El president de la patronal Cecot, Antoni Abad, ha fet una passa enrere i ha anunciat que no formalitzarà la seva candidatura a les eleccions presidencials de Foment del Treball que se celebren el 5 de novembre. Abad va exposar les seves intencions en la reunió ordinària del Comitè Executiu de la patronal Cecot dimecres i els seus membres van avalar la seva decisió. D’aquesta manera, la patronal egarenca posa un punt i a part en la polèmica que va sorgir a principis de 2018 i que va culminar el mes de febrer quan la junta de Foment del Treball va expulsar temporalment Cecot ‘per haver-se excedit i haver transgredit el seu àmbit territorial’. Antoni Abad ha pres aquesta decisió amb la voluntat que després de les eleccions que se celebraran el mes de novembre s’enceti una nova etapa en les relacions entre ambdues entitats. ‘La Cecot estarà amatent al nou lideratge, als equips i als programes que s’impulsin per una defensa de les empreses de manera efectiva i per ajudar-les a millorar la seva competitivitat’, han expressat fonts de la patronal egarenca. Abad ha reiterat el seu compromís amb els socis de Cecot i ha afirmat que seguirà ‘impulsant accions que repercuteixin en la competitivitat de les empreses i en el progrés de les persones’.

Summary: Antoni Abad no es presentarà a les eleccions presidencials de Foment del Treball


Tothom la coneix com a Oye Sherman, però la realitat és menys èpica i es diu Maria Rovira (Barcelona, 1990). Tot i la seva joventut, fa dues temporades que és la ‘vice-presidenta’ del ‘Estat de Gràcia’, el programa de la tarda de Catalunya Ràdio, i enguany ha tastat la televisió a ‘La nit dels Òscars’, a TV3. De petita, sempre havia volgut ser escriptora de novel·les –de fet, no hi renuncia–, però fa anys que es guanya la vida fent humor. Va saltar a la fama de les xarxes amb els vídeos humorístics ‘Es busca Oye Sherman’, fets conjuntament amb Ariel F. Verba per Minoria Absoluta. A partir d’aleshores, el seu nom no ha parat de sonar. Destil·la simpatia i humilitat, per això no li agrada parlar gaire d’ella, però pot ser negra i corrosiva com els contes de Saki que diu que admira. Provem de conèixer-la millor fent-hi un cafè en un bar de la part alta de Barcelona, abans no entri a treballar. —De quin any sou? —Del 1990. Tinc 28 anys. —Déu n’hi do. I ja sou vice-presidenta de l”Estat de Gràcia’. —Bé, és un càrrec bastant honorífic… —Quan tituli aquesta entrevista poso Oye Sherman o Maria Rovira? —Podeu posar Maria Rovira/Oye Sherman. Sí. Fa gràcia això del nom, perquè hi ha gent que es pensa que em dic Sherman de cognom; gent que sap que no em dic Sherman però que no sap com em dic ni per què em dic Oye Sherman; i gent que sap que em dic Maria Rovira però que em faig dir Oye Sherman. El cas és que va ser molt poc premeditat. —Ho vaig llegir. Us agradava fer conversar dos pollets de Pasqua imitant una parella de pingüins del programa ‘El Món d‘en Beakman‘. I sempre començàveu amb la frase: ‘Oye Sherman‘. Maria Rovira us semblava poc mediàtic? —Bàsicament, quan em vaig obrir un compte de Fotolog, sense donar-hi gaires voltes, em vaig posar aquest nom. Vaig pensar que ja m’ho canviaria més endavant. Però no ho vaig fer. Més tard, em vaig obrir un compte de Twitter i també em vaig posar aquest nom. I quan vaig arribar a la ràdio, em van dir que ja hi havia una Maria Rovira que treballa a la delegació de Catalunya Ràdio a Girona. I mira, va ser un motiu més perquè em quedés aquest nom. —La Viquipèdia diu que us agrada la poesia des de petita. —No tinc control sobre la meva entrada de Viquipèdia. I té molta informació, però que sàpiga no hi tinc control. Hauré d’editar-la, perquè m’agradaria poder dir jo a quin institut vaig estudiar. —Súnion. —Exacte. De fet, era aquí al costat . Tornem a Josep Tarradellas. El cas és que no m’agrada recitar poesia. M’agrada escriure. Vaig tenir una època ‘emo’ d’escriure poemes en un document Word, suposo que com molta gent. Llavors, quan me’n vaig anar d’Erasmus, vaig obrir el bloc perquè ja m’havia petat el disc dur un parell de vegades i ja no sabia què fer d’aquelles vuitanta pàgines de Word. Després, vaig començar a escriure textos humorístics. Mai no he publicat res seriós. —I com comenceu a fer monòlegs? —Al Cabaret Literari, al Born. Hi recitava piulets. Estava molt orgullosa de la meva producció a Twitter, que bàsicament era una puta merda. ‘Antologia del més graciós del meu timeline, però que era una merda. I també hi colava algun text del bloc. Allà vaig conèixer l’Ariel, fundador del Cabaret i que enregistrava i penjava les actuacions que s’hi feien. A partir d’aquí, vaig passar a tenir vídeos de jo en un escenari llegint els textos del bloc, que ja s’assemblava a tenir el vídeo d’un monòleg. ‘Mira, tinc un vídeo!’ I així és com començo a fer monòlegs i vaig trobant el meu estil. —I aquí neix l’Oye Sherman que ‘explica les seves merdes‘ en vídeos. Com va, això? —El cas és que vaig fer el postgrau d’humor del Terrat amb l’Oriol Jara, guionista de Minoria Absoluta. —Això no ho diu la Wikipedia. —Per fi! Amb l’Ariel vam fer un vídeo per Ciclo Habitat, que es pot veure a YouTube, en què aparec al carrer de l’Argenteria llegint piulets sobre Ciutat Vella, el Born i no sé què més. L’Oriol Jara ho va veure i ens va preguntar si volíem fer una cosa pel canal de YouTube de Minoria Absoluta. I així és com vam començar a fer vídeos cada vegada més guionitzats, amb més intenció. —Sempre heu tingut vocació de fer humor. —Quan vaig estudiar guió pensava bàsicament a escriure guions. El postgrau acabava que fèiem les proves de guió per a treballar a ‘En el aire’, el programa d’Andreu Buenafuente. Però no em van agafar. Es van quedar dues persones, els cracs de la classe. I ara què feia? Havia estudiat el postgrau per a fer guió i presentar-me a les proves, però no les havia passades. Llavors vaig anar fent feines de merda, literalment. Amb tot el respecte, però de merda. —Com què? —Feia de guia d’un ‘Tapas Tour’ per a un senyor molt il·legal. —I us cenyíeu al guió? —Bé, havia de fer una mica de stand-up. I en anglès! Al principi pensava que ho tenia molt clar i que deia moltes veritats. Després comprovava a la Wikipedia que havia estafat vilment tota aquella gent. Al final, es tractava de fer un recorregut de bars i, pel mig, jo feia alguna aportació històrica. Com ara, que Barcelona va néixer el segle XV abans de Crist. Deu segles de regal. —Heu tingut mai el temor de no fer gràcia? —Bé, sempre el tens, no és un moment concret. És com una ombra d’inseguretat que plana sobre teu i que s’accentua en certs moments. Per exemple, a la televisió. I sempre que l’Ariel m’enviava un vídeo acabat d’editar, pensava: ja està, fins aquí. S’ha descobert el pastís, que sóc un frau. És evident que això no fa gràcia. Els quatre acudits que havia de fer ja els he fet, adéu. És com la síndrome de l’impostor constant. Però vas trampejant i vas vivint d’això. I el dia que no faci gràcia a ningú, doncs no tindré feina. Mentre hi hagi gent que em vulgui contractar i jo em vulgui esforçar, continuarem. —A les xarxes s’han popularitzat altres humoristes, com els de la Sotana, Josep Català, Llimoo… Creieu que formeu part d’una mateixa generació, o simplement les xarxes permeten més popularitats en paral·lel que fa anys eren impossibles? —Jo crec que és això. La cosa maca de Twitter és que és molt democràtic, en el sentit que qualsevol persona es posa a escriure, fa gràcia i el repiulen; tothom hi pot tenir un aparador. Crec que és molt transversal en el sentit que no has de formar part de la mateixa generació, perquè ara a Twitter tens des de Bru Esteve fins a Josep Català. Vull dir, que no som d’una mateixa generació, però sí que formem grups d’amics i grups de treball que abans no tenien cabuda. Twitter permet de posar en contacte gent i crear noves sinergies –la paraula– que, si no, no serien possibles. —I us encanten les xarxes. —Som molt addictes a Twitter, bàsicament. Crec que tots hem passat per la fase oficinista addicta a Twitter. Jo vaig piular molt en les meves pràctiques a EDB. I també vaig fer molta feina, és clar. —Què us sembla l’etiqueta ‘humor intel·ligent‘? —Humor intel·ligent? —Sí. Recordeu els inicis d’Andreu Buenafuente? Tinc la sensació que va ser aleshores quan es va popularitzar aquesta etiqueta. —Sí. Suposo que partíem d’una caspa tan gran… ‘Humor intel·ligent’ volia dir que no era Arévalo. Com un llistó. És humor, però intel·ligent; que no et vénen ganes de matar-te per dins de tan horrorós i caspós com és. Però és que l’humor absurd és meravellós, i l’estúpid també. ‘Humor intel·ligent’ suposo que només vol fer de separador entre Arévalos de la vida i la resta. Com un cordó sanitari. Però ‘humor intel·ligent’ s’ha dit a gairebé tot. Acostuma a ser l’humor que a la gent li agrada. No, t’agrada l’humor que et fa gràcia. Que et creguis intel·ligent és una altra cosa. —Com definiríeu el vostre humor? Jo diria que us agrada analitzar els comportaments humans i treure’n les misèries. —Sí, com aquella antropòloga que guanyava els Jocs Florals de petita.  Com es pot comprovar, em costa molt definir-me. Tinc un interès pels costums humans, tot molt urbà, amb un punt de pretesa lírica, perquè m’agrada molt pronunciar segons quines paraules, jugar amb referents literaris, utilitzar etimologia, la curiositat. Aquestes merdes, sí. I en els monòlegs vaig un punt més enllà i m’agrada ferir una mica més. —Però sense posar noms i cognoms. No us agrada el cos a cos, oi? —El cos a cos només amb gent que són una mena de referents, diria, universals. Tothom sap de qui parlo i a què apel·lo quan dic: ‘Poso una fulla de llorer a la salsa de tomàquet i em sento Sílvia Pérez Cruz’. O si dic que l’última persona que arribarà a l’apocalipsi serà Màrius Serra fent mots encreuats fins al dia del judici final. Vull dir, que si poso noms, són referents amb què tothom pot jugar. —El feminisme també té molt pes en els vostres monòlegs. Per què heu decidit de donar-li aquest protagonisme? —A banda que és una font d’acudits infinita, m’agrada molt fer acudits des de la indignació perquè deixa de ser una cosa merament narcisista. I amb l’humor, els missatges sempre arriben més. I si no arriben tant, com a mínim han fet gràcia. Vull dir que, tant si has vingut a riure com si estàs d’acord amb això que dic, t’agradarà. Penso que l’humor és un bon lloc des d’on enviar missatges feministes. I a mesura que hi hagi més dones humoristes, més s’estendrà. Penso que és important que no fem acudits només sobre la condició de ser dona, perquè si no, sembla que només puguem parlar de la nostra experiència com a dones i no com a éssers humans. Restringir-te només a parlar de la teva opressió és una altra cara de l’opressió. —Preparant aquesta entrevista, una companya de la redacció em deia que un dels grans problemes de les dones humoristes és que, segons quins temes tractin, el públic no riu. Per exemple, el sexe. Noteu que hi ha certs temes que fan més riure o menys en funció de si en parla un home o una dona? —No ho sé, perquè tampoc no n’he sentit tants, de monòlegs de dones sobre sexe, per emetre un judici. Monòlegs d’homes sobre sexe n’he sentit vuitanta mil. I n’hi ha molts que no fan gràcia, sigui perquè la perspectiva que tenen em sembla molt casposa o perquè els acudits no em fan gràcia. Però passa igual amb les dones. I sabeu què passa? Que digui el què digui, sempre em sexualitzaré. Per exemple, el Modgi fa poc va ensenyar el cul al mig d’un monòleg. Quan ho vaig veure, vaig pensar que jo això no ho podia fer. —Per què? —Perquè socialment es llegeix de manera totalment diferent. Les dones estem tan sexualitzades que si parlem de sexe, de seguida pot semblar que cridem l’atenció. Hi hauria gent que pensaria: ‘Ah, mira que punki. Però altres pensarien: ‘Però per què ens ensenya el cul? Què coi fot?’ Amb això, vull dir que tinc una càrrega i, si vull parlar de sexe, he de mirar com ho faig. I a Twitter també. —Per què creieu que encara hi ha tan poques dones humoristes? És cert que mirant el panorama català, ara n’hi ha moltes més que fa deu anys, però el percentatge continua essent ínfim. —Hi ha poques dones humoristes perquè, d’entrada, hi ha pocs referents. Crec que en aquest sentit funciona igual que els grups de música. Abans, les dones únicament podien ser entre el públic fent de groupie. Tan bon punt comencen a aparèixer grups de noies, els qüestionen, i si un és dolent, sembla que sigui la mort, tot i que de grups dolents d’homes n’hi ha un fotimer. A veure, és que s’ha de practicar. No? I amb l’humor, passa exactament igual. El cas és que hi ha menys dones humoristes perquè t’has de sentir molt segura per sortir a fer el ridícul. —En quin sentit ho dieu? —Recordo que, d’adolescent, entre les noies sentíem una vergonya constant. Per exemple, si havíem d’anar a jugar un partit de bàsquet, anar pel carrer amb un xandall i passar per davant de certs grups, ens feia vergonya. Això, en un grup de nois, és impensable. I sortir a fer acudits és alta exposició; sortir a humiliar-se és el privilegi d’algú que se sent segur i que ja no li ve d’aquí. Doncs, per a una dona, això és doblement complicat. Al final, l’humor és actitud, i si tens inseguretat, perquè se’ns socialitza en la inseguretat, el teu humor no funcionarà. —I el prejudici del segle passat, que ens fa pensar que les noies fan menys gràcia. Encara existeix? —Hi ha una cosa curiosa. Tinc amigues que han vingut al Soterrani i m’expliquen que quan surt una noia a l’escenari, desitgen molt fortament que li vagi bé i que faci riure. Una amiga em deia fa poc: ‘Sé que és un prejudici horrible, però quan surt una noia, penso d’entrada que no ho farà bé. I pateixo. I després remunta i va tot bé.’ Vull dir que sí, que és un prejudici que està molt ficat en el nostre inconscient. Allò que diuen, que si en general les dones no fan tant riure, que no hi ha res més patètic que una noia sense fer riure. Aquest és un dels mantres inclosos en la nostra cultura. —Us heu sentit discriminada en el món humorístic català? —Jo crec que no, perquè precisament en el meu cas és una arma de doble tall. No sé on seria si fos un home, però com que hi ha poques dones fent humor, sí que tens més visibilitat. —Us heu sentit quota? —Penso que no. Penso. Però precisament, com que hi ha poques dones fent humor en llocs visibles, tens més visibilitat. Potser sí, si hagués estat un home, segurament, no seria on estic. És un benefici que trec d’una situació que és injusta. Em ve molt al cap el 8 de març, en què tothom et comença a trucar, tothom s’interessa per les noies que fan humor, les que fan música… D’acord, molt bé, però no és real. —Hem vist casos de censura recents, com li va passar a la Sotana o, recentment, al programa La Resistencia. Us heu hagut d‘imposar un fre per a no ferir sensibilitats? —Jo, per exemple, sé que puc dir més coses al Soterrani que no pas a Catalunya Ràdio. Això és evident. Però t’adeqües. Tampoc no acostumo a dir coses tan extremes o que se surtin del discurs acceptable perquè m’hagi d’autocensurar. Ara, per exemple, acudits sobre Carrero Blanco, no és que n’hagi fet, però pensava que no hi havia cap problema a fer-ne. I resulta que sí. A Twitter, on pensàvem que és on es podia desbarrar més, resulta que no pots dir segons què. I sempre contra els mateixos, sempre a favor d’uns. A mi em sembla molt més ofensiu el partit que ha fundat Ortega Lara que no la broma que li puguis fer. —Segons sobre qui facis broma, pots tenir unes conseqüències o unes altres. —Exacte. Però per això no crec que s’hagin de deixar de fer les bromes. S’ha de ser conscient per saber on som. En fi. Tothom s’omple la boca d’equidistància, però és evident que només es penalitzen les bromes contra la dreta. La dreta o el poder real. —S’ha acabat ‘La nit dels Òscars‘. Què us ha semblat fer televisió? —L’equip, genial, i m’hi he sentit molt còmoda. M’ha agradat, però és cert que has de prendre consciència de totes les lògiques de producció, on tot va més de pressa, requereix molta preparació i aleshores ve molt de gustar estar a l’altura. Però la ràdio és més casa. Com anar amb sabatilles, el monyo i sense dutxar. —I a la tele et maquillen. —Et maquillen i no estic tan còmoda en pantalla. Tinc la sensació que no sé on posar-me, no sóc actriu. El tema de la presència escènica no el porto gaire bé, però de tot s’aprèn. El cas és que estic molt contenta d’haver treballat amb aquest equip, i a veure què fan.

Summary: Oye Sherman: ‘Sortir a fer humor i humiliar-se és el privilegi d’algú que se sent segur’


Un jutjat italià ha arxivat els càrrecs penals contra dos membres de l’ONG Proactiva Open Arms, que es dedica a rescatar migrants de les aigües en el Mediterrani. El jutjat d’instrucció de Catània, a la regió italiana de Sicília, va donar per acabat així el procediment contra el capità Marc Reig Creus i la cap de missió Isabel Montes Mier, que va començar fa un any, segons ha informat avui l’ONG. Els dos activistes estaven acusats de formar part d’una organització criminal i instigar la immigració il·legal. La fiscalia havia demanat l’arxivament de la causa. El portaveu d’Open Arms Riccardo Gatti ha assegurat que el fiscal cap de Catània, Carmelo Zuccaro, que té fama de ser hostil amb els rescats de grups d’immigrants ‘no ha trobat evidències’ en contra seva. No obstant això, el cas encara està pendent en una altra ciutat siciliana, a Ragusa, on els activistes s’enfronten a càrrecs per afavorir o instigar la immigració il·legal i coacció. Totes dues investigacions es deuen a la decisió de Proactiva Open Arms el 17 de març del 2018 de portar 218 migrants al port sicilià de Pozzallo, després que fossin rebutjats pel servei de guardacosta de Líbia. Llavors, l’ONG va assegurar que no es podia permetre que aquestes persones fossin retornades a Líbia, on s’exposarien a riscos de tortura i abusos, alhora que van acusar les autoritats costaneres de Líbia d’amenaçar amb trets el seu personal. L’acusació sostenia que l’objectiu principal de l’operació va ser salvar els migrants i portar-los a Itàlia, sense respectar la llei i violant-la conscientment. Des de l’ONG en un comunicat han expressat la seva satisfacció per la notícia que consideren un pas cap a la veritat i asseguren que continuaran al mar Mediterrani amb l’únic objectiu de defensar la vida humana i els drets de les persones més vulnerables.

Summary: Un jutjat italià arxiva els càrrecs contra dos activistes d’Open Arms per associació criminal


Diumenge es va fer a la cartoixa d’Escaladei una jornada de celebració dels deu anys de la candidatura del paisatge del Priorat-Montsant-Siurana a Patrimoni Mundial de la UNESCO, com a paisatge agrícola de muntanya mediterrània. Se’n va dir ‘Paisatge.0’. Per a la gent del Priorat aquest projecte és estructural, perquè defineix uns valors que volen preservar, tot fomentant un model de desenvolupament sostenible, per aconseguir un futur digne de la pagesia i del paisatge cultural, un paisatge que és un bé comú. Escoltant els ponents de la taula rodona sobre l’evolució de la percepció del paisatge en aquests deu anys i sobre els canvis que la candidatura ha produït en la mentalitat dels habitants, era ben palesa la qualitat del treball que s’ha fet, no tan sols per als habitants del Priorat, sinó també com a referència per a tot el país. L’associació Prioritat s’ha encarregat d’impulsar, gestionar i redactar el dossier de la candidatura. Aquesta manera de treballar, de concebre el projecte, fent emergir els valors que conté i, en conseqüència, fomentant l’autoestima, té unes característiques que cal mirar i emmirallar-s’hi: per començar, ha estat impulsat de baix a dalt, de manera que se sosté des de la societat civil. L’associació Prioritat compta amb uns dos-cents socis: associacions, entitats, col·lectius, institucions i particulars de tota la comarca. Prioritat ha aconseguit el suport de les administracions: ha vinculat tots els municipis de la comarca, el consell comarcal i la Diputació de Tarragona. És un fet possiblement únic entre les candidatures a la UNESCO, per la dificultat que conté. Alhora, la candidatura s’ha vinculat amb l’acadèmia per mitjà d’organismes dedicats a l’estudi del paisatge, com ara l’Observatori del Paisatge de Catalunya, i també universitats, com ara les workshops del màster de paisatge i patrimoni de la UAB. D’on venim i on som: evolució de la percepció del paisatge La taula rodona de balanç d’aquests primers deu anys de vida de la candidatura era formada per Carme Barberà, mestra de Gratallops; Joan Reguant, coordinador del dossier de candidatura; i Francesc Muñoz, director del màster de paisatge i patrimoni de la UAB. La moderava Roser Vernet, coordinadora de l’associació Prioritat. Va obrir el torn de reflexions Carme Barberà, mestra d’escola rural per voluntat pròpia, que fa trenta-dos anys que va arribar al poble de la Figuera i que avui és la mestra de Gratallops: ‘Les escoles rurals del Priorat sempre hem tingut en compte el paisatge’, va explicar. ‘Treballem l’aprenentatge a partir de l’entorn, una cosa de sentit comú, que vol dir portar al terreny propi el marc curricular. Aquesta feina i aquest model han tingut poca transcendència en l’àmbit educatiu; s’ha parlat poc de la feina que fem les escoles rurals en el territori, però ha estat important.’ Barberà va explicar que en aquests deu anys de candidatura, els projectes entorn del paisatge s’havien relacionat amb l’escola des de fora de l’escola, un fet nou, i hi havia hagut una interrelació entre escoles del Priorat per promoure projectes vinculats al paisatge de la comarca, com ara el projecte de la xarxa de camins del Priorat. ‘Treballar el territori ha implicat tenir-ne més coneixement i també prendre’n consciència més fondament, per estimar-se’l, i una sensibilització cap als valors que conté aquest territori. Els nens ho transmeten a les seves famílies, alhora que les famílies aporten coneixement també. I el coneixement i l’estimació s’escampen. Perquè, tinguem-ho en compte, els infants són el motor, són el futur. I en aquest sentit, l’escola és importantíssima.’ Entre les percepcions dels mestres recollides per Carme Barberà hi havia la idea que conèixer és estimar i després valorar. I que el paisatge és un tret d’identitat de l’escola, alhora que conté una suma de valors. I va advertir que el nombre d’alumnes baixa al Priorat i que en aquests trenta anys de docència, ella ha vist tancar quatre o cinc escoles rurals, un fet terrible, ‘perquè el territori el fem les persones i sense les persones no hi ha territori.’ Barberà va fer una llista d’elements que s’han guanyat en aquests deu anys: més conreus, més cura del paisatge, més iniciatives (públiques i privades), més autoestima dels trets identitaris… I va dir: ‘Érem els parents pobres de Catalunya i, en canvi, avui el Priorat es percep d’una altra manera.’ També va demanar de valorar la vida de pagès, per no tenir un paisatge museïtzat. I, en aquest sentit, va fer llista d’objectius a conquerir: superar la manca de suport i d’iniciatives de les administracions, aconseguir que el missatge de la candidatura arribi a tothom… ‘Així i tot, el recorregut d’aquests deu anys ens ha ajudat a entendre qui som i cap on volem anar. Ha fet aflorar valors naturals, socials, històrics del territori. També ha posat de manifest preguntes i contradiccions: com vivim i com hem de viure, el paper del pagès, la manca de població, la necessitat d’un relleu generacional entre la pagesia, la manca de serveis…’ I va acabar dient: ‘El territori que volem és un territori per a viure-hi. Per això hem de gestionar un model, perquè la realitat és plena de contradiccions.’ ‘És excepcional on ha arribat el Priorat’ Després de la intervenció de Carme Barberà, va tocar el torn a Joan Reguant, que és el tècnic, assessor en l’elaboració del dossier de candidatures de la UNESCO. Ell, que és andorrà, ja va redactar el dossier de les candidatures de la Vall del Madriu – Perafita – Claror i de les festes del foc del solstici d’estius al Pirineu, totes dues declarades per la UNESCO patrimoni de la humanitat a Andorra. D’esquerra a dreta: Francesc Muñoz, Joan Reguant, Roser Vernet i Carme Barberà. Foto: Ramon Bargalló. D’entrada, va fer un al·legat a favor del fet de ser de poble, davant la tendència de la població mundial de concentrar-se en ciutats: ‘S’ha de reivindicar el fet de ser de poble. Al Priorat tenim la possibilitat de preservar-ho.’ I va elogiar el discurs de Carme Barberà, tot dient que l’escola és dins el paisatge i sentir-se dins del paisatge no és fàcil. Alhora, va defensar els nens, que són la llavor del futur. Després de deu anys coneixent el paisatge i la gent del Priorat, Joan Reguant va dir que se sentia com a casa. ‘La primera vegada que em van convidar al Priorat, va ser per a fer una conferència sobre els paisatges vinícoles adscrits al patrimoni mundial de la UNESCO. Avui no defensaria un paisatge com aquest, perquè el Priorat és un paisatge de policultiu, un mosaic de moltes peces molt ben arreglades. El primer dia que vaig trepitjar el Priorat se’m va manifestar com un paisatge nítid, entenedor, llegidor. Un paisatge net i agrícola, amb cultius per a vendre però també per al consum propi. Hi ha un contacte real amb la terra.’ I va continuar Reguant: ‘La UNESCO és una lliga particular, amb un govern, uns estatuts, un reglament, i has de jugar amb tot això. En aquest sentit, la candidatura té un avantatge, que serveix d’amalgama, d’aglutinador, de motor per a interpel·lar tothom i valorar el paisatge agrícola. Valen la pena aquests deu anys de recorregut. Són anys d’un esforç molt difícil i la part millor és el camí recorregut, no pas si serem inscrits.’ I va continuar: ‘És la primera vegada que veig un compromís tan generalitzat i amb tant d’esforç en una candidatura de la UNESCO. Vincular vint-i-tres corporacions locals al projecte és extraordinari, és excepcional. És compartir un projecte que integra la totalitat d’aquest paisatge. I per aconseguir-ho cal convicció, perseverança i temps. És excepcional on ha arribat el Priorat.’ ‘Inscriure un paisatge al patrimoni mundial vol dir que és un paisatge excepcional i important per al món, i per tant és important de preservar-lo i que evolucioni mantenint les essències. Per això, que t’inscriguin és molt difícil.’ Però, dit això, Joan Reguant va explicar el calendari que la candidatura haurà de seguir i acomplir: el mes de setembre es presentarà el dossier a l’organisme espanyol que pertoca, que hi donarà el vist-i-plau i l’enviarà a la UNESCO. La UNESCO l’estudiarà i enviarà un seguit de consells i recomanacions que s’hi hauran d’incloure abans del 31 de gener del 2018. La tardor del 2018 la UNESCO enviarà al Priorat una comissió per avaluar in situ el dossier de la candidatura. Sobre la inscripció de la candidatura, decideixen vint països. Si hi donen el sí, el Priorat-Montsant-Siurana com a paisatge agrícola de muntanya mediterrània s’inscriurà en el Patrimoni Mundial de la UNESCO a principi de juliol del 2019. Aquest és el calendari, si a la tardor es passa el filtre del Consell del Patrimoni Històric espanyol. La importància de la lentitud i el temps per a entendre els paisatges Potser el moment més bonic, intens i emotiu de la ponència de Joan Reguant va arribar enfilant el final de la intervenció, quan va dir: ‘En aquests deu anys m’he adonat de la importància de la lentitud i el temps per entendre els paisatges. Un paisatge no es pot entendre en quatre dies. Perquè hi ha el paisatge humà, sense el qual el territori és com una maqueta dins una vitrina. El paisatge del Priorat és com un teixit, com fer puntes de coixí, perquè és mil·limètric, petit, artesanal. I els pagesos fan de joiers del territori. I tot això és fonamental de conservar.’ Va acabar recordant els que en aquests deu anys ja no hi eren, fent un silenci sentit. Remuntar aquest moment no era fàcil, però la frescor de Francesc Muñoz, director del màster de paisatge i patrimoni de la UAB, ho va fer possible. Va començar parlant dels valors que durant aquests deu anys s’han dibuixat, s’han fet visibles: identitat, valors col·lectius, turisme sostenible, identificació del lloc, desafiaments compartits… I va explicar que els workshops internacionals del màster que han passat pel Priorat i n’han estudiat aspectes diversos han significat la implicació d’uns dos-cents estudiants i una desena d’universitats europees implicades. Muñoz va recordar com van començar a cercar els primers arguments i valors i d’on va sorgir el concepte de paisatge agrícola de muntanya mediterrània. Un segon moment que va marcar el dossier va ser quan van constatar que un paisatge amb valors no s’havia de referir només al paisatge del vi i l’oli, sinó a un paisatge de policultiu. I quan es va entendre que en aquest paisatge s’hi havien d’incloure els nuclis urbans, per la disposició morfològica i geogràfica que tenen, per la manera com ressegueixen les corbes de nivell, les estructures hídriques… Aleshores Francesc Muñoz va dir: ‘I el d’ara és un nou moment, perquè d’aquí a poques setmanes farem un nou workshop per sumar una nova capa al dossier de candidatura, sobre el paisatge cultural miner de la comarca.’ ‘Durant aquests deu anys hem fet una anàlisi dels miradors i n’hem proposat de nous, hem estudiat la pedra seca, i hem fet una sèrie d’anàlisis que ens dóna l’ADN del territori. En un món global, de velocitat exacerbada, que ens condemna a fer zapping de paisatge, trobar un paisatge de lentitud com el del Priorat és un gran valor. I hem de mirar de preservar-lo. Hem de mirar d’evitar que territoris amb una forta identitat la perdin perquè hi facin un parc temàtic dels barrufets, per posar un exemple. Això implica una dimissió dels valors del lloc. O el fet de mantenir la toponímia, que també és paisatge cultural. En aquest sentit, la candidatura emfatitza el paisatge cultural, que és la petjada acumulada de l’home a través del temps en el seu paisatge.’ La fragilitat del model agrari, la necessitat de repoblar el territori i el recanvi generacional de la pagesia En aquest punt, es va obrir el torn obert de paraules, on es va incidir en la por de morir d’èxit, referint-se a l’àmbit vinícola i al risc de convertir la comarca en un monocultiu. El model agrari del Priorat és d’una fragilitat extrema, es va dir. Per això la candidatura defensa l’existència de la pagesia com a model econòmic, evitant que les grans multinacionals del vi eliminin la figura del pagès per convertir-lo en jornaler. També es va parlar del turisme, dels ecosistemes fluvials o aquàtics (l’espoliació de l’aigua del riu Siurana és una qüestió que cou), i amb gran preocupació es va tractar de la despoblació de la comarca i el relleu generacional de la pagesia. Són envits de futur, els envits que se situen en el Paisatge.0, que es van tractar col·lectivament, i que des de l’associació Prioritat saben que hi han de treballar. Perquè, com va dir Joan Reguant, ‘un cop inscrits al Patrimoni Mundial de la UNESCO, vénen un munt de responsabilitats i compromisos’. A la recta final de la candidatura, ara toca posar les bases del pla de gestió, per mantenir els valors expressats en la candidatura, un cop aprovada. Les administracions hi tindran un paper fonamental, en aquest pla de gestió. Francesc Muñoz va recordar que el paisatge és impossible que estigui congelat ni ho ha d’estar, perquè això porta al pessebrisme i a la destrucció del patrimoni: ‘El repte és la gestió dels canvis, i per això cal estar tan ben preparats com sigui possible per avaluar els canvis, a fi que els valors universals que conté el paisatge del Priorat es mantinguin. I Joan Reguant hi va afegir: ‘S’ha de gestionar bé el canvi. S’han d’acompanyar bé els valors del paisatge. Aquests valors de policultiu, en forma de mosaic, nítid, clar… Que aquests valors es mantinguin amb els canvis, que són inevitables i necessaris.’

Summary: Priorat i el Paisatge.0: deu anys de la candidatura a Patrimoni Mundial de la UNESCO


‘La Marató’ de de TV3 i Catalunya Ràdio fins a les 23.00 ha recaptat 7.012.984 euros. La 27a edició, que se celebra avui, recapta diners per a a la recerca biomèdica del càncer i el programa és presentat per Gemma Nierga i Ramon Gener. El director de TV3, Vicent Sanchis, ho va explicar així: ‘Si dediquem aquesta edició al càncer, com ja s’havia fet en altres ocasions, és perquè és una de les malalties que causa més estralls en el món. I sempre parlem de xifres molt terribles, però ara en donaré per a l’esperança: la supervivència al càncer ha crescut un 7% en els últims 10 anys i la mitjana se situa, actualment, en el 55%. Però encara queda moltíssima gent que no es pot curar i que es podria curar si continuéssim avançant en la investigació i en la prevenció. 1 de cada 2 homes i 1 de cada 3 dones tindran càncer al llarg de la seva vida, per això aquesta Marató, perquè tots ells es puguin salvar gràcies als avenços en investigació que es puguin fer amb els diners que la solidaritat ens permeti recollir diumenge’. Aquesta iniciativa solidària també té el seu lloc a les xarxes. ‘La Marató va començar fa dies a l’entorn digital amb aquesta etiqueta #HoVisc. ‘És una manera de fer participar tots els usuaris i tota la ciutadania de la seva vinculació i relació amb aquesta malaltia que diumenge s’intentarà combatre’, va explicar Saül Gordillo, director de Catalunya Ràdio i de Mitjans Digital de la CCMA. Un segon plató comandat per Sheila Alen pren el pols a tot el que passa a les xarxes amb aquesta etiqueta d’#HoVisc. També com a novetats, un plató renovat posa el focus en la investigació, més que en l’explicació de les malalties. Així doncs, s’explica què és la immunoteràpia, la radiologia d’altra precisió, la cirurgia amb robots, el genoma, l’estudi genètic del càncer o els tractaments personalitzats. Eloi Cordomí és qui s’encarregarà, amb l’ajuda de la realitat virtual i d’un col•laborador robòtic, d’explicar i apropar als espectadors tots aquests termes. El robot Pepper, un robot social d’hospital encara en desenvolupament, recorda per ell moltes dades i xifres. L’altre pilar és la vida, que es materialitza durant el programa. Una vida en forma de paraula que és visible al plató, un jardí vertical ple d’éssers vius. A més, l’humor és clau per explicar la prevenció. Al llarg del programa, una sèrie de gags protagonitzats per Betsy Túrnez i Pau Vinyals posen l’accent, humorístic però amb contingut important, en la prevenció. En xifres, La Marató de TV3 reunirà 25 actuacions, hi passaran 380 persones pel plató, així com 20 testimonis i 20 metges investigadors i es faran 15 connexions en directe. A més de desenes de testimonis, participen en la Marató cares conegudes dels mitjans i del món de la cultura com Helena Garcia Melero, Lídia Heredia, Xavier Graset, Marc Ribas, Quim Masferrer, Eloi Vila, Llucià Ferrer, Samantha Vall, Jordi Basté, Toni Cruanyes, Laura Rosel, Òscar Dalmau, el Màgic Andreu, Roger de Gràcia, Peyu, Jair Domínguez o Joan Manuel Serrat, que ha patit tres càncers. Els Pastorets Rock repeteixen com a banda del programa, que també comptarà amb la interpretació dels temes del disc del programa. Elena Gadel, Buhos, Doctor Prats o Alfred, entre d’altres, oferiran actuacions durant el programa.

Summary: ‘La Marató’ ja ha recaptat més de set milions d’euros contra el càncer


Desenes de persones immigrants haurien mort davant la costa de Líbia després que l’embarcació en la qual viatjaven es quedés sense combustible, segons la guàrdia costanera del país nord-africà, que ha confirmat la troballa de quatre cadàvers i la possible desaparició de més d’un centenar persones. Els guardacostes van trobar set supervivents i quatre cadàvers a bord del vaixell, que portava diversos dies a la deriva després de partir des de la ciutat de Zuwara. ‘Altres 21 migrants van nedar fins a la platja i van ser localitzats’, però ‘es creu que més de cent han desaparegut’, ha explicat un portaveu, Ayoub Qassem. Un dels supervivents va morir posteriorment a l’hospital al qual va ser traslladat, per la qual cosa de moment el balanç oficial de víctimes és de cinc morts. Líbia és el principal punt de partida per als migrants i refugiats que intenten arribar per mar a Europa i uns 600.000 han creuat fins a Itàlia des de l’any 2014. El volum de pasteres ha descendit dràsticament des de juliol d’aquest any, encara que les organitzacions de Drets Humans alerten que milers de persones estan atrapades en territori libi.

Summary: Unes cent persones migrades haurien mort després que la seva embarcació quedés a la deriva davant de Líbia


El coordinador general d’EH Bildu, Arnaldo Otegi, proposa que per a les eleccions espanyoles del 28 d’abril es formi un ‘bloc històric entre totes les nacions i pobles de l’estat’, integrat per forces republicanes, progressistes i sobiranistes. La defensa del dret d’autodeterminació, un full de ruta per al ‘retorn a casa de presos i exiliats, i el compromís en la defensa de polítiques que planti cara al neoliberalisme’ haurien de conformar els eixos d’un programa comú. En un article publicat al seu bloc, Otegi diu que per a EH Bildu l’anunci d’un avançament electoral no ha estat cap sorpresa. La convocatòria a les urnes –diu– no ha de ser analitzada sense prendre en consideració ‘la greu crisi de règim’ que travessa l’estat espanyol. ‘S’hi viu una conjuntura històrica caracteritzada pel desemmascarament feixista, la paràlisi i la caiguda del règim del 78’, afegeix. Per ell, la crisi estructural té l’origen en diversos factors, com ara la crisi econòmica i la situació catalana. ‘La crisi econòmica i financera va deixar en evidència l’extrema feblesa de l’economia i del teixit productiu de l’estat, que no disposa d’un sistema productiu ni d’un teixit econòmic competitiu.’ D’una altra banda, diu: ‘El procés democràtic de construcció de la república catalana o la persistència de majories sobiranistes a Euskal Herria, han fet saltar totes les costures del model territorial dissenyat l’any 1978. L’estat ha renunciat a la persuasió democràtica i no disposa d’oferta política per a resoldre de manera democràtica les aspiracions nacionals de catalans, bascs, gallecs, canaris…’ Otegi considera que n’és la millor mostra el judici contra el procés, on prenen cos les tesis més reaccionàries i més autoritàries dins les elits econòmiques i polítiques espanyoles, que a parer seu han decidit d’activar una contrareforma autoritària en resposta a aquesta greu crisi de règim. ‘Parlem d’un bloc reaccionari que va de la monarquia de Felipe VI fins a l’Íbex 35, passant per la casta judicial i els sectors instal·lats en els aparells d’estat. El braç polític d’aquest bloc reaccionari i autoritari és compost per PP, Ciutadans i Vox.‘ I remarca: ‘L’escenari de suma d’aquest bloc en termes electorals ens situaria en una conjuntura que podríem considerar d’autèntica urgència nacional.’ Enfront d’aquest bloc reaccionari, Otegi creu que el PSOE ni pot ni vol afrontar una veritable democratització de l’estat espanyol, i l’acusa de ser còmplice de l’aplicació de l’article 155 a Catalunya. Aleshores formula la proposta: ‘La suma de forces electoral i política de tots els sobiranistes, republicans i progressistes és l’única garantia per a frenar la dreta reaccionària i per a condicionar l’acció de govern en la direcció d’una necessària democratització de l’estat.’ Després de destacar que EH Bildu ha estat capaç de conformar una candidatura amb ERC, BNG i formacions canàries, asturianes i aragoneses per a les eleccions europees, diu que ara cal fer el mateix exercici de suma per a les eleccions al congrés i al senat espanyols. ‘Per a EH Bildu, la suma de totes les forces republicanes, progressistes i sobiranistes en el context de les eleccions i el compromís en la defensa d’un programa polític de mínims és l’única garantia per a plantar cara en aquesta conjuntura històrica a l’autoritarisme i a la falta d’una democràcia de qualitat per als nostres pobles’, rebla.

Summary: Otegi proposa un bloc històric sobiranista a les eleccions espanyoles


El cap de campanya d’ERC en aquestes eleccions generals i portaveu, Sergi Sabrià, ha opinat aquest diumenge que creix la desconnexió de Catalunya respecte a la resta d’Espanya per la participació més baixa que hi ha hagut en aquesta comunitat en comparació al conjunt de l’estat. En una compareixença des de la Sala Moragues del Born Centre Cultural, on ERC segueix els resultats d’aquesta nit electoral, ha exposat que el descens de deu punts de participació a Catalunya evidencia com baixa l’interès per la política espanyola per part dels catalans. Sabrià ha explicat que ERC no comenta sondatges, però sí ha afegit que les sensacions són bones, i ha argumentat que el seu partit sí ha aconseguit mobilitzar als seus votants malgrat que les xifres de participació siguin inferiors a les de les eleccions generals del 20 de desembre del 2015.

Summary: ERC creu que creix la desconnexió amb Espanya per la participació més baixa a Catalunya


Ha estat batlle de Burjassot i eurodiputat. Ara és assessor de Compromís a Europa i acaba de publicar Quadern de l’Europa trista (Bromera), una visió directa de les institucions europees, una passejada personal per les entranyes d’un edifici fred en el qual Sebastià voldria trobar rastres de preocupacions més directes, més humanes. De fet, veu Europa ‘com una pastilla efervescent: s’amplia i s’amplia i hi podem viatjar i patrocina projectes i fxxxxxxx… Però de sobte has de pagar el deute, fan fora els refugiats a cops de peu a Turquia, se’n va la Gran Bretanya, se suïciden cent llauradors cada any any a França perquè els productes s’han abaixat de preu i no tenen solució, i aleshores tota la França rural es refugia en el Front Nacional… I li crides perquè t’ajude en crisis com la catalana, i no t’escolta. Està trista.’ D’aquí el títol del llibre. Jordi Sebastià (Burjassot, 1966) diu que li costa defensar-la, aquesta Europa. Però posar un títol optimista al seu llibre ‘seria fals’. —Des de la primera frase, ‘Plovia aquella nit de diumenge a Russafa’, ja es veu que serà un llibre heterodox. —S’explica un poc per la manera d’escriure’l. Quan porte un mes en el Parlament Europeu, parle amb Maria Viu, que és editora de Bromera i amiga meva, li explique anècdotes i diu ‘Ie, això donaria per un llibre!’. Els dietaris no són un gènere que m’entusiasme (hi ha El quadern gris, és clar, i els dietaris espectaculars del meu amic Rafa Gomar, per exemple), però hi podria fer una incursió. Comence a prendre notes, en un quadern, a mà, perquè sóc un poc paleolític, durant un any, cada dia. Quan després ho transcric, ja ha passat un any més, i m’adone de les coses que han succeït i que no són al quadern: el Brèxit, per exemple! De manera que ho refaig tot, ja no com a dietari sinó com una altra cosa. I decidesc fer… el que em dóna la gana. És una barreja entre pedagogia sobre el parlament i impressions de la ciutat de Brussel·les, i una crítica de Dalí, que sempre va bé… —I que potser s’agraeix. —I és veritat que hi ha un cert to literari que no he pogut evitar: abans de polític ja era escriptor. —Penseu que llegint aquest llibre entendrem con funcionen les institucions europees? —Una miqueta més. Hi ha molt de desconeixement. Sobre el paper de cadascuna, el triangle consell-parlament-comissió, que de vegades és confús fins i tot per a la mateixa Europa. I sobre el que realment Europa pot fer o no. A voltes, tenim moltes expectatives en Europa. Hi ha molta gent que va a la Comissió de Peticions del Parlament i… —Ho conteu al llibre: és terrible. —Esperen ajuda. I de vegades és molt depriment, molt trist, angoixant. Recorde un cas de camperols de Guatemala: allà l’oposició és massacrada, i no li fan cap cas. Si intentes llançar una resolució al parlament, saps que no tindrà cap possibilitat. Arriben, fan un acte. Et consola… minímament. Tindrà repercussió al seu país, diran que el Parlament Europeu els ha escoltat. Però és frustrant. Això crea, per a l’eurodiputat que s’ho creu, una situació molt trista, d’impotència. Però és que eixe senyor tornarà al seu país i potser tindrà sort i, com que ha eixit la seua foto mentre era al parlament, els pistolers que el volen matar s’esperaran un any. És així de cru. —Què penseu quan veieu aquelles persones representant a terra, en una plaça catalana, la frase… —’Help us Europe’, sí. Sento ràbia. Perquè la UE no mourà fitxa a favor de Catalunya. En aquests moments, Europa és un club d’estats, no evoluciona a ser una cosa superior. Els estats no ho volen. I els socis d’un grup no ataquen un dels seus. El soci, ara, és Espanya. I encara que Espanya siga un incomplidor sistemàtic de la legislació europea, s’ha compromès a pagar encara que siga dessagnant els seus ciutadans. Per tant, li faran cas. Fins que Alemanya o algun altre país potent diga que això que fa a Catalunya és una barbaritat. I les coses canviaran… immediatament. De fet, la pilota pot girar immediatament després d’una declaració d’independència. Les institucions estatals i europees no han estat a l’altura de les circumstàncies. I hi ha ferits. I hem vist imatges terribles. I et sents impotent. —El dia 1 d’octubre éreu a Barcelona. —Sí. Amb una delegació de l’Aliança Lliure Europea. Amb l’eurodiputada Tatjana Zdanoka, que és de la minoria russa de Letònia, i ens acompanyava la nostra diputada en Madrid, Marta Sorlí. I clar, quan veus en un dels col·legis del Raval que qui organitzava com s’havia de col·locar la gent en cas que vingueren a carregar eren els escoltes de la parròquia… És que… policies armats fins a les dents contra escoltes? No. Era delirant. En l’operatiu dels escoltes, la idea era posar les diputades al davant, i que un valent isquera i les identificara com a diputades: eixe paper em tocava a mi. Afortunadament, no van venir i no vam haver de fer-ho. No sé com haguera acabat. L’eurodiputat flamenc, que sí que era a la delegació oficial, va veure la càrrega en la qual es dispararen pilotes de goma. I, per tant, ho va denunciar davant dels tribunals. És una aberració, una barbaritat: un estat que envia la seua policia a carregar contra la seua ciutadania, que no feia res, que estava allà asseguda. I Europa ha estat molt tova, en la condemna. És una vergonya més. Estic molt preocupat. Crec que hi ha hagut una escalada de negatives. —Què voleu dir? —La primera, quan Pedro Sánchez diu que l’actuació de Rajoy ha estat molt bona: en eixe moment es talla la possibilitat d’un canvi de govern en l’estat espanyol. La proposta de Podemos era ‘fem una moció de censura’, immediatament després de dir al president de Catalunya ‘ens comprometem a trobar una fórmula perquè en tres mesos es puga fer un referèndum amb tota la cobertura’. Però es talla. Junker parla de la violència, però diu que Rajoy molt bé. Es talla una possibilitat més. Després, el discurs del rei, que no va fer cap apel·lació al diàleg i va prendre partit per una part de la ciutadania descaradament. Un altre tall. Què manca? L’ONU ha dit que faria una comissió d’investigació, no? Manca l’ONU. En tot cas, és clar que les institucions estatals i europees no han estat a l’altura de les circumstàncies. I hi ha ferits. I hem vist imatges terribles. I et sents impotent. —… —Va passar. I va ser brutal. Jo hi vaig ser i ho vaig veure. —Ens en dieu una de freda i una de calenta, de les institucions europees? —El millor és el Parlament Europeu. Al final, és la representació de la ciutadania, i és una cambra mot transparent, molt més que qualsevol de les que hi ha per ací, amb una web espectacular en la qual pots esbrinar tot el que fa l’eurodiputat al minut. També hi ha l’examen als comissaris: estaria bé fer un examen dels parlamentaris als consellers, o als ministres. I algun, allà, va suspendre. Eixa transparència, eixa exigència és la part que cal reivindicar. A més, és clar, hi ha el fet que, des que es va formar, com a mínim, hi ha pau entre els estats europeus, que han estat un gran camp de batalla del món. —I la freda? —La impotència de la Comissió Europea. Hauria de ser el govern, l’executiu, i al final és una espècie de secretariat administratiu, que obeeix els estats i té unes capacitats de resolució i de sanció mínimes. I que em fa pena. Encara que siga una comissió que no és la meua. La demostració més brutal d’impotència és l’exigència d’una directiva europea contra la violència masclista. A la comissària, Jourovà, que va dir que ella n’havia estat víctima, només li va faltar plorar. I no hi ha manera. Són els estats, els que impedeixen que hi haja una legislació superior. Cadascun té la seua: en Itàlia encara està reconegut el ‘crim passional’, en Polònia no existeix la violació dins del matrimoni. Per exemple. I no hi ha manera de solucionar el problema més gran de seguretat dins de la UE. Europa ha de continuar avançant. Però s’ha aturat. I això és com anar amb bicicleta: si t’atures de pedalar, caus. —Escriviu: ‘Si Espanya volguera que es normalitzara l’ús del basc, el gallec o el català a les institucions europees només hauria de demanar-ho; el que passa és que no vol’. —Sí, no hi hauria cap problema. Ja ho han dit, tots. Està tot preparat. Potser en un primer moment es podria fer en traducció passiva, és a dir, no hi hauria traducció al català, però tu sí que podries parlar en català. Seria un començament. No es fa perquè l’estat espanyol no ho vol. La marginació del camp valencià no ve per la PAC, sinó per l’aplicació que l’estat espanyol fa de la PAC. —Sempre hi ha el mateix topall. —Hi ha moltíssima gent que es queixa de coses que fa Europa i que en realitat no són responsabilitat seua. Recorde un titular que deia: ‘Brussel·les margina el port de València front al d’Algesires’. Doncs no: Brussel·les dóna uns diners per als ports que Espanya distribueix. Espanya margina. per què no diem ‘Espanya’ o ‘Madrid’, al titular? Perquè és incòmode. Però és la veritat. I què passa amb el tema del ‘Xylella fastidiosa’? —Què? —Que va venir la ministra i va dir: amb el Xylella, t’hi apanyes tu, que no m’interessa. És gravíssim. Serà terrible. O, sense eixir de l’agricultura: una bona part de la marginació del camp valencià no ve per la PAC , sinó per l’aplicació que l’estat espanyol fa de la PAC. Possibilitat de canvi? La gent la té: només n’ha de votar uns altres. —També cal dir que n’hi ha que ho tenen més difícil que d’altres, per obtenir representació a Europa, amb aquests vots. La circumscripció estatal… —És clar. Hi ha estats que no la tenen. Per exemple, en el nostre grup, una de les diputades dels Verds anglesos és la representant del sud-est d’Anglaterra i Gibraltar. Òbviament, l’estat espanyol té circumscripció única precisament per a perjudicar els partits que no són d’àmbit estatal. No és obligatòria. —Aconseguiu saltar la barrera, fent coalició, i arribeu a Europa. No us fa la sensació de picar ferro fred, en unes institucions dominades aclaparadorament pels grups popular i socialista? El marge d’incidència real és… —Escàs. De tota manera jo estic content. Vaig treballar sobretot en les comissions de drets de les dones i d’agricultura. I vaig aconseguir, per exemple, modificar la postura del parlament sobre el reglament de plagues vegetals. Que no és cap broma, com s’ha vist amb el tema del Xylella. Vaig fer molt de cafè, i ho vaig aconseguir. —Cafè? —Sí: molt de xerrar, de fer un cafè, molt de lobby: em vaig reunir amb tots. Hi ha moments, i això és la política (i la política europea encara més), que, essent conscient que véns d’un grup minoritari, has de triar entre quedar-te a gust fent un discurs i saber que bé, que en tindràs un vídeo que pot enfervorir la teua gent, o ser pragmàtic, abaixar el to, i anar a negociar i parlar amb gent de grups amb els quals mai no t’havies imaginat que podries pactar. Però això és el parlament: parlamentar, intentar aconseguir acords, canviar… Hi ha, per exemple, una relació molt curiosa amb la gent de l’intergrup de les minories, que funciona d’una manera molt oberta. —Als intergrups hi ha diputats de diferents grups i comissions units per temes, diguem-ne. —Sí. La majoria dels eurodiputats d’aquest són del Partit Popular Europeu. I, de sobte, un senyor amb unes idees polítiques molt diferents de les meues entén que ací tenim un problema de respecte als drets fonamentals col·lectius, i jo entenc que la gent de la minoria hongaresa d’Eslovàquia no vol perdre les escoles en hongarès que tenia. I descobreixes que hi ha lligams amb gent que no t’esperaves. I és molt útil. Per exemple, en la comissió d’agricultura hi ha Jan Huitema, que és liberal i té una perspectiva de l’agroindústria totalment diferent de la meua, que és l’agricultura de dimensions familiars, mitjanes i cooperatives que opta per la sostenibilitat. —I ell? —Bé, va dirigir un dossier sobre la utilització de drons en l’agricultura. Clar, jo pensava: duus un dron a l’Horta, i abans que gire ja està en el camp de l’altre, que li tira una pedrada perquè pensa ‘eixe borinot què fa ací’. Teníem una relació prou bona, i de fet va aconseguir que votàrem a favor d’un informe seu. És frisó, està preocupat per la situació de la llengua i va ajudar molt en la defensa de la gent de les Antilles Holandeses, que ara Holanda els volia llevar la llengua, el papiament, de la universitat. I la relació amb els copresidents de l’intergrup era excel·lent, amb Kinga Gál, vice-presidenta del Partit Popular Bretó, i Nils Torvalds, dels liberals. Ella és de la minoria hongaresa de Romania i ell, de la minoria sueca de Finlàndia. Això ens permetia establir complicitats. I t’adones que mentre que la majoria dels eurodiputats som blancs, resulta que els qui mantenen el castell en marxa, no. —Al llibre hi ha unes quantes escenes colpidores. Una, aquell dia que torneu sol al parlament, hi sou l’únic eurodiputat i comenceu a veure persones que surten… —Sí. Va ser molt xocant. Va passar a Estrasburg. La comunicació amb València ha de ser via Madrid i l’avió no eixia fins a les sis… —Sempre per Madrid. —Sí. De fet els catalans són independents en eixe aspecte, perquè la gent de prop de Barcelona tenen un vol a un aeroport alemany que està molt a prop d’Estrasburg i, per tant, van cap allà i no agafen l’euroavió de Madrid. Després hi ha Josep Maria Terricabras, que té el privilegi de tenir un vol directe Estrasburg-Girona!  —Oh! —Sí, sembla que és un tema de turisme, però el cas és que s’ho mereix, perquè és una gran persona. Però bé, l’avió ix més tard, el plenari acaba a les dotze i la gent ix corrents. Jo me’n vaig a passejar tranquil·lament per Estrasburg, i quan torne no hi ha ningú. Però de sobte veig que comença a eixir gent, que són els qui mantenen l’edifici, la neteja, les reparacions. I la majoria són d’origen africà o magrebí. I t’adones que mentre que la majoria dels eurodiputats som blancs, resulta que els qui mantenen el castell en marxa, no. —I expliqueu que els feia cosa trobar-vos. —Sí. El Parlament Europeu és classista, està molt estratificat: segons l’acreditació que tens pots entrar en un lloc o en un altre. Hi ha restaurants, per exemple. Doncs en alguns només hi poden entrar els eurodiputats i aquells a qui conviden. Però és que fins i tot en la cantina, un autoservei popular, hi ha horaris: els eurodiputats hi poden entrar quan volen, però els assistents només en uns horaris, els visitants en uns horaris… Sé que hi ha distància, però em recordava quan vaig ser a Moçambic per un reportatge, que sèiem a dinar i les dones, no: elles menjaven quan els homes havíem acabat. Al País Valencià hi ha hagut un canvi important, sobretot en la voluntat i en les formes, però encara hi ha un equilibri fràgil. El que passe a Catalunya pot canviar-ho tot. —Ser a Europa no significa que desconnecteu del país: quin dibuix feu, avui, del País Valencià? —Hi ha hagut un canvi important, sobretot en la voluntat i en les formes, però encara hi ha un equilibri fràgil. El país és el que és i l’Acord del Botànic es manté. Però em preocupa molt el retard d’À Punt, perquè la gent espera i es desencisa. I perquè és absolutament necessari. En política lingüística, per exemple, si no hi ha mitjans de comunicació no hi ha res a fer. D’altra banda, sóc moderadament optimista perquè la gent ha començat a veure el finançament com el problema fonamental. Hi ha gent que pensa que es podria anar més ràpidament. Com que he estat batlle i sé quin ritme té l’administració (i, a més, viciada per molts anys del PP, que ho havia arrasat tot), continue pensant que es fan, però que es podrien fer més coses més positives. —L’evolució del Nord hi tindrà influència? —El que passe a Catalunya pot canviar-ho tot. Tot. El procés agarra Compromís clarament a contrapeu. Nosaltres estem en una altra situació, intentant consolidar un govern de progrés, valencianista, amb uns companys amb els quals hi ha bona relació i també punts problemàtics. Anem amb molta cura, treballant i intentant convèncer la gent, i de sobte et trobes que al costat estan ocupats per les forces en teoria d’ordre de l’estat. Tens la temptació de posar-te de perfil i dir eixa no és la meua guerra, m’embolicarà, provaran de ressuscitar el fantasma de la catalanofòbia i nosaltres en serem les víctimes. Però no pots: perquè peguen a la gent. I ens hem de posicionar. Ens afectarà molt. Crec que el que passa a Catalunya no és un moviment clàssic d’alliberament nacional. Està clar que la cohesió nacional li dóna la força, però és un moviment d’alliberament democràtic. És una gent que s’adona que amb la cotilla que significa Espanya i el seu funcionament tardofranquista no pot evolucionar. I decideix trencar. Com que hi ha una cohesió nacional important, molta gent que en principi no se’n preocupava diu ‘aprofite això perquè jo el que vull és que la llei contra la pobresa energètica del parlament s’aplique, que els refugiats que puguen venir a Catalunya, vinguen; resulta que ara en tinc l’oportunitat? M’hi sume. I a veure si funciona’. Ací, els valencianistes serem criminalitzats. I per una altra banda, si no ens col·loquen al costat del catalans decebrem molta gent nostra, amb argument. Serà un temps molt dur. Però és que peguen a la gent. Peguen a gent indefensa. Que era allà perquè volia votar. —Acabem: quin és el darrer llibre que heu llegit? —Estic llegint poesia: Tavernàries, de Manel Marí.

Summary: Jordi Sebastià: ‘Al País Valencià hi ha hagut un canvi important, però encara hi ha un equilibri fràgil’


L’ex-jutge Ramiro García de Dios ha criticat durament el jutge del tribunal Suprem espanyol Manuel Marchena i el ministre de l’Interior del govern espanyol en funcions, Fernando Grande-Marlaska. Ha estat al ‘FAQS’ de TV3, on ha dit que la sentència del judici contra el procés ‘posa música’ a la lletra del ‘A por ellos’. "He estudiat a fons la sentència del procés i és la música jurídica a la lletra de l'"a por ellos"" Ramiro García de Dios #FAQStanyadaTV3 ▶ https://t.co/yPWysP3CH8 pic.twitter.com/x1Ce9tNYts — Preguntes freqüents (@FAQSTV3) November 2, 2019 Sobre Marlaska, ha dit que, com a jutge, era antigarantista i autoritari i que tenia una mentalitat policíaca. ‘Quan va a l’Audiència fa tan bé la col·laboració i complaença amb el subsistema policial que després li donen medalles i això li serveix per a un ascens meteòric dins la carrera judicial.’ També ha criticat quan la setmana passada va dir que la violència a Catalunya ha estat de més impacte que al País Bac. ‘És d’una intensa i acusada misèria moral i intel·lectual’, ha dit el jutge. ‘Marlaska ha comptat el nombre de contenidors, pedres i incendis? Al País Basc es cremaven autobusos, seus de partits polítics, oficines bancàries…’ "Grande-Marlaska era un jutge antigarantista i autoritari, amb una mentalitat policial" Ramiro García de Dios #FAQStanyadaTV3 ▶ https://t.co/yPWysP3CH8 pic.twitter.com/xihgo1NaE7 — Preguntes freqüents (@FAQSTV3) November 2, 2019 👉 L'exjutge Ramiro García de Dios valora les paraules del ministre Grande-Marlaska sobre Catalunya i el País Basc: "És d'una intensa misèria moral i intel·lectual" #FAQStanyadaTV3 ▶ https://t.co/yPWysP3CH8 pic.twitter.com/MXQ1434SyB — Preguntes freqüents (@FAQSTV3) November 2, 2019 García de Dios també ha dit que la presó provisional es fa servir com a mètode d’escarment i per a descoratjar. Afegeix que és possible que la policia manipuli proves per a inculpar algú. "Desgraciadament és possible que la policia manipuli proves per inculpar algú" Ramiro García de Dios #FAQStanyadaTV3 ▶ https://t.co/yPWysP3CH8 pic.twitter.com/7Erq2o1jRR — Preguntes freqüents (@FAQSTV3) November 2, 2019 "S'està utilitzant la presó provisional com a mètode d'escarment i per un efecte de desànim" Ramiro García de Dios #FAQStanyadaTV3 ▶ https://t.co/yPWysP3CH8 pic.twitter.com/WOPnplUZcg — Preguntes freqüents (@FAQSTV3) November 2, 2019

Summary: Ramiro García de Dios, l’ex-jutge que desmunta Marchena i Grande-Marlaska


La batllessa de Barcelona, Ada Colau, i líder del PSC a l’ajuntament, Jaume Collboni, presentaran demà el pre-acord de govern que després serà sotmès a votació entre els membres de Barcelona en Comú i el PSC la setmana vinent. El grup de Colau va validar l’acord ahir en una reunió extraordinària de quatre-cents membres de les bases de la formació. Colau va justificar l’acord amb el PSC com una millora de la governabilitat de l’ajuntament. Els dirigents de Barcelona en Comú han insistit aquests últims dies a incorporar també els regidors d’ERC i la CUP al govern municipal per donar estabilitat al seu projecte d’esquerres. Tanmateix, aquestes dues formacions han deixat clar que no formaran part d’un govern amb el PSC, que és el partit que ha governat la ciutat des de la transició amb l’excepció de l’últim mandat abans de Colau.

Summary: Colau i Collboni presenten demà el seu pre-acord de govern


Com és habitual, la Diada de Catalunya no se celebra només al Principat. Arreu del món, diverses ciutats commemoren la caiguda de Barcelona el 1714 amb l’organització de diversos actes. Algunes ciutats van començar a fer-ne el cap de setmana passat, i d’altres en continuen fent durant els dies posteriors a l’Onze de Setembre. Els catalans residents a l’estranger, les assemblees de l’ANC i les delegacions de la Generalitat organitzen diversos esdeveniments i ho veuen com ‘l’últim esforç cap al referèndum’. Avui mateix les delegacions del govern a Itàlia, Alemanya i Polònia celebren actes de commemoració. Ahir va haver-hi trobades de catalans a Varsòvia i Dublín. A Berlín, la delegada Marie Kapretz presidirà una recepció institucional, mentre que a Roma el delegat Luca Bellizzi assistirà a un concert de la cantant algueresa Franca Masu. A Varsòvia, la delegació del govern a Polònia i als països bàltics ha organitzat una recepció i una presentació de diversos documentals sobre Catalunya. A Copenhaguen, l’ANC Dinamarca ha organitzat un seguiment en directe en un centre cultural de la ciutat. En algunes de les delegacions les recepcions institucionals es faran demà. És el cas de Brussel·les, on se celebrarà un acte que presidirà el representant del govern davant la Unió Europea, Amadeu Altafaj, o a Londres. De fet, diverses persones ja es va reunir dissabte al Parc du Cinquantenaire per a festejar ‘la Diada del Sí’ en un acte proposat per l’assemblea a Brussel·les. També a Escòcia l’ANC va organitzar la seva Diada dissabte, amb un dinar popular, tallers sobre Catalunya i la participació dels castellers d’Edimburg. A Londres ha tingut lloc aquesta setmana la conferència ‘Pathways to statehood: Scotland and Catalonia’, un debat al parlament britànic entre acadèmics, polítics i periodistes sobre el referèndum d’autodeterminació a Catalunya al qual van assistir el corresponsal de la BBC a l’estat espanyol, Guy Hedgecoe, i el professor i historiador de la London School of Economics Paul Preston, entre altres personalitats. A París serà el delegat Martí Anglada qui presidirà, també demà, una recepció a la Maison de l’Europe, a la qual està previst que assisteixin representants de les administracions franceses, universitats i ‘think tanks’, a més a més de la comunitat catalana i de membres de l’Amical i Le Cadres Catalans. Diumenge passat un grup de catalans es van trobar als Champs de Mars de París convocats per l’ANC a França. També el cap de setmana passat es van reunir catalans als Països Baixos. A Ginebra es farà un acte presidit pel delegat Manuel Manonelles adreçat a autoritats locals, cantonals i federals suïsses, al cos diplomàtic, a responsables d’organitzacions internacionals amb seu a la ciutat, a representants dels casals catalans de Lausana-Ginebra, Zuric i Berna, així com d’altres personalitats catalanes i suïsses. A Viena i a Bratislava la celebració des de la delegació del govern a Àustria es farà més endavant, el 13 i el 21 de setembre, respectivament, i serà presidit pel seu delegat Adam Casals. En el cas de Bratislava, a més d’una recepció institucional, també hi ha prevista una degustació de productes catalans i una actuació musical. A Portugal no es farà cap recepció institucional, ja que amb motiu de la Diada, dimecres passat es va fer un homenatge des de Lisboa a Manuel Seabra en reconeixement a la tasca de l’escriptor i traductor, autor del Diccionari Portuguès-Català, premiat amb la Creu de Sant Jordi el 2001. Fora d’Europa hi ha actes previstos als Estats Units i a Xile. Demà la delegació del govern als Estats Units, Canadà i Mèxic ha organitzat una trobada institucional presidida pel seu delegat Andrew Davis, a la qual està previst que assisteixin membres del congrés i del senat nord-americà. També als Estats Units, es van convocar ahir concentracions a Nova York, Chicago, Washington, Dallas, Houston, Seattle, Minneapolis i Boston. A Xile, l’ANC va celebrar la Diada també ahir, amb l’actuació dels Castellers de Lo Prado a Santiago de Xile.

Summary: Una quinzena de ciutats estrangeres celebren la Diada


El president de l’Assemblea Nacional Catalana (ANC), Jordi Sànchez, creu que si després de les eleccions del 27 de setembre hi ha una majoria independentista al Parlament de Catalunya caldrà emplaçar el govern espanyol per a pactar un referèndum sobre el nou estat per a Catalunya. Tanmateix, opina que si no hi pot haver cap acord en aquest sentit, caldrà fer una declaració unilateral d’independència (DUI) perquè el 27-S serà l’aval per a fer camí cap al nou estat. Així, també subratlla que la DUI no serà immediatament després de les eleccions. ‘Probablement no serà en els propers mesos, però si hi ha una majoria independentista, que ningú dubti que aquest serà el camí. Amb Europa com a testimoni’, ha destacat. En una entrevista a Catalunya Ràdio, Sànchez ha explicat que la prioritat de l’ANC és fer de l’Onze de Setembre a la Meridiana un acte multitudinari. Ha assegurat que l’entitat no demanarà el vot per a ningú de cara al 27-S i, en aquest sentit, també ha avisat que cal prudència per evitar que la Junta Electoral pugui considerar la Via Lliure de l’Onze de Setembre és un acte electoral

Summary: Jordi Sànchez opta per la DUI si el govern espanyol no permet un referèndum


El ple del senat espanyol ha aprovat amb 214 vots a favor, 47 en contra i una abstenció l’autorització al govern espanyol perquè apliqui les mesures que va anunciar fa gairebé una setmana en aplicació de l’article 155 de la constitució espanyol. La votació s’ha produït després que el Parlament de Catalunya ja havia aprovat la declaració d’independència. El govern espanyol podrà començar a adoptar les primeres mesures per decret en un consell de ministres que tindrà lloc aquesta tarda. Després de l’aprovació del senat, l’executiu espanyol es considera habilitat per cessar el president de la Generalitat i tot el seu govern i substituir-lo per un organisme o autoritat que designi. A més, intentarà arrabassar al parlament la competència per celebrar debats d’investidura. PSOE i PP han acordat finalment de no incloure el control del govern espanyol sobre els mitjans públics catalans entre les mesures. El PP també ha acceptat una esmena de Coalición Canaria que eliminava del text les referències a la necessitat que totes les iniciatives que es tramitessin a la cambra catalana comptessin primer amb l’aval d’una autoritat designada pel govern espanyol, que tenia capacitat de veto durant 30 dies sobre les propostes. La votació definitiva ha tingut lloc després de sis hores de debat en què el president del govern espanyol, Mariano Rajoy, ha defensat que ‘no hi ha alternativa’ al 155 davant el ‘trencament de la legalitat’ a Catalunya. Rajoy ha acusat el president de la Generalitat, Carles Puigdemont, de ser l’únic responsable de l’adopció d’aquestes mesures. Els mitjans públics en queden fora Al llarg de la jornada PSOE i PP han negociat dues de les tres esmenes que els socialistes espanyols havien presentat al text. La primera és la que demanava eliminar del text les referències al control dels mitjans públics catalans, que ha estat acceptada finalment pel govern espanyol. La segona ja es va incorporar aquest dijous a la ponència i demana a l’executiu espanyol una aplicació gradual de les mesures del 155. En canvi, els socialistes han acabat retirant una altra esmena al text que demanava paralitzar l’aplicació del 155 –un cop aprovat pel Senat- en el cas que el president de la Generalitat, Carles Puigdemont, convoqués unes eleccions autonòmiques d’acord a la legislació espanyola. El propi portaveu dels socialistes espanyols al Senat, Ander Gil, ha anunciat que retiraven l’esmena després de constatar que Junts pel Sí i la CUO han registrat una iniciativa al Parlament per a la proclamació de la República Catalana. Les mesures que es poden activar ara L’aprovació pel Senat permet al govern espanyol adoptar una vintena de mesures que afecten tots els àmbits de l’autogovern de Catalunya i van del cessament del president de la Generalitat i tot el seu govern, al control de tota l’administració, inclosos els Mossos. Segons l’escrit, l’aplicació del 155 tindrà una durada màxima de sis mesos —més els 54 dies des de la convocatòria de les eleccions—, però el govern espanyol té la capacitat d’allargar el termini si fa una nova petició al Senat. Cessament de Puigdemont i el seu govern La primera mesura és el cessament del president de la Generalitat, Carles Puigdemont, el vicepresident i tot el seu govern, i la seva substitució en l’exercici de totes les funcions. Serien substituïts pels ‘òrgans o autoritats que creï a tal efecte el govern de la nació’. S’hi afegeixen els càrrecs de confiança designats pels consellers, tot i que l’executiu de Rajoy assegura que ‘es preservarà l’escalafó de l’administració’. El president espanyol, Mariano Rajoy, assumeix les seves competències. La principal és que li permet dissoldre el Parlament de Catalunya i convocar eleccions autonòmiques. Segons el document, ho farà en un termini màxim de sis mesos. Això no implica necessàriament que les eleccions tinguin lloc dins del termini d’aquests sis mesos, perquè s’hi poden afegir els 54 dies que marca la LOREG entre la convocatòria de les eleccions i la seva celebració. Cessament de qualsevol treballador de l’Administració L’acord del govern espanyol per intervenir la Generalitat permet que el ‘nomenament, cessament o la substitució temporal’ de ‘qualsevol autoritat, càrrec públic i personal de l’Administració de la Generalitat de Catalunya’ així com també de ‘qualsevol organisme, ens o entitat vinculada o dependent de la mateixa, i del seu sector públic empresarial’. A més, l’aplicació del 155 diu que en cas d’incompliment de les instruccions de les noves autoritats, es podrien obrir ‘responsabilitats disciplinàries’ contra els treballadors sense impedir, també, possibles responsabilitats ‘patrimonials, comptables o penals’. D’altra banda, es sotmet a un ‘règim de comunicació o autorització prèvia’ tota actuació de l’Administració de la Generalitat, declarant ‘nuls els actes, actuacions o resolucions que s’adoptin sense aquest requisit’. Control dels Mossos El document preveu que el control dels Mossos l’assumeixi directament un ‘òrgan o autoritat creat o designat’ pel govern espanyol que donarà ‘instruccions directes i d’obligat compliment als membres de la Policia de la Generalitat de Catalunya’. A més, ‘en cas que sigui necessari’ els ministres autoritzen que els Mossos siguin ‘substituïts per efectius’ de la policia espanyola, que podrà ser ‘desplegada’ a Catalunya. L’acord també preveu que ‘en cas d’incompliment’ de les ordres ‘es podrà procedir a la seva exigència’ i demanar ‘responsabilitats patrimonials, comptables, penals o de qualsevol altre tipus’. Control de les finances L’acord també estableix que el govern espanyol adoptarà mesures de control de les finances per ‘garantir que els ingressos que correspon recaptar o rebre’ a l’administració catalana ‘no es destini a activitats o finalitats vinculades o relacionades amb el procés secessionista’. També per garantir ‘la prestació de serveix públics essencials, l’estabilitat pressupostària i la sostenibilitat financera’. Blindatge de ‘l’autoritat’ estatal El mecanisme estableix també un blindatge de l’autoritat estatal que desplegarà el 155 i substituirà el Govern. Es ‘prohibeix’ qualsevol acord, disposició, resolució o conveni administratiu ‘que contravingui les mesures’ del 155. Aquesta autoritat podrà elaborar directrius, instruccions i protocols perquè l’Administració executi les mesures adoptades ‘en defensa i respecte de l’ordre constitucional’. A més, no es podran tramitar expedients sancionadors conra els funcionaris que acatin aquestes ordres, mentre que l’incompliment suposarà el ‘trasllat al Ministeri Fiscal’ per a l’exigència de ‘responsabilitat penal’. Modificació dels departaments L’acord del Consell de Ministres també faculta l’organisme o autoritat que es faci càrrec de la gestió de Catalunya a modificar els departaments de la Generalitat, així com les estructures orgàniques, ens i entitats vinculades o dependents de la Generalitat de Catalunya. Disposarà de ‘potestat d’organització, creació, modificació i extinció d’aquells organismes i entitats públiques creades o autoritzades per llei’.

Summary: El senat espanyol aprova les mesures per a intentar intervenir les institucions catalanes


El consell de ministres espanyol ha aprovat la pròrroga de l’estat d’alarma quinze dies més, fins l’11 d’abril, i demà el congrés hi haurà de donar el vist-i-plau. La sessió començarà a les tres de la tarda i s’habilitarà el vot telemàtic. Com ja va passar al ple de la setmana passada, molts diputats seguiran la sessió des de fora de l’hemicicle i es repetirà la imatge de gran part de la bancada buida. Tampoc hi podrà entrar la premsa per mesures de seguretat. El ple també abordarà la convalidació de diversos decrets. Entre ells, el que deroga l’acomiadament objectiu per falta d’assistència al lloc de feina i també les mesures econòmiques per fer front a la crisi sanitària. També s’hi debatrà i votarà el decret de mesures urgents per a pal·liar la caiguda sostinguda de preus que perceben els agricultors; l’augment de la freqüència dels danys per fenòmens climàtics o les tensions comercials. A més, s’hi abordaran els tres decrets aprovats de mesures per fer front a la crisi del coronavirus. La pròrroga de l’estat d’alarma comptarà amb el suport del PSOE i Unides Podem, a més del PP, Ciutadans i Compromís. ERC i JxCat s’abstindran si el govern espanyol no s’avé a confinar Catalunya, mentre que la CUP hi està en contra.

Summary: El congrés espanyol votarà la pròrroga de l’estat d’alarma fins l’11 d’abril


Rosa Regàs (1933) ha estat escriptora, editora, traductora de l’ONU, directora de la Biblioteca Nacional de Madrid sota el govern Zapatero. Va ser membre de la gauche divine barcelonina. En aquests moments escriu les seves memòries, i n’acaba de publicar el tercer volum: Amics per sempre (Ara Llibres). Hi retrata els seus anys universitaris, quan va posar-se a estudiar tot i ser mare. I també perfila gent que va conèixer i que l’han marcada: Carlos Barral, Manolo Vázquez Montalbán i Cabrera Infante. Regàs, de vuitanta-dos anys, rep VilaWeb al bar de la llibreria Laie de Barcelona. Porta una insígnia de la república espanyola a la solapa. I, a banda el llibre, es llança a parlar de política. —Expliqueu que sota el franquisme al document d’identitat no vau poder posar que éreu ‘estudiant’. La llei franquista no preveia que les mares anessin a la universitat! —Era l’any 1962. I no, no em van deixar posar ‘estudiant’ perquè no els lligava que una mare estudiés a la universitat. Però si per treure’t el passaport necessitaves el permís del marit! I per un obrir un compte corrent, també. —Dieu que el feminisme us creix en aquesta dicotomia entre vida familiar i estudiantil. —Aleshores em vaig adonar dels problemes de les dones. Ho diu una amiga: els homes fan molt bé les coses que fan, però és que només en fan una. Jo havia de fer tres o quatre coses a la vegada. El fet que jo anés a la universitat no em va equiparar amb el meu marit. Al revés, ho havia de fer més bé, per evitar les crítiques que rebria: abandona els fills, no es cuida de la casa, té la casa feta una merda. No, no. Ho havia de tenir tot perfecte. I allà vaig adonar-me de la diferència que hi havia entre homes i dones. —Dibuixeu un marit que us dóna suport, però que també va amb compte amb l’entorn, molt contrari que estudiéssiu. —És natural. Jo havia viscut una mica al marge de la societat. Era filla de pares separats, i rojos, i tot això. Però ell sí que estava dins d’aquella societat. I aquella societat era la que li agradava. Ara, no se’n va assabentar fins que ja hi era, a la universitat. No li ho vaig dir abans. Si li ho hagués dit, no m’ho hauria deixat fer. Hi ha homes que no ho haurien tolerat, i m’haurien obligat a deixar-ho. Hi ha homes que m’haurien pegat. Jo el vaig convèncer. El meu marit era molt més persona que la majoria dels homes d’aquella època. És la meva sort. —Parleu dels equips matrimonials que liderava Jordi Pujol. Què era, això? —Eren grups de vuit matrimonis, que es trobaven una vegada el mes. Jo vaig anar-hi dos anys. Muntat per Jordi Pujol, es considerava que les famílies estàvem aclaparades per l’escàndol de la vida moderna, i sobretot la rapidesa amb què anaven les coses feia que no tinguéssim temps de pensar, no teníem temps de parlar entre nosaltres. No sé d’on ho treia. Pujol es va inventar aquests equips de cristians copiats d’un llibre de Jacques Leclerq. Tenies una sèrie de funcions a complir: resar en veu alta, donar compte si havies complert o no el pla de vida que t’havies marcat… Es debatia un tros de les Sagrades Escriptures i després una part en què es recomanava que unes coses es fessin i unes altres no, dins el matrimoni. Figurava que eren molt moderns. Però hi havia una estranya manipulació amb els evangelis. Això em posava malalta. Perquè jo vaig estar en un col·legi dirigit per un capellà, Manuel Trens. Un home molt savi. Molt maco. Molt divertit. Molt normal! I ens explicava la història de les religions i ens explicava l’Evangeli tal com era. I aleshores venien aquests paios i et deien que no podies portar el vestit de bany amb faldilla i et treien un tros de l’evangeli. Com si l’evangeli s’hagués preocupat de la meva faldilla. Això em posava negra! Al final els vaig deixar. —Per una banda aquest no era el vostre món. Per una altra, convidàveu amics del PSUC a casa i us deien que éreu massa burgesa. —Sí, massa burgesa. Això ha passat tota la vida. Jo als del PSUC els prenia el pèl, als de més a prop. Estava embarassada i els deia: si el fill no em neix al Baix Llobregat, o a Badalona, no serà d’esquerres! A mi em deien que tenia un gust burgès. Massa rica, no m’ho deien. No ho érem. El meu marit guanyava 5.500 pessetes el mes, en pagàvem mil cent de lloguer i jo no treballava. Ara, això passa a tot arreu. Que ara hagi sortit un llibre amb una llista dels mals catalans des del segle XX, i m’hi facin sortir a mi, ja té collons. I que no hagi sortit una sola persona a defensar-me, és que és l’hòstia. I tot perquè no penso allò que s’ha de pensar en aquest moment. —Qui us ho fica al cap, d’anar a la universitat? —Ho tinc més explicat al llibre anterior. Un dels meus referents era la meva mare. Es van separar amb el pare en plena guerra. Un dia vaig anar-la a veure i vaig conèixer la Matilde. Encantadora, i intel·ligent. La meva segona mare, com dic sempre. I la Matilde em va dir: però tu, què voldries ser si poguessis triar? Jo, anar a la universitat, però ara ja no ho puc fer , perquè ja sóc casada. Com que no hi pots anar! No, no m’hi atreveixo, perquè faria mal al marit i a la família. I ella em va dir, tal com surt al volum de La llarga adolescència: ‘No. Allò que et fa por és dintre teu. No fora.’ I em vaig matricular. Ella em va donar les 3.000 pessetes de la matrícula. —Al llibre feu retrats de la gent que vau conèixer i us han marcat. Tots són homes. —Jo els homes els admirava molt perquè anaven una mica més avançats que nosaltres. Sempre he dit que una dona no comença de zero. Comença de menys vint-i-cinc. La primera cosa que ha de fer és treure’s aquests vint-i-cinc. Per mi Carlos Barral sabia més literatura de la que sabré mai a la vida, Eugenio Trias sabia pensar i parlar de filosofia molt més que no en sabré jo a la meva vida, Salvador Clotas sabia manar grups, Manolo Vázquez sabia de compromís més del que sabré a la meva vida. Els admirava pels seus coneixements i compromís. Vas passant la vida, i també vas avançant en el camí que ells et van obrir. Vull dir que amb el Manolo al final no et diré que parléssim de tu a tu, però vam acabar més igualats. Quan jo dirigia la Biblioteca Nacional i convidava el Manolo, el convidava de tu a tu: ‘Manolo, ya no estás por encima de mi’, sempre li deia. —També parleu dels que us han marcat per mal: Antoni Comas, a l’editorial Seix Barral. —Era un desgraciat. Un mediocre. Un imbècil. Es va aprofitar que es va morir Víctor Seix per posar tota la família Seix contra Carlos Barral. Barral cridava molt l’atenció i causava problemes pel fet de ser de l’antirègim. I no els va costar gaire. Volien tranquil·litat. Comas el va deixar a la misèria. No m’hi he volgut estendre, perquè tampoc tinc ràbia a ningú, però no volia callar-ho, no. —Víctor Alba era el vostre oncle. No ho sabia! —Sí, el germà de la meva mare. Tinc tots els llibres del món. Que si el vaig conèixer? Érem íntims! —Cabrera Infante. —Molt amics tota la vida. Quan els meus fills es van fer grans dormien a casa seva. I el Mario Vargas Llosa, quan era d’esquerres, i vivia a Londres, em va deixar el seu Mini, i jo me’n anava a estudiar a Oxford, que tenia els nens als campaments d’allà, i visitàvem Cabrera Infante: no tenia un duro. Estaven a la misèria. Fins que va escriure el guió de Vanishing Point. Meravellosa pel·lícula. Es va comprar la casa, jo era molt amiga de la seva dona, vaig anar a la boda de les seves filles. Passen els anys, i a mi em conviden a anar a Cuba a ser jurat del premi Casa de las Américas. Vaig anar a l’illa. Ho va saber i va considerar-ho una traïció, que anés a la Cuba de Castro. I no em va parlar mai més. Mai més! Vam estar de costat en una caseta de la Fira del Libro de Madrid i no em va dirigir la paraula. I això que havíem estat molt amics. Molt. Un cop va tenir una recaiguda de la seva malaltia –quan es va omplir el cap de guió, només pensava en el guió– i va tenir un atac de bogeria, i es pensava que violaven a la seva filla. Érem a casa meva, sopant. Va dormir a casa meva, al meu llit, vuit dies! Fins que van considerar que estava bé, i en Joan Ferraté se’l va endur amb la Marta Pessarrodona a Londres. Vull dir que no podíem ser més amics. —Vázquez Montalbán. Una ment brillant. —Venia i em deia: Rosa, anem a fer una copa. Era al començament de l’editorial. I jo deia que no podia baixar. He de fer aquest text i ho d’enviar demà al matí. I el Manolo pujava. Quin llibre és? De què tracta? Un paio que es vol tirar una senyora i no es deixa. Jo què sé. I tu per què el publiques? Perquè crec que és un exemple de no sé què. Molt bé. Quantes línies ha de tenir? Trenta-cinc. I es posava a escriure, sense comptar-les, ni repassar el text. I quan acabava en pocs minuts t’ho donava: i eren les paraules que tu hauries volgut dir i en trenta-cinc línies. Aleshores podíem baixar a fer la copa. —Ments similars a Manolo Vázquez? —Carlos Barral. Però ell ho feia de manera diferent. Ho dictava. El Carlos Barral dictant una contracoberta era per plorar. Fantàstic. Hi ha una anècdota meravellosa. Arran dels caputxins de Sarrià, va entrar el policia Creix. I li diu: ‘Barral, baixa.’ I en Barral li respon: ‘Txxt! De vostè, i doctor!’ I Creix va callar. L’hòstia, eh? Creix era el policia franquista que ens tenia a tots acollonits. Un altre dia, a comissaria, amb el Carlos, vam arribar, i hi havia una paios amb unes màquines d’escriure superelementals. I el Carlos els dictava amb punts i coma. Punt i a part. I l’altre anava de cul. Punt i coma. Punt i coma. Per què? És igual que una coma. I el Barral diu: ‘Sí, però no té el mateix ritme!’ Feia conya de tot. Feia el que volia amb el llenguatge. I directament, sense correcció. —Tinc una confessió a fer-vos, senyora, canviant de tema: em sap tan greu que no sigueu al bàndol independentista. Però tant! —Et diré una cosa: jo seria independentista si m’haguessin promès un món millor. Però de les mans dels corruptes, no hi vaig. I els de Convergència són corruptes. Ho sento. I ningú no m’explica res dels avantatges i els desavantatges. I m’intenten enganyar. I em diuen que fan un viatge i no els rep ningú. I ens gastem diners a fer ambaixades que no serveixen de res, i en canvi ningú no es queixa de les retallades que ha fet CDC amb sanitat i escoles. I aquests m’han de portar a la independència? Ni borratxa. —L’altre dia vaig entrevistar en Ramoneda. I s’ha fet independentista. Això sí, continua essent anticonvergent. —Ah sí? No ho sabia. Però vaig veure un canvi, sí. I jo també els tinc mania. I no puc defensar una independència que la lidera Convergència. No puc! I et diré una cosa: tampoc no m’agrada un partit com ERC, que és el partit del meu pare, que durant tres anys ha aprovat tot el que ha fet Convergència. No puc. —Feu-vos de la CUP. —M’agrada molt, la CUP. Però no entenc que sigui antisistema i s’hagi ajuntat amb Junts pel Sí. I no ho entenc. I com que no ho entenc, no m’hi fico. —I el PSOE? —Jo vaig deixar de votar PSOE quan Zapatero amb nocturnitat i traïdoria va canviar la constitució, ajudat pel PP, i no va consultar ni el parlament ni a la gent. Jo era amiga de Zapatero i em deia que ho havia fet pel bé d’Espanya. Què cony el bé d’Espanya! El que has de fer bé és lluitar per la teva ideologia. Defensa la teva ideologia. Em va dir que jo no entenia la política. I segurament té raó. —I ara us trobeu sense partit. —No em fa res. Però jo ara voto Podem com una boja. Voto Podem. Els de Podem m’han escrit perquè entrés a les llistes de Barcelona. Volien que entrés a les llistes. Vaig dir que no. Tinc vuitanta-dos anys i no he fet mai carrera política, ni en vull fer. Ni en vull fer. La meva carrera és una altra. I estic contenta, però una mica indignada perquè no han parlat de la república ara que han fet aquesta unió amb Esquerra Unida. Jo estic indignada, amb això. Votaré Podem, perquè és un intent, no la perfecció, de sortir d’aquest marasme posant el referèndum damunt la taula. —I què votaríeu, en un referèndum? —No ho sé. Depèn. Depèn de la pregunta. —Per exemple: ‘Voleu que Catalunya sigui un estat independent?’ —Jo votaré que estic a favor del dret de decidir. No puc anar ni amb en Junqueras ni amb en Mas. Em semblen dos traïdors profunds a les seves idees. Ja em diràs tu quina necessitat tenien ERC i la CUP de donar suport a Junts pel Sí? Però si són contraris! —També heu deixat de llegir El País? —Fa molt temps. Potser el 2008. En un editorial, el més bonic que em van dir era sectària, quan dirigia la Biblioteca Nacional. I això que dins Prisa hi havia estat molt. Però Cebrián em va agafar mania i em va voler treure. A mi, la filla del Polanco m’havia nomenat. I em reunia amb la gent de Prisa un cop per setmana. Era de la SER. D’El País. De tot. I en Cebrián em va anar traient de tot. Quan van morir els Polanco, van liquidar la família Polanco. Però a mi, també. —I quina premsa llegiu, ara? —Premsa digital. Público, Diario.es, Infolibre i alguns altres que em van arribant. La Comuna, o Todos los Nombres. Todos los Nombres és de plorar. Ho porta un senyor gran, que l’única cosa que ha fet és buscar noms de gent que han estat matats per les cunetes. Republicans. Això és de les coses que tinc més mal païdes: la derrota republicana. El meu pare era d’ERC, republicà. I molt graciós. Políticament sóc d’esquerres, socialment de dretes, deia, perquè li agradava menjar bé i la bona vida. Quan va venir després de la guerra, i va veure Barcelona feta tota una merda, deia: si sembla que la guerra l’hàgim guanyat nosaltres! Va escriure unes memòries que es deien: ‘Els que hem vingut al món a passar l’estiu’. Havia perdut la família, la dona, la feina. Ho havia perdut tot. I mantenia l’esperança. Mantenia l’esperança. Però la va perdre tota al moment que va veure que la transició es feia a partir del franquisme i no de la legalitat republicana. Va deixar de parlar. I al cap de tres anys es va morir. Va deixar de parlar. No va badar boca. I això que no callava! Era pesadíssim. Doncs va quedar mut. —La república espanyola la teniu fotuda, senyora Regàs. Fins i tot els de Podem sembla que compren la monarquia actual. —Això m’ha deixat… De la política, en tinc molt mala experiència, amb la Biblioteca Nacional. Vaig veure com actuaven. A mi em vigilaven no per si les coses que feia estaven bé o malament, sinó per si les criticava l’extrema dreta. Imagina’t. Fan tots el mateix. A tu et sembla que ara perquè jo escrigui en castellà no puc escriure enlloc? M’han tret de Catalunya Ràdio i de tot arreu. Jo podria ser independentista. Ara mateix. Però una altra independència, no aquesta. Per aquesta no m’hi jugo el tipus.

Summary: Rosa Regàs: ‘Jo podria ser independentista. Ara mateix. Però una altra independència, no aquesta’.