MADRID, 25 (EUROPA PRESS) La presidenta del Consell Nacional Electoral (CNE) de Veneçuela, Tibisay Lucena, ha indicat aquest diumenge que l’òrgan electoral no pot ‘esgotar’ ni ‘endarrerir’ el referèndum revocatori contra el president, Nicolás Maduro, i ha demanat contenció per esperar els temps que exigeix la llei. En una entrevista concedida a la cadena Televen i recollida per ‘El Nacional’, Lucena ha indicat que encara no es pot convocar perquè ‘no s’han acabat de complir’ els requisits perquè pugui activar-se. La presidenta ha subratllat la necessitat de seguir la normativa electoral, que estableix les etapes a seguir en l’activació d’aquest referèndum, i ha recordat que la primera fase, que culminaria amb la validació de les firmes de l’1% del cens electoral per donar suport a la iniciativa, arriba a la fi el 25 de juliol: aquest mateix dilluns. ‘Estem esperant que culmini per passar a la segona. El 26 de juliol (dimarts) ens entregaran l’informe i allà, complerts els requisits, s’habilita l’organització política promotora perquè reculli les manifestacions de voluntat’, ha afegit, referint-se a l’opositora Taula per la Unitat Democràtica (MUD). ‘El CNE no pot esgotar el revocatori, però tampoc el pot endarrerir. Ens queda atenir-nos a una normativa que vam fer el 2007, estem aferrats complint estrictament amb ella. Aquesta normativa no s’ha fet ara, es va fer fa molts anys, amb anticipació’, ha conclòs. Per la seva banda, a l’oposició ha convocat per a aquest dimecres una protesta l’objectiu de la qual és que el CNE ofereixi una data per iniciar la segona fase del revocatori, en què hauran de recollir les firmes del 20% de la població electoral, fet que correspon a uns quatre milions de rúbriques, en no més de tres dies. En el cas d’aconseguir-ho, el Comitè Nacional Electoral (CNE) té 15 dies per revisar-les, i les pot rebutjar i sol·licitar noves firmes, com va passar quan l’oposició va intentar revocar al mort Hugo Chávez el 2004. Si el CNE considera que s’ha assolit el nombre requerit de firmes i empremtes, ha de convocar al referèndum en els següents 90 dies. Perquè el mandat de Maduro es consideri revocat han de votar a favor de la seva sortida igual o major nombre d’electors dels que ho van escollir el 2013: 7,5 milions.

Summary: La presidenta del CNE adverteix que el revocatori contra Maduro no es pot ‘esgotar’ ni ‘endarrerir’


Turquia ha detingut 815 persones des de principis del 2016 en la seva lluita contra l’autodenominat Estat Islàmic, més de la meitat de les quals eren estrangeres, ha informat avui el ministre de l’Interior turc, Efkan Ala. Segons ha precisat, en declaracions retransmeses per televisió, des que va començar la seva lluita contra el grup, Turquia ha detingut a un total de 5.803 persones, de les quals 2.200 eren estrangers, si bé no ha aclarit el període en el qual s’han produït aquests arrestos. Milers de combatents estrangers de països com Turquia, Regne Unit, França i Estats Units s’han unit a les files islamistes els últims anys, molts d’ells passant per territori turc en el seu camí cap a Síria i Irac.

Summary: Turquia diu haver detingut 815 persones, la meitat estrangeres, en la lluita contra Estat Islàmic


Centenars de persones han sortit aquesta matinada als carrers de Miami per celebrar la mort, aquesta passada nit, del líder de la Revolució Cubana, Fidel Castro. La major part s’ha congregat a la zona de la Petita Havana, on la policia de Miami ha tancat els carrers pròxims al Restaurant Versailles, a la Calle Ocho, lloc en el qual centenars de persones amb cassoles i tambors cridaven: ‘Llibertat per a Cuba’. ‘Fidel, tirà, emporta’t al teu germà’, referint-se a l’actual president cubà Raúl Castro, ha estat una de les consignes més repetides, al pas de conductors que feien sonar incessantment els seus clàxons, al ritme del cantant exiliat Willy Chirino. ‘Tant de bo el meu pare estigués aquí per poder veure això’, ha declarat al ‘Miami Herald’ Abraham Quintero, de 27 anys, qui es va unir a les celebracions al carrer 49 del West i Ludlam Road. ‘No crec que res canviï de la nit al dia, ha afegit Víctor Pérez Abreu, de 21 anys. ‘Però hi ha un component molt emotiu en tot això’, ha dit. ‘Em costa creure-ho. Hem sortit tantes altres vegades i no era cert, ara sí que ho és. Tinc tants familiars que no han viscut per veure aquest dia’, ha afirmat Daniel Martín, un altre dels presents en la manifestació, en declaracions al mateix mitjà. Crowds flood streets of #Miami to celebrate Fidel Castro's death. (video: @asvpxclippy) pic.twitter.com/YlhNsDmaRk — Eliza Mackintosh (@elizamackintosh) November 26, 2016

Summary: Centenars d’exiliats cubans surten als carrers de Miami per celebrar la mort de Castro


El batlle de Sant Pere de Torelló, Jordi Fàbrega, va intervenir dissabte al vespre en un dels programes estrella de 13TV, ‘La Marimorena’, on defensà el procés d’independència de Catalunya. Era l’única veu favorable al sobiranisme en una taula de debat plena de tertulians hostils no únicament al procés sinó també al catalanisme. I, al damunt, també hi va participar el candidat del PP, Xavier Garcia Albiol, en una connexió en directe. Podeu veure el programa en aquests vídeos:

Summary: El batlle de Sant Pere de Torelló planta cara tot sol als tertulians de 13TV


El jutjat d’instrucció número 2 de Sueca (Ribera Baixa) investiga un suposat cas de prevaricació a l’Ajuntament de Sueca comés durant l’etapa de Joan Baldoví com a batlle, per no haver acatat les ordes de paralització i demolició d’unes obres que van ser declarades il·legals. Segons han informat fonts judicials a Efe, recentment l’Audiència Provincial de València ha refusat l’arxivament de la denúncia acordat pel jutjat d’instrucció i ha ordenat que es mantingui la investigació penal per tenir indicis de prevaricació, o com a mínim, de desobediència ‘per inactivitat davant les infraccions administratives detectades’. El cas té l’origen en una denúncia presentada el 2007 pels propietaris d’una urbanització que estava enfront d’unes obres sense llicència que incorrien, a més, en un excés de volumetria. El consistori va reconèixer la il·legalitat d’aquestes obres i va ordenar que es paralitzessin. El cas va arribar fins al TSJ, que va donar la raó als denunciants, encara que les successives ordes, primer de paralització, i després de demolició, no van arribar a executar-se. La condició d’aforat de Baldoví impediria, en principi, que pugui ser citat a declarar, ja que la competència per a investigar-lo la té exclusivament el Tribunal Suprem, ja que és diputat, encara que l’ex-batlle podria fer-ho de manera voluntària i fins i tot per escrit.

Summary: L’Audiència de València insisteix en mantenir oberta una causa contra l’Ajuntament de Sueca durant l’etapa de Baldoví


Fa tres mesos, l’Institut d’Estudis Catalans feia un homenatge acadèmic a l’escriptor, antropòleg i traductor Joan F. Mira, amb motiu dels vuitanta anys. VilaWeb també li dedicava una peça especial, ‘Treballs no gens perduts: els vuitanta anys de Joan F. Mira‘. Un any abans, el 3 de desembre del 2019, Mira es posava a escriure. Havia decidit de fer un segon volum de memòries després d’El tramvia groc (Proa, 2013), on explicava la seva infantesa i primera adolescència, a la casa de l’Horta que la família Mira tenia als afores de València. Aquell volum lluminós (podeu llegir-ne una entrevista) s’acabava quan l’escriptor tenia catorze anys i el seu pare es moria sobtadament. Ara, set anys després, la memòria literària de Joan F. Mira reprèn aquell punt i s’allarga fins al 1975, amb la mort del dictador, quan l’escriptor ja té trenta-cinc anys. El títol: Tots els camins (Proa). I es diu Tots els camins perquè una part significativa del volum s’esdevé a Roma, quan després d’haver entrat de novici i ‘júnior’ als escolapis, passant per diversos monestirs de la península (Iecla, Iratxe) l’envien a fer la llicenciatura de filosofia a la Universitat Pontifícia Gregoriana, al cor de Roma, una ciutat que el marcarà per sempre. La segona part del llibre és el seu retorn a València i l’inici de la seva militància política clandestina amb Alfons Cucó i la fundació del Partit Socialista Valencià (PSV), tot i que no entra en detalls. També explica els dos estius que va passar a Alemanya treballant en unes fàbriques, el seu primer amor, l’arribada de l’estabilitat laboral i econòmica passant les oposicions a catedràtic de grec d’institut i la seva dimensió d’antropòleg. El llibre es llegeix de gust. La prosa, l’estil, de l’escriptor és una delícia. —Jo sempre ho dic, que en literatura preval la forma. La forma és la literatura. No és important què dius sinó com ho dius. Perquè el com produeix l’última finalitat de la literatura, que és fer una obra estètica. —En el cas d’unes memòries, hi ha una dificultat afegida? —Potser sí, perquè has de jugar amb molta delicadesa amb tu mateix: no passar-te de rosca, no inventar coses que no són, limitar la capacitat de la teua pròpia memòria. Per exemple, no posar res que jo no haja recordat o evocat o tret de dins d’alguna manera. De fet, he tret coses que ni sabia que les tenia. El cervell és molt complicat. Hi ha records que ni tu saps que tenies allà dins. —En alguns moments, el grau de detall és altíssim. —El grau de detall forma part de la literatura. Una cosa que és important: jo he viscut un món molt diferent del que viu la gent jove d’ara. Quan era petit (ja ho vaig explicar a El tramvia groc), vaig viure unes formes de vida en certa manera premodernes. I ara a Tots els camins mostre unes formes de vida diferents, més lligades a l’experiència de la vida. La manera com jo experimentava la vida entre els catorze i els vint anys avui és vista com una cosa raríssima. —Us en sorpreneu també, avui, de la forma de vida que vau triar quan vau decidir de ser sacerdot. En el llibre ho dieu així: ‘No puc imaginar un adolescent (i molt menys un adolescent d’ara mateix, com algun dels meus néts o dels seus companys…) projectant-se en el seu futur tal com jo em projectava en el meu abans de fer els quinze anys, desitjant una vida conventual i amb sotana, apartada i tancada.’ —A mi em sorprèn també com a catorze anys podia tenir aquella maduresa interior, aquella capacitat de pensar, reflexionar, desitjar i intentar sentir aquelles coses. No puc imaginar-me els meus néts tenint aquesta mena d’experiència. És clar que els han educat d’una altra manera i no han tingut una educació religiosa profunda. —Dieu que volíeu ser un sant. Però diria que aquest sentiment tan religiós tenia relació amb la pèrdua del pare. —Així és com acaba El tramvia groc, amb la mort de mon pare. Jo tenia molta sintonia amb ell, hi estava molt unit, m’hi sentia molt identificat. Per tant, la manera com es va morir va ser un trauma. Em vaig trobar desubicat i els pares escolapis del col·legi em van recollir. Jo vaig tenir la típica educació religiosa d’una criatura d’aquella època: anar a missa, passar el rosari, anar a les processons. Però, per altra banda, a casa meua de l’Horta vivíem una vida absolutament lliure. —Avui es fa difícil d’entendre l’acceptació d’aquesta reclusió que implicava el noviciat. —No és acceptar-la, és que jo la buscava, després d’aquella mena de trauma interior. Que també va tenir una repercussió exterior, perquè per a l’economia de la família també va ser un cop molt dur. Quan quedes penjat, completament descol·locat, t’agafes al que tens a mà. I jo tenia a mà una altra vida possible, que era aquella, la dels escolapis. I vaig entrar en aquella nova vida amb tota la felicitat del món. —Així, doncs, era una vida que buscàveu? —Sí, al principi amb tota la innocència d’adolescent, amb una voluntat mística, fins i tot. Després m’ho he pres amb molta ironia, però era una cosa molt seriosa. Vaig passar moltes hores, primer, en una església mig cremada de Iecla i, després, en una església cistercenca, la d’Iratxe. El monestir d’Iratxe, enmig de la muntanya, és un misteri meravellós. Allò era un món en si mateix. En aquella vida no hi havia exterior. —Era una vida religiosa molt lligada també al franquisme? —No, no. Això és un tòpic. La vida monàstica era com era des de l’Edat Mitjana. Franco ni sabia què era, la vida monàstica. A Franco l’únic monestir que li va interessar va ser el Valle de los Caídos. Per favor! Tot ho reduïm al franquisme. Això és un tòpic, això no explica res. —Però el nacionalcatolicisme no és pas cap tòpic. —D’acord, però no pots estendre una etiqueta per explicar-ho tot. La nostra religiositat profunda era el cristianisme i la nostra era la regla de Sant Benet, del segle XV. I al monestir, de política, no en parlava ningú. L’adoctrinament franquista se circumscrivia a la lectura de la història que es feia, que era obligatòria. Però l’adoctrinament franquista el vaig patir sobretot a l’escola i al batxillerat, on teníem l’assignatura obligatòria de la Formación del espíritu nacional. Allò sí que era adoctrinament. No res de l’adoctrinament que diuen des de Madrid que avui fa l’escola a Catalunya. —Allà al seminari, doncs, el nacionalcatolicisme no hi entrava. —Nosaltres, als Escolapis, no parlàvem de seminari ni de seminaristes, era el monestir i nosaltres érem júniors. Els jesuïtes també eren júniors. I del que fèiem se’n deia el juniorat. Aquesta era la terminologia que utilitzàvem. —Ara que esmenteu els jesuïtes, al llibre hi ha un moment que compareu els escolapis amb els jesuïtes. S’hi nota una certa rivalitat. —Penseu que els escolapis fundaven les escoles per a la classe obrera, mentre que els jesuïtes ho feien per als fills de les classes benestants, la noblesa i l’aristocràcia. El col·legi dels escolapis de València, construït al segle XVIII, neoclàssic, és al barri dels Velluters, on es trobava tota la indústria de la seda. Era un col·legi per als fills dels treballadors. Per això la casa matriu dels escolapis a Roma era una casa pobra. Jo sempre dic que sóc agnòstic i mig ateu, però escolapi. Jo sóc un escolapi no creient, però culturalment i emocionalment m’hi trobe a gust. —Hi ha un moment que parleu d’homosexualitat entre alguns júniors, però no parleu d’abusos. —No en parle perquè jo no els he conegut, els abusos. I l’homosexualitat que jo vaig conèixer allà dintre sempre va ser molt discreta, molt dissimulada. I l’explique al llibre: un col·lega que li posava la mà al cul a un altre escolapi. Però sabeu què passa? Que de petit, a l’Horta de València, el sexe existia entre les criatures, ensenyant-se els xiquets i les xiquetes el parrusset i lo teu. I ens tocàvem. Com que de xicotet havia conegut tot això, jo tenia una visió del sexe molt desacomplexada, molt destraumatitzada. A més, vaig estar molts anys passant cada dia pel barri de les putes de València per anar a estudiar. I això també et vacuna. A mi el sexe ni em sufocava ni m’avergonyia ni em preocupava. Hi havia renunciat d’una manera expressa. Sabia que no entrava en la meua vida i, de fet, quan sentia que a la cel·la del costat hi anava algú altre i el llit feia sorollet, és que no tenia ni interès ni morbo per imaginar-me com ho feien. No em preocupava. —Però és el desig de sexe, o l’atracció cap a l’altre sexe, que us fa entrar en crisi i deixar els Escolapis. —El sexe no és l’únic element que em va fer entrar en crisi. Era més el fet d’escollir entre una vida tancada o una vida oberta. Jo havia pensat per al meu futur una vida tancada, un món que era autoreferencial, on no necessitaves l’exterior de les parets del monestir, perquè tot el que necessitaves ho tenies dins. Jo vaig viure quatre o cinc anys sense saber què passava al món, sense passejar per cap carrer de cap ciutat. Però allò no em preocupava. —Però vau arribar a Roma. Us van enviar a estudiar a la Universitat Gregoriana. —Arribar a una ciutat com Roma a final dels anys cinquanta, al centre mateix, i passejar cada dia pels carrers de Roma per anar a estudiar a la Universitat Gregoriana com un estudiant normal… Ja no estava tancat i de cop se’m va obrir el món: els carrers, la gent, els museus, els monuments… I entre tot això, també les xiquetes. Sobretot a la primavera i a l’estiu. Jo que havia viscut molt l’erotisme infantil, molt de tocar el cul a les xiquetes i més, doncs tot i que hi havia renunciat, al sexe, a Roma vaig reenllaçar amb la meua infantesa. Vaig enllaçar inconscientment amb la vida lliure de la meua infantesa a l’Horta. I el sexe va tornar a aparèixer, sense que fos una cosa escandalosa ni dramàtica. Ara, si m’hagués quedat al monestir, doncs segurament hauria continuat el camí religiós. —Us hauria faltat el referent del món exterior. —El referent és important. I Roma va ser un esclat de vida i d’experiències noves. —Com era la Universitat Gregoriana a final dels anys cinquanta? —Hi havia estudiants de tot arreu i se sentia parlar llengües de mig món. Vaig entrar en contacte amb estudiants de molts llocs diferents i també el professorat, que eren el top. —Citeu el pare Batllori. —Sí, però no el vaig tenir de professor. Tot i que ens vam tractar uns anys després, el 1992-1993, quan vaig fer una estada a Roma per a documentar-me sobre els Borja i vaig anar-lo a visitar a la Casa de l’Escriptor, que era una cosa indescriptible. —Vau tenir una educació d’un nivell altíssim, excepcional per a l’època. —I fora de la universitat també, perquè al monestir d’Iratxe vaig estudiar filosofia clàssica i, al mateix temps, les coses que m’interessaven també les estudiava a fons: història, història de l’art, literatura… Això no és un mèrit meu, sinó una cosa que em van donar. —Teníeu molta curiositat. —No vaig tenir mai una mentalitat tancada. I Roma, aleshores, era una ciutat extremadament viva. Jo em considere entre valencià i romà. Explique en el llibre que una vegada, essent jurat d’un premi a Roma i anant en taxi, el taxista es va desorientar i jo li vaig donar les indicacions per a anar al lloc. I em va dir: ‘Com es nota que vostè és romà.’ Vaig sentir una emoció! Em vaig sentir a casa. —Sobta que quan només us faltava un any per a acabar la llicenciatura a Roma, vau deixar l’ordre. —Amb els estudis que havia fet a Espanya m’havien convalidat dos anys de llicenciatura de la Universitat Pontifícia. Me’n quedaven dos més. El primer, el vaig fer a la Universitat Gregoriana. L’altre, com que vaig deixar de ser escolapi, el vaig fer a la Lateranense. —Trobo que vau ser poc pràctic. Podríeu haver deixat de ser escolapi una vegada acabada la llicenciatura de filosofia. —Això no em va passar ni per la imaginació. Una mica de dignitat! I ara em sobta la naturalitat amb la qual vaig passar de la vida religiosa a la vida secular. —L’anècdota de com vau canviar l’hàbit pels pantalons i el polo blanc és molt bona. —Sí, un oncle que tenia a Barcelona em va donar mil pessetes per a comprar-me roba. Vaig anar al Sepu i em vaig comprar uns pantalons i un polo blanc. Vaig anar a l’emprovador, em vaig posar la roba i vaig deixar a terra la sotana. En dos minuts i amb molta tranquil·litat, vaig canviar de pell. —Tornant a Roma, voldria que recordéssiu la fantàstica coincidència que vau viure pocs dies després d’arribar-hi, quan es va nomenar el papa Joan XXIII. —Vaig veure la fumata blanca que sortia del balcó. Però en aquell moment ningú podia endevinar la transcendència que tindria aquell papa. Ara, ja vam veure que era diferent per les primeres paraules que va dir i perquè la primera cosa que va fer va ser visitar la presó, que era una cosa sinistra en aquell temps. Era un canvi històric, de la història de l’església i de gran part de la societat catòlica occidental. I al mateix temps, setmanes després, Fidel Castro proclama la revolució cubana. —Creieu que us va influir Joan XXIII en el fet de deixar la vida religiosa? —No, això no. El context és una cosa i la meua vida interior una altra. —Durant aquell últim any d’universitat, ja fora dels Escolapis, vau passar molta precarietat. —Vivia en precarietat la meua família. Jo no vaig viure en precarietat sinó en la misèria. Una misèria de pel·lícula. Jo vaig arribar a passar gana i vaig tenir la sensació d’estar abandonat, perquè no tenia ningú. Fins que, a final d’aquell curs, vaig conèixer una xiqueta, la Mariella. Però la sensació que jo recorde ara és de soledat. Em trobava en una situació molt difícil, havia d’aguantar com fos fins a tenir la llicenciatura de la universitat, per no haver de tornar a començar de zero els estudis a Espanya. —Amb la tornada a València, el 1960 comença la vostra etapa de compromís cultural i polític, des de la clandestinitat, fundant el Partit Socialista Valencià (PSV), amb la colla d’amics compromesos i amb el vostre amic de l’ànima, Alfons Cucó. Però a diferència dels anys als Escolapis, que contenen informació molt minuciosa, en aquesta etapa el detall el passeu per alt. Per què? —D’aquella època s’han escrit centenars d’històries i centenars de novel·les. Està molt explicada, aquella època política, i la meua experiència no va ser gaire diferent de la dels meus col·legues. Quan hi ha algun punt que em va produir un cert xoc, per exemple dos viatges a Barcelona, ja els conte. —Sí que expliqueu els dos estius que vau passar a Alemanya fent vida d’obrer. —Treballant dotze hores al dia en una fàbrica metal·lúrgica, ja ho crec que vaig saber què volia dir ser obrer. I allí em vaig curar de tota vel·leïtat de partit comunista i de dictadura del proletariat. I al final del llibre també parle d’haver passat per París, just després del Maig del 68, el juliol d’aquell any, quan encara hi havia les cendres. Aquestes coses et formen. —Fora de la vida religiosa, el relat canvia. —Fixeu-vos que quan ja no explique la part de la vida interior, sinó una vida més externa, parle del més important per a mi com a experiència: aquells estius a Alemanya, aquella història d’amor que s’acaba, els primers anys d’institut com a catedràtic de grec… Aconseguir la càtedra d’institut en aquella època era una cosa terrorífica, duríssima! En la primera plaça que vaig guanyar, a Lorca, el primer dia d’institut, jo que tenia una cara molt juvenil, quan vaig passar per davant el bidell, em va dir: ‘La matrícula preuniversitària no és oberta.’ I quan li vaig dir que jo era el nou catedràtic de grec, es va quadrar: ‘A les ordres, senyor catedràtic!’ Aquesta escena representa tota una època. Les coses importants són les que ara no et podries imaginar com a reals. —Hi ha una cosa que em sorprèn, en certa manera, del volum, i és el tractament que feu de la majoria de personatges, sobretot de la segona part. Per una banda, hi ha la senyora Olímpia Arozena, gràcies a la qual comenceu a fer classes de grec a València i li feu una mena d’homenatge. —Doña Olímpia és una de les dones històriques del País Valencià. Sense ella, jo m’hauria perdut. És l’única dona que té un retrat al paranimf de la Universitat de València, al costat de tots els rectors. Encara que no va ser rectora, va ser la primera dona que va ser professora a la universitat. —Un altre homenatge és el que feu a Alfons Cucó, a qui dediqueu el llibre. —Quan es va morir Alfons Cucó, jo em vaig quedar vidu. —Però n’expliqueu poques coses. De fet, sobre la majoria de personatges que apareixen a partir de 1960 hi passeu de puntetes, no hi aprofundiu, gairebé només els anomeneu. És el cas de Joan Fuster, Max Cahner, Eliseu Climent i molts altres. —Per parlar de personatges de l’època hauria d’entrar en un camp en el qual no he volgut entrar. No ho vull fer perquè sé massa coses i hauria de fer quedar malament molta gent que ha representat molt. I no ho vull. —Però, per exemple, la vostra relació amb Fuster? —La meua relació amb Fuster era una relació personal. —Per això, és la part personal de les vostres vivències, les que recolliu en aquest volum. —La raó per a no parlar-ne és que no em dóna la gana. I prou. —En aquest volum de memòries us mostreu un home amb unes ganes immenses de viatjar. Heu viatjat molt. —Encara he viatjat massa poc. M’ha quedat Àsia per conèixer. Àfrica sí que l’he coneguda. —De fet, acabeu amb l’anècdota del vostre pas per Guinea Equatorial. —Aquells quinze dies a Guinea van ser… I Mira continua relatant històries i parlant de colonialisme i de destrucció dels països africans per part de les dictadures postcolonials. I de la seva etapa d’antropòleg i la trucada que va rebre de Lévi-Strauss per a col·laborar en l’estudi del futur del camp a Europa, a començament dels setanta… Al final, diu que hem aplegat tanta informació que l’entrevista és com un camió ple de fusta, i només calia fer una taula. Podeu comprar Tots els camins a la Botiga de VilaWeb

Summary: Joan F. Mira: ‘Jo em considere entre valencià i romà’


Jordi Sánchez, president de l’ANC, interromp uns pocs minuts d’unes vacances curtes per atendre una trucada de VilaWeb. S’acaben de presentar alguns detalls de l’Onze de Setembre i li volem preguntar sobre alguns dels interrogants de la diada. A diferència d’uns altres anys, aquesta vegada la presentació s’ha fet amb més de vint dies de retard. Són molts els qui tenen la sensació que l’olla no bull prou i que la trempera independentista no és en un moment de màxima esplendor. Sánchez ho reconeix i és que segons explica, aquest any és diferent perquè no hi ha una data assenyalada a curt termini: ‘Sabem que vindrà una tardor d’una enorme intensitat i, per tant, no volem tenir totes les naus de mobilització i d’agitació activades al juliol’. Tanmateix, no s’hi posa pas nerviós i té la tranquil·litat que la gent s’activarà a darrera hora i el dia onze tornarà a ser una gran mobilització. —L’any passat, quan faltava un mes, ja hi havia 130.000 inscrits. Quants inscrits hi ha ara mateix? —Bé, en aquests moments hem superat els 50.000 inscrits. L’objectiu és arribar als 100.000 durant les setmanes vinents. Certament hi ha tres factors que expliquen la diferència respecte de l’any passat. El primer és que s’ha començat molt més tard quant a preparatius i hi ha un efecte de retard indiscutible. Un segon factor és que la gent no percep la necessitat d’inscripció, quan nosaltres diem la contrària. El fet de fer-ho descentralitzat requereix més que mai, o tant com a la Via Catalana, que la gent s’apunti a trams. Però la gent del territori ens diu: ‘Per què m’hi he d’apuntar si aniré a Salt, Berga, Lleida o Tarragona pel meu propi mitjà? Per tant, no m’hi apunto’. Això ho notem i com cada any, però aquest any més, hem d’insistir i doblar els arguments perquè la gent s’hi inscrigui. —I el tercer factor? —Tots sabem i apuntem que hi ha un cert desconcert en el moment polític. És un Onze de Setembre de complexitat política gran, però nosaltres fem càlculs que la gent al final hi serà, perquè la Diada s’ha convertit en una fita clara de mobilització. Però la gent hi anirà sense gaires preparatius. —Hi ha preocupació dins de l’organització? —No i ho dic sincerament. L’any passat tampoc no tenia aquest element de neguit. L’element que fa de contrapunt de què hem dit fins ara és que els actes que es fan pertot el territori mantenen un grau de mobilització força similar al d’anys anteriors. —Però no tant. —No tant, però similar. Això vol dir que majoritàriament la gent continua essent conscient que no es pot abaixar la guàrdia. Amb aquest criteri, jo crec que l’Onze de Setembre s’ha instituït un marc mental de mobilització important i la Diada ho serà. Tinc la tranquil·litat que el dia onze tornarà a ser una gran mobilització. Hem d’insistir en el fet que la gent s’hi apunti. Som molt pesats amb això, però creiem que dóna resultats i fa que la gent prengui consciència de la importància de la mobilització. La probabilitat que el procés acabi bé guarda relació amb la capacitat que aquest 11-S sigui un èxit. —Una gran mobilització seria arribar al nivell de l’any passat, per exemple? —Nosaltres no hem posat mai referència als anys anteriors. Cap Onze de Setembre no ha competit amb l’anterior. Clarament el propòsit és assolir el grau de mobilització històric a les quatre ciutats –Berga, Salt, Girona i Tarragona–, i a Barcelona, al passeig de Sant Joan, fer-hi una nova demostració de força que permeti de tenir aquesta imatge que doni la volta món, igual que els altres anys. Estem convençuts que això serà així i que tindrem un passeig de Sant Joan ple de gom a gom, i les altres quatre ciutats tindran les mobilitzacions més grans de la seva història. —El 2014 hi havia la voluntat de fer una consulta i l’any passat el 27-S a l’horitzó. Quin és el propòsit d’aquest any? —Bé, cada any té les circumstàncies que fan singular la Diada. L’any passat hi havia un repte molt clar, que era el 27-S, i a partir d’aquí tota la campanya es va dissenyar amb força des del començament de juliol. Aquest any això no hi és, sabem que vindrà una tardor d’una enorme intensitat i, per tant, no volem tenir totes les naus de mobilització i d’agitació, perquè tot això són recursos econòmics, activades al juliol. Hem de guardar trumfos per a la tardor i l’hivern. Això sí, sabent que l’11 serà molt important. De la mateixa manera que l’any passat vam gastar tots els recursos que teníem a la campanya d’estiu i del 27-S, aquest any no ho fem així perquè sabem que l’element clau, sobretot si anem a un referèndum, el tindrem entre la tardor i l’estiu de l’any vinent. —Dieu que guardeu recursos per a futures campanyes? —Evidentment. Preparem una diada normal quant a despesa, cosa que ni el 9-N ni el 27-S vam poder fer perquè hi vam abocar tots els recursos. Sabem que fer cinc mobilitzacions ho encareix, perquè requereix un esforç organitzatiu i econòmic elevat, però també sabem que després de l’11, sense que encara no tinguem una data tancada, probablement tindrem el curs polític més intens i decisiu al voltant del procés. —Heu repetit unes quantes vegades que ara era l’hora dels polítics. Us referiu al fet que la gent ha de fer un pas enrere? —No, no. És important que m’ho preguntis perquè això ha ocasionat un malentès. Que nosaltres no hàgim aplicat tota la intensitat comunicativa i publicitària amb l’Onze de Setembre no vol dir que hagi de tenir un grau elevadíssim de mobilització similar al dels altres anys. —No volíeu rebaixar expectatives? —No rebaixem cap expectativa. L’any passat teníem el 27-S, que ens marcava un propòsit molt clar i després la centralitat quedava al parlament. Ara tornem a veure molt clar que després d’aquest Onze de Setembre arribarà un cúmul de circumstàncies que farà que la societat hagi de tornar a ser enormement central i protagonista. I els recursos de l’ANC no són il·limitats i, per tant, és una estratègia diferent. L’any passat ho vam abocar tot a l’11-S i al 27-S. Aquest any no ho aboquem tot perquè no sabem quan arribarà la concreció del referèndum. —I què ha de passar aquest curs vinent perquè al pròxim Onze de Setembre hi hagi una República catalana? —Nosaltres tenim una proposta. Aquest procés s’ha d’acabar democràticament amb un referèndum vinculant i hi ha una majoria del parlament que el pot fer possible. Cal arribar a un consens amb l’estat espanyol, però si no hi arriba, que no ho crec, la determinació del govern i del parlament s’ha de demostrar i explicitar. Per a fer això, cal que hi hagi una unitat bàsica d’acció dels espais independentistes. Que entenguin que en aquest moment la història els exigeix i els reclama unes actuacions excepcionals, una unitat d’acció, una generositat. I això no és pressionar ningú, això és afavorir unes condicions objectives d’acord indispensable dels setanta-dos diputats per avançar en el recorregut que ens porti al factor decisiu de l’acte de sobirania de les nostres institucions. —I ara és l’hora de la desobediència? —És que jo crec que això no són actes de desobediència, sinó d’obediència al mandat del 27-S. En un moment determinat sí que hi haurà possibles actes de desobediència si hi ha una actuació del TC o un altre organisme que inhabiliti en les seves funcions alguns dels nostres representants. Si això arriba, demanem que la normalitat democràtica del parlament no es vegi alterada i, per tant, els setanta-dos blindin la continuïtat d’acció d’aquelles persones que hagin pogut ser susceptibles d’alguna mena de suspensió. Per tant, quin acte més potent de lleialtat a les urnes hi ha que si algun diputat o la presidenta del parlament és sancionada, l’endemà, amb absoluta normalitat, les institucions parlamentàries continuïn essent presidides per les mateixes persones que la majoria va decidir a les urnes? Aquesta és la màxima normalitat i perquè aquesta majoria pugui actuar així, hem d’estar al carrer. —Un acord entre JxSí i la CUP per a la qüestió de confiança pot canviar la situació abans de la Diada? —Mira, crec que és evident que després d’acabar les vacances, tots plegats hem d’explicitar els acords bàsics que tenim per avançar en aquest recorregut. I la gent això ho ha de veure molt clar. L’Onze de Setembre la gent ha de saber que, malgrat la pluralitat, en allò que és essencial estem d’acord i estem determinats a culminar la feina. —Així no creieu que passi res? —No ho crec, però és que tampoc no ha de passar. En una altra direcció, nosaltres no preveiem cap actuació del TC abans de l’Onze de Setembre. Si arriba, doncs arribarà i tindrà la resposta adequada. No sé quina, perquè no ho tenim ni previst. Ni tan sols imaginat. L’Onze de Setembre no serà una reacció a què ha passat 24 o 48 hores abans. L’Onze de Setembre ha de ser l’expressió madura d’una societat civil que ha dit prou.

Summary: Jordi Sànchez: ‘Hem de guardar trumfos per a una tardor d’una enorme intensitat’


Si no hi ha més diners, el Consell no pot assumir més traspassos. El president de la Generalitat, Ximo Puig, ha indicat que seria oportú que hi hagués un traspàs de competències de l’estat espanyol a les comunitats autònomes en els trens de rodalia. No obstant això, ha dit que sense el finançament adequat no es farà el traspàs, perquè no es pot assumir una competència sense recursos. Puig ha recordat que a l’àmbit més pròxim es poden solucionar més bé els problemes, com s’ha palesat amb Ferrocarrils de la Generalitat, perquè les decisions es prenen més ràpidament. També ha dit que seria bo que hi hagués una intermodalitat i una vinculació dels sistemes de transport, però ha insistit que aquesta transició de competències ‘ha de ser clarament finançada; si no, és impossible’.

Summary: Puig refusa d’assumir Rodalia sense un nou finançament


Aquest mes d’agost els dos principals partits espanyols han tornat a posar damunt la taula la possibilitat d’una reforma constitucional, quan manca poc més d’un mes per a les eleccions del 27 de setembre. Però les expectatives d’un canvi significatiu en relació amb l’encaix territorial de Catalunya a l’estat espanyol són pràcticament inexistents, tenint en compte les declaracions dels responsables del PP i del PSOE d’aquests dos darrers dies. Si dimecres era Mariano Rajoy qui va tancar de cop la porta a una disposició específica per a Catalunya que demanava Duran, ahir va ser el PSOE qui va avisar que cap comunitat autònoma no tindria un tracte diferenciat. El portaveu del PSOE al congrés espanyol, Antonio Hernando, va assegurar que eren partidaris de reformar la constitució en un sentit federal, de manera que actualitzés la norma, la modernitzés i l’adaptés als nous temps. I va afegir: ‘La nostra opció passa per millorar la situació de totes les comunitats sense diferències’. Hernando va remarcar que aquesta era la via dels socialistes i va explicar que aviat la concretarien en un informe que preparaven a partir del manifest de Granada, que ja descartava que Catalunya tingués el dret d’autodeterminació. I un dia abans, el PP, després d’haver anunciat que impulsaria una reforma constitucional, va marcar amb traç gruixut la línia vermella: no es podrà discutir la unitat d’Espanya ni la sobirania nacional, va dir Mariano Rajoy. ‘Mentre jo sigui president, no parlaré de cap manera de la liquidació de la sobirania nacional. Crec que allò que és Espanya ho decideixen tots els ciutadans i no una part’, va declarar. També aquests darrers dies el secretari polític de Podem, Íñigo Errejón, ha fet declaracions públiques sobre el dret de decidir dels catalans, que ha dit que Catalunya havia de poder decidir el seu futur i que s’hauria de respectar l’opinió que expressés. També que això s’hauria de poder fer amb un referèndum com el d’Escòcia. Així i tot, també ha precisat que ara per ara això era impossible, tenint en compte ‘la correlació de forces’ a l’estat espanyol i el marc constitucional.

Summary: PP i PSOE negaran el reconeixement a Catalunya en una reforma constitucional


La sala contenciosa-administrativa del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC) ha anul·lat avui l’elecció i proclamació de Carles Pellicer (JxCat) com a batlle de Reus per la negativa dels tres regidors de la CUP de jurar o prometre acatar la constitució espanyola. Pellicer va ser elegit pels vots de la seva formació i ERC, mentre els tres anticapitalistes van fer un vot nul, ja que van escriure el nom de Noemí Llauradó, cap de llista d’ERC que no es va presentar a la investidura arran del pacte amb Junts. El recurs el va presentar el cap de llista de Vox a la ciutat i número 2 de la formació a la demarcació. L’Ajuntament de Reus ha decidit de convocar de nou la investidura demà a les 16.00.

Summary: El TSJC anul·la la proclamació de Pellicer com a batlle de Reus per la negativa de la CUP a acatar la constitució


La Intersindical-CSC es presentarà per primera vegada a les eleccions al sector de l’ensenyament públic no universitari de Catalunya, segons ha explicat en un comunicat. La Intersindical és el sindicat que ha convocat la vaga del 21-D, viu un cicle de creixement, i explica que ara es presenta en 7 dels 10 Serveis Territorials d’Educació existents (Baix Llobregat, Barcelona, Catalunya Central, Girona, Lleida, Maresme-Vallès Oriental i Vallès Occidental). En total, seran més de 55.000 docents els que podran votar aquesta opció. El sindicat més fort, en aquests moments a ensenyament, és la USTEC. Els docents no universitaris de les escoles catalanes se celebraran el pròxim dia 12 de març i el sindicat afirma que ‘es presentarà amb un programa basat en la defensa de l’escola pública, el retorn dels drets retallats els darrers anys als treballadors i treballadores de l’ensenyament, i la defensa dels docents davant dels atacs de l’estat espanyol’. Les eleccions Ensenyament s’insereixen en un cicle electoral sindical que coincidirà de ple amb el judici als presos polítics, amb eleccions el mes de març a la Generalitat, Ensenyament i Salut.

Summary: La Intersindical es presenta per primera vegada a les eleccions a Ensenyament


La xarxa ha respost a les provocacions de Ciutadans amb l’etiqueta #RiveraQuitameEste, que és trending topic a l’estat espanyol. Centenars d’usuaris conviden Albert Rivera a anar a indrets de tot l’estat a arrencar llaços. La campanya ja ha aplegat unes 38.000 piulades. Els texts contenen missatges entre irònics i reivindicatius, i majoritàriament defensen la llibertat d’expressió dels qui reivindiquen els presos polítics a partir d’aquest símbol. A Bilbao fins i tot s’ha convocat una trobada a les 17.30 per a posar llaços grocs a la ciutat. En Bilbo, a las 17.30h., #RiveraQuitameEste pic.twitter.com/g0p2rr7APt — Jabi Korokota (@Korokota75) August 30, 2018 Soy Canaria y mi total solidaridad con el pueblo de Catalunya por su derecho a la libertad de expresión y que puedan decidir. Hasta yo me haría independentista viendo la de fascistas y cromañones que aún pululan y tenemos k aguantar #RiveraQuitameEste pic.twitter.com/lk3ReXhmb2 — Bea del Mar 🔻 (@Bea_Mar_Val) August 30, 2018 Soy de Bilbao, vivo en Badajoz y quiero que Cataluña siga siendo parte de mi país. Por eso a todos esos salvajes que la quieren oprimir les digo #RiveraQuitameEste pic.twitter.com/8DVvaGA6VG — Rubén Fernández (@rubenflop) August 30, 2018 Desde Aragón, contra el fascismo y por la libertad.#RiveraQuitameEste#LibertadPresosPolíticos@LaFallaras pic.twitter.com/tQK6EDlzyn — PURNA (@PURNA_ARAGON) August 30, 2018 Desde #MurciaLibreDeMuros defendiendo la libertad y luchando contra los muros, seguimos la iniciativa de @LaFallaras #RiveraQuitameEste pic.twitter.com/uMkIJVheHA — Maria la Misma (@MariaLucha60) August 30, 2018 Soy andaluza, no soy independentista pero apoyo totalmente que los catalanes que así lo quieran puedan pedir la libertad de sus políticos encarcelados. Rivera y Arrimadas son un peligro para nuestra democracia. #RiveraQuitameEste pic.twitter.com/0X6QirB7id — Silver. 女 (@Leticia12912) August 30, 2018 Desde Asturias en apoyo a la libertad y a los presos políticos #RiveraQuitameEste pic.twitter.com/m6ZUJfxFJQ — K. (@marta_lopez97) August 30, 2018 #RiveraQuitameEste y esta bandera! @Albert_Rivera estoy en Burgos en el corazón de ¡CASTILLA! pic.twitter.com/RZ6hB1xgDN — Felix #AlfonLibertad (@_FelixKaser0_) August 30, 2018 Desde ese Estado ocupado desde los años 1200 , 1512, que es #Nabarra #Nafarroa #Navarra#RiveraQuitameEste @InesArrimadas @Albert_Rivera #ViscaCatalunyaLliure#LlibertatPresosPolitics #LazosEsVerano #RepúblicaContraElFascismo #AgresionLazosARV pic.twitter.com/a8EBohxA3R pic.twitter.com/MCCXhi5Lv0 — Arturo Rojillo (@ArturoRojillo) August 30, 2018 Aquí una madrileñisima. Pero de qué vais naranjitos??? #RiveraQuitameEste pic.twitter.com/VsgLSxp4yo — rac ruc (@Raq_ruq) August 30, 2018 #RiveraQuitameEsteSoy madrileño. Pero madrileño, MADRILEÑO: gato. Y de Vallecas y Ripense de adopción, Pero siempre apoyaré a los presos políticos estén donde estén.@orto1941 @Karlospodemos @mnka_SRRr @manueljarias @menudotiarro @rakeld12341234 @Tesa29053098 @Lailoken_ pic.twitter.com/NzIYfKSXa3 — VKRipense✊M.Rajoy (@JimRipense59) August 30, 2018 Desde Navarra, ven #RiveraQuitameEste pic.twitter.com/wjhE0l47fU — TXARAKAL (@KaaziZinebla) August 30, 2018

Summary: #RiveraQuitameEste: Usuaris de tot l’estat espanyol responen a les provocacions de Ciutadans amb una allau de llaços grocs


Si algú creu que Leo Messi viu al marge del que passa als despatxos del Barça, s’equivoca. Això ho sap bé Javier Faus, un home que avui s’estrenarà com a president del Cercle d’Economia i que un dia va aspirar a presidir un altre lobby català, el FC Barcelona. El 2013, aquest empresari era vice-president econòmic del club, aleshores presidit per Sandro Rosell, i es va atrevir a dir que no entenia per què s’havia de millorar el contracte de Messi cada sis mesos, que allò li desajustava les balances de l’entitat. La resposta de l’astre va ser demolidora: ‘El senyor Faus és una persona que no sap res de futbol. El Barça és un dels equips més grans del món i mereix ser representat pels millors dirigents. Vol gestionar el FC Barcelona com si fos una empresa, i no ho és.’ Aquest capítol és una de les ombres que marquen el currículum d’aquest empresari d’èxit. Llicenciat en Dret, màster a Georgetown i MBA a ESADE, és el fundador i president de l’empresa Meridia Capital Partners. Aquest fons d’inversió que gestiona centenars de milions d’euros va néixer, segons que explica el mateix Faus, gràcies a una jugada que li va reportar grans beneficis. El 2001, va aconseguir de convèncer diversos inversors per comprar l’Hotel Arts. Molts interessats havien desistit de la compra després la catàstrofe de les Torres Bessones, però Faus va insistir-hi i va pagar-ne 290 milions d’euros. Uns anys més tard, el va vendre per 417 milions. Va ser la venda més cara d’un immoble en la història del país. De fet, el sector immobiliari sempre ha estat el seu terreny, tot i que no sempre amb èxit. El 1996 va fracassar en l’impuls del Màgic Barça a les ordres de Josep Lluís Núñez, un restaurant temàtic sobre el club que havia d’atraure grans masses a l’estil Planet Hollywood. Faus també va ser vice-president de Colonial entre el 2010 i el 2014, quan la immobiliària era presidida per Juan José Brugera, a qui avui substituirà al capdavant del Cercle d’Economia. El seu pas per Colonial, mentre era vice-president econòmic del Barça, és un dels capítols negres que més sospites han aixecat sobre l’empresari. De la mà de Sandro Rosell, va impulsar un acord amb Qatar Sports Investment per a posar publicitat a la samarreta del Barça per primera vegada a la seva història. Fins aquí, tot correcte. Però els socis no sabien que el principal accionista de Colonial era de capital catarí. El maig del 2014, Faus va renunciar al seu càrrec de Colonial i poc després Qatar Investment Authority va entrar en l’accionariat de la immobiliària. Avui ja n’és el màxim accionista. Aquesta relació estreta entre Faus i Catar mentre negociava el patrocini del Barça, la va denunciar públicament l’ex-candidat a la presidència del Barça Agustí Benedito. ‘Faus va tenir negocis a Catar quan era directiu del Barça.’ L’empresari es va querellar per aquestes paraules i demanava una compensació de 30.000 euros. Però un jutjat de Barcelona va acreditar que, efectivament, Faus ‘tenia una relació amb Catar al marge del Barça’ i va haver de pagar els costos del judici. ‘Moderació’ i ‘legalitat’ Allunyat del Barça, la seva carrera empresarial ha continuat a l’alça. Un exemple és la milionària adquisició que va fer al 22@ fa dos anys, on va comprar 43.400 metres quadrats de tota una illa. L’objectiu és fer-hi oficines i residències particulars. Però Faus sempre ha tingut vocació de protagonisme públic i el 2016, de la mà de Bruguera, va entrar com a vocal del Cercle d’Economia. Des d’avui, presidirà l’entitat gràcies a un acord coral, un clàssic d’aquest lobby. En els seixanta anys d’història de l’entitat, mai no s’ha presentat més d’un candidat a la presidència. El programa de Faus propugna de retornar a temps pretèrits, a l’època daurada del pont aeri, quan Madrid i Barcelona s’entenien a la perfecció en favor de l’economia. Per això parla de ‘moderació’, ‘espai de trobada entre diferents’, ‘nova centralitat’, de ‘consolidar canals de diàleg’ i ‘propostes constructives emparades en la legalitat’. Després del referèndum de l’1-O s’expressava així: ‘El turisme i l’economia de Barcelona haurien de recuperar-se tan bon punt tinguem un govern estable que treballi dins el marc de la llei. Però si es repeteixen les polítiques de fa dos mesos, amb un intent de declarar la independència unilateralment, podríem patir les conseqüències durant cinc anys o deu.’ En aquest trajecte, l’acompanyaran noms destacats com l’ex-batllessa de Sant Cugat i presidenta del Port de Barcelona, Mercè Conesa; el president de CaixaBank, Jordi Gual; el conseller delegat del Banc Sabadell Jaume Guardiola; l’ex-ministra Cristina Garmendia; i el president de Seat, Luca De Meo. Més personalitats de pes de la seva llista de vocals: la consellera delegada de Penguin Random House, Núria Cabutí; la directora general corporativa de Colonial, Carmina Ganyet; l’ex-batlle de Barcelona Jordi Hereu; el cap d’economia global i assumptes públics del BBVA, José Manuel González-Paramo; el filòleg Jordi Amat; el president de Puig, Marc Puig. El president de Foment del Treball, Josep Sánchez Llibre, el fins ara president del Cercle d’Economia, Juan José Brugera, i el seu successor, Javier Faus Renovacions als ‘lobbys’ Faus és l’últim relleu al capdavant dels principals lobbys econòmics, que si bé fins ara tots tenien un perfil unionista, a partir d’ara hauran de comptar amb un Cambra de Comerç de Barcelona transformada i sota el lideratge de la candidatura independentista de l’ANC, Eines de País. També des de fa uns mesos Josep Sánchez Llibre és al capdavant de la patronal Foment del Treball i Pau Guardans presideix Barcelona Global. Faus tanca ara aquest cercle.

Summary: El Cercle d’Economia es rearma amb Javier Faus, l’home que Messi va vetar


Després de la negativa a retirar l’esmena a la totalitat del pressupost de la Generalitat per al 2016, la CUP arribava al 26-J en plena crisi interna. El calendari electoral no els afectava pas gaire, però les circumstàncies de la campanya electoral van palesar la divisió del partit, que oferia un ball de posicions sobre les eleccions espanyoles. La CUP ha optat sempre per l’abstenció en els comicis espanyols i no hi ha presentat mai candidatura. Com a partit, això no va pas canviar, diumenge, però algunes cares conegudes de la formació van trencar la tradició i van obtenir una resposta clara des de dins. David Fernàndez va fer una sèrie de cinc piulets el dia de Sant Joan per anunciar que votaria ERC: 3.Però per republicaníssima conclusiódel debat amb ma mare,filla d’aixafaterrosos esquerrans zamorans,votarem @JoanTardaVa per tu, Joan — David Fernàndez (@HiginiaRoig) June 24, 2016 I deixant clar que el seu projecte és el de la CUP: 4. Clar.El projecte sociopolític, resistent i de base,de Xàtiva a Ceret, on milito, crec i lluito és @cupnacional#independencia #ruptura — David Fernàndez (@HiginiaRoig) June 24, 2016 Tardà s’afanyava a respondre a Fernàndez que no el decebria: Amic @HiginiaRoig no et decebré. #sensepermis #ElCanviPossible — Joan Tardà i Coma (@JoanTarda) June 24, 2016 A continuació, Lluc Salellas, regidor de Girona, s’afegia a Fernàndez dient que també aniria a votar: … es mereix una reacció a les urnes diumenge conscient que la batalla important és dilluns a CAT, al carrer i a les institucions. — lluc salellas vilar (@llucsalellas) June 24, 2016 Poques hores més tard, també s’hi afegia Francesc Ribera ‘Titot’, regidor de Berga: Del 26J n'espero un altre escenari impossible de gestionar de manera estable, el bloqueig, el desgovern i la feblesa.Votaré @JoanTarda — Francesc Ribera (@francescribera) June 24, 2016 Algú va interpretar que aquest piulet de la diputada Mireia Boya l’endemà dels anuncis de Fernàndez, Salellas i Ribera significava que votaria ERC, però ella va explicar que tan solament volia constatar allò que apuntaven les enquestes: A #Lleida la cosa la tenim així.Pensem-hi #26J pic.twitter.com/qALui5euQv — Mireia Boya Busquet (@yeyaboya) June 25, 2016 Sí que era clar l’ex-diputat i escriptor Julià de Jòdar, que havia piulat pocs minuts després de Fernàndez: Ergo: votaré Joan Tardà, que va (i s'ho creu) de debò. — julià de jòdar muñoz (@julidejdarmuoz) June 24, 2016 Però no tots els pronunciaments anaven en la mateixa direcció. Fou el portaveu de la CUP, Xevi Generó, qui va respondre a l’anunci de David Fernàndez i les altres veus de la formació amb una sèrie de piulets: Del 21 de desembre fins avui, i com ahir, el #26J abstenció @cupnacional pic.twitter.com/Banx1Thka0 — Xevi Generó (@xevigenero) June 24, 2016 Memòria (ILP educació) https://t.co/SP5WNYGVcs — Xevi Generó (@xevigenero) June 25, 2016 Memòria (acatar TC) https://t.co/LKi18OQZiT — Xevi Generó (@xevigenero) June 25, 2016 Memòria (suport a Boi Ruiz) https://t.co/bTSsdM9b96 — Xevi Generó (@xevigenero) June 25, 2016 Memòria (no retirar honors a Pujol) https://t.co/Qog5s7N6NG — Xevi Generó (@xevigenero) June 25, 2016 Memòria (abstenció per Aigües Ter-Llobregat) https://t.co/vBEFG5SuE4 — Xevi Generó (@xevigenero) June 25, 2016 Memòria (monument Tortosa) https://t.co/8cTZuplQjL — Xevi Generó (@xevigenero) June 25, 2016 Memòria (abstenció Bcn World) https://t.co/81xfZzoOZ7 — Xevi Generó (@xevigenero) June 25, 2016 Votem? Bcn World: abstencióATLL: abstencióTortosa: abstencióILP educació: en contraSanitat: suport a Boi RuizDesobediència: acatar TC — Xevi Generó (@xevigenero) June 25, 2016 També va voler deixar clara l’opció per l’abstenció el regidor de Barcelona Josep Garganté, que va obtenir un repiulet de la diputada Anna Gabriel i un ‘m’agrada’ de la batllessa de Berga, Montse Venturós: Com deiem col•lectivament el passat 20D… pic.twitter.com/BNkbOsL8nR — josep garganté (@jgarganteclosa) June 24, 2016 El compte d’Endavant també recordava algunes hores després dels piulets de David Fernàndez que la seva opció era l’abstenció: L'estat espanyol, una presó de pobles treballadors que mai legitimarem. Aquest #26J Abstenció! pic.twitter.com/UJxTRyhyhG — Endavant OSAN (@Endavant_OSAN) June 25, 2016 La diputada Eulàlia Reguant responia amb claredat a la pregunta d’un compte anònim que li demanava si votaria: .@taronjada No. En la línia del que ja dèiem el #20D pic.twitter.com/gXlSEa6ifU — Eulàlia Reguant Cura (@aramateix) June 25, 2016 Generó hi insistia el dia de les eleccions al matí, dient que ERC el tindria al costat quan deixés de cedir davant CDC i En Comú Podem, quan optessin per la via unilateral a Catalunya: #26J abstenció: ERC em tindrà el costat quan desobeeixi TC i no cedeixi davant CDC. ECP/UP quan acceptin que cal referèndum sense pactar. — Xevi Generó (@xevigenero) June 26, 2016 Diumenge al vespre, amb l’escrutini prou avançat i amb uns resultats que apuntaven l’auge del PP a Espanya i l’estancament de Podem, David Fernàndez va fer aquest piulet: I ara que el règim del 78 suma 250 escons (72%) i que la hipòtesi de canvi és fallida, marxem. La partida es juga aquí i ara: #independència — David Fernàndez (@HiginiaRoig) June 26, 2016 Al cap d’unes hores, el portaveu de la CUP, enquadrat en el sector d’Endavant, feia un retret a pilota passada fent servir la mateixa frase del piulet de Fernàndez: Avui tothom té clar q la partida es juga ara i aquí, en canvi ahir semblava que anar a votar a les eleccions espanyoles era imprescindible. — Xevi Generó (@xevigenero) June 27, 2016 Després del resultat electoral, Boya va dir que ara tocava encarar un RUI amb el suport d’En Comú Podem: Res, ara toca #RUI, amb @EnComu_Podem. Q l'únic canvi possible el tenim aquí — Mireia Boya Busquet (@yeyaboya) June 26, 2016 Des del compte oficial de la CUP, se’n feia aquesta lectura: Ara és l'hora del referèndum unilateral d'independència #perlarepública #sensepor #26J — CUP #sensepor (@cupnacional) June 26, 2016 Aquest últim missatge, repiulat per David Fernàndez i molts dels qui s’havien acabat decantant per anar a votar, tancava d’alguna manera uns dies de discrepància. El 26-J no havia d’afectar inicialment el clima intern de la CUP, deteriorat aquestes últimes setmanes. Però l’afer de les converses entre el ministre Jorge Fernàndez Díaz i el director de l’Oficina Antifrau, Daniel de Alfonso, va portar alguns membres destacats del partit a voler donar una resposta electoral en forma de suport a ERC. No deixaven de fer-se visibles les dues maneres d’entendre la política –amb més flexibilitat i pragmatisme o amb més rigidesa i severitat–, que han marcat la pugna interna de la CUP, especialment des del 27 de setembre de l’any passat.

Summary: El 26-J evidencia les discrepàncies internes de la CUP


La participació en les eleccions espanyoles a les 18.00, segons les dades oficials facilitades pel govern espanyol, és inferior a la del 28-A. El descens més destacat ha estat a les Illes, d’un 7% menys; al Principat ha disminuït de més d’un 4%; i al País Valencià el descens ha estat menor, si bé ha disminuït de gairebé un 2%. Al Principat, havia votat el 59,84% del cens (64,2% el 28-A). Al País Valencià, el 59,9% (61,64%); i a les Illes el 47,4% (54,42%).  Tota la informació sobre les eleccions del 10-N En el conjunt de l’estat espanyol s’ha confirmat la tendència a la baixa de la participació que s’apuntava a migdia i se situa en el 56,86%, gairebé un 4% inferior al 60,74% del 28-A. Aquesta és la participació al país per circumscripcions i per illes, respecte del 28-A (entre parèntesis). Podeu consultar totes les dades al web del Ministeri d’Interior espanyol. PRINCIPAT Barcelona: 60,48% (64,79%) Tarragona: 57,77% (62,35%) Girona: 59,4% (63,69%) Lleida: 56,53% (60,6%) PAÍS VALENCIÀ València: 61,36% (61,72%) Alacant: 57,66% (60,94%) Castelló: 60,51% (63,34%) ILLES BALEARS Mallorca: 48,48 (55,59%) Menorca: 44,23 (53,04%) Eivissa: 43,71% (48,87%) Formentera: 34,2% (40,53%)

Summary: La participació del 10-N cau per sota del 60% arreu del país


El conseller d’Acció Exterior, Ernest Maragall, ha anunciat que el govern reobrirà les delegacions de Catalunya a l’estranger que va tancar el govern espanyol amb l’ús del 155. Maragall ha comparegut a Brussel·les després de visitar la delegació de la Generalitat a la capital europea, l’única que va mantenir-se oberta, i ha explicat que la prioritat és reobrir les delegacions de Londres, Berlín, Suïssa, Roma i els Estats Units en un termini de sis mesos. Maragall també ha dit que el govern es planteja obrir delegacions a altres països del Mediterrani, del Llevant, d’Àsia i d’Amèrica Llatina. El govern espanyol va acomiadar els treballadors de la Generalitat que treballaven a les delegacions a l’exterior. De moment, però, no es reobren les delegacions de París, Viena, Copenhague, Croàcia ni Portugal.

Summary: El govern reobrirà les delegacions a Berlín, Londres, Roma, Suïssa i els Estats Units


La placa dedicada a Guillem Agulló torna a ser al parc de Vivers. Vint-i-quatre hores després de veure que algú, diumenge a la matinada –poques hores després d’haver-la instal·lada– la va pintar i arrencar de terra, l’Ajuntament de València ha recol·locat la placa en memòria del jove antifeixista assassinat el 1993, que dóna nom a una de les avingudes principals del jardí. La placa havia estat inaugurada en un acte que es va fer acabada la tradicional manifestació del 25 d’Abril convocada per Acció Cultural del País Valencià. Aquesta vegada la placa ja no és al mateix lloc on dissabte al vespre va ser descoberta pel batlle de València, Joan Ribó. Aquell emplaçament va ser transitori, per a facilitar l’acte d’inauguració. Ara s’ha instal·lat al costat del Museu de Ciències, a prop del monòlit dedicat a Antonio Machado. És un lloc visible del passeig central que des de dissabte porta el nom de Guillem Agulló.

Summary: L’Ajuntament de València torna a posar la placa de Guillem Agulló


La CUP ha decidit que no negociarà el pressupost amb el govern perquè la línia que ha pres no correspon al mandat del Primer d’Octubre, tal com ha dit el portaveu nacional, Lluc Salellas. Ha estat un dels acords del consell polític d’avui a Palamós (Baix Empordà), que pretenia de definir millor l’estratègia de la formació a partir de les propostes de la direcció i les assemblees territorials en relació amb la ponència política aprovada a Cervera el maig passat. Segons el partit, l’estratègia consisteix a ‘recuperar múscul als carrers i mantenir l’esperit del primer i del tres d’octubre’. Han explicat que els dies vinents faran saber els detalls de l’estratègia adoptada en aquest consell polític, que radica a ‘treure el focus del parlament’ i plantar-lo als carrers. Amb tot, també treballaran perquè ‘no es consolidi l’executiu de Quim Torra’. Malgrat tot, Salellas ha obert la porta a negociar-hi si canvia de posició i en pren una que cerqui un ‘embat amb l’estat espanyol i l’Íbex 35’. ‘Un cop el govern hagi afrontat aquesta realitat, nosaltres ens obrirem a negociar-hi tota mena de polítiques socials i de sobiranies. Nosaltres en continuarem proposant’, ha conclòs. A banda això, el document del secretariat nacional, avançat en exclusiva per VilaWeb, preveu que els quatre diputats de la CUP deixin buits els escons del parlament llevat que la cambra debati qüestions clau relatives a les sobiranies o iniciatives sorgides de moviments socials i populars. Troben que la legislatura és ‘nefasta’ per al sobiranisme i per això també demanen eleccions. Així mateix, les assemblees territorials han presentat propostes pròpies en nou documents estratègics perquè siguin discutides i votades.

Summary: CUP no negociarà el pressupost del govern


Cent vuitanta-un alts comandaments de l’exèrcit espanyol a la reserva van signar un manifest a final de juliol en què demanaven respecte per al dictador Francisco Franco. Ara el ministeri de Defensa espanyol ha obert un expedient contra cinc d’ells, vinculats professionalment amb l’administració, encara que n’eren molts més en total. Amb tot, el ministeri ha assegurat que ‘tots els integrants de les forces armades tenen compromís absolut amb la constitució i els valors que recull’. El document va ser fet públic precisament quan el govern de Pedro Sánchez es va decidir a exhumar les restes del dictador i treure-les del Valle de los Caídos. El manifest defineix Franco com a un ‘militar exemplar per a tots els soldats’. A banda, critica ‘els atacs personals permanents’ que ha rebut d’ençà que és mort.

Summary: Expedientats cinc dels cent vuitanta-un militars espanyols que van signar un manifest a favor de Franco


La candidata de BComú a la reelecció com a batllessa, Ada Colau, s’ha compromès a donar màxima importància a la cultura en cas que tingui un segon mandat al capdavant de l’ajuntament i ha fet autocrítica quan ha dit que el seu govern no va ‘començar del tot bé’ en la matèria en el passat mandat. ‘No li hem donat tota la importància que voldríem donar-li’, ha admès la candidata de BComú. En un acte al Jardí dels Tarongers amb el número dos de BComú, Joan Subirats, que s’ha fet càrrec de l’àmbit cultural en la segona part del mandat, Colau ha proposat d’impulsar un espai d’exhibició de circ i de cinema estable i permanent a la ciutat i destinar 10 milions d’euros en fomentar projectes creatius i de recerca. Colau ha dit que vol que les polítiques culturals siguin transversals i impregnin la resta de polítiques impulsades des del consistori. A més, ha remarcat que el fet que Subirats sigui el número dos és un senyal molt clar de la importància que vol donar a la matèria en un segon mandat. A més, la candidata de BComú ha insistit en la voluntat de potenciar l’art i la cultura en les escoles i de recuperar la sisena hora en les públiques per impartir cultura i art. També ha reiterat la voluntat de negociar amb el líder del PSOE, Pedro Sánchez, la capitalitat cultural de Barcelona perquè l’estat espanyol inverteixi en els equipaments culturals. Subirats ha destacat la voluntat de BComú de democratitzar la cultura per fer-la més accessible i que tothom hi tingui accés. ‘Hem de lluitar contra l’equitat i la desigualtat cultural’, ha dit. També ha assegurat que cal que els equipaments treballin amb les escoles perquè els seus projectes tinguin l’impacte desitjat en la població.

Summary: Colau fa autocrítica en cultura: ‘No li hem donat tota la importància que voldríem’


Almenys dotze persones han mort i més de cinquanta han resultat ferides com a conseqüència de l’atemptat perpetrat per un atacant suïcida contra un tribunal de districte a Mardan, a la província de Jiber Pajtunjua (Paquistan), segons que informa Europa Pres. ‘Fins ara hem recuperat dotze cadàvers d’advocats, personal de la policia i civils. A més, hem rescatat 52 ferits, inclosos advocats, policies i civils’ ha afirmat Haris Habib, oficial en cap de Rescats a la ciutat de Mardan, en unes declaracions recollides per Reuters. L’atac ha començat amb el llançament d’una granada de l’atacant, que després ha detonat l’armilla explosiva que portava. Aquest atemptat arriba hores després d’un atac contra un barri cristià a Peshawar, en la mateixa província. L’atac ha acabat amb els quatre terroristes morts després de ser abatuts per les forces de seguretat i amb un civil mort per l’acció dels assaltants, segons ha explicat un portaveu de l’Exèrcit consultat pel diari local Dawn.

Summary: Almenys dotze persones han mort en un atac suïcida contra un jutjat al nord del Paquistan


Un grup d’ultres que participava en una manifestació convocada per la Coordinadora por Tabarnia ha intentat entrar a la casa de la ciutat de Barcelona amb la intenció de retirar el llaç groc de la façana. Una ventada havia fet caure el símbol, i ha coincidit que quan els treballadors municipals l’han tornat a penjar la plaça de Sant Jaume era plena de manifestants, els quals han reaccionat amb xiulets i empentes. Tal com es pot veure en un vídeo de Betevé, un grup n’ha volgut superar el cordó de seguretat per entrar a l’edifici. Durant la pugna han fet caure un agent de la Guàrdia Urbana que el custodiava. Tensió a plaça de Sant Jaume pel llaç groc a la façana de l’Ajuntament quan se celebrava una manifestació de Tabarnia https://t.co/RKKkV8BmRO pic.twitter.com/yBM4deiFRe — btv notícies (@btvnoticies) 27 de maig de 2018 A causa de la tensió, el consistori ha retirat el llaç tal com demanaven els ultres. Tanmateix, segons fonts municipals citades per Betevé, tornaran a penjar-lo.

Summary: Un grup d’ultres intenta entrar a la casa de la ciutat de Barcelona


L’independentisme davant d’una altra cruïlla. I altra vegada haurà de decidir a última hora quin camí pren i amb la CUP exercint un rol decisori. Els partits independentistes tenen 70 diputats: Junts per Catalunya (34), ERC (32) i CUP (4). Tanmateix, no és segur que tots ells votin en bloc investir Jordi Turull aquesta tarda en el ple convocat a última hora d’ahir. Anem a pams i expliquem els condicionants d’aquesta majoria que a hores d’ara no és segura. El primer condicionant és a les files de JxCat i ERC, amb dos diputats que no podran votar perquè estan a l’exili. El TC va decretar com a mesura cautelar d’un recurs presentat per l’estat espanyol, que Carles Puigdemont i Toni Comín no poguessin delegar el seu vot en una investidura. Per tant, la suma de JxCat i ERC no és de 66, sinó de 64. Sempre són a temps de renunciar a l’acta, però de cara al ple d’avui ja no hi són a temps. La CUP té la clau Això converteix la CUP en decisiva, i com ja ha vingut anunciat des de les eleccions, el seu suport està condicionat al programa de govern que es vulgui executar i que aposti clarament pel desplegament de la república. La CUP no decidirà quina posició pren en la investidura fins poca estona abans del ple. Ho farà en un consell polític a les 15 hores a la seva seu, on sobre la taula contemplen fins a tres opcions, si ens guiem pel document que ha enviat a la militància: donar suport en bloc a la investidura; votar en bloc en contra; o abstenir-se en bloc. Turull necessita majoria absoluta –almenys 68 vots– per a ser investit en una primera votació. Per tant, si la CUP hi vota a favor, el candidat de JxCat aconseguiria els 68 exactes per a ser investit. Això sí, si la CUP s’absté, Turull s’hauria de sotmetre a una segona volta, en la qual tampoc no podria guanyar. En segons volta no és necessari guanyar per majoria absoluta, sinó tenir més vots a favor que en contra. I Ciutadans, Catalunya en Comú, PSC i PP en sumen 65, un per sobre dels 64 qua sumarien Junts per Catalunya i ERC sense la CUP. Una segona volta complicada La segons volta, segons el reglament del parlament (article 150), s’ha de fer dos dies després de la primera votació. Això ens trasllada fins al dissabte, i vists els esdeveniments d’ahir, Turull potser no hi podrà ser present. I és que demà, el jutge del Tribunal Suprem espanyol Pablo Llarena, ha citat Dolors Bassa, Carme Forcadell, Raül Romeva, Marta Rovira, Josep Rull i el mateix Turull, perquè vagin fins a Madrid per a comunicar-los el seu processament i revisar la seva situació de llibertat provisional. El magistrat els comunicarà quins delictes els imputa i podria decretar-los l’empresonament provisional fins al judici. De fet, Llarena va emplaçar-los a assistir-hi amb sengles advocats, perquè si alguna de les parts ho demana, podria enviar-los a la presó. Què pot passar divendres al Suprem? Una segona votació només tindria sentit en el cas que la CUP apostés avui per a fer un ‘sí crític’, tal com ja ha fet en anteriors votacions. Això suposa que dos votin a favor de la investidura, i dos no. Amb aquest escenari, Turull, que sumaria 66 vots, hauria de sotmetre’s a una segona votació, on sí que en tindria prou per a ser investit. Per tant, llavors, tot dependria de si Llarena demà el deixarà en llibertat.

Summary: Totes les possibilitats d’una investidura sense precedents


Junts per Catalunya (JxCat) ha donat el tret de sortida de la campanya amb un to directe i reivindicatiu. L’autoanomenada llista del president va omplir l’edifici Imagina de Barcelona ahir a la nit. Davant d’unes 1.200 persones, la candidatura que encapçala Carles Puigdemont va donar plena rellevància a tots els membres de la llista i, sobretot, als consellers que estan a Brussel·les, al qui encara està a la presó, Joaquim Forn, i a la gran vàlua de JxCat, Carles Puigdemont. El president, en un missatge en directe des de la capital de Bèlgica, ha reivindicat la memòria dels catalans: ‘El 21-D votarem amb l’1-O al cap’. Al seu torn, la directora de la campanya, Elsa Artadi, ha acusat el candidat del PSC, Miquel Iceta, de ser part activa de la repressió a Catalunya pel seu suport a l’article 155. 📢 "Va ser un referèndum i farem un país millor! @KRLS, el nostre president!#JuntsXCat pic.twitter.com/wWrR8L61xv — Junts per Catalunya 🎗 (@JuntsXCat) December 4, 2017 Puigdemont ha reiterat que la memòria dels catalans és persistent i que, per tant, cal votar el 21-D amb un record pel 9-N, el 27-S i l’1-O. ‘Cada vegada que hem anat a les urnes hem estat més’, ha asseverat el cap de llista de JxCat. Així mateix, el candidat ha constatat que si en els comicis es torna a demostrar la força de l’independentisme la democràcia serà imparable, i aproparà la independència i la República. Amb un record pels qui encara continuen presos, i pels consellers destituïts que romanen amb ell a Brussel·les, Puigdemont ha demanat que els votants diguin ‘així no’ amb el seu vot. ‘No a les porres, a la violència, a les mentides, a la repressió, a la tolerància a la ultradreta i a l’ofec de la Generalitat’, ha argumentat el cap de llista de JxCat, que ha subratllat que el poble no deixarà que Catalunya passi per aquest escenari. El president destituït ha justificat que si alguna cosa fa tremolar l’estat és que JxCat tingui un bon resultat i guanyi les eleccions. ‘Que es preparin’, ha apuntat Puigdemont, que ha augurat que la victòria de la seva candidatura permetrà que hi hagi diàleg. Ovacionat pel públic, i malgrat els més de 1.300 quilòmetres que separen Brussel·les de Barcelona, Puigdemont ha aconseguit envalentir els simpatitzants d’una candidatura que, des del primer dia, busca augmentar la “intensitat” de la campanya per obtenir uns bons resultats el 21-D. El PSC, còmplice del 155 Dalt de l’escenari hi han pujat Artadi i diversos dels candidats de JxCat. La número 10 per Barcelona ha entrat en el cos a cos contra Iceta, i ha criticat que digui que li sap greu que Quim Forn, Oriol Junqueras i els Jordis continuïn empresonats. ‘Com si fos un observador del que està passant’, ha dit. En aquesta línia, Artadi ha reiterat que el líder socialista és col·laborador de les conseqüències del 155, i l’ha apel·lat de nou per manifestar: ‘No permetrem que frivolitzis amb els nostres companys empresonats i els que tenim a l’exili’. ‘Sembla que hi hagi més socialistes fora del PSC que a dins, i si tenia dues ànimes i sembla que no en té cap’, ha conclòs. Al seu torn, el portaveu de JxCat, Eduard Pujol, ha assegurat que la candidatura guanyarà en contra dels qui han agredit la ciutadania i han ocupat les institucions. ‘Guanyarem contra la Inquisició 3.0, el neofranquisme 3.0 i el Decret de Nova Planta 3.0’, ha deixat anar. Abans de Pujol també han intervingut altres candidats com Laura Borràs, Salvador Cardús, Anna Tarrés i Francesc de Dalmases. La direcció del Partit Demòcrata (PDeCAT), amb Marta Pascal, David Bonvehí i Artur Mas, han assistit a l’acte a l’edifici Imagina. També hi ha anat l’ex-batlle de Barcelona Xavier Trias. Abans de la intervenció de Puigdemont, els presentadors de l’acte, Pilar Calvo i Joan Lluís Bozzo, han anomenat els noms de tots els candidats de la llista. Alguns han pujat a l’escenari, i l’ovació de la nit se l’han endut -com era d’esperar- el president i els consellers que formen part de la candidatura, de qui se n’han projectat imatges a la pantalla. Hi havia la possibilitat que Jordi Turull i Josep Rull assistissin al míting, però finalment no ho han fet.

Summary: Puigdemont reivindica la memòria dels catalans en l’inici de campanya: ‘Votarem amb l’1-O al cap’


El portaveu de Democràcia i Llibertat al congrés espanyol, Francesc Homs, ha fet una intervenció al congrés espanyol que ha irritat els diputats de Ciutadans. En el debat de les mocions presentades pel PP i Ciutadans sobre la unitat d’Espanya, ha dit: ‘Avui teniu la força que també tenia el franquisme durant els anys 1975 i 1978. Sí, home sí. I tot es feia, deien aleshores, en nom de la llei. Teniu la força i podeu vèncer utilitzant aquesta força. Però no convencereu; no convenceu. Perquè el camí de la llibertat i el compromís de llibertat podran més que la força que vosaltres teniu en aquest moment, que pot vèncer però no convèncer.’ Abans, Homs havia fet aquesta reflexió: ‘Avui poseu a votar aquestes dues declaracions. Vint-i-nou diputats de Catalunya diran que no; i divuit, que sí. Només us demano que escolteu les majories i, en conseqüència, actueu.’

Summary: Homs irrita Albert Rivera al congrés: ‘Avui teniu la força que tenia el franquisme’


El president dels Estats Units, Donald Trump, ha ratificat la llei de drets humans i democràcia a Hong Kong, una normativa que dóna suport a les protestes de la regió administrativa especial xinesa i que ha suscitat crítiques a Pequín. ‘He signat la legislació per respecte al president xinès, Xi Jinping, per la Xina i per la gent d’Hong Kong’, ha anunciat el president estatunidenc, que també ha donat el vistiplau a un segon projecte de llei que prohibeix l’exportació de material com gasos lacrimògens, gas pebre, bales de goma i pistoles elèctriques per control·lar les protestes a Hong Kong. La nova legislació, que va ser aprovada per la Cambra de Representants amb només un vot en contra i per unanimitat al Senat, requereix que el Departament d’Estat certifiqui almenys una vegada a l’any l’autonomia de Hong Kong. Així mateix, podria donar lloc a sancions en contra dels alts càrrecs responsables de les violacions de drets humans durant les protestes. La Xina, que ha condemnat la mesura amb contundència, va convocar aquest dilluns l’ambaixador dels Estats Units, Terry Branstad, en senyal de protesta per l’aprovació del projecte de llei. Per a Pequín la llei és una eina que té la finalitat d’interferir en els assumptes interns del país, per la qual cosa ha pressionat Washington perquè ‘corregeixi els seus errors i no interfereixi en els assumptes d’Hong Kong i en els de la Xina’.

Summary: Trump ratifica la llei de drets humans que dóna suport a les protestes d’Hong Kong


Les últimes hores s’ha viralitzat un vídeo del president del govern espanyol, Mariano Rajoy, en una intervenció al congrés espanyol l’any 2006 en la qual defensava els referèndums. El compte Maldita Hemeroteca, vinculat a La Sexta, ha recuperat una part del discurs de Rajoy. ‘Davant una demanda tant legítima, tan en raó, amb un suport tan vigorós, no podem ni tan sols imaginar que un govern democràtic s’hi oposi i la rebutgi’, va dir. I va afegir: ‘Aquesta és la veu dels ciutadans senyories, és molt fàcil escoltar-la i convé fer-ho’. Cuando Rajoy defendía hacer referéndums: pic.twitter.com/CMFLczjyiy — MALDITA HEMEROTECA (@Mhemeroteca) 26 de setembre de 2017

Summary: Rajoy, el 2006 sobre els referèndums: ‘No podem ni tan sols imaginar que un govern democràtic s’hi oposi i la rebutgi’


El president d’ERC i diputat electe de Junts pel Sí, Oriol Junqueras, considera que la CUP és imprescindible per a aplicar el ful de ruta independentista. ‘Quina sort que tenim que sigui així’, ha dit en una entrevista a TV3. També ha subratllat el paper clau de Catalunya Sí que es Pot en l’obertura d’un procés constituent i ha evitat de valorar l’avenç de les negociacions entre Junts pel Sí i la CUP per a la investidura d’Artur Mas. ‘No se n’ha de fer un espectacle públic’, ha dit. Per una altra banda, creu que l’estat espanyol és incompatible amb la democràcia, com demostra l’encausament de Mas que, a parer seu, no l’inhabilita per continuar encapçalant el procés. Heus ací el vídeo de l’entrevista:

Summary: Junqueras: ‘La CUP és imprescindible per a fer la independència, i quina sort que sigui així’


El candidat a la presidència de la Cambra de Comerç de Barcelona Ramon Masià ha apostat per una candidatura unitària sota el seu lideratge, malgrat que ha concedit que està disposat a rellevar algunes de les persones amb les quals es presenta ‘a favor de qui pugui representar millor els interessos de l’empresariat’. En una atenció als mitjans prèvia a la formalització de la seva candidatura, Masià ha sostingut que vol fer ‘una candidatura inclusiva però des de la preparació i veterania’ i ha remarcat que s’està preparant des de fa més d’un any. ‘És bo que hi hagi una candidatura unitària’, ha remarcat Masià i ha assenyalat la complexitat de la Cambra com a raó per impulsar tan sols una. Masià ha argumentat que la unificació de candidatures s’ha de fer tenint en compte els plantejaments per a la Cambra que aquestes presentin: ‘Hi ha d’haver molta generositat pensada en el programa i no tant en els vuit cognoms catalans de cada candidat’. En aquest sentit, ha rebutjat que en aquestes eleccions, previstes per al 8 de maig, les candidatures hagin de ressaltar ‘qui té un cognom més poderós’. Per Masià, la seva candidatura representa la micro i petita empresa, a diferència de les altres i del que tradicionalment ha tingut representació en aquest ens: ‘Jo sóc un petit empresari, tinc una microempresa amb dotze col·laboradors i represento el gruix del 97% dels electors de la Cambra de Comerç, que són autònoms o empreses amb menys de nou treballadors’.

Summary: Ramon Masià aposta per una candidatura unitària per a la Cambra de Barcelona sota el seu lideratge


Elena Marisol Brandolini és la corresponsal a Catalunya del diari italià Il Fatto Quotidiano, un dels disset del país, i que gaudeix de dos milions de seguidors a Twitter. Aquesta economista, amb doctorat en relacions internacionals, i durant molts anys sindicalista, de mare espanyola, i amb besàvia catalana, ara viu a Sitges. Després d’haver seguit el procés català durant anys, n’acaba d’escriure un llibre centrat en la tardor passada. Es titula Piolin Imbavagliato i es presentarà dimecres que ve a Roma i el dia 25 de juny a Barcelona, a la llibreria italiana Le Nuvole. Brandolini ja n’havia escrit abans un primer, titulat Catalunya Espanya, el difícil encaix. Rep VilaWeb a casa seva. —Al vostre llibre, de què parleu? —He fet una crònica de dos mesos del procés català. Va de la Diada del 2017 fins a l’11 de Novembre, que és la manifestació per la llibertat dels presos. La manifestació més trista que he fet mai a la vida. N’he fet moltes. Moltíssimes. Però per primera vegada veia que la gent no volia respondre, o que ho feia amb una tristor tremenda. També en faig una prèvia, amb els atemptats d’agost, un capítol posterior que explica les eleccions del 21-D, i finalment un apèndix pensant en el lector italià, sobre el sistema judicial espanyol, per exemple, per donar-li context. El llibre intentar dibuixar una paràbola de la revolució dels somriures. El pas de l’alegria, la felicitat, la ingenuïtat, la il·lusió, fins al dol. L’última cosa és el dol. Hi ha una paràbola aquí que vull explicar. —Quina paràbola? —Bé, penso que hi ha hagut una derrota del moviment independentista. Això és clar per a mi. No vol dir que no es pot tornar a guanyar. Però va haver-hi una declaració de república que no va ser eficaç ni efectiva. I hem acabat amb repressió. Una repressió molt dura, amb dirigents presos, i les institucions intervingudes. Personalment, sempre he pensat que el poble català té dret de decidir sobre el seu esdevenidor. Però també penso que s’ha demostrat que la via unilateral ha fracassat. Això penso. I havent-ho dit, el llibre també posa de manifest que a Espanya hi ha problemes democràtics. —Quins? —Té un problema d’autoritarisme, que no vull comparar amb cap altre país perquè no té sentit. Però sí, hi ha un problema de democràcia inacabada. La democràcia no és completa. Hi ha residus de franquisme a l’estat espanyol. No únicament al govern, sinó als ganglis de l’estat. I és per culpa de la transició. Aquest llibre diu que el tema català és la punta de l’iceberg, i de fet és una denúncia d’això que passa. Perquè penso que una democràcia del segle XXI no hauria de tenir presos polítics ni exiliats ni cantants de rap a l’exili per una cançó. Són coses que, penso, cal denunciar. —Hi ha italians que encara pensen que això és la Lega Nord? Heu de lluitar contra aquest tòpic? —Fa anys ho pensaven. Ara, molt menys. Molt menys. Però és que han passat coses. El primer d’octubre ha tingut un impacte sobre premsa internacional molt fort. També sobra la premsa italiana. Veure amb els mateixos ulls què passa, i no llegir-ho als grans diaris espanyols, doncs és important. L’1-O va ser una mostra d’apoderament popular molt fort. Una cosa que ningú no s’esperava, i única. Coses així no es veuen. Va ser un punt de gir. Jo parlo del període de l’apoderament. És quan la premsa es posa al costat dels catalans perquè veuen que són pacífics. Però la percepció canvia amb la Declaració Unilateral d’Independència perquè no s’entén, i no agrada. —Parleu en el llibre de tres fases. —Primer hi ha el moment del vertigen, del 6 de setembre fins al 20-S. Després ve la fase de l’apoderament que va d’aquell dia fins al 3 d’octubre, la vaga de país. Una vaga de país només es pot fer a Catalunya. Jo sóc una ex-sindicalista. He fet moltes vagues a la meva vida. També polítiques. Però la de país, encara no l’havia vist. Una cosa molt catalana. I a partir del 3 comença la repressió. —Coses que vós no hàgiu entès personalment? —Tantes coses. Tantes. Ningú no ha entès perquè el 10 no es va proclamar la DUI. O perquè fou el 27. O perquè no es va fer una república efectiva. Tot i les explicacions de després, no s’entén. Crec que el moviment independentista hauria de fer una reflexió que no ha fet fins ara. I que refusa de fer una autocrítica i d’explicar per què la via unilateral ha estat derrotada. Recordo l’endemà de la DUI, el dissabte 28, que unes persones del meu entorn creien que vivien en una república independent, i unes altres en una autonomia del regne d’Espanya. Era un estat a la carta. I això va generar una confusió molt gran. Penso que hi ha hagut molts errors: ingenuïtat, pressa, simbolisme excessiu, infravaloració de què passava, de les forces pròpies i de les de l’adversari. A Catalunya hi havia almenys mitja societat que pensava la cosa contrària. I per a mi el problema no és de legalitat. Hi ha hagut processos mundials que han determinat una legalitat nova a través de la desobediència. Per a mi el problema és el consens. 2,3 milions de vots són molts. I no sembla que minvin. Al contrari. Però no en són la majoria. I això crec que és un problema. Si això que vols és decidir per a tothom, això és un problema. Per això crec que un referèndum pactat deurà ser benvingut. —I una cosa que no hagi entès de l’estat espanyol? —Jo puc entendre que un estat defensi la seva integritat territorial. Em sembla normal. Això que no he entès, i crec que s’han equivocat, és per què han fet créixer l’independentisme no afrontant la situació. No s’entén que un govern davant un problema tan gran com aquest no hi faci res. I no és solament miopia. És la idea que es té de l’estat. Una connotació autoritària. Una imposició. Crec que s’han equivocat molt. I mira què et dic: si arriben a acceptar un referèndum potser l’independentisme no el guanyaria. L’independentisme, en canvi, ara ha crescut. Han alimentat, sobretot, el sentiment de separació. És com ho veig en moltes persones després de l’1-O. —Del ministre Borrell, què en penseu? —Del punt de vista europeu, Borrell és una figura eminent, coneguda i amb experiència. Sé que recentment ha tingut paraules molt dures respecte de l’independentisme. Però no crec que sigui un motiu suficient per a dir que no hi ha possibilitat de diàleg. —Els italians, en general, quins dubtes tenen? —No entenen per què voleu fer un estat. Poden entendre la qüestió democràtica, i que vulgueu decidir. Però entenen poc que vulgueu fer un estat. ‘A Europa, per què un altre?’ Això diuen. Jo a les presentacions ho centro molt sobre el tema democràtic. És la cosa que més m’interessa. Independentisme? Treballeu per fer-la. Però ara, l’emergència, la teniu amb els presos.

Summary: Elena Marisol Brandolini: ‘Hi ha residus de franquisme, a l’estat espanyol’


Llegeixo en una nota de premsa de la Generalitat de Catalunya que la consellera d’Agricultura, Teresa Jordà, vol posar al mateix nivell els espais agraris i els espais naturals protegits. Reivindica l’ordenament dels primers mitjançant la nova Llei dels espais agraris que ja es tramita al parlament. Té la intenció de planificar-los i gestionar-los amb la finalitat que puguin complir el seu objectiu, que és produir aliments de manera sostenible i respectuosa envers el medi. ‘Quan parlem d’ordenació del territori, també podrem parlar d’ordenació dels espais agraris, que són el 90% del nostre territori’, ha dit la consellera. El text al qual em refereixo també diu: «Fa dues setmanes, es va presentar al Parlament de Catalunya la Proposició de llei d’espais agraris amb la qual es dóna resposta a una reivindicació històrica del sector i del territori i a les demandes del Parlament mateix, que ha apressat de manera reiterada sobre la necessitat d’una llei d’espais agraris. La tramitació de la Llei va decaure amb la imposició de l’article 155 i ara s’han de tornar a iniciar els tràmits parlamentaris. El text de la Llei té el suport del Departament d’Agricultura, Ramaderia, Pesca i Alimentació i ha estat concertat amb les principals entitats del sector, amb l’objectiu de dotar el país d’una Llei que permeti planificar i actuar tenint en compte el sector agrari com a productor d’aliments, equilibrador del territori i cohesionador social. Els objectius de la Llei d’espais agraris són, d’una banda, definir bé què són aquests espais i identificar aquells que tenen un alt valor agrari, amb l’objectiu de preservar-los, i, d’altra banda, posar en funcionament un mecanisme que permeti mobilitzar al màxim les terres en desús, amb transparència i garanties, per tenir el màxim de superfície agrícola en condicions de producció per avançar en la sobirania alimentària, garantir la gestió sostenible del medi i afavorir el relleu generacional, cosa que facilitarà que més joves es puguin incorporar a l’activitat agrària i el dimensionament d’explotacions professionals que ho necessitin.» Paisatge sublim contemporani Aquesta informació es vincula amb els valors no quantificats que aporten l’agricultura i la pagesia, dels quals parlàvem la setmana passada en aquesta secció. Però també lliga amb els valors de paisatge i amb les reflexions que aporta un llibre que fa poques setmanes que ha arribat a les llibreries, Lo sublime contemporáneo. Paisajes de la perplejidad (editorial Àmbit), de Pere Sala i Martí, actualment director de l’Observatori del Paisatge de Catalunya. És un llibre de fotografies fetes per ell mateix, amb l’aportació de textos propis i de cinc estudiosos del paisatge des d’àmbits diversos: la geografia, la història de l’art i l’estètica, i l’arquitectura. Perquè les imatges serveixen de pretext per a interrogar-se i reflexionar sobre com ha canviat la idea de paisatge sublim d’ençà del romanticisme (i d’abans i tot), i quina és l’atracció de l’abisme contemporani, què marca avui el paisatge sublim. I dic que el paisatge sublim contemporani és vinculat a l’agrari perquè, tal com escriu al començament del llibre el geògraf Francesc Muñoz, director de la col·lecció: «El creixement de les ciutats i la urbanització del camp, la construcció del territori i la destrucció dels hàbitats naturals han estat la cara A i B de la modernitat dels segles XIX i XX en tot el planeta.» El llibre de Pere Sala combina la mirada entrenada i afinada d’un especialista en paisatges amb la reflexió sobre un dels grans temes de l’humanisme, el paisatge sublim, abordat per la filosofia i la història de l’art de tal manera que han determinat profundament en la cultura occidental com ens commovem davant d’un paisatge, d’una natura salvatge de bellesa exaltada. Ara aquesta natura pren unes altres dimensions, lligades a la intervenció desproporcionada i agressiva de l’home a i les conseqüències que se’n deriven. Les fotos de Pere Sala mostren sovint l’abandó de grans infrastructures industrials, però també la immensitat de paisatges que semblen infinits. Molt sovint la seva mirada també aporta una ironia que fa somriure i que sempre és una lectura polisèmica de la imatge. Tal com el geògraf Joan Nogué explica al pròleg amb gràcia narrativa i expressiva: «L’experiència del sublim va adquirir gran rellevància al segle XVIII, i va ser entesa a partir d’Edmund Burke com un temor controlat que genera plaer estètic, que atrau l’ànima i és present en allò que és immens, allò infinit, el buit, la soledat, el silenci; és una bellesa extrema capaç de conduir a qui l’experimenta a l’èxtasi que va més enllà de la racionalitat.» I com diu Pere Sala: «La contemporaneïtat ha creat nous paisatges capaços de generar sensacions contradictòries, de grandiositat, de sorpresa o d’eufòria, sovint difícils d’entendre, però no per això menys seductores. Són paisatges que de sobte ens inquieten i ens provoquen estranyesa, però que també ens atrapen i captiven.» I també: «El sublim contemporani ja no només és una qüestió estètica. La petjada humana és tan present a tot arreu que, d’alguna manera, remet a una complexa xarxa de relacions ètiques i polítiques amb la naturalesa.» Més enllà del sublim i tornant al començament, a la gestió necessària dels paisatges agraris, que és gestió del territori, és important que la consellera cerqui el saber i l’assessorament de l’Observatori del Paisatge de Catalunya per a tenir una Llei dels espais agraris en consonància amb criteris de paisatge contemporanis i amb els catàlegs de paisatge de Catalunya, que contenen un gran coneixement del territori.

Summary: El sublim i els paisatges agraris


Desenes de persones s’han concentrat davant la prefectura de Perpinyà per demanar que enguany es tornin a convocar oposicions de català. La concentració, convocada per l’Associació per l’Ensenyament del Català (APLEC), ha comptat amb el suport dels sindicats CGT, SNES i SUD. Una representació de cada entitat ha entrat a la prefectura: un delegat del sindicat CGT, un del SNES, un del SUD, un membre del Col·lectiu de Professors i el president de l’APLEC. Avui s’acabael termini per a les inscripcions als concursos de l’ensenyament i, si res no canvia, ningú no es podrà apuntar a la formació per a ser professor de català de secundària. D’ençà que es va saber la notícia, es van mobilitzar associacions, sindicats i polítics. L’APLEC ha enviat una carta oberta a Emmanuel Macron per provar de frenar aquesta suspensió. 📣 finalitza la concentració davant la Prefectura de Perpinyà. Hem traslladat la preocupació pel tancament del CAPES en català amb el suport del clam al carrer: Volem CAPES en català! pic.twitter.com/KB3ZffxMFD — APLEC (@AssoAPLEC) October 9, 2019

Summary: Manifestació a Perpinyà en defensa de l’ensenyament en català


Com a mínim, dos jutjats catalans investiguen la pèrdua de visió en un ull de dues persones per culpa d’impactes de projectils de la policia durant les manifestacions contra la sentència del Tribunal Suprem sobre l’1-O el passat mes d’octubre. Es tracta d’un jutjat del Prat de Llobregat, que ha assumit el cas d’una persona que era a l’aparcament de la T-1 de l’aeroport el 14 d’octubre mentre hi actuava un grup de policies amb pilotes de goma i un parell de mossos d’Esquadra amb projectils de foam. L’altre cas s’investiga a Barcelona i és el d’una persona afectada per bala de goma de la policia espanyola a la plaça d’Urquinaona el divendres 18 d’octubre. En tots dos casos, el Centre Irídia per la Defensa dels Drets Humans s’ha fet càrrec de l’acusació particular o popular.

Summary: Dos jutjats investiguen dues pèrdues d’ull per projectil policíac durant la resposta a la sentència


El dirigent del PSOE i candidat a la investidura, Pedro Sánchez, ha assumit ‘errors’ de la seva formació i el seu govern en la gestió de la crisi catalana, però ha instat a JxCat a fer igual i renunciar a la unilateralitat. Per aquest motiu ha demanat a la portaveu de JxCat, Laura Borràs, que reconsideri el no de la seva formació i no cerqui ‘excuses’ que segons que ha afirmat tenen més a veure amb la situació electoral a Catalunya que no pas amb la solució de la crisi. Sánchez ha fet aquestes manifestacions en resposta a la intervenció de Borràs, que prèviament ha denunciat a l’hemicicle el ‘cop d’estat’ de la Junta electoral espanyola (JEC) i ha advertit Sánchez que ‘no hi ha solució per a Espanya si es continua amb la repressió’. A la contrarèplica, Borràs ha respost que qui aplica sistemàticament la unilateralitat és l’estat espanyol. Sánchez li havia dit que era contradictori defensar alhora el diàleg i la via unilateral i la portaveu de JxCat ha replicat: ‘No és contradictori de defensar el diàleg i inhabilitar un dels interlocutors?’, en referència a la inhabilitació de Quim Torra per part de la JEC. Sobre l’assumpció d’errors, Borràs ha demanat si cal ‘pagar amb més presó, més exili i més dolor’. 🎥 @LauraBorras: "Qui ha aplicat sistemàticament la unilateralitat és l'Estat espanyol. Avui hi ha un ple al @parlamentcat perquè unilateralment es vol cessar al president que ha escollit la ciutadania. No és contradictori defensar el diàleg i inhabilitar un dels interlocutors?" pic.twitter.com/jqEenHVnjo — Junts per Catalunya 🎗 (@JuntsXCat) January 4, 2020 Borràs ha instat Sánchez i també el dirigent d’Unides Podem, Pablo Iglesias, a atrevir-se a liquidar la repressió i ha interpel·lat el primer per aclarir si ‘algun dia tindrà el valor de preguntar democràticament als catalans què volen’. Prèviament, el president espanyol en funcions ha assumit els errors del seu govern, del seu partit i de l’executiu de Mariano Rajoy, a qui ja havia advertit –ha afirmat– que calia ‘obrir una via democràtica’ per resoldre ‘un conflicte polític’ i que la via judicial era perillosa. Ara, segons Sánchez, ‘ens trobem a una situació on hem de donar resposta partint de la política a decisions judicials que responen a una altra dinàmica’. Per aquest motiu ha apuntat que en primer lloc acata la sentència del Tribunal de Justícia de la Unió Europea (TJUE) sobre la immunitat de Junqueras com si fos la decisió d’un tribunal propi. ‘Jo comparteixo l’anàlisi de l’advocat de l’estat que les sentències del TJUE són sentències d’un tribunal nacional i que cal assumir des de l’àmbit nacional’, ha dit. En tot cas, ha demanat a JxCat que faci igual. ‘Si tots hem d’assumir part de la culpa i responsabilitat del contenciós territorial que passa al nostre país’, ha apuntat, cal que l’independentisme assumeixi que va ser un ‘error la declaració unilateral d’independència i que Puigdemont no convoqués unes eleccions’. Segons Sánchez, cal ‘recomençar’ perquè per als ciutadans els és ‘difícilment comprensible que es vulgui fer seure Espanya a dialogar amb Catalunya i alhora impedir amb el seu vot al costat de la dreta que es constitueixi la taula de diàleg’. Cal, ha dit, cercar una entesa que permeti de votar ‘un acord, no una ruptura’. Conversen després de la intervenció Quan s’ha acabat la intervenció de Borràs, Sánchez i la portaveu de JxCat han estat conversant una estona al costat de l’escó del president del govern espanyol en funcions. Borràs també va parlar ahir amb la portaveu socialista, Adriana Lastra, al passadís que fa la volta a la cambra.

Summary: Borràs a Sánchez: ‘No és contradictori defensar el diàleg i inhabilitar un dels interlocutors?’