El mapa electoral dels Països Catalans presenta unes característiques singulars en les eleccions europees. Junts per Catalunya ha guanyat a la major part del Principat, però ERC ha estat la força més votada a les Terres de l’Ebre i ha obtingut bons resultats a la rodalia de Barcelona. A Catalunya Nord, malgrat que les eleccions europees les ha guanyades l’Agrupament Nacional de Marine Le Pen, la coalició de verds i sobiranistes hi ha esdevingut la primera força de l’esquerra i la tercera de tot el territori, i s’ha imposat en alguns municipis de l’oest. Vox i Ciutadans no han guanyat en cap municipi dels Països Catalans,i els Republicans francesos només en un. Però la força més votada canvia de municipi en municipi, com podeu comprovar en aquest mapa. Amplieu-lo per poder veure els resultats complets amb més facilitat.

Summary: El resultat de les eleccions europees a cada municipi dels Països Catalans


El consell de ministres espanyol apartarà avui Irene Lozano de la secretaria d’estat d’España Global. Així n’ha informat la Moncloa, que ha avançat que la recol·locarà com a presidenta del Consell Superior d’Esports, allunyant-la de la plataforma des d’on s’ha dedicat a calumniar l’independentisme a l’estranger. La substituirà al càrrec Manuel Muñiz, actual degà de l’Escola d’Assumptes Globals i Públics de l’IE Business School. Poc abans de les eleccions espanyoles, Muñiz va publicar un article conjunt amb el professor de ciències polítiques de la Universitat Carlos III de Madrid Vicente Palacio al diari El País on enumerava els actuals reptes que considera que té Espanya. Entre ells hi havia el que anomena el ‘nacionalpopulisme’ i la dependència del sistema polític espanyol dels partits catalans i bascs. Irene Lozano, la intoxicadora global Lozano, ex-diputada d’UPyD fitxada per Pedro Sánchez per a les files del PSOE, va ser la mà dreta de l’ex-ministre espanyol Josep Borrell, que li va encarregar la tasca de convertir l’Alt Comissionat per a la marca España en l’España Global per a contrarestar la tasca de les delegacions internacionals de la Generalitat de Catalunya. Tanmateix, les polèmiques l’han perseguida durant el temps que ha estat al capdavant d’España Global i que ha aprofitat el càrrec per a ser entrevistada en mitjans internacionals. En una entrevista a la BBC va obviar la presumpció d’innocència anomenant els presos polítics com a ‘dirigents que han comès delictes’, malgrat que el judici no havia ni començat. Pocs mesos després, en una entrevista a Sky News, va comparar el referèndum del Primer d’Octubre amb una violació. L’acció de Lozano li va costar una querella del president Quim Torra per prevaricació, calúmnies i obstrucció a la justícia. Segons que ha explicat la Moncloa, en el nou govern espanyol la secretaria d’España Global no estarà tan centrada a combatre la imatge internacional de l’independentisme, sinó que inclourà diplomàcia econòmica, en línia amb el perfil de la nova ministra espanyola Arancha González Laya, ex-directora executiva del Centre de Comerç Internacional. Amb tot, González Laya ha donat més pes a España Global i hi ha posat sota la seva òrbita la comunicació pública, gestionada des de l’Oficina d’Informació Diplomàtica (OID).

Summary: Sánchez aparta Irene Lozano d’España Global


Els diversos partits independentistes amb representació al congrés espanyol —ERC, JxCat, EH Bildu, BNG i la CUP— han deixat plantat Felipe VI en l’acte d’obertura de la legislatura. En aquest sentit, les formacions han signat una declaració titulada ‘No tenim rei‘, en què argumenten que ‘la societat catalana, basca i gallega rebutgen majoritàriament la figura d’una institució anacrònica hereva del franquisme, que se sustenta en l’objectiu de mantenir i imposar la unitat d’Espanya’. A més, consideren que Felipe VI no és un interlocutor vàlid perquè no li reconeixen cap funció política. ‘Encara menys quan el seu paper envers les nostres nacions no ha sigut un altre que el d’intentar imposar projectes i valors antidemocràtics, com va quedar demostrat en el discurs autoritari pronunciat el 3 d’Octubre’, argumenten. Finalment, conclouen que la monarquia espanyola és per essència contrària als valors republicans de llibertat, igualtat i democràcia. ‘Una democràcia real només serà possible des de la ruptura amb l’herència, les bases i valors que representen el rei i la seva figura’, conclouen. Llegiu la declaració conjunta:

Summary: Les forces independentistes deixen plantat Felipe VI en l’obertura de la legislatura


El líder de Podem, Pablo Iglesias, ha volgut negar el caràcter plebiscitari de les eleccions del 27-S. En una entrevista a la Cadena Ser, ha considerat que aquestes seran unes eleccions ‘autonòmiques’ i que ‘en termes jurídics no és viable que unes eleccions a Catalunya defineixin la relació amb la resta de l’estat’. Iglesias diu que no vol ‘que Catalunya se’n vagi ‘ d’Espanya i que prefereix ‘seduir Catalunya d’una manera diferent a la malaptesa de Fernández Díaz, que insulta a Pep Guardiola perquè es presenta a unes eleccions, o a la del PP, que han fabricat independentistes’: ‘Quan un va a Catalunya i veu les coses des d’allà diu: clar, és normal que molts catalans vulguin marxar’, ha declarat. ‘Em semblaria una irresponsabilitat que la majoria dels catalans no volguessin continuar a Espanya i fóssim indiferents a aquesta realitat’, ha dit. Tot i que li ‘semblaria bé’ que els catalans votessin sobre la seva relació amb l’estat, considera que aquesta qüestió s’ha de resoldre en el marc d’un procés constituent espanyol que elabori una nova constitució que garanteixi ‘de manera efectiva’ drets com l’educació i alhora que servis per afrontar la qüestió territorial. Per això, i malgrat els esdeveniments, per Iglesias les eleccions del 27-S no són sinó unes eleccions ‘autnoòmiques’, i considera que ‘només Artur Mas ho planteja com un sí o un no’. Per Iglesias, la relació entre Catalunya i Espanya és una qüestió de formes: ‘Intueixo que amb una manera més tolerant de fer les coses a Espanya hi hauria una majoria de catalans que estarien encantats de buscar una fórmula amb què poguéssim continuar caminant junts en què puguem seguir caminant junts, però si no és així cal acceptar-ho’.

Summary: Pablo Iglesias diu que les eleccions a Catalunya no poden definir la relació amb l’estat


La portaveu del govern, Meritxell Budó, ha dit que la Generalitat ‘serà diligent’ per a permetre que el vice-president Oriol Junqueras pugui sortir de la presó per a anar al ple del Parlament Europeu de dilluns vinent: ‘Per indicació del president Torra, aquest govern serà diligent per a permetre que el senyor Oriol Junqueras pugui assistir com a eurodiputat en el ple que se celebrarà a Estrasburg’. ERC, molesta amb JxCat per les declaracions de Budó sobre Junqueras A la conferència de premsa posterior a la reunió del consell executiu, Budó ha dit que confia que el Tribunal Suprem espanyol acatarà la sentència del Tribunal de Justícia de la Unió Europea i l’alliberarà perquè pugui assistir-hi, i ha instat el Suprem a acatar la justícia europea. ‘Si no és així i hi ha un altre mecanisme que possibiliti el fet que el vice-president Junqueras pugui assistir com a eurodiputat al ple del Parlament Europeu, aquest govern està preparat i serà diligent per indicació del president Torra per a fer-ho possible’, ha insistit. Budó ha evitat de respondre, a preguntes dels periodistes, si el govern ordenaria que s’obrís la presó de Lledoners i tampoc ha concretat res sobre si hi ha una altra via que no sigui per decisió del Suprem. El Suprem té tres dies per a alliberar Junqueras Vegeu la intervenció de Budó. En un primer moment, fonts de Presidència han explicat a VilaWeb que el govern seria ‘diligent’ en el cas que Junqueras demanés un permís penitenciari per a viatjar dilluns a Estrasburg en el cas que el Suprem no l’alliberi. Tanmateix, hores després les mateixes fonts han atribuït la via del permís penitenciari a un ‘error d’entesa’ a partir de les declaracions de Budó. Nota: Una primera versió d’aquesta notícia portava per títol ‘El govern garantirà que Junqueras sigui a Estrasburg faci el que faci el Suprem’, que ha estat modificat perquè no era prou precís.

Summary: Budó diu que el govern facilitarà la presència de Junqueras a Estrasburg


Només el ministre d’Afers Estrangers, Josep Borrell, ha vist la suposada escopinada que li ha propinat un diputat d’ERC. Membres de la direcció del PSOE que s’asseuen a les primeres files del congrés espanyol han admès que no han vist res. La portaveu del partit, Adriana Lastra, ha dit que als periodistes que ‘no he vist’ que Joan Capdevila escopís al ministre. Segons l’agència Europa Press, altres alts càrrecs del PSOE s’han expressat d’una manera similar. ERC desmenteix que un diputat hagi escopit a Borrell Lastra també ha agraït la decisió de la presidenta del congrés, Ana Pastor, de retirar les paraules ‘colpista’ i ‘feixista’ del diari de sessions. A més, ha acusat directament el PP de fomentar la crispació a la cambra i la societat. D’altra banda, Jordi Salvador, el diputat d’ERC assenyalat com el responsable d’escopir al ministre, ha assegurat que cap membre del grup parlamentari ha escopit. Per això considera que les acusacions de Borrell són ‘un numeret indigne d’un ministre.’ A més, Salvador agraeix el suport rebut per part d’altres parlamentaris ‘inclosos diputats del PSOE.’ Borrell se confunde o miente. Nadie le escupió: lo afirmo. Ningún compañero lo vio, no hay ni una mancha en ninguna foto, ningún compañero suyo hace ninguna expresión de repulsa…Todo fue un numerito indigno de un ministro. Gracias por el apoyo de tantos incluídos dipus del PSOE pic.twitter.com/3pjeD8mjJ5 — jordi salvador duch (@jsalvadorduch) November 21, 2018 Tardà vol reunir-se amb Pastor El diputat d’ERC al congrés dels diputats Joan Tardà ha demanat a la presidenta de la cambra espanyola, Ana Pastor, mantenir una reunió per intentar calmar els ànims i rebaixar la tensió política, després que aquest dimecres al matí s’hagi acabat expulsant de l’hemicicle el republicà Gabriel Rufián. Tardà ha sol·licitat veure’s amb Pastor abans que acabi el dia o durant aquest dijous. El diputat d’ERC vol rebaixar el to de l’enfrontament que ha provocat l’expulsió de Rufián, l’acusació del ministre d’Exteriors Josep Borrell que un republicà l’ha escopit, i la condemna rotunda del president del govern espanyol, Pedro Sánchez.

Summary: La direcció del PSOE no ha vist l’escopinada que denuncia Borrell


La Generalitat vol incrementar la presència valenciana a Brussel·les per a tenir més participació en la presa de decisions a la Unió Europea i obtenir més quantitat de fons europeus. Per això, facilitarà que tots els departaments del govern tinguin funcionaris a l’oficina de Brussel·les. El president de la Generalitat, Ximo Puig, ha participat en la Comissió Interdepartamental d’Acció Exterior i Relacions amb la Unió Europea, que ha tractat sobre la relació d’una autonomia ‘profundament europeista’ i sobre un programa de viatges institucionals del govern a altres països, que inclou Mèxic, el Marroc i la regió xinesa de Sichuan. Puig ha dit que volien ser més presents en la presa de decisions de la Unió Europea i que cada departament de la Generalitat participés directament en l’Oficina de la Generalitat a Brussel·les amb personal funcionari perquè tots els programes tinguin la millor implantació possible. Pel que fa a la política relacionada amb la Unió Europea, la Generalitat ha alertat tots els seus departaments de la possibilitat d’un Brexit dur i ha dit que calia actualitzar el pla de contingència aprovat fa uns mesos.

Summary: Tots els departaments del Consell tindran presència a Brussel·les


«Saps qui és Giovanni Pico della Mirandola?», em pregunta Jean Bricmont ja ben avançada la nostra conversa i a continuació me’n fa un resum ràpidament: «Va ser un autor italià del Renaixement. Se suposa que va escriure sobre totes les coses sabudes i cognoscibles, sobre les no cognoscibles, i també d’altre tipus. O alguna cosa així.» Li he preguntat quines àrees de la recerca científica segueix amb més interès i mig en broma, mig de veritat, admet veure’s un pèl reflectit en el filòsof italià: «Tendisc un poc a ser així: m’interessen moltes coses, però no seguisc res amb detall.» La ironia al darrere de De omnibus rebus et de quibusdam aliis (“Sobre totes les coses i també d’altres”), títol d’una de les obres de Giovanni Pico della Mirandola, sens dubte li para bé a Jean Bricmont (Brussel·les, 1952), professor de Física de la Universitat Catòlica de Lovaina (UCL) i escèptic per autodefinició. Bricmont és coautor de la controvertida obra Impostures intel·lectuals, en què ell i el també físic Alan Sokal van posar en evidència l’ús abusiu i gairebé aleatori de vocabulari i conceptes científics per part de pensadors tan eminents com Jacques Lacan, Jean Baudrillard o Paul Virilio. L’objectiu era criticar una deriva del postmodernisme cap a la xerrameca poc argumentada, però no per això menys grandiloqüent, que es revestia d’autoritat «científica» per tal de fer callar qualsevol qüestió abans que aquesta fóra plantejada. Jean Bricmont, però, paradigma del científic racional, és un home avesat a fer preguntes, per incòmodes que aquestes resulten. Aquesta qualitat el fa un paternaire ideal per a Richard Dawkins (Nairobi, 1941), una de les figures científiques amb més influència de la segona meitat del segle XX i començament del XXI, tant fora com dintre de l’àmbit científic. L’obra clau de Dawkins gairebé no necessita presentació: The selfish gene (“El gen egoista”) va marcar una fita en la teoria evolutiva, en posar el focus en els gens com a protagonistes dels processos que guien la selecció natural descrita per Charles Darwin. També va representar un moment crucial en la carrera del mateix Dawkins, que a partir d’aleshores es convertiria en referència indiscutible tant en el món de la biologia com en el de la divulgació. Docent a la Universitat d’Oxford durant més de quinze anys, en 1995 la trajectòria de Dawkins va ser reconeguda amb el seu nomenament com a Professor Charles Simonyi de la Càtedra de la Comprensió Pública de la Ciència de la mateixa universitat. Avui, però, molts el coneixen per la seua croada incansable contra la religió, empresa amb un nivell d’intensitat que li ha comportat no poques crítiques, fins i tot dins de la mateixa comunitat científica. No obstant això, un dels eixos de la campanya de Dawkins contra el pensament religiós és precisament demostrar que la ciència ja proporciona a la humanitat suficients elements dignes d’esbalaïment sense que calga recórrer al misticisme: «La ciència és meravellosa, és poètica», afirma. «Té com una mena de valor espiritual que hauria d’ésser valorat com ho són les arts, la poesia, la literatura… Sempre he tractat de defensar la ciència com la gran herència cultural que és.» Per atractiva que resulte aquesta mirada, Bricmont no tarda a confessar tenir una visió prou més «pessimista» que la de Dawkins. El contrast entre ambdós ens serveix per a abordar dues facetes de la ciència contemporània durant la nostra conversa: d’una banda, la poderosa utilitat del pensament i el fet científic davant la ignorància i el frau; de l’altra, les vicissituds menys utòpiques de l’estructura institucional i acadèmica que sustenta la recerca científica actual. Pots llegir la conversa sencera a la web de Mètode. Susanna Ligero. Què és Mètode?

Summary: Dues veus per la ciència i la raó


Pluja, fred, neu a cotes baixes i vent fort. L’hivern arribarà de cop avui i fins diumenge a la matinada, segons les previsions meteorològiques. Hi ha uns quants avisos per risc de nevades a cotes baixes a moltes comarques del país. Poden caure més amunt de 1.000 metres, i es preveu que vagin baixant de cota: fins a 500 metres, o 300 i tot. Segons el Servei Meteorològic de Catalunya, començarà nevant al Pirineu i al pre-Pirineu i al massís del Port, d’una manera generalitzada. Nevarà a totes les zones muntanyoses del pre-litoral del Principat, a la serralada Transversal, a l’altiplà de la Segarra i a les comarques de la Catalunya Central. Us oferim un seguiment, minut a minut:

Summary: La nevada emblanquina bona part del país


Junts per Catalunya ha registrat al Parlament de Catalunya la petició perquè els seus tres diputats exiliats a Bèlgica –Carles Puigdemont, Lluís Puig i Clara Ponsatí– puguin delegar el vot en el ple d’investidura. Ara la nova mesa del parlament haurà de prendre una decisió abans del ple. Ahir, a la sessió constitutiva del parlament els tres diputats que són a la presó van poder votar per mitjà del vot delegat. La mesa va permetre que Marta Rovira diposités el vot d’Oriol Junqueras i Jordi Turull va votar en nom de Jordi Sànchez i Joaquim Forn.

Summary: Puigdemont, Puig i Ponsatí demanen formalment el vot delegat des de Brussel·les


La mesa del parlament decidirà si admet a tràmit la Iniciativa Legislativa Popular (ILP) perquè la cambra torni a declarar la independència, tal com va fer l’octubre de 2017. La iniciativa l’ha presentat la plataforma Unitat per la Independència. La ILP va ser registrada el 13 de juny i la mesa ha de decidir si li dóna el vistiplau. Si és així, s’obrirà un termini perquè els promotors recullin les 50000 signatures necessàries perquè la proposició es debati al parlament. La ILP reprodueix el text de la declaració d’independència que Junts pel Sí i la CUP van signar el 10 d’octubre 2017 després que el president Carles Puigdemont suspengués la declaració de la república catalana. El document vegeu el PDF Tot i que no tenia validesa jurídica, el document va servir per a reiterar el compromís d’ambdós partits amb la independència, que s’acabaria votant en el ple del 27 d’octubre.

Summary: La mesa decideix si tramita una ILP que demana de tornar a fer la DUI


No és pas la primera vegada que li ha passat a Albert Rivera, de ser víctima d’atacs per la seva condició de català. Aquesta vegada ha estat el locutor Federico Jiménez Losantos, que avui al matí, des dels micròfons d’EsRadio, l’ha atacat fins a la desqualificació personal: ha començat criticant-lo pel fet de no ser contundent contra les mesures fiscals que preveu el PP, ni contra la immersió lingüística. I l’ha acabat qualificant de ‘beneit de províncies’.

Summary: Albert Rivera, víctima de la catalanofòbia de Jiménez Losantos


Dilluns el batlle de Palma, José Hila, va nomenar el seu equip de govern, que per primera vegada inclourà una regidoria de Família, feminisme i LGTBI. Qui l’assumeix és Sonia Vivas, novella en política. El mes de gener va abandonar una carrera de catorze anys com a policia local de Palma, víctima de l’homofòbia de dos companys del cos i assetjada per haver participat en la instrucció del cas Cursach, que investiga una trama mafiosa entre polítics i agents de policia. En el repartiment de regidories, es va arribar a especular que Vivas es faria càrrec de Seguretat Ciutadana i, per tant, dirigiria els agents que li havien fet ‘la vida impossible’, en paraules seves. Finalment no ha estat així, però confia que des de l’àrea de Justícia Social, Feminisme i LGTBI també podrà arribar fins a la policia. —Al vostre Twitter us definiu com a policia, denunciant de corrupció, lesbiana, d’esquerres, feminista i catalana. Expliqueu-nos-ho. —Vaig néixer a la Vall d’Hebron de Barcelona i vaig créixer al Prat de Llobregat. El meu pare és de Càceres i la meva mare és de Badajoz, en una família de classe mitjana-baixa. Sóc alumna de l’escola pública catalana, al col·legi Pompeu Fabra, per això sóc bilingüe. I vaig venir a viure a Mallorca quan tenia divuit anys. Vaig passar un estiu a Eivissa i com que em va agradar tant i tenia ganes de veure món i de fer coses, vaig pensar que Mallorca seria igual que Eivissa però amb universitat . I vàrem venir amb una amiga a viure aquí. Vaig estudiar pedagogia, també em vaig graduar en educació social i després vaig fer el màster en ciències forenses. —El 2016 participeu en la instrucció del cas Cursach i us poseu a disposició del fiscal anticorrupció. Com va anar? —El cas encara era sota secret de sumari. Feia catorze anys que treballava de policia en una unitat d’intervenció nocturna i allà havia vist coses que llavors m’havien cridat molt l’atenció i que tenia al cap. Volia aportar tot allò que pogués ser d’utilitat i ajudar a posar llum a tot allò que passava. Primer vaig anar a la fiscalia, després al grup d’emblanquiment de capitals de la policia i després al jutjat. I ho vaig explicar tot. —Què havíeu vist? —Doncs moviments irregulars de companys en ràtzies de drogues, intervencions que fèiem que no eren normals . Fins i tot vaig denunciar allò que en aquell moment vaig considerar un muntatge policíac amb una arma de foc que creia que havien encolomat a un home només per incriminar-lo. Vaig estar més de cinc hores declarant. —Molta pressió, suposo. —Sí. Recordo molt bé quan vaig vincular dos pisos d’Iñaki Urdangarin intervinguts per Hisenda en una finca d’un policia local que en aquell moment tenia una entitat a Colòmbia. Recordo que a la secretària judicial li van quedar els dits garratibats. Hi havia un silenci, en aquella habitació tan petita… Semblava la cabina dels germans Marx, perquè hi havia vuit o nou advocats, membres del grup d’emblanquiment de capitals, el jutge, el fiscal i jo. El silenci era tal que només sentien els cossos dels advocats tremolant dins els vestits. Molta incomoditat. Però bé, encara s’ha de veure si això s’investiga. —Però alhora també vau denunciar l’homofòbia de què éreu víctima. —És que la primera vegada que vaig anar a la policia només vaig explicar el tema de l’homofòbia que patia, no vaig parlar de la corrupció interna. Jo sabia que des que denunciés a la policia fins que em cités el jutge passaria un temps i tenia por que durant aquest temps em fessin la vida impossible i em passés alguna cosa. Els policies que vaig denunciar per homofòbia també eren dins la gran causa i em vaig esperar que em cridés el jutjat per a explicar-ho tot. Llavors, la causa per homofòbia, la persecució de què vaig ser objecte pel fet de ser lesbiana, es va separar del cas Cursach. —I els van sentenciar? —Sí, a sis anys i mig de presó. Van estar uns quants mesos tancats. En vaig denunciar tres i en van condemnar dos, que també són investigats pel cas Cursach per espionatge i un, fins i tot, per tràfic de drogues. Una barbaritat. —I per què decidiu de sortir del cos? —Va ser el gener d’aquest any. Vaig ser víctima d’un assetjament col·lectiu. Des del moment en què vaig denunciar la corrupció i es va aixecar el secret de sumari, vaig ser objecte de persecució constant. I vaig donar-hi resposta començant a escriure a Diario16, on explicava coses que havia denunciat, la meva visió de la policia des del punt de vista feminista, seguretat pública… Aquests articles van molestar molt els agents perquè no estan acostumats que un policia digui què pensa. Si un policia diu que té un pensament feixista no passa res, però si tens una ideologia d’esquerra i a favor de les llibertats, doncs ets perseguit i ets dissident. Aleshores, no vaig parar de denunciar i dir el que creia i ells em van respondre fent recollides de signatures per expulsar-me del cos. De fet, al cos de policia local em van obrir un expedient disciplinari per haver criticat les càrregues de l’1-O que es titulava ‘La nostra destra policia ideològica‘. —Déu n’hi do. —A mi m’han perseguit dins la policia pel fet de ser demòcrata, per haver dit que aquestes càrregues havien estat una vergonya, i que jo em sentia avergonyida com a policia d’haver de vestir el mateix uniforme que els agents que hi havien participat. Al final me’n vaig anar per decisió meva, perquè hi havia diversos processos contra mi. I quan ja vaig haver marxat em van començar a interposar denúncies penals pels articles i els piulets que publico. Em bombarden amb processos judicials perquè volen que estigui callada, i no hi estaré. —L’1-O va ser el punt d’inflexió, doncs? —Jo l’1-O estava molt tocada vitalment. A més, dins la policia havia muntat un servei pioner contra els delictes d’odi, feia interlocució social i treballava amb dones en violència de gènere dins el cos. Patia molt perquè era denunciant de corrupció i d’homofòbia, i feia tota aquesta tasca que tenia repercussió pública. L’1-O va ser l’espurna per a dir prou, ja no volia callar més. Dues setmanes vaig agafar una baixa i em vaig estar amb una pancarta davant l’ajuntament com a víctima de violència LGTBI. Vaig fer un escarn al regidor, que era de Podem, perquè no em donava els diners que considerava que eren meus, em van retirar una part del meu sou. —Per què? —Perquè m’havien apartat de la unitat nocturna i m’havien traslladat a un altre servei cobrant una misèria. Jo vaig entendre que era una víctima perquè hi havia policies investigats que havien estat mantinguts a la unitat nocturna. Per què m’havien d’apartar a mi? Aleshores, com que no em feien cas, vaig fer un escarn a la regidora de Funció Pública i quan em van voler atendre m’ho van arreglar en quinze minuts. —I Podem ara és el vostre partit. —Sí, és que jo vaig entrar a Podem fent un escarn a un regidor de Podem . —Els cossos de policia estan preparats per a saber tractar els casos de violència domèstica, assetjaments…? —Policia i feminisme és un oxímoron, no poden anar junts. Es pot canviar, però s’ha de fer molta feina i invertir en formació. I sobretot s’ha de tenir una visió de gènere per a poder fer normatives. Ara mateix en aquest estat espanyol en què vivim hi ha dones víctimes de violència masclista que posen la denúncia i qui els la recull és un policia investigat per violència de gènere. Perquè a un policia investigat per violència de gènere li prenen l’arma reglamentària immediatament, però no el destitueixen. I com que no pot fer feina al carrer perquè sense arma és prohibit, s’està a comissària, on s’agafen les denúncies. I tenim policies investigats per violència que agafen la denúncia d’una dona que acaba de ser estomacada. Això passa ara mateix perquè no hi ha protocols. El problema és molt greu, d’una violència institucional cap a la dona de dimensions còsmiques. Aleshores, no podem parlar de feminisme i policia. No existeix. —El masclisme dins el cos és superior al que puguem detectar a la societat? —Sí, i tant. La policia és construïda sobre una base masclista, racista i homòfoba, pel bagatge que té i pel fet de venir d’on ve, un passat recent d’opressió i de feixisme. I això no s’ha canviat perquè ningú no ha estat valent per a abordar-ho. Tota veu d’esquerres dins la policia és dissident i això diu molt. I Vox, Ciutadans i PP ho demostren cada vegada que fan campanya política perquè es dirigeixen directament a ells, saben que és un calaix de vots. I tinguem en compte l’ideari col·lectiu sobre què és un policia. Què és un policia? És una construcció social i ideològica associada a la força, tot i que el 90% de les intervencions que ha de fer són de mediació. L’ús de la força és residual. Però no, tenim la idea que el policia ha de ser fort i pegar. I que la policia sigui una representació de la societat és mentida, ja els agradaria. És un espai masclista i opressor. —I com es canvia? Fomentant l’entrada de la dona al cos? —És que si les dones entren a les comissàries no es feminitzarà res perquè el lideratge d’una dona dins la comissària és un lideratge masculí. Quan tu arribes a una comissària tot passa a ‘tocar-te els collons’. La forma d’expressar-te també es masculinitza. I feminisme no és que les dones entrem als espais, sinó que els espais canviïn la forma de relacionar-se i de funcionar. —I com es fa això? —Doncs amb molta conscienciació, amb molta feina i a vegades, també, obligant que entenguin que no poden ficar una dona maltractada dins un cotxe de policia amb una mampara. Una dona no hi pot anar mai, al mateix lloc on s’ha transportat un detingut. I això passa cada dia, cada dia es vulneren drets de les dones a Espanya. —Es va especular que seríeu regidora de Seguretat Ciutadana i dirigiríeu la policia de Palma. —Sí, però no m’ho han deixat fer. Jo ho vaig demanar al meu partit, però com que hem entrat al govern amb una minoria de tres regidors, doncs ja no es va ni proposar. M’hauria agradat, però potser hauria estat una situació complicada d’entendre per a molta gent. —Creieu que hauríeu pogut canviar coses? —És que canviaré coses. Des de l’àrea de Justícia Social, Feminisme i LGTB, ja faig feina transversal a la policia. Si jo sóc a la regidoria és per totes les dones, i per totes les dones que viuen situacions de violència. I no toleraré que, essent jo aquí, a la caserna de la policia local de Palma s’exerceixi violència institucional. No hi haurà cap dona maltractada que sigui transportada amb un cotxe per a detinguts, una dona que no tingui una sala adequada per a declarar i des d’on senti el seu home cridant al calabós, perquè això passa. Conec les entranyes de la bèstia. I tinc moltes ganes de posar sobre la taula el tràfic de dones a Palma, em preocupa molt. És l’esclavitud del segle XXI i té rostre de dona. Vull fer política per evitar que les dones hagin de viure aquestes situacions. —Us agradaria tornar algun dia al cos de policia? —No, de cap manera. Jo seré policia tota la meva vida, moriré policia i intentaré influir-hi des d’on es poden generar canvis. I una policia jerarquitzada on tens una cadena de comandaments que no et deixa fer res, per a una persona com jo és una frustració molt gran. Jo sempre havia volgut ser policia quan a Espanya encara cap dona havia entrat al cos. Jo sóc policia d’ànima i sempre seré policia, encara que a moltes dones feministes els foti. Entenc que és difícil de conjugar ser policia amb ser feminista, catalana, lesbiana, ‘podemita’… Compatibilitzar això amb l’ideal de policia és complicat. I aquí és on hi ha el problema. I en la confusió que té la gent quan em llegeix hi ha la clau de la realitat de la nostra policia. Encara són l’a por ellos, no són el con ellos. I això la gent ho sap.

Summary: Sonia Vivas: ‘M’han perseguit dins el cos de policia per haver dit que les càrregues de l’1-O van ser una vergonya’


El conseller de Polítiques Digitals i Administració pública, Jordi Puigneró, ha anunciat que el govern aprovarà un acord perquè l’administració catalana s’apropiï el domini .cat. Puigneró i el president de la Generalitat, Quim Torra, s’han reunit amb representants de la Fundació puntCAT per a avaluar aquesta mesura. El domini .cat es va introduir el 2005 i fou el resultat d’una iniciativa ciutadana, fundat per entitats de tots els Països Catalans, per a un domini d’ús cultural i d’abast de tot el territori lingüístic, i que mai no es va concebre perquè fos restringit al Principat. En tot cas, hi va haver intents per a aconseguir el .ct, com a domini territorial. Però des de l’inici el .cat fou un domini ampliat a tota la comunitat lingüística, cultural i social del país. Ha dit avui Puigneró, després de la reunió amb la Fundació PuntCat: ‘Volem impulsar un acord de govern perquè el .cat esdevingui oficialment el domini propi de Catalunya. Igual que tenim una llengua pròpia, a internet hem de disposar d’un domini reconegut oficialment pel govern i que sigui el domini d’ús en aquells àmbits en què el govern hi té responsabilitat. L’objectiu principal és que el domini .cat sigui el domini propi de Catalunya a totes les administracions.’ Avui, la primera infraestructura d'estat digital (reprimida per l'Estat espanyol l'#1oct) és rebuda pel president @QuimTorraiPla. El @govern impulsarà el .Cat com el domini propi de Catalunya #RepúblicaDigital pic.twitter.com/grTWAKpcag — Jordi Pu1gnerO 🎗 (@jordiPuignero) October 8, 2018

Summary: La Generalitat de Catalunya pretén apropiar-se el domini .cat


La missió Rosetta ha acabat definitivament avui. La nau de l’ESA, que ha explorat el cometa 67P/Churyumov-Gerasimenko des del 6 d’agost del 2014, ha col·lidit aquest migdia, hora nostra, contra el cometa. La nau, orbitant el cometa, s’allunyava ràpidament del Sol i cada dia que passava els plafons solars tenien menys energia per a mantenir actius tots els instruments científics. De manera que l’equip de la missió havia decidit de sacrificar-la, però, això sí, amb un final de pel·lícula, tal com explica l’astrònom Enric Marco en el seu bloc de +VilaWeb ‘Pols d’estels’. Rosetta ha col·lidit suaument en la regió d’Abydos, situada al lòbul més menut del cometa. La sonda, que ha caigut a una velocitat molt baixa, d’uns 3 km/h, més o menys al pas d’una persona, segurament ha rebotat com ho va fer Philae. Rosetta no havia estat dissenyada per a aterrar: els plafons solars es deuen haver fet malbé, l’antena de comunicació ha deixat d’apuntar a la Terra i la comunicació s’ha tallat bruscament. Rosetta romandrà per sempre a la superfície del cometa. Tanmateix, la càmera Osiris ha anat captant imatges fins a pocs metres de la superfície, abans de la col·lisió. Són imatges molt espectaculars: Aquesta és l’última fotografia que ha enviat: Incredible view 1.2 km from the surface! #CometLanding https://t.co/BMzkfFMKp4 pic.twitter.com/N5riAfHxEV — ESA Rosetta Mission (@ESA_Rosetta) September 30, 2016 I aquestes altres mostren l’aproximació progressiva a la superfície del cometa: Rosetta, a 16 km del cometa. Rosetta, a 15 km del cometa. Rosetta, a 11 km del cometa. Rosetta, a 8 km del cometa. Rosetta, a 5 km del cometa. Ací, escannant les imatges de la zona on ha impactat: Busy scanning my target #CometLanding region! pic.twitter.com/CYhEnl35TT — ESA Rosetta Mission (@ESA_Rosetta) September 30, 2016 Ací podeu veure l’emissió sobre el final de Rosetta, en directe: La zona elegida per a l’impacte és d’un gran interès científic. És una regió llisa ben prop de diverses grans fosses de més de 100 metres de diàmetre i 60 de fondària. La sonda ha aterrat entre la fossa Ma’at 2 i la Ma’at 3. Aquestes fosses són molt interessants perquè són l’origen dels intensos dolls de gas i pols emesos pel cometa, sobretot els mesos de màxima aproximació al Sol. Aquestes fotografies són del moment en què el cometa era més a prop del Sol: Marco explica que hi havia la possibilitat de salvar Rosetta: ‘S’hauria pogut separar-la del cometa i enviar-la en una òrbita al voltant del Sol passant per zones fredes i amb poca radiació solar. Tot això amb el risc evident de perdre la comunicació amb la nau i, encara pitjor, amb les possibles interferències en ràdio causades per Rosetta que podrien afectar les xarxes de seguiment de l’espai profund de la NASA i d’ESA que segueixen diàriament missions en Júpiter, Saturn o més enllà de Plutó.’ Així ha explicat l’ESA, amb aquests dos vídeos didàctics, el final de Rosetta:

Summary: La sonda Rosetta impacta contra el cometa 67P oferint imatges espectaculars


La Unió Europea ha decidit d’obrir una investigació preliminar sobre algunes de les reformes del nou govern conservador polonès. Concretament, són les lleis de mitjans de comunicació i el Tribunal Constitucional. Tot i que no són directament contràries a la legislació de la UE, sí que ofereixen interrogants a Brussel·les sobre el respecte a l’estat de dret. La Comissió Europea hi veu incompatibilitat amb l’estat de dret Frans Timmermans, vice-president de la Comissió Europea, ha dit que les autoritats europees estan preocupades per aquests canvis que consideren que són incompatibles amb un estat de dret. Per això, la Comissió presentarà una primera avaluació de la situació, que, d’acord amb el procediment establert el març del 2014, aclarirà si hi ha ‘amenaça sistèmica a l’imperi de la llei’ a Polònia. Si se’n conclou que sí, la Comissió obrirà un diàleg que servirà d’advertiment, deixant a Polònia la possibilitat de respondre. Si el procediment acaba tirant endavant, la Unió Europea aplicarà l’article 7 de la constitució que li permet de sancionar un estat membre que adopti procediments antidemocràtics. L’aplicació d’aquest article significaria que Polònia perdria el dret de vot dins la UE. ‘Els propòsits del procediment que activem són aclarir els fets objectivament, avaluar la situació amb més profunditat i iniciar un diàleg amb les autoritats poloneses, sense perjudici de les possibles mesures addicionals’, ha dit Frans Timmermans. Ell mateix ha enviat personalment dues cartes al nou govern polonès després de les eleccions d’octubre guanyades pel conservador Llei i Justícia (PiS), Jaroslaw Kaczynski, en què exigeix explicacions sobre les noves lleis. Reacció del govern polonès El govern polonès ha relativitzat la importància de la decisió de Brussel·les. ‘És un diàleg habitual i no s’ha pres cap decisió que pugui tenir un impacte negatiu en les relacions entre Polònia i la Unió Europea’, ha dit el portaveu del govern de Varsòvia. El president polonès, Andrzej Duda, anirà dilluns a Brussel·les i la primer ministra Beata Szydlo dimarts al Parlament Europeu, a Estrasburg.

Summary: La Unió Europea estudia si ha d’aplicar l’article 7 de la constitució contra Polònia


‘No et limites a contemplar / aquestes hores que ara vénen. / Baixa al carrer i participa. / No podran res davant d’un poble / unit, alegre i combatiu’. 27 de setembre. 20.30. València. Els primers versos que s’han sentit a l’Octubre Centre de Cultura Contemporània han estat reivindicatius: l’actor i narrador Joanvi Cubedo ha engegat el micròfon mostrant la samarreta i oferint els mots que hi duia escrits per a una lectura que ha estat col·lectiva. I significativa. La situació que es viu al Principat, amb la proximitat del referèndum, i amb la persecució que han de suportar institucions i entitats, ha estat present a València des del primer minut fins al darrer: ha sonat l’espriuana i coneguda admonició ‘Escolta, Sepharad: els homes no poden ser / si no són lliures’, s’han fet apel·lacions a la llibertat d’expressió i de decisió i de creació i de tot: a la llibertat. El poeta Manel Rodríguez Castelló ha resumit el sentiment de molts desplegant una bandera estelada: ‘Avui més que mai, aquesta bandera és la de la dignitat. No només per a Catalunya, sinó per a totes les persones que s’estimen la llibertat.’ Enguany, el Sopar Estellés ha tornat a tenir celebració simultània: València, Palma i Barcelona ja es coordinen amb naturalitat per a l’esdeveniment. Ara s’hi ha afegit, a més a més, Brussel·les, des d’on el portaveu de Compromís al Parlament Europeu, Jordi Sebastià, ha fet de mestre de cerimònies. El resultat ha estat quatre actes en quatre ciutats amb quatre formats i connectats per a les salutacions i una lectura conjunta de versos estellesians. La cita, instituïda de fa anys gràcies a la crida feta per l’escriptor Josep Lozano, ja és tradició a molts pobles i ciutats de cap a cap del País Valencià. I s’escampa. El mecanisme és senzill, tot seguint la petja dels Burns Nitch escocesos, els sopars a la salut de l’escriptor Robert Burns: seure a taula amb amics i coneguts, bones viandes, poemes en veu alta dits per tothom a qui plagui. I música, si s’escau. Pimentons. Ceba crua. El vi que no hi pot faltar. Cada Sopar Estellés és diferent i tots formen la xarxa que ens converteix l’entrada de curs en un escampall de versos i poemes. La participació dels tres consellers de Cultura, Vicent Marzà i Lluís Puig, que han enviat sengles vídeos, i Fanny Tur, que ha llegit en directe des de Palma; o la presència a València del batlle de la ciutat, Rafael Ribó, i, a Barcelona, d’Isabel-Clara Simó i de Laura Borràs, presidenta i directora, respectivament, de la Institució de les Lletres Catalanes (ILC); o l’assistència des de Brussel·les dels eurodiputats Jordi Sebastià, Marina Albiol i Bodil Valero han donat a l’acte, també, escalf institucional. Emocions a flor de pell Això és el que s’ha viscut a la sala Pompeu Fabra de l’Ateneu Barcelonès durant els sopars Estellés. La situació que ha viscut la Institució de les Lletres Catalanes aquests darrers dies –intervinguda per l’estat espanyol, però amb la reacció d’una inèdita onada de solidaritat d’escriptors, editors, llibreters i lectors– ha adobat el terreny perquè la potència de la poesia estellesiana amarés els cors més sensibles. I ho ha fet des del minut u gràcies a l’espectacle Estellés de mà en mà, de Borja Penalba i Francesc Anyó, que ha arrencat aplaudiments entusiastes, moments de recolliment, llàgrimes entre el públic i fins i tot ‘bravos’ d’una entusiasmada Isabel-Clara Simó que ha vibrat amb cada una de les peces musicals i poètiques. Amb l’espectacle –que es nota que tenen molt rodat després de quatre anys de complicitat escènica–, s’ha pogut repassar l’obra més reivindicativa de l’autor, la més íntima –amb el tema de la mort i el sexe com a eixos vertebrals–, la cívica i fins i tot la sarcàstica. Perquè Estellés, com tots sabem, no te’l pots acabar. Penalba i Anyó, a més a més, han actuat sense saber si podran cobrar mai aquesta actuació, un acte de solidaritat envers la Institució de les Lletres que també ha estat molt aplaudit pel públic. Hi han assistit una cinquantena de persones i n’han excel·lit uns moments molt emotius, com ara la lectura de poemes des de Brussel·les o bé el moment en què alguns assistents, entre el públic, recordaven que divendres 29 s’escauran sis anys de l’assassinat del poeta Salvador Iborra. En definitiva, una nit en què Estellés ha tocat l’ànima dels presents amb una poesia que ha fet riure, plorar, pensar i somniar i que no deixa mai ningú indiferent. En moltes llengües La sorpresa ha arribat de Brussel·les, des d’on han ofert per a tothom la lectura dels versos de Vicent Andrés Estellés traduïts a l’anglès, el francès (esplèndida versió de ‘Els amants’), el basc i el gallec. Amb tot, potser el moment clau ha estat la lectura col·lectiva, de dos versos en dos versos, i saltant de ciutat en ciutat: polítics, representants institucionals i de les entitats organitzadores s’han alternat per trenar conjuntament el poema ‘Assumiràs la veu d’un poble’: hi han participat la consellera Fanny Tur i el batlle Joan Ribó; Isabel-Clara Simó i Laura Borràs (ILC); Jaume Mateu, president de l’Obra Cultural Balear; Toni Gisbert, secretari d’Acció Cultural del País Valencià (ACPV); Bel Olid, presidenta de l’Associació d’Escriptors en Llengua Catalana (AELC); Carme Arenas, presidenta del PEN català; Josep Anton Soldevila, de l’Associació Col·legial d’Escriptors de Catalunya (ACEC); els eurodiputats Albiol, Sebastià i Valero; Tonetxo Pardiñas, president de la Societat Coral el Micalet; Gemma Pasqual i Pau Vadell, vice-presidents de l’AELC; Josep Martínez, de Ca Revolta; Amadeu Altafaj, representant de la Generalitat de Catalunya a Brussel·les; i Albert Girona, secretari de Cultura valencià. Tal com ha dit Toni Gisbert en acabat, ‘Si hem estat capaços de fer això junts, som capaços de qualsevol cosa.’ La nit s’ha fos tal com havia començat: amb música. A Brussel·les, amb l’actuació de Miquel Gil i a València, amb la Coral del Micalet. La darrera peça que ha sonat ha estat, en paraules del seu director, ‘l’himne per a diumenge’: ‘L’estaca’.

Summary: València-Barcelona-Palma-Brussel·les: país Estellés


Kim Ae-ran forma part de la nova generació d’autors que han renovat la literatura coreana. Va néixer a Inchon, República de Corea, l’any 1980 i és graduada en dramatúrgia per l’Escola de Teatre de la Universitat Nacional Coreana. Com a escriptora, va debutar el 2002 i avui té la novel·la The youngest parents with the oldest child i dos reculls de contes, Corre, pare, corre! –que Godall edicions acaba de traduir al català, i que també ha estat traduït a l’anglès i al francès– i Mouthwatering. Els contes de Corre, pare, corre! giren entorn del pare absent o que ha dimitit de la seva funció, des del pare que corre, com en el conte que dóna títol al recull, fins al que apareix per sorpresa a casa amb una bossa de mandarines. A la tradició coreana, la figura del pare té un paper molt important: és el centre de la família en una societat extremament patriarcal. Què passa, doncs, quan falta aquest pilar? Amb humor i ironia, i també amb estranyesa, l’autora retrata els fracassos i les dificultats de la seva generació, la nascuda als anys vuitanta del segle XX. Llegiu un fragment del primer conte, que dóna nom al llibre. L’editora de Godall, Matilde Martínez, explica de l’autora Kim Ae-ran i dels seus contes: ‘Un bon amic que havia viscut a Corea del Sud em va parlar molt bé dels llibres de la Kim Ae-ran. Em va explicar l’èxit que tenia entre els lectors joves coreans i els premis que havia rebut al seu país. I així va ser com, per pura curiositat lectora, em vaig interessar per l’obra d’aquesta escriptora coreana.’ ‘La vaig llegir en anglès i en francès i de seguida em va sorprendre i em va divertir. De la Kim Ae-ran em va agradar la barreja d’humor, realisme i imaginació que contenen les seves històries. En els seus contes, vaig descobrir una autora que domina l’art del relat i, sobretot, una autora amb una mirada i una veu molt especials.’ ‘Seduïda per aquesta descoberta, a Godall Edicions vam comprar els drets d’autor d’un dels seus llibres: Corre, pare, corre!, el llibre que li va donar la fama, per poder-la traduir al català i al castellà (en castellà el llibre sortirà cap a l’estiu). Els tràmits van ser relativament fàcils, però trobar qui pogués fer la traducció del coreà al català ens va demanar una mica més de temps. Finalment, va ser un encert conèixer i posar-nos en contacte amb la Mihwa Jo, professora de coreà de la Facultat de traducció i Interpretació de la UAB, que juntament amb una ex-alumna, l’Alba Conill, s’han encarregat de fer-ne la traducció amb uns resultats excel·lents.’ ‘El llibre encaixa perfectament en el nostre catàleg de narrativa, perquè apostem per petits assajos o reculls de relats. A Godall Edicions volem acostar la literatura en altres llengües als lectors catalans i estem molt contents que ara tinguin l’ocasió de descobrir tota la riquesa, la imaginació i la ironia amb què Kim Ae-ran retrata la vida i els problemes dels joves a les grans ciutats del seu país. Esperem que aquest llibre els agradi tant com ens va agradar a nosaltres.’

Summary: Avançament editorial: ‘Corre, pare, corre!’ de Kim Ae-ran


Espanya és a punt de perdre el qualificatiu de ‘democràcia plena’ per la repressió contra l’independentisme, segons el rànquing The Economist Intelligence Unit. D’acord amb aquesta anàlisi, la gestió que ha fet el govern espanyol de la situació política catalana és dolenta i es fa palès que a l’estat espanyol les garanties democràtiques van disminuint. Per això, The Economist rebaixa la nota qualitativa d’Espanya i el deixa a un pas del qualificatiu de democràcia imperfecta. El setmanari argumenta la rebaixa de la nota de la següent manera: ‘Per l’intent d’impedir per la força el referèndum il·legal de l’1 d’octubre a Catalunya i el tracte repressiu als polítics independentistes.’ Fa una referència clara als presos polítics i a la brutalitat policíaca contra l’1-O. Cal recordar que Felipe VI va citar aquest rànquing al Fòrum de Davos per a defensar que Espanya era una democràcia plena i madura. És especialment demolidor el següent paràgraf de l’informe: «Avui dia, en una democràcia moderna, veure càrrecs electes processats per delictes que semblen arcaics no ajuda a classificar Espanya com una democràcia completa.»

Summary: Espanya, en perill de perdre el qualificatiu de ‘democràcia plena’ per la repressió, segons The Economist


El president Carles Puigdemont i Oriol Junqueras, Raül Romeva, Josep Rull, Jordi Sànchez i Jordi Turull presentaran demà a Ginebra una demanda contra l’estat espanyol davant el Comitè de Drets Humans de les Nacions Unides, amb l’objectiu de denunciar la vulneració dels drets polítics com a diputats electes del Parlament de Catalunya. En l’acte en què es farà pública la denúncia, hi intervindran l’advocat internacional que s’encarrega d’aquest cas, Nico Krisch; la diputada de la CUP Maria Sirvent; la secretària general d’ERC, Marta Rovira; i el president Puigdemont mateix. La demanda es fonamenta en la vulneració dels seus drets polítics pel fet que el jutge del Tribunal Suprem espanyol Pablo Llarena els va suspendre la condició de diputats quan va confirmar-ne el processament en la causa contra l’1-O. Tots són acusats de rebel·lió. Els advocats dels presos i exiliats afectats han denunciat repetidament la il·legalitat de la suspensió. La jurisprudència del Tribunal Constitucional espanyol és contrària a aquesta suspensió, i és clara en relació amb la rebel·lió. ‘S’ha d’entendre relacionada amb actes terroristes, segons la sentència 199/87 del TC‘, raonava l’alt tribunal. Efectivament, aquella sentència deia: ‘Per definició, la rebel·lió és comesa per un grup que té el propòsit de fer un ús il·legítim d’armes de guerra o explosius, amb una finalitat de produir la destrucció o eversió de l’ordre constitucional.’ El Comitè de Drets Humans de l’ONU ja va admetre a tràmit dues demandes per vulneració de drets polítics, una del president Puigdemont i una altra de Jordi Sànchez, pels impediments imposats per la justícia espanyola a ser investits presidents. En el cas de Sànchez, a més, el comitè va demanar que s’apliquessin mesures cautelars, és a dir, que li permetessin la investidura mentre no es pronunciava sobre el fons de la demanda. Una petició que Pablo Llarena no va tenir en compte. Entrevista a Neus Torbisco-Casals sobre el recorregut de les demandes a l’ONU i al Tribunal d’Estrasburg

Summary: Puigdemont, Junqueras, Romeva, Sànchez, Rull i Turull denuncien Espanya a l’ONU per vulneració de drets polítics


Compromís cercarà la confiança dels valencians perquè els canvis i avanços començats el 2015 siguin ‘imparables’ durant la pròxima legislatura, amb la repetició del pacte del Botànic. Una cosa que només garanteix el vot a aquesta coalició, perquè els socialistes podrien pactar amb Ciutadans. La candidata de Compromís a la Generalitat i vice-presidenta del Consell, Mónica Oltra, i el candidat de la coalició al congrés espanyol, Joan Baldoví, han presentat el seu lema de campanya que serà: ‘Imparables’. Oltra ha assegurat que es presenten a aquestes eleccions perquè tot allò que han començat al Consell continuï. ‘Els valencians no volen tornar al passat’, ha dit, en referència a una possible victòria del PP. ‘Demanem la confiança dels valencians perquè els canvis que milloren la vida de la gent siguin imparables’, ha insistit. Per Oltra, Compromís és la garantia que aquest canvi sigui una realitat durant la legislatura vinent. Ha recordat també que la seva coalició és partidària d’un nou pacte del Botànic, però aquesta vegada encapçalat per Compromís, per a aprofundir els canvis començats el 2015 i perquè la legislatura vinent sigui la de la transformació. Així mateix, ha lamentat la indefinició dels socialistes a l’hora de dir amb qui pactaran i ha advertit que ‘no es pot servir Déu i el dimoni’, quan li han demanat pel festeig entre el PSOE i Ciutadans. Baldoví ha demanat claredat al PSOE perquè concreti què en vol fer, de la representació que obtingui el 28 d’abril, i ha deixat clar que amb el vot a Compromís ni Santiago Abascal ni Pablo Casado ni Albert Rivera no ‘tocaran bola’. Ha destacat que per primera vegada un partit valencià pot condicionar el govern de Madrid i que Compromís serà ‘imparable’ a l’hora d’afavorir un govern progressista i d’exigir que tornin els recursos que han d’arribar als valencians.

Summary: Compromís demanarà el vot perquè els canvis siguin ‘imparables’


Xuan Bello (1965) és un dels grans escriptors en llengua asturiana. Poeta, assagista, prosista, la seva obra ha estat traduïda a multitud d’idiomes, sobretot Historia universal de Paniceiros (2002). Bello visita Barcelona aquests dies, convidat per la prestigiosa Smithsonian Institution dels EUA, i el Grup d’Estudi de Llengües Amenaçades (GELA) en un seminari per a parlar de la salut de diverses llengües europees. És membre de l’Acadèmia de la Llengua Asturiana i viu en un poblet de 250 habitants. A casa seva escriu i fa un programa de televisió, ‘Clave de fondo‘. Periodista durant molts anys, en aquesta entrevista acaba parlant de Javier Fernández, president d’Astúries i de la gestora del PSOE, que Xuan Bello coneix bé i de prop. Però comença parlant de llengua. —Punts forts i febles de la llengua asturiana? —Un català que visiti Astúries pot pensar que l’asturià és una llengua secreta perquè tothom se li adreçarà en castellà. Però entre la gent sí que es parla l’asturià. A Astúries som un milió d’habitants i devem ser uns 600.000 parlants. Però se n’hi ha d’afegir uns 70.000 de Lleó, 20.000 de Zamora i 30.000 de Miranda do Ouro (Portugal). A Europa el cas de l’asturià presenta indicis de salvar-se perquè l’oralitat no s’hi ha vist mai interceptada, tot i que ara comencem a témer que la transmissió lingüística no funcioni del tot bé. Però tampoc no funcionava a la meva generació. Els meus pares no em van transmetre la llengua. El sistema educatiu, tampoc. I, així i tot, bé el parlo. Ser massa pessimista tampoc no ens acostaa la realitat. El punt feble és la invisibilitat. El govern, en aquests quaranta anys d’autonomia, no ha fet gran cosa per a fer-lo visible. No n’ha valorat el fet cultural. Però aquests quaranta anys d’amor no han estat estèrils del tot. El 1982, quan vaig començar a militar en la causa, cada dia per esmorzar menjàvem titulars d’alguns lingüistes que ens deien que l’asturià no era una llengua. Doncs ara el prejudici contra l’asturià s’ha superat. Hi ha lectures més positives, ara, i no s’entén que l’asturià no sigui present en segons quins espais. Com per exemple, les esglésies. Per alguna cosa es comença. A Catalunya va passar igual: a Pujol el detenen perquè anava a missa en català. Fins i tot el govern sap que en alguns actes han de parlar en asturià. —Hi ha més gent que parla asturià que no pas basc, doncs? —Podria ser. Passa que el nombre de parlants d’asturià no ha parat de disminuir, i en canvi al País Basc no han parat de créixer, els parlants de basc. —Teniu acadèmia, diccionaris, mitjans de comunicació? —Hi ha l’Acadèmia de la Llengua Asturiana, de la qual formo part. Ha fet grans treballs, tenim gramàtica normativa, diccionari no normatiu però sí d’ús, i molt ben fet. L’acadèmia ha fet una feina que mereix respecte, admiració i elogis. Pensa que l’asturià s’estudia des del segle XVIII. Jovellanos encarrega al seu dilecte amic González de Posada una gramàtica asturiana. I des d’aleshores se n’han fet estudis. I tenim una televisió pública que va néixer amb voluntat de ser en castellà i prou. Sé que va haver-hi ordres que l’asturià no passés del 3% de la programació. Però la realitat es va imposar: la gent mirava sobretot aquell 3%. I de mica en mica. Ara hi ha programació en asturià, i amb èxit. La televisió emet en castellà i també en asturià. —Aquí tenim burgesos del PP que parlen català. Allà també? —Sí. Però a diferència de Catalunya, Galícia, el País Basc, Andalusia, Castella o Múrcia, a Astúries la guerra civil no només la va perdre la gent d’esquerres. També la gent de dretes. El 6 d’octubre, però del 1934, començava a Astúries la darrera revolució armada socialista a l’Europa occidental. I el 8 d’octubre es proclamava la República Obrera i Camperola d’Astúries, que va durar divuit dies. Per això el franquisme va acusar la dreta asturiana de no haver estat capaç d’oposar-se a l’esquerra amb èxit. Quan Franco sobrevola Astúries amb els seus flamants avions i llancen els seus pasquins amb la frase ‘Astúries vençuda’, es refereix a tots. Catedràtics de dret, notaris, jutges, la gent de bé asturiana és substituïda, postergada, a llocs inferiors. I el governador, el catedràtic de dret, eren franquistes castellans, catalans, etc. —Catalans? —Catalans franquistes. A Catalunya, Franco hi pot parlar, amb una part del catalanisme. Cosa que no passa a Astúries. —Canvis que introduiríeu per afavorir la llengua. —L’oficialitat. Tot i que s’ha de matisar. L’asturià té una llei, la llei d’ús i promoció de l’asturià/bable que s’aplica com a Galícia: l’administració es compromet a parlar en asturià si tu t’hi adreces en aquesta llengua. És una llei sense desenvolupar del tot. —Tinc entès que dir-ne bable, de la llengua asturiana, pot ofendre. Cert? —Bable té un caire pejoratiu, a vegades. I darrerament la filologia menéndez-pidaliana va intentar que adquirís aquest caràcter pejoratiu, fent-lo sinònim de ‘patuès’. Al principi no el tenia. Fins i tot per a un parlant, que sempre anomenarà ‘asturià’ la seva llengua, bable seria la forma acurada de parlar la llengua. Per cert, bable prové d’una errata d’un impressor català. —Un català? —Sí, sembla que bable neix en forma d’errata en un llibre imprès a Tarragona. Com he dit, Jovellanos encarrega una gramàtica a González Posada. I Posada era arquebisbe de Tarragona on el fa imprimir. Una de les primeres frase del capítol comença així: ‘L’idioma dels asturians, comunament anomenat bable.’ És estrany. Bable? Si de cas fabla. Però bable? Sembla que, segurament, un tarragoní a la impremta confon bable amb fabla. És una errata. I quan Jovellanos ho llegeix, pensa: si aquest home ho diu, deu ser veritat. I a partir d’aquí la paraula comença a circular. Crec que és la hipòtesi més encertada. Una altra hipòtesi presenta bable com acrònim de barbara lingua. Podria ser, però no em quadra. Alguns altres diuen que ve de l’anglès: to babble (‘balbucejar’). Vés a saber! —Sou periodista, també. I coneixeu bé Javier Fernández, president d’Astúries i ara de la gestora que mana al PSOE. —El conec personalment. No et diré que som amics, però sí que hem parlat moltes vegades. És una persona honesta. I parent de Manuel Llaneza, el primer batlle socialista d’Espanya, a Mieres, i organitzador del moviment obrer d’Astúries. Javier Fernández és Javierín de les cases barates, així se’l coneix. Té un perfil molt tècnic, i molt de partit. Fa dos anys, en una entrevista, va dir que ell no hi era per a defensar els interessos d’Astúries, que aquell no era el seu rol. I ja era president. Ell anteposa el PSOE a tota la resta. Ara, et dic una cosa: la bona premsa de Javier Fernández s’acabarà quan al PP ja no li convingui. I l’aniran a caçar. Faran servir la corrupció al sindicat miner d’UGT. —Il·lustreu-nos. —L’home que va posar a Javierín era el senyor José Ángel Fernández Villa, líder sindical, a qui van trobar un milió i mig d’euros al cotxe. Anava cap a Hisenda, quan Montoro va demanar que afloressin els diners que no es declaraven. Això utilitzaran, però ell no és corrupte, crec. A Astúries el PSOE no ha deixat de perdre vots i ara necessita Esquerra Unida per a aprovar el pressupost i li seria molt necessari el suport de Podem, que no té. Crec que és obvi que l’esquerra s’ha de reinventar. Ha caigut el darrer mur de la socialdemocràcia. El PSOE. I mira que en quedava poc. I no es recuperarà ni amb Javier Fernàndez ni amb la santedat de Covadonga. I això és molt fotut per a l’esquerra. Són cent cinquanta anys de lluita obrera, presons, vagues. Sigui com sigui, Fernández té una concepció molt jacobina de l’estat. Sens dubte. —L’independentisme, com es veu a Astúries? —Astúries no entén gaire bé l’independentisme català. Tot va per barris. Jo vinc de l’extrema esquerra, i allà no hi ha problema amb el dret de decidir. L’asturià considera que hi ha problemes més grans que l’organització administrativa. Preocupa més la seguretat social i l’educació que no pas si Catalunya té representants a l’ONU. No crec que ningú s’hi posés. O que la capital d’una federació ibèrica fos a Barcelona. Jordi Llavina sempre em diu: ja podria haver-hi més espanyols com tu. I crec que n’hi ha: gent que creu que és possible una federació i confederació, però que vol compartir coses essencials, com la seguretat social. No hi ha l’anticatalanisme de certs mitjans de comunicació i establishment. Crec que tant aquí com allà, i no qüestiono la independència ni el dret de decidir, a determinades estructures els convenia excitar sentiments per no parlar de la crisi. Si mai sou independents tindreu uns polítics molts corruptes. No crec que sigui la solució. —Què llegiu en català? —En català llegeixo Pla, Blai Bonet i, de poetesses, te’n recomano una que m’agrada molt: Gemma Gorga. Em sembla esplèndida. Una de les millors poetesses espanyoles del moment. Intensitat absoluta, i seriositat molt gran. Jo em reconcilio amb la poesia catalana amb tres poetes joves: Gemma Gorga, Jordi Llavina i Josep Lluís Aguiló, de Manacor, que em sembla un gran poeta. —I en asturià? —Milio Rodriguez Cueto, Berta Piñan, Pablo Anton, Marin Estrada, Anton Garcia, Ester Prieto. —Diuen que viviu en un poble de 250 habitants? —Sí, Caces. 250 habitants. Tinc la productora de televisió a casa, on enregistrem els programes. El convidat ve, fem un vas de vi i parlem. El programa es diu ‘Clave de fondo’. Alguns els fem en asturià, alguns en castellà. I un en portuguès. Això em deixa temps per a escriure. Perquè parlar és gratis, però escriure és cavar.

Summary: Xuan Bello: ‘La llengua asturiana presenta indicis de salvar-se’


Ariadna Oltra (Barcelona, 1979) és una de les cares més conegudes de TV3. Ha presentat el ‘Telenotícies’, ‘Els matins’ i el ‘.Cat’, a més de conduir nits temàtiques com la del darrer mes de novembre sobre la violència masclista. El feminisme, precisament, és un dels temes que més l’interessen ara, malgrat que és un moviment amb el qual fa poc que se sent identificada. Explica que, després del naixement del seu segon fill, va fer un clic i es va adonar que sempre havia estat feminista. Aquesta experiència l’ha duta a publicar el llibre Sóc feminista i no ho sabia, en què fa un recull d’experiències vitals i reflexions amb perspectiva de gènere sobre temes tan diversos com el periodisme, l’assetjament sexual i la maternitat. Oltra explica que amb la maternitat arriba també ‘la caiguda del cavall del mite de la superdona’, que és aquella imposició que diu a les dones contemporànies que han d’arribar a tot arreu, a ser les millors treballadores i també les millors mares. Ella això ho sap molt bé perquè ho viu en primera persona. De fet, l’entrevistem en un dels pocs moments lliures que té entre la seva intensa jornada laboral a la televisió i l’estona que passa amb els seus dos fills. —Fins fa poc no us consideràveu feminista. Però parleu d’un clic. D’un moment en què us adoneu que sí que ho sou. Com va ser? —El clic és una sensació molt íntima, com una revelació que, si m’haguessin explicat abans, no hauria entès. He tingut aquesta revelació respecte de moltes coses que he viscut com a dona i és impossible de tornar enrere, la meva mirada ja no tornarà a ser mai la d’abans. —És un moment concret? —Sí, és una matinada. Acabava de tenir el meu segon fill i estava molt enfadada. Tenia molta ràbia perquè m’havia adonat de coses que ningú no m’havia explicat. Coses que em xocaven molt. Això em va portar a una reflexió interna que va esclatar una matinada d’acumulació de molt cansament, amb un nen petit als braços i un altre una mica més gran, però molt petit igualment. Em va despertar la necessitat de compartir el que sentia amb més dones i de saber si a elles també els havia passat el que em passava. La primera referència és la meva mare i això desencadena el que acabo plasmant en aquest llibre. No és cap tesi feminista ni pretén res que no sigui explicar el que a mi m’ha passat i remoure alguna consciència, si és possible. —Aquest moment té a veure amb tot el que comporta el mite de la superdona? —Sí. Quan no tenia fills també em sentia una superdona perquè feia moltes coses i intentava arribar a tot arreu. Però assumir la maternitat en aquesta condició de dona que ja se sent així ha estat esprémer-ho tot molt més, també els ritmes i les hores que té el dia. També implica una càrrega mental que m’esgota molt. És voler estar al 200% en la faceta professional –perquè ho has estat sempre i no vols fallar–, però també en el nou rol com a mare, i com a parella, i com a filla, i com a amiga… És que passes a no tenir temps! I això a mi em va trastocar molt amb el primer fill, però ho constato amb el segon. No és que no em sàpiga organitzar, sinó que tot s’ha muntat d’una manera que no em permet organitzar-me. I jo sóc una privilegiada perquè tinc recursos per a poder-me organitzar més o menys, però aquesta situació encara és molt pitjor en dones que tenen unes altres realitats. —Molta gent pot considerar que això que expliqueu també els passa als homes amb la paternitat. —Jo també ho pensava… I és molt difícil de fer aquesta transferència d’experiència amb algú que no ho ha viscut. Quan no tenia fills, si algú em venia amb el discurs que ara faig, hauria pogut arribar a pensar que era una exagerada. Em sap molt de greu pensar que les meves amigues han estat mares i que jo no hi he estat per ajudar-les. Ni tan sols intuïa què els passava… I el llibre no va de la maternitat, però la maternitat és la pedra amb què ensopego i que fa que me n’adoni. Em posa el mirall al davant… Als pares també els passa? Hi deu haver excepcions, però les dades demostren que, fins i tot en les cases on les tasques són més repartides, les dones continuem essent les que portem el pes de les cures i de l’organització. Evidentment, no estem com fa vint o quaranta anys, però no n’hi ha prou amb això. —Al llibre feu un repàs de diversos moments vitals. Durant la infantesa, com us relacionàveu amb la feminitat? —Jo era una nena que em sentia molt lliure. No vaig tenir mai la sensació que no ho fos ni que per ser nena tingués algun altre problema que el meu germà no tindria. Tenia amics, tenia amigues, jugava a futbol, no era especialment femenina i em sentia lliure per a no ser-ho. —Refusàveu tot allò associat a les nenes? —Sí, a mi no m’agradaven especialment les coses de nenes. A mi no m’agradava el rosa, els llacets, no era una fan de les Barbies… Allò que s’entén per nena estàndard. No responia al model que, com a societat, hem muntat. Em sentia lliure per a poder decidir, però en realitat no ho era! I me n’adono ara que hi havia moltes coses que havia normalitzat. —Fent aquesta retrospectiva, en quines coses concretes heu detectat aquesta manca de llibertat? —Recordo que la meva àvia, si el meu germà no es feia el llit, em deia ‘Fes-li el llit’. I jo m’hi rebotava, però segurament l’acabava fent i era normal que m’ho digués. I segur que hi havia petites coses a casa, perquè el masclisme és una cosa compartida entre homes i dones, encara avui. Costa molt de sortir d’aquestes postures que estan molt ben cosides des de fa molts anys. Però no he volgut fer un judici a la meva família. —Un altre exemple que esmenteu és el comentari que han de sentir moltes adolescents: ‘No tens xicot, encara?’ —La iaia sempre m’ho preguntava. A quinze, setze, disset, divuit o vint anys, no haver portat a casa cap xicot era sospitós. Una dona soltera és sospitosa. És sospitosa a vint anys i a quaranta encara més. I podem creure que no és cert, però és mentida. Quan tu t’hi sents, com a dona, tens un malestar. I aquest malestar és el que ens ha de fer entendre que han de canviar algunes coses. —Té a veure amb l’amor romàntic? —Segur… L’amor romàntic ens ha fet molt de mal. Jo creia que no estava inoculada d’aquest amor romàntic. Jo no portava folrades les carpetes de fotografies de mites, per exemple. Però és evident que hi és perquè ens el mengem cada dia a la publicitat, als mitjans, al cinema, a la literatura… El fet de donar-ho tot a l’altre en canvi de res, l’amor absolut, aquesta cosa de Romeu i Julieta. Els de la meva generació vam veure aquella fantàstica pel·lícula de Leonardo DiCaprio que versionava l’obra. A mi em va marcar l’adolescència. Té una estètica molt potent, però és l’amor romàntic per excel·lència: morir per l’altre. Que bé que ara se’n parli i que la gent ho pugui identificar… —Vau presentar l’especial sobre violència masclista de TV3 al novembre. Com va ser? —Em va coincidir aquesta necessitat vital de fer el llibre amb la proposta que em va fer la direcció d’informatius per a aquesta nit temàtica. Són dues coses diferents que, sense mesclar-se, avancen d’una manera paral·lela. Un estat emocional que ho embolcalla tot, com un cercle que es tanca. Aquella nit amb el Mai més víctima vaig fer un viatge personal i professional. En el terreny de l’experiència, de l’aprenentatge, de conèixer persones, de conèixer dones, de posar-me a prova… —El periodisme s’ha despertat, en aquests temes? —Jo no ho generalitzaria pas… Hi ha moltes dones que s’han adonat, sobretot arran del cas de la Manada, que hi ha coses que els grinyolen. No solament arran de la sentència, sinó del cas. Tu pots sentir que allò t’hauria pogut passar a tu i que aquella noia no ha tingut mala sort. Ens hi avesem i diem que és mala sort… No, intentem canviar-ho perquè no és un accident, hi ha alguna cosa més. Jo no parlaria tan sols de periodistes, crec que tota la societat va canviant la mirada. Els mitjans de comunicació, que són miralls del que passa, agafen el guant, però no tots ho fan igual. Les televisions públiques tenen l’obligació de fer-ho i crec que TV3 s’ha activat. Però no tan sols hauria de ser la televisió pública… És una cosa que ha estat general. Cada vegada hi ha més dones que tenen poder i que són referents i que diuen: ‘Ei, per aquí no passo!’ —Què vol dir ser dona en el món del periodisme? —Quan estudiava a la facultat la majoria érem dones i a les redaccions hi ha moltes dones, però això no es tradueix en la presa de decisions. TV3 ha tingut onze directors i només un ha estat dona. I som al 2019… Però això és traslladable a tots els mitjans. Quantes directores de diaris hi ha? Això, que pot semblar demagògia, és una realitat. Si som la meitat de la població, per què no estem més ben repartits? —I la imatge? Té tant de pes com sembla? —El periodisme no deixa de ser masclista, en aquest sentit. Tot i que la matèria primera són les idees, és cert que en la televisió la imatge és molt important i les dones tenim una càrrega més gran. Té la importància que tu hi donis, però hi és. Referents de dones de seixanta anys no n’hi ha, a la televisió. —Hi ha un comentari masclista molt estès sobre les presentadores de televisió: ‘Aquesta és aquí pel físic.’ Us hi heu trobat? —A mi directament no sé si me l’han fet. Segur que sí, però no hi dono importància en el sentit que tampoc no tinc un físic superespectacular. T’ha d’estimar la càmera, però això no vol dir que hagis de respondre a uns cànons determinats. Que comuniquis és més important, i sembla que a les dones moltes vegades ens exigeixen de comunicar d’una manera determinada, estèticament. Jo m’he rebel·lat amb coses que es donen per normals i he dit: ‘Amb això, no m’hi sento còmoda.’ Però he tingut llibertat per a fer-ho… —Els talons? —A mi precisament no em molesten, però tampoc no en faria bandera. És una cosa molt íntima i hi ha feministes que ho porten d’una altra manera. —Hi ha qui diu que no es pot ser feminista i dur talons… —Sí! Això no ho comparteixo. Jo em pinto les ungles, quan vull dur talons en duc i quan vull posar-me vambes me’n poso. Crec que aquesta llibertat la tinc, però també pot ser que em passi com quan era petita, que deia que tenia llibertat i era mentida. —Una vegada, mentre presentàveu, Justo Molinero us va demanar si us podíeu girar per veure-us el cul i expliqueu que no vau saber reaccionar. Us va sortir la indefensió en què ens eduquen a totes? —Sí. Quan passa allò, en directe, el cap em comença a anar a mil i a combinar respostes amb situacions posteriors. I recordo que va ser molt incòmode i em va sortir aquesta cosa de ‘No molestis, va, deixa-ho passar i ja està.’ La productora em va dir que aquell dia vaig sortir del plató molt enfadada. Jo recordo només què va passar dins, no després, perquè encara ara em genera coses negatives. Quan tu saps que no has reaccionat com s’esperava de tu o com esperaves de tu mateixa et sents malament. —Però també van ser exigents amb la vostra reacció moltes dones. Què en penseu? —Va haver-hi dones que van dir que no entenien per què no havia reaccionat o no havia contestat. No vaig saber fer-ho millor, és l’única cosa que puc dir. Si no, ho hauria fet, perquè al final la que va passar la mala estona vaig ser jo. —I no és gaire feminista atacar per aquest motiu… —Tampoc no hem de creure que tothom qui és feminista és bona persona. Això és absurd. Això va ser per desconeixement o per no haver-se trobat en la situació. Ser feminista no et salva de la pitjor condició humana, només vol dir aplicar una mirada que et situa en un lloc a la vida, però no és paraigua de res. Només faltaria… —Al llibre parleu molt de feminismes, i no de feminisme. Per què? —Perquè el feminisme no aborda a tot arreu de la mateixa manera els problemes que afecten les dones. Els debats més potents que tenim sobre la taula són el dels ventres de lloguer i el de la prostitució. Quan parlo de feminismes és perquè no tan sols hi ha una mirada sobre totes les coses que ens afecten. —No perilla que ens allunyem de les reivindicacions del moviment, amb aquest concepte? —Sí, ho entenc. Perquè no hi ha molts masclismes… O ets masclista o ets feminista. Però sí que crec que dins el feminisme hi ha mirades diferents sobre alguns problemes. —I us identifiqueu amb cap en concret? —Parlo amb moltes dones i intento tenir molts punts de vista. Amb els ventres de lloguer, per exemple, tinc molt clares algunes coses: ser mare no és un dret i al final s’acaba comercialitzant sobre el cos de la dona. Per mi el debat ja s’ha tancat. A l’estat espanyol és il·legal. El tema de la prostitució té moltes cares… Encara busco arguments i no tinc cap postura clara. Tinc clar que no es pot penalitzar les dones ni acceptar l’explotació de les prostitutes, però és molt complex. No és ‘Sóc feminista, no ho sabia i ara ho tinc molt clar tot.’ No. I a la vegada escolto molt les dones que em diuen: ‘Això no ho tens clar perquè encara t’afecta la pressió del sistema patriarcal que et fa dubtar.’ I és possible, però he d’adonar-me’n jo mateixa. —Dieu que sou optimista. Per què hem de ser-ho, tenint en compte que partits com Vox adquireixen força? —Jo el llibre el vaig escriure abans que Vox entrés a les institucions andaluses, però la meva opinió no canvia. Jo sóc optimista perquè crec que s’ha remogut alguna cosa al meu voltant i una mica més enllà, en milions de dones arreu del món. El Me Too o el que ha passat a l’Argentina amb l’avortament en són exemples. Crec que a les que hem aplicat una mirada així sobre una qüestió com la que ens afecta, ens serà molt difícil de tornar enrere. Aquestes ulleres que t’has posat no deixaran d’enfocar d’aquella manera. Pots canviar d’opinió i evolucionar dins d’això, però en tot això que guanyem en el terreny de la reivindicació no hi ha marxa enrere. També ho explico al llibre: per primera vegada, el meu company em va demanar si jo creia que ell era masclista. La resposta va ser: ‘Tu ets masclista, com ho sóc jo…’ Tenir al costat un home que s’ho pregunti i m’ho pregunti em fa pensar que també hi ha homes que s’ho plantegen i això és important. —Quin hauria de ser el paper dels homes? —No ho sé. Els homes han de fer la seva feina i no crec que nosaltres els hàgim de dir quina feina han de fer. Ja tenen pistes. S’han de mirar i adonar-se de coses. Això sí, que ho facin, però de veritat, no de cara enfora. Que ens escoltin i que no ens vulguin ensenyar com ens hem de sentir nosaltres. La Rebecca Solnit ho té explicat per activa i per passiva en el llibre Els homes m’expliquen coses. Totes sabem de què va, a totes ens sona. Podeu comprar el llibre Soc feminista i no ho sabia a la botiga de VilaWeb

Summary: Ariadna Oltra: ‘Em sentia lliure per a poder decidir, però en realitat no ho era’


Onze membres del consell ciutadà de Podem a les Illes Balears han presentat la seva dimissió per la ‘deriva erràtica de la direcció’ i la seva ‘subalternitat i obediència al PSOE’. Entre els càrrecs que han renunciat hi ha l’ex-portaveu Laura Camargo, l’ex-president del parlament Baltasar Picornell i l’ex-regidora a Palma Aligi Molina, que van formar part de la candidatura Construint Podem. Han assegurat que van ajornar la dimissió fins que passessin les eleccions espanyoles per a no interferir i perquè no fos utilitzada ‘de forma interessada’. També han dimitit Fernanda Caro, Adrián Martínez, Mireia Rubio, Laura Mariani, Sabina Riera, Antonio Sánchez-Tirado i Ximena De la Vega. Helena Herrera, que va dimitir anteriorment, s’ha afegit a l’escrit de renúncia. Denuncien la ‘ pràctica desaparició de les reivindicacions pròpies’ de Podem, en el cas de les Illes ontra la saturació turística, per a la protecció del medi ambient, a favor de la regeneració democràtica o de la lluita contra el deute que ofega el govern. Així mateix, critiquen ‘unes línies cada vegada més allunyades dels principis del republicanisme i de la impugnació del règim del 78′, així com l”obsessió gobernista a qualsevol preu, fins i tot deixant pel camí esquinçalls essencials del programa’, i la institucionalització d’un projecte transformador ‘que venia a canviar-lo tot’. Entre els motius de la dimissió, també citen la construcció de l’autopista Llucmajor-Campos, la falta de democràcia interna, la suplantació de les decisions col·lectives per un grup d’afins a la direcció del partit a les Illes, la ‘persecució i rebuig’ de la discrepància política i una ‘confusió constant de la lleialtat amb l’obediència cega al partit’. També s’oposen a la ‘burocratització’ de Podem, l’allunyament dels principis d’horitzontalitat i participació, la falta de comunicació interna i la inexistència d’assemblees ciutadanes presencials i d’actes públics de rendició de comptes per part dels càrrecs públics, limitant la vida del partit a les invitacions organitzades per la direcció o la participació en escasses consultes en línia ‘amb preguntes-parany per a ratificar el ja decidit des de dalt’. Per últim, acusen el partit de ‘derives contràries al feminisme, les cures i la sororitat’, amb ‘actituds agressives entre companys i companyes’, i de neutralitzar a persones incòmodes per a la direcció, sense debat previ.

Summary: Crisi a Podem a les Illes: dimiteixen onze membres pel pacte amb el PSOE


Mig miler de manifestants han respost a la crida dels CDR per mostrar la seva solidaritat amb la vaga de fam de Jordi Sànchez, Jordi Turull i, des d’aquest dilluns, Josep Rull i Joaquim Forn, davant la seu de la delegació del govern espanyol a Barcelona. A partir de les set de la tarda s’han concentrat a la cruïlla dels carrers Roger de Llúria amb Mallorca, a pocs metres de l’edifici, blindat per deu furgonetes dels Mossos d’Esquadra per evitar que hi puguin arribar. Davant les furgonetes, fan càntics a favor dels polítics independentistes presos i contra el seu empresonament. La policia bloqueja els accessos a les quatre cantonades de l’illa, atès que a banda del mateix carrer Roger de Llúria i el Pau Claris també talla els carrers València i Provença. Cap a dos quarts de vuit del vespre els concentrats han decidit començar a desplaçar-se des del carrer Roger de Llúria fins al carrer Aragó, i quan han arribat a aquest punt han decidit tallar el carrer. Durant un quart d’hora, alguns d’aquests concentrats han estat asseguts al mig del carrer. Cap a tres quarts de vuit, han aixecat també aquesta concentració i han decidit seguir caminant cap a la Gran Via, cridant consignes com ara ‘llibertat presos polítics’ o ‘Barcelona tomba del feixisme’.

Summary: Els CDR se solidaritzen amb la vaga de fam dels presos davant la delegació del govern espanyol a Barcelona


El judici contra els dirigents independentistes al Tribunal Suprem espanyol començarà molt probablement la primera setmana de febrer, és a dir, d’ací a dues setmanes. Les acusacions i les defenses ja han presentat els seus escrits, i aquests mesos vinents acusats, testimonis i pèrits faran sengles declaracions en el judici oral, abans no resti vist per a sentència. Hi ha un munt de proves documentals aportades per les parts, de càrrec o de descàrrec. Les acusacions, representades per la fiscalia i l’advocacia de l’estat, però també per Vox, han demanat que el tribunal incorpori a la causa algunes proves que són manipulades i algunes declaracions de pèrits que són irregulars, parcials. La major part de les defenses ho denuncien en els seus escrits. I per això demanen al tribunal que no les accepti. Entre aquestes proves, la que ha tingut més ressò és un vídeo elaborat suposadament per la Guàrdia Civil que aporta la fiscalia i que fou filtrat a El Periódico el setembre proppassat, l’aniversari del 20-S; s’hi manipulen precisament imatges d’aquell dia, de la protesta davant la conselleria d’Economia. S’hi barregen imatges d’aquella concentració amb unes altres en què es veuen manifestants increpant furgons de la policia espanyola quan se n’anaven de la seu de la CUP, aquell mateix dia. Les imatges seleccionades per la Guàrdia Civil són tan solament les del moment que la policia espanyola se’n va anar, quan, efectivament, hi va haver manifestants que van increpar els agents, els quals van disparar salves amb els fusells per a dispersar la concentració. I aquests segons de vídeo són presentats com si corresponguessin a la concentració davant d’Economia, on hi havia Jordi Cuixart i Jordi Sánchez. Hi afegeixen més dramatisme. És un vídeo impugnable pel contingut, perquè l’edició que se’n fa pot afavorir la incriminació especialment de Sánchez i Cuixart, però també per la forma mateixa, perquè l’aportació d’un vídeo editat com a prova pot demostrar el biaix amb què actua la Guàrdia Civil i, per extensió, la fiscalia. L’advocat d’Oriol Junqueras i de Raül Romeva, Andreu Van den Eynde, fa referència justament al fet que l’acusació presenti com a pericials, és a dir, com a valoració d’experts, les declaracions de dos agents de la Guàrdia Civil que van decomissar documentació en l’escorcoll del Departament d’Economia el 20 de setembre. ‘És una clara transgressió de les normes que regulen la prova –diu–, perquè seria una prova de caràcter documental i generaria un escenari d’indefensió inadmissible.’ Hi ha el dret, afegeix Van den Eynde, de no haver de suportar la pràctica de proves impertinents. Perquè, en aquest cas, ‘la seva condició de membres de la investigació policíaca els situa en risc de manca d’objectivitat i d’imparcialitat’. I ho sustenta en jurisprudència de l’Audiència espanyola. Haurien de ser testimonis, en tot cas, perquè no es pot assegurar que puguin tenir una condició d’experts. ‘Els agents de la policia actuants en un atestat formen part de la cadena de denúncia’, diu l’advocat. Daniel Baena. Els atestats d’un troll de la Guàrdia Civil. Però hi ha un cas més escandalós relatiu a un agent, concretament el del tinent coronel de la Guàrdia Civil Daniel Baena. Un munt de fulls documentals aportats per la fiscalia com a prova contra els presos polítics són basats en atestats de la Guàrdia Civil sota el comandament de Baena. ‘No és en absolut imparcial’, denuncia l’advocat Jordi Pina, representant de Jordi Turull, Josep Rull i Jordi Sànchez; s’hi afegeix també l’advocada Marina Roig, en representació de Jordi Cuixart. Baena, l’agent T43166Q, cap de la policia judicial de la Guàrdia Civil a Catalunya, fou enxampat a Twitter atacant i insultant polítics independentistes, que ell mateix investigava, sota el pseudònim de Tácito, amb l’usuari @maquiavelo1984. I l’acusació en aquest judici que començarà al Suprem espanyol vol aportar documents seus com a prova contra els acusats. Sobre Baena, l’advocada de Carme Forcadell, Olga Arderiu, diu: ‘L’anàlisi del 4.565 tweets sobre el procés independentista a Catalunya que va llançar a les xarxes socials el tinent coronel Baena des que es va donar d’alta a Twitter, el 2012, revela uns prejudicis ideològics i una prepotència que difícilment poden considerar-se compatibles amb la seva responsabilitat com a cap màxim de les investigacions policíaques i dels informes en què es fonamenten les actuacions de fiscals i magistrats contra els dirigents sobiranistes.’ Moltes de les actuacions i atestats de la Guàrdia Civil responen a la investigació judicial del jutjat número 13 de Barcelona. El titular del tribunal, el jutge Juan Antonio Ramírez Sunyer, va cometre diverses irregularitats durant el procés d’instrucció que va seguir en la investigació contra dirigents independentistes des de començament del 2017. Les defenses de Junqueras i Romeva i de Jordi Cuixart demanen que s’excloguin de la causa tots els documents provinents del jutjat 13, entre més raons, per la manera com es van obtenir les proves, amb punxades telefòniques irregulars, és a dir, amb mètodes que, segons que denuncien els advocats, van vulnerar drets fonamentals. Les irregularitats i abusos del jutjat número 13 en la causa contra l’independentisme

Summary: Les proves manipulades i parcials que pretenen utilitzar contra els presos polítics al Suprem


El col·lectiu del Banc Expropiat ha anunciat, amb un comunicat, que havia ocupat un nou espai al barri de Gràcia, perquè el ‘projecte’ necessitava ‘un punt físic’ de reunió per a continuar ‘construint-nos’. Tanmateix, el col·lectiu assegura que és un lloc provisional i no abandona la idea de recuperar el seu local original: l’antiga oficina de Catalunya Caixa de la travessera de Gràcia. ‘Tornar al local desallotjat del Banc Expropiat no ha d’entendre’s simplement com la pugna per un espai físic, sinó com la lluita contra l’especulació a Gràcia’, expliquen.  Hem ocupat un altre espai! Però continuem lluitant per tornar al @Banc_Expropiathttps://t.co/DmaejG0Odi pic.twitter.com/C8KKDxJyz0 — Banc Expropiat (@Banc_Expropiat) August 16, 2016 El col·lectiu va ocupar el nou espai divendres passat, però no ho ha confirmat fins avui per evitar que els mossos d’esquadra els desallotgessin per la via exprés (72 hores després de l’ocupació). Demà al vespre —20.30 h— es farà pública la ubicació d’aquest espai provisional. Al deixar passar dies des de l’ocupació fins fer-ho públic evitem que la policia pugui, legalment, desallotjar durant la #FMGràcia. — Banc Expropiat (@Banc_Expropiat) 16 d’agost de 2016 Demà a les 20:30h farem públic el lloc concret que hem ocupat. Us esperem igualment tots els dies de #FMGràcia al @Banc_Expropiat. — Banc Expropiat (@Banc_Expropiat) 16 d’agost de 2016 Les festes de Gràcia Davant del local original, el Banc Expropiat celebra les festes de Gràcia amb moltes activitats cada dia. Generalment, l’horari és de vuit del vespre a les dotze de la nit. ‘Com qualsevol veïna del barri volem passar-ho bé a les festes, que també són nostres, compartir tota la feina feta tant dels guarnits com de les programacions i gaudir d’aquests dies en què el carrer es converteix en un gran lloc de reunió’, expliquen al comunicat. Perquè de fe no ens en falta… tornarem al Banc! Festes de Gràcia al @Banc_Expropiat! pic.twitter.com/LIiahm0yRg — Banc Expropiat (@Banc_Expropiat) August 13, 2016

Summary: El Banc Expropiat ocupa un nou local a Gràcia


La nova delegada del govern espanyol a Catalunya, Teresa Cunillera, ha constatat la voluntat de l’executiu de Pedro Sánchez de deseixir-se de la ‘confrontació’ entre el govern català i l’espanyol. ‘Necessitem que la ciutadania vegi l’espanyol com un govern amic, que aporta solucions i no crea problemes’, ha dit avui en l’acte de presa de possessió de Montserrat Garcia Llovera com a sots-delegada del govern espanyol a Barcelona. Cunillera ha anat més enllà i ha volgut presentar la seva com una administració ‘oberta i amable’ disposada a dialogar amb les altres per ‘donar servei al país, a Catalunya i als seus ciutadans’.

Summary: La nova delegada del govern espanyol a Catalunya creu necessari que els catalans vegin el govern espanyol com un govern amic