USTEC-STEs ha acusat el Sindicat Professional de la Policia (SPP) de voler intimidar la comunitat educativa catalana per encobrir així les càrregues de l’1-O. l’SPP ha demanat al jutjat d’instrucció número 7 que citi com a investigats vint-i-vuit directors de centres educatius de Barcelona on es van produir incidents per delictes com el de desobediència i malversació. A parer d’USTEC-STEs, el sindicat policíaca actua ‘de manera deshonesta’, amb una ‘intencionalitat política partidista’, i no pas en defensa dels seus associats, ‘sinó per encobrir els lamentables actes comesos per bona part dels seus afiliats’. ‘La comunitat educativa només vol sentir d’aquesta entitat una disculpa per part dels responsables d’una brutalitat policial que no s’oblidarà mai’, ha reblat. En un comunicat, USTEC-STEs ha recordat que aquell cap de setmana totes les direccions van quedar exonerades de cap responsabilitat amb una resolució prèvia del govern. ‘Ni que haguessin volgut tancar els centres haurien pogut, perquè cap director de cap centre de Catalunya tenia la potestat d’obrir-lo o tancar-lo’, ha apuntat. Per això, considera que l’acusació del sindicat policíac ‘no té cap fonament jurídic’, sinó que ‘persegueix la intimidació del professorat, d’acord amb una estratègia que connecta amb les acusacions falses d’adoctrinament que es van produir durant les setmanes posteriors’ a l’1-O. USTEC-STEs ha volgut expressar el seu suport i solidaritat amb els directors acusats i vol agrair a totes les direccions de Catalunya que obren regularment els seus centres a totes les manifestacions ‘culturals, socials i cíviques i de la comunitat educativa’. ‘Al cap i a la fi, escoles i instituts públics són al servei de la societat’, ha conclòs.

Summary: USTEC acusa un sindicat policíac espanyol de voler intimidar directors escolars per encobrir les càrregues de l’1-O


‘És absurd d’imaginar que una part d’un estat membre pugui ser expulsada sense negociació prèvia en cas d’independència.’ Aquesta és la valoració que ha fet el professor de la Universitat d’Edimburg i ex-jutge del Tribunal de Justícia de les Comunitats Europees, David Edward, sobre la pertinença d’una Catalunya independent a la Unió Europea (UE). ‘La ciutadania europea és un dret que, un cop adquirit no es pot retirar així com així’, ha dit el director de l’Institut d’Estudis Global (GSI) de la Universitat de Ginebra, Nicolas Levrat. Edward, Levrat i més experts acadèmics europeus han participat a Edimburg en un debat sobre els desafiaments i les oportunitats de la independència catalana organitzat pel Diplocat. També hi han assistit, entre més, el delegat de la Generalitat al Regne Unit i Irlanda, Josep Suàrez, el director del Centre on Constitutional Change, Micahel Keating, i el secretari general del Diplocat, Albert Royo. Royo ha recordat: ‘Escòcia va tenir l’oportunitat de pronunciar-se de manera lliure i legal sobre el seu futur polític i aquest continua essent el desig compartit per la majoria de catalans.’ Així mateix, ha formulat la pregunta de què pensa fer la UE si es nega un dret bàsic com el dret de vot a una part de la seva població. La primera taula rodona ha presentat dos punts de vista diferents sobre l’actual situació política de Catalunya. El professor madrileny Luis Moreno, del Consejo Superior de Investigaciones Científicas (CSIC), ha dit que la possibilitat d’una Catalunya independent seria un ‘drama’ i s’ha mostrat escèptic sobre una declaració unilateral per la manca de la majoria necessària. ‘Hi ha poques raons per a l’optimisme en termes de canvi constitucional després de les eleccions espanyoles’, ha dit Moreno. Amb tot, confia que s’arribarà a un pacte que permeti a Catalunya de participar més en la presa de decisions, d’acord amb el principi de subsidiarietat. Si el professor madrileny veu perill de divisió social a causa de la independència, Irene Boada, periodista i professora d’espanyol i català a la Universitat de Belfast, ha explicat que veia la societat catalana molt decidida a aconseguir un canvi i que la independència podia tenir conseqüències positives tant per a Espanya com per a la UE si era fruit d’un procés pacífic i democràtic. ‘El gran perill actual és l’actitud de negació d’un problema existent i la falta de comunicació per part del govern espanyol’, ha dit.

Summary: Deixar Catalunya fora de la UE seria absurd, alerten experts europeus


Aquesta nit han dormit al carrer nou-centes persones només a Barcelona. I serien moltes més si no fos per entitats com la Fundació Arrels, que actualment proporciona un llit a gairebé dues-centes i dóna serveis i fa el seguiment de moltes més que es troben en situació de risc. L’incendi a l’estació abandonada d’Adif, que abans-d’ahir va paralitzar la ciutat, ha tornat a posar el focus damunt la pobresa extrema, cada vegada més latent i alhora visible, a la nostra societat. ‘Però arreglant l’estació no solucionem el problema de fons’, avisa Ferran Busquets, director d’Arrels, que es pregunta, per exemple, on han anat els qui hi vivien i qui se n’ha preocupat. Remarca que tots som igual de vulnerables, que cap d’aquests nou-cents sense-sostre no havia previst que acabaria dormint en un caixer i que ningú, per molt que hagi comès errors durant la vida, no s’ho mereix. Què ha de fer un ciutadà que vulgui ajudar quan observa algú que dorm al carrer? ‘El mateix pas que faria si presenciés un accident de trànsit: avisar de seguida.’ Per a facilitar aquesta comunicació, Arrels ha posat en funcionament una aplicació per a mòbils amb què els ciutadans poden indicar els indrets on hi ha persones que dormen al carrer. La fundació recull la informació i hi envia un equip de carrer. El resultat és esfereïdor: en tan sols dues setmanes ja s’han rebut 770 localitzacions només a Barcelona. ‘El repte és gran i molt complex. A més, no hi ha cap solució clara ni única, però prendre consciència d’aquest problema i no aclucar-s’hi d’ulls una vegada i una altra és el primer pas necessari.’ Busquets analitza en aquesta entrevista la situació a la ciutat, ‘que no millora en cap cas’; detalla el paper i les accions de la fundació; i reflexiona sobre el paper de l’ajuntament, les administracions i la societat catalana en general. —L’incendi a l’estació abandonada i el caos a la ciutat han tornat a posar l’accent en la problemàtica dels sense sostre… —Sí, però compte, perquè en algun moment ens hem perdut, en aquest debat. Això que ha passat no és solament un problema d’Adif, sinó que tots podem acabar havent de dormir al carrer. El debat és que a Barcelona hi ha nou-centes persones dormint al carrer. La gent que vivia a l’estació abandonada, on és ara? Segur que són en un altre lloc. Hem desplaçat o potser fins i tot empitjorat el problema. El debat de fons no ha de ser l’incendi, per molt que hagi paralitzat els trens i ens hagi afectat la mobilitat a tots, sinó que ha de ser que hi ha gent dormint al carrer i que molt probablement aquesta gent no té alternativa. Si en lloc d’indigents els qui haguessin causat l’incendi haguessin estat uns nens jugant sense pares, l’escàndol hauria estat què feien i per què no eren a l’escola. En canvi, com que són indigents, ningú no es fa més preguntes. Per què eren al carrer? Perquè no tenien cap més lloc on anar dormir. On són ara? No ho sabem. —Per tant, el caos que ha originat l’incendi pot servir per a posar de manifest una vegada més que la pobresa és dins i afecta tota la societat, fins i tot les dinàmiques més bàsiques com ara agafar el metro? —Sí, exacte, però vigilant de no oblidar que ningú no acaba dormint al carrer per gust. És a dir, això que ha passat és una bona excusa per a fer reflexionar qui encara no ho ha fet prou, però no es pot culpar els indigents per haver dormit en aquella estació. A més, en aquest cas sembla que parlem de gent que es troba en situació irregular i irresoluble. La seva situació no és regulada i la previsió és que continuï igual. És gent que no se n’ha pas anat, no ha desaparegut. Per tant, dins l’estació o fora, el problema continua igual. —Quina solució hi ha? —És complexa, no la tinc ni és única, però segur que no és aclucar-se d’ulls, arreglar l’estació, oblidar-se’n i mirar cap a una altra banda. La solució requereix, en primer lloc, prendre consciència que és un problema que ens afecta tots, tota la societat, i que, sigui quina sigui la solució, és lenta. He de dir també que en aquest cas el perfil dels sense-sostre que hi havia a l’estació de l’incendi no és el de les persones que normalment atenem a Arrels, perquè sembla que era un assentament, probablement famílies. Nosaltres atenem persones, sovint soles, que dormen al carrer i que no estan organitzades en forma d’assentament. Sigui com sigui, el fet més important és no defugir el problema i que cadascú de nosaltres en prengui consciència. ‘Quan algú veu un accident de trànsit, què fa? Per a una persona que dorm al carrer caldria fer el mateix pas’ —Per ajudar, què ha de fer el ciutadà quan veu algú dormint al carrer? —Quan algú veu un accident de trànsit, què fa? Com a ciutadà trucarà als serveis d’urgència, oi? Per a una persona que dorm al carrer caldria fer el mateix pas, però en canvi es tendeix a girar la mirada i a no fer-ne cas. És a dir, quan un ciutadà veu algú dormint al carrer hauria de fer dues coses: la primera, entendre-ho com un problema gros i complex i no com una molèstia, entendre que aquella persona té moltes dificultats i un problema molt greu; i la segona, dir-ho i avisar. Per fer aquesta segona cosa hi ha diverses maneres d’actuar i, de fet, tenim un projecte entre mans que esperem activar aviat que té a veure amb això, és a dir, amb ajudar i acompanyar també els qui viuen situacions d’aquesta mena de manera propera, sense ser-ne directament els afectats. Però, per exemple, d’entrada, podem dir que qui s’hi trobi pot trucar als serveis socials o avisar entitats com la nostra. Fa pocs dies que hem posat en funcionament una aplicació de mòbil perquè tothom qui vegi algú dormint al carrer ens pugui avisar marcant la localització. —En què consisteix aquesta aplicació? Va bé? —Sí, les xifres són espectaculars: des del 19 de gener, quan va començar a funcionar, fins ara, ja hem rebut 770 localitzacions de gent que dorm al carrer a Barcelona. En tot l’any passat, des de la nostra web es podia fer això mateix i vam rebre només 220 localitzacions. L’aplicació funciona d’una manera molt senzilla: només cal indicar el lloc on hi ha algú dormint i s’hi pot afegir un comentari. —I què fa Arrels quan rep una localització a través de l’aplicació o de la web? —Tenim quaranta equips de carrer. Un equip d’aquests s’hi arriba i parla amb les persones que dormen al carrer. Ni tan sols diem que som d’Arrels, al principi. La nostra missió és parlar-hi i acompanyar-los en tot el procés. Cal entendre que és lent, molt lent. Primer cal que la persona que dorm al carrer recuperi la confiança, perquè són persones que ho han perdut tot, han perdut la confiança en tothom i en tot. Després cal recordar-los els drets, que van des de l’habitatge fins a la salut, passant per la intimitat i la seguretat. Una persona que dorm al carrer viu, de mitjana, vint anys menys que la resta. La nostra missió és ser al seu costat. —Això vol dir que els proporcioneu un lloc per a dormir? —Nosaltres oferim llit actualment a cent noranta persones que vivien al carrer, els proporcionem lloc per a dormir en pisos i pensions, però no tenim lloc per a tothom. Aviat hem de tenir vint-i-cinc pisos més. A banda, com deia, és un procés lent. Sovint, d’entrada, aquestes persones refusen l’oferiment, perquè no tenen confiança en res ni en ningú. Quan la recuperen, de mica en mica s’acosten al centre, que és obert per a donar aixopluc, dutxes, consigna per a deixar les coses, etc. L’habitatge és un dret i és el punt de partida, però són persones que necessiten molt més, necessiten suport i seguiment. A banda, tenim trenta-quatre places a la residència Pere Barnés, que és específica per a gent en una situació molt deteriorada, per a gent que necessita una atenció molt intensiva. Ara també ens trobem amb un altre problema, que no és nou, però que ens preocupa: moltes pensions tendeixen a reconvertir-se al turisme i cada vegada n’hi ha menys per a acollir els nostres usuaris. Per això també necessitem més pisos. ‘Quan es mor un usuari nostre és habitual que a l’enterrament només hi hagi gent d’Arrels’ —Com és la gent que dorm al carrer a Barcelona? —Primer de tot cal entendre que això pot passar a qualsevol. Ens pot passar a qualsevol de nosaltres. Hi ha persones que sort que tenien suport familiar, perquè si no n’haguessin tingut haurien acabat al carrer. Qui no té ningú per un motiu o per un altre, pot acabar havent de dormir al carrer. Sol ser gent que ha perdut la feina o que ha viscut una separació, que té una depressió, o que s’ha enganxat a l’alcohol o a alguna droga per alguna d’aquestes causes, etc. Potser és gent que ha comès errors, però cap error no pot justificar haver d’acabar dormint al carrer. Nosaltres solem atendre gent cronificada, gent que ha passat una certa línia vermella després de la qual és molt difícil de tornar enrere, gent que ho ha perdut tot. Per a molts, nosaltres som la seva família. Penseu que fan el sopar de Nadal aquí, al centre. I, perquè us en feu una idea, quan es mor un usuari nostre és habitual que a l’enterrament només hi hagi gent d’Arrels. Per a la gent que dorm al carrer és una sensació habitual i molt dura. És saber que si demà no hi sóc no em trobarà a faltar ningú. Com deia, són persones que necessiten molt més que un lloc on dormir. —Ha empitjorat la situació aquests darrers anys a Barcelona? —Si una cosa és segura és que no ha millorat. Hi ha un ball de xifres perquè no s’ha fet un recompte unitari. Nosaltres calculem que avui hi ha nou-centes persones que dormen al carrer a la ciutat i que serien mil noranta si Arrels no n’acollís cent noranta. Però no podem dir amb xifres que fa cinc anys n’hi havia menys perquè no disposem de dades equivalents per a fer la comparació. Ara, és segur que la xifra no ha baixat. Dormint al carrer hi ha més gent. I alhora hi ha més pisos buits. La desproporció és molt gran i ens ha de fer reflexionar. —El problema és de tots, sí, però en tot això que dieu, l’administració ja fa la seva feina? No s’hauria d’ocupar, també, de tots aquests casos? —D’entrada, ens encantaria que Arrels no hagués d’existir. Però aquesta és una qüestió interessant i que té matisos. Perquè s’entengui: nosaltres tenim una agilitat bestial que no té l’administració. Podem ser molt més ràpids i eficaços. El 60% dels nostres ingressos són privats, a partir de quotes dels quatre mil tres-cents socis i de donatius; i el 40% restants són ingressos de diner públic, de les administracions, que en el fons són diners que provenen dels impostos dels ciutadans, de privats. L’origen dels diners és el mateix, són diners de la gent. Però els que passen per l’administració són administrats segons els criteris de l’administració. Passa que els altres, els diners que ens arriben directament, aquest 60%, són molt més àgils. Nosaltres podem ser més eficients, podem arriscar-nos, podem innovar, ens podem equivocar, etc. El 60% del diner privat és transparent del tot, ho publiquem tot i tenim auditories, però som lliures d’utilitzar-los de la manera que ens sembli més eficient. El diner públic, en canvi, és un martiri, és lent i a més ens costa molt temps i molts diners justificar-lo. ‘Si només tinguéssim diner públic ens passaríem la vida fent les mateixes coses i no avançaríem’ —Què voleu dir? —Que amb diner públic segons què no es pot fer o és molt lent. És a dir, no podem demanar diners per fer coses que l’administració no entén. Per exemple, l’aplicació de mòbil no hauria estat possible si hagués estat un projecte demanat a l’ajuntament. Si no hi ha garanties de resultats no pots fer segons quines coses, no et pots arriscar. Si només tinguéssim diner públic ens passaríem la vida fent les mateixes coses i no avançaríem. Com que no depenem directament de l’administració, si ens arrisquem i ens equivoquem en alguna acció, no passa res. N’aprenem, millorem i continuem per fer-ho millor. L’administració, l’ajuntament per exemple, no pot assumir segons quins riscos. —Ada Colau va guanyar les eleccions en bona part per la lluita que havia encapçalat precisament contra els desnonaments… —Això trenca els esquemes, sí, perquè és quasi com dir que amb diners privats pots atendre la gent i amb diners públics no pots o és més difícil. És bèstia, però és una mica així. L’ajuntament ha de vetllar perquè ningú no dormi al carrer, sí, però és evident que no ho aconsegueix i que no té l’agilitat per a fer-ho. Per tant, vista la situació, és bo que hi hagi entitats com Arrels que puguin actuar amb recursos privats. La situació actual ens obliga a ser eficaços i a no perdre el temps amb burocràcia. Cal actuar. A banda, com dèiem, a Arrels aquestes persones tenen una relació molt personal amb tothom, fan comunitat, tenen converses, fan tallers, etc. No sé fins a quin punt tot això és possible des de l’administració municipal. —I en l’àmbit social i privat, la societat catalana respon prou? —La societat catalana respon, sobretot si confia en el lloc on deixa els diners o el temps. Un dels nostres objectius és també ser transparents al màxim per a garantir que allò que dóna la gent és per a allò que li hem dit que servirà. La nostra darrera campanya era molt clara: allotjar una persona sense sostre una nit a Barcelona amb tot el suport de professionals necessari costa 22 euros. Ja hem reunit 580.000 euros i les xifres i el marcador és a la web. Si ho fem així, funciona i la gent respon. ‘No volem que la gent ajudi Arrels sinó que la utilitzi’ —Arrels és justament coneguda per accions enginyoses i eficaces, com aquesta darrera, ‘El vídeo viral més avorrit del món‘ o les HomelessFonts. Prepareu cap acció nova? —Volem reactivar el projecte de HomelessFonts perquè sigui una eina de sensibilització d’abast mundial. Penseu que molt sovint rebem correus de gent de fora que s’hi interessa i volem per tant redefinir l’estratègia. A més, fins i tot pot ser una via de finançament de l’entitat. També volem potenciar la participació de voluntaris en accions esporàdiques. Per exemple, si realment obtenim els vint-i-cinc pisos que esperem demanarem a la gent que ens ajudi a moblar-los, que la societat participi en les nostres accions i s’hi impliqui. Pel que fa a la campanya de l’any que ve, encara hi anem pensant, però sí que volem ensenyar de la manera més clara possible el nostre pressupost i el preu de les coses. Que la gent vegi clarament on van els seus diners. Per cert, ‘El vídeo viral més avorrit del món’, YouTube ja l’ha retirat dues vegades de la xarxa. Però, així i tot, va ser èxit, va arribar a tenir dues-centes mil visites la primera vegada i vuit-centes mil la segona. —Doncs fa una estona bé es podia veure… Per quin motiu el va retirar YouTube? —No ho sabem exactament, però com que d’alguna manera mostra la seva contradicció amb la publicitat i juguem amb les seves etiquetes, pensem que va per aquí. Si ara es pot veure deu ser perquè algun usuari l’ha tornat a carregar a la xarxa. —Publiquem l’enllaç perquè qui el vulgui veure ho pugui fer abans no el tornin a retirar, si us sembla. També heu estrenat una obra de teatre… —Sí, ‘L’últim crit‘. En aquest cas, com ens agrada que passi, una persona que volia implicar-se en les nostres accions, la Ivana Miño, una actriu coneguda, presentadora del programa ‘Catalunya Experience’ de TV3, va proposar de fer un taller de teatre. Ho fa fer juntament amb una treballadora d’Arrels, la Laia Vila, que també és actriu. De mica en mica, el projecte va anar agafant volada i n’ha sortit un espectacle fantàstic dirigit per la Ivana Miño del qual ja hem fet dues representacions i en farem més. La resposta dels usuaris és magnífica, brutal. Treballen junts usuaris, voluntaris i professionals. És un repte per a tothom i els resultats són molt i molt bons: treball en equip, sensació de grup, d’igualitat, etc. També en va sortir un vídeo promocional en què va participar una altra actriu coneguda, la Carlota Olcina. A més, la història de l’espectacle és trepidant: segresten una noia i comença tota una trama policíaca a base d’interrogatoris per entendre què li ha passat. Les activitats que es fan al centre són molt importants. La gent que dorm al carrer demana de fer coses, demana activitat, necessita fer activitat. —I teniu una xarxa de gent que us ajuda… —Sí, però jo sempre dic que no volem que la gent ajudi Arrels, sinó que la utilitzi. Tots defensem una causa i cadascú hi aporta allò que pot. Si tu vols ajudar la gent que dorm al carrer i saps fer teatre, doncs utilitza Arrels per ajudar-los fent teatre. Si ets un dissenyador com en Curro Claret i saps fer mobles, doncs pots utilitzar Arrels per fer mobles. Penseu que la botiga Camper del carrer de Pelai l’han feta tota usuaris d’aquí, els mobles que fan amb en Curro Claret es venen al bar Bormuth del Born, els còmics del Miquel Fuster, etc. A Arrels ens agrada que la gent ens demani i ens proposi coses. Mirem de donar-hi resposta i fer-les realitat amb l’únic objectiu que cada dia hi hagi menys gent dormint al carrer. Si ens ho creiem una mica més i entenem que és un problema que ens afecta a tots, podrem prevenir-lo molt millor i hi podrem actuar. ‘El vídeo viral més avorrit del món’, el vídeo de la Fundació Arrels que YouTube ja ha retirat dues vegades:

Summary: ‘El problema no és solament Adif, sinó que tots podem acabar al carrer’


Un total de setanta presos del mòdul 2 de la presó dels Lledoners (Bages) han demanat per carta al Tribunal Suprem que permeti al vice-president Oriol Junqueras exercir com a eurodiputat. Un dels reclusos ha recollit signatures en suport a un manifest que han enviat a l’alt tribunal espanyol i també al president del Parlament Europeu, David Sassoli. En la carta, a la qual ha tingut accés l’ACN, setanta dels vuitanta-cinc presos del mòdul afirmen que cal respectar la democràcia, el sufragi universal i el dret del poble a ser representat per qui ha elegit. Els signants, entre els quals hi ha tots els presos polítics, demanen al Suprem que ‘rectifiqui la seva decisió, permetent-li exercir al Parlament Europeu per allò pel que va ser elegit i ratificat pel mateix president’ de la cambra. ‘Amb diverses nacionalitats i orientacions polítiques, creiem en al democràcia i en el respecte que aquesta es mereix; és per això que signem tots amb la convicció i l’esperança que ses senyories escoltaran aquesta veu plural i unànime que considerem representativa de la societat que, pensi com pensi, creu en el sufragi universal i en el dret del poble a ser representat pels electes escollits pel poble’, conclou el manifest. L’impulsor de la iniciativa ha explicat, en una altra carta enviada a l’ACN, que als signants els agradaria que la societat en general els emuli enviant escrits semblants al Suprem. A més, especifica que pot garantir que la iniciativa només ha estat seva i que Junqueras i la resta de presos polítics van ser els darrers en conèixer i signar el manifest ‘com uns companys més del mòdul’. ‘Lògicament, l’Oriol és l’únic que no ho signa’, afegeix. La carta està signada el 30 de gener i té número de registre de sortida del 5 de febrer.

Summary: Els presos del mòdul de Junqueras demanen al Suprem que pugui exercir d’eurodiputat


Albert Botran (1984), de trenta-tres anys, és diputat al Parlament de Catalunya per la CUP. Historiador de formació, abans d’entrar a la cambra treballava de tècnic a Òmnium Cultural. Té tres llibres escrits, Les proclames de sobirania de Catalunya 1640-1936 (amb més autors) (2009). La construcció de la CUP i l’independentisme d’esquerres (2012) i Introducció a la història dels Països Catalans (amb més autors) i és pare d’una criatura. Viu al barri del Poble-sec de Barcelona, on rep VilaWeb per parlar d’actualitat política, marcada per la reunió de dilluns dels sobiranistes, però amb l’absència d’una part dels comuns. —Com la valoreu, la reunió de dilluns? —Tothom segueix un protocol i una gesticulació fins que passi allò que tothom preveu que passi: els preparatius d’un referèndum unilateral. Tots aquests passos són escenificacions cap al fet inevitable: un referèndum sense autorització. Nosaltres pensem que, com més aviat millor, ha d’haver-hi data i pregunta. S’espera això, més que no pas reunions i fotografies. I tot el desplegament operatiu. La resta… —Què hauria de fer el Pacte Nacional pel Referèndum? —Ha aplegat tota la pluralitat a favor del referèndum i ara hem d’aconseguir que la pluralitat es mantingui encara que el referèndum sigui únicament convocat per la Generalitat, com passarà. Fa falta feina de mà esquerra i que el gruix d’entitats que hi ha allà dins continuïn donant suport al referèndum, encara que no sigui pactat. —Anna Gabriel deia ahir al matí: no entenc Xavier Domènech. —No tenen una línia gaire coherent, no. Han de buscar constantment arguments per justificar el fet de no ser en el bloc rupturista. Perquè al final fer un referèndum en oposició a l’estat espanyol és una opció de ruptura clara. Penso que dins els comuns deu haver-hi gent que honestament creu en la necessitat del referèndum, però també és veritat que a vegades s’imposa el càlcul partidista. I, des d’un càlcul partidista, alguns pensen que si tot això fracassa en poden treure partit. Hem d’impedir que no tan solament ells, sinó també al PDCat, a ERC i en nosaltres si fos el cas, no s’hi imposi el càlcul partidista. Aquí hi som, i hi posem el coll. I si va bé, glòria, i si va malament, misèria. I ja està. El càlcul partidista sobra. Sempre troben algun raonament. Ara l’excusa és el Pacte. Si s’hagués convocat el Pacte, potser haurien trobat algun altre raonament per dir que no hi volien ser. —Albano-Dante Fachin sí que hi era, a la reunió. —Penso que ha estat valent, de prendre aquesta opció diferenciada de la direcció de Catalunya en Comú. I penso que és bastant coherent amb la lògica fundacional de Podem: un partit pensat per a la ruptura, i molt més desobedient que no ha semblat després. Un referèndum unilateral és legítim. Per què ha de ser acordat amb l’estat? Una altra cosa és quina posició prens al referèndum. —El silenci de Colau ha estat sorprenent. —La gent que els coneix una mica més per dins diuen que probablement, si ho portem fins al final, en el moment de decidir si hi participen o no acabaran tombant cap a nosaltres. És a dir, que la feina l’haurem de fer nosaltres sols. Segurament, dur endavant el referèndum, i donar la cara, ho acabarem fent els independentistes. —Sols? —Molt probablement. Però sempre ha d’haver-hi l’emplaçament constant. Que ningú no tingui l’excusa que ens ho hem manegat entre nosaltres. El referèndum no és nostre. Passa que nosaltres estem disposats a posar-hi el coll. I jugar-nos-hi la pell, penalment i tot. Però sempre amb l’emplaçament al 80%. —Puigdemont us agrada? —Penso que trenca els esquemes clàssics del convergent. Per exemple, parla clar, a diferència de la marca de la casa convergent: el tu ja m’entens. Té una missió clara, vol arribar-hi, i ja està. I això en temps en què la política s’ha desprestigiat perquè l’objectiu és perpetuar-se en el poder. És independentista d’abans del procés i això dóna certes garanties que resistirà la pressió de l’estat. —Passem a la CUP. Heu substituït Mireia Boya com a interlocutora amb el govern de Junts pel Sí. Per què? —No, no. Avui això no és tancat del tot. És que és una qüestió molt discutida internament. No és pas clar què acabi passant. —El debat quin és? Que després de massa temps negociant amb un altre hi crees aliances i per això val més canviar? —Massa temps al càrrec, no ho crec, perquè aleshores els altres també haurien de plegar: Anna Gabriel i Quim Arrufat. I no es proposa pas. Aquí algú ha cregut que no tenia el perfil per a estar-hi. Això és molt i molt discutible, perquè també hi ha molta altra gent que creu que sí que ho és. I que en les interlocucions ha d’haver-hi perfils diferents. Ha d’haver-hi gent més hostil i gent amb més empatia i intel·ligència emocional. Per tant, veurem què acabem fent. —Pregunta tècnica: algú vol fer una sola llei que englobi alhora la llei de transitorietat i la llei del referèndum. Uns altres, separar-ho en dues lleis diferents. La CUP què vol? —Nosaltres fa temps que ho hem defensat davant de Junts pel Sí. Som partidaris de separar-ho en dues lleis, perquè pot acumular més suport. I en un sol text dónes excusa perquè algú se’n despengi. Que digui: jo sóc partidari del referèndum, però no de tot allò que implica la independència, que és el que explica la llei de transitorietat. Ara, i que quedi clar eh, volem la llei de transitorietat, creiem que s’ha de fer i que ha de ser coneguda. Perquè donarà el caràcter vinculant també al referèndum. I que la gent sàpiga què entra en vigor si guanya el sí a la independència. Això donarà credibilitat i facilitarà la participació. També despertarà tots els dimonis de l’estat espanyol. Però ja hi comptem. —Votem llei del referèndum i l’altra llei ja ho veurem? —No. Es podrien votar perfectament el mateix dia. Dues lleis diferents, votades el mateix dia. —La llei de transitorietat, què dirà? Pensions? Sistema judicial? —Exactament. Els qui hi han treballat diuen que hauria de contenir els aspectes bàsics que assegurin que l’endemà aquest país continuarà funcionant. Que no hi haurà buit legal. Ara, hi ha moltes més matèries que s’han de fer de nou. Per això la lluita per la república és la lluita pel Procés Constituent. Però si tens un paper com la llei de transitorietat, que dóna certeses, desarticules un discurs que ve a dir que caurem en el buit. Doncs no. Tindrem la llei de transitorietat. —Per què aquest secretisme amb la llei de transitorietat? —No sé si és per una qüestió de dilació parlamentària o per implicacions penals. L’experiència que hem tingut diu que determinats tràmits parlamentaris es converteixen en causes judicials. I la llei de transitorietat també ho podria ser. Jugar amb els ritmes ve d’aquí. Penso que ho fan perquè no caigui una altra querella. —L’hauríeu feta pública, veig. —Probablement. Sí. Al final ja sabem cap on anem. Però també és veritat que qui acumula querelles són els membres de la mesa, bàsicament de Junts pel Sí. I deuen haver triat una via que dificulti que l’estat recorri al TC, i amb tot allò que se’n deriva. —Des de l’independentisme, davant Nuet respecte. —Penso que la seva posició és encertada en aquest sentit. Quan diu que els no independentistes no calculen què voldria dir una derrota de l’independentisme. Per molt que no sigui la seva causa, aquest país quedaria bastant tocat davant l’autoritarisme de l’estat. Des d’aquest punt de vista la causa de la independència i el referèndum interpel·la molta més gent. I Nuet ho ha entès bé. Potser ell no les té totes amb el tipus de societat que vol en una Catalunya independent, però és segur que no vol deixar-nos sol perquè ens derrotin. Crec s’ha aconseguit capgirar un raonament històric que era el següent: els independentistes heu d’ajudar que Espanya sigui federal, i un cop ho sigui, vosaltres us podreu separar aquesta federació. I a Badalona, com sabeu, això va començar a girar. Ara es diu: els federalistes heu d’ajudar els independentistes a fer una república, i quan la república sigui independentment, podrà triar si es vol federar. I potser és una bona opció. Però segurament l’opció d’una Espanya federal ara també vol dir donar suport a la independència de Catalunya. —Com van les disputes dins la CUP, després de la tensió sobre Mas sí, Mas no? —Ha estat bèstia, això és veritat. Hem perdut gent per una banda i per una altra: vam perdre el cap de llista, el secretariat va plegar per tensions internes, Busqueta va plegar una mica decebut. Ha estat bèstia. Però penso que si hi ha un objectiu compartit amb Junts pel Sí i és un objectiu clar, l’organització no té les contradiccions tan agreujades. Què va passar abans? Al final els qui defensàvem més l’aliança amb Junts pel Sí ho fèiem d’acord amb poques concrecions, és cert. De la mateixa manera que els qui s’hi negaven es basaven en prejudicis. Probablement uns tenien esperances i uns altres, prejudicis. Però poca concreció, a banda i banda. Eren dues fes contraposades. Ara, quan a l’horitzó hi ha un referèndum, una cosa concreta, tot és molt més fàcil. Hi haurà tensions molt més suaus. Tenim calendari i passos objectivables. Si això fracassés, ja reactivarem el debat de si això era un bluf o era l’únic procés existent amb aquests actors.

Summary: Albert Botran: ‘L’opció d’una Espanya federal ara també vol dir donar suport a la independència de Catalunya’


Els batlles d’Altafulla, Torredembarra, Vila-seca (Tarragonès), Mont-roig del Camp (Baix Camp) i Calafell (Baix Penedès) han apel·lat a la responsabilitat individual dels ciutadans i han demanat que no es traslladin a les segones residències en aquests municipis. Han assegurat avui a l’ACN que aquest cap de setmana s’ha incrementat l’afluència de veïns procedents principalment de l’àrea metropolitana de Barcelona i de l’Aragó. Tots han demanat que se segueixin les recomanacions de la Generalitat i el govern espanyol. A més, Salou (Tarragonès) ha decretat el tancament dels establiments comercials i d’oci, com ara teatres, cinemes, sales de festa, discoteques o pubs. Només podran mantenir l’activitat els establiments integrats als hotels, centres sanitaris o socials residencials i els comerços dedicats exclusivament a la venda d’aliments i material de neteja i higiene. ‘Que tothom es quedi a casa seva, no a les segones residències. No són vacances, és un confinament i la situació és greu’, ha lamentat el cobatlle d’Altafulla, Jordi Molinera. Ha insistit que els ciutadans s’haurien de tancar a casa seva i fer cas de les recomanacions del Departament de Salut. Comparteix parer el batlle de Vila-seca, Pere Segura, que ha apuntat que qui es desplaça pel coronavirus és que no en copsa la gravetat. ‘Qui entén això com unes vacances en fa una interpretació molt equivocada i exposa els altres’, ha afirmat. Arran d’aquesta situació, ha assegurat que el gest més prudent és que tothom resti a casa i que, si en surt, sigui sol i sense contacte amb ningú. En els casos de les localitats de Mont-roig del Camp i Torredembarra, els batlles han explicat que als carrers i als barris han percebut més afluència de ciutadans amb segona residència allí, car hi ha més vehicles aparcats. El batlle torrenc, Eduard Rovira, ha subratllat que molts comerços han tancat per iniciativa pròpia i que el consistori implementa les mesures del govern i les difon a les xarxes socials. ‘Si els Mossos d’Esquadra no tanquen les carreteres, no podrem evitar que vinguin de Barcelona’, ha dit responent a si implementarien cap altra situació per evitar que arribessin ciutadans de més localitats. El batlle de Mont-roig del Camp, Fran Morancho, ha assegurat que al municipi hi ha poc moviment i que molts veïns compleixen les recomanacions. ‘La gran majoria reacciona amb responsabilitat, hem de mirar per nosaltres i la resta’, ha dit. També ha fet una crida a la responsabilitat el batlle de Calafell, Ramón Ferré, a qui han informat que hi havia força afluència al passeig marítim i a les platges. Salou tanca els establiments comercials i d’oci Salou ha suspès l’activitat i ha tancat els comerços i establiments d’oci com a mesura preventiva per a aturar el contagi de la Covid-19. Així, d’avui endavant, romandran tancades les instal·lacions esportives tant de titularitat pública com privada, els teatres, els cinemes, les sales de festa i de concerts, les discoteques, els pubs i els establiments de joc. El consistori també ha aprovat de cloure bars, cafeteries i restaurants, llevat que formin part d’un establiment hoteler o centres sanitaris o residencials. Així i tot, han demanat que la ciutadania es confini i restringeixi el moviment a casos estrictament necessaris.

Summary: Batlles de la Costa Daurada apel·len a la responsabilitat individual per l’afluència de veïns de segona residència


Fem l’entrevista al despatx de Jordi Cuixart. Marcel Mauri, vice-president i portaveu d’Òmnium Cultural, no fa servir la taula. No pot. Al fons, un retrat del president d’Òmnium ho il·lumina tot. És impossible no pensar amb la seva absència, ni amb les paraules que feia uns mesos havíem parlat en aquella sala, on en cap cas ni ell ni jo vam preveure on seríem ara. I, en canvi, perduren força algunes idees de la conversa: que per part del sobiranisme no hi haurà rendició i que la unitat és imprescindible. Marcel Mauri, a distància curta, guanya espontaneïtat i passió, el pes del càrrec sobtat l’engavanya menys. Es deixa anar una mica. Es mostra combatiu. Diu que cada atac cal respondre’l. Nega que l’entitat vagi amb el fre de mà posat. Mauri va estar molts anys a Badalona, al capdavant d’Òmnium d’aquella ciutat. Juntament amb Dolors Sabater i Oriol Lladó, va saber fer front a les polítiques d’Albiol des d’aquesta entitat i després el van desbancar de l’alcaldia. Un bon aprenentatge que, ben segur, li ha de servir ara per encarar el setge constant en què es troben la societat catalana i aquesta entitat, que ja té més de 108.000 socis. —Fa pocs dies teníeu la Guàrdia Civil aquí? Van aïllar la gent durant hors, va ser un acte d’intimidació? —I tant, i de fer-te sentir que et violen els teus drets i et volen deixar en una situació d’indefensió. Durant el franquisme van clausurar Òmnium durant quatre anys i no van entrar mai a la seu ni van posar el president a la presó. Ara hi han entrat dues vegades, amb una actitud amenaçadora, dient que si fèiem res ens acusarien de sedició. Van posar la gent separada, com si fossin a l’escola franquista, els van agafar els telèfons, els van cridar. —Que els van cridar? —Sí, sí..i sort que tantes persones se la juguen a ser voluntaris a qualsevol d’aquestes entitats, Assemblea, Òmnium, CDR. Ser-ne és un gest de valentia. Els ho hem d’agrair. —Dilluns farà mig any de l’empresonament de Cuixart i Sànchez… —Cada dia ens sembla que el que passa no pot ser veritat, cada dia ens llevem dient ‘això és inadmissible’, cada dia pensem que l’única manera d’arreglar això és amb una república. No és un malson, sinó la realitat d’un estat demofòbic, que no té futur. No ens dóna la gana d’acostumar-nos a aquesta injustícia. —Per què és tan important aquesta manifestació de demà? —La unitat que es veurà diumenge és molt potent. Aquesta manifestació desbordarà Barcelona i demostrarà que en aquest país hi ha una transversalitat que defensa la democràcia, els drets fonamentals, i que representa el que és Catalunya. En aquesta lluita és on s’ha de veure que en aquest país hi ha dos blocs únics: la gent que defensa la democràcia i la que defensa les porres. Amb els que defensem la democràcia hi ha una majoria que volem la república i uns altres que defensen projectes polítics diferents però que ens entendrem democràticament com passa a qualsevol país normal. Però és molt difícil parlar amb els qui volen exercir l’ús de la violència o la repressió contra el qui pensem. No hi ha diàleg possible amb els qui t’atonyinen. —La repressió fa que arribar a acords sigui més difícil que abans del 155? —La construcció d’espais transversals sempre és una dinàmica complexa perquè hi ha d’haver molta generositat de totes les parts. Que la manifestació de diumenge sigui convocada per CCOO, UGT, Òmnium, l’ANC, la Unió de Pagesos… és perquè malgrat tenir diferents maneres d’entendre el futur del país, tots tenim la mateixa voluntat de lluitar per uns drets i una qualitat democràtica que ara mateix no existeix. Tothom ha tingut la generositat de posar aquests objectius comuns per damunt els seus objectius individuals. La repressió va contra l’independentisme, però és evident que afecta i conculca els drets de totes les persones d’aquest país, hagin votat allò que hagin votat. Aquesta socialització de la consciència contra la repressió és molt important. —Feu aquesta campanya, ‘Demà pots ser tu’. —Per combatre l’independentisme anorreen l’estat de dret. Estan disposats a anorrear-ho tot per defensar el seu projecte polític. Això vol dir el sistema judicial, les garanties democràtiques o els drets fonamentals. Ara li ha tocat a Tamara Carrasco, però pot tocar a qualsevol. Hi ha els casos de Valtonyc, de Pablo Hassel o del pallasso Joan Pessarodona, que són més coneguts, però toca a periodistes, a regidors, a alcaldes. A un advocat, li han fet treure el llaç groc en una vista. Nosaltres volem ajudar a crear aquesta consciència col·lectiva de la lluita antirepressiva per fer front a aquestes situacions de vulnerabilitat. —Les darreres setmanes sembla que sectors no independentistes prenen més consciència d’aquesta pèrdua dels drets civils. Què ha canviat? Què ha ajudat a fer que se’n prengui més consciència? —Hi ha tres factors decisius que han acabat fent clic a molta gent. Un és que a una persona com en Quim Forn, que té el problema de la tuberculina i que diu ‘jo renuncio a tot el que faci falta’, el mantinguin tancat, tot i que la fiscalia general de l’estat sembla que era favorable a la seva llibertat. El segon factor és tota la qüestió internacional. El que passa a Alemanya amb el president Puigdemont és bestial, i també el que passa a Bèlgica, a Suïssa, a Escòcia, i a tota la resta de països per on s’han passejat. —I el tercer? —El que ha passat amb la persecució dels CDR. Han banalitzat el terrorisme, han posat unes proves incriminatòries ridícules que si la situació no fos tan greu, seria per fer-ne humor. Han acusat de terrorisme Tamara Carrasco i l’han tingut aïllada dos dies perquè tenia una careta d’en Jordi Cuixart. Tota aquesta combinació ha fet canviar el xip a moltes persones. Tant de bo diumenge ho veiem i es tradueixi en conductes públiques valentes de part de persones de diferents àmbits. —Hi ha gent que s’hi ha de ficar més? —Tant de bo hi hagi més gent que s’adoni que l’estat espanyol només sap reprimir i que el projecte de futur de la República catalana és un projecte de drets i democràcia. És l’únic projecte que ara mateix pot donar resposta a l’opressió que sofrim. —Durant aquests mesos s’ha parlat de si Òmnium ha canviat d’estratègia. És veritat? —Òmnium som una entitat que sempre ens ha agradat ser independents i per això tenim tants socis i no rebem subvencions. Nosaltres mai hem tingut un full de ruta de país. Te’n poso dos exemples: no ens vam pronunciar en el debat de DUI sí o DUI no, ni en el de si havíem de fer el referèndum. El que sempre diem és que la nostra estratègia és que hi hagi estratègia compartida. No ens agrada que ens posin en cap bloc. —Doncs se us ha contraposat a l’ANC, i fins i tot s’ha dit que vosaltres us portàveu bé i que l’ANC no. —No ho he llegit això. Amb l’ANC, hi tenim una relació boníssima i he tingut una relació excel·lent tant amb l’Agustí Alcoberro com ara amb l’Elisenda. Només tenim paraules d’agraïment per a tot l’equip. Som entitats diferents, tenim un objectiu comú que és assolir la república. Ells sí que tenen un full de ruta i, per tant, responen a dinàmiques més habituals del dia a dia de la política. A Òmnium mai hem fet això. De diferències amb l’ANC, ni una, i som al seu costat com hi hem estat sempre. —Sí que vàreu participar en la campanya ‘Ara és l’hora’ i en més. —Sí, però quan hi havia un acord per a fer el 9-N o quan hi va haver l’acord del primer d’octubre. Però nosaltres no vam decidir-ne cap fórmula, vam actuar a partir del consens. —Ara no hi ha consens en el sobiranisme. —Ara és un moment molt complex a causa de la repressió, però sobretot perquè no hi ha una estratègia compartida. Això ens preocupa molt. Nosaltres volem treballar perquè hi hagi aquesta estratègia. No tenim la recepta per a arribar a la República, però sabem que només hi arribarem si hi ha unitat estratègica, que no vol dir uniformitat. La crítica que fem als partits és que no s’hagi entomat amb franquesa aquest debat. Fins al primer d’octubre hi havia una unitat d’acció que era el del dret de decidir, que era el referèndum. De llavors ençà no hi ha una estratègia conjunta. Insisteixo que el que nosaltres podem fer és treballar perquè existeixi. Si hi ha consens, Òmnium hi serà. —Quina és la proposta d’Òmnium? —Nosaltres no diem que la forma d’arribar a la República sigui eixamplar la base, ni cap altra cosa. Diem que la manera d’aconseguir la república és una estratègia unitària que ara no hi és i això és preocupant. —Així doncs, no aneu amb el fre de mà posat? Ni penseu que hem perdut? —En aquests darrers mesos el compromís d’Òmnium amb el país és el de sempre i intentem demostrar-ho amb les accions que fem. No n’hem fet cap reflexió. Nosaltres sí que diem que el 2017 vam aconseguir coses increïbles. El 1 d’octubre i el 3 d’octubre han donat un capital polític que encara no hem sabut aprofitar. Ens hem perdut en batalles de partit, que no tocaven en aquest moment, i sobretot amb la incapacitat de poder parlar clarament a la gent. Nosaltres ni posem frens, ni posem acceleradors. —La gran quantitat de gent que s’inscriu a Òmnium potser també ho fa perquè accelereu o, si més no, perquè empenyeu. —Si accelerar vol dir treballar per aconseguir la república, que entenem que és l’única manera que els presos i exiliats puguin tornar a casa, tenim la sisena marxa posada, evidentment. No ens aturarem. Ara, això vol dir que ho hem de fer acompanyats i amb aquest consens que ara no hi és. —Abans hi havia un espai de trobada entre entitats i partits que ara no existeix. Jordi Cuixart i Jordi Sànchez feien un gran paper per trobar aquest consens. Es pot tornar a construir aquest espai? —Si la unitat abans era imprescindible, imagina’t després del 1 d’octubre. Perquè hi hagi unitat d’acció és imprescindible que hi hagi aquests espais de coordinació que no hi són. Treballem perquè hi tornin a ser, aquests darrers mesos no ha estat possible. Ara, nosaltres, això ho fem com vam aprendre que ho feia la Muriel, de manera silent, discreta i persistent. No ens aturarem. Quan intentes que algunes persones es posin d’acord, sempre tens més èxit si intentes refer complicitats que si ho fas a amb els mitjans. —Jordi Cuixart insisteix molt que la repressió no ens ha d’aturar. Compartiu aquesta idea? —I tant!, sinó voldria dir que els qui ens reprimeixen han guanyat completament. És evident que la repressió busca aquest efecte, busca treure de la vida política les persones que són reprimides, i a la vegada busca que els moviments que representen aquestes persones s’aturin i no compleixin els seus objectius. Volen que t’ocupis tant de la lluita antirepressiva que t’oblidis dels objectius polítics. També hi ha una situació d’aprenentatge, perquè és evident que molts no havíem patit mai una repressió d’aquesta magnitud. Tenim molt clar, en Jordi ens ho diu sempre, que els presos no són moneda de canvi de res i tampoc són l’exemple de cap derrota. Són un pas més en aquest procés d’alliberament nacional. És evident que l’estat espanyol els fa jugar aquest paper, i ho hem d’entendre d’aquesta manera. I ho fem amb tot el dolor del món. Entenem que tot plegat forma part d’una etapa més d’aquest procés d’alliberament nacional. Estem en un procés, jo no tinc la bola de vidre per saber quant durarà, però és evident que serà més llarg de com agradaria, i que hi ha més patiment del que ens haguéssim imaginat mai. —Va ser una cosa d’ingenus no imaginar aquest monstre. —És inadmissible que es tracti això d’ingenuïtat. No ens podíem imaginar que un estat democràtic de l’Europa del segle XXI podia respondre com ho ha fet a un moviment pacífic com el nostre. —Cal la confrontació amb l’estat espanyol? —És imprescindible, l’hem de fer cada dia, de forma pacífica com hem fet sempre. Ja era hora que féssim respostes com la que ha fet avui el parlament, que ha posat una querella per prevaricació al jutge Llarena. Nosaltres ens hem de defensar, i si el que fa l’estat espanyol és anul·lar els nostres drets, nosaltres hem de confrontar-los des de les institucions, des de l’exili, des del carrer. La feina que s’ha fet a fora és potentíssima. —Internacionalment també ha dut a terme diferents iniciatives. La dels advocats Ben Emmerson, la campanya ‘Wake up’… Penseu de fer més coses? —Aquesta mena d’activitats nostres també anirà a més. La batalla judicial, la guanyarem a Europa, segur. Ben Emmerson ja ha presentat diverses demandes a les Nacions Unides, un dels resultats és la resolució a favor de Jordi Sànchez. Hi haurà algunes accions més en d’aquesta mena i anem preparant noves coses. És molt important que a l’àmbit judicial també hi hagi una coordinació estratègica. Durant les darreres setmanes, això va canviant molt. Es comença a veure una dinàmica d’actuació jurídica conjunta que permet pensar en accions més potents internacionalment. En els pròxims dies podrem explicar més coses. —Ens ho podeu avançar? —Quan estigui tot lligat ho explicarem. El que és clar és que es pot fer més i que farem més. Hem d’aprofitar totes les escletxes que hi ha. Cada atac ha de tenir una resposta. Potser en aquests darrers mesos no l’hem manifestada prou perquè miràvem com actuar. Però evidentment que hem de respondre. —El dia 22 fareu una festa per a Cuixart? —El dia 22 d’abril en Jordi farà 43 anys i li volem fer un homenatge en el qual la cultura sigui la protagonista. Òmnium té molt clar que la cultura és un dels millors antídots contra la intolerància. El lema del festival serà ‘la cultura contra la repressió’, nou hores de música, de poesia, d’art,… —De vegades es troba a faltar que la cultura sigui bandera d’aquesta lluita com ho va ser contra el franquisme. —Òmnium pot fer de pista d’aterratge dels creadors del país perquè puguin expressar-se. Tenim diverses idees al cap per a fer que tants creadors com sigui possible puguin expressar allò que passa. Tenim unes veus potentíssimes: Jordi Savall, Jaume Cabré, i tants més, persones que són autèntics referents. —Aquests darrers dies l’atac als CDR ha estat molt gran. Creieu que s’han sentit sols? —Si algú se sent sol és que fem les coses malament. La repressió, el que busca és aïllar la gent. Tots aquells moviments amb els quals compartim objectius, sempre tindran la nostra solidaritat, hi estarem al costat. Entenem que l’aparició d’aquests moviments respon al moment polític i social que ara vivim. Hi ha coses que Òmnium no les ha de fer, és natural que surtin uns altres moviments que agafin aquest lideratge en altres temes, és una cosa sana i positiva. A mi, quan la gent diu ‘no esteu sols’, m’agrada dir ‘no estem sols’. —Teniu por? —En un país que el 1 d’octubre va respondre de la manera que ho va fer, no es pot tenir por. I si algú en té, s’ha d’apartar i deixar pas a un altre. A mi, aquell dia em van impressionar moltes imatges, però n’hi ha una que la tinc molt gravada. A la televisió van fer una connexió en directe amb la consellera Ponsatí, que havien pegat i tirat a terra. Mentre ella parlava, hi havia una cua de gent fent cua per votar, el més jove devia tenir setanta anys. Ho feien sabent que els podia passar el mateix que a consellera i que els podien fer molt de mal. Com que teníem les lluites compartides, ara tenim el coratge de compartir. Això no va dels polítics, sinó d’una ciutadania molt àmplia, que té molta determinació i que vol prosseguir endavant. No hi haurà cap estat que ho pugui aturar i menys amb les formes que fa servir. Només hi hauria una forma que l’estat espanyol ens podria aturar. —Quina? —Fer el que van fer a Escòcia o al Quebec. Deixar-nos fer un referèndum i que Madrid, en comptes d’estar ple de banderes espanyoles, fos ple de senyeres als balcons. La seducció, dir ‘jo no vull que marxis’, aquesta n’era l’única manera. Ara això ja és irreversible, és evident que s’han trencat masses coses. —De totes maneres, la dinàmica internacional tan potent que es va veient no podria acabar obligant Espanya a fer un referèndum acordat? —Depèn de perquè sigui. —No crec que n’hi pugui haver cap més que el de la independència. —Avui la Marta Rovira ho posava sobre la taula, si de cas se n’hauria de parlar. —No hem parlat de Puigdemont … —Puigdemont és el President de la Generalitat, el que ha estat expulsat del govern antidemocràticament amb el 155 i, a més, és la persona que es va decidir en primera instància el 21 de desembre que havia de ser president. I si no ho és és arran d’aquesta retallada de drets. Per tant, és el nostre president, i si ha de ser-ne un altre, que ens ho expliquin. Si ell ho ha de ser més endavant, que ens expliquin quins passos s’hauran de fer. No podem tornar a tenir aquella sensació del 28 d’octubre, que quan ens vam llevar no sabíem ben bé què passava. No pot tornar a passar. Ja sabem que tot no s’ha d’explicar, però cal donar respostes que mostrin un camí prou fort, tant en el curt termini com en el mitjà.

Summary: Marcel Mauri: ‘Ens hem perdut en batalles de partit, que no tocaven ‘


Us oferim el seguiment en directe de la manifestació de la Diada ací. L’Assemblea Nacional Catalana enllesteix els preparatius de la manifestació de la Diada, que enguany es diu la Diada del Sí. Tots els trams són plens per a la manifestació independentista d’aquesta tarda i es preveu que es faci el ple d’assistència. Ja hi ha prop de mig milió d’inscrits. En aquesta web es poden fer les inscripcions als trams, que formaran una creu (el signe de la suma) a la cruïlla entre el passeig de Gràcia i el carrer d’Aragó de Barcelona. Quants inscrits? El ritme d’inscripcions és més alt que no pas l’any passat, i ja hi ha més de 450 mil inscrits. L’ANC ja té contractats 1.800 autocars per la Diada del Sí. Els 49 trams que hi ha en el recorregut de la manifestació són plens. Les inscripcions Els participants es poden inscriure a la manifestació tots sols o bé en grups de cinc persones com a màxim. La inscripció es pot fer des d’aquesta pàgina, o bé trucant al telèfon 93 655 98 57. Una vegada feta, perquè sigui vàlida s’ha de confirmar per correu abans de vint-i-quatre hores. Si passades aquestes vint-i-quatre hores no s’ha rebut el correu, voldrà dir que hi ha hagut algun error. En aquest cas, caldrà repetir la inscripció. En aquest vídeo, l’entitat explica les diverses maneres de fer la inscripció: Les quatre zones Hi ha quaranta-vuit trams repartits en quatre zones: la de Muntanya, de color verd, que correspon a la part del passeig de Gràcia que hi ha per sobre del carrer d’Aragó fins als Jardinets de Gràcia, damunt la Diagonal; la zona de Mar, de color blau, que inclou els trams de baix; la zona del Besòs, que correspon als trams del carrer d’Aragó entre el passeig de Gràcia i el passeig de Sant Joan; i finalment els trams de la zona del Llobregat, és a dir, al carrer d’Aragó des del passeig de Gràcia fins al carrer de Muntaner. Les assemblees territorials de l’ANC es reparteixen la mobilització en cadascun d’aquests trams de la manera següent: A quina hora començarà? La Diada del Sí començarà a les 17.14. L’ANC recomana de fer el desplaçament cap al lloc assignat amb prou temps. A les 15.00 es tallarà el recorregut al pas de vehicles per a garantir la mobilitat i la seguretat dels vianants. Què s’hi farà? L’ANC demana d’anar a la mobilització amb una samarreta qualsevol, preferentment, diuen, ‘la que t’ha portat fins aquí (entitats, causa preferida, club esportiu…)’. Demana que a les 16.00 tothom ja sigui al seu tram i que entre les 17.00 i les 17.14 tothom es canviï la samarreta per la de la Diada d’enguany, de color groc fluorescent. 11S2017 encarem la mobilització més transcendent de la història del país: #laDiadadelSí Inscriu-t’hi! 👉 https://t.co/fdbSWfDCsz pic.twitter.com/rVPRQgkT1W — Assemblea Nacional (@assemblea) 20 de juliol de 2017 Durant l’acte hi haurà dos moments centrals. Per una banda, les 17.14, dels quatre extrems de la creu que formarà la onada humana sortiran quatre lones de 16x16m que s’estendran fins al punt central i que portaran inscrits missatges sobre la pau i la llibertat democràtica. Seguidament, a la plaça de Catalunya, el saxofonista Pep Poblet interpretarà el ‘Cant dels ocells’ en honor a les víctimes de l’atemptat del 17-A. La Companyia Elèctrica Dharma, els Amics de les Arts i l’Orfeó Català actuaran tot seguit a l’escenari de la plaça de Catalunya. Consells de seguretat Els Mossos d’Esquadra han difós aquests consells de seguretat per a la manifestació de la Diada: Vas a la concentració #Diada2017?✅ No portis objectes que puguin afectar la seguretat✅ Identifica els menors✅ Manifesta't amb respecte pic.twitter.com/ztVZiU8qwn — Mossos (@mossos) September 9, 2017 Talls i restriccions d’aparcament a Barcelona L’ajuntament informa que a partir de les tres de la tarda es tallarà el pas de vehicles a la zona de la concentració. A més, preveu que fins a les 18.30 no sigui possible de reobrir els carrers. Per a esquivar els efectes en el trànsit, el consistori recomana de fer servir el metro, els ferrocarrils o els trens de la rodalia. ‘Evita moure’t amb vehicle privat per la zona central de la ciutat a partir del migdia’, demana. Tanmateix, en cas de necessitat, aconsella de conduir per les vies següents: la ronda del Mig, la ronda del Litoral o la ronda de Dalt. Per seguretat es restringirà l’aparcament, també a motos i bicicletes, en aquests punts a partir de les set del matí: —Carrer d’Aragó a ambdós costats, inclosos xamfrans, entre el passeig de Sant Joan i el carrer de Casanova. —Passeig de Gràcia a ambdós costats entre la plaça de Catalunya i la plaça de Cinc d’Oros. —Plaça de Catalunya a tot el perímetre. —Jardinets de Salvador Espriu a tot el perímetre. L’ajuntament també ha habilitat zones específiques perquè els més 1.800 autocars que desplacin manifestants puguin aparcar. De manera excepcional, es permetrà que aquests vehicles puguin estacionar en el carril dret d’alguns carrers. Malgrat això, els passos de vianants, parades d’autobús i els guals, es respectaran. TMB reforça el transport públic TMB ha preparat un dispositiu especial per a la Diada. Entre les 14.00 i les 20.30 hi haurà un 50% de combois de metro a les línies 1, 2, 3, 4 i 5. Es preveu que l’interval d’espera entre metros sigui d’uns quatre minuts. A partir de les 16.00, TMB recomana d’evitar les parades del passeig de Gràcia (L2, L3 i L4), la Diagonal (L3 i L5) i la plaça de Catalunya (L1 i L3). Ferrocarrils de la Generalitat de Catalunya (FGC) reforçarà les línies metropolitanes. La línia Barcelona-Vallès oferirà un servei especial a partir de les 11.00. Per tal d’incrementar el trànsit de trens, els combois de la línia L6-Sarrià ampliaran el servei de la S5-Sant Cugat. La línia Llobregat-Anoia oferirà el servei d’una jornada laboral. Els trens tindran sis vagons en comptes de tres. La manifestació afectarà el recorregut de trenta-quatre línies d’autobusos de TMB, inclòs el Bus Turístic. Entre les 15.00 i les 21.00, aproximadament, hi haurà desviaments i limitacions de recorregut en les línies següents: H8, H10, H12, H16, V13, V15, V17, 6, 7, 19, 20, 22, 24, 33, 34, 39, 40, 41, 42, 45, 47, 50, 51, 54, 55, 59, 62, 63, 66, 67 i 68. Entre les 07.00 i les 20.00 es buidaran i tancaran les estacions de Bicing del carrer d’Aragó (entre passeig de Sant Joan i el carrer de Casanova), el passeig de Gràcia (entre els jardins de Salvador Espriu i la plaça de Catalunya) i la plaça de Catalunya. La samarreta La samarreta és de color groc fluorescent molt viu, fàcilment identificable des de l’aire. És un homenatge a les armilles dels voluntaris, ‘sense els quals –diuen els responsables de l’ANC– aquest camí hauria estat impossible’. El disseny és un evolució de la bafarada del sí, de diversos colors, que ja es pot veure als domassos penjats en molts balcons de pobles i ciutats catalans: el costat dret de la bafarada es converteix en una sèrie de ‘sí’ traduït a diverses llengües: l’occità, el francès, l’anglès, el xinès, l’àrab i l’urdú. Ja tenim la samarreta de l'11-S 👕 #LaFestaPelSí pic.twitter.com/d8WSMmJKKW — Assemblea Nacional (@assemblea) June 28, 2017 La samarreta ve en un lot que inclou una motxilla i un ventall que costa quinze euros. Hi ha samarretes amb talles d’home i amb talles de dona. També n’hi ha amb talles de nen, aquestes sense lot, que costen vuit euros. També se’n poden encarregar per internet (en trobareu a la botiga de VilaWeb). Aquest vídeo de l’ANC explica com s’ha fabricat la samarreta de la Diada d’enguany i on: Ací podeu veure un resum de la presentació de la mobilització de la Diada, organitzada per l’ANC amb la col·laboració d’Òmnium i de l’AMI. 🎥 Si et vas perdre la presentació de #LaDiadadelSí aquí en tens el resum L’11-S guanyem la democràcia, l’1-O guanyem la llibertat 👉 Som-hi! pic.twitter.com/ZmGiGt6Xqg — Assemblea Nacional (@assemblea) 21 de juliol de 2017

Summary: Guia de la Diada del Sí, la manifestació de l’Onze de Setembre del 2017


El president de l’Associació de Municipis per la Independència (AMI) i batlle del Port de la Selva, Josep Maria Cervera, ha traslladat avui al president de la Generalitat, Quim Torra, que la resposta que cal donar a la sentència del Tribunal Suprem sobre el judici contra el procés ha de ser consensuada encara que impliqui ‘alguna renúncia’. ‘No ens preocupa tant quina ha de ser la resposta, sinó que ens preocupa molt que siguem capaços de donar una resposta de país que compartim tots’ i que uneixi partits i entitats, ha dit en declaracions als mitjans després de reunir-se amb Torra a la Generalitat. La manera d’assolir aquest consens, segons Cervera, és ‘parlant, parlant i tornant a parlar’ i ha reivindicat l’AMI com a exemple de la transversalitat dins de l’independentisme. ‘El més important acaba sent que cap on anem hi anem tots’, ha insistit. Cervera ha explicat que, després de les constitucions dels nous ajuntaments, han constatat que el món local ‘continuarà sent independentista o més independentista del que era l’any 2015’ i ha afirmat que hi ha seixanta-cinc municipis que es podrien incorporar a l’entitat i trenta-quatre que han perdut al majoria independentista i, per tant, podrien ser baixa. De totes maneres, ha recordat que per adherir-se a l’AMI o deixar-la ‘caldrà que ho aprovi el ple de la corporació per majoria absoluta’. Cervera s’ha reunit amb Torra acompanyat dels membres del Consell Directiu de l’entitat Eudald Calvo, que és batlle d’Argentona, i Annabel Moreno, que és batllessa d’Arenys de Mar. Després de trobar-se amb l’AMI, el president de la Generalitat, Quim Torra, s’ha reunit amb una delegació de la patronal PIMEC, encapçalada pel seu president, Josep González, i el secretari general de l’organització, Antoni Cañete.

Summary: L’AMI demana una resposta consensuada al judici contra el procés encara que impliqui ‘alguna renúncia’


Les imatges d’agents antiavalots de la policia espanyola llançant per les escales ciutadans que volien votar l’1-O a l’institut Pau Claris de Barcelona van fer la volta al món. Són imatges repetides milers de vegades a les xarxes socials i també en algunes televisions, com a mostra de la brutalitat exercida aquell dia. Les imatges van impactar arreu del món, malgrat l’intent del ministre Alfonso Dastis de donar-les per falses. Aquest fragment de vídeo ha quedat gravat en la memòria col·lectiva. Doncs bé, ara s’han fet públiques imatges inèdites de les agressions d’aquell dia. Les va projectar ahir al vespre el CDR Casc Antic de Barcelona al centre Sant Pere Apòstol enmig d’una gran expectació. És un document inèdit, excepcional. Durant els trenta-tres minuts que dura, es reconstrueix tota la seqüència de la resistència, l’assalt i l’agressió dels agents contra centenars de persones que alçaven les mans i cridaven ‘som gent de pau’ per protegir les urnes. Són imatges sincronitzades en temps real a partir de setanta-quatre enregistraments de la gent que va viure en primera persona aquell assalt, fins i tot des de terra mateix, mentre els passaven per damunt les botes dels policies. El document revela també molts més casos d’agressions policíaques brutals contra els votants, amb cops, puntades de peu, empentes, gent arrossegada per les escales… Heus ací aquests trenta-tres minuts de resistència i repressió a l’institut Pau Claris, amb el títol de ‘Nosaltres hi érem’: Aquest vídeo, i l’esforç que ha implicat de recollida, selecció i muntatge de desenes de vídeos de testimonis d’aquells fets d’un gran impacte, posa de manifest la importància de disposar de tot aquest material audiovisual. Amb el propòsit justament de difondre els fets, de deixar-ne testimoni en tota la seva magnitud i de fonamentar les denúncies contra els agents agressors. En aquest nou vídeo, es poden veure moltes més imatges d’agressions i d’ús desproporcionat de la força contra votants per part de diversos antiavalots. I és això que cerquen les entitats, organitzacions i advocats que miren de portar a judici aquests agents. Malgrat la construcció d’un relat inventat pel Tribunal Suprem espanyol i alguns jutjats d’instrucció, com el número 13 de Barcelona, segons el qual qui va exercir la violència és qui la va patir, hi ha una sèrie de jutges que sí que han assumit la investigació de les agressions de policies i guàrdies civils contra els votants. I el material d’aquesta mena del qual puguin disposar és cabdal perquè les denúncies tirin endavant. Amnistia Internacional explicava que havia pogut disposar de molt material audiovisual que havia anat recollint per a publicar l’informe en què constatava els entrebancs de la fiscalia espanyola i el Ministeri de l’Interior per a aclarir els casos de vulneració de drets que hi va haver. Els advocats del Centre Irídia de defensa dels drets humans també han fet crides a la xarxa per a recollir material audiovisual que ajudi a identificar els agents que van agredir ciutadans l’1-O. Ells mateixos han informat que, gràcies a la col·laboració ciutadana, han pogut identificar la majoria dels agents agressors del primer d’octubre al Pau Claris. Amb aquest mateix propòsit es va posar en marxa el projecte CATmemòria, que documenta tots els casos de violència que hi va haver el dia del referèndum, i que també ha fet crides per a recollir material gràfic de testimonis que permeti d’identificar els agressors. Aquests en són els exemples més recents: 🔴 ▶ NOVA CRIDA -> BCN (Mare Nostrum) #1OCTTeniu vídeos/imatges de la càrrega policial?Envieu-les o les acusacions es retiraran en menys d'una setmana‼Imatges originals o que en conegueu l'autor. 👇📩 victimes1oct@bnc.cat @barcelona_cat @Jaumeasens @ArrelsAdvocats pic.twitter.com/1wWbkn7qvY — catmemoria.cat (@CAT_memoria) May 22, 2018 🔴 🔊 CRIDA URGENT (1 setmana)Busquen imatges/vídeos de les actuacions policials a l'Escola Projecte a BCN (https://t.co/KNXUnC2Km3)Si teniu ▶ o 🖼 (si pot ser gravades per vosaltres o algú conegut) feu-les arribar a @barcelona_cat @Jaumeasens CC @toni_comin @BetonaComin pic.twitter.com/S6Pps0YF67 — catmemoria.cat (@CAT_memoria) May 18, 2018 🔴 🔊 MÉS AJUDA‼ (1 setmana)Sense més ▶ o 🖼, els recursos judicials es desestimaran.@barcelona_cat i @Jaumeasens busquen imatges d'actuacions policials a l'Escola Pia Sant Antoni (https://t.co/tz01Q2Wpra) Envieu a -> victimes1oct@bcn.cat o contacteu amb ells. pic.twitter.com/0AP9IuJ25m — catmemoria.cat (@CAT_memoria) May 19, 2018

Summary: Unes imatges inèdites revelen tota la brutalitat de la policia espanyola l’1-O al Pau Claris


Un home de 62 anys ha estat agredit en un polígon de Sant Feliu de Llobregat mentre es dirigia amb altres persones cap a la Marxa de la Llibertat. L’afectat, que no vol revelar la seva identitat, ha estat colpejat per un individu amb un bat de beisbol i ha hagut de ser atès a l’Hospital Moisès Broggi. No li han hagut de fer cap punt, però està en observació. Segons que explica ell mateix a VilaWeb, es dirigia amb tren a Martorell amb altres persones per unir-se a la Marxa per la Llibertat, però un tall a la via els ha obligat a baixar a Sant Feliu de Llobregat. Han continuat el trajecte caminant i, en un polígon del municipi, un home que circulava amb moto a poca velocitat els ha començat a increpar. L’home li ha retret els insults. Ha estat aleshores, segons que explica, que l’agressor ha provat de donar-li un cop de puny amb la mà esquerra, però no l’ha tocat i s’ha desequilibrat. A continuació, ha baixat de la moto –una superscooter de gran cilindrada–, ha tret un bat de beisbol del maleter i li ha etzibat un cop al crani. L’agressor ha pujat a la moto i se n’ha anat, però el grup de persones que acompanyava la víctima, també de seixanta anys, n’ha apuntat la matrícula, que servirà per a posar una denúncia. L’home ha anat a l’Hospital Moisès Broggi, on ha estat atès d’urgència i en aquests moments es troba en observació.

Summary: Agredeixen amb un bat de beisbol un manifestant a Sant Feliu de Llobregat


Investigadors de la Universitat de Bath (Anglaterra) han desenvolupat les primeres neurones artificials en un xip de silici i ha marcat el primer pas per guarir malalties cròniques com la insuficiència cardíaca, l’alzheimer i altres malalties de degeneració neuronal. Durant anys un dels objectius de la medicina ha estat dissenyar unes neurones artificials que responguin els senyals elèctrics del sistema nerviós com si fossin neurones reals. La dificultat rau en el fet que encara se sap molt poc del funcionament de les neurones i la seva funció al cervell. No obstant això els investigadors de la Universitat de Bath juntament amb investigadors de les Universitats de Bristol (Anglaterra), Auckland (Nova Zelanda) i Zuric (Suïssa) han trobat la clau que obre el camí cap a la cura de malalties cròniques. Els investigadors han descobert que les respostes de les neurones als estímuls elèctrics dels altres nervis són no lineals, cosa que vol dir que si un senyal es torna el doble de fort la reacció pot arribar a ser el triple de gran o més. Amb això han aconseguit desenvolupar un xip de silici que funciona com els canals d’ions biològics de les neurones reals ja que responen de la mateixa manera els diferents estímuls enviats. ‘Les nostres neurones només necessiten 140 nanowatts de potència. Això és una milmilionèssima part del requeriment d’energia d’un microprocessador, que altres intents de fer neurones sintètiques han fet servir. Això fa que les neurones siguin adequades per als implants bioelectrònics per al tractament de malalties cròniques’, ha declarat el professor Alain Nogaret, de la Universitat de Bath.

Summary: Creen neurones artificials en un xip de silici, un avenç clau en la cura de les malalties cròniques


El Tribunal Superior de Justícia de Catalunya no ha admès a tràmit les querelles d’UPyD i el sindicat Manos Limpias contra l’actual presidenta del Parlament, Carme Forcadell; l’expresident de la Generalitat Artur Mas i diversos diputats com Jordi Turull, Marta Rovira i Anna Gabriel i l’exdiputat Antonio Baños per rebel·lió i sedició després de la declaració independentista del 9 de novembre a la cambra catalana, que va obtenir els vots a favor dels representants de Junts pel Sí i la CUP. La declaració es va aprovar poc després de constituir-se el nou Parlament arran dels resultats del 27-S. La setmana passada, la Fiscalia va demanar que no s’admetés a tràmit perquè la resolució ja havia estat anul·lada pel Tribunal Constitucional. En la interlocutòria, el TSJC fa constar que els querellants no expressen quins actes ‘rebels, sediciosos i violents’ s’estarien incitant a cometre ‘per aconseguir per la força la derogació de la Constitució o la independència de Catalunya’. L’alt tribunal també recorda que la resolució ja va ser declarada il·legal pel Tribunal Constitucional, però que en tot cas no inclou una proposició als ciutadans perquè ‘s’alcin pública i violentament ni tampoc tumultuària o desordenadament, de manera hostil o amedrentadora’, tal com seria en un cas de rebel·lió o sedició. El fiscal superior de Catalunya, José María Romero de Tejada, va demanar la setmana passada al Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC), que no admetés a tràmit les querelles presentades per UPyD i Manos Limpias. El fiscal va recordar que la resolució va ser anul·lada pel Tribunal Constitucional (TC) molts pocs dies després i que des d’aleshores no s’ha portat a la pràctica cap de les accions recollides al text, a banda del debat parlamentari.

Summary: El TSJC desestima les querelles de Manos Limpias i UPyD contra Forcadell i Mas


Les clavegueres de l’estat tenen forma, noms i cognoms, organització i objectius. Aquesta setmana el sinistre comissari Pepe Villarejo ha admès en una declaració davant un jutge l’existència d’una anomenada ‘operació Catalunya’ de la policia espanyola per a controlar polítics independentistes. I de retruc ha confirmat unes informacions publicades per ElDiario.es i El Confidencial el 2014 sobre l’existència d’una unitat especial de la policia, formada poc després de l’arribada del PP al poder, a final del 2011, en què Villarejo feia i desfeia i que era integrada, pel cap baix, per una trentena d’agents. Fernández Díaz va col·locar homes de la màxima confiança en la direcció de la policia i els va confiar una tasca prioritària per a l’executiu de Rajoy: combatre l’independentisme català. Amb aquest objectiu, van crear una estructura dins la policia, dins de la direcció adjunta operativa (DAO), que tenia el propòsit de furgar en l’activitat de polítics de CDC i ERC per mirar de trobar draps bruts que els poguessin desacreditar en ple auge del procés independentista. Era una unitat especial, una policia política, que funcionava en secret dins mateix del cos i que el Ministeri d’Interior sempre va negar que existís. Actuava amb secretisme, extrajudicialment i, segons el contingut de les informacions publicades, els agents que l’integraven s’extralimitaven en les competències. Eugenio Pino. La DAO, que feia de paraigua i de pantalla de la unitat antiindependentista, era dirigida per Eugenio Pino, un home de la màxima confiança de Fernández Díaz. Pino era el número dos de la policia, mà dreta del director general, Ignacio Cosidó. Pino, antic cap dels antiavalots durant l’època de José María Aznar, es va convertir en director de la DAO amb el nou govern del PP i, segons les fonts que cita ElDiario.es, és l’ideòleg de la unitat especial contra l’independentisme, perquè la qüestió catalana és una de les seves fixacions. L’altra és dotar la policia de més poder en afers d’intel·ligència i també de donar-li una certa pàtina de militarització, amb la modificació de les insígnies dels uniformes perquè s’ajustessin més al codi militar, amb la imposició d’un càntic en honor dels caiguts, etc. Dins la DAO, i com a responsable de la unitat d’afers interns, Marcelino Martín Blas-Aranda era l’home de confiança de Pino. I entre tots es movia Villarejo, fent i desfent segons com li convenia. L’informe fantasma És a aquesta unitat especial de la policia contra l’independentisme a qui s’atribueix aquell esborrany d’informe fantasma de la Unitat de Delinqüència Fiscal i Econòmica (UDEF) contra Artur Mas i Jordi Pujol que va publicar El Mundo pocs dies abans de les eleccions catalanes del novembre del 2012. En aquell cas, per l’oportunitat política, el procediment va consistir a passar la informació intoxicadora a un mitjà de comunicació disposat a publicar-la ràpidament, per més que no tingués consistència; per anar de pressa, per mirar d’influir en unes eleccions que eren decisives en el procés independentista català. El piulet del director del diari d’aleshores passaria a la història: Quién nos iba a decir que en la redacción de EL MUNDO tendríamos la sensación de haber ganado unas elecciones autonómicas en Cataluña! — Pedro J. Ramírez (@pedroj_ramirez) November 25, 2012 En uns altres casos, els membres de la unitat antiindepedentista passaven la informació a les unitats policíaques que efectivament s’haurien d’haver encarregat de la investigació, de tal manera que esborraven la seva participació abans que les dades arribessin al jutjat. Aquest era l’esquema del modus operandi. Maniobres a la unitat d’afers interns Perquè una part dels agents que s’encarregaven d’investigar els polítics independentistes pertanyien a una unitat que no tenia pas aquesta atribució: la unitat d’afers interns (UAI), dirigida per Marcelino Martín Blas-Aranda. Aquesta unitat té la funció d’investigar conductes delictives d’uns altres agents de la policia, no pas d’investigar suposats casos de corrupció o delictes econòmics. Per això va sobtar fa un parell d’anys la informació que va publicar ElDiario.es segons la qual la policia cercava agents per a vacants a la unitat d’afers interns en què es demanava de tenir coneixements sobre ‘el crim organitzat, la delinqüència econòmica i fiscal, l’emblanquiment de capital…’ i, a més, haver treballat en grups d’investigació i tenir coneixement de ‘llengües cooficials a Espanya’. Uns requisits que no encaixen amb el perfil dels agents que es necessiten per a una unitat que s’encarrega d’investigar els altres agents. Aquests agents de la unitat d’afers interns eren els qui dins el cos especial dedicat a combatre l’independentisme treballaven sobre el terreny. No se sap quants en formaven part, entre més coses perquè el Ministeri d’Interior just el 2012 va deixar de facilitar als sindicats el nombre d’agents dedicats a afers interns. L’última dada era de cent seixanta. A més de la unitat d’afers interns, la unitat de planificació estratègica de la policia, posada en funcionament pel director general de la policia, Ignacio Cosidó, aportava també agents a la unitat especial de l’operació Catalunya, una trentena. El perfil obscur de Villarejo En les investigacions contra l’independentisme català també hi col·laborava el comissari José Villarejo. Un perfil publicat pel diari El Mundo el definia com ‘el comissari més obscur’ de la DAO. ‘És un comissari, però no té comissaria. És un comandament policíac, però no té càrrec orgànic dintre de l’estament. José Villarejo és un policia veterà que es troba de “serveis especials”. Adscrit a la Direcció Ajunta Operativa (DAO), però realment no depèn de ningú. Fa i desfà. Des del segle passat, apareix relacionat amb assumptes d’allò més escabrosos, i tots amb vinculacions polítiques’, explicava l’article. El comissari va rebre el 2014 una condecoració de les mans de Fernández Díaz pels seus serveis a l’estat, especialment per les maniobres fetes a Catalunya. Visita de comissaris a Barcelona Les maniobres de la ‘policia patriòtica’, aquell any 2012, van fructificar amb l’informe fantasma de la UDEF (perquè la UDEF sempre va negar que fos seu) contra Mas i Pujol. Però ja abans havia actuat. Dos comissaris de la policia van venir a Barcelona per mirar de convèncer els fiscals anticorrupció de Catalunya que calia escorcollar tan aviat com fos possible la seu de CDC pel cas Palau. Fernández Bermejo i Sánchez Ulled no hi van accedir perquè van veure que els nous indicis que tenien eren molt febles. Un dels comissaris que va pressionar fou José Luis Olivera, cap de la UDEF des del govern del PSOE i, en el moment de la reunió, director del Centre d’Intel·ligència contra el Crim Organitzat, un càrrec pel qual en teoria no tenia vinculació amb la investigació. Olivera és també un policia molt pròxim a Fernández Díaz. En aquella reunió, l’altre comissari era justament Marcelino Martín Blas-Aranda, el director de la unitat d’afers interns. Una mica més tard, encara el 2012, van tenir un paper actiu en un altre cas que sí que va acabar judicialitzat, el dels negocis de Jordi Pujol Ferrusola. La confident fou la seva ex-amant, María Victoria Álvarez, que abans de fer la declaració al jutge va rebre la visita de dos policies a Barcelona. Els dos agents eren de la unitat de drogues i de crim organitzat, diferent de la UDEF i que no s’encarrega tampoc d’investigar casos de corrupció. Això va passar un cop Álvarez ja havia parlat amb Jorge Moragas, amic seu i cap de gabinet de Mariano Rajoy. En un dels SMS que temps després es van fer públics i que s’havien bescanviat a final del 2012, Moragas va dir a Álvarez, sobre el que sabia de l’activitat presumptament delictiva del fill gran de l’ex-president: ‘Si fessis una entrevista i ho expliquessis tot, salvaries Espanya.’ La connexió amb el #FernándezGate Tota aquesta activitat i l’existència de la unitat de policia política van passar desapercebudes fins la tardor del 2014, quan El Confidencial, primer, i després ElDiario.es en van informar. Fernández Díaz ho va negar. I quan el ministre negava això feia ben poques setmanes que s’havia reunit amb el director de l’Oficina Antifrau de Catalunya, Daniel de Alfonso, al seu despatx de Madrid per conspirar contra polítics d’ERC i de CiU. En els enregistraments de les converses difosos pel diari Público abans del 26-J se sent com el ministre i De Alfonso parlen, el 16 d’octubre, d’una informació falsa sobre un suposat compte del batlle de Barcelona d’aleshores, Xavier Trias, a Andorra. Una informació que tretze dies després, poc abans del 9-N, va publicar el diari El Mundo. I que es va demostrar falsa. És una informació que s’atribueix també a aquesta unitat especial de la policia. La guerra de comissaris: la claveguera es col·lapsa Tant l’escàndol per la filtració de les converses conspiratives entre De Alfonso i Fernández Díaz com la confirmació per part del comissari Villarejo de l’existència de l’operació Catalunya han esclatat ara, enmig d’una batalla entre comandaments de la policia espanyola. Els qui eren aliats en l’operació Catalunya, fonamentalment Martín Blas-Aranda i Villarejo, han esdevingut enemics. Una ruptura que ja va començar el 2012 mateix i que s’ha d’entendre en clau de successió. La UAI investigava des del 2012 l’anomenada operació Emperador d’emblanquiment de capital per part de la màfia xinesa. Durant el procés es van elaborar uns quants informes i en alguns s’esmentava el fill de Villarejo. Finalment no fou encausat, però el comissari, segons que van relatar fonts policíaques, va jurar venjança contra el director de la UAI: Martín Blas-Aranda. A més, José Villarejo apareix en el cas Nicolay, que pretén descobrir qui va ser l’individu que el 20 d’octubre de 2014 va fer un enregistrament il·legal on se sent Martín Blas-Aranda, l’inspector Rubén López i dos agents del CNI parlant de les actuacions sobre Francisco Nicolás Gómez Iglesias, el ‘petit Nicolás’. ‘Gestions secretes’ per al PP, el ‘petit Nicolás’… En aquell moment, dins el cos se sabia que Martín aspirava a substituir al capdavant de la DAO Eugenio Pino quan es retirés. I en aquest context Villarejo acusava Martín de voler-lo coaccionar per evitar que el comissari revelés l’existència de ‘gestions secretes per a la direcció del PP’. Segons Villarejo, el cap de la UAI, investigava per al partit de Rajoy les proves que Bárcenas encara no havia lliurat al jutge Ruz, de manera que facilitava la defensa del PP. S’havia declarat la guerra. Fernández Díaz i Pino van pactar el cessament de Martín Blas-Aranda l’abril del 2015. La seva destitució, però, no va acabar les hostilitats. Aquell any, Martín va respondre sol·licitant la detenció de Villarejo i els encausaments de Pino i de la seva mà dreta, José Ángel Fuentes Gago, l’home que havia propiciat les trobades entre Fernández Díaz i Daniel de Alfonso. Martín els acusava de ser darrere el cas d’enregistraments polèmics relacionats amb el ‘cas Nicolay’, el que ara és a judici, el de les cintes del 2014 en les quals el cap de la UAI parla amb dos agents del Centro Nacional de Inteligencia (CNI) sobre l’operació. Fins que li ha tocat parlar a Villarejo en el judici, i s’ha fet visible del tot l’operació Catalunya. L’independentisme, l’obsessió de Rajoy, Fernández Díaz, Eugenio Pino, Villarejo, Martín Blas-Aranda i companyia, que va portar la policia a construir una complexa xarxa de clavegueram que ara s’ensorra.

Summary: El disseny de la claveguera: com funcionava l’operació Catalunya?


Avui he anat al judici que Josep Garganté, regidor de la CUP a Barcelona, ha guanyat al Palau de la Justícia. Quan hi he arribat, davant el palau hi havia dos grups formats. El grup convocat pel SAPOL, sindicat de la guàrdia urbana, i el grup convocat per la CUP i el sindicat de venedors ambulants. Un grup, contra Garganté. L’altre, a favor. Ara m’agradaria explicar les coses, i els dubtes, que m’ha despertat veure el grup de la guàrdia urbana en acció. Són preguntes que m’he fet aquest matí: 1. Cal que un sindicat de policia convoqui una concentració en un Palau de Justícia contra una persona? És aquesta, la seva funció? Entenc perfectament que la policia investigui. És la seva feina. No entenc de cap manera que la policia assenyali amb el dit. Ho trobo perillós. Aquesta és la piulada del SAPOL, sindicat de la guàrdia urbana de Barcelona, per a convocar la concentració d’aquest matí. Cal fer-ho així? Cal que la policia assenyali amb el dit? Demà serem a les portes del jutjat per demostrar el nostre malestar i indignació davant el maltracte i menyspreu constant d'aquest individu pic.twitter.com/pvQ7Co3uxD — SAPOL (@SapolSindicat) November 30, 2016 2. Cal que membres de la guàrdia urbana rebentin una conferència de premsa? Perquè això han fet els membres convocats pel SAPOL de la urbana. Crits, empentes i insults que han evitat que Garganté fes conferència de premsa abans d’entrar al Palau de la Justícia. No hauria valgut que la guàrdia urbana n’hagués fet una altra, de conferència de premsa? I així cadascú hauria explicat la seva versió. Però policies rebentant conferències de premsa? Aquest n’és el vídeo. I jo em demano si cal. 3. Cal que els membres del grup convocat pel sindicat policíac tinguin l’actitud del que es veu a la fotografia? Aquest home que aixeca el dit, a la dreta, exactament, qui és? Un guàrdia urbà actiu? Retirat? Amic? Familiar? De debò em dieu que tenim policies que fan gests com aquests a la via pública? Ajuda? Concentració del SAPOL, sindicat de la guàrdia urbana de Barcelona. 4. David Bou, periodista de la Directa, informa que entre els membres convocats pel sindicat de la policia hi havia Jordi de la Fuente. Neonazi de l’MSR abans, i ara de Plataforma per Catalunya. Jo pregunto si això és veritat. El meu dubte és quin d’aquests homes és de la Fuente, si és neonazi, quina vinculació té amb la guàrdia urbana de Barcelona, i per què era amb els guàrdies urbans aquest matí. El piulet de Bou és aquest: Alerta! Almenys un #neonazi, Jordi de la Fuente (ex-MSR i ara PxC), a la concentració de la Guàrdia Urbana Bcn https://t.co/T9x4Svgg1K pic.twitter.com/JG0Nxz8ufJ — David Bou (@dvdbou) December 1, 2016 5. En fi, el dubte final és si això és el cas Garganté o el cas guàrdia urbana? Qui és el perillós, aquí? Aquest matí se m’han despertat aquests cinc dubtes. Però és que aquest cas en desperta més, de dubtes. Són aquests: 6. Els fets del cas són aquests: Garganté i un metge van discutir fa mesos al CAP Pere Camps. El regidor de la CUP volia que el metge tornés a visitar un pacient, aquesta vegada tots sols, sense la presència de la policia. El metge deia que res de canviar l’informe que ell ja havia fet. Tota la conversa es va enregistrar en vídeo. Un vídeo enregistrat per un guàrdia urbà. La versió oficial és que el policia era allà per causalitat: que també estava malalt i passava per allà. Aquest és el meu dubte: el guàrdia urbà era allà per casualitat o estava amagat a consciència i enregistrant? 7. Segons el metge, en cap moment no ha volgut denunciar Garganté. Ni avui ni mai. I si en algun moment l’ha denunciat –diu–, no n’era conscient. El jutge, havent sentit això, ha decidit d’absoldre Garganté. Si no l’acusa ningú, cas tancat. La pregunta em surt sola, vist el panorama d’aquest matí: la guàrdia urbana va induir un metge a denunciar un regidor i ara el metge s’ha fet enrere? És això? Com és que el metge ha dit que ni avui ni mai no l’ha volgut denunciar? Qui el volia denunciar, doncs? 8. Segons Rafael Ribó, Síndic de Greuges de Catalunya, és pràctica habitual que els metges catalans visitin persones al costat de la policia. Pràctica que Ribó considera que s’hauria d’acabar. Per la senzilla raó que si el ferit ha rebut agressions per part de la policia, i la policia és al seu costat, potser no s’atrevirà a dir la veritat. És això, el que va passar en aquest cas? Un venedor ambulant ferit per la policia que no s’atreveix a dir-ho a un metge perquè la policia era al costat? És això? 9. Si els comptes no em fallen, Josep Garganté, com a conductor d’autobús que és, va guanyar tres judicis com a sindicalista i en va perdre un. Com a regidor de la CUP, ha guanyat el d’avui. Per tant, ha guanyat quatre judicis i n’ha perdut un. Com és que Garganté guanya tants judicis? Té advocats molt bons? O senzillament guanya judicis perquè les acusacions no s’aguanten per enlloc? Com s’explica que Garganté tingui tants judicis i en guanyi tants? Que algú en fa un gra massa, aquí? 10. Barcelona en Comú, ERC, CDC, PP, Ciutadans van deixar sol Josep Garganté. Doncs avui el judici ha quedat en no res. El meu dubte és aquest: com és que us preocupa tant Josep Garganté i tan poc el SAPOL de la guàrdia urbana? I encara diria més: com és que us preocupa tant Josep Garganté i tan poc que ciutadans catalans visitin el metge amb presència de la policia? El meu dubte és si un dia dedicareu un ple de l’ajuntament a pacients que van al metge acompanyats de la policia, de la mateixa manera que en vau dedicar un a Josep Garganté. Si hi poseu el mateix afany, això ho tenim salvat. Aquest és el ple:

Summary: Cas Garganté o cas Guàrdia Urbana?


El portaavions ‘Juan Carlos I’, una nau de l’exèrcit espanyol que ha traslladat en el seu darrer viatge cinc helicòpters a Kuwait per a accions bèl·liques a l’Iraq, atracarà al Port de Tarragona del 29 de juny al 2 de juliol. L’Ajuntament de Tarragona el va demanar per tal de complementar altres actes relacionats amb l’exèrcit que s’han dut a terme a la ciutat en els últims mesos: primer un concert de cant coral i més tard una exhibició aèria de la Patrulla Águila. La visita del vaixell es produeix arran de la celebració dels Jocs Mediterranis, entre el 22 de juny i l’1 de juliol. El Ministeri espanyol de Defensa ha informat que deixaran que tothom qui vulgui podrà veure per dins el vaixell de guerra més gran construït a l’estat espanyol, que allotja 294 tripulants.

Summary: Un portaavions militar de nom ‘Juan Carlos I’ atraca al Port de Tarragona a petició de l’ajuntament


La candidatura d’Ivan Bello a les primàries de Ciutadans per escollir el substitut d’Inés Arrimada, ha durat poques hores. Dimecres el mitjà es va conèixer la seva voluntat de plantar batalla a Lorena Roldán, la candidata continuista, però avui Bello ha anunciat que renuncia a presentar-se a les eleccions per les pressions patides. En un fil de dos piulets, Bello també ha anunciat que estripa el carnet del partit i abandona la política: ‘Definitivament avui abandono la política. Ben aviat presentaré la meva baixa de C’s. No obstant això, marxo amb el cap ben alt, i amb l’orgull d’haver aconseguit la fita històrica de derrotar CiU a Sarrià-Sant Gervasi (feu convergent) per primera vegada des de la restauració de la democràcia.’ En l’última legislatura municipal, Bello va ser conseller de Sarrià-Sant Gervasi i després de la negativa de Ciutadans perquè repetís, Bellos havia decidit de fer aquest pas que ara ha parat en sec. Definitivamente, hoy abandono la política. En breve presentaré mi baja de Cs. No obstante, me voy con la cabeza bien alta, y con el orgullo d haber conseguido el hito histórico de derrotar a Ciu en SSTG (feudo convergente) x primera vez desde la restauración de la democracia — ivan bello alriols (@ivanbelloalriol) July 19, 2019 Aquesta mateixa setmana Francesc de Carreras, un dels fundadors de Ciutadans i considerat el pare polític d’Albert Rivera, va continuar amb la sagnia de personalitats que en les darreres setmanes estan abandonant la formació. La seva sortida ja es va afegir a la del portaveu econòmic, Toni Roldán, i la de l’eurodiputat Javier Nart, que va dimitir de l’executiva. Més recentment, també hi ha hagut baixes importants a les Illes, com la de Xavier Pericay, també cofudador del partit, i la de l’ex-diputada Olga Ballester.

Summary: Un candidat a les primàries de Ciutadans estripa el carnet per ‘pressions’


El Tribunal de Comptes espanyol reclama 4.146.000 euros als vint-i-nou demandats per la suposada despesa del referèndum de l’1-O, entre ells el president Carles Puigdemont, el vice-president Oriol Junqueras i els consellers i càrrecs del seu govern. La fiança que se’ls fixarà encara està per concretar i, en cas de no pagar-la, hi haurà embargament de béns. La xifra de quatre milions d’euros és provisional i s’ha de confirmar en el judici. Els representants legals dels demandats tenen fins les 11.30 per a estudiar l’acta de liquidació i presentar al·legacions, el que podria fer variar la quantitat. Avui el tribunal havia citat a declarar tots els consellers del govern Puigdemont i alts càrrecs de l’executiu i hi han assistit els representants dels serveis jurídics de la Generalitat i els advocats. La Caixa de Solidaritat ha demanat aportacions econòmiques de la ciutadania per a fer front a la quantitat. El Tribunal de Cuentas vol escarmentar-nos de nou per l'1O. Necessitem la vostra solidaritat per cobrir els 4,1 milions de fiança. Ho vam fer entre tots, ho farem entre tots — Caixa de Solidaritat (@DeSolidaritat) January 28, 2020 La magistrada Margarita Mariscal de Gante va descartar que els pogués ser imputada la despesa de l‘operació Copèrnic, que es va calcular que fou de 87 milions, tal com demanaven Societat Civil Catalana i Abogados Catalanes por la Constitución. A banda de Puigdemont i Junqueras els demandats són els consellers Joaquim Forn, Raül Romeva, Jordi Turull, Josep Rull, Dolors Bassa, Carles Mundó, Meritxell Borràs, Clara Ponsatí, Lluís Puig, Toni Comín i Meritxell Serret; els ex-consellers Santi Vila i Neus Munté; i els càrrecs i ex-càrrecs del govern Amadeu Altafaj, Natàlia Garriga, Ignasi Genovès, Jaume Mestre, Antoni Molons, Joaquim Nin, Eva Maria Pardo, Teresa Prohias, Albert Royo, Jordi Serra, Francesc Sutrias, Josep Vidal, Rosa Vidal i Aleix Villatoro. El Tribunal de Cuentas ens demana una fiança de 4,1 milions d’euros als qui vam fer possible el Referèndum de l’1Oct. Tenim 15 dies per evitar que ens embarguin els nostres béns. Si vas votar l’1 d’Octubre, et necessitem. https://t.co/pzvcHQfGRN — Carles Puigdemont (@KRLS) January 28, 2020 La causa oberta al Tribunal de Comptes arriba pràcticament un any després d’haver començat el judici contra el procés al Tribunal Suprem espanyol. Junqueras, Rull, Romeva, Turull, Forn i Bassa ja compleixen penes de presó per una presumpta malversació, mentre que als exiliats els acusen també del mateix delicte, a més de sedició. Així mateix, la majoria de càrrecs del govern investigats ja són processats al jutjat 13 de Barcelona i pendents de judici. Ara aquest polèmic tribunal pretén fer-los pagar unes suposades despeses de l’1-O que la Generalitat sempre ha al·legat que no existeixen, perquè no van destinar-se diners públics a l’organització del referèndum. El Tribunal de Comptes ja va condemnar l’ex-president Artur Mas, els ex-consellers Joana Ortega, Irene Rigau i Francesc Homs a pagar 4,94 milions d’euros per l’organització del 9-N. Tots quatre ja havien estat condemnats i inhabilitats per desobediència, però el Tribunal de Comptes va fer-los pagar les despeses del 9-N, la major part de la qual era la compra dels ordinadors utilitzats durant la consulta que després es van reutilitzar a les escoles públiques. La investigació del Tribunal de Comptes se centra en presumptes despeses vinculades al Centre de Telecomunicacions i Tecnologies de la Informació (CTTI) per a la creació de pàgines web, aplicacions, plataformes i programes informàtics, a més de l’ús de 2.259 locals habilitats com a punts de votació; o bé publicitat institucional, com la campanya anomenada ‘Civisme’. També s’analitzarà si es van destinar fons públics al subministrament de butlletes de vot, cens electoral, cartells i cartes certificades, confiscats a les naus de l’empresa Unipost, juntament amb l’acció exterior desenvolupada per la Generalitat en favor del procés independentista. El Tribunal de Comptes espanyol prepara la segona part de la venjança per l’1-O

Summary: El Tribunal de Comptes reclama quatre milions al govern de Puigdemont per l’organització de l’1-O