titular, és un dels magistrats més veterans de Barcelona i de perfil conservador. El seu nom va sortir en moltes notícies perquè va ser l’encarregat d’instruir la macrocausa del cas Macedònia, que investigava una xarxa de narcotràfic amb càrrecs policíacs involucrats. És recordada l’ordre d’escorcollar per sorpresa el complex central dels Mossos d’Esquadra a Sabadell per obtenir els originals d’unes escoltes telefòniques. Sostenia que el cos li ocultava informació. Vuit anys després es va arxivar el cas dels Mossos acusats de protegir narcotraficants.

Summary: Tumults i cintes d’Espanya: així són tres dels jutges que han empresonat 28 independentistes


Tres dècades d’alpinisme resumides en una ascensió de gairebé quinze hores. Fred, vent i una joia brillant: el catorzè vuit mil. Òscar Cadiach s’ha convertit avui en el primer alpinista català que culmina els cims més alts de la Terra sense fer servir oxigen artificial. La seva última conquesta ha estat el Broad Peak (8.051 metres), una muntanya d’arestes prominents i d’ànima esquiva. D’ençà del 2013, Cadiach ha plantat la tenda diverses vegades als peus del Broad Peak. Observat de lluny pel K2 i el Gasherbrum I, l’alpinista ha atacat el cim en tota mena de condicions, però fins ara la seva ambició no havia estat mai corresposta. Neu, vent i moltes decepcions. El 2014, per exemple, es va quedar a només vint metres. Avui, per fi, a dos quarts de nou del matí (hora catalana) ha fet cim. ‘Fa molt vent. Ha estat molt dur’, ha dit en una trucada al programa ‘El pont de Mahoma’ de Tarragona Ràdio. Amb la veu entretallada per l’emoció i el cansament ha afegit: ‘Truco del cim del Broad Peak… Sempre Amunt!’. El primer cim: Nanga Parbat 1984 Aquest agost farà trenta-tres anys del seu ascens al Nanga Parbat, el primer vuit mil de la seva col·lecció. Eren altres temps i els escaladors tenien un cert punt d’exploradors, una aura exòtica, fins i tot. Cadiach i Jordi Magriñà van ascendir en estil alpí el Rupal –una paret vertical de més de quatre mil metres– i després van obrir una variant en la ruta clàssica. La conquesta, finançada per la seva butxaca, va passar gairebé desapercebuda. Només La Vanguardia va publicar un escrit de Cadiach dos mesos després d’haver fet el cim. ‘A les quatre de la tarda arribem a la mítica Nanga Parbat, la muntanya que ha estat escenari de grans tragèdies, sempre somiada i conquerida tan poques vegades. Aquesta vegada ha estat benèvola, s’ha ofert amb senzillesa i ni tan sols no hem tingut cap problema per a pujar sense oxigen. Ens abracem i el moment és emocionant. Els núvols es dissipen i ens permeten captar una magnitud impressionant’, va escriure. Cadiach no es proposava de fer els catorze vuit mil. De fet, encara faltaven dos anys perquè Reinhold Messner els col·leccionés tots. Everest 1985: ‘Hem fet el cim!’ Un any després, Cadiach va acompanyar Antoni Sors i Carles Vallès en la primera cordada catalana que va arribar al sostre del món. Van seguir la mateix ruta que van fer George Mallory i Andrew Irvine el 1924 per la cara nord de la muntanya. Durant l’ascensió, Cadiach es va convertir en el primer occidental que escalava sense ajuda el segon graó, situat a més de 8.600 metres d’altura. Una secció de roca i gel d’uns quaranta metres, dels quals els cinc últims són una paret totalment vertical. La cordada catalan a l’Everest (Captura d’imatges de TV3) ‘Hem fet el cim!’, va exclamar Cadiach quan va comunicar a tot Catalunya que la cordada era al capdamunt dels 8.848 metres. L’alpinista també va llegir un poema que Joan Brossa havia escrit especialment per a l’ocasió. ‘Al cim del món es troba una altra vida / tenim els astres a les nostres plantes / de la tempesta al sol hi ha quatre passos / banya l’anell la pedra de la força’, deien els versos. Tanmateix, l’alegria es va quedar al cim, com explicava Cadiach en una entrevista a la revista Vèrtex: ‘Va ser un descens dramàtic, amb moments molt complicats on el cervell ja no funcionava. Vam estar a punt d’entrar en coma. Per ràdio vam avisar els companys: “O ens ajudeu o ens quedem aquí per sempre!” Però a la vegada aquesta frase va ser un revulsiu. Jo mateix em vaig dir: “O m’aixeco o m’hi quedo”. Així vaig dir-ho al Carles Vallès i ens vam aixecar i vam tirar avall.’ Poc després d’arribar al camp base va saber que havia estat pare d’una nena. Una ambició més enllà dels vuit mil Cadiach sempre ha estat un escalador ambiciós que no s’ha volgut encotillar en els catorze cims. En una entrevista a VilaWeb el 2014 ho explicava així: ‘Per a mi, ser capdavanter és ser el primer que fa una ruta. Això dels catorze vuit mils és una repetició d’allò que ja s’ha fet. Sí, potser seré el primer català d’aconseguir-ho, però el veritable capdavanter va ser en Reinhold Messner. Allò que em fa sentir orgullós és obrir vies noves.’ Per això, un any després d’haver trepitjar l’Everest, en comptes de continuar col·leccionant cims, va decidir fer una expedició a la Patagonia. A principi dels noranta, va explorar la cara xinesa del Karakoram. Fins al 1993 no va tornar a coronar un vuit mil, una altra vegada l’Everest, però per la cara sud (Nepal). Aquella mateixa temporada va aconseguir el Shisha Pangma (8.027 metres). La carrera alpinística de Cadiach ha estat marcada per aquest ‘recessos’ entre els vuit mils. De fet, és l’escalador que ha tardat més a tancar el cicle, gairebé trenta-tres anys. Això s’explica per les ganes de fer coses diferents, però també perquè la feina –és guia de muntanya i càmera d’altura– o la manca de finançament no li han permès de tirar endavant les expedicions. La Magic Line i la tragèdia El 2004, Cadiach ja acumulava la meitat dels vuit mil i es va proposar de coronar el K2 (8.611 metres) per una ruta tan inhòspita com perillosa, la Magic Line, anomenada així per Reinhold Messner, malgrat que no es va atrevir mai a fer-la. Oberta el 1986 per una expedició polonesa, la ruta és extremadament tècnica i puja pel pilar sud-oest de la muntanya. Tots els intents que s’havien fet fins aquell moment per repetir-la havien fracassat o acabat en tragèdia. A Cadiach l’acompanyaven Jordi Corominas i Manel de la Matta. El trio va equipar la via amb l’ajuda de la resta de membres de l’expedició durant dos mesos. El 15 d’agost, els alpinistes van començar l’atac final al cim després de fer un bivac a 8.100 metres. Cadiach i De la Matta van decidir d’abandonar per cansament a 300 metres del cim. Corominas va continuar tot sol i va coronar el K2 a les cinc de la matinada. Cadiach i De la Matta, amb un fort dolor abdominal, van descendir amb dificultat fins al camp 1. Allà, Cadiach va demanar ajuda a la resta de l’expedició, però Valentí Giró i els dos portadors baltis no van poder accedir al coll Negrotto per culpa del mal temps. De la Matta va morir poc després d’una peritonitis. ‘Avui, 19 d’agost de 2004, us hem de donar la notícia trista de la mort de Manel de la Matta al camp 1 de la Magic Line, al coll Negrotto, a 6.400 metres, en el descens del K2. Manel de la Matta ha estat el principal motor de l’expedició i el nostre èxit queda dedicat a ell per sempre’, va comunicar l’expedició des del camp base. Anys més tard, Cadiach va dir: ‘La veritat és que perdre el primer amic a la muntanya em va frenar una mica. Va ser en Manel de la Matta, i em va marcar durant deu anys.’ Fins el 2011, l’alpinista tarragoní no va tornar a trepitjar el cim d’un vuit mil, Manaslu (8.156 metres). ‘El cim més perillós’ i retorn al K2 Tres mesos, tres cims. El 2012 va ser la temporada més productiva de Cadiach pel que fa a vuit mils. Primer va caure l’Annapurna (8.091 metres), una muntanya que va assegurar que ‘no caldria repetir, perquè és molt perillosa.’ Vint dies després trepitjava el cim del Dhaulagiri (8.167 metres). Un mes després retornava al K2 i afrontava un repte alpinístic, però també emocional. Aquesta vegada intentava fer cim per la ruta clàssica i no pas per la Magic Line. Segons que va explicar a la revista Desnivel, abans d’atacar el cim va visitar el memorial on descansa el cos de Manel de la Matta. Cadiach durant l’ascens al K2 ‘Vaig veure que el Manel era al lloc on tot alpinista voldria ser quan s’acabi la seva vida. Un lloc molt emotiu, amb unes vistes impressionants… Allà vaig reviure la història de la Magic Line que, encara que aquesta vegada era diferent perquè anàvem pels Abruços, curiosament em va tranquil·litzar’, va explicar. El 31 de juliol, a les quatre de la tarda, coronava el K2. Un any després faria igual amb el Kangchenjunga (8.586 metres) i el Gasherbrum I (8.068 metres). Només faltava l’esquiu Broad Peak. A principi dels noranta ja hi va obrir diverses vies, però el cim sempre s’escapolia per pocs metres. La lluita ha estat llarga i dura. Tanmateix, Cadiach, l’alpinista de fons, ja pot dir que té la col·lecció completa. Ara, a 64 anys, és l’hora d’emprendre nous reptes encara que sembli impossible. Potser la Via Làctia, una ruta que enllaça el Gyachung Kang, la quinzena muntanya més alta de la Terra, amb el Cho Oyu (8.201 m). Cinc dies a més de 7.400 metres. Faci què faci, el lema serà el mateix: ‘Sempre amunt!’

Summary: Òscar Cadiach, la història d’un alpinista mític


Entre l’agost del 2018 i el juliol del 2019 s’ha comptabilitzat la desforestació d’un total de 9.762 quilòmetres quadrats a l’Amazònia brasilera, fet que suposa un augment del 30% respecte a l’any anterior i un màxim dels últims onze anys, segons dades de l’Institut Nacional d’Investigacions Espacials (INPE). Els estats de Pará, Rondònia, Mato Grosso i Amazones acumulen el 84% de la superfície desforestada amb prop de 8.213 quilòmetres quadrats, segons l’informe oficial publicat avui. Percentualment suposa el tercer major increment de la història d’ençà que hi ha registres, només per darrere de les dades dels anys 1995 (95% i 29.100 quilòmetres quadrats) i 1998 (31%). En la presentació de les dades a la seu de l’INPE a Sao José dos Campos han participat els ministres de Medi Ambient, Ricardo Salles, i de Ciència, Marcos Pontes, així com el director en funcions de l’INPE, Darcton Damião. Salles ha apuntat que aquest augment es deu a ‘l’economia il·legal’ i ha anunciat una reunió dimecres que ve per abordar mesures per aturar la desforestació. ‘També hi ha negociacions en l’esfera governamental com la transferència dels organismes d’identificació, vigilància i investigació de la biodiversitat i la flora i el sector de l’ecoturisme, també integrant del ministeri, per crear una seu a l’Amazònia’, ha indicat Salles. En qualsevol cas, Salles ha argumentat que molts dels factors que contribueixen a la desforestació són responsabilitat dels governs anteriors del Partit dels Treballadors. ‘Gran part dels problemes vénen de gestions anteriors’, ha apuntat. Salles responia així a una pregunta de la premsa que recordava les insistents crítiques en campanya electoral de l’ara president Jair Bolsonaro contra els ecologistes i institucions com l’Institut Brasiler de Medi Ambient i dels Recursos Naturals Renovables (IBAMA) i la protecció de reserves indígenes. Pel que fa a les dades de la destrucció de l’Amazònia, el mateix Bolsonaro les va qualificar ‘d’incorrectes’, ‘exagerades’ o ‘perjudicials per a la imatge de país’ i va arribar a insinuar que el director de l’INPE, Ricardo Galvão, podria estar ‘al servei d’alguna ONG’. ‘Jo comprenc la necessitat de preservar, però la psicosi ambiental va deixar d’existir amb mi’, va dir Bolsonaro al juliol. L’organització ecologista Greenpeace ha alertat davant aquest greu escenari, ja que creu que el govern brasiler no ha presentat ‘cap política coherent’ per protegir els boscos i als seus pobles, ‘al contrari, s’han posicionat de la banda dels responsables d’aquests crims ambientals’. La portaveu de Greenpeace Cristiane Mazzetti ha advertit que ‘aquesta taxa de desforestació juntament amb la manca de gestió sacrifica vides, col·loca al país contra direcció de la lluita contra el canvi climàtic i té perjudicis per a l’economia, ja que el mercat internacional no vol comprar productes contaminats per la destrucció ambiental i la violència’.

Summary: El ritme de desforestació de l’Amazònia brasilera augmenta un 30% el darrer any