La pandèmia del coronavirus no és una crisi que surt del no-res. Els ecologistes fa anys que alerten que, si no prenem mesures serioses, ens encaminem vers la catàstrofe ecològica. Aquest col·lapse té moltes cares. Del canvi climàtic, que pot arribar a desertitzar moltes terres actualment poblades; la contaminació dels rius i els mars o també aquests virus que s’estenen pel planeta i posen en risc la salut de milions de persones. Marta Tafalla (Barcelona, 1972), doctora en Filosofia i professora a la Universitat Autònoma de Barcelona, ha dedicat bona part de la seva carrera a estudiar la relació que tenim amb la naturalesa i els altres animals. Acaba de publicar Ecoanimal, una estética plurisensorial, ecologista y animalista (Plaza y Valdés Editores), un assaig en què alerta de la catàstrofe que significa continuar destruint la biosfera i tractar l’entorn i els animals com a mercaderies. Hem parlat amb ella quan fa dues setmanes que vivim confinats. —Es parla de crisi sanitària. És una crisi també ecològica i social? —El problema bàsic és que els éssers humans ens dediquem d’una manera terrible a maltractar les altres espècies i degradar ecosistemes. Anem fent malbé el teixit de vida que és la biosfera. Això ho fem, en certa manera, perquè en les societats industrials tenim aquesta cosmovisió que nosaltres estem per damunt de tot. Pensem que els altres éssers vius són instruments que podem utilitzar com vulguem. —La biosfera troba mecanismes per a rebel·lar-se. —Nosaltres pensem que, passi què passi a la natura, a nosaltres no ens afecta. Aquest mal, un cicle rere un altre, torna sobre nosaltres. Som un animal ecodependent que depèn de la biosfera absolutament per tot. Per respirar, per beure aigua neta, per menjar, per tenir materials amb què fabricar coses. Això ens passa amb el canvi climàtic i amb aquesta pandèmia. —L’origen del coronavirus té a veure amb el maltractament animal. —Sí. L’origen del virus són aquests mercats d’animals vius que hi ha a la Xina però també en més països asiàtics. Els caçadors hi porten animals que acaben de caçar. Molt sovint vius, ferits o moribunds. Rèptils, amfibis, ocells, petits mamífers, micos o peixos. Aquests animals els amunteguen. Sovint s’hi estan hores o dies, sagnant, pixant i fent tots els excrements els uns a sobre dels altres. Si t’ho mires d’un punt de vista ètic és d’una crueltat extrema, però si t’ho mires d’un punt de vista higiènic és una fàbrica de patògens. —Mercats sense mesures sanitàries. —Els científics han avisat molt sovint que aquests mercats són molt perillosos. De fet, fa uns quants anys a la Xina ja va sortir un virus molt similar a aquest i fa molt de temps que se sap que aquest maltractament brutal als animals també té unes implicacions sanitàries i és un focus de malalties infeccioses. A més, també hem de pensar que malalties com la sida o l’Ebola també han sortit de menjar animals salvatges. Tota aquesta pressió que es fa sobre els animals salvatges al final torna contra nosaltres. —Els humans cada vegada prenem més espai a la natura. —Els humans cada vegada ens reproduïm més. La nostra població i les nostres ciutats no paren de créixer i alhora necessitem més camps de cultiu i més terreny. Cada vegada anem envaint més els ecosistemes naturals. Talem boscos i fem plantacions de monocultius. Així anem debilitant els ecosistemes i fem una pressió enorme sobre els animals salvatges. —Fa quinze dies que va començar a casa nostra la crisi del coronavirus. Seguim les xifres de contagiats i de morts però encara no hem pogut fer un diagnòstic clar de per què hem arribat a una situació tan dramàtica. —Jo crec que el pitjor d’aquesta crisi és que no es parla clarament de les causes. És veritat que en moments d’urgència el primer és atendre els malalts i intentar disminuir els contagis, però també és molt important d’explicar a la ciutadania d’on surt aquesta pandèmia i sobretot explicar que, si no canviem d’actitud, n’hi haurà més. Igual que va sortir la sida i l’Ebola, si no en mirem les causes, rere aquesta pandèmia en vindrà una altra. —Hi reaccionem tard. —Molt. Des dels anys seixanta i setanta ja tenim molta informació que ens diu que aquesta forma de vida que hem construït les societats industrials és molt perillosa. No hem estat capaços de canviar les nostres formes de vida, ni d’habitar el planeta d’una manera més sensata. En realitat, hem empitjorat a partir d’aleshores. Sap greu d’espantar la gent, però no sabem com és de perillosa la situació en què ens trobem. —Com és? —La por més gran és que s’ajuntin molts dels problemes que tenim, ‒el canvi climàtic accelerat, problemes de contaminació, problemes de sequera o aquestes pandèmies‒ i no els puguem gestionar. —Aquests dies els índexs de contaminació a les ciutats grans han baixat radicalment. Ha estat un decreixement forçat. Creieu que es podrà mantenir? —El problema és que el decreixement l’hauríem de fer de manera urgent però sensata. Aquests dies veiem que aquesta aturada afecta de manera diferent les persones en funció de la seva classe social. Les famílies més benestants podran resistir millor la crisi que les més empobrides. Per tant, a l’hora d’organitzar un decreixement, hauríem de tenir molt en compte que els que més han de decréixer són els que més tenen. A més, els qui fan les feines més fonamentals ‒les que netegen, els qui venen els aliments o els transportistes‒ sovint tenen les condicions de treball més precàries. —Creieu que serem capaços de fer aquest aprenentatge? —Una de les meves pors és que, si superem aquesta pandèmia, tornem a llançar-nos a la forma de vida anterior, al consumisme absolutament embogit. La por que tenen molts experts és que, si no comencem a decréixer de manera organitzada, la natura ens hi obligarà. I amb la natura no et pots asseure a negociar. No li pots dir ‘doni’m un mes més, que m’ho penso.’ Una de les coses que més espanten del canvi climàtic són les collites. Si ens quedem sense collites, molts de nosaltres morirem de gana. I els científics ens diuen que d’aquí a trenta anys tot el sud d’Espanya serà desert. Si només hi reaccionem quan el problema ja el tenim al damunt, malament. I això ha passat amb aquesta pandèmia. —Aquests dies experimentem amb una altra gestió del temps. Treball a casa, menys consum. Creieu que això pot ajudar en aquest canvi de marc mental? —Hi ha una filòsofa que a mi m’agrada molt, que es diu Carmen Velayos, que explica que una de les raons que hi ha darrere d’una societat tan destructiva és la manera com entenem la felicitat. Una manera de pensar societats millors demana de construir concepcions de la felicitat diferents. Ara resulta que hi ha gent que té temps de pensar què és realment important en la seva vida, què la fa realment feliç. Una vida més lenta, més tranquil·la, et pot donar una felicitat molt més profunda que no pas activitats que impliquen més cost per a la natura, com són els viatges o aquest consumisme compulsiu. Aquest anar a Malàisia per passar-hi una setmana, després tornar, després agafar un altre avió. Tenim l’ideal social de fer moltes coses i fer-les molt de pressa. Però si et pares a pensar, realment has estat tan feliç? Aquests dies segueixo molt a la xarxa l’activitat dels observadors d’ocells. Com que no poden sortir al camp, han començat a explicar els que veuen des de la seva finestra, n’enregistren els sons i els envien a més gent… Això ens fa valorar molt la importància de les ciutats verdes. En una situació així, tenir una finestra que dóna a un parc és un tresor. I això ens hauria d’empènyer a intentar redissenyar les ciutats perquè tinguin més zones verdes. Als altres països europeus hi ha ciutats molt més verdes. Nosaltres no hem cultivat gaire aquesta connexió, però crec que és una connexió que t’ajuda a viure millor. —El fet de teletreballar possiblement pot afavorir que no s’acumuli tanta gent a la ciutat i es pugui treballar al camp. —Sí, jo crec que en molts països europeus tenen aquest model de moltes més ciutats petites repartides i més verdes. El teletreball podria contribuir a descongestionar les ciutats. És cert que molts pensem que una manera de solucionar aquest problema de les zones rurals buidades és el teletreball, però tenir internet és altament contaminant. Per l’energia i per tot el que implica fabricar dispositius d’obsolescència programada. —Durant el Glòria vam veure molts ajuntaments que havien optat per mesures dures per a guanyar terreny al mar. Es nota que no hi ha una consciència compartida o un criteri homogeni a l’hora de resoldre aquests avisos de la natura. —Jo crec que en les societats industrials ens hem creat una cosmovisió de la realitat que és completament falsa, però és tan arrelada que no la volem canviar. Pensem que els animals i la terra són una mercaderia. I que, fem què li fem, a nosaltres no ens passarà res. Ens diuen que hi haurà una extinció en massa d’espècies. I la gent pregunta: ‘Però quan? Perquè jo aniré a comprar al supermercat igual.’ A més, ja fa milers d’anys que destruïm el planeta i això és una cosa que tampoc no tenim clara. Els humans exterminem espècies de ja fa cinquanta mil anys. És a dir, l’acumulació de desastre, de capes de destrucció, és molt més greu que no ens pensem. De vegades, quan anem als parcs nacionals d’Europa, Amèrica o Austràlia diem: ‘Ah mira, això és la natura salvatge!’ Doncs no. Aquella natura també és una natura molt degradada. Perquè les espècies que hi hauria d’haver també les van exterminar els nostres avantpassats. —Considereu que aquesta amenaça mediambiental no és un tema que formi part de l’agenda política i social? —Jo crec que tenim una classe política que d’aquests temes no en vol parlar. No vol parlar de ciència, no vol parlar d’ecologia. Però els intel·lectuals també menyspreen aquests temes. Per exemple, és molt significatiu que quan es parla de veganisme la gent faci conya: ‘Aquests pijos insuportables!’ Per a moltíssima gent és impossible de parlar-ne seriosament. Doncs societats majoritàriament veganes no tindrien pandèmies com aquesta. —I en la filosofia també s’ha estat molt antropocentrista. —Sí, hi ha hagut molts discursos abstractes al voltant de l’home. Tota l’estona anem repetint els discursos que vénen de Plató, que són antics i carques. No som capaços d’afrontar els problemes reals que tenim com ara el fet de destruir la biosfera. —Vós expliqueu en el llibre que vau néixer sense olfacte i que aquesta condició us va ajudar a fer-vos preguntes sobre la percepció i la manera de relacionar-nos amb l’entorn. Ha tingut res a veure aquest fet amb el vostre interès pel món natural? —Jo vaig néixer sense olfacte i al principi ni la família ni els metges li donaven importància. A mi em sorprenia com podien no donar-li importància. De gran em va fer revalorar moltes coses, sobretot la nostra relació amb el cos i amb la percepció. Em cridava l’atenció que l’olfacte fos considerat un sentit una mica animal i que els humans consideréssim la vista com el sentit més important. Hi ha un menyspreu dels sentits més corporis. Aquest menyspreu a l’olfacte és un menyspreu del cos. —S’ha separat la racionalitat de la percepció del cos en el pensament filosòfic? —Sí, però els bons pensadors ecologistes com Thoreau reivindiquen també el cos, i el fet d’entendre’ns com un animal. De fet, parlen de la capacitat de gaudir d’aquest cos, perquè el cos és una font de plaer i felicitat. Com la natura. De vegades, les propostes ecologistes són aixafaguitarres, però si llegeixes Thoreau, que és un dels grans pensadors ecologistes, veus que a Walden ell gaudeix de la temporada que passa al bosc. —Creieu que hi ha perill d’acabar comercialitzant aquestes experiències de contacte amb la natura? Banys de bosc o retirs zen venuts com a producte? —És que la gent és molt terrible. Aquest sistema capitalista s’ho menja tot. Jo em podria imaginar perfectament una empresa que organitza retirs a l’estil Walden. Això ho ha explicat molt bé Richard Louv, que és qui es va inventar el terme trastorn per dèficit de natura. Ell explica que els nens ja mai no juguen sols perquè els pares ja contracten una empresa que els dissenya jocs i rutes i ja no poden ser espontanis. —Què aconsellaríeu per a aquests dies de confinament? —Fer-se un hort encara que sigui en una terrassa, un pati o un balcó petit. O fins i tot dins de casa. Això et permet de redescobrir aquesta relació amb els aliments. El petit plaer de cultivar algunes de les cosetes que després et menjaràs és una experiència molt maca de connexió amb la natura. Pots aprendre molt del funcionament de les plantes, com es relacionen entre elles, els cicles de l’any, la meteorologia, com fer compost. Els discursos ecologistes de vegades són molt abstractes, parlen de xifres, i si no hi estàs familiaritzat no entens què diuen. Hem de fer que la connexió amb la natura sigui més íntima i personal.

Summary: Marta Tafalla: ‘Si només reaccionem quan el problema ja el tenim al damunt, malament’


La Diputació de València ha portat a Fiscalia el cas de l’ex cap de la Unitat d’Actuació Bibliogràfica de la corporació, Carles Recio, que no va anar a treballar durant 10 anys. L’objectiu és el d’iniciar les actuacions necessàries per a la investigació i l’esclariment dels fets i ‘la determinació de les diligències pertinents’ per a determinar si aquest càrrec era necessari i si els llavors responsables de la Diputació coneixien les seves reiterades absències. El passat mes de febrer, la Diputació va obrir un expedient disciplinari a Recio, funcionari de carrera per a esclarir les seves ‘reiterades i continuades absències’. La corporació sostenia que podien constituir faltes de caràcter greu i molt greu de la Llei d’Ordenació i Gestió de la Funció Pública Valenciana. També va obrir expedient disciplinari a la funcionària de carrera directora de l’Arxiu-Biblioteca per la seva actuació ‘per acció i omissió davant les reiterades i continuades absències en el seu càrrec’. Ara, segons ha pogut saber Europa Press, els instructors d’aquests expedients disciplinaris han presentat un escrit a la Fiscalia davant la possibilitat que es pogués haver comès algun delicte per part dels llavors responsables de la Diputació que van crear el càrrec per a Recio el 2006 ‘malgrat les reticències de la resta de funcionaris, que ho consideraven innecessari’. La Diputació vol que s’esclareixi si aquest càrrec com a responsable d’Actuació Bibliogràfica era necessari i si els llavors responsables de la corporació, dirigida en aquest moment per Fernando Giner, eren coneixedors de les absències de Recio, que finalment va ser acomiadat el passat mes d’agost a través d’un decret que recollia una falta ‘molt greu’ per ‘abandonament continuat de servei’, tipificada en la llei de l’Estatut Bàsic del Treballador Públic. La hipòtesi que l’absència de Recio en el seu càrrec pogués ser coneguda pels responsables de la Diputació té el seu origen en un escrit de l’advocat de la directora de l’Arxiu durant el procés d’incoació de l’expedient, qui va al·legar que en aquest cas ‘ens podríem trobar davant l’existència de delictes de prevaricació o malversació de fons públics per la creació d’un càrrec fictici (…) que després no ha estat exercit pel seu titular’ i apuntava a ‘un altre tipus de responsabilitats’ subjacents. Per a més informació, podeu consultar aquest enllaç: Quan Carles Recio, el treballador zombie de la Diputació de València, aventava els fantasmes de l’anticatalanisme

Summary: La Diputació de València porta a Fiscalia el cas de Carles Recio, el funcionari que no va anar a treballar durant 10 anys


La nit de Sant Joan, quan se celebra el solstici d’estiu, és una de les festes més antigues que hi ha al país. Segurament per això es presenta de maneres tan variades arreu: amb cavalls a Menorca, amb grans fogueres al País Valencià i amb falles al Pirineu… Hem fet una tria de les deu celebracions més destacades que es podran viure la nit més curta de l’any. Els cavalls, protagonistes de Sant Joan a Ciutadella Una de les festes de Sant Joan més completes i protocol·làries que es fan són les de Ciutadella. Des del primer caragol a la plaça del Born fins als jocs des Pla del dia de Sant Joan, se succeeixen dos dies intensos en què les exhibicions eqüestres i els caixers pagès i senyor són els protagonistes. La imatge més emblemàtica de les festes es veu durant el ‘jaleo’, quan els cavalls s’alcen sobre dues potes entre la multitud. També són destacables els jocs d’habilitat que es fan al la de Baixamar com ara el de l’Ensortilla, de les Carotes i el de Córrer Abraçats. Sant Joan 2019 a Ciutadella: tot allò que heu de saber sobre aquesta festa protagonitzada pels cavalls Alacant, el Sant Joan de més al sud L’himne de les festes de Sant Joan a Alacant diu ‘a la llum de les fogueres, s’abaniquen les palmeres’, perquè durant tota la nit la ciutat s’omple de focs artificials i de fogueres espectaculars. Hi ha centenars de monuments artístics, carregats d’un fort component satíric, ‘plantats’ per tota la ciutat. El dia de Sant Joan a mitjanit una gran palmera blanca projectada al puig de Benacantil indicarà l’inici de la cremà. És una festa que es viu al carrer, en què la gent fa revetlla a les barraques instal·lades al costat dels monuments i a la platja del Postiguet, on es fan castells de focs i hom es banya fins a trenc d’alba. Isil: la tradició intacta del Pirineu De l’any 2015 ençà, les falles d’Isil, al Pallars Sobirà, formen part del Patrimoni Cultural Immaterial de la UNESCO, juntament amb més festes que es fan al Pirineu pel solstici d’estiu. L’espectacularitat de la festa s’ateny quan desenes de portadors davallen durant una hora per la muntanya amb un tronc encès sobre les espatlles. La processó lluminosa arriba fins a la plaça d’Isil, on s’encén la falla principal i es fan danses tradicionals al voltant. La primera referència contemporània que es té de la festa és del 1902 i se n’ha mantingut l’estructura pràcticament intacta de llavors ençà. Andorra: una Nit de Sant Joan que és patrimoni immaterial La majoria de les parròquies andorranes celebren Sant Joan amb falles, però ací la tradició es diferencia de la resta del Pirineu perquè les fan giravoltar de tal manera que semblen boles de foc. Això s’aconsegueix amb tires seques molt primes d’escorça que s’encenen per la punta. Com que són lleugeres i flexibles, és ben fàcil de fer-les giravoltar i obtenir-ne un efecte espectacular. Durant tota la nit un seguit de portadors surten en cercavila pels carrers del poble encapçalats pel faller major. A Andorra la Vella el moment culminant és quan tots els portadors fan un ball conjunt per mirar de modelar la mateixa figura alhora. Flames i cendres que purifiquen a Arties La nit de Sant Joan uns quants pobles del Pirineu organitzen baixades de falles, però a Arties, a la Vall d’Aran, arrosseguen pels carrers el taro, un tronc en flames. Amb el crit de ‘foc al Taro’ s’encén i es tomba un avet sec replantat des de fa dies a la plaça de la vila. El moment principal de la festa és quan lliguen el tronc ardent amb cordes i l’arrosseguen tumultuosament per la vila a ritme de xaranga. Aquest ritual es fa per la creença que les flames i les cendres escampades pels carrers purifiquen i ajuden a allunyar els esperits malèfics. Tradicions diferents amb l’aigua a Camprodon A més del foc, l’altre element protagonista del solstici d’estiu és l’aigua. La nit del 23 de juny són molt freqüents els banys a la platja i també en rius i llacs. Però a Camprodon duen el costum una mica més enllà i cada any per la festa major fan la Baixada de la Font de Sant Patllari. Festes.org descriu d’aquesta manera el ritual, que es fa pels volts del 21 de juny: ‘Els joves s’enfanguen a la font i, al crit de “Volem aigua!”, recorren els carrers del poble cantant i ballant, mentre reben les trombes d’aigua que els veïns els llancen des de balcons i finestres.’ Prats de Lluçanès, entre Sant Joan i Sant Eloi Com moltes poblacions del país, a Prats de Lluçanès celebren la revetlla de Sant Joan amb una foguera encesa amb la Flama del Canigó i ballant el famós contrapàs de la vila al voltant del foc. Però les celebracions del solstici d’estiu no s’acaben aquí i continuen el 25 de juny, diada de Sant Eloi. Aquest era el patró dels traginers, un negoci molt lucratiu als segles XVII i XVIII a la comarca gràcies al comerç de la llana. La festa encara perviu, amb una gran passada de carruatges i curses tradicionals. Barcelona: Sant Joan de mil maneres diferents A Barcelona Sant Joan és una festa que es viu de mil maneres diferents perquè les opcions que ofereix la ciutat són infinites. Hi ha des de la tradició de la Flama del Canigó, que serà rebuda a la plaça de Sant Jaume amb una gran festa amb els gegants de la Ciutat i l’Àliga, fins a desenes de fogueres repartides per tots els districtes de la ciutat. També es fan revetlles de Sant Joan de tota mena: al carrer, a la platja… Una de les tradicions que s’està recuperant a la ciutat són les fogueres dels barris, que cada any en sumen més. Qui s’atreveix a saltar la foguera a Xàbia? Per Sant Joan moltes poblacions del país fan fogueres i en algunes és tradició de provar de saltar per sobre del foc. Però allò que distingeix la nit de Sant Joan de Xàbia és que els saltadors ho fan amb una corona de murta en flor al cap. La tradició diu que aquest ritual l’han de fer els joves de la població per tenir fortuna la resta de l’any. La nit del 23 de juny, doncs, tot de grups recorren les cinc fogueres que delimiten el nucli antic de la ciutat per saltar-les. Quan arriben a la darrera, que és la més gran, formulen un desig i llancen la corona floral a les flames. Massalfassar: foc, foc i més foc El foc és, indiscutiblement, l’element central de la nit de Sant Joan, però a Massalfassar aquest element esdevé imprescindible. De l’organització de la revetlla se n’encarrega la colla de diables local. Hi ha un correbars a ritme de dolçaina i tabal, una gran cercavila a càrrec de totes les bèsties fogueres de la colla –en tenen set!– i, finalment, un gran correfoc.

Summary: Sant Joan 2019: deu propostes per a la nit més curta de l’any


Moltes gràcies, ….. 8669 Sort que soc un home previsor i he escrit aquests tres fulls perquè, si no, els juro que ara mateix no sabria ben bé què dir. Sé que he de dir alguna cosa perquè no pot ser que agafi el guardó i, simplement, doni les gràcies i me’n vagi cap a casa. Els americans, que són mestres en moltes coses (entre les quals, haver dut al límit la mestria europea en les arts de l’espectacle i el protocol), ho tenen ben solucionat, com queda clar cada vegada que concedeixen els premis de l’Acadèmia de Cinema, aquests que anomenem “els Oscars”. Reben el premi, l’aixequen amb una mà (o amb dues, si volen donar-hi més èmfasi) i donen les gràcies a la família. Als pares, que tant els van ajudar a obrir-se camí a la vida… Als amics que els han fet ser com són… Als que els han ajudat a fer l’obra concreta per la qual reben el premi… Si algun d’aquests éssers pròxims ja és mort, molt millor encara. Perquè, si galta avall llisca una llagrimeta, encara és més emotiva la interpretació. Doncs potser que prengui aquests discursos com a model i parli, si no dels pares (en principi, perquè en algun moment apareixeran per l’escotilla), com a mínim de la infantesa, que és on comença tot. De fet, “tot” comença al part, però d’aquella estona d’un dilluns de març del 1952 no recordo res, com tampoc no recordo res dels dies que després vaig passar a la Maternitat de Barcelona perquè havia nascut mig ofegat. El cordó umbilical al voltant del coll, suposo. Sort que el cor va aguantar. No el tenia com ara aquells primers dies de vida. La infantesa. Si hagués nascut ara, fa uns pocs anys, no sé si m’hauria dedicat a escriure. Potser seria youtuber. Tot i que ser youtuber és, clarament, una manera d’escriure, encara que sovint facin pena. De fet els youtubers fan teatre, teatre gravat amb un mòbil, i el teatre és literatura, com va deixar claríssim, en aquest mateix escenari, Josep Maria Benet i Jornet quan va recollir el seu Premi d’Honor de les Lletres. Té nassos que en ple segle XXI hagués de reivindicar l’essència literària del teatre. Però a la meva infantesa no hi havia youtubers ni YouTube, ni internet, ni tan sols televisió, encara que a alguns mil·lenial els pugui semblar estrany. Com a centre narratiu de la casa (de totes les cases) hi havia una ràdio, i gràcies. Una ràdio grossa, generalment situada damunt d’un bufet o d’una calaixera, al menjador. Tots els habitants de la casa s’hi aplegaven al voltant per escoltar les notícies. Mon pare per seguir els partits de futbol, ma mare per escoltar cada dia les radionovel·les a la tarda, mentre cosia. Jo feia el mateix sempre. Escoltava les radionovel·les i els contes infantils (de les quals i dels quals vaig aprendre moltes coses). No adoptaré ara la posa de marginat ressentit que va créixer llegint els tebeos que trobava als quioscos suburbials, però tampoc no em vaig criar a les sales de l’Ateneu Barcelonès, ni vaig corretejar pel jardí, aquest jardí tan bonic que hi tenen. I, a casa, l’oferta de lectura que hi havia era minsa: els dos o tres llibres de narrativa que hi havia a les prestatgeries, un diccionari i un manual d’instal·lacions elèctriques que mon pare havia comprat per veure com funcionaven l’electricitat i els cables, i estalviar-se haver de pagar un lampista. Aquests dies, des que es va saber això del Premi d’Honor, ho he repetit a la majoria d’entrevistes que m’han fet. En demano disculpes però, si les preguntes són les mateixes a cada entrevista, les respostes també han de ser les mateixes. Si no és que optes per mentir i inventar-te vides que no has viscut. Acabats aquests llibres que hi havia a casa, un dia vaig descobrir que cada mes, crec, a la plaça de Sants (llavors Salvador Anglada) hi aparcava un bibliobús. Omplies una fitxa amb les teves dades personals i et deixaven llibres. Els llegies a casa i (al mes següent o quan fos que hi tornaven) els retornaves i te’n deixaven d’altres. Saber que hi havia un 1 invent que es deia bibliobús em va obrir tot un catàleg de possibilitats impreses. Era de la Diputació, si no mentia el rètol que lluïa a la carrosseria: “Biblioteca Móvil de la Diputación de Barcelona”. Junt amb les parades dominicals de llibres vells del mercat de Sant Antoni, aquesta va ser la meva font bàsica de subministrament de llibres. Quan vaig començar a treballar — als catorze anys– també vaig començar a comprar-ne. I he de confessar que, igual que hi ha polítiques que sense voler es fiquen a la bossa pots de crema antienvelliment, de tant en tant en robava. (Pobre Drugstore del passeig de Gràcia, que fàcil que era emportar-se’ls!) I com que una cosa porta a l’altra, llegir impel·lia a escriure. Perquè, en certa mesura, quan escrius repliques o matises textos que t’han agradat. I perquè –siguem sincers– no hi havia gaire més a fer. Si, com era el meu cas, eres un noi de pis, d’aquests que eren poc sociables i no els agradava baixar al carrer a jugar, llegir et permetia créixer. Fos el que fos: novel·les d’Emilio Salgari, de Franz Kafka, de Mark Twain, de Delis Pitt o de Samuel Beckett, una rere l’altra i no de manera programada. Recordo una vegada, a Catalunya Ràdio, que Antoni Bassas va entrevistar Terenci Moix. Jo hi era present. En Terenci, que en aquella època es passava el dia acolorint amb no sé quin programari imatges de pel·lícules antigues, de grecs, de romans i d’egipcis, em va preguntar en un moment determinat: “¿Creus que, si haguéssim tingut aquests ordinadors que tenim ara, tu hauries escrit?”. Abans que li contestés es va avançar i em va dir que creia que ell, no. D’adolescent escrivia perquè odiava el món que m’envoltava, el règim claustrofòbic que regia el país i els meus pares. Sobretot ma mare, que em semblava dèspota, per dir-ho suaument. Només vaig començar a entendre-la una mica molts anys després d’haver fotut el camp de casa i haver-me’n distanciat. Quan vivia amb ells cada dia posava per escrit la nàusea que em produïa tot el que m’envoltava. I m’hi vaig acostumar. A la nàusea, al món i a escriure cada dia. Em servia de teràpia, suposo, i potser per això vaig aconseguir no llançar-me pel balcó, com tantes vegades havia imaginat. El primer text que vaig escriure i que podríem considerar un conte es deia precisament ‘El suïcidi’. Jo devia tenir catorze anys. ¿Potser quinze? Anava d’un adolescent que un cap de setmana es queda tot sol a casa. És un pis d’un edifici petit, com algun dels que coneixia a Sants, amb un pati interior al qual s’aboquen les portes de tots els pisos. No hi ha cap veí a cap pis. Tothom ha marxat fora. Després de tot un procés mental que els estalvio, l’adolescent protagonista salta la barana del seu balcó i va a parar al pati. Però no es mor. Fins al pati hi ha menys metres dels que li calien per morir esclafat. Després de l’impacte, l’únic que nota és que no pot posar-se dret, ni bellugar les cames. Però sí arrossegar-se. És així com, empenyent-se amb els braços –ara l’un, ara l’altre–, aconsegueix pujar els graons fins, moltíssima estona més tard, arribar a la planta on viu. Alça el tors, fica la clau al pany i obre la porta del pis. Arriba novament fins al balcó i aleshores, per comptes d’aferrar-se als barrots per intentar elevar-se fins al límit de la barana i tornar-se a llançar al buit, ho deixa estar. També escrivia poemes que per fortuna no llegirà ningú (perquè, encertadament, un dia els vaig cremar), igual que coses que em semblaven novel·les, pàgines amb provatures que només tenien sentit per a mi… Escriure em confortava. No somiava “ser escriptor”. Voler “ser escriptor” és tota una altra cosa. És posar, per damunt de la passió per escriure, la dèria de “ser algú”. Ara farem un flaixbac. Quan anava a aquell bibliobús aparcat al bell mig de la plaça de Sants no sabia que el primer va néixer amb la Mancomunitat, per l’impuls bibliotecari que hi va projectar Eugeni d’Ors. Tampoc no sabia que va ser la Generalitat de l’època republicana qui els va consolidar. Ni sabia que l’últim viatge que va fer un d’aquests bibliobusos (el que subministrava llibres al front de guerra) va tenir lloc el 23 de gener del 1939, quan les tropes de Franco estaven a punt d’entrar a Barcelona. Dins del bibliobús hi anaven Mercè Rodoreda, Joan Oliver, Francesc Trabal i Armand Obiols. Cap a l’exili. Que, per comptes de per proveir de llibres els ciutadans, un bibliobús s’hagués de fer servir per portar escriptors a l’exili és un 2 retrat nítid del que hem viscut al llarg de la història, i del que vivim encara ara. Em pregunto si haurem de tornar a fer servir aviat un bibliobús perquè les persones (siguin o no escriptors) puguin escapar de la injustícia, de l’opressió, de la tirania. Moltes gràcies.

Summary: El text que Quim Monzó, Premi d’Honor de les Lletres Catalanes, va llegir al Palau de la Música


Pablos Iglesias mantindrà avui una trobada amb Pedro Sánchez dins de la ronda de contactes que manté el candidat socialista amb les diferents forces polítiques per formar govern. Abans de la reunió, Pablos Iglesias ha passat per ‘Los Desayunos de TVE’ per posar condicions al possible acord que hi puguiu haver amb el PSOE. Ha dit que els socialistes ‘s’han d’aclarir’ i descartar d’una vegada per totes Ciutadans si volen negociar amb Podem. ‘No té sentit que el PSOE faci dues negociacions en paral·lel’, ha dit el líder de Podem, que ha qualificat Ciutadans i Podem com a incompatibles. Per aquest motiu, Iglesias ha explicat que durant la trobada d’avui li plantejarà a Sánchez que esculli entre un dels dos partits: ‘Espero que estigui d’acord amb mi i que a partir de demà ens posem a treballar en l’elaboració d’un govern de progrés‘, ha dit. I ha afegit: ‘No vull un ball de màscares’.

Summary: Iglesias demana al PSOE que descarti Ciutadans abans de començar a negociar


El balanç de morts pel brot d’Ebola que afecta l’est de República Democràtica del Congo (RDC) ha superat ja les 2.000 víctimes, segons les últimes dades que ha publicat aquest divendres el govern, mentre que la xifra de casos se situa ja per sobre dels 3.000. El brot, que va ser declarat oficialment l’1 d’agost del 2018, és el segon més mortífer fins avui a nivell mundial, després del que es va registrar a l’Àfrica Occidental entre els anys 2013 i 2016 que va causar més d’11.300 morts. Precisament, l’Organització Mundial de la Salut (OMS) ha instat els seus socis a respondre i augmentar la seva presència per detenir la propagació de l’Ebola, coincidint amb la detecció d’un nou cas exportat a Uganda. ‘Estem treballant en un entorn increïblement complex, però gràcies al suport dels donants i a les accions que ha pres el Ministeri de Salut, l’OMS i els seus socis, hem salvat milers de vides’, ha afirmat el director regional de l’OMS a l’Àfrica. ‘Fem una crida a les ONG i als socis de l’ONU perquè continuïn accelerant totes les activitats. Tots tenim un paper a exercir i cadascú de nosaltres ha de ser responsable del que firmem, perquè només així podrem acabar amb aquest brot’, ha advertit. Segons l’OMS, més de 200.000 persones han estat vacunades contra l’Ebola al país.

Summary: El brot d’Ebola a la República Democràtica del Congo ja deixa més de 2.000 morts


La Federació d’Associacions per la Llengua – Escola Valenciana celebra la seva festa anual. És un acte per a retre homenatge a persones i col·lectius que han destacat en la defensa i la normalització de la llengua al País Valencià i, també, el moment en què l’entitat presenta públicament els eixos de treball del curs. La setzena Nit d’Escola Valenciana se celebra a Albocàsser (Alt Maestrat), el 17 de novembre, dissabte. En parlem amb Natxo Badenes, president d’aquesta entitat: —Enguany ho celebrem a Albocàsser, a l’ermitori de Sant Pau, un lloc emblemàtic per al valencianisme: l’any 1933 s’hi va fer la primera Colònia Escolar Valencianista, coordinada per Carles Salvador i on van participar mestres com ara Soler i Godes, el mestre Boix i tants d’altres, molts d’ells signants de les Normes del 32. Va ser el primer pas per a posar en marxa el valencià en el món escolar. —Justament aquests dies se celebra el centenari de la Declaració Valencianista i s’ha parlat prou de les reivindicacions de preguerra. Amb aquest homenatge recordeu una feina que va ser segada per la guerra del 1936 i la dictadura… —Evidentment. I, justament, enguany, el guardonat amb el premi Trajectòria és el mestre Ferran Zurriaga, que els anys seixanta va recollir aquella torxa: és un dels impulsors de la nova escola valenciana. D’aquesta manera, lliguem perfectament l’entorn amb un dels guardonats, mestre freinetista i que en plena dictadura va començar a treballar per l’ensenyament en valencià que tenim avui a les nostres terres. —Veure aquesta línia de continuïtat, malgrat totes les dificultats, dóna una perspectiva diferent de l’actualitat. —Sí: les coses mai no arriben on arriben si no hi ha algú darrere. Cal recordar que, si som on som, és gràcies a molta gent que, en moments molt durs i molt foscos, i amb problemes fins i tot personals, va ser capaç de tirar endavant aquests projectes. La societat valenciana els hem d’estar sempre agraïts. —Com a exemple de recuperació amb nova empenta, hi ha la Federació Coordinadora de Muixerangues, amb el premi a l’Ús Social del Valencià. —És un moviment que aquests darrers deu anys ha crescut moltíssim, amb més de vint colles federades. I representen l’esforç, treballar conjuntament per tirar endavant. No és habitual que es reconega una entitat que gairebé acaba de nàixer, però creiem que és importantíssim l’esforç que significa unir les muixerangues, que també ajuden a vertebrar el país: és gent capaç de fer pinya, de sumar també els nouvinguts i integrar-los amb normalitat. És un premi molt merescut. Pensem que tots els qui treballem per la cultura i per la llengua al País Valencià hem de fer pinya. —I ens falta el premi Extraordinari. —Cada any, l’entitat federada de la zona on celebrem la Nit decideix a quina personalitat de la comarca atorguem aquest premi. Enguany, ha estat Maestrat Viu, i el premi, per a Manuel Vicent Albiol, un mestre de Vinaròs que ha fet una gran tasca, també en l’assessoria per al valencià. En moments molt durs, amb governs amb els quals no era fàcil de treballar, ell ha estat fidel i, a poquet a poquet, ha anat fent i sumant escoles a les línies en valencià. —A més dels homenatges, a la Nit d’Escola Valenciana anuncieu el lema de les Trobades i les línies de treball del curs. —Durant el sopar, presentarem la nova campanya: direm les localitats on farem les Trobades, que enguany en seran vint-i-una, el disseny de la samarreta i del cartell, tot. Enguany, dedicarem les Trobades i les festes per la llengua al lexicògraf Francesc Ferrer Pastor. —Com enfoqueu el paper d’Escola Valenciana en un curs marcat per les eleccions? —Entenem que serà un any un poc complex, tots els anys electorals ho són. Però Escola Valenciana ho encara amb tota normalitat i serenitat. Sí que farem una cosa que us vull avançar. —Digueu. —Aquesta setmana vinent, traurem un concurs públic a les universitats valencianes perquè volem fer un estudi sociològic i saber què ha significat Escola Valenciana i, la cosa més important de totes, què n’espera la societat en el present i de cara al futur. Han estat trenta-quatre anys d’activisme i volem que ens avaluen, que ens diguen què fem bé, què fem malament i, sobretot, què espera de nosaltres la societat. Volem ser com més transparents millor, que ens jutgen des de fora, des del món acadèmic, en un estudi rigorós. I Escola Valenciana haurà d’acceptar els resultats d’eixe estudi i donar-hi resposta. La responsabilitat que tenim davant de la societat valenciana és molt gran. Volem encarar els nous temps amb la claredat que la societat ens demana. —Ja han passat tres anys del canvi institucional: com ha estat la ressituació en el nou context polític? —Bé, han estat molts anys d’haver d’anar a la contra, abans. I hem tingut les nostres discussions sobre com encarar els nous temps. Al final, tenim clar que sempre hem de treballar per allò que considerem que cal fer al País Valencià. En aquests tres anys s’ha millorat: hem passat d’un 30% i escaig de centres que feien ensenyament en valencià a un 52%, actualment. S’ha avançat. Però a la conselleria i a l’administració valenciana li reclamem i li reclamarem, i no ens en cansarem, que s’aprove la competència lingüística a la funció pública i que es comence a treballar en una nova llei d’igualtat lingüística al País Valencià. És cert que el govern és més sensible a les nostres reivindicacions, que és més fàcil de parlar-hi, i ja és important, però això no sempre indica que ens facen cas. Escola Valenciana continuarà reclamant. I hem dit a tots els partits que van signar el Botànic que, si no s’aprova la competència lingüística en aquesta legislatura, si no està escrit i signat per tots que el primer any de la nova legislatura la capacitació lingüística serà aprovada per les Corts, Escola Valenciana no donarà suport a un nou Botànic. —Us han respost? —Com que en l’anterior pacte del Botànic ens van respondre que es faria i, de moment, no s’ha fet (falten uns cinc mesos de legislatura i dubte que s’aprove en aquest temps, ja ho veurem), ara ho volem per escrit i signats per tots. Perquè es complesca. Ho hem dit a tots els síndics del Botànic i ens han dit que hi estarà. —Encara cal fer explícit que no és una mania sinó una demanda social. —És una demanda social que, a més, preveu la mateixa llei, la que es va aprovar l’any 1983 sense cap vot en contra: estableix que tothom al País Valencià ha d’acabar l’ensenyament obligatori dominant les dues llengües oficials. I també diu que tothom té el dret d’adreçar-se a les administracions, i que l’atenguen, en valencià. Per tant, parlem simplement de complir la llei que es va aprovar el 1983. Tan senzill com això. Entenem que un govern legisla quan té una demanda social. Per això Escola Valenciana no deixarà d’intentar unir com més entitats millor per demanar aquesta capacitació. L’administració té a la mà fer-ho o no fer-ho. Nosaltres, governe qui governe, hem dit, diem i continuarem dient, que és una qüestió innegociable i de màxima urgència.

Summary: Natxo Badenes: ‘Escola Valenciana no donarà suport a un nou Botànic si no garanteixen la competència lingüística el primer any’


El president de la Generalitat, Ximo Puig; la vicepresidenta del Consell, Mónica Oltra, i el secretari general de Podem al País Valencià, Antonio Estañ, han mantingut aquest dijous una reunió de treball en la qual han decidit que al setembre es reuneixi la comissió de seguiment de l’Acord del Botànic en la qual s’abordarà la posada en marxa d’una auditoria ciutadana. Així ho han explicat Oltra i Estañ en atenció als mitjans de comunicació, després d’aquesta primera trobada dels dirigents del Consell amb el nou secretari general de Podem en la qual s’han tractat, a més, les prioritats que han de marcar els pressupostos de la Generalitat de l’exercici vinent. En la seva intervenció, Estañ ha explicat que ha traslladat al Consell la necessitat d’iniciar una auditoria ciutadana perquè ‘l’Acord del Botànic suposava un canvi en model polític que havia de vindre d’un acompanyament de la societat valenciana’. Per això, creu que cal començar a establir els mecanismes necessaris de participació i fiscalització perquè aquest acompanyament es produeixi i ‘s’exigisca a l’acció política prendre mesures més transformadores’, ha puntualitzat. ‘Sintonia, harmonia i lleialtat’ Al seu torn, Oltra ha indicat que ja s’està treballant en els comptes de la Generalitat i al setembre començaran a abordar-les amb els partits que conformen l’Acord del Botànic. També ha explicat que a la trobada han traslladat a Estañ els objectius marcats en el Seminari de Govern-Estiu 2017 d’Ademús, on ‘el full de ruta del pacte es concreta a partir de mesures singulars de cada conselleria’. Oltra ha destacat la ‘sintonia, harmonia i lleialtat’ amb la qual treballen les formacions integrants de l’Acord del Botànic, juntament amb la societat civil, que intervé ‘mitjançant del mecanisme de codecisió i participació i dels futurs mecanismes d’avaluació que s’apliquen’. Moció de confiança a Puig Insistit Estañ sobre si ha plantejat a Puig la seva proposta de qüestió de confiança, ha indicat que aquesta iniciativa s’inclourà dins del paquet de mesures de l’auditoria ciutadana que s’abordarà en la comissió de seguiment del Botànic al setembre. ‘Una de les propostes que traslladarem al setembre és com desenvolupem a mitat de legislatura algun mecanisme per a retre comptes perquè sempre d’una manera reglada s’assumisca una moció de confiança que permeta avaluar el que s’ha fet a mitat de legislatura’ ha puntualitzat.

Summary: Consell i Podem convocaran la comissió de seguiment del Botànic al setembre i abordaran l’auditoria ciutadana


El candidat de Podem a les eleccions espanyoles, Pablo Iglesias, s’ha compromès a convocar un referèndum a Catalunya el primer any de legislatura si guanya les eleccions del dia 20. ‘Més d’un any em semblaria no assumir l’actualitat d’un tema que es podria haver resolt fa bastant temps’ ha dit. Iglesias, que ha intervingut en el fòrum d’opinió Barcelona Tribuna, ha dit que sobre aquesta qüestió es podrien entendre amb els socialistes i especialment amb els catalans. Tanmateix, segons ell, el PSOE ‘mana massa’ sobre el PSC i no s’escolta el discurs que molts socialistes catalans voldrien fer en aquest moment. Majoria absoluta per a fer-lo El candidat d’En Comú Podem a Barcelona, Xavier Domènech, també ha parlat aquest matí d’aquesta proposta i ha demanat un referèndum amb un ‘debat real’. ‘Quan tinguem el referèndum, tindrem un debat molt interessant sobre el futur.’ Amb tot, ha reconegut que Podem havia de tenir majoria absoluta per a poder fer el referèndum.

Summary: Iglesias promet un referèndum a Catalunya en el primer any de legislatura


SERGI LALIGA (@sergilaliga) i ARNAU VIÑEGLAS (@arnauSiqe6) Maig de 1983, les portes del Castro Theatre -a San Francisco- romanen tancades davant les immenses cues de persones disfressades dels, ja en aquella època, emblemàtics personatges de Star Wars. El món s’estava preparant per marcar un punt d’inflexió en les estrenes de cinema. L’episodi VI de la Guerra de les Galàxies, el Retorn del Jedi, va esdevenir una de les produccions més cares de la història amb un cost total de 32,5 milions de dòlars. La mort de Darth Vader i l’adveniment de Luke Skywalker com al darrer mestre Jedi a l’Estrella de la Mort és, encara, gravat a les retines dels espectadors més veterans. Trenta-quatre anys més tard, el juliol de 2017, milions de persones s’aplegaven davant pantalles i ordinadors tot mirant tres lletres: HBO. La plataforma digital portava en exclusiva els set capítols de la setena temporada de la sèrie Joc de Trons. Dracs, soldats i criatures fantàstiques, combinades amb uns efectes especials sense precedents, i amb un cost de 10 milions de dòlars per capítol i 100 milions per la temporada completa. La producció de George R.R. Martin ha servit per confirmar un procés que es va gestant des d’anys enrere: la pèrdua del format de les sitcom, la desaparició de les sèries amb episodis de menys de mitja hora i l’evolució cap a un format de llargmetratges en cadena. Joc de Trons ha estat la més destacada de totes, a tots els nivells, tant per audiència, per extensió, així com per cost. No obstant això cada vegada són més les sèries que presenten un format similar a la ja mencionada. Stranger Things, Narcos, Black Mirror o The Get Down són algunes de les produccions que avancen cap a aquest format, i totes elles porten darrere un segell clar i internacional: les lletres vermelles de Netflix o la marca de Home Box Office (HBO). Internet, la mare de les sèries Entre el monopoli del cinema al segle XX i l’apogeu actual de les sèries, la transició l’han protagonitzat produccions com Los Soprano i Lost (Perdidos). És en aquest context, en la primera dècada del segle XXI, on trobem l’origen del fenomen de les sèries de gran format i producció. La seva notorietat va lligada a la culminació d’Internet al món occidental. L’il·lustrador i col·laborador en la secció de sèries a RAC1 Àlex Santaló associa l’èxit d’aquesta indústria al ‘boom de les vies legals i no legals d’accés a les sèries que van arribar al país’. D’aquesta manera, la fàbrica de les sèries ha conduït a la població a un altre tipus de consum, lligat a l’aparició de les xarxes socials. La societat s’ha endinsat en un món en què l’emissió d’un capítol és una data que s’espera amb impaciència, amb una necessitat imperiosa de devorar la sèrie tot just difosa. Estar al corrent de la trama de la sèrie esdevé un requisit per sentir-se connectat a l’actualitat, gairebé com un passaport necessari per comentar els successos més xocants a les xarxes socials. ‘No miris el capítol sense mi!’ El 1997, Netflix naixia com una petita companyia dedicada al videoclub a domicili als Estats Units. Vint anys després ha esdevingut una empresa multinacional amb més de 100 milions d’usuaris arreu del món. La N vermella és la viva imatge de l’esclat de les plataformes digitals d’streaming. HBO i Amazon completen el podi d’aquest model amb més èxit. En funció del contingut i del tipus de pagament, trobem diverses classes de sistemes de vídeo sota demanda: des de televisió a la carta amb els continguts del mitjà de comunicació en qüestió, sistemes pay per view on paguem per les peces que consumirem, o les plataformes de subscripció -on emmarquem Netflix, HBO o Amazon- que són les que ofereixen un consum il·limitat de continguts a canvi d’una quota. La continuïtat en una història que ofereixen les sèries, amb un seguiment més regular que les pel·lícules, acaba per convertir-les en un vox populi modern a l’abast, especialment, de les noves generacions. Amb un impacte majúscul en els usuaris, les sèries han relegat el cinema a un segon pla i ocupen un gran espai en la interacció social. Àlex Santaló posa l’èmfasi en les xarxes socials, les quals considera que ‘han obert una nova perspectiva que abans no teníem’. El lligam emergit provoca que, a la llarga, s’acabin generant nous ‘grups socials’ on es creen vincles entre persones amb el simple motiu de comentar els episodis de la sèrie. De l’espera setmanal als ‘velocistes’ Les plataformes digitals han fet desaparèixer el model canònic del capítol per setmana, les sèries es publiquen per temporades i això acaba creant autèntics ‘velocistes’ de sèries. Elena Neira, consultora de màrqueting online, xarxes socials i tecnologia i directora del mitjà digital La otra pantalla, posa l’accent que ‘el tipus de consum lineal de televisió està envellint, és un visionat que els joves no abracen’. Les plataformes d’streaming han redefinit el concepte del temps i l’espai d’emissió, ja no existeix la limitació del temps; les noves regles del joc permeten que l’espectador creï les seves pròpies graelles temporals i els seus horaris d’emissió. La flexibilitat horària, el fenomen de ‘l’anytime, anywhere, anyway’ és el principal atractiu d’aquestes plataformes. Així ho confirma Julià Oliver, estudiant de tercer d’Enginyeria de Materials a la Universitat Politècnica de Catalunya (UPC), i usuari de Netflix des de mitjans de 2015. ‘Sempre trobo coses noves per mirar, adaptades al que m’agrada, com vull i quan vull, i aquest és el principal benefici que tinc amb Netflix’, assegura Oliver, que alhora considera que l’altra gran fornt en què juga la plataforma és el preu, que ‘compartit amb dos amics més’ li ofereix un ‘contingut il·limitat per tan sols 3€ al mes’. Els mitjans d’streaming no només estan jubilant el model convencional de la televisió, sinó que han provocat una disminució de la pirateria. La teoria de l’experta Neira és que ‘sencillament, pagar 10 euros per un contingut de qualitat és molt més còmode que piratejar’. Les plataformes digitals, oferint un consum il·limitat de sèries i pel·lícules per una tarifa reduïda, han minimitzat la pràctica de la descàrrega il·legal, que havia reclutat un exèrcit de pirates informàtics la primera dècada de segle. El cercle viciós de la subscripció Les plataformes ‘SVOD’ han aconseguit trobar en les subscripcions dels seus usuaris la ‘panacea’ comercial del segle XXI. Acostumats al model hegemònic televisiu, amb la preponderància de la publicitat, Netflix o HBO obliden aquest mètode, alhora que l’exploten. Els ingressos que no facturen per publicitat, els extreuen de les tarifes que abonen els seus usuaris, xifra que gira al voltant dels 10€ mensuals. Posant l’exemple de HBO, una empresa que actualment compta amb 130 milions d’usuaris, a un preu de 10 dòlars per subscripció, ens trobem que la companyia compta amb un total de 1300 milions de dòlars de facturació, únicament amb les subscripcions dels usuaris. Però, què fan les companyies amb aquests diners? El segon èxit de les plataformes de streaming és la creació de contingut propi i exclusiu. Cada dia són més les sèries que apareixen sota el títol ‘Netflix Original’ o ‘HBO exclusive’, produccions amb grans quantitats de diners al darrere i preparades per a assolir el reconeixement mundial. Les plataformes SVOD s’han convertit en el fenomen del segle XXI. El desplegament mediàtic que s’hi aplega al seu voltant, el component social i la influència que tenen, incideix especialment en les noves generacions. Les tardes de ‘televisió i manta’ s’han convertit en tardes de ‘Netflix and chill’, les llargues cues davant de les sales de cinema, fins i tot amb el fenomen de les disfresses – com passa amb Star Wars – han quedat en un segon pla tret de situacions molt excepcionals. El món audiovisual tal i com el coneixíem està canviant i està quedant reduït a una pantalla d’ordinador, un mòbil o una tablet. Com va dir en el seu dia Kevin Spacey, l’actor nord-americà que donava vida a Frank Underwood a House of Cards, ‘ja no vivim en un món lineal. No vivim tampoc en un món que estigui satisfet amb l’statu quo. Sempre en volem més, i en necessitem més. Hem fet de les sèries i de les plataformes de vídeo sota demanda el dogma dominant de la nova dècada, en què els individus han convertit les sèries en una nova religió.

Summary: ‘Netflix and chill’: el dogma del segle XXI


La Comissió Europea (CE) ha creat una llista de 23 països d’alt risc per les ‘deficiències’ en el control del blanqueig de capitals i finançament de grups terroristes que inclou Aràbia Saudita, Líbia i Panamà. D’aquesta manera, l’executiu comunitari aplica criteris més estrictes i amplia el llistat elaborat el juliol de 2018, amb només dotze territoris identificats. Els bancs de la UE hauran de supervisar les operacions financeres procedents d’aquests països. ‘El diner brut és l’ànima de la delinqüència organitzada i el terrorisme’, ha assegurat la comissaria de Justícia, Věra Jourová en un comunicat. El parlament i el Consell Europeu hauran de confirmar l’aprovació del reglament emès aquest dimecres en un mes. Un cop aprovat, entrarà en vigor vint dies després. Fins ara, a la llista de països hi havia dotze estats i jurisdiccions que ‘posaven en risc’ el sistema financer europeu per l’entrada de capitals lligats a activitats il·lícites: Bahames, Botswana, Corea del Nord, Etiòpia, Ghana, Iran, Pakistan, Sri Lanka, Síria, Trinitat i Tobago, Tunísia i Iemen. Després d’examinar detalladament 54 jurisdiccions que tenen un ‘impacte sistèmic’ per la UE amb una nova metodologia, Brussel·les manté aquests territoris i n’afegeix onze més: Afganistan, Samoa, Guam, Iraq, Líbia, Nigèria, Panamà, Puerto Rico, Samoa Americana, Aràbia Saudita i les Illes Verges dels Estats Units. Per cada país, la Comissió ha revisat el nivell d’amenaça actual, els marcs legals i els controls per prevenir els riscos de finançament del terrorisme i blanqueig de capitals basant-se en els criteris estrictes que marca la directiva contra el blanqueig de diners, posada en marxa el 2008. Com a resultat de formar part del llistat, els bancs i altres entitats europees hauran de supervisar les operacions financeres que impliquin clients i institucions financeres d’aquests països per identificar millor els fluxos de diners sospitosos. Segons la Comissió Europea, aquesta llista permet que els estats interessats identifiquin les àrees de millora. L’executiu comunitari també defensa que aquestes mesures ajudaran a resoldre els riscos derivats de la creació d’empreses i estructures opaques que puguin ser utilitzades per delinqüents i terroristes per ocultar els beneficiaris reals d’una transacció.

Summary: La UE crea una llista de 23 països amb risc de blanqueig i finançament del terrorisme i inclou Aràbia Saudita i Panamà


Dissabte, dia 29, el president de la Generalitat Carles Puigdemont i els consellers Toni Comín i Clara Ponsatí faran a Perpinyà l’esperat acte públic del Consell per la República. Serà al Parc de les Exposicions i començarà a les 12.00, si bé els organitzadors recomanen que la gent hi arribi a partir de les 8.00, quan se n’obrirà la porta A partir de les 10.15 hi ha planificades actuacions musicals per a fer més amena l’espera i de les 11.30 a les 12.00 es faran castells. La delegació nord-catalana del Consell de la República espera que hi assisteixin vora vuitanta mil persones i ha avisat que les autoritats franceses no consideren l’acte una manifestació al carrer, sinó un esdeveniment públic en un recinte tancat, com un espectacle esportiu. És per això que les condicions d’accés seran dràstiques, influïdes també pel context de ‘alerta antiterrorista’ que de fa anys viu l’estat francès. El Consell per la República també ha avisat que la policia francesa farà controls aleatoris després de la frontera administrativa entre l’estat espanyol i el francès. Guia de l’acte del Consell per la República a Perpinyà: tot el que us cal saber Controls als accessos S’ha prohibit l’entrada al recinte de pals rígids (amb l’excepció dels pals de bandera de plàstic buits i d’1,5 metres com a màxim de llarg), llaunes, vidre, drons, maletes i bosses grosses (més de 25 litres), cascs i ràdios o walkie-talkies. Tampoc no es permetrà d’entrar-hi begudes alcohòliques, neveres portàtils, productes inflamables, bengales o artefactes pirotècnics, làsers, armes, eines, objectes d’acer o metall o aerosols, amb l’excepció de l’aigua. A l’entrada del recinte es faran controls sistemàtics als assistents. Trenta-sis files amb controls per a accedir al recinte El president del Consell per la República, Josep Bonet, ha explicat a Ràdio Arrels que hi haurà trenta-sis entrades diferents amb detectors de metalls perquè la gent pugui entrar simultàniament. El dispositiu de seguretat no el farà la policia francesa, sinó la mateixa empresa de seguretat privada que s’encarrega de la USAP amb la col·laboració dels voluntaris del Consell per la República. Tota la informació de l’esdeveniment la trobareu a la Guia de l’acte de Puigdemont, Ponsatí i Comín a Perpinyà. Què podeu veure a Perpinyà? Descobriu-ne la història amb els seus edificis

Summary: Consells de seguretat per a accedir a l’acte del 29 de febrer a Perpinyà


Svetlana Aleksiévitx , la Premi Nobel de Literatura 2015, no es mossega la llengua. És una dona valenta. Sòbria. Clara. Plena de lucidesa. Les engalta tot i ser una persona ‘non grata’ al seu país, Bielorússia. Diu que no té por. Aquests dies és a Barcelona on participa en la Fira Literal, fira d’idees i llibres radicals, amb més de seixanta editorials i més de cinquanta autors d’Europa, aquest cap de setmana a Fabra & Coats. I la setmana que ve protagonitzarà una sessió dins de Kosmòpolis, al CCCB, on conversarà amb l’escriptor Francesc Serés. El petit segell Raig Verd, al capdavant del qual hi ha Laura Huerga, ha publicat recentment al català tres dels seus llibres més destacats: Temps de segona mà. La fi de l’home roig (on parla de la fi de l’era comunista a la Unió Soviètica), La pregària de Txernòbil. Crònica del futur (sobre el desastre nuclear), i Els nois de zinc (sobre els soldats soviètics i la guerra d’Afganistan), tots tres traduïts del rus per Marta Rebón. Svetlana Alexievitx diu que aquests volums formen part de l’Enciclopèdia de la utopia vermella que ha escrit durant trenta anys. Els seus són llibres impactants, a cavall del periodisme i la literatura, on mostra una polifonia de veus, de testimonis. És un dir on ella desapareix i en queda amb tota la seva potència (plena de dolor, patiment, cruesa, amor) el monòleg de testimonis directes de cadascun dels esdeveniments que Aleksiévitx mira de mostrar i d’entendre, des de la pluralitat de la societat, dels individus que han viscut i patit aquests fets. I els seus llibres, que són la consciència d’un país, també mostren la manera d’esquinçar el pensament únic (sigui d’estructura comunista sigui capitalista), per aconseguir una llibertat de pensament. Aquest totalitarisme pervers i aniquilador, la societat de l’antiga Unió Soviètica l’ha patit amb escreix, però els seus llibres i idees depassen l’URSS, mostren una realitat universal, perquè en cada racó de món passa que se t’imposa un pensament, uns prejudicis, etc. Ella és en aquest sentit una dona extraordinària. Ahir va atendre la premsa. Va ser generosa, extensa en els seus raonaments i explicacions, i va començar parlant del fet que un dia el comunisme tornarà… «L’ideari comunista un dia tornarà a les nostres vides. Jo m’he dedicat a explicar la variant russa, que va començar d’una manera bonica però va acabar amb un bany de sang. M’interessa el socialisme quotidià, el que afecta la vida de les persones.» Sobre la importància del periodisme en la vostra vida? «Sóc periodista. El meu pare també va estudiar periodisme. I tot i que no va exercir aquesta professió, jo volia ser com el meu pare i, per això, la meva vocació ve de ben petita. Ell era mestre d’un poble petit. I jo en aquell poble parava l’orella i volia explicar les veus de les dones. Perquè després de la guerra només hi havia dones. I eren elles les que parlaven de la guerra. Això em va formar. A la facultat la formació era massa genèrica. Com diu un còmic conegut rus: un ha de ser autodidacta. Sí, ho has de ser. Has de posar les antenes perquè captin la vida de les persones. Perquè la gent normal es conforma amb poc, per això accepten que la premsa publiqui sobretot informacions banals. Però no pot ser. Ens hem de renovar constantment. Per això jo em formo amb la meva professió, però també mirant una pintura, escoltant música, passejant pels carrers de moltes ciutats i pobles… I tot això acaba concentrant-se dins la meva intuïció. La literatura la vaig començar dins del periodisme.» «Vaig començar cercant el testimoni de les dones per explicar la guerra. Elles tenen una visió més interessant que els homes, que acostumen a cercar justificacions. Elles saben que la guerra és sagnant. Per aconseguir el testimoni veritable d’aquelles dones, primer jo em vaig haver d’alliberar de prejudicis, per després ajudar a treure aquests prejudicis a aquests testimonis. El premi més important que puc obtenir a la vida no és el Nobel, és aquell agraïment que rebo quan ajudo una persona a treure d’ella mateixa pensaments i records que no era conscient que tenia. La memòria té moltes portes tancades amb pany i forrellat. Jo quan entrevisto algú no vaig amb una llista de preguntes sinó que intento fer-m’hi amiga. És la manera que ella es pot obrir i parlar d’aquestes bogeries, com la guerra. Alhora, tu has de ser interessant per a aquestes persones. La gent del carrer és el material que conforma la gran història, però passa que és habitual que ningú escolti aquestes veus. Cercar-les és sortir del periodisme banal. I és anar més enllà, perquè el periodisme tracta la informació i la literatura tracta el misteri de l’ànima humana. Els meus llibres són totes dues coses. És un canvi substancial.» «Jo formo part de la generació de la Perestroika, una generació que negava el comunisme. No pas l’deari, que és bonic, sinó la realització. Avui encara no estem preparats per a viure en un ideari comunista on tothom visqui en condicions. Potser d’aquí a dos-cents anys, no ho sé. Però falta temps. Als anys noranta regnava un romanticisme que ens feia creure que lluitant contra el comunisme arribaria la llibertat. Però no va ser així. Ara hem de viure amb les rates que van sortir de la nostra pròpia naturalesa. L’ànima de cada persona, dins seu, hi té enterrat un monstre. En una societat totalitària és impossible alliberar la persona. De manera que quan va arribar la llibertat, no la vam saber exercir. No en sabíem. I va passar un temps que no hi havia poder. I els lladres el van prendre. I aquells que començàvem la revolució ens vam sentir en fals. Vivíem en un món d’il·lusió, inventat. Desconeixíem el món més enllà del Teló d’Acer. L’idealitzàvem. No pensàvem amb el capitalisme. La mentalitat russa nega el capitalisme, per això somniàvem el socialisme amb cara humana. No estàvem preparats per a aquest món cruel. I ningú tenia plans per a construir una socialdemocràcia. Van passar molts anys abans Gorbatxov no parlés de societat democràtica. I els líders de la Perestroika ens sentim completament fracassats. Avui les noves generacions no volen viure en un país enganyat, volen viure en un país gran. És en això que Putin té l’oportunitat. Ara tenim un país que construeix una cosa molt rara. La paraula ‘capitalisme’ no es diu, sinó que es parla del ‘mercat’. A Ucraïna hi va haver una insurrecció contra aquesta colla de lladres que van prendre el poder, però aquesta oligarquia torna.» Sobre els testimonis dels seus llibres, aquesta polifonia de veus, aquestes veus que parlen en elles mateixes, com aconsegueix Aleksiévitx aquesta profunda sinceritat? Semblaria que no n’hi ha prou cercant la complicitat de l’amistat. «No hi ha cap instrument psicològic. Quan m’acosto a aquestes persones no ho faig com una premi Nobel, sinó com una veïna. Comencem a parlar, com en els llibres de Dostoievski. Parlem un idioma humà. I cal aconseguir sortir del lloc d’idees banals característic del nostre temps. Perquè cada persona té una mena de tresor amagat, un cofre on guarda tot allò que ha llegit, que ha viscut, que ha escoltat… I dins d’aquest cofre hi ha una veritat nova. L’has de saber obrir per superar les banalitats. Ara recordo un oficial jove parlant de la guerra. Deia: era el nostre deure, ens hi van enviar, la guerra és matar o morir, és una rivalitat… Per sortir d’aquesta visió banal li vaig dir: ‘Però la guerra provoca assassinats, però només déu té la potestat de treure‘t la vida. Aleshores, com pot ser que la guerra s’atorgui aquest dret diví?’ I a partir d’aquí la seva veu va canviar, va entrar en el seu interior. Ara escric un llibre nou sobre l’amor: parlant amb tres dones molt maques, per entendre què és l’amor, després d’un quart d’hora ja parlaven amb total llibertat.» Sobre la catàstrofe nuclear de Txernòbil, de la qual ara fa trenta anys, l’escriptora en té un llibre, La pregària de Txernòbil. Crònica del futur, on apunta que és un repte de futur no pas de passat. Aleksiévitx explica sobre això: «Quan la primera versió del llibre va ser publicada al Japó fa deu anys, vaig visitar l’illa d’Hokkaido, on hi ha la central nuclear més moderna del país. Em van dir que ho tenien tot controlat i que a ells no els podia passar el que va passar a Txernòbil. Però el 2011, amb l’accident nuclear de Fukushima arran del tsunami, es van adonar que això que pensaven no era cert. Que ni la tecnologia més puntera pot guanyar la batalla contra la natura. Per això en una versió nova de La pregària de Txernòbil parlo de crònica de futur, perquè vaig entendre que la psicologia humana encara es fa la il·lusió sobre el fet que podem vèncer la natura. Però no. La primera vegada que vaig passejar per Txernòbil vaig veure que hi havia molts soldats armats. Els vaig preguntar perquè anaven armats i perquè eren allà, si l’enemic a Txernòbil era invisible, no servien els fusells, no es podia disparar contra la radiació. Es necessitaven altres armes: pensament, nova tecnologia… Aquest és un mal nou, un nou perill. No pots tocar les flors ni seure a terra… En el llibre hi ha el testimoni d’una jove esposa d’un bomber que va estar apagant el foc de la central i va quedar exposat a una gran radiació. A ella li deien que no podia tocar el seu estimat, ni fer-li petons ni res, perquè ja no era un home sinó un objecte perillós que s’havia de desactivar.» Svetlana Aleksiévitx durant la conferència de premsa, al CCCB. Preguntada si l’obtenció del premi Nobel ha permès que li sigui més fàcil publicar els seus llibres a Rússia, si el Nobel ha suposat un canvi en aquest sentit, respon: «Podria dir que a Rússia no tinc problemes per publicar. Perquè Rússia és un país molt gran i és impossible controlar-ho tot. El poder controla sobretot els mitjans de comunicació. Ara, també és veritat que el poder ataca lentament però amb decisió i el control aviat arribarà a les editorials. A Bielorússia no es publiquen els meus llibres, sóc persona ‘non grata’ allà. Però el que s’ha fet és publicar els meus llibres a Eslovènia. Hi ha formes de resistència. Però no em preocupa si publico o no a Rússia o a Bielorússia. El que m’interessa és escriure una obra interessant per a tot el món. En aquest sentit, la meva literatura ha de combinar literatura i periodisme, perquè tracta el temps d’avui i el temps etern.» Parleu-nos d’aquest nou llibre sobre l’amor que dieu que heu començat a escriure… «Quan després de trenta anys vaig acabar l’enciclopèdia de la utopia vermella, que han estat cinc llibres, ja no tenia res més a dir i no tenia sentit continuar per aquest camí. Les cinc etapes més importants dels últims cent anys de la nostra història ja eren explicades. Ho havia dit tot. En aquest punt, em vaig plantejar que els dos elements centrals de la vida de les persones són l’amor i la mort. Són el més important per a una persona. I en això estic.» I sobre la por, a partir de la qual s’han justificat tantes coses? Us heu plantejat fer una anatomia de la por contemporània? «El sistema soviètic autoritari va inculcar la por a diferents generacions. Aquesta por encara persisteix avui, perquè per dir segons què pots perdre la feina o ser expulsat de la universitat… Sí, la por. El sistema totalitari fa que la gent s’inhibeixi, que la gent no surti al carrer, no protesti. Això persistirà fins que no se’n vagin aquests governants que tenim ara. Però fixa’t que els nous patriotes a Rússia van en contra de Putin per considerar-lo massa tou. Què en sortirà de tot això? A Rússia és un moment molt perillós. Pel que fa a mi, jo no tinc por, i ja sé que entrar a la presó no és agradable, però no tinc por. Només tinc por que torni el passat, que aparegui altra vegada el nazisme a Rússia. Tot i que això va per llarg, perquè Putin fa hoquei i viurà molts anys.» Quan parleu del retorn del comunisme, a què us referiu? «Quan vaig emigrar del meu país vaig fer estada a Suècia, Alemanya, França… que són països on la gent ajuda els escriptors perseguits. I vaig descobrir, per exemple, que el sistema suec té molts elements socialistes: hi ha justícia, els impostos són molt alts. Em va xocar veure que una persona rep un percentatge de l’herència només, que l’altra part reverteix en la societat. El socialisme arriba en una certa etapa de l’evolució de la consciència. Perquè la idea de socialisme és bona, però el procés de dur-lo a la pràctica va ser nefast. Ja des del primer dia van començar a matar els millors representants del poble. Avui si a Rússia tinguéssim un Vàclav Havel, tot seria diferent. Però tampoc Putin no és el dimoni, sinó que Putin és un fet col·lectiu. Ha concentrat en la seva figura els anhels de la gent humiliada o enganyada. Però em pregunto, per què els nostres patiments com a poble no es converteixen en llibertat? Encara no en tinc la resposta.» Parleu-nos per acabar dels vostres referents en aquesta escriptura polifònica tan singular. «Els meus referents? Dostoievski, Varlam Xalàmov, Alexandr Herzen. Aquesta polifonia de veus és un intent de cobrir tot el territori de la nostra vida, crear un espai èpic. Què pensa el poble de Gorbatxov? I de Putin? Sense aquesta polifonia és impossible veure la veritat. Per això agafo testimonis d’edats diverses, de geografies diferents i també amb professions diferents. Hi involucro el màxim de gent possible. I incloc una persona en estat de xoc amb capacitat de reflexionar. Ara, és clar, quan els demano que rememorin els fets de fa tants anys, s’ha de tenir present que els records es transformen depenent de què s’ha viscut, si s’ha estat feliç, el que s’ha llegit… Amb tot, crec en aquesta veritat del conjunt. I també penso que avui m’agradaria llegir un llibre com el meu de l’antiga Grècia, per entendre el seu viure.»

Summary: Svetlana Aleksiévitx : ‘Quan va arribar la llibertat, no la vam saber exercir i els lladres van prendre el poder’


La comissió que investiga l’operació Catalunya al Parlament ha citat aquest dimarts a les 16.30 hores el president del Govern espanyol, Mariano Rajoy, i a la seva vicepresidenta, Soraya Sáenz de Santamaría, perquè donin explicacions per la presumpta guerra bruta de l’Estat contra electes catalans per la seva ideologia sobiranista. Tots dos ja han descartat fer-ho, remetent-se a un informe del Consell d’Estat que indica que ‘no existeix el deure’ de comparèixer en aquest espai parlamentari, com ja van fer la primera vegada que se’ls va citar, el 6 de juliol. Així, es tracta de la segona vegada que Rajoy i Santamaría declinen comparèixer, i JxSí va avisar que estudiaria elevar una petició a la Mesa del Parlament per ‘acudir als tribunals’ i denunciar-los per desobediència. Així i tot, l’informe del Consell d’Estat eximeix de comparèixer a membres del Govern de l’Estat a comissions d’investigació com la de l’operació Catalunya, en la qual aquest dimarts també s’ha citat l’exdirector general de la Policia Nacional Ignacio Cosidó, que tampoc no hi acudirà. Aquest dimarts també s’ha convocat per segona vegada el ministre de l’Interior, Juan Ignacio Zoido, i a l’excap de la Unitat de Delinqüència Econòmica i Fiscal (Udef), José Luís Olivera, que no han manifestat si aniran o no, segons ha informat el Parlament. Tampoc no ha confirmat ni declinat la seva participació l’exinspector cap de la Policia Nacional José Ángel Fuetes, per la qual cosa és dubte. MARTÍN BLAS SÍ ACUDIRÀ En canvi, l’excap de la Unitat d’Assumptes Interns de la Policia Nacional Marcelino Martín Blas també ha estat citat i està previst que sí acudeixi a la Cambra per respondre les preguntes dels diputats, segons ha informat el Parlament. La comissió d’investigació va començar els seus treballs el 23 de maig amb les compareixences dels periodistes que van començar a investigar l’operació Catalunya Patricia López i Enrique Bayo. Des de llavors, diversos experts han explicat que un grup de la Policia Nacional vinculat a Assumptes Interns investigava polítics sobiranistes catalans i generava informes sense base per iniciar una investigació judicial que filtrava a mitjans per generar pressió mediàtica.

Summary: El Parlament cita aquest dimarts Rajoy i Santamaría per l’operació Catalunya


Pedro Sánchez no podrà tramitar el pressupost espanyol si no fa un gest urgent per a abordar políticament el conflicte català. N’hi havia prou que ERC o el PDECat fessin decantar la balança, però l’anunci d’ERC que demà presentarà una esmena a la totalitat ja impedeix que els comptes passin el primer tràmit al congrés. Els vots de rebuig dels 9 diputats d’ERC s’afegiran així als 169 que sumen Cs, el PP i els diputats coalitzats d’UPN i del Fòrum d’Astúries. El suport a les esmenes anunciades ja supera amb escreix la majoria absoluta i encara s’hi poden afegir més vots. El PDECat també preveu de presentar aquesta setmana una esmena pròpia si el PSOE no es mou. Per a no entrebancar la tramitació del pressupost, els dos partits independentistes han exigit a Sánchez que comenci una negociació sobre l’exercici del dret d’autodeterminació en una taula de diàleg bilateral amb un mediador independent que certifiqui els acords i els incompliments dels compromisos. Fonts del PDECat confirmen que presentaran l’esmena divendres, quan s’acaba el termini per a registrar-les, a les dues del migdia. Malgrat l’evidència de les sumes i les restes, el PSOE ha assegurat que no ‘defallirà’ i que continuarà dialogant amb els grups parlamentaris. Divendres s’acaba el termini per a registrar les esmenes de rebuig, però ERC i el PDECat podrien retirar-les si arriben a un acord amb el PSOE abans del 12 de febrer, que és quan comença el debat a la totalitat. De fet, es preveu que la votació sigui l’endemà. La data coincideix, tanmateix, amb l’arrencada del judici als líders del procés. I això dificulta encara més qualsevol cessió dels partits independentistes que, de fet, ja van establir el preu de facilitar la tramitació a una taula de diàleg, encara que l’hipotètic gest no implicava un aval final al pressupost. Paral·lelament als moviments dels grups al congrés, els governs català i espanyol van provar de formar una comissió d’aquestes característiques en les dues darreres reunions que van tenir el vice-president, Pere Aragonès, i la consellera de la Presidència, Elsa Artadi, amb la vice-presidenta espanyola, Carmen Calvo, i la ministra de Política Territorial, Meritxell Batet. Però el PSOE vol que aquesta taula la integrin membres del PSC, cosa que rebaixa les exigències dels independentistes, que demanen bilateralitat amb l’interlocutor espanyol. L’anunci de l’esmena d’ERC ha indignat el primer secretari del PSC, Miquel Iceta, que ha acusat ERC de fer una tenalla amb el PP i Cs, ‘contrària al progrés de tot Espanya i als interessos de Catalunya’. El fet és que les esmenes a la totalitat es voten sempre totes juntes perquè persegueixen el refús del projecte que s’avalua. És una qüestió de mecànica parlamentària. Per això és políticament significatiu que cada grup parlamentari presenti la seva i pugui defensar-la amb arguments divergents, si s’escau, dels altres grups que també s’oposen al projecte en qüestió. Sigui com sigui, la posició dels partits independentistes tapa qualsevol escletxa perquè el PSC pugui fer un tomb i negociar el pressupost de la Generalitat, que ara per ara depèn dels comuns. Sánchez pot continuar governant amb el pressupost prorrogat. Va dir que ho faria en l’acte de presentació de Jaume Collboni com a candidat del PSC a Barcelona, el 12 de gener, advertint el PP i Cs que governaria fins el 2020, passés què passés. No hi ha impediments legals: el govern del PSOE es pot mantenir amb el pressupost de Mariano Rajoy prorrogat. De fet, els socialistes espanyols van sospesar de fer-ho quan van arribar a la Moncloa, però Sánchez, després, es va decantar per jugar-s’ho a tot o res, intensificant la pressió sobre els partits independentistes. Davant el mirall andalús, el PSOE ha brandat l’amenaça que, si ell cau i hi ha eleccions espanyoles, el PP i Cs poden arribar a governar amb el suport de Vox i que Catalunya pot ser víctima d’una intervenció de l’autonomia més bel·ligerant que l’anterior. Però, políticament, el rebuig a un pressupost qüestiona l’estabilitat de qualsevol govern; és el projecte legislatiu anual més destacat, el que en sustenta l’obra. Malgrat això, el PSOE ha mirat d’impulsar mesures amb un fort pes polític mitjançant decrets llei, com el de revaloració de les pensions o el de la pujada del salari mínim. El preu de convalidar un decret per a la resta de grups de l’oposició és més baix que per a un pressupost, però no sempre és un camí fàcil. Sánchez va ensopegar al congrés espanyol amb el de mesures urgents en matèria d’habitatge, que Podem i ERC van refusar perquè no regulava els preus dels lloguers. El grup de Pablo Iglesias va denunciar llavors que el PSOE incomplia l’acord pressupostari que havien signat. Sánchez haurà de decidir què fer: si cedeix a les demandes dels independentistes abans del 12 de febrer o si s’arma per a governar en minoria fins el 2020 –o fins a unes noves eleccions de data incerta.

Summary: El no de l’independentisme al pressupost espanyol agreuja la fragilitat de Sánchez


Enguany el nom de Ramon Muntaner, del qual se celebra el 750è aniversari del naixement, ens fa arribar a Peralada (Alt Empordà), perquè aquest cronista de Jaume I, militar, administrador i polític, procurador de Sicília, ciutadà de València i de Mallorca i batlle d’Eivissa, entre molts més càrrecs i gestes, fou nat en aquesta vila el 1265. Aprofitant l’esdeveniment, visitem la col·lecció de vidre excepcional que conté el museu del castell de Peralada i també el petit museu del vi, que antigament fou l’estança dels comtes de Rocabertí i avui és propietat de la família Suqué, seu d’un casino i del festival d’estiu. Per a visitar el museu del castell de Peralada heu d’entrar pels jardins del convent del Carme, antic convent carmelita de mitjan segle XIV. Us obrirà la porta en Pere Costa, que havia fet les visites durant molts anys, tot i que ara ja no les fa. És a punt de fer noranta-tres anys, però té una salut de ferro i encara se’n va cada dia a l’hort, ben de matí, i durant el dia obre les portes del museu. És a través de la vivència d’en Pere, del seu relat popular i repetit durant dècades, que recollim alguns aspectes de la col·lecció de vidre, excepcional, i del museu del vi, del museu del castell de Peralada. La visita comença a la biblioteca: en unes sales diàfanes de l’antic convent hi ha la biblioteca-arxiu, que conté uns cent mil volums, cinc mil dels quals formen part de la biblioteca cervantina, que aplega mil primeres edicions del ‘Quixot’. També es destaquen dos-cents incunables (1450-1500): el més valuós és la ‘Cosmographiae’ del matemàtic Claudi Ptolomeu, que data del 1482, un mapamundi colorit magnífic d’abans de la descoberta d’Amèrica de Cristòfol Colom. El volum més antic és del segle XIV, de dret canònic, i el que presideix la biblioteca, imponent per les dimensions, és un cantoral de la Seu d’Urgell de final del segle XVI. Enguany hi ha unes vitrines dedicades a donar a conèixer l’obra i les gestes de Ramon Muntaner i s’hi ha organitzat un cicle de xerrades dedicades a ell. Fragment ‘Cosmographiae’ de Claudi Ptolomeu La visita al castell també permet d’entrar a l’església del Carme i al claustre. Es destaca el sostre gòtic, enteixinat, de fusta policromada, amb cares i els escuts heràldics de les famílies que el segle XIV van ajudar a reconstruir l’església destruïda pels francesos. A l’església també es conserva un capitell molt important atribuït al mestre de Cabestany, procedent de la portalada del monestir de Sant Pere de Rodes. Explica en Pere Costa que a l’època dels comtes de Rocabertí hi havia un mestre anomenat Traité, que va fer-se una bona col·lecció de capitells i pedres. Aquest capitell del mestre de Cabestany formava part de la col·lecció que els hereus de Traité van vendre als comtes de Peralada. Tot seguit entrem a la sala on hi ha la col·lecció de vidre del museu, que és la col·lecció privada de vidre més important de l’estat espanyol. Predomina el vidre català, tot i que hi ha peces també europees i espanyoles, de la fàbrica reial de vidre i cristall de la Granja, al palau reial de la Granja de San Ildefonso de Segòvia. La col·lecció de vidre antic conté dues mil cinc-centes peces, la més antiga, un flascó de l’època de l’Egipte faraònic. Tres vitrines presideixen la sala. La del mig conté peces de cristall, la de la dreta, una preciosa col·lecció de càntirs de vidre, i la de l’esquerra, entre més coses, una col·lecció de setrilleres i una altra d’almorratxes, peces que s’omplien d’aigua de roses i ambientaven les estances. En Pere Costa, carregat d’anècdotes, ens explica la funció d’unes copes tapades que a la part de sobre tenen una copa més petita. Són copes de licor. La copa grossa servia de contenidor del licor mentre que la copa petita era la que es feia servir per a anar omplint i bevent. Una de les peces més valuoses i estranyes de trobar és una copa de dimensions considerables feta de cristall de roca i amb un dibuix gravat: representa la terra i el mar, i la copa, que és irregular, a la part acabada en forma de bec es pot veure un far i al mar es compten vint-i-dos peixos. Col·lecció d’almorratxes Un dels moments bonics de la visita és l’explicació dels càntirs de vidre, la majoria datada del segle XVIII. Eren unes peces que simbolitzaven la separació de béns del matrimoni, característica del dret civil català. Aquests càntirs s’han trobat sobretot a les cases de pagès. En Pere ens explica que quan es casava una pubilla, el pare de la noia regalava un càntir de vidre a la filla i un altre al futur gendre, per remarcar que en seria el marit però no l’amo. Cada càntir tenia unes característiques determinades d’acord amb el sexe: els càntirs masculins eren arrodonits per remarcar que els homes feien més panxa que les dones, a sobre l’ansa hi portaven la figura d’un gall i el broc gros acabava amb la forma del sexe masculí. En canvi, el càntir femení era de forma més estilitzada, representant la cintura de la dona, a sobre l’ansa tenia una lloca i el broc gros acabava amb la forma del sexe femení. N’hi ha que tenen unes betes de color blau, i hi ha qui diu que aquests eren càntirs destinats als vidus i vídues, que marcaven que ja no eren verges. En Pere Costa De la sala del vidre passem al museu del vi, que es troba a l’antic celler medieval del convent del Carme i que a partir del 1929 l’empresari Miquel Mateu, que havia adquirit el castell el 1923 (propietari de La Hispano Suïssa i primer batlle franquista de Barcelona), va tornar a engegar el celler elaborant el vi del castell de Peralada. Fins avui, en aquestes dependències encara s’elaborava el cava reserva Gran Claustro, que a partir d’ara passarà a elaborar-se al Penedès, com la resta de cava de la marca. El vi tranquil es continua fent a Peralada, tot i que fora de les dependències del castell, i forma part de la Denominació d’Origen Empordà. Les bótes, anomenades ‘vaixells’, del museu del vi Del museu del vi de Peralada es destaquen una desena de bótes de dimensions considerables, fetes amb fusta de roure i amb la particularitat que els cercles que les subjecten no són pas de ferro, sinó de fusta d’olivera. D’aquestes bótes en deien vaixells i provenien de Balsareny i Santpedor, municipis del Bages. El museu també conté una destacada col·lecció de porrons catalans del segle XVIII.

Summary: La col·lecció de vidre i el museu del vi del castell de Peralada


Ucraïna va proclamar ahir l’estat d’excepció alhora que posava en màxima alerta les seves forces armades. Era la resposta a l’incident naval en què dissabte s’havien enfrontar vaixells de tots dos països a la mar d’Azov i el tancament consegüent d’aquesta mar per la marina russa. L’estat d’excepció té també un component intern important: podria permetre al president d’Ucraïna Petrò Poroixenko d’ajornar uns quants mesos les eleccions presidencials en què Iúlia Timoixenko, ex-primera ministra i dirigent de la Revolució Taronja, es presentava amb possibilitats de guanyar. Dissabte Rússia va impedir el pas de vaixells ucraïnesos a la mar d’Azov i acusà Ucraïna de violar les seves aigües territorials. L’armada d’Ucraïna acusa als guardacostes russos de capturar tres dels seus vaixells i de disparar i ferir uns quants tripulants de la flotilla ucraïnesa que es dirigia a l’estret de Kertx, que separa les mars Negra i d’Azov. Els vaixells capturats eren les llanxes artillades Berdiansk i Nikopol i el remolcador Iani Kapu, que havien partit del port d’Odessa, a la mar Negra, amb rumb al de Mariúpol, a la mar d’Azov. L’atac, precedit de l’acusació de Moscou a la flotilla ucraïnesa d’haver violat les seves aigües territorials, va anar a càrrec d’una embarcació guardacostes del Servei Federal de Seguretat (FSB, l’antic KGB). La llanxa russa va atacar les ucraïneses en aigües neutrals, després d’eixir de la zona de dotze quilòmetres d’aigües territorials russes. Abans Ucraïna ja havia acusat una llanxa guardacostes russa d’haver envestit un remolcador que circumnavegava la península de Crimea. Segons l’FSB, tres vaixells ucraïnesos que havien partit del port de Berdiansk per socórrer la flotilla van tornar al port d’origen per no ser capturats. La tensió a l’Azov ha crescut molt d’ençà del maig passat, quan Moscou va inaugurar el pont de Crimea que uneix la península amb Rússia. Aleshores es van començar a intensificar les inspeccions dels vaixells ucraïnesos, cosa que Ucraïna considera un blocatge dels seus ports. Una mar en disputa La mar d’Azov, que comparteixen Rússia i Ucraïna d’ençà de la caiguda de la Unió Soviètica, el 1991, és un apèndix de la mar Negra que el Kremlin controla de fa gairebé tres-cents anys. El control d’aquesta mar interior és clau per a garantir la seguretat de Crimea. Ho era quan l’imperi rus va arrabassar Crimea a l’imperi otomà, a mitjan segle XVIII, i ho és ara, d’ençà de l’annexió de la península per part de Rússia, que ha estat condemnada per gairebé tota la comunitat internacional. L’annexió de Crimea (que va pertànyer a Ucraïna del 1954 al 2014) i el control de la mar d’Azov impedeixen a l’OTAN d’accedir-hi, impediment que és encara més gran des que Moscou va construir un pont entre la península i la Rússia continental, motiu de l’escalada de la tensió d’aquests últims mesos. L’imperi rus no s’ha pogut entendre mai sense el domini de la mar d’Azov, on desemboquen els rius russos Don i Kuban, perquè aquestes eren les úniques aigües navegables tot l’any –al costat de les de la mar Negra. Rússia només pot considerar-se una potència marítima de ple dret a partir de la conquesta de l’Azov. L’estret de Kertx, que té entre 4,5 i 15 quilòmetres d’amplada i uneix les mars Negra i d’Azov, va garantir de llavors ençà el control d’aquesta massa d’aigua i va tenir un lloc estratègic de primer ordre durant la Guerra Freda. La situació va canviar amb la fi de l’URSS: Ucraïna es va quedar la major part de l’Azov i els ports principals, particularment Mariúpol, Berdiansk i Kertx. Però el 2017, amb l’annexió russa de Crimea, Ucraïna va trobar-se blocada i ara depèn del beneplàcit de Moscou per a poder transitar per sota del pont de 19 quilòmetres inaugurat el maig pel president Vladímir Putin. Una part de la mar d’Azov és d’aigües territorials ucraïneses, però la major part pertany a Crimea. Ucraïna considera que Crimea és territori ocupat per Rússia i, per tant, en reivindica les aigües territorials; però Rússia les considera aigües russes. El problema principal és que la mar d’Azov és com una ampolla amb un coll que és l’estret de Kertx. I els ucraïnesos es troben ara al fons d’aquesta ampolla, sense possibilitat de maniobrar, perquè Rússia els en pot tapar l’entrada o la sortida en tot moment. Després de l’annexió de Crimea, Putin va dir que si Rússia no hagués fet aquella annexió, l’OTAN hauria desplegat tropes i armament a la mar d’Azov, afirmació no contrastada per la realitat. Després del tancament de l’Azov, el Kremlin podria controlar fàcilment la resta de la costa ucraïnesa que hi dóna, especialment Donetsk, cosa que les autoritats ucraïneses sospiten que el Kremlin estudia d’ençà de la revolta pro-russa a l’est del país. D’aquesta manera, controlant l’anomenat corredor de Mariúpol, Rússia podria unir les repúbliques autoproclamades del Donestk i Luhansk amb Crimea i consolidar així l’avanç territorial de Rússia en aquella zona. Una guerra perillosa per la possible escalada Ucraïna té poques possibilitats de reaccionar militarment. Una batalla naval entre Rússia i Ucraïna seria impensable, perquè l’armada ucraïnesa és inferior d’ençà que Crimea va tornar a passar sota control de Rússia. És per això que Ucraïna voldria revisar l’acord de cooperació entre tots dos països del 2003. Però Rússia ja ha dit que no acceptarà cap canvi de l’estatus i que no reconeixerà mai la demarcació unilateral de la frontera en aigües de l’Azov. Si es fes el canvi o si Ucraïna denunciés l’acord, aleshores el govern de Kíev podria convidar els països de l’OTAN, especialment la VI Flota nord-americana, a atracar en els seus ports de l’Azov, cosa que Moscou ha dit que no permetria de cap manera. A tot estirar, el Kremlin admetria que vaixells de l’OTAN atraquessin al port ucraïnès d’Odessa, a la mar Negra. I deixa clar que qualsevol altra acció seria interpretada com un acte hostil que podria agreujar el conflicte fins a convertir-lo en un enfrontament bèl·lic obert entre l’OTAN i Rússia. De moment, l’OTAN ha demanat contenció a les dues parts i evitar l’escalada bèl·lica, però alhora tots els països membres han fet costat a Ucraïna. La Unió Europea també ha pres partit en suport de la unitat territorial d’Ucraïna i ha exigit a Rússia que permeti als vaixells ucraïnesos de navegar lliurement a la mar d’Azov. El problema per a Ucraïna i per a occident és saber si hi ha cap manera de frenar l’expansionisme rus sense arribar a una guerra generalitzada, amb la intervenció de l’OTAN, que significaria de fet una guerra mundial. Fins el 2013, la situació era estable perquè Ucraïna formava part de l’àrea d’influència russa, però tot va canviar el novembre d’aquell any, quan van esclatar grans manifestacions pro-europees a Kíev, per a demanar que Ucraïna abandonés l’esfera russa i s’acostés a la Unió Europea i a l’OTAN. El 16 de març de 2014, el president pro-rus d’Ucraïna se’n va anar del país. Tot seguit es va organitzar un referèndum d’autodeterminació a Crimea que va resultar favorable a la integració a Rússia. A l’abril, una part de dues de les regions d’Ucraïna frontereres amb Rússia i amb una forta població russa (Donetsk i Lugansk) van proclamar la independència i van proposar d’unir-se a Rússia, fet que originà a una guerra amb l’exèrcit ucraïnès. A l’agost tropes russes van entrar en territori ucraïnès adreçant-se cap a Mariúpol, però al cap d’un mes es va signar un tractat de pau a Minsk, que no ha acabat de ser mai respectat. Així i tot, el tractat ha servit per a contenir els fronts i mantenir la situació estable. Fins que aquest cap de setmana Rússia ha fet el pas de blocar la mar d’Azov, amb la qual cosa ha obert una etapa, encara més perillosa, del conflicte entre tots dos països.

Summary: Guerra a la mar d’Azov?


L’ambaixador britànic a Washington, Kim Darroch, ha renunciat avui després de la polèmica suscitada per la filtració de documents confidencials en els quals qualificava el president nord-americà, Donald Trump, ‘d’inepte’. ‘D’ençà de la filtració de documents oficials d’aquesta ambaixada hi ha hagut una gran especulació al voltant de la meva posició i sobre quan acabaria el meu mandat com a ambaixador’, ha escrit Darroch en la seva carta de renúncia, un dia després que la primera ministra, Theresa May, reiterés el seu ple suport al diplomàtic. ‘Vull acabar amb aquesta especulació’, ha afegit. ‘La situació actual està fent impossible que segueixi exercint el meu paper com m’agradaria’, ha reconegut Darroch. May ha dit al parlament després d’anunciar la renúncia que havia parlat amb l’ambaixador, que tenia previst abandonar el seu lloc en qualsevol cas per a finals d’any. ‘Li he dit que és motiu de gran pesar que hagi sentit la necessitat de deixar el seu càrrec com a ambaixador a Washington’ ha indicat. Per la seva banda, el ministre d’Afers estrangers, Jeremy Hunt, ha expressat la seva tristesa per la renúncia. ‘Alçar-se en defensa del Regne Unit significa alçar-se pels diplomàtics de millor qualitat del món. Mai s’hauria d’haver arribat fins aquí’, ha denunciat el seu Twitter. Hunt, que opta a convertir-se en cap dels conservador i primer ministre, ha destacat que Darroch va servir al país ‘amb distinció durant quaranta-dos anys’ i que durant les seves visites a Washington el va sorprendre ‘la seva professionalitat i intel·lecte’. ‘Lamento profundament com una indignant filtració ha provocat això’, ha reblat. El seu rival pel lideratge ‘tory‘ i per succeir a May, l’ex-ministre d’Exteriors Boris Johnson, havia evitat fins ara donar suport a Darroch en la polèmica. En un acte de campanya avui, ha dit que ‘és un diplomàtic fantàstic’. Segons Johnson, qui vulgui que filtrés els documents ‘realment ha fet un greu dany als nostres funcionaris civils, a gent que ofereix un consell imparcial als ministres’. ‘No està bé que les perspectives dels funcionaris de carrera es vegin arrossegades a l’arena política’, ha sostingut el favorit en la carrera cap Downing Street. Ahir, un portaveu de May va assegurar que l’ambaixador comptava amb el ‘ple suport’ de la primera ministra i seguia en el seu lloc. Trump va dir dilluns que no tractaria mai més amb Darroch, després que aquest el qualifiqués ‘d’inepte“, ‘insegur’ i ‘incompetent’ en un document intern per al govern britànic filtrat a la premsa. ‘No conec a l’ambaixador, però no ens agrada ni és respectat dins dels Estats Units. No tractarem mai més amb ell’, va escriure a Twitter. A més Trump va aprofitar per criticar May. ‘Quin embolic s’han creat ella i els seus representants. Li vaig dir què havia de fer, però va decidir anar per un altre camí’, va sostenir el mandatari. ‘La bona notícia per al meravellós Regne Unit és que aviat tindran un nou primer ministre’, ha afegit. May havia lamentat la filtració dels documents confidencials i havia subratllat que el treball de Darroch implica ‘donar una opinió honesta i sense ornaments’ sobre l’administració nord-americana. Per la seva banda, Hunt va titllar ahir en el seu compte a Twitter ‘d’irrespectuosos i equivocats’ els comentaris de Trump sobre May i Regne Unit. ‘Trump, els amics parlen amb franquesa, i això faré: aquests comentaris són irrespectuosos i equivocats respecte a la nostra primera ministra i el meu país. Els seus diplomàtics donen les seves opinions privades al secretari d’Estat, Mike Pompeo, i això mateix fan els nostres’, ha dit. ‘Vostè va dir que l’aliança entre el Regne Unit i els Estats Units és la més forta de la història i estic d’acord, però els aliats han de tractar-se amb respecte, com Theresa May ha fet sempre amb vostè’, ha manifestat. Els comentaris de Darroch Els comentaris del diplomàtic van ser publicats el diumenge pel diari britànic ‘Daily Mail’, que ha indicat que les notes es remunten a 2017. En una nota de 2017, Darroch assenyala que ‘no s’espera que l’administració Trump vagi a normalitzar significativament d’ara endavant’. ‘No creiem que s’hagi de tornar menys disfuncional, menys impredictible, menys dividida i menys diplomàticament maldestre i inepta’, recull el text. Així, aconsellava als alts càrrecs britànics que adularan a Trump: ‘Per a un home que ha arribat a ocupar el càrrec més important del planeta, el president Trump irradia inseguretat’. Tot i que Trump ha assegurat en reiterades ocasions que les informacions sobre divisions internes són ‘fake news‘, Darroch assegurava en les seves notes que molts d’aquests comentaris posseïen credibilitat. ‘Les històries sobre les lluites internes a la Casa Blanca, a parer nostre, són majoritàriament certes: múltiples fonts les han confirmat a través dels nostres propis contactes a la Casa Blanca. És un ambient excepcionalment disfuncional’, ha manifestat l’ambaixador. ‘No crec que aquesta administració arribi a semblar mai competent’, afegeixen les seves notes. No obstant això, Darroch demana no subestimar el president, atès que ha sortit airós de tots els escàndols en què s’ha vist embolicat.

Summary: L’ambaixador britànic a Washington dimiteix després de la polèmica amb Trump