Antonio Franco Estadella (1947) té una impressionant carrera professional com a periodista: ha estat director fundador d’El Periódico, ex-director adjunt del diari El País, ha passat pel Brusi, Destino, Barrabàs, el Papus i, fins i tot, ha estat redactor del codi deontològic de la professió al Col·legi de Periodistes. Ara, a 70 anys, continua escrivint articles d’opinió al seu estimat El Periódico, diari que ell va aconseguir que sortís també en català. Antonio Franco ens rep a casa seva, amb els tirants posats, disposat a parlar de l’actualitat política, que segueix amb passió. —Vau signar un manifest en favor de Catalunya Sí Que Es Pot. —En aquell moment tenia la impressió que eren gent que connectaven amb el tema de la crítica a l’aburgesament de l’esquerra tradicional, i que això funcionava. Jo ara trobo que la persona que possiblement està més encertada en la capacitat de fer feina i en l’orientació ideològica és Ada Colau. —Què faria el senyor Antonio Franco, si el referèndum pactat no fos possible? —Crec que el referèndum pactat no és possible. No és una hipòtesi. No és possible. —I què fem, doncs? —Hem anat massa de pressa. Comencen a moure’s coses de les que no passen en cinc anys, però passen en deu o quinze. Catalunya continuarà igual com fins ara, decebuda, inestable, fins que no es pugui fer una reforma constitucional. Perquè Catalunya és presonera d’una trampa legal. Bé, trampa legal, d’una situació legal. Però puc entendre que els meus amics independentistes diguin que és una trampa, que és que, per exemple, el senyor Antonio Franco va votar aquesta constitució. —Doncs, el senyor Barnils no tenia ni edat per a votar-la. —Bé. Però el senyor Barnils tampoc no va ser en l’abolició de l’esclavitud i no en fa una qüestió fonamental. Vull dir que som en un règim de situació democràtica, molt imperfecte si vols, però que es va acceptar com a sortida del franquisme, tot i vigilat per l’exèrcit, amb els records de la guerra i el recurs de la violència. I llavors es van fer coses fantàsticament bé, com l’harakiri de les corts franquistes, que va ser un miracle. O quan Narcís Serra i Felipe van fer tornar a poc a poc l’exèrcit a les casernes, va ser fantàstic. —Deu ser generacional. Per a vós, Narcís Serra i Felipe González són l’exèrcit a les casernes. Per a mi, són el GAL. —A veure, la meva distància respecte dels socialistes ve del tema del GAL i del no aprofitament de la majoria absoluta per fer evolucionar la constitució i la reforma territorial. Però la gran cantada va ser no capgirar i democratitzar el poder judicial. —I per què els independentistes hem d’esperar el canvi constitucional i l’Espanya federal? Fem-ho al revés: primer, Catalunya independent; i quan sigui lliure, ja decidirà si es federa, o no, o què. —Si tens raó. Es poden fer canvis a escala autonòmica. Però sempre tenint en compte una cosa: la Generalitat que tenim és una Generalitat espanyola. La legitimitat és aquesta. El senyor Puigdemont juga amb unes lleis i unes regles de joc que són espanyoles. Faré una comparança amb una cosa: he desitjat moltes coses que han trigat molt. Volia que Franco es morís i va trigar vint anys. Desitjava l’abolició del servei militar, i vaig haver d’esperar. Hi ha coses que triguen vint anys. —Veureu una Espanya federal? —Jo crec que el meu fill, sí. Fins i tot, no ho sé, és possible que el meu fill arribi a veure una Catalunya independent. Si no surt bé l’Espanya federal, o després de l’Espanya federal, que seria el més lògic. Jo crec que una situació democràtica, encara que sigui tan fluixa i decebedora, no es pot trencar unilateralment. I no perquè sigui particularment un defensor de l’ordre. Que hi crec. Perquè si d’aquí a cinc anys hi ha una independència també desitjarem que, llavors, les lleis es respectin. —No sé què dir-vos: jo espero que en una Catalunya independent, si les lleis són injustes, la gent es reboti. Com ara. —Jo crec que en aquests moments encara no hi ha la majoria suficient per a l’aposta independentista, que per mi seria una majoria absoluta una mica reforçada, necessària per a un pas d’aquesta mena. I dos, i ho he escrit en un dels meus últims articles. Crec que podem pensar que és una rucada i un abús d’autoritat (en el sentit que va contra tot sentit) això de no deixar fer una consulta a Catalunya. Ho és. Però en cap cas es pot considerar que, si no es fa la consulta, es pot donar per feta i per guanyada pels independentistes, i vàlida. —Parleu de fer la DUI si no deixen fer el referèndum. —Jo crec que això no té cap sentit. Aquí ja podríem arribar a les mans i dir, escolta, els qui pensem que no hi ha la majoria, tindríem moralment dret de fer una sublevació respecte d’això. I això de la sublevació ho dic en aquest sentit ètic, però real. —També es pot arribar a la independència per causa justa. I que no et deixin fer un referèndum ja és causa suficient per declarar la independència. Ho explica molt bé el politòleg Josep Costa. —Això és relatiu. Si un 20% de la gent vol la independència i no la hi deixen fer, no té dret de proclamar la independència. —No és un 20%. Tenim un parlament amb majoria absoluta demanant el referèndum. I al parlament, la majoria absoluta independentista, també la tenim. —Amb lleis espanyoles i amb una llei D’Hondt que s’hauria de replantejar. Si en el futur fem una república com cal, jo estic a favor de certs equilibris territorials, però que els meus cosins germans de Lleida tinguin el doble de vot que jo, ho trobo una bestiesa. —Si es fa la DUI, serà per voluntat? Home, serà forçada per les circumstàncies, oi? —Dir forçat per les circumstàncies és com un xiclet. Hi ha coses que es poden fer. I d’altres coses no es poden fer. Hi ha coses, com allò de la mili que deia abans, que a vegades toca esperar que siguin possibles, encara que siguin desitjables. —Quin incentiu té Rajoy a fer el referèndum si aquí diem que si no es pot fer, esperarem? Per què hauria de moure peça el govern espanyol, aleshores? Així aconseguirem un referèndum? —A veure, jo estic segur que d’aquí a dos anys no hi serà, Rajoy. En les darreres eleccions ja es va veure que això canviava. Les marees a Galícia. L’existència real dels bascs. La gent de Compromís… —Era molt blau aquell mapa, senyor Antonio Franco. Era un mapa blau. —Sí, perquè al final som en un sistema on cinc voten blau i quatre vermell, ja tot sembla blau. El mapa queda blau, però tu saps que el mapa no és blau. —Hosti tu. —No, no. El mapa és…. Sobretot hi ha una cosa, com ja va passar amb aquestes lleis electorals, on guanyen els blaus, per un o per dos sobre deu. Significa que amb feina política es pot… Espanya no era tan roja abans. Catalunya tampoc. Tot és relatiu. —Suposem que guanyen els vermells, doncs. Adeu, blau. El PSOE tampoc no ens deixa fer el referèndum, eh? —Ja ho veurem. Ell va sortir en un programa de Jordi Évole dient ‘nosaltres no som Podem, però hem d’anar amb Podem’. Subscrivint la tesi de la confederació i mantenint identitats. I sobre el tema territorial, va dir que Espanya era un estat plurinacional. —Però si amb el tema del referèndum Pedro Sánchez s’ha posat al costat de Rajoy, senyor Franco. Aquesta setmana mateix. —S’ha posat al costat de Rajoy? Ja ho veurem. —No hi haurà referèndum. Dit per Pedro Sánchez. —Sí, perquè en aquests moments ell no ha pres possessió, i no té cap possibilitat de moure res. Sense treballar una mica abans, no pot. Ell ha de treballar una massa socialista aprofitant els canvis socialistes. —Molt bé. Passem a El Periódico. Per què creieu que ha acabat en vaga? —Jo diria que un factor és la crisi de la premsa, tan real, que l’empresa editorial del diari ha de fer ajustaments contínuament. —Fa anys, ho vau viure des de dins. Aleshores, periodista, devíeu parlar amb els Asensio. Ara els editors deuen parlar directament amb els bancs. —La davallada de la premsa escrita ha fet que la majoria de diaris siguin, de fet, parcialment, propietats dels bancs. I els bancs poden collar, o no, o deixar que collis, o no. Zeta té problemes i lluita per resoldre’ls. Potser el destí final de la família Asensio, diria, serà quedar-se amb els diaris i prou. —Fins a quin punt, doncs, El Periódico està lligat als bancs als quals deu diners? —No és una cosa tan lineal com si fos possessió seva. Si ho fos, no tindríem pràcticament cap diari. Em consta: Asensio intenta preservar, amb els seus polsos amb els bancs, la direcció editorial essencial. Fixa’t en el cas d’El País, diari que he estimat molt: primer, van matar la seva credibilitat amb la part de l’esquerra que encarna Podemos, amb una gran campanya en contra. I ara, amb Pedro Sánchez i el PSOE, s’ha allunyat d’una manera bastant definitiva de l’esquerra moderada. —Són els bancs que pressionen. —Han d’estar bé amb els bancs. I els bancs són de tendència conservadora. —Seré dolent. El mateix ha passat amb El Periódico i l’independentisme. Fa un temps, bona relació. Ara va a sac. També deu ser cosa dels bancs. —Crec que no hi ha res dels bancs. Trobo que el diari va en la seva línia, i aporta molt al debat intern català, amb els seus matisos i la seva pluralitat. —El Periódico d’ara ven més en català o castellà? —Vam començar amb un 25% en català. Però ara venem fifty-fifty perquè tots els que arriben nous són gent que llegeix en català, i tots els lectors que es moren el llegien en castellà. —Sou federalista? —Jo sóc fill de la desfeta de la guerra. La meva família era de Lleida, de Joventut Republicana, i el meu avi va ser el primer alcalde per aclamació popular de Lleida quan va arribar la República. Però nosaltres, després, vam ser psicològicament vençuts. A casa, els pares parlaven en català entre ells. I a nosaltres, en castellà. Per això dic que som vençuts. Jo vaig aprendre el català d’estudiant universitari i ja com professional. —I als vostres fills, en què els ha parlat? —En castellà. Però els meus fills van anar a escola catalana. Estic content que, amb una sola generació, hem pogut donar la volta al que va trencar la guerra: els meus fills parlen en català als seus fills. El paper dels avis és equilibrador amb el castellà. Jo sóc catalanoparlant d’adult. —Llibre de memòries, n’ha escrit? —No. Perquè crec en el secret professional. —Home. —No estic penedit pràcticament de res que he fet, però he fet coses que, tretes del seu context, hi ha gent que no les consideraria correctes, i jo no faria mai unes memòries amb restriccions. I també està el debat sobre professió i política, que és de mil matisos i ho he discutit amb molts companys. Per exemple, no és el mateix la situació d’ara, l’actitud i el compromís dels periodistes, que la que va haver-hi en la transició. El pas de no democràcia a democràcia no és el mateix que el pas d’ara. —Què voleu dir? —Que a la transició era deontològicament més legítim forçar les coses, els principis de la professió. No fer trampes, però sí consagrar l’actitud professional, posar en relleu sense límits les contradiccions del sistema, fins i tot, amb exageracions o essent terriblement subjectius. Com fan ara alguns periodistes. Crec que tot això està justificat en una transició quan véns d’una dictadura, però ara no. —Llàstima que no feu les memòries! En fi, m’he deixat res a preguntar que vulgueu afegir? —No. Només que tenim un mes de setembre molt complicat. Fa setmanes, vaig escriure que no estava segur si hi hauria xoc de trens, perquè la meva tesi és que anem en vies paral·leles. Però que no tindríem mai xoc frontal. És a dir, violència, ferits, sang. —I creieu que no passarà. —Jo crec que això no pot passar. —Si aquí fem un referèndum unilateral i declarem la independència, no hi haurà violència? —Fa dies que hi dono voltes. Qui aixequi la mà contra un altre, aquí a Catalunya… —Perd. —A banda de perdre, quedarà a la història com un fill de puta. Ara bé, la lògica de com va la cosa és que això es podria produir. —No hi veig militars, la veritat. Com a molt, policia, sí. Uns dies. I? Cap drama. —A veure, no sou funcionari, jo tampoc. Però la pressió que rebran… Estic estudiant què és la violència. Si no tinc idees clares, no les explicaré. Però, per exemple, vull parlar de Gandhi. Perquè Gandhi va acabar a bufetades. Sempre hem parlat de Gandhi i ha quedat el clixé que va guanyar sense matar. I a l’Índia es van matar. Si no, encara hi serien, els anglesos. Vaig escriure un altre article que va fer empipar alguns amics independentistes, malgrat que m’estimen, perquè deia que la lògica democràtica diu que, si la majoria absoluta del país està per això, hauria de fer una vaga general. Però el problema que hi ha és que la majoria dels qui haurien de fer la vaga no són independentistes. —En una enquesta recent de CCOO, els independentistes són el grup majoritari. I el primer partit dins CCOO és ERC. Una vaga general. Molt d’acord. —Però si la vaga fracassa, no. I jo diria que fracassaria. Els qui són més independentistes també poden fer vaga, però tenen menys força, crec, en línies generals.

Summary: Antonio Franco: ‘El referèndum pactat no és possible’


‘Mai més entraran tancs per la Diagonal! Mai més! Avui hi entren tractors i la gent de la Marxa per la Llibertat! Benvinguts a Barcelona!’, cridaven els voluntaris des de la megafonia. Eren, encara no, les dues del migdia, i a l’altura del palau de Congressos s’albiraven els primers caminadors de la columna Tarragona-Tàrrega. Fins a les quatre de la tarda no va parar d’arribar gent, en una de les cinc entrades monstre a la ciutat de Barcelona, que la gent s’ha sumat a la crida a la vaga general i a la protesta contra les sentències als presoners polítics d’una manera multitudinària. L’Hospital Sant Joan de Déu retallant-se a la muntanya, i la seu del RACC fent de porta d’entrada a una multitud enorme, pacífica i contundent. Com deia Ferran Civit, un dels diputats d’ERC que entrava caminant des de Martorell, ‘això d’avui són com dues Diades’. I era ben bé així. Les imatges d’una avinguda de la Diagonal plena a rebentar de gent de totes les edats, i d’un ambient festiu després de més de sis hores de caminada des de Martorell, o de tres dies des de Tarragona en els casos més extrems, no eren úniques: a la Meridiana i a Glòries, havia passat igual. Però a la Diagonal, a la Diagonal s’hi afegia el simbolisme. L’any 1939 hi van entrar els tancs franquistes obrint pas als feixistes. I avui hi entraven els tractors obrint pas als independentistes… i a la seva esperança. Per què des de dilluns, paradoxalment, la militància independentista, tot i les sentències de nou anys a tretze de presó imposades al govern, viu els dies amb una barreja d’angoixa i esperança, en paraules de Ponsatí, la lúcida exiliada Clara Ponsatí. L’actitud ferma dels joves, barrejada amb la violència policíaca, impregnaven l’ambient d’avui, i dels dies que vindran. Una de les cases de l’esperança és Jordi Ruau. 45 anys, pare de dos fills i militant des de fa més de vint anys de la Intersindical, un dels dos sindicats petitets que han convocat aquesta vaga tan reeixida: ‘Nosaltres hem convocat la vaga, sí, però avui hi ha gent de tot, aquí’, deia humilment aquest treballador de la fàbrica Male de l’Espluga de Francolí, a la Conca de Barberà, que ha caminat les set hores des de Martorell. Classe obrera catalana que va viure el desencant de son pare amb CCOO i UGT, els dos sindicats encara majoritaris, dominadors des del 78, i que avui no han convocat aquesta vaga general històrica, i amb qui Ruau es mostra crític. ‘No em sento representat ni per CCOO ni per UGT. A mon pare el van vendre, aquests dos. A mi no m’ho faran’, explica Riau, encarregat de portar una carreta elèctrica dins la fàbrica d’automoció on treballa. ‘Avui, quan plegui, cap a casa, que demà haurem de treballar.’ En aquesta jornada on els drets nacionals i els socials es barregen, s’impulsen i conflueixen, també hi ha Eloi Llorders, 32 anys, pastisser del forn Quatre Barres de la Ràpita que llueix cresta de punk. ‘La meva consciència m’ho demanava, sincerament, ser aquí. Ja està tot dit. No és qüestió d’independentisme, sinó de democràcia i drets humans i tenir una vida digna, i poder respirar tranquils’, deia després de sis hores caminant, també, des de Martorell. Riallers, els seus amics l’enregistraven mentre la premsa l’entrevistava, estrella per un dia, independentista des dels setze. Jordi Riau. Més de 20 anys militant de la Intersindical-CSC. L’ambient durant les més de dues hores d’entrada de gent ha estat alegre i combatiu, sense cap mena de plor per la sentència, sinó amb una força i esperança pels dies que vindran. ‘Ens en sortirem si collem; i si no, no’, diu un ADF de Vilafranca del Penedès de poques paraules, en David Marfil. Juntament amb la Meritxell, ja directament muda, i altres quatre o cinc conductors, porten els 4×4 que fan de cotxes escombra al final de la marxa, on ja només queden els escampats, els tardaners i tres amigues de la Palma de Cervelló: la Susanna Fort i les germanes Borràs, Imma i Gemma. Administrativa, botiguera d’herbolari i autònoma. ‘El meu pare va lluitar molt a les vagues de la Corberó i va lluitar molt davant dels grisos. Ara és una altra lluita i jo n’he agafat el relleu. I els nostres fills vénen darrere. I voldran millorar. En tinc un de 21 i un altre de 9. El de 21 és dels qui ho donaria tot. I sempre li dic calma, calma. Però si no ens entenen i no ens escolten, mare, és quan esclates, que em diu ell’, explica la Gemma, herborista, amb la barreja d’angoixa i esperança que descriu Ponsatí. L’entrada per la Diagonal ja era un desert, perquè els manifestants ja feien via cap als Jardinets de Gràcia, on començava la manifestació, i els cotxes encara no havien arribat. Un guàrdia urbà solitari actualitzava la informació amb la central. I si un aixecava la mirada, veia la Diagonal plena a vessar d’independentistes, mentre els tractors començaven a girar cua, desfent el camí que havien obert hores abans en un dia de vaga general. ‘Tu ets premsa? Mira això d’aquí’, un darrer manifestant mostrava indignat el vídeo de policies espanyols pegant i humiliant un jove independentista a la Via Laietana de Barcelona. Però aquí dalt a la Diagonal s’ha complert la màxima que sense policia, no hi ha incidents.

Summary: L’esperança entra per la Diagonal


Segons les enquestes publicades fins ara, Unió Democràtica de Catalunya no aconseguiria cap escó al congrés espanyol a les eleccions d’avui. Ni el CIS ni la resta d’enquestes no preveuen que aquest partit català d’inspiració cristiana, fundat l’any 1931, obtingui prou vots. Sota el lideratge de Josep Antoni Duran i Lleida (1952), doncs, Unió s’ha escindit de Convergència, ha desaparegut del Parlament de Catalunya –després de les eleccions del 27 de setembre passat– i avui pot restar fora del congrés espanyol. Si passés això, el partit estaria en via d’extinció. I Duran i Lleida acabaria una carrera de més de trenta anys de diputat al congrés espanyol. Seria l’adéu de Duran? Duran i Lleida va entrar de diputat al congrés l’any 1982. Va viure a la primera línia els catorze anys de presidència de Felipe González (PSOE), els vuit d’Aznar (PP), els set de Zapatero (PSOE) i els quatre de Rajoy (PP). En total, trenta-tres anys que avui poden estroncar-se, i que van tenir el punt culminant en el pacte del Majestic, l’aliança entre PP i CiU que ell i Pujol van bastir. El punt més baix, segurament, ha estat el cas Pallerols. El cas Pallerols és un cas de corrupció política demostrat no únicament per la premsa, sinó pels jutges. Es tractava de la desviació de fons de la Unió Europea destinats a ajudar els desocupats catalans. La justícia va demostrar que aquests diners acabaven finançant al partit de Duran i Lleida. Ell mateix va dir que si es demostrava el cas de corrupció dimitiria. I no va fer-ho, tot i que els acusats, subordinats seus a Unió, van acabar acceptant la culpabilitat. Parlem de l’any 2011. Poc després, la crisi havia començat a colpejar amb força. Aleshores, aquesta imatge del fotògraf Gorka Lejarcegi que va aparèixer a la premsa, on es veu Duran i Lleida esmorzant amb tot el luxe a l’Hotel Palace, també el va fer tocar fons: va transmetre una imatge de polític ric i distant, que encara arrossega ara. Durant molt de temps, Duran i Lleida ha estat un dels polítics més benvists segons les enquestes. Però la crisi i el procés sobiranista l’han allunyat de la centralitat. Duran al Palace. Fotografia de Gorka Lejarcegi al diari El País I això que ric, Duran i Lleida, no en va néixer. Prové d’una família del Campell, un poblet de la Llitera, però es va acabar casant amb Marta Colls, d’una família molt benestant de Barcelona, i membre d’una nissaga d’advocats, Colls i d’Alsius. Amb aquesta parella s’han comprat unes quantes cases, segons la declaració de béns que ell va fer l’any 2011 al congrés espanyol, (pdf) per les quals han demanat una hipoteca que puja a dos milions d’euros, sobretot al Banco Santander. A Barcelona, viu a Pedralbes, al costat de la Infanta Cristina i de Xavier Sala i Martín. A l’Empordà, vivia a les extenses propietats del sogre. Diuen que en aquelles propietats Duran i el sogre havien arribat a tenir reunions amb el rei d’Espanya. Pujol, en canvi, no va entrar-hi mai. Detalls que, si fossin certs, són metàfora de les tenses relacions entre Duran i Pujol, i les excel·lents relacions entre Duran i el sogre –burgesia catalana– amb les elits espanyoles. ‘Tots els homes de Duran‘ (2001) és un dels pocs llibres crítics escrits sobre aquest polític incombustible, Creu de Sant Jordi, eurodiputat un temps, i figura central de l’Espanya autonòmica. L’autor del llibre és un militant d’Unió, Josep C. Vergés. Un més dels antics companys de partit que Duran ha convertit en enemics arran del seu mandat de ferro. El llibre, que denuncia els casos de corrupció i clientelisme d’Unió, es pot consultar de franc a la xarxa, on l’ha penjat l’editorial Llibres de l’Índex (pdf). Josep Antoni Duran i Lleida, 1978 (fotografia a El Periódico) L’any 2013 Duran i Lleida ja va insinuar que plegaria. Poc temps després va tornar a donar-se d’alta per a exercir d’advocat. És l’advocat de Joana Ortega, la vice-presidenta del govern català que el govern de Rajoy ha portat als tribunals. Però no va saber plegar aleshores. El procés sobiranista va agafar més força encara i la centralitat que ell representava es va desplaçar. Sense enfilar-se al carro independentista, Duran no ha entrat al Parlament de Catalunya, i ja veurem si entra avui al d’Espanya.

Summary: L’adéu de Duran?


Pedro Sánchez va fracassar ahir per segona vegada per a ser investit president espanyol. El dirigent del PSOE només va aconseguir els vots dels diputats socialistes i del representant del Partit Regionalista de Cantàbria. En el seu discurs, Sánchez no va fer gens d’autocrítica i va responsabilitzar completament a Unides Podem i, especialment a Pablo Iglesias, del seu fracàs. Tanmateix, la seva supèrbia al congrés espanyol va topar de seguida amb l’enginy de la xarxa, que va recuperar dos piulets seus en els quals alliçonava Mariano Rajoy abans de la investidura fallida de 2016. En un primer missatge del 2 d’agost, Sánchez acusava l’ex-president espanyol de no voler pactar amb ningú. ‘Que assumeixi la seva responsabilitat constitucional i que es posi a negociar’, afegia. Si nadie quiere pactar con el señor Rajoy, el problema es del señor Rajoy. Que asuma su responsabilidad constitucional y se ponga a negociar — Pedro Sánchez (@sanchezcastejon) August 2, 2016 En un altre piulet, just abans de la sessió d’investidura, Sánchez culpava Rajoy del seu fracàs. ‘La responsabilitat és exclusiva del senyor Rajoy per haver estat incapaç d’articular una majoria’, va escriure. El 2 de setembre de 2016, el congrés va tombar la candidatura de l’ex-dirigent del PP. La responsabilidad de que el señor Rajoy pierda la investidura es exclusiva del señor Rajoy por ser incapaz de articular una mayoría. — Pedro Sánchez (@sanchezcastejon) 29 d’agost de 2016 L’octubre d’aquell mateix any, la cambra va investir Rajoy president amb seixanta-vuit abstencions del PSOE. Abans, l’executiva dels socialistes havia fet fora Pedro Sánchez de la direcció pel seu posicionament intransigent amb Rajoy.

Summary: La xarxa recorda a Pedro Sánchez les lliçons que donava a Rajoy abans de la investidura fallida de 2016


La Comissió Europea ha imposat avui una sanció de 485 milions d’euros als bancs Crédit Agricule, HSBC i JP Morgan per participar en un acord il·legal per a influir en els preus dels productes derivats dels tipus d’interès de referència com ara l’Euríbor. Aquests derivats són uns productes financers utilitzats per bancs i empreses per a gestionar els riscos de les fluctuacions del tipus d’interès. El seu valor deriva d’un tipus d’interès de referència que en el cas de l’euro és l’Euríbor. Alguns exemples d’aquest producte són els acords de tipus futurs, els ‘swaps’ o les opcions. Brussel·les acusa aquests tres bancs d’haver violat les normes comunitàries en matèria de competència en haver intercanviat informació sensible i manipular els preus dels productes derivats. És per això que la Comissió ha decidit sancionar aquestes amb una multa de 337.196.000 milions d’euros a JP Morgan, de 114.654.000 a CréditAgricole i de 33.606 milions a HSBC. La comissària de la Competència, Margrethe Vestager, ha recordat que els bancs han de respectar les regles de la competència de la Unió Europea com ho han de fer les altres empreses, i ha admès que és difícil fer un càlcul exacte dels beneficis que han obtingut les entitats financeres gràcies a aquest acord.

Summary: La Comissió Europea sanciona amb 485 milions d’euros a Crédit Agricole, HSBC, JPMorgan per manipular l’Euríbor


L’economista Guy Standing (1948), doctorat a Cambridge, és un dels pares teòrics de la renda universal bàsica: un sou per a tothom, tant si té feina com si no. També ha teoritzat molt sobre el precariat, la nova classe social que té feina ara sí, ara no, sense cobertures ni vacances pagades. Aquests dies és a Barcelona, convidat per la Literal Barcelona, fira de llibres i idees radicals, on presentarà el seu darrer treball, La corrupción del capitalismo (Pasado y Presente). Standing va predir fa un any l’emergència d’un monstre polític per culpa de les desigualtats socials. D’ençà que Trump va arribar a la Casa Blanca els rics comencen a interessar-se per ell. El conviden a Davos on el presenten com l’home que va pronosticar Trump i n’escolten les idees radicals sobre un sou per a tothom, sobre els perills de l’economia digital i sobre les falses promeses de la robotització. Es declara amic de la causa independentista, amb una posició radicalment d’esquerres, i no es mossega gens la llengua quan parla dels sindicats, que considera part del sistema. —Us he llegit una crítica del llibre al Financial Times, i m’ha sorprès: us deixaven bé! —Jo també l’he vista. Durant aquest darrer any, de sobte, molts representants de multinacionals, o el Financial Times, The Economist, o Le Monde, m’han vingut a cercar per demanar-me opinió. Em van convidar a Davos i tot, al gener. No hi estic avesat. Crec que s’han adonat que el sistema econòmic és tan desigual, i causa tanta inseguretat, i el precariat creix tant, que el resultat és… Donald Trump. I com que resulta que a la primera pàgina d’aquest llibre jo vaig predir l’emergència d’un monstre polític, doncs d’ençà que ha aparegut Trump molta gent m’ha vingut a cercar. I em diuen: tal com predeies, el monstre ha arribat! —A Espanya, el monstre no se n’ha anat mai. Hi manen els fills de Franco. —Ho són. Són els fills de Franco. I l’argument d’aquest llibre és que els neoliberals dels vuitanta i els noranta, els que van continuar la tradició populista de Franco i de gent com Reagan i Thatcher, han deixat pas a la dominació directa del capital financer. No tenim cap agenda neoliberal, ara. És capitalisme financer nu i cru. I crec que teniu raó: a Espanya teniu la continuació d’una dreta molt autoritària que, paradoxalment, i sense haver-se mogut gaire, ara va en harmonia amb la situació global. —No us preocupeu, que l’economia digital ho resoldrà tot! —El capítol sisè el dedico a l’economia de les plataformes digitals. Tal com existeix avui, és una nova forma de capitalisme rendista. Què fan les app? Són intermediaris entre una empresa i un treballador. O entre una empresa i un proveïdor. En anglès en diem labour broker. Tota la idea es basa en el fet que jo poso en contacte els dos extrems i em quedo un 25% o un 30% de cada transacció. Si entres a un taxi Uber, per exemple, de la carrera que paguis, un 25% se la quedarà Uber. Això és una forma de renda. Molt sofisticada. Però renda al capdavall. Les app són la metàfora de la nova forma de capitalisme rendista. Les app ens exploten a tots. Fins que no tinguem una política més progressiva, tots serem vulnerables. Avui ni ens adonem fins a quin punt ens exploten. —Però amb una app em faré ric. Puc llogar el pis. Sóc empresari gràcies a AirBnb. —Hi ha molta fantasia en l’economia digital. Hi ha molta falsa consciència. No fem sinó intensificar una forma d’autoexploració. El sentiment que ens hem de vendre a nosaltres mateixos. Com a societats, perillem de convertir-nos en béns de consum. Alguna gent se’n surt. Però accentua la nostra vulnerabilitat. Si cedeixo el meu apartament, on dormiré? Has de tenir dos apartaments, oi? Doncs la majoria de la gent no els té pas. Aleshores, per què no llogo la cuina? O l’habitació? Això és decadència de la teva privacitat, de la teva personalitat. Et converteixes en un instrument de creació de riquesa. —A Barcelona s’ha demostrat que la majoria de pisos que trobes a Airbnb és de gent que en té centenars. —Exactament. Hi ha una gran ironia, en tot això. Com més apartaments tingui disponibles una ciutat, més augmenten els sense-sostre. Perquè, com dieu, són els grans propietaris que tenen els pisos, els lloguen per mitjà de plataformes, cosa que fa pujar el preu, i el precariat no els pot pagar. I es queden sense casa. Que una ciutat tingui molts pisos disponibles fa que hi hagi més sense-sostre. —Escolteu, no ens hem de preocupar per res. Els robots treballaran per nosaltres. —A Silicon Valley em van convidar per parlar-ne. Sempre els dic que amb l’automatització, els robots donen més feina. No pas menys. Més. Però si estem tots enganxats a les aplicacions, als ordinadors, i controlats per Facebook, Google i la Wikipedia. Estem constantment a les nostres màquines. I això és una forma de control del sistema. Et lleves al matí i no passen ni quinze minuts que ja fas anar la maquineta. Amb el primer cafè! En lloc de relaxar-nos. O tenir sexe, no ho sé. L’altre dia vaig mirar algunes xifres i són espectaculars. La meitat dels beneficis de publicitat que aporta el món a internet, l’any passat, va anar a Facebook i Google. La meitat, només a dues companyies. N’extreuen rendes. I tots nosaltres treballem de franc per a ells. De franc. Hi aportem la nostra informació. Les nostres dades, a la xarxa de franc. Això també és part del capitalisme rendista. —L’argument del vostre darrer llibre, La corrupció del capitalisme, quin és? —L’argument d’aquest llibre és el següent. Com que tenim aquest sistema de capitalisme rendista, la distribució de salaris i ingressos del segle XX s’ha enfonsat. I això vol dir que no podem confiar a apujar els sous. No podem confiar-hi. Perquè el sistema ja no t’ho permet. El mecanisme dels salaris s’ha trencat. Això ens porta a la gran idea, que és el darrer capítol. Quina és la forma de distribució dels ingressos que desmantelli el capitalisme rendista d’ara? I la resposta, crec, és fer dues coses fonamentals. Primera, establir un sistema de fons sobirans. Crear un mecanisme que col·lectivitzi els ingressos de renda actuals. Amb recaptacions fiscals a tota forma de renda. Recuperant allò que és comú. Aquest fons sobirà, en cert sentit, seria una manera de nacionalitzar el control del capital. I fent això pots utilitzar el fons per fer inversions ecològicament sostenibles. S’eviten els paradisos fiscals i, finalment, es fa servir per donar una renda bàsica universal. Hem d’optar a la renda bàsica universal. Un sou per a tothom, tingui feina o no. Una renda que permeti de viure. Millorar salaris no servirà de res. —Per què? —Intenta millorar els salaris a Espanya. Milions de feines se n’aniran a Àsia. Acabarem adonant-nos que en una situació mundial, en què la desigualtat existeix arreu, has de tenir un sistema diferent. I aquí és on entren en joc les polítiques progressives. I és evident que els mercats financers ‘hi oposaran. És així. —Quan vau anar a Davos i els explicàveu això, ningú no va adonar-se que, fins i tot per a ells seria positiu? —Doncs sí. I és la part interessant. Em van demanar que presentés el llibre a un grup reduït de CEO. Respecto la discreció que em van demanar. Però sí que us dic que, al meu costat, hi havia un dels homes més rics del món. Tal com ho sentiu. I al final fa: ‘Dieu que el sistema està manipulat, i juga a favor dels rendistes.’ I dic: ‘Sí.’ I ell respon: ‘Hi estic d’acord i és una desgràcia.’ Tenia l’honestedat intel·lectual de dir-ho, tot i ser ell mateix un rendista. I em va dir: ‘Ens hem quedat massa. Hem guanyat massa.’ Se n’adonen, que han creat un nou monstre, representat per Trump, i el Brexit, i Le Pen, i la darrera cosa que el capitalisme vol és una economia mundial inestable. Volen fer beneficis. Per tant, la darrera cosa que voldrien és un canvi cap a l’extrema dreta de Franco, Trump, neofeixistes, etc. Per això crec que comencen a deixar-se convèncer. Em trobo en una situació estranya: políticament a l’esquerra, per primera vegada les multinacionals em conviden sovint. —Rebre un sou perquè sí? No me’l mereixo. —Aquesta setmana es publica un llibre nou, en anglès, on responc també a aquesta qüestió. Basic Income, and How we could make it happen (‘Renda bàsica, i com podem fer-la realitat’). És el resum de trenta anys. Perquè fa trenta anys que hi treballo. Primer: si reps una herència privada, vol dir que reps una cosa sense haver-te-la treballat. Com la renda bàsica universal. No has fet res per rebre-la. Amb l’herència, és ton pare que va fer no sé què. O l’avi. Però hauríem d’acceptar que la riquesa que heretes, o la que hereto jo, o la del veí, tenen més a veure amb els esforços dels nostres avantpassats, i de moltes generacions. I què en sabem, en el fons? No sabem si l’herència és gràcies al meu avantpassat, o al teu, o de tota la resta. I en cert sentit, la renda bàsica universal és un dividend social que pagues a la gent, i que tots rebríem gràcies als esforços de tots els nostres pares, i tots els nostres avis, i els avantpassats de tothom. I això ajuda a la solidaritat social. Per tant, sí que la mereixes. I tant que sí. Com a ésser humà. Aquesta és la primera resposta que et donaria. —Per què dieu que l’herència que rebo no sabem si és gràcies al meu avi, i no al vostre? —Molta gent que s’ha fet rica, si en mires la història, veuràs que s’ha fet rica gràcies a gran quantitat de recursos públics, i d’ajudes. Mira Facebook. No existiria sense les WWW, inventada per un home que no va voler fer-ne diners. Ho va donar de franc per tothom. N’hem vist tants, de casos com aquest! Un que dóna de franc i després uns quants que es fan rics. L’hereu de Facebook no deu res al que va inventar la WWW ? Vull dir això. —Heu participat en proves pilot de la renda bàsica universal. No és teoria i prou. On heu estat? —L’Índia, l’Àfrica, Finlàndia, que, com dèieu abans, el fa un govern de dretes, però només per a desocupats (que per mi no és ben bé igual, però almenys va en la direcció i fan servir la retòrica). Sóc a punt de començar-ne un a Ontario, Califòrnia, Oakland, que és privat. Un altre, de molt gran a Kenya, amb una ONG que es diu Give Directly. Fins i tot sé que se’n prepara un a Barcelona. —Perdoneu? A Barcelona? —Sí. A Barcelona es prepara un projecte pilot de renda universal. Al barri del Besòs. Basat en un projecte del Canadà. De moment, només és en fase de planificació. Són molt importants, les proves pilot, perquè convencen els crítics. Per exemple, els que diuen que la gent, amb diners, es convertiria en gandula. Doncs no. Del pilot de l’Índia en vam fer un llibre amb els resultats. Vam donar un sou a 6.000 persones. Homes, dones i nens. Escollíem àrees i, durant 18 mesos, tothom rebia un sou, treballessin o no. Va millorar la nutrició dels nens, la salut de tothom, i, ves per on, l’activitat econòmica va millorar. Com us deia, la gent hi guanya seguretat, i per això comencen negocis. Vam apujar el nivell econòmic de la zona. Res de ganduls. —Cap gandul? Costa de creure? —Molt pocs. I us diré per què: hi ha la pressió moral. Tu que reps, contribueix. Això passa. —Quines altres conseqüències té, rebre un sou perquè sí. —La renda bàsica universal reforça la llibertat republicana. La llibertat de dir que no. De trobar gent d’estatus similar. De no estar sota la teva voluntat. No em pots dominar més. Penseu en moltes dones. Podran deixar aquestes relacions opriments. Només em quedo amb ell perquè necessito els seus diners. I mira que l’odio. Doncs això s’acaba. Penseu també en els discapacitats, per exemple. Depenen de la gent, i la burocràcia. Ho hem vist en proves pilot a l’Índia. D’entrada tots recuperen la dignitat i veuen que són importants. I s’alliberen. Aquesta part d’alliberament és bàsic. I el tercer argument és aquest: la renda universal bàsica dóna seguretat. I la seguretat, ens han ensenyat els psicòlegs, és molt important. Si no en tens, el teu coeficient intel·lectual baixa, prens decisions equivocades, estàs tens. I la seguretat ajuda a tenir força mental, veiem que la gent es fa més altruista, més tolerant als estrangers i als immigrants. Els del precariat consideren els sindicats representants del sistema —Qui ho paga, tot això? —Aquesta és la resposta que dono al llibre. El capitalisme rendista és immoral i sense control. Hem de construir el fons sobirà que us deia. —Passem ara al precariat. Com el descriuríeu per a algú que no ha sentit mai la paraula? —Primer, són gent forçada a una vida laboral inestable. Tenen feina ara sí, ara no. Contractes curts. Sense cobertures. La majoria dels periodistes se centren en aquest aspecte. No és l’únic. Per mi és el menys important. Perquè també hi ha tota la feina que no es cobra: fer contactes, fer currículum per a centenars de feines, fer cursos nous. És viure explotat fora del lloc de treball i de l’horari laboral. Un altre aspecte és que el precariat, en molts casos, és gent amb un nivell d’estudis superior al que correspon a la feina que fan. No fan servir les seves qualitats. Un altre és que no tenen vacances pagades, ni pensions, ni baixes de maternitat. L’estat ha canviat tant que ara no reben subsidis estatals de cap mena. I també perden drets civils. Si algú comet una injustícia amb tu (un buròcrata, el teu cap) creus que hi podran fer res? Es troben perduts. I drets polítics, tampoc en tenen. A diferència del vell proletariat, que tenien partits socialdemòcrates, o partits socialistes, aquests no tenen cap partit que els representi. —Ni sindicats. Sindicats, tampoc no en tenen. —Justa. Ahir a la nit ho explicava tot sopant a uns sindicalistes. Quan faig una reunió amb precariat, i parlo dels sindicats, rebo això . Arreu del món em passa el mateix. Escolten la paraula i se’n van al bar. Consideren els sindicats els representants del sistema. O els sindicats canvien, o això continuarà igual. Per això els sindicats s’han de transformar en representants de la gent contrària a l’estat. Ho deia ahir, si vols exagerat, però bàsicament correcte: pel proletariat el patró és l’enemic. Pel precariat, és l’estat. —Desenvolupeu-ho, si us plau. —Són les institucions de l’estat que produeixen el capitalisme rendista. Les institucions estatals són les que fan que no tinguin subsidis de cap mena. Les institucions estatals permeten les portes giratòries. Aquests són els enemics. Les nostres prioritats, i la nostra retòrica, ha de canviar. —Els sindicats, que viuen de l’estat, contra l’estat? No ho veig clar. —Els sindicats travessen una crisi. Per això cauen. Ho saben. I per això, en alguns països, veiem com apareixen noves organitzacions. —Seguiu la política catalana i el desig de ser independents? Com ho veieu? —Tinc bons amics catalans que són molt partidaris de la independència de Catalunya. I el segon llibre de la meva sèrie, titulat Precariat Chapter, té una portada amb una fotografia d’una manifestació on onegen banderes catalanes. Quan l’editor me la va ensenyar, em va demanar, t’agrada? Vaig dir que sí, però per dins vaig pensar, no li diguis per què, que encara me la farà treure.  Vaig enviar-ne una còpia a Javier Ravientos i David Casasses. I em van dir: ‘Ei, gran tria!’  He de dir una cosa: no sóc nacionalista de cap mena. Ara, crec que en aquest moment, el localisme i la reconstrucció de la comunitat no té res a veure amb el nacionalisme. És una altra cosa. És el nosaltres contra les finances. Mira el Regne Unit. Es podria interpretar el nacionalisme escocès com un rebuig de la City de Londres. I aquí, contra Madrid i el Banc Central Europeu. I per tant, sé perfectament qui són els meus. Al mateix temps, sé que el nacionalisme pot portar al patrioterisme. Però si fos català, sé perfectament quins serien els meus. —Aquí, poc racisme ni sentir-se superiors, tal com ho veig jo. —En aquest període de capitalista rendista, una de les coses que volen els rendistes, i han aconseguit, és l’esfondrament de comunitats. Ja no tenim sentiment de pertànyer a una comunitat. I els catalans representeu, des del meu punt de vista, i en els meus llibres, la construcció de solidaritat. L’economia també construeix solidaritat a escala local. Teniu la llengua, les tradicions, la història i la cultura. I són vitalment importants de rescatar. Ara i aquí. Per tant, intel·lectualment, no tinc cap mena de problema. En el cas català, sé perfectament a quin costat sóc.

Summary: Guy Standing: ‘Hem d’optar a un sou per a tothom, tingui feina o no’


El parlament ha aprovat avui el decret llei sobre l’emergència climàtica, que inclou la derogació de l’anterior -Decret 147/2009- que limitava la implantació de parcs eòlics i fotovoltaics a Catalunya amb l’objectiu d’avançar en la mitigació del canvi climàtic i en la transició ecològica. La consellera d’Empresa i Coneixement, Àngels Chacón, ha explicat que el nou decret desplega la visió del govern en matèria energètica amb ‘un nou model basat en el foment de les energies renovables, centrat en el consumidor i que afavoreix la descarbonització de l’economia’. El text elimina barreres administratives per a la implantació d’energies renovables, estableix un procediment de tramitació més àgil i afavoreix la implantació de sistemes d’autoproducció als edificis i als espais públics de la ciutat. També recupera articles de la llei del canvi climàtic anul·lats pel Tribunal Constitucional (TC) modificant la seva redacció, com els relatius a la neutralitat d’emissions de CO2 per a l’any 2050, l’electrificació dels ports de la Generalitat, la limitació de la fracturació hidràulica i la penetració de la mobilitat elèctrica en el transport. Segons Chacón, amb el decret eliminen les barreres per crear energies renovables garantint que ‘no tinguin un impacte ambiental, paisatgístic ni urbanístic’, i ha fet una crida també a transformar la manera com els ciutadans produeixen i consumeixen energia per justificar la urgència de la mesura. A més, ha explicat que aviat tramitaran la llei de transició energètica, per posar les bases de la transició energètica i establir estratègies a llarg termini, i crearan l’Agència Catalana de l’Energia com un òrgan ‘que ha de permetre coordinar i exercir el governament de la transformació del model energètic del país’.

Summary: El parlament català valida el decret que deroga la limitació per implantar parcs eòlics


Una agència de comunicació i màrqueting procedent de l’Índia ha publicat de forma pública una base de dades amb els números de telèfon i els correus electrònics de més de 49 milions d’influenciadors d’Instagram. L’investigador de seguretat Anurag Sen va comunicar l’existència d’una base de dades sense protegir -no tenia contrasenya- al mitjà Tech Crunch, que van rastrejar la informació facilitada fins a arribar a l’origen d’aquesta, com explica el mateix mitjà. La base de dades va resultar ser d’una agència de comunicació i màrqueting de Mumbai (l’Índia) anomenada Chtrbox, que es dedica a contractar influenciadors per publicar anuncis o continguts patrocinats per a les seves empreses clients. La base de dades incloïa el seu nom d’Instagram, el nombre de seguidors, les seves biografies a la xarxa social o la seva ubicació geogràfica. També estaven registrats el banc de dades els números de telèfon personals i adreces de correus electrònics. En la llista es van trobar set comptes d’influenciadors de la xarxa social en una posició elevada, entre ells, blocaires sobre alimentació, celebritats i altres influenciadors. Tech Crunch va contactar amb diverses persones destacades a la llista i dues van confirmar que les dades de contacte eren les que havien fet servir per a crear el seu compte d’Instagram. Chtrbox ja ha retirat la base de dades de la xarxa, però no ha detallat com van aconseguir aquestes dades personals, ni per què, ni com s’han filtrat en el públic.

Summary: Difonen sense protegir una base de dades amb informació de més de 49 milions d’influenciadors


El filòsof i professor Xavier Antich (1962) acaba de publicar llibre, La voluntat de comprendre (Arcàdia), on es recullen gairebé tots els articles que ha escrit al diari Ara aquests darrers dos anys. Són peces breus, que poden ser enlluernadores, i que mostren la capacitat que té d’explicar conceptes profunds a través de l’objecte més quotidià, com una cadira, per exemple. Professor d’estètica de la Universitat de Girona i d’un taller d’humanitats per a directius d’ESADE i president de la Fundació Tàpies, Xavier Antich es defineix com un marxista heterodox. Visita la redacció de VilaWeb ple d’energia, i durant una hora parla del seu llibre, de la polèmica amb Benet Salellas sobre els jueus i de la seva infantesa a la Seu d’Urgell, per exemple. —Com els escriviu, els articles? —Amb el pensament sóc molt sistemàtic, però amb la pràctica d’escriptura sóc caòtic. Els puc fer a les sis del matí quan pujo a Girona, a les onze quan en torno, abans de dinar, a casa, o al Glaciar de la plaça Reial. Allà molts! Molts. A mi el soroll no em molesta gens. —Dieu que una lectora us va enviar articles vostres però recitats en veu alta! —Una actriu que no coneixia un dia em va dir: m’ha agradat tant aquest article, el primer del llibre, que l’he enregistrat i te l’envio. Encara se’m posa la pell de gallina. Una meravella. I dues amigues de la Seu (l’una veterinària, i l’altra radiòloga) m’envien fotografies del lloc on em llegeixen els articles. I encara ho fan. —Quin pes doneu al fet de ser fill de llibreter i mestra. —Un pes absolut. Ho he volgut posar a la solapa: sóc fill de llibreter i de mestra. Entre els grecs era la cosa habitual: et presentaves dient sóc fill de tal i tal. Però avui sembla que queda massa íntim. Per mi són els dos referents de les meves dues passions, i que m’agradaria pensar que em defineixen: llibres i docència. A la llibreria de la Seu d’Urgell, també hi teníem diaris, i des que tenia sis anys que repartia El Correu Català, El Ciero, El Tele/eXprés, el Dicen, etc. —Impressionen els articles per una cosa. Citeu llibres sense parar. Quants en llegiu? —Un llibre el dia, no, però entre dos i quatre la setmana, sí. Mira, tinc una malaltia: m’agrada llegir els contemporanis. Començant pels filòsofs. Veig un llibre i pam! Cap a la motxilla. Per exemple, acaba de sortir en català Ètica a Nicòmac, d’Aristòtil, en una edició extraordinària. Només hi és en alemany, francès, anglès i català. Un d’aquests luxes de la cultura que s’ha de pregonar amb altaveu. Rellegint-lo veus que un text escrit fa 2.500 anys, però et continua dient coses sobre l’amistat, l’acció, que podria parlar dels diaris avui. —Al llibre citeu el neuròleg Oliver Sacks. Compartim ídol! —Ara llegeixo Els ulls de la ment. No l’hi coneixia. Una meravella. Enlluernador. Explica casos de gent que s’adona que no pot llegir. Hi veuen perfectament, però no interpreten què llegeixen. Per contra, en un dels casos, pot continuar llegint una partitura. I t’ensenya què vol dir la visió, el pensament, la memòria i el món fascinant de dintre el cap. —Dieu que fa vint anys que escriviu un llibre de filosofia. —No vaig poder evitar de fer la confessió. El darrer llibre que vaig escriure va ser El rostre de l’altre, quan vaig guanyar el premi Joan Fuster, l’any que es va morir ell. Una cosa mítica en la meva formació i en el que he acabat essent. Però ja han passat vint-i-cinc anys. No he parat d’escriure. He fet més d’un centenar de textos de recerca. I faig classes. I escric articles. I entremig fa vint anys que treballo en un text que té a veure amb l’estètica i l’estètica política. I va molt lent. Molt lent. Envejo la gent que escriu un llibre l’any. —Es veu que llegiu grec antic. Quines llengües podeu llegir? —Català, castellà, anglès, francès, italià. I alemany, més llegit que no parlat. A banda, com dieu, el grec antic i el llatí. Amb diccionari al costat. Per cert, ara hi ha un diccionari grec antic – català que és meravellós. Només es troba en anglès, francès, alemany, i ara en català. —Feu classes a ESADE a directius, sobre novel·les i peces d’art. No és habitual. —Neixen de la convicció que gent superformada en qüestions d’empresa, economia i finances eren analfabets en l’àmbit de les humanitats. Tenim la consciència que llegir un llibre, o analitzar una obra d’art, pot tenir incidència en la qualitat del seu treball a l’economia. Són directius d’empresa i amb capacitats tècniques. Però què ensenya més que una bona novel·la sobre la psicologia humana? Amb una gran obra de ficció, com Rei Lear, o novel·les com les d’Émile Zola, assumeixes un refinament que no és gaire habitual. Això ensenyem. Una de les lectures que més ens va commoure, a les classes, és El raïm de la ira, de Steinbeck. Un dels diagnòstics literaris més lúcids sobre les causes de la Gran Depressió americana. Una de les sessions més memorables. Sempre m’ha molestat molt la gent que analitza l’art només pels artistes. Les novel·les no s’han fet per als professors de literatura. Veure que les novel·les són capaces de donar respostes a directius d’empresa, per mi és un luxe. N’aprenc, de les seves mirades. —Walter Benjamin, per què és tan citat als vostres articles? —Perquè crec que ell i Emmanuel Levinas són els grans pensadors del XX. I perquè moltes coses que va dir són pronòstics visionaris. I perquè forma part d’una tradició de la qual em sento partícip: el marxisme més heterodox, crític. I una anàlisi de la realitat social des de l’esquerra radical que no és dogmàtica ni amb fórmules preestablertes. Un cas insòlit entre els pensadors d’esquerres. Personatge molt heterodox. Marxista, però no el trobarem en els manuals, no. —Quins serien els grans llibres de filosofia, en català? —Per mi hi hauria Les formes de la vida catalana, de Ferrater Mora. I La teoria de la sensibilitat, de Rubert de Ventós. Les dues grans aportacions catalanes al pensament europeu. I no podem deixar d’esmentar L’Home, mesura de totes les coses, de Joan Fuster. Si ens posem puretes, no és llibre de filosofia. Però per mi conté molta més filosofia que no pas molts altres. —Per què aquesta obsessió amb els objectes? Hi ha la gran frase: ‘Un objecte sempre porta part de la mirada dels qui l’han mirat’ —Benjamin, altre cop. Jo, que sóc aristotèlic, estic convençut que la filosofia no pensa idees, o teories, sinó que a través de les idees pensa en coses concretes. Persones, realitats i objectes concrets. I la nostra relació amb els objectes. I Ernst Bloch, un dels meus favorits, des del marxisme crític, fa la filosofia de la vida quotidiana. Una anàlisi de les coses quotidianes: cadires, matalassos, etc. Vaig pensar que per a lectors de premsa, que potser els rellisca la filosofia, podia fer servir objectes com una porta d’entrada. Què passa amb la roba d’algú que s’ha mort? Què passa quan veiem una bufanda a terra? O un abric. O un matalàs, per què té tanta importància? —La premsa informa, i influeix. Un article vostre ha suscitat un article mig de disculpa de Benet Salellas, diputat de la CUP. —Benet Salellas, amb el tot el respecte que li tinc, i la complicitat, com és prou sabut, va fer unes declaracions que al meu entendre eren d’una certa gravetat. Qualificar de botxí el representant dels jueus de Catalunya és d’una gravetat impressionant. I més al parlament. N’hem parlat a través de correu electrònic. Sé que ell, en el seu article, diu que entenia que Benguigui venia en representació de l’estat d’Israel. I vaig haver-li d’explicar que israelita, jueu, no és israelià, habitant d’Israel. No és igual. I hauria estat molt bé que en el seu article, reconeixent això, s’hagués retractat de l’afirmació de botxí. Fa una certa autocrítica, però em sembla que qualificar de botxí un jueu de Barcelona, a mi modestament i amb tota la prudència, em val com a autocrítica, però no com a correcció. —Antisemitisme a l’esquerra. Owen en parlava a The Guardian. Ens passa a Catalunya? —Ho crec. I és un dels drames. I és un problema greu. Fa sis-cents anys els vam fer fora. I eren catalans jueus. Jueu és un adjectiu, i aquí l’hem convertit en substantiu. I si els substantivem, sempre seran l’altre. Els altres. Jo passejo amics pel Call de Barcelona i em pregunten sobre els jueus, com si no fossin catalans, també. I ho eren i ho són. Catalans jueus. —Sou anticapitalista? — Sí. Sé que som minoria, però també veig que tothom és conscient que aquest sistema no funciona. És curiós, també. Crec que aquest sistema no solament genera injustícies, sinó que se sosté en injustícies d’arrel. En això, si traiem l’etiqueta anticapitalista, poc o molt, si traiem els més convençuts, molta gent hi està d’acord. A mesura que coneixes més com va el món, t’adones que no depèn de la conjuntura, d’aquest govern o d’aquell. Depèn més de les normatives macrostatals que regulen el sistema. —També s’ha d’acceptar que l’anticapitalisme potser no té proposta concreta. —Segurament allò que més em neguiteja és veure que som conscients que el sistema no funciona i que les reformes no poden impugnar-lo de base, però tampoc no tenim models operatius que puguis identificar. Jo no subscric, ni vull, Veneçuela com a model. Veneçuela no em sembla model de res. I la meva posició seria tan frontal contra Veneçuela com amb el sistema actual. Per tant, sempre és difícil de justificar-se quan et demanen un model existent. —Què n’opineu, del full de ruta independentista actual? —El full de ruta, en els termes que s’ha definit, serà difícil que condueixi a bon port. La situació és tan complexa que si la iniciativa no sorgeix d’un acord que respongui a una certa sintonia a demandes molt heterogènies, no ens en sortirem. Jo sóc admirador de la revolució americana. Hi ha processos ja delimitats i dibuixats vàlids. Hem d’anar a models formatats internacionalment. És clar que hi ha vies que no tenen sortides. No hi haurà referèndum pactat. Això és obvi. Està molt bé que alguna gent ho defensi. I alguns és el màxim a què poden arribar. Que cadascú defensi allò que pugui. Les emergències del país són extremes. No podem esperar vint anys. Però prendre decisions unilaterals també es fa complicat, amb les dades actuals.

Summary: Xavier Antich: ‘Jueu és un adjectiu, i aquí l’hem convertit en substantiu’


El Jutjat Central d’Instrucció número 3 de l’Audiència espanyola ha admès a tràmit una querella criminal que ha interposat la Plataforma Integral del Taxi contra les principals empreses de VTC a l’estat, entre les quals hi ha Uber i Cabify. Segons ha assenyalat a Europa Press el coordinador i portaveu de Taxiproject 2.0, Tito Álvarez, es tracta d’un conjunt de 2.000 querelles criminals interposades contra 19 corporacions de VTC i 39 administradors i consellers d’aquestes companyies. Els taxistes, que van interposar aquesta querella a finals del mes de maig, acusen aquestes empreses de vuit delictes, entre els quals el d’estafa contra els drets dels treballadors i contra la Hisenda Pública, tots dos en dues modalitats, d’administració deslleial, blanqueig de capitals i d’alteració del preu del servei ‘mitjançant engany’, previstos en el Codi Penal i amb 57 anys de presó. D’aquesta manera, la magistrada del Jutjat d’Instrucció número 3 María Tardón va redactar una interlocutòria el 26 de juny en la qual declarava que aquests fets ‘presenten característiques que fan presumir la possible existència d’una infracció penal.’ En la mateixa interlocutòria, la jutgessa transmet la querella a la Fiscalia perquè determini o, si escau, incoï les diligències a practicar, una resolució que no és ferma i davant la qual no s’ha interposat cap recurs de reforma davant del mateix jutjat. Segons Álvarez, entre les empreses querellades es troben Cabify, Uber, Cibeles Confort Cars, Gesstaxi Gestión, Ares Capital, Siargao Director Ship, Vector Ronda Teleport, Moove Cars Sustainable Transport, Maxi Mobility, Prestige and Limousine, Aerocity, Tibus Bussines Cars i Garment Investments.

Summary: L’Audiència espanyola veu indicis d’infracció penal d’Uber i Cabify


Els mals resultats de Compromís a les eleccions espanyoles del 28-A han fet que amb vista al 10-N la coalició opti per concórrer conjuntament amb la nova formació d’Íñigo Errejón, Més Madrid. Les executives del Bloc i d’Iniciativa pel País Valencià s’han decantat majoritàriament a favor d’anar en coalició respectant les sigles en cada territori i l’executiva de Compromís ho ha ratificat. Ara caldrà fer una consulta entre les bases per acabar de tancar la decisió. També es convidarà més formacions nacionalistes, com ara Més per Mallorca, a formar-ne part. Els partidaris d’anar amb Més Madrid recorden que Compromís es va presentar tot sol el 28-A i només va obtenir un diputat. En canvi, als comicis del 2016, quan es va presentar amb la marca A la Valenciana –de la qual formaven part Podem i Esquerra Unida–, en van aconseguir quatre. Els més recelosos de pactar eren els del Bloc, que preferien concórrer-hi bo i sols per marcar una agenda valenciana, però finalment la posició de Joan Baldoví a favor de pactar amb Errejón s’ha acabat imposant. Pel que fa a la formació d’Oltra, els hauria agradat d’incloure-hi Podem i fer una gran coalició d’esquerres, però finalment la proposta no ha reeixit perquè Compromís vol allunyar-se de la confrontació entre el PSOE i Podem, que és la causant de la repetició electoral.

Summary: Compromís opta per coalitzar-se amb Errejón per al 10-N


La consellera d’Agricultura, Ramaderia, Pesca i Alimentació de la Generalitat de Catalunya, Teresa Jordà, i el conseller de Medi Ambient, Agricultura i Pesca del Govern de les Illes Balears, Vicenç Vidal, han acordat d’obrir vies de treball per a defensar els interessos conjunts en matèria agrícola i pesquera arran de les reformes previstes de la Política Agrària Comuna (PAC) i del model de gestió de la pesca d’arrossegament. Tots dos consellers s’han reunit aquest matí a la seu del Departament d’Agricultura, a Barcelona. Jordà ha explicat que els dos governs havien constituït un grup de treball per definir els punts en comú que ajudaran a donar resposta als agricultors, ramaders i pescadors. També ha remarcat la importància d’aquest eix mediterrani. ‘Dóna valor a tot allò que ens uneix. Junts podem arribar més lluny’, ha insistit. Així mateix, ha destacat el model que impulsa el seu departament, basat en la cogestió. Un model que és guardonat i reconegut en el sector de la pesca i que ha estat premiat per la FAO. El conseller Vicenç Vidal també ha indicat: ‘Hem de defensar les nostres diferències davant Europa. Som singulars. No poden tractar totes les regions de la mateixa manera perquè l’agricultura no és igual. La realitat física, el clima, la terra, la tipologia d’explotacions, la cultura que determina com es fan les explotacions, són diferents. Aquest fet s’ha de recollir en la política agrària comuna’, ha afirmat.

Summary: Catalunya i les Illes fan pinya per a l’eix mediterrani en la reforma de la PAC


Tan sols dos dies després de la descoberta d’un camió frigorífic abandonat en una carretera a l’est d’Àustria amb setanta-un refugiats asfixiats, la policia austríaca ha localitzat ara un altre camió prop de St Peter am Hart, a la regió de Braunau, que transportava vint-i-sis persones amagades i han estat rescatades. Tres infants, amb tot, es troben en estat crític per deshidratació i se’ls ha traslladat a l’hospital. El conductor, de nacionalitat romanesa, ha pogut ésser detingut, tot i haver intentat fugir. Segons les primeres informacions, els refugiats que anaven dins el camió provenen majoritàriament de Síria, l’Afganistan i Bangla Desh. Respecte al primer camió descobert dijous, ja han passat a disposició judicial les quatre persones detingudes a la veïna Hongria per la presumpta implicació en l’abandonament dels refugiats. Les autoritats austríaques, per la seva banda, ja n’han demanat l’extradició.

Summary: Localitzen a Àustria un altre camió ple de refugiats, amb tres nens en estat molt greu


El president del PP, Pablo Casado, ha decidit decapitar la candidatura del partit a les eleccions al parlament basc del 5 d’abril. ‘M’acaba de comunicar que no seré el candidat a les eleccions’, ha escrit a Twitter Alfonso Alonso, president de la formació al País Basc. El Presidente de @populares, Pablo Casado, me acaba de comunicar que no seré candidato a las elecciones vascas. Quiero agradecer todo el apoyo de @PPVasco que es y será siempre mi partido. — Alfonso Alonso (@AlfonsoAlonsoPP) February 23, 2020 Alonso, ex-ministre de Sanitat amb Mariano Rajoy, es va oposar a la coalició electoral amb Ciutadans, que ja s’ha provat en les eleccions espanyoles a Navarra. En aquest sentit, l’ex-batlle de Vitòria no volia perdre les sigles del partit i recelava de Ciutadans, un partit que sempre s’ha volgut derogar el concert basc. El trencament definitiu entre Alonso i Casado es va produir divendres quan va plantar les direccions de PP i Ciutadans en una reunió on s’havien de perfilar els detalls de l’acord.

Summary: Casado fulmina Alonso després de negar-se a pactar amb Ciutadans al País Basc


El secretari general del PSOE, Pedro Sánchez, i el de Podem, Pablo Iglesias, es reuneixen avui al matí per reprendre el diàleg que havien començat abans de la investidura fallida del dirigent socialista. Un debat força crispat que va fer créixer la tensió entre totes dues formacions amb retrets mutus. Tot amb tot, tant Sánchez com Iglesias han exhibit bona sintonia quan s’han trobat. Continúa la reunión entre @Pablo_Iglesias_ y @sanchezcastejon. Un desayuno para recuperar el diálogo 😉https://t.co/7ldB9aqnre — PODEMOS (@ahorapodemos) March 30, 2016 La reunió es fa quatre setmanes després d’aquell debat, en què el candidat del PSOE tan sols aconseguí el suport dels diputats de Ciutadans i de Coalició Canària i fou rebutjat pel PP, Podem, ERC, Democràcia i Llibertat, PNB, Bildu i la resta de forces polítiques. El 2 de maig s’acaba el termini per a investir un nou president. Ara tots dos dirigents creuen que cal començar una nova etapa per a formar amb urgència un govern que posi fi al mandat de Rajoy. També diuen que es necessiten acords amplis, però el principal escull és el pacte dels socialistes amb Ciutadans. Els dirigents de Podem repeteixen amb insistència que no poden formar part d’un govern on hi hagi el partit d’Albert Rivera, malgrat que es mostren disposats a escoltar la proposta de Sánchez. Sánchez veu possibilitats d’un govern ‘transversal’ El líder del PSOE va dir ahir que encara veia opcions per a construir un govern ‘transversal’ amb Podem i Ciutadans i que no descartava cap fórmula sobre la composició d’aquest executiu: ‘No em tanco a acceptar que hi hagi representants de Podem i Ciutadans dins el govern.’ Va avançar que recordaria a Iglesias que ja no hi havia gaire marge d’error i li demanaria que prioritzés l’agenda social per sobre de qüestions com l’autodeterminació de Catalunya. Sánchez va recordar que la seva formació i Podem no tenien majoria al congrés espanyol i va insistir: ‘L’acord amb Ciutadans és condició “sine qua non” per formar un nou govern.’ Els fronts oberts de Sánchez i Iglesias Tots dos dirigents arriben a la reunió amb fronts oberts en sengles partits. El secretari general del PSOE vol mantenir el lideratge malgrat la pressió de la presidenta andalusa, Susana Díaz. L’executiva del PSOE ha decidit d’ajornar el congrés que s’havia de fer al maig per evitar que s’interfereixi en les negociacions d’aquestes setmanes. Per una altra banda, Iglesias es troba enmig d’una crisi interna després de forçar la sortida del secretari d’organització, pròxim a Íñigo Errejón. Aquesta situació el pot afeblir a l’hora de negociar amb el PSOE. També s’haurà de veure si la proposta del referèndum català continua sobre la taula en la negociació o bé la desa en un calaix, tal com reclamen els socialistes i Ciutadans.

Summary: El PSOE i Podem reprenen el diàleg després dels retrets per la investidura fallida de Sánchez


El col·lectiu de batlles per a la defensa i el respecte de les llibertats i els drets fonamentals de Catalunya va reunir-se ahir per coordinar les accions orientades a denunciar la repressió que viu Catalunya. D’una banda, volen fer arribar el manifest al president francès, Emmanuel Macron, si pot ser amb una reunió. D’una altra, transmetre la informació a les dues assemblees franceses per mitjà dels electes locals. El col·lectiu compta amb 86 batlles sobre un total de 226 que hi ha a Catalunya Nord. N’hi ha de cada comarca, fins i tot de la Fenolleda. A la reunió també hi ha assistit el president de l’AMI, Josep Maria Cervera, i batlle de Port de la Selva. La reunió següent la faran a Prats de Molló el 24 de juliol.

Summary: Els batlles nord-catalans volen fer arribar a Macron un manifest contra la repressió


Un nen de tan sols quatre anys, va irrompre enmig del terreny de joc en un partit benèfic de rugbi que jugaven jugadors de llegenda de Nova Gal·les del Sud i de Queensland, a l’estadi Toowoomba, a l’est d’Austràlia. El nen, que s’havia escapat de la mare i s’havia perdut, va entrar per un extrem del camp i quan els jugadors el van veure li van donar la pilota i el van acompanyar al llarg de tot el camp, mentre els ‘rivals’ feien veure que queien i que no arribaven a placar el petit jugador. Finalment, i amb una mica d’ajuda, el nen va marcar l’assaig, que fou molt aplaudit pel públic. El vídeo d’aquest moment és un dels que ha corregut més a la xarxa aquesta setmana. Un essai de 100 mètres à 4 ansMême pas peur ! A 4 ans il échappe à sa mère, s’incruste sur un terrain de rugby et marque un essai. Posted by CANAL+ on dijous, 20 / agost / 2015

Summary: L’assaig d’un nen de quatre anys enmig d’un partit de llegendes del rugbi


La Comissió Permanent del Consell d’Estat ha avalat avui per unanimitat la interposició d’un recurs d’inconstitucionalitat contra la reforma de la llei de la presidència aprovada la setmana passada al Parlament amb els vots de JxCAT, ERC i la CUP, l’últim intent d’investir a distància Carles Puigdemont. Amb aquest aval –preceptiu però no vinculant- l’executiu espanyol ja té via lliure per abordar la qüestió en un Consell de Ministres –previsiblement extraordinari- en els pròxims dies, i interposar el recurs davant el Tribunal Constitucional espanyol. L’escrit inclourà una petició perquè s’apliqui l’article 161.2 de la Constitució espanyola i, per tant, la llei quedi suspesa automàticament des del moment en què el Tribunal Constitucional espanyol l’admeti a tràmit. Mentrestant, el govern espanyol continua sense publicar la llei al Diari Oficial de la Generalitat (DOGC) o al Butlletí Oficial de l’Estat (BOE), de manera que la norma encara no té vigència i no pot donar peu a una investidura a distància de Puigdemont. Els membres del Consell d’Estat han actuat d’urgència després que el Consell de ministres els va fer divendres la petició d’informe per poder impugnar la norma aprovada al Parlament. Els magistrats han emès un dictamen favorable a les tesis del govern espanyol després que el passat mes de gener van actuar en direcció contrària i no van avalar la interposició d’un altre recurs del govern espanyol –que el va acabar presentant igualment- contra la convocatòria del primer ple per a la investidura a distància de Puigdemont. Aleshores, l’executiu va tirar pel dret sense fer cas del seu criteri i va aconseguir que el Tribunal Constitucional espanyol dictés mesures cautelars sense ni tan sols admetre a tràmit el seu recurs –cosa que va acabar fent el 26 d’abril- i impedís que el Parlament pogués investir Puigdemont. La reforma de la llei de la presidència de la Generalitat és l’últim intent de les forces independentistes per poder investir a distància Carles Puigdemont. Previsiblement el recurs que interposarà el govern espanyol recollirà els termes d’aquesta última resolució per la que el Tribunal Constitucional espanyol va admetre a tràmit la setmana passada el primer escrit de l’executiu de Rajoy contra la investidura de Puigdemont. En aquesta resolució el TC ja advertia la Mesa que es declararà ‘radicalment nul i sense valor ni efecte’ qualsevol acte, resolució o acord que contravingui la suspensió acordada. És a dir, que tancava la porta ja a qualsevol modificació de la Llei de presidència per permetre una investidura de Puigdemont a distància.

Summary: El Consell d’Estat dóna via lliure al govern espanyol per dur la reforma de la llei de presidència al TC


L’obra ‘La Sega’ (Proa, 2014), de l’escriptor valencià Martí Domínguez, ha guanyat la dissetena convocatòria del premi Joaquim Amat-Piniella, que per onzè any consecutiu es concedeix a una obra ja publicada. El guardó, que s’ha entregat aquest dijous al vespre a l’Auditori Plana de l’Om de Manresa, vol reconèixer la millor obra narrativa de temàtica social contemporània publicada entre la tardor de 2015 i la tardor de 2016. ‘La Sega’, que ja va recollir el Premi Crítica Serra d’Or 2016 de Novel·la, aborda la temàtica de la resistència armada antifranquista al camp valencià des del punt de vista d’un infant. Segons ha declarat en diverses ocasions el mateix Domínguez, “el llibre és un homenatge als masovers valencians”. L’entrega del premi Joaquim Amat-Piniella, que està convocat per Òmnium Bages i l’Ajuntament de Manresa, ha anat precedit de la representació ‘Planes i Amat, dos joves amics manresans’, dirigit per Ivan Padilla, i que ha consistit en un diàleg ambientat en l’any 1993 entre Joaquim Amat-Piniella i Josep Maria Planes. D’aquesta manera, la comissió que organitza el Premi s’ha volgut afegir als actes de l’Any Josep Maria Planes. Tot seguit, s’ha fet públic el veredicte del jurat format per Genís Sinca, Toni Mata, Llorenç Capdevila, Montserrat Caus i Jordi Estrada, que ha decidit, per unanimitat, atorgar el premi a l’obra ‘La sega’, de Martí Domínguez. L’escriptor valencià s’ha endut el guardó, que consisteix en una escultura obra del reconegut escultor manresà Ramon Oms. El jurat ha triat aquesta obra entre les tres finalistes d’enguany, entre les quals hi havia ‘Ha nevat sobre Yesterday’, de Gabriel Janer Manila; ‘Les fantasies del nàufrag’, de Pep Albanell; i ‘Primer paisatge’, d’Isidre Grau. Una dilatada trajectòria El periodista, assagista i novel·lista Martí Domínguez (Madrid, 1966) és doctor en biologia i especialista en lepidòpters. Des de l’any 1999 dirigeix la revista científica Mètode, per la qual cosa fou guardonat amb el Premi Nacional de Periodisme l’any 2007. Actualment fa de professor de periodisme a la Universitat de València. ‘El somni de Lucreci’ (2013) va rebre el Premi Carles Rahola d’assaig. Com a novel·lista, és autor de ‘Les confidències del comte Buffon’ (1997), que va guanyar els premis Andròmina, Creixells i de la Crítica de la Universitat de València; ‘El secret de Goethe’ (1999), Premi Prudenci Bertrana i de la Crítica de la Universitat de València; ‘El retorn de Voltaire’ (2007), Premi Josep Pla; i ‘El fracassat’ (2013). ‘La Sega’ és una novel·la que relata la història d’en Goriet, fill petit d’una família de camperols valencians que, en plena postguerra, ajudaven (mig per por i mig per convicció) els maquis, veu com el seu paradís és esmicolat per la por, el silenci i la tragèdia de la mort violenta. La història presenta un tema força present en la literatura catalana: la resistència armada antifranquista, però en un espai menys habitual (el camp valencià), des d’un plantejament extrem (els masovers forçats a col·laborar amb el maquis o amb la Guàrdia Civil) i des d’un punt de vista insòlit (la visió d’un nen que viu els fets mentre es fa gran). Disset anys de premi L’any 2000 es va convocar per primera vegada el premi de novel·la Joaquim Amat-Piniella, destinat a premiar novel·les històriques inèdites que reflectissin o se centressin en algun gran moviment social i contemporani. Des del 2007, però, el Premi té com a objectiu reconèixer públicament una obra narrativa, novel·la o llibre de memòries, que reflecteixi una preocupació social envers el món contemporani. Es premia una obra publicada durant la temporada anterior, la que es consideri que millor s’adequa als requisits temàtic i lingüístic esmentats i es cregui la més reeixida tant des del punt de vista literari com des del vessant social i històric. Una comissió assessora, on hi ha representants de totes les entitats implicades i del món cultural manresà, fa el procés de selecció de les obres finalistes. Després, un jurat integrat per escriptors i personalitats de la cultura i la literatura catalanes tria l’obra guanyadora. Entrevista a Marti Domínguez: ‘Jo volia contar aquesta història de violència’. Per Montserrat Serra (28/10/2015).

Summary: Martí Domínguez guanya el 17è premi Joaquim Amat-Piniella amb ‘La Sega’


El conseller d’Acció Exterior, Alfred Bosch, ha respost als dirigents de Ciutadans Inés Arrimadas i Carlos Carrizosa després d’una pregunta sobre la ‘manipulació electoral’ que suposa el manteniment dels llaços grocs a la façana de la Generalitat. Bosch ha brandat la portada del diari ABC el 20 de desembre del 2017, el dia abans de les eleccions del 21-D, amb una entrevista a Arrimadas. 📽 Com us atreviu a parlar de manipulació i frau electoral, @carrizosacarlos? Portades de diari en jornada de reflexió, tupinades als vostres processos interns… el frau sou vosaltres #Parlament pic.twitter.com/YX0Mvh9eaD — Alfred Bosch🎗 (@AlfredBosch) March 20, 2019 ‘Volen saber què és manipulació electoral? Manipulació electoral, en jornada de reflexió, portada al diari ABC. Coneixen aquesta portada? S’hi reconeix, senyora Arrimadas? Això és manipulació electoral! Ho han denunciat? No ho han denunciat, vostès només denuncien el que els interessa’, els ha etzibat. Bosch també menciona notícies sobre el presumpte finançament electoral de Ciutadans i el frau de les primàries de Cs a Castella i Lleó. ‘Teniu la barra de parlar de frau? El frau sou vosaltres! Teniu un doctorat en frau!’, els ha etzibat. ‘Tenen un problema greu, les enquestes electorals. Per això plantegen el tema, per això necessiten atiar el foc amb els llaços grocs. Ho saben perfectament, senyor Carrizosa, els llaços grocs no hi seran el dia que no tinguem exiliats polítics ni presos polítics’, ha conclòs.

Summary: Bosch, brandant la portada de l’ABC: ‘S’hi reconeix, senyora Arrimadas? Això és manipulació electoral!’


Nova demostració de força de Podem. El partit ha reunit aquesta tarda milers de persones a la Puerta del Sol, a Madrid, en una concentració que pretenia donar suport a la moció de censura registrada ahir al congrés espanyol. Malgrat que Podem no tindrà prou suports a la cambra perquè prosperi el canvi de govern, el partit vol posar de relleu que cal ‘fer fora’ el PP del govern espanyol i visibilitzar quin suport té aquesta opció. Aquest matí el líder de Podem, Pablo Iglesias, ha admès a la reunió del consell ciutadà que la presentació de la moció de censura al president espanyol, Mariano Rajoy, té riscos perquè previsiblement no prosperarà. Els trenta-set diputats que van signar-la no ho podran tornar a fer durant aquesta legislatura, però Podem té prou pes per a presentar-ne una altra abans de les pròximes eleccions. En la seva intervenció a la Puerta del Sol, Iglesias ha justificat la moció de censura per la ‘dignitat democràtica davant de corruptes sense escrúpols que creuen que poden riure’s d’Espanya cada dia des de la tribuna del congrés’. Ha assegurat que, encara que no tiri endavant, la moció de censura assenyala el futur i mostra una Espanya que està ‘obrint-se pas’ i que està per sobre de les corts. A més, ha titllat Rajoy de ‘saquejador’. Ací podeu consultar la intervenció completa d’Iglesias. El líder d’En Comú Podem, Xavier Domènech, ha titllat el govern espanyol de ‘govern de la corrupció’ i ha dit que és el ‘govern més corrupte d’Europa’. Ha assegurat que cal acabar amb l’executiu de Rajoy perquè és el govern de la injustícia, de la desigualtat i el govern que nega als pobles la capacitat de decidir lliurement el futur, en una clara al·lusió a Catalunya. El secretari d’organització de Podem, Pablo Echenique, ha assegurat que Podem ha presentat la moció de censura perquè així ho demanaven tant els seus electors com els milions de persones que van votat els altres partits o que es van abstenir a les darreres eleccions espanyoles. Els concentrats a la Puerta del Sol han acusat el PP de corrupte i també s’han escoltat crítiques al PSOE i a Ciutadans per permetre que Rajoy continuï al capdavant de govern espanyol.

Summary: Podem exhibeix múscul a la Puerta del Sol de Madrid


PARÍS, 28 (EUROPA PRESS) El president de França, François Hollande, ha oficialitzat aquest dijous en una trobada amb diputats la creació d’una Guàrdia nacional de reservistes, en el marc dels esforços del govern per augmentar la plantilla de les forces de seguretat davant de l’amenaça de nous atemptats. Hollande s’ha reunit a l’Elisi amb els legisladors Gisèle Jourda, Jean-Marie Bockel, Marianne Dubois i Joaquim Pueyo, que han debatut la constitució de l’anomenada Guàrdia. El mandatari finalment ha donat llum verda al cos que ‘estaria format a partir de les reserves operatives existents’, segons un comunicat de la Presidència. Queda per davant, tot i això, definir qüestions com la formació o el repartiment d’aquestes forces en tot el territori francès, per a la qual cosa Hollande vol actuar ‘en concertació amb un conjunt d’actors’. El govern exposarà un projecte més detallat en un Consell de Defensa previst per a principis d’agost, amb l’objectiu d’iniciar una sèrie de consultes parlamentàries que ja ‘tindria lloc el setembre’. Hollande aspira que la Guàrdia estigui activa ‘al més ràpidament possible’. Les xifres L’executiu francès ha plantejat el reforç dels reservistes com a eina per reforçar la seguretat i implicar la ciutadania en tasques de protecció, si es té en compte l’onada d’atacs patits al país en l’últim any. Actualment, França disposa de 180.000 homes i dones, si bé serien uns 12.000 els reservistes operatius per a la Gendarmeria i la Policia. El govern vol elevar a 15.000 aquesta segona xifra abans que conclogui el mes.

Summary: Hollande fa oficial la creació d’una guàrdia de reservistes


El president de la Generalitat, Quim Torra, compareixerà dijous al parlament per posicionar-se sobre la sentència condemnatòria als líders independentistes, encara que no serà un ple específic i, per tant, no hi haurà votacions. La Mesa i la Junta de Portaveus han aprovat aquesta compareixença voluntària demanada pel president Torra, que es farà a les 10.00 i donarà lloc a un torn d’intervencions dels diversos grups parlamentaris. La compareixença de Torra ha comptat amb el vot favorable de tots els grups, però la CUP ha demanat que, en comptes d’una simple compareixença, fos un ple específic o extraordinari, en el qual sí que hi hagués la possibilitat de votar propostes de resolució. Tots els altres grups han rebutjat aquesta possibilitat i han considerat que el format de la compareixença era més adequat, atès que en el ple ordinari de la setmana que ve serà possible presentar mocions i propostes de resolució dels grups. En la petició de compareixença sol·licitada pel president de la Generalitat s’indica que el motiu de la mateixa és ‘valorar els últims esdeveniments vinculats a l’actualitat política i judicial’. Torra tindrà un temps il·limitat per fer la seva intervenció, mentre que els grups disposaran de deu minuts cadascun per posicionar-se posteriorment, encara que si hi ha rèplica, això donaria lloc a més temps afegit. En el ple de la setmana que ve sí que hi haurà la possibilitat de presentar mocions i votar-les i, en aquest sentit, ERC ja n’ha anunciat una d’específica del seu grup, en la que es critica tant el judici contra el procés com la sentència. El text de la moció expressa el rebuig a la sentència, que considera injusta perquè ‘sota l’aparença d’haver estat dictada en un marc de garanties i de submissió a la llei, no és res més que el resultat d’un judici polític i d’una causa general contra l’independentisme’. També insta el govern espanyol a assumir que ‘qualsevol solució al conflicte entre Catalunya i Espanya ha de passar pel diàleg i el consentiment, i que l’estratègia de coacció institucional contra les institucions catalanes i moviments polítics i socials només contribueix a cronificar el conflicte i degradar la democràcia’. En el ple ordinari de la setmana que ve, a més de ser votada aquesta moció i d’altres dels altres grups, seran posats a votació la convalidació de dos decrets, el de creació de noves places de Mossos d’Esquadra i Bombers, així com la reforma de la Llei del CAC (Consell de l’Audiovisual de Catalunya). El diputat de la CUP Vidal Aragonès ha explicat en roda de premsa la seva voluntat de seguir parlant amb ERC, JxCat i comuns perquè s’aprovi una resolució el més àmplia possible de condemna a la sentència i amb propostes més enllà de la crítica. ‘La centralitat no és la compareixença del president en el parlament català, sinó una proposta de resolució conjunta que doni resposta al moment polític del país’, ha assenyalat.

Summary: Torra compareixerà dijous al parlament per respondre a la sentència


Roger Grieve estima l’art i n’ha estat sempre un gran consumidor, visitant habitual dels museus. Amb tot, no ha vist mai les obres com són realment perquè té daltonisme de naixement. Ara, per primera vegada, ha pogut apreciar els colors originals de les obres gràcies a unes ulleres creades per Oakland. Grieve va visitar el Museu d’Art de Toledo, a l’estat d’Ohio (Estats Units) i va poder veure les obres tal com eren en realitat. ‘Durant anys em vaig pensar que la mantega de cacauet era verda. Ara continua semblant verda però ja sé que no ho és’, explica a la televisió WTOL. ‘Quan la meva dona va comprar noves tovalloles per al bany la vaig felicitar per haver-les escollides de color marró però, en realitat, eren grises’, explica. Les ulleres es venen a la botiga d’Enchroma a partir de 349 dòlars i amb un ampli catàleg segons el gust i les necessitats de cadascú. ‘Els meus fills i jo estem emocionats’, explicava Grieve abans d’entrar al museu amb ells, que també són daltonians.

Summary: Creen unes ulleres perquè els daltonians puguin apreciar els colors reals


Els ministres d’Economia i de Finances de la Unió Europea (Ecofin) han retirat aquest divendres Dominica de la llista negra de paradisos fiscals de la UE, que ara està formada per onze territoris. En un comunicat, el Consell de la UE ha explicat que Dominica ‘ha complert els seus compromisos’ i ha resolt els dubtes del bloc comunitari sobre l’intercanvi automàtic d’informació financera. En concret, l’illa del Carib ha completat els passos per ratificar el Conveni d’Assistència Administrativa Mutual en matèria fiscal de l’OCDE. ‘Aquest pas garanteix la retirada de Dominica de la llista de la UE de països i territoris no cooperadors en matèria fiscal’, ha informat el Consell en un comunicat. Després de la decisió d’aquest divendres, la llista negra europea de paradisos fiscals queda formada per Samoa Americana, Belize, Fiji, Guam, Illes Marshall, Oman, Samoa, Trinitat i Tobago, Emirats Àrabs Units, Illes Verges dels Estats Units i Vanuatu. La primera versió de la llista negra europea de paradisos fiscals es va aprovar el desembre del 2017 i contenia disset territoris que no cooperaven en matèria fiscal. Des de llavors, els socis comunitaris han actualitzat la llista després de rebre i constatar canvis legislatius en aquestes jurisdiccions. La primera revisió de gran importància va tenir lloc el març d’enguany.

Summary: La llista negra de paradisos fiscals de la UE es redueix a onze membres


El dirigent del PNB Iñigo Urkullu ha estat designat lehendakari de l’onzena legislatura per majoria simple al parlament basc, després que a la sessió d’investidura celebrada ahir ni ell ni la candidata d’EH Bildu, Maddalen Iriarte, aconseguissin la majoria absoluta necessària per ser elegits en primera volta. La cambra ha reprès aquest matí el ple d’investidura per fer una segona votació, en què ha estat proclamat lehendakari el candidat que ha obtingut la majoria simple dels 75 escons. Urkullu ha aconseguit els 37 vots (28 del PNB i nou del PSE-EE), mentre que Maddalen Iriarte ha recollit el suport dels 18 representants d’EH Bildu. Elkarrekin Podem i el PP s’han abstingut en la votació. El lehendakari ha exposat de forma sintètica les prioritats del seu mandat: ‘La nostra prioritat és créixer i crear més i millor ocupació, garantir les polítiques socials i els serveis públics essencials, consolidar la convivència política i social després del final de la violència, acordar un nou pacte estatutari per al País Basc.’ Després de ser elegit Urkullu lehendakari, el parlament comunicarà la designació al rei espanyol. Urkullu jurarà el càrrec dissabte a la Casa de Juntes de Gernika (Biscaia).

Summary: Urkullu, elegit lehendakari de l’onzena legislatura per majoria simple


La DO Catalunya, amb la majoria d’edat, comença l’any proposant-se nous desafiaments per a consolidar la marca i ampliar el mercat. És una DO que s’ha caracteritzat per donar suport a moltes activitats, especialment vinculades a la cultura. Una de les més aconseguides, també per l’atreviment i singularitat de la proposta, és la sèrie Vinòmics: durant quinze mesos, la web de la DO Catalunya va publicar una història cada mes, escrita i dibuixada per un prestigiós ninotaire i relacionada amb el món del vi. Ara, el març, Norma editorial publicarà en un volum aquests relats gràfics, que signen Albert Monteys, Manel Fontdevila, Oriol Malet i Miguel Gallardo, entre més. Durant la conferència de premsa que es va fer al restaurant Casa Leopoldo del barri del Raval de Barcelona, també es va anunciar la creació d’un curtmetratge d’un dels relats gràfics de Vinòmics, el titulat ‘Bohèmia’, basat en el còmic de David Morancho del mateix nom, i que passejarà per diferents festivals internacionals. El curt és dirigit per Anna Petrus, produït per Jordi Comellas i protagonitzat per Roger Dalmases, Ferran Herrera i Bruna Cusí. La imatge dels Vinòmics. Una altra novetat destacada de la DO Catalunya és la renovació de la web i del distintiu de control, dissenyat per Xavier Bas, tot i mantenir el logotip. La intenció és acostar-se a un públic jove, per sota els quaranta anys, que ara prefereix altres productes (sobretot la cervesa) abans que el vi. Cercar maneres de trencar la imatge encartonada o elitista que a vegades envolta aquest món i afavorir la idea que no calen accions cerimonioses ni grans coneixements per a triar una copa de vi per a compartir amb els amics o la família. En la trobada amb la premsa, els responsables de la DO, encapçalats pel president, Xavier Pié Dols i el secretari, Anton Castellà, van donar algunes dades. Per a situar la DO: actualment ocupa una superfície de vinya de 42.985 hectàrees (que no són en exclusiva, però poden ser compartides amb altres denominacions d’origen); compta amb 226 cellers i 5699 viticultors. En l’àmbit de la comercialització, els darrers anys aquesta DO es troba estabilitzada al voltant de seixanta milions d’ampolles l’any, de les quals un 50% són de vi blanc tranquil, un 40% de vi negre, i un 10% de vi rosat. El 55% de la producció total es destina a l’exportació. La DO Catalunya va néixer l’any 2000 fruit de la pressió dels grans elaboradors per a tenir l’empara d’una DO que permetés de comprar raïm a tot el territori vinícola català, per no quedar circumscrits al sostre de producció d’una sola denominació d’origen. Actualment, bona part dels elaboradors que s’acullen a la DO Catalunya tenen aquest motiu com a principal. Però n’hi ha d’altres, de motius. Per exemple, que és la DO que té més varietats de raïm autoritzades, actualment trenta-cinc. Un exemple: la cooperativa de Capçanes, al Priorat, elabora un vi de pinot noir que porta el distintiu de control de la DO Catalunya, perquè a la DO Montsant (a la qual està inscrita) no és una varietat autoritzada. També hi ha alguns cellers d’alguns municipis que no pertanyen a cap DO, com és el cas d’Òdena o Esparreguera, que són DO Catalunya perquè no es poden emparar en cap altre. I encara hi ha una motivació més, de pes, que fa decidir alguns cellers a formar part de la DO Catalunya, i és la marca Catalunya, de cara als vins destinats especialment a l’exportació. Per la facilitat de situar el nom en el mapa.

Summary: La DO Catalunya es renova per arribar a un públic jove


El candidat d’EH Bildu a lehendakari, Arnaldo Otegi, ha advertit que la seva candidatura ha estat una decisió adoptada ‘de manera sobirana’ per l’esquerra abertzale i, per tant, ‘no hi ha tribunal, ni estat, ni guàrdia civil, ni exèrcit espanyol que m’impedeixi ser candidat’ a les eleccions basques del 25 de setembre. Otegi ha fet aquestes declaracions després assistir a l’enterrament de l’advocada, política i activista, Doris Benegas. A l’enterrament també hi han assistit importants membres de l’esquerra abertzale com Joseba Permach, Tasio Erkizia, Joseba Alvarez o Martín Garitano. La diputada de la CUP, Anna Gabriel, també hi ha estat present. Sobre la seva possible inhabilitació, Otegi ha afirmat que no és una qüestió que el sorprengui, ja que ‘desgraciadament l’esquerra independentista, en aquest país, està massa acostumada als vets i la repressió’. En aquest sentit, ha recordat que amb la Iniciativa Internacionalista va passar ‘quelcom similar’, però ‘no ho van aconseguir’. I ha afegit: ‘Pels independentistes, les úniques portes giratòries que existeixen són les de les presons’.

Summary: Otegi: ‘No hi ha tribunal, ni estat, ni guàrdia civil, ni exèrcit espanyol que m’impedeixi ser candidat’


La Secció Filològica de l’Institut d’Estudis Catalans ha fet oficials uns retocs de les normes ortogràfiques de la llengua catalana. N’és la modificació més destacada la reducció dràstica dels accents diacrítics. VilaWeb reconeix l’Institut d’Estudis Catalans com l’organisme responsable de l’establiment de la normativa lingüística arreu dels Països Catalans. Tanmateix, en aquesta ocasió hi ha una discrepància de fons que fa impossible per a VilaWeb d’aplicar els retocs proposats. No és feina dels mitjans de crear ni de proposar una normativa lingüística. Però alhora és evident que a tot arreu del món els mitjans de comunicació són conscients de la responsabilitat especial que tenen sobre l’ús de la llengua. Per això, en les reformes d’unes altres normatives lingüístiques, com ha estat el cas de les del portuguès i de l’alemany, els mitjans s’han sentit sempre obligats a interrogar-se sobre si els canvis mantenien, milloraven o empitjoraven la capacitat de relació amb els lectors. I de vegades han decidit de no aplicar-les. El Llibre d’estil de VilaWeb, aprovat en la primera versió l’any 2005, defineix les característiques de la llengua que ha d’emprar aquest diari: diu que ha de ser ‘clara, feta de precisió i concisió, i genuïna’. El Llibre d’estil assenyala específicament que ’un terme ambigu, vague o massa genèric perjudica la precisió i, de retop, la claredat d’un text’, al mateix temps que aconsella l’ús, ‘sense apocament, dels recursos propis, sintàctics i lèxics’. És a partir d’aquestes consideracions que VilaWeb ha decidit de no fer seus els retocs a la normativa aprovats fa poc. Entenem que el sistema de diacrítics proposat per Pompeu Fabra i en vigor fins ara és molt més adient per a evitar ambigüitats que no pas la nova proposta, un avantatge molt important en un mitjà de comunicació escrit. Per tot això, i en vista que la nova Ortografia aprovada pel IEC autoritza explícitament un ús discrecional de l’accent diacrític en aquells casos ‘en què és possible més d’una interpretació del mot homògraf i pot produir-se, doncs, una ambigüitat indesitjada que no resol el context comunicatiu’, VilaWeb continuarà aplicant el seu model de llengua.

Summary: VilaWeb mantindrà els accents diacrítics


Rio de Janeiro (Brasil), 21 (Reuters/EP) L’alcalde de Rio de Janeiro ha lamentat aquest dimarts l’atac a una atleta australiana per part de delinqüents del carrer durant el cap de setmana, però va dir que la seguretat serà més sòlida a la ciutat per al començament dels Jocs Olímpics el 5 d’agost. En declaracions sobre les finances de la ciutat i els preparatius de seguretat abans dels Jocs, l’alcalde Eduardo Paes va dir que Rio serà més segura durant l’esdeveniment esportiu a causa d’un reforç que involucra 85.000 soldats i policies. A primera hora d’aquest dimarts, el Comitè Olímpic Australià ha demanat a Rio que incrementi la seguretat després que una atleta paralímpica de vela i un funcionari de l’equip van ser assaltats a punta de pistola. No és el primer atac que pateixen els esportistes després que l’equip espanyol de Nacra 17, de vela, fos abordat per cinc persones armades amb dues pistoles. Afortunadament, el campió olímpic Fernando Echávarri, la campiona del món i europea, Tara Pacheco, i el seu entrenador, el també campió mundial Santi López-Vázquez no van patir danys personals.

Summary: L’alcalde de Rio promet “més seguretat” durant els Jocs després de l’assalt a una atleta australiana


El president de Ciutadans, Albert Rivera, ha dit l’endemà de les eleccions que mai no hi ha hagut vet al president del govern espanyol, Mariano Rajoy, i que el seu partit utilitzarà els seus escons perquè hi hagi canvi i regeneració. Tanmateix, aquesta afirmació contrasta amb el discurs previ a les eleccions: ‘Nosaltres no volem que Rajoy governi, ja que Espanya està en un final de cicle i això requereix un nou president’, va dir fa uns dies. Rivera ha mantingut aquest discurs durant tota la campanya i el seu vet a Rajoy l’ha verbalitzat més d’una vegada. De fet, un dia més tard va pronunciar aquesta frase en clara al·lusió al líder popular: ‘Només frenarem al populisme amb un govern nou. Els vots de Ciutadans no donaran suport a qui va pactar amb Bárcenas.’ I a continuació va afegir: ‘Si Rajoy accepta que no pot governar algú que apareix en els papers de Bárcenas, llavors ens asseurem amb ells com també ens podríem asseure amb el PSOE. El líder no pot estar sota sospita de corrupció.’ Avui Rivera ha proposat que es reuneixin PP, PSOE i Ciutadans per parlar de reformes i deixar per al finalel debat de les butaques. En unes declaracions per una televisió espanyola Rivera ha avisat que ell no comptaria amb partits independentistes ni nacionalistes per sostenir el govern espanyol. Segons la seva opinió, durant anys el PNB, CDC o ERC han utilitzat la llei electoral per condicionar la governabilitat i ara hi ha l”oportunitat’ de començar una nova etapa.

Summary: Albert Rivera diu ara que no ha vetat mai Mariano Rajoy


Els presos del PDECat han fet arribar una carta als associats del partit instant-los a apuntar-se a la Crida Nacional que aquest dissabte farà la seva assemblea constituent a Manresa. La carta, a la qual ha tingut accés VilaWeb, va signada per Jordi Turull, Josep Rull, Joaquim Forn i també el conseller Lluís Puig, exiliat a Brussel·les. En un primer moment, el president del PDECat, David Bonvehí, va intentar que la carta no fos enviada perquè manté discrepàncies sobre la vinculació del partit amb la Crida que lideren Carles Puigdemont, Jordi Sànchez i Quim Torra. Però els presos es van revoltar i van advertir Bonvehí que la faríen pública, amb la qual cosa el president del partit va accedir que fos enviada als associats. En la carta, els signants veuen compatible ser membre del PDECat i de la Crida, perquè la nova formació neix amb caràcter transversal i amb la vocació d’agrupar el màxim de sensibilitats al voltant de la independència. Expliquen que han treballat perquè això fos ‘perfectament compatible’ però també subratllen que ‘en un moment tant transcendental com el que vivim cal assegurar i assumir que La Crida respongui i s’emmarqui a la necessitat de disposar d’un gran instrument d’expressió majoritària, d’un moviment polític absolutament transversa que reculli l’esperit d’unitat i de país que va ser determinant per fer possible l’1 octubre’. En aquest sentit recorden que en darrer congrés del PDECat del passat mes de juliol es va escollir una comissió delegada, de la qual en formen part els signants, Bonvehí i la vicepresidenta del partit Míriam Nogueras, per dissenyar la transició del PDECat a la Crida. Els presos recorden en la seva missiva que ho han estat treballant en el marc de la comissió delegada, però també amb altres membres de la direcció del PDECat i nombrosos alcaldes d’arreu del territori. Malgrat tot això, la integració a la Crida ha creat divisions al PDECat, ja que mentre Bonvehí i antics membres de la direcció de Marta Pascal hi veuen reticències, altres com Míriam Nogueras en són plenament partidaris. Els reticents argumenten que si la Crida es constitueix com a partit el PDECat deixarà de tenir sentit, i volien esperar a dissabte per veure finalment si la Crida es constitueix com a moviment o com a partit. Tot sembla indicar que serà com a partit, tot i que es permetrà la doble militància perquè també hi haurà gent d’altres formacions. En tot cas, els signants de la carta garanteixen que ‘l’espai polític que sempre hem representat hi serà ben present, de la mateixa manera que n’hi haurà d’altres molt diferenciats però que, en la síntesi de tots, possibilitarà que gent tan diferent ideològicament treballem plegats en aquest moviment polític per assolir l’objectiu comú: que Catalunya esdevingui un Estat independent en forma de República’. Llegiu la carta ací:

Summary: Els presos del PDECat demanen als associats a sumar-se a la Crida de Puigdemont