Toni Cruanyes (Canet de Mar, 1974) fa anys que és una cara coneguda per als espectadors de TV3, que pràcticament l’han vist créixer. Va debutar a només vint-i-sis anys com a corresponsal a Londres, la primera destinació d’una llarga llista de capitals des d’on va explicar la realitat del món. El periodista ha passat un terç dels seus anys fora de Catalunya i, entre tantes anades i vingudes, la seva vida dóna per a moltes escenes d’aeroport. Una de les més importants va ser el novembre del 2013, fent cua per a un vol de tornada de París. Tot just s’acabava d’anunciar que ell seria el nou presentador del ‘Telenotícies Vespre’ (TN), i un home va advertir-lo: ‘Prepara’t, que com a corresponsal estàs acostumat a parlar de coses que als catalans ens queden lluny, però ara et tocarà explicar-nos el que ens passa a Catalunya. A nosaltres. I, tal com està tot, no serà fàcil.’ I tenia raó: des que és al capdavant del TN Vespre, Cruanyes ha hagut d’explicar notícies tan importants com el cas Pujol, l’1-O, la declaració d’independència i el judici contra el procés. Tot això amb el rerefons de les campanyes constants contra TV3. A Un dels nostres (Pòrtic Edicions), un llibre a mig camí entre les memòries i l’assaig històric, Cruanyes explica els secrets darrere el TN en uns anys tan complicats i reflexiona sobre el paper de les identitats a Catalunya. El periodista parla d’identitats personals, tot recordant la seva infància a Canet de Mar, i de la identitat col·lectiva per demanar-se ‘qui som els catalans?’. Ens hi trobem per parlar de tot això en un bar del seu barri actual, l’Eixample de Barcelona. Rialler i proper, es mostra satisfet amb el llibre, però confessa que li ha fet una mica de vergonya explicar algunes coses en un relat que li ha quedat més personal que no esperava. Diu que a ell no li toca parlar directament de política, però en cap cas esquiva les preguntes sobre la repressió o sobre els atacs a TV3. —Dediqueu el llibre a la vostra mare, mestra. Com a periodista, teniu certa influència seva. Per què? —El llibre el dedico a ella també perquè, com a font d’identitat, la primera vegada que van fer la pregunta ‘qui és aquest?’ la resposta va ser ‘és el fill de la Dolors’. La meva mare era mestra a l’escola on jo anava i, per tant, era la persona coneguda i la referència. Ser el fill de la mestra crec que m’ha determinat molt el caràcter, i fins i tot en la meva vocació professional. Moltes vegades, i més ara que em dirigeixo a centenars de milers de persones cada nit, m’imagino que sóc en una aula explicant coses importants als espectadors, com la meva mare explicava coses importants als seus alumnes. —Ella és l’única influència per a ser periodista? Com us neix la vocació? —Crec que sí, que aquesta vocació pedagògica d’alguna manera m’ha portat a la meva vocació. Hi ha dues coses que m’agraden molt a la vida: el periodisme i viatjar. La confluència d’aquestes dues passions, que és la feina de corresponsal que he pogut fer diverses vegades, és el màxim de les meves aspiracions professionals. —Com descriuríeu la feina de corresponsal, ara que la podeu comparar amb la de presentar el TN? —Fer de corresponsal és la base del periodisme. És agafar la mà del ciutadà, acompanyar-lo i ser els seus ulls. A través de la seva confiança, fas la feina d’anar al carrer, saber què passa i explicar-ho. Aquesta és la base del periodisme i ho fan els corresponsals. També els corresponsals locals, els delegats a comarques. Ara sóc en un altre estadi. En comptes de fer de cuiner, faig de cambrer. El periodista del carrer té la informació i jo la preparo, l’amaneixo, la serveixo perquè pugui arribar bé a l’espectador. És una feina molt important, però és subsidiària de l’altra. La meva feina no tindria sentit si no fos pels corresponsals i redactors que són arran de carrer. —Com és presentar el TN en aquest moment polític? —La voluntat d’aquest llibre, entre més, és sortir a defensar la feina que hem fet. I aquesta és una defensa en primera persona del plural. Els mitjans públics catalans, però en general els mitjans catalans, hem tingut una gran contenció davant els atacs que hem rebut de mitjans espanyols i de partits polítics espanyols que s’han inventat que adoctrinem, que rentem el cervell de la gent… Hem hagut de sentir coses molt greus que no s’han dit en casos flagrants de delictes per part d’altres mitjans. Es diu que TV3 diu coses que no diu. Ens criminalitzen amb informacions que no hem donat, amb programes que no hem emès… Només interessa un relat que criminalitza els mitjans en comptes d’assumir que a Catalunya hi ha un problema polític, que Espanya té un problema polític i l’ha d’afrontar. És més fàcil dir que aquí hi ha una gent que s’ha deixat rentar el cervell. No. Nosaltres hem fet bé la feina, hem aguantat molt bé el temporal i hem explicat les coses com són, tampoc com voldrien que fossin. Hem expressat la realitat diversa de Catalunya i crec que hem intentat donar el to correcte, de gravetat en els moments importants de l’octubre del 2017, del judici del procés, de les manifestacions al carrer, de la repressió que s’ha viscut… Però també donant veu a tothom. 'Només interessa un relat que criminalitza els mitjans en comptes d'assumir que a Catalunya hi ha un problema polític' —Com vau viure la tardor del 2017 des de TV3? —Va ser difícil de gestionar, però a la vegada també molt engrescador. Cada taula de redacció era una trinxera davant els atacs, i alhora cada frase que podia dir en directe era com un camp de mines. Qualsevol cosa podia ser malinterpretada i l’endemà sortir a la portada d’El Mundo. Veure que tot allò que explicava en directe ha format part del sumari del procés, del judici pel qual s’ha condemnat gent a gairebé cent anys de presó, indica la responsabilitat del que fèiem. Crec, sincerament, que la prova la vam superar. —Fins on va arribar la por que teníeu del 155? —Al judici contra Trapero, veus com es jutja amb criteris polítics un professional al capdavant dels Mossos. Això passa també amb els dirigents de la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals. Podrien haver arribat a nivells més baixos, que és el que hauria implicat un 155. Un 155 hauria volgut dir canviar el director de TV3, potser el cap d’informatius… No sé quin efecte hauria pogut tenir en la nostra quotidianitat. Com a mitjans públics, nosaltres acceptem els límits que ens imposa una Junta Electoral, amb algunes paraules que se’ns prohibeixen expressament. Protestem, i ho hem fet públic, però ho acatem. Fins a quin punt nosaltres podríem acatar una direcció de TV3 que no seguís criteris professionals, sinó polítics, imposats per un 155? Era l’escenari més perillós perquè ens podíem trobar acceptant aquesta nova autoritat, però a la vegada destruint la credibilitat que durant més de trenta anys ha aconseguit TV3. —Teníeu fins i tot un pla B pensat… —Sí. En aquell moment teníem, per una banda, una càmera a la redacció que estava pendent si venien a decomissar material, a tancar-nos o a buscar les urnes. Per si a algú se li hagués acudit que eren als magatzems de TV3! La Guàrdia Civil va anar a impremtes, a departaments de la Generalitat, a mitjans digitals… Si hagués vingut a TV3, com que teníem aquesta càmera connectada al directe del 3/24, ho teníem tot previst perquè s’emetés l’arribada de la policia. A més, uns quants treballadors –i no necessàriament amb el vist-i-plau de la direcció, que quedi clar– teníem prevista la possibilitat que ens tanquessin, anéssim a negres i que els professionals intentéssim fer igualment un telenotícies i emetre’l per Facebook Life o Instagram Life, per demostrar que el nostre compromís amb el ciutadà i el periodisme es mantenia, malgrat els intents tan barroers que hi va haver de censurar i tancar la comunicació. —Vau patir pressions personals o us van punxar el telèfon aquells dies? —Jo crec que el meu telèfon no va el van punxar mai, però que el d’alguns companys, sí. De fet, algunes converses les teníem amb els mòbils lluny. Teníem la sensació que ens espiaven. Jo crec que no tant per allò que poguéssim dir com a informadors, sinó per la informació que podíem tenir sobre el lloc on eren les paperetes i les urnes, quin era el pla del govern per a fer l’1 d’octubre, etc. De fet, ens hem trobat que han seguit periodistes nostres en alguns moments determinats, per exemple, per saber on era Puigdemont quan era a Brussel·les o Alemanya. Parlo de realitats, són sospites justificades. —L’altre moment important per al TN és el Primer d’Octubre. —Va ser brutal… Des d’un punt de vista logístic no sabíem què faríem. Teníem preparat un programa electoral amb gràfics, amb mapes… Però, per altra banda, també teníem preparades taules d’anàlisi de conflictes pel que pogués passar. I sobretot, molts directes previstos. Veure com ens miraven els mitjans d’arreu del món ens va reconfortar, perquè feien servir el mateix to que nosaltres, tan diferent del dels mitjans espanyols, que semblava que ho visquessin des d’una altra galàxia. —No ho vau viure només des de la redacció. Vau anar al vostre col·legi. —Vaig anar al meu col·legi electoral habitual, a la Concepció, a la Dreta de l’Eixample. De seguida em va arribar que al col·legi Ramon Llull, a quatre carrers de casa, hi havia les càrregues. Vaig anar-hi de seguida i ho vaig veure des de l’altre costat del carrer. Em vaig sentir molt violentat com a ciutadà. També vaig veure com es va crear una xarxa de solidaritat entre els meus veïns que crec que encara perviu. —En algun informatiu heu fet servir el concepte ‘presos polítics’. Ho heu intentat d’evitar la majoria de vegades, però? —La decisió sobre el llenguatge que utilitzem als telenotícies és col·lectiva, del consell de redacció. Inicialment vam decidir de no fer servir el terme, però amb el temps ens va semblar que sí que era correcte en algunes ocasions, com una manera més de referir-nos als presos, no l’única. El fet de no utilitzar ‘presos polítics’ perquè hi ha una part de la ciutadania que no els accepta com a tal, en el fons, ens feia caure en la trampa de no donar-los aquesta atribució quan hi ha una gran part de la ciutadania que sí que els ho atribueix. I, objectivament, en bona part també la tenen. Hi ha hagut una rectificació en el temps i l’hem fet de manera natural, sense grans escarafalls. Ha estat més visible el fet que la Junta Electoral ens hagi prohibit dir-ho que no pas el fet que ho hàgim dit gaires vegades. El terme ‘exiliats’ des del principi vam creure que era correcte. —Però ‘exili’ també té una connotació molt marcada per a moltes persones. —Sí, però l’exili és una decisió personal. Per tant, la condició d’exiliat l’atorga la persona. Quan una persona decideix que se’n va a l’exili ja és exiliat. Evitem l’expressió ‘fugits de la justícia’ –que també és una realitat, perquè han marxat d’una legislació en un estat concret– per la connotació de qui l’utilitza. Tampoc no diem habitualment ‘referèndum il·legal’, però alguna vegada també ho diem perquè és real que era il·legal. Hi ha hagut judicis després d’haver-se considerat il·legal… No és fàcil, eh, trobar la fórmula i no ofendre ni els uns ni els altres?  —L’equidistància absoluta que a vegades es reclama és impossible. —Hi ha un error en el fet de considerar l’equidistància com el camí correcte. Hem de dir les coses com són. El problema són les paraules o les etiquetes, perquè són sempre una simplificació, però sense etiquetar les coses no les pots explicar. Per mi, no hi ha cap dubte que els presos del procés són presos polítics, però entenc que TV3 busqui la manera de dir-ho, i jo, com a cara visible, assumeixo com a propis els criteris i les conclusions arran del debat. 'Per a mi, personalment, no hi ha cap dubte que els presos del procés són presos polítics' —Heu tingut relació amb alguns dels presos i exiliats. Com ha estat tot aquest procés, des que són a la presó i a l’exili? —Això dificulta molt el periodisme! Els polítics més votats a Catalunya no poden expressar-se amb normalitat perquè són a la presó o a l’exili i això ens fa molt difícil la feina. Tenim unes dificultats evidents en el llenguatge audiovisual per a fer una entrevista a Junqueras o Sànchez. Això ens obliga a fer unes filigranes raríssimes com que algú posi la seva veu, posar imatges d’arxiu, fotografies que es mouen… S’ha vulnerat el seu dret a expressar-se i el dels ciutadans a escoltar-los. —Com viviu la situació política? —Professionalment, és angoixant veure que s’allarga tant una situació que causa patiment familiar als presos, als exiliats… Injustícies… I sobretot, la imposició d’un relat fals sobre què hem fet i què ens ha passat. El llibre vol lluitar contra això, i el ‘Telenotícies’ de cada dia, també. —Per què escriure un llibre sobre identitats? —El fenomen de la identitat és fonamental per a entendre la societat en què vivim. Per a la gent progre, viatjada o jove, quan es parla d’identitat sembla que es parli de l’espardenya, la faixa i la barretina en el millor dels casos, o en contra dels estrangers en el pitjor. Si no som capaços de parlar-ne nosaltres en termes amables, oberts i generosos, qui acaba portant la bandera de la identitat és l’extrema dreta. Crec que el catalanisme no està vacunat al 100% perquè no li creixi dins aquest fantasma de l’extrema dreta. Per què no hi fem front i ens mirem al mirall a nosaltres mateixos? No cal que ningú altre ens vingui a descriure. Hi ha un altre element: aquest llibre l’he volgut escriure en defensa pròpia. —En quin sentit? —Fa temps que veiem un relat sobre el que passa a Catalunya que és tergiversat políticament amb voluntat de dividir-nos, de fer mal a la societat catalana. Crec que els periodistes, els intel·lectuals, els acadèmics, fem poc per afrontar la realitat i trencar un silenci que se’ns imposa. Ens hem de treure complexos de sobre. Jo ho intento fer sense parlar directament de política, perquè crec que no em toca fer-ho a mi. Però sí des d’un punt de vista social, cultural, generacional i des de la meva professió. —Dieu que no som ni la societat dividida que s’inventen ni un sol poble. Què som, doncs, els catalans? —He pensat que per a respondre a aquesta pregunta valia la pena escriure un llibre de dues-centes trenta pàgines!  Jo ja estic content si aconsegueixo que algú reflexioni sobre el fenomen de la identitat i intenti practicar la celebració de la identitat pròpia compaginant-la amb la generositat respecte de la identitat dels altres. I entenent que la conformació de la identitat catalana avui no pot ser que no tingui en compte tota la diversitat que hi ha a la Catalunya en què es parlen tres-centes llengües. 'Crec que el catalanisme no està vacunat al 100% perquè no li creixi dins el fantasma de l'extrema dreta' —També parleu de la llengua i defenseu que no ha d’anar necessàriament lligada a la identitat. —Per a la generació dels meus avis, els catalans eren els qui parlaven català. Quan Tarradellas arriba i diu ‘Ciutadans de Catalunya, ja sóc aquí’, diu ‘ciutadans de Catalunya’ perquè els catalans eren només una part dels qui vivien a Catalunya. Hem d’assumir que som catalans tots els qui som aquí i la llengua és fonamental. És dins nostre per famílies com la meva, que hem viscut la repressió en contra de la llengua a través de les autoritats franquistes. Perquè ha estat atacada, perquè generacions anteriors l’han portat, perquè és la nostra manera d’expressar-nos i perquè n’estem orgullosos, el català és la nostra principal font d’identitat, però per a molts catalans ja no és aquesta. Això ho hem d’assumir. Molt poques vegades tenim en compte el valor que hem aconseguit amb la llengua catalana gràcies al prestigi. Hem fet molts passos en aquest sentit i els nostres mòbils ens parlen català, moltes aplicacions immediatament tradueixen al català… Però la cosa més útil, segurament, és que allò que fem en català sigui de qualitat, prestigiós i que faci que la gent vulgui parlar el català perquè allò que diem és tan interessant que val la pena. Crec que de vegades hem perdut una mica el nord amb les polítiques de promoció del català. Pel que fa al fet de si la llengua és un senyal d’identitat o no, jo crec que sí, però no com en generacions anteriors. —Però és veritat que la llengua es troba en un estat delicat. Com reivindicar-la? —Sense voler-ho, potser els hàbits de consum, el model econòmic i el pluripartidisme –que ha fet que els partits busquin conformar molt la seva gent però no necessàriament créixer– han fet que ara hi hagi dues bombolles lingüístiques a Catalunya que conviuen pacíficament però amb poc contacte entre elles. No crec que siguem una societat dividida, però sí culturalment dual. Crec que això no és necessàriament bo. Fa segles que tenim un conflicte nacional latent, d’identitat, i hem de fer el possible per prevenir un conflicte al carrer. N’hem fet molta, de prevenció, s’ha fet tot de manera molt civilitzada i l’últim capítol de lluita nacional, que ha estat el referèndum i la repressió que vivim, també s’ha entomat amb molta serenitat per la part que ha patit més. Però hi ha una part de la societat que se sent ofesa. Hem d’intentar evitar que la gent se senti ferida, encara que moltes vegades no siguin ferides reals, sinó gairebé inventades o magnificades per mitjans espanyols, per partits polítics amb interessos espuris… Però ho hem de tenir en compte, perquè la societat l’hem de fer completa, no a trossos. —Molt lligat a la qüestió de les identitats, al llibre expliqueu detalls sobre la vostra experiència com a director adjunt de l’Avui del 2007 al 2009. Com va ser? —Havent format part de manera molt natural d’aquesta visió de la catalanitat que es forja als anys vuitanta i noranta, molt imbuïda per Jordi Pujol, em vaig adonar com al postpujolisme li costava d’assumir una realitat com la que representava el president Montilla. Em vaig trobar una demanda per part de la presidència de la Generalitat de tractar-lo millor perquè hi havia una part del catalanisme que se sentia traït, sentia que no li corresponia a algú nascut a fora, que es deia José, de llengua materna castellana i que, tot i que parlava català, hi tenia unes certes dificultats. La burla i la falta de respecte no era la mateixa que s’havia tingut amb Pujol, cap a qui hi havia un respecte absolut. L’episodi en què explico com vaig intentar que l’Avui tingués més respecte institucional per Montilla és significatiu per l’evolució de la identitat des de la meva infància fins a la identitat catalana actual. —La figura de Pujol apareix unes quantes vegades al llibre i a la vostra vida… —Totalment. És que és una persona molt important en la vida dels catalans de la meva generació i marca molt una manera d’entendre el país. Hem de començar a fer inventari de tots els anys de Pujol. Hi va haver una època en què semblava que tot ho havia fet bé i una època en què semblava que tot havia anat malament. Hi ha hagut un linxament públic injustificat de la seva figura i espero que el temps posi les coses al seu lloc. Crec que de mica en mica es podrà fer una anàlisi de totes les coses bones que es van fer llavors, atribuïdes a ell o a tota la societat catalana, que va viure un moment d’expansió econòmica, de riquesa cultural… La Catalunya d’avui i, fins i tot, les aspiracions polítiques de la Catalunya actual no es podrien explicar sense el que es va aconseguir en aquella època. —Va ser complicat explicar el cas Pujol al TN? —Sí, va ser un moment brutal. De cop, la figura és linxada pels mitjans de comunicació espanyols amb una altra voluntat. Pensaven que matant Pujol mataven l’independentisme. Que poc que coneixen la situació real de Catalunya, si pensen això. Estic força content d’haver trobat el to correcte per a explicar què passava sense caure en el sensacionalisme de Telecinco, Antena 3 i Cuatro. A hores d’ara, encara no se sap exactament què ha passat amb la família Pujol, quin és el presumpte enriquiment que hi ha respecte d’obres i encàrrecs que es van fer en l’època que eren a la Generalitat. Encara està sub judice. Un dia espero que es pugui fer no solament un judici sinó també una anàlisi profunda. I que Pujol s’expliqui, més enllà de la carta. 'Hi ha hagut un linxament públic injustificat de la figura de Pujol' —A més de la qüestió política i lingüística, també parleu d’altres tipus d’identitats, com la identitat religiosa i la relacionada amb la condició sexual. Viviu l’homosexualitat com una identitat. En quin sentit? —La identitat sexual, sobretot en el cas de les minories sexuals, o del gènere en el cas de les dones, són determinants en l’autodefinició de la identitat. En el meu cas, m’agradaria que fos diferent, però la realitat és que el fet de ser homosexual, d’haver viscut amb dificultats la sortida de l’armari i de veure encara ara com la mirada que projecta molta gent sobre mi té aquesta etiqueta afegida, fa que en alguns casos la meva identitat d’orientació sexual sigui vista com una cosa important. —Fa uns anys, vau patir una campanya homòfoba per internet. —Sí. Uns atacs que podrien haver estat professionals es van convertir en atacs homòfobs, utilitzant un llenguatge barroer. Ara em trobo una mica la discriminació al revés, de manera simpàtica. Però si busques a Google ‘Toni Cruanyes’, t’hi apareix abans ‘gai’ o ‘parella’ que no pas ‘periodista’ o ‘TV3’, que és el que els passa a la resta de presentadors. És molt important que persones en la meva posició –de respecte per part de la ciutadania– siguem vistos amb naturalitat com a homosexuals i que, per tant, els adolescents que han d’explicar a casa que són homosexuals i que han de buscar models per la seva vida futura, vegin un model de normalitat, una família –en el meu cas amb un nen adoptat– que viu amb naturalitat i felicitat la seva condició sexual. —Com us prova la paternitat? —Molt bé! És una font de felicitat immensa. Llàstima que els vespres me’ls perdo, però li guardo cada matí i els caps de setmana. Quan sopen em tenen a la pantalla…  Al principi feia molta gràcia, perquè ell volia anar a l’escola amb corbata. Va demanar-ne una al tió i va estar uns quants dies vestint amb xandall i corbata perquè volia vestir igual que el pare a la feina. Podeu comprar Un dels nostres a la Botiga de VilaWeb

Summary: Toni Cruanyes: ‘La tardor del 2017 teníem la sensació que ens espiaven’


El secretari de Comunicació de Ciutadans, Fernando de Páramo, ha descartat avui que el seu partit pacti un programa de govern espanyol amb el PP i l’ha instat que realitzi els mateix esforços amb el PSOE per aconseguir que s’abstinguin. ‘No hi haurà una negociació pel que fa al programa, no entrarem en un govern ni governarem de la mà de Mariano Rajoy. Per tant, té poc sentit pactar un programa de govern espanyol amb ells. Això està descartat’, ha dit De Páramo en una entrevista a la Cope, recollida per Europa Press. Alhora, De Páramo ha animat el PP que intenti que el PSOE s’abstingui i ha instat els populars que dediquin els mateixos esforços que han dedicat a Ciutadans a canviar la negativa socialista. ‘Si el PSOE fa el mateix tindríem un govern espanyol’, ha afegit. S’ha referit a la ‘línia directa’ de comunicació que es va obrir aquest dimecres en la reunió del líder de Ciutadans, Albert Rivera, i el cap de l’Executiu espanyol en funcions i candidat a la investidura, Mariano Rajoy, que servirà per tractar temes ‘urgents i importants que hi ha a sobre de la taula i que no poden quedar bloquejats’, com són el dèficit i els Pressupostos Generals de l’Estat. Tot i que s’obre a aquesta comunicació directa entre els líders del PP i Ciutadans, el dirigent del partit taronja ha dit que no s’organitzaran taules de negociació per tractar temes econòmics si encara no hi ha un president del govern espanyol. Tot i això, sí han sol·licitat a Mariano Rajoy informació sobre el sostre de despesa i els Pressupostos ‘per poder anar avançant aquesta feina’.

Summary: Ciutadans descarta de pactar un programa de govern amb el PP


La Plataforma per la Llengua, juntament amb diverses entitats socials que treballen en favor del català, l’aragonès, l’eusquera i el gallec, s’han reunit avui amb els grups parlamentaris –excepte Cs i Vox- al congrés espanyol per exigir a l’estat espanyol que garanteixi la diversitat i la igualtat lingüística arreu del territori. Els impulsors de la iniciativa també han entregat el manifest elaborat per totes les entitats l’any passat on reivindiquen, entre d’altres coses, que no hi hagi llengües ‘superiors’. D’altra banda, reclamen a l’estat que atengui les recomanacions del Consell d’Europa sobre els incompliments de la Carta de Llengües Regionals. Els impulsors han criticat que, per exemple, que les traduccions al BOE tardin ‘més que l’elaboració del mateix document’ o que el registre electrònic no estigui en altres llengües. També que el telèfon de l’administració general de l’estat no estigui capacitada per entendre i oferir resposta en altres llengües. D’altra banda, han recordat que el passat mes de desembre el Consell d’Europa va reclamar a Espanya que fomentés i protegís el català i la resta de llengües cooficials. L’informe del comitè d’experts sobre llengües va alertar que l’estat espanyol incomplia els acords i compromisos per protegir-les. En aquest sentit, han recordat que l’organisme europeu ha donat a Espanya de termini fins a l’1 d’agost d’aquest any per anunciar quines mesures emprendrà per atendre les recomanacions.

Summary: Entitats socials reclamen al congrés espanyols que es garanteixi la diversitat i la igualtat lingüística a l’estat espanyol


El president del govern espanyol, Mariano Rajoy, ha dit que destituirà el president de la República, Carles Puigdemont, i tot el govern de la Generalitat en aplicació de l’article 155 de la constitució espanyola. A més, també ha anunciat que dissolia el Parlament de Catalunya i que convocava eleccions el dia 21 de desembre. A més, ha demanat al Tribunal Constitucional que anul·li les resolucions que ha pres avui el parlament. ‘Pretenen imposar per la via dels fets consumats un segrest a la majoria de catalans’, ha afegit. Així mateix, ha dit que els ministeris espanyols assumirien les competències de les conselleries de la Generalitat, que tancaria les delegacions catalanes a l’exterior –tret de la de Brussel·les– i que suprimiria les oficines del president i del vice-president, el Consell Assessor per a la Transició Nacional i el patronat del Diplocat. Per últim, Rajoy ha anunciat la intenció de destituir els delegats de la Generalitat a Madrid i a Brussel·les, Ferran Mascarell i Amadeu Altafaj, el secretari general del Departament d’Interior, Cèsar Puig, i el director general dels Mossos d’Esquadra, Pere Soler.

Summary: Rajoy diu que destituirà el govern de la República i que dissol el parlament i convoca eleccions


El secretari general de Podem a Catalunya, Albano Dante Fachin, ha descartat convocar primàries per a triar una nova direcció del partit. ‘En aquest moment que viu Catalunya seria contraproduent, pel paper de Podem, apartar la direcció i tornar a convocar unes primàries’, ha dit en una entrevista a TV3. ‘El meu càrrec sempre està disposició dels inscrits i és la gent ha de tenir aquest control’, ha afegit. Fachin també ha destacat que la societat i la militància està ara més preocupada per l’1-O que no pas per un debat de primàries. Per últim ha criticat, la falta de concreció de la llei del referèndum en resposta a les paraules de la diputada de la CUP Anna Gabriel, que va assegurar ahir en una entrevista a l’ACN que no entenia que CSQP sigués contrària a la norma.

Summary: Fachin: ‘El meu càrrec sempre està disposició dels inscrits’


Quaranta-vuit hores després d’haver fracassat, Pedro Sánchez ha estat investit avui com el president del govern espanyol amb menys suport de la història. El candidat socialista ha rebut els vots favorables de 167 diputats, dos més que no pas en contra. Hi han votat a favor el PSOE, Unides Podem, el PNB, Més País, Compromís, Terol Existeix, BNG i Nova Canàries, vots suficients per a obtenir una majoria simple. S’hi han abstingut ERC i EH Bildu, mentre que JxCat, la CUP, el PP, Vox, Ciutadans, Fòrum Astúries, Navarra Suma, el Partit Regionalista de Cantàbria i Coalició Canària hi han votat en contra. Malgrat que el PP, Vox i Ciutadans fa dies que instigaven una campanya perquè Sánchez perdés algun suport, finalment la votació no ha tingut imprevistos. Podeu recuperar el vídeo i el minut-a-minut de la sessió al congrés espanyol ací:

Summary: Sánchez aconsegueix per dos vots ser investit president del govern espanyol


El conseller d’Educació, Josep Bargalló, ha assegurat que el curs escolar no es pot donar per perdut, tot i que ‘no serà normal’. En una entrevista a TV3, ha explicat que després de Setmana Santa es valorarà de quina manera es pot reprendre el curs i que s’està estudiant si es podrà fer de manera ‘no presencial’. Bargalló ha explicat que s’està treballant per veure quina és la casuística de cada alumne i com es pot arribar a tothom, també a aquells que no tenen connexió a internet a casa o aparells amb limitacions. A més, ha admès que la situació actual també afectarà el curs 2020-2021. ‘Hem de ser conscients que aquest curs no és normal i que la personalització serà més important, i també el curs que ve’, ha dit. Bargalló ha recordat que l’ensenyament actual és ‘competencial’ i no memorístic, i que es treballa per ‘projectes’. La meitat de les famílies ja tenen la targeta moneder Pel que fa a les famílies amb beques menjador, el conseller ha dit que la meitat d’aquestes ja tenen la targeta moneder. Bargalló ha explicat que el govern ja té el 100% de les targetes i estan al lloc de distribució, i que aquest dimecres al matí la meitat de les famílies que hi tenen dret ja les tenen.

Summary: Ensenyament estudia si es pot reprendre el curs per via telemàtica després de Setmana Santa


La decisió de suspendre la declaració d’independència dimarts al parlament ha obert un període d’incertesa i de dubtes –també d’interpretacions i relats contradictoris– que el sobiranisme espera encarrilar a principi de la setmana vinent. Una de les veus més crítiques amb la decisió del govern de deixar en suspens la declaració per facilitar el diàleg és la de la CUP. Benet Salellas és un dels diputats dels anticapitalistes que ha participat en les reunions decisives i els preparatius parlamentaris d’aquest moment fundacional. Parlem amb ell d’aquest moment tan delicat i amb equilibris que són més complicats que no semblen. Salellas demana que la suspensió desaparegui abans que l’estat espanyol no apliqui l’article 155 de la constitució. També valora les posicions de la comunitat internacional i les solucions per a encarar les setmanes que vénen. —El temps va a favor dels independentistes o en contra? —Jo crec que ens va en contra. Nosaltres érem partidaris de fer l’acte de proclamació i de ruptura l’endemà de la vaga general. Com que aquest procés, i especialment el moment actual, és un debat de poder, cal posar el poder de la gent mobilitzada davant el poder coercitiu de l’estat espanyol. Com més a prop siguem de la mobilització de la vaga general i, sobretot, de l’acte democràtic del referèndum, millor. Com més ho endarrerim, el poder establert tindrà més capacitat de desplegar els seus instruments per a consolidar l’estratègia de la por. Que és l’única carta que juguen. —Més enllà de la mobilització, cal també demostrar un poder institucional per a ser un estat. Estem en condicions d’exercir aquest poder? —El 3 d’octubre és la demostració que això és possible. Una altra cosa és que cal posar unes eines. Evidentment, la ciutadania mobilitzada és una força molt potent, però hi ha d’haver una canalització institucional. La pregunta que cal fer és què ha preparat el govern per fer efectiva la independència durant aquests mesos i anys que es parlava de les famoses estructures d’estat. I tenir clar que hi pot haver una lògica gradual que vagi consolidant l’efectivitat de la nova república. —Cal posar una data d’aixecar la suspensió de la declaració d’independència, com un compte enrere que posi la pressió internacional al govern espanyol? —Juncker ho va dir ahir: és una situació en què hi ha un interlocutor que vol parlar i un altre que ni tan sols vol seure a la taula. La resposta al gest de Puigdemont de dimarts a favor del diàleg va tenir resposta en menys de vint-i-quatre hores en forma d’activació del 155. I posant un termini al president perquè respongui. Què més hem d’esperar per constatar que l’estat espanyol no vol dialogar ni parlar de res que tingui a veure amb el dret d’autodeterminació? —Aquesta situació no legitima la part catalana davant de la comunitat internacional? —És cert que ara la comunitat internacional ha posat la mirada a Catalunya. Hem entrat en l’agenda internacional. I això, per a un poble com nosaltres, sense un estat darrere, és molt positiu i molt important. Ara, si no fem l’acte de ruptura i la proclamació republicana ràpidament, aquest taulell internacional es resoldrà a favor de l’statu quo. En definitiva, la comunitat internacional vol tenir com menys problemes possibles. Si nosaltres no apuntalem el conflicte, la comunitat internacional estarà encantada amb el manteniment indefinit de l’statu quo. En aquest sentit, el temps ens va una mica en contra. Quan hàgim proclamat la república catalana, aleshores entrarem en un altre escenari i els ritmes seran diferents. —És important que la ruptura es faci abans del 155 o després? —Jo penso que sí. La proclamació de la república ha d’anar acompanyada d’unes mesures que la facin efectiva. No es tracta tant de fer grans declaracions, sinó d’explicar quin és el calendari i quins paquets de mesures s’han d’implementar des del primer moment. És interessant que la república existeixi abans de l’aplicació del 155 perquè nosaltres puguem veure què passa a la república sense el 155 i què hi passa un cop aplicat. —Podeu comprendre que el govern faci el gest que li demana la comunitat internacional, de la qual s’espera que acabi reconeixent la república? —Sí, però hi ha una lògica de sobirania que no es pot oblidar. Vam fer un referèndum l’1 d’octubre i el vam guanyar. I això no pot quedar en suspens. El referèndum té una conseqüència immediata. L’ha de tenir. I és la proclamació de la república per a situar-nos com un estat més en la comunitat internacional. Aquestes mediacions que comencen posant condicions em semblen molt sospitoses. I si es tramiten en despatxos, no s’expliquen públicament, no tenen un termini, ni un programa transparent, hi ha el risc que el poble sigui traït. I això no estem disposats a permetre-ho. —Parlant de despatxos, en quin moment vau saber que es faria això que es va fer dimarts? —Ho vam saber en una reunió al parlament de quatre a cinc de la tarda. —Just abans del ple? I s’havia acordat una altra cosa prèviament? —Hem de tenir clar que malauradament des de fa mesos, des que vam aprovar el pressupost, la nostra capacitat d’incidència política al govern ha estat cada vegada més petita. Es va crear un equip de treball en què hi havia el govern, els partits del govern, alguns assessors col·locats per aquests partits i les entitats ANC i Òmnium. Però no hi havia la CUP. —Per voluntat pròpia o d’ells? —Per voluntat d’aquest espai del govern. I això va ser acceptat per tots els actors que en formaven part. Per tant, això demostra que hi ha hagut una voluntat deliberada de tenir la CUP al marge. Això és així a l’hora de definir l’estratègia. Com que som socis parlamentaris i formem part del moviment independentista, hi ha hagut algunes trobades per explicar-nos quina era la seva estratègia. No eren reunions per a consensuar cap estratègia, sinó per comunicar-nos-la i prou. En aquestes reunions, mai no hi va haver el plantejament que finalment es va fer dimarts al parlament. Sí que ens havien explicat que hi podia haver una declaració amb una proposta d’ajornament dels efectes. Sempre es parlava de dues o tres setmanes. Nosaltres ja vam dir que no compartíem aquesta idea. Dimarts, ens vam trobar que no solament hi havia l’ajornament, sinó que ni tan sols hi havia declaració. Tot això ha estat molt mal gestionat en relació amb nosaltres. —Quines eines de pressió té la CUP ara? Sense la força de condicionar l’aprovació del pressupost, teniu alguna eina? —Vull pensar que sí. —Retirar els diputats del parlament? —Sí. Hi ha una incidència que podem tenir en l’àmbit institucional parlamentari. L’avís que vam fer l’altre dia que no continuaríem fent activitat parlamentària ordinària és prou clar. El moment actual demana de resoldre la qüestió de proclamar la república i posar-la en marxa. Tota la resta ha de quedar al marge. Som un actor més, com tants altres, però tenim la nostra força mobilitzadora al carrer i amb una presència destacable als ajuntaments. Quatre-cents regidors al Principat no són pocs. No tenim hegemonia, però la nostra gent és molt activa a l’hora de mobilitzar i fer propostes. I tenim coses a dir sobre la resposta a l’aplicació del 155 i sobre com mantindrem la vigència de les nostres institucions. La CUP té molt a dir. —Quin és el nivell de confiança de la CUP amb Puigdemont? —Això va molt per cases. No puc respondre com si tingués una bola de vidre. I no la tinc. He de jutjar pels fets i per les decisions que s’han pres. I la decisió de dimarts fou una decisió unilateral del president. I nosaltres ni l’avalem, ni la coneixíem, ni ens sembla encertada. I cal atendre els condicionants que porten a aquesta decisió. Al cap i a la fi, Carles Puigdemont rep pressions de totes bandes. Em preocupa si aconseguim desactivar aquestes pressions amb els dos milions de vots que hem posat damunt la taula. Fins al dia 10, Puigdemont havia estat un exemple de fermesa i determinació política que no cedia al xantatge del poder econòmic i d’un determinat poder polític. Però dimarts va cedir a les pressions d’aquests interessos. La nostra confiança venia determinada molt per aquesta capacitat de mantenir-se ferm. —Persones conegudes de la CUP s’han demanat des de dimarts a les xarxes on és ERC. Trobeu a faltar que els republicans defensin posicions com la vostra? —El meu interlocutor polític és Junts pel Sí. És amb qui negociem. No existeix bilateralitat entre els partits de Junts pel Sí i nosaltres. Per tant, suposo que allò que fa ERC ho fa en el marc de Junts pel Sí. En qualsevol cas, el dia que hagi de passar comptes, ho haurà de fer atenent a aquest marc, que és pel qual ha treballat. —Quina ha de ser la resposta al 155? Aquest article pot portar a dissoldre el parlament i convocar eleccions? —Hi ha una solució que rau en la dignitat que de manera col·lectiva es va expressar l’1 d’octubre. Aquell dia i els dies anteriors al referèndum i els dies posteriors ens donen les claus de com s’ha de resoldre tot el que vingui. Nosaltres no acceptarem que el parlament espanyol dissolgui el Parlament de Catalunya i ens digui quan hem de fer les eleccions. Tampoc no acceptarem que ens digui com hem de fer unes eleccions. —Ni quins partits s’hi podrien presentar… —Exacte. Ni qui s’hi pot presentar ni quins programes són acceptables. Sabent com hem utilitzat el mandat democràtic del 27-S, no crec que l’estat espanyol estigués disposat a permetre qualsevol programa electoral en una hipotètica convocatòria electoral. Per tant, com a país i com a comunitat extremadament valenta i digna, orgullosa de les institucions i de les decisions col·lectives, cal sortir a defensar tot el que ens hem guanyat. —Esteu satisfets de l’actuació dels Mossos d’Esquadra l’1 d’octubre? —Depèn. Si ho comparem amb el que van fer la policia espanyola i la Guàrdia Civil, estem contents. Si pensem quin és el paper que està cridada a tenir la nostra policia, penso que va faltar encara molt. Van tancar col·legis. Malauradament és així. Encara hi ha una mentalitat autonòmica instal·lada en determinats comandaments que deien que calia fer cas de les instruccions del TSJC. I això no pot continuar així. I em consta que dins dels Mossos hi ha un debat obert. Quan hi ha unes agressions contra ciutadans davant d’agents dels Mossos d’Esquadra, aquests agents no han d’actuar per protegir aquests ciutadans? Ningú no s’imaginava que passaria tot allò que va passar el dia 1 d’octubre. Però cal demanar als Mossos que no tornin a permetre una situació com aquella en un futur. No poden tornar a permetre les agressions de l’1 d’octubre. —Com valoreu la posició o posicions preses pels comuns aquests últims dies? Hi haurà una part que acompanyarà la nova etapa? —Sí. Tinc molt clar que hi ha gent d’aquest àmbit que està absolutament compromesa amb la república catalana, a constituir-la i defensar-la. Perquè ho he vist en els actes de campanya que hem fet i perquè n’hem parlat. Però no són necessàriament els sectors amb més poder dins d’aquest món. Jo parlo del sector de Podem i dels Anticapitalistes. Estem molt decebuts del paper que ha fet Ada Colau. Ha fet un paper absolutament reaccionari, aquests últims dies. En un moment en què emergeix un país de manera massiva per a canviar les coses. El paper aquest de mediació buida que proposa Ada Colau em sembla una lògica absolutament partidista i d’apuntalament de l’statu quo. I em preocupa que aquest sector jugui a apuntalar el règim. —A què ho atribuïu? —A lectures completament partidistes, electorals i a una lògica molt poc popular i poc política. Que en un moment així, la teva única proposta sigui que no es faci res i s’aturi tot, no encaixa amb les lluites que hem compartit amb molta d’aquesta gent.

Summary: Benet Salellas: ‘Hi ha el risc que el poble sigui traït i no estem disposats a permetre-ho’


Aquesta setmana s’ha presentat el llibre Cuinant la memòria. Receptes perquè no se’ns en vagi l’olla!, destinat a les persones amb dèficits de memòria, per a millorar la seva qualitat de vida apoderant-los, no pas limitant-los les capacitats abans d’hora. Aquest volum (que a partir de Sant Jordi es trobarà a les llibreries Laie i Abacus) ha estat possible gràcies a tres fundacions, que han treballat d’una manera col·laborativa i complementària. Ha estat així com, amb professionalitat i unint coneixements, el projecte ha assolit l’èxit. Tal com diu la contraportada del llibre, el receptari és un projecte social impulsat per la Fundació Catalunya la Pedrera, amb la col·laboració de la Fundació ACE i desenvolupat per la Fundació Alícia. Tres fundacions que sumen La Fundació Catalunya la Pedrera té un programa social, REMS, que va néixer fa sis anys, centrat en les persones grans amb dèficit de memòria i que impulsa activitats que tenen per objectiu reforçar-la. Durant aquest temps han obert vint-i-tres espais socials per diverses ciutats de Catalunya, que avui disposen de 1.600 inscrits. L’objectiu és que persones amb deteriorament cognitiu s’apoderin. Són els mateixos inscrits els qui proposen activitats i gestionen les seves necessitats. D’aquesta pràctica de donar-los veu ha nascut, per exemple, el decàleg de bones pràctiques ‘Com volem ser tractades les persones amb dèficit de memòria’. És enmig d’aquest apoderament que s’inscriu l’elaboració d’aquest receptari, Cuinant la memòria. Partint d’un fet quotidià, podran continuar essent autònomes. És una manera de capacitar-les. I mentre la Fundació Catalunya la Pedrera té els usuaris i els professionals que tracten diàriament aquestes persones amb dèficit cognitiu, la Fundació ACE hi aporta un coneixement més científic. Perquè és una entitat sense ànim de lucre al servei tant de malalts d’Alzheimer o d’algunes altres demències i com de les seves famílies. Els camps d’acció de la Fundació ACE són el diagnòstic, el tractament, la recerca, la formació i la sensibilització. I la Fundació Alícia (acrònim de ‘Alimentació i Ciència’), treballa perquè tothom mengi millor. Un centre amb vocació social, dedicat a la innovació tecnològica en la cuina, a la millora dels hàbits alimentaris i a la valoració del patrimoni agro-alimentari. Han publicat llibres i guies dedicats a millorar l’alimentació en malalts de càncer i pacients afectats d’ELA. També han publicat receptes per a una masticació fàcil. L’elaboració del receptari Per crear el receptari, primerament van engegar un procés participatiu entre els afectats de dèficits lleus de memòria, per saber què els agradava de menjar i quins plats cuinaven. Van ser unes jornades de treball entre professionals del programa REMS i els usuaris. I mentre determinaven preferències i gusts, membres de la Fundació ACE van fer un buidatge i una revisió bibliogràfica sobre la relació de la memòria amb el menjar. Tant la informació teòrica com la pràctica la van traspassar a l’equip de la Fundació Alícia, que la va traduir en vint-i-quatre receptes (vint-i-una de plats i tres de postres, per incentivar que mengin fruita llavors). Són receptes senzilles, de dieta mediterrània. El receptari ofereix la possibilitat de cuinar un plat complet (que vol dir plat únic) o bé un primer i un segon. Les mesures són pensades per a dues persones. És un receptari molt visual, en què ensenyen tots els estris i tots els ingredients necessaris. I totes les receptes les han adaptades a tres passes, per fer-les més fàcils d’elaborar. És cuina tradicional, però es fa servir el microones, un electrodomèstic segur. I en cada recepta també hi trobem, al final, ‘el truc del xef’, per estimular que els usuaris del receptari puguin anar una mica més enllà. El llibre va ser presentat el dilluns 15 d’abril a l’auditori de la Pedrera. L’acte va gaudir d’una conferència molt didàctica de la neuròloga Mercè Boada, de la Fundació ACE, i després el cuiner David Gil, de la Fundació Alícia, va preparar en directe quatre plats davant els assistents com a mostra d’allò que és el llibre: una sopa d’all, uns fideus a la cassola, un peix blau al vapor amb verduretes, i unes postres, púding de pera. La neuròloga Mercè Boada, didàctica sobre el cervell Però primer, la doctora Boada, amb un to proper, planer i agradable, va explicar a un auditori ple que certament som allò que mengem i que per això hem de menjar bé, però que no sempre ho fem, perquè de vegades ‘se’ns en va l’olla’, com diu d’una manera col·loquial i divertida el subtítol del llibre. Tot té una raó científica i hom constata que menjar bé realment ens ajuda a tenir un cervell saludable. El cervell és determinant en el cos humà. Mercè Boada va donar algunes dades: el 60% del cervell és greix, només és el 2% del pes total del cos, el 15% de la feina del cor serveix al cervell, consumeix el 20% de l’oxigen generat pel cos i el 25% de l’energia que consumeix. Hi ha una sèrie d’elements que afavoreixen no anar tan estressats (i potser no patir demència), com és l’Omega 3, les vitamines B12 i l’àcid fòlic. I les proteïnes, glúcids i lípids són fonamentals per a la fabricació de neurotransmissors, que permeten que les neurones es comuniquin i puguin actuar. La neuròloga va dir frases que ressonen, com aquesta: ‘La bona cuina no depèn de ser milionari, sinó de ser intel·ligent.’ Una altra: ‘La dieta mediterrània és seure a taula i compartir l’àpat, és el goig de tenir amics i parar-los una bona taula per a ells.’ Per això va incidir molt en el fet de menjar acompanyats i va recordar que un dels programes de la Fundació Catalunya la Pedrera es dedica justament a això, a possibilitar de menjar acompanyats. Més frases que van ressonar durant la conferència: ‘La polifarmàcia no controlada que tenim a casa no ens va bé.’ També va incidir en què vol dir menjar i quines parts del cos afecta: vol dir ingerir aliments per la boca. Per tant, ens caldrà una bona dentadura, llengua, papil·les gustatives, i poden engolir, perquè el menjar arribi a l’estómac, que és la cuina del cos. La doctora Boada va parlar de la desnutrició entre la gent gran i va dir que en gran part és a causa de la desídia: el 25% de la gent gran que té demència lleu viu sola a Barcelona. I la majoria són dones. Una altra dada: entre el 30% i el 60% de persones que viuen en institucions estan desnodrides. Com podem revertir aquestes xifres alarmants? Doncs aportant-los unes dietes divertides, gustoses, ben presentades… ‘En una paraula: sexis!’. Perquè les persones hem de gaudir menjant. I aquest és el gran desafiament segons Mercè Boada. Per això, va insistir, que contra el risc de malnutrició cal fer amics i cal tornar a enamorar-nos, fins i tot. No hi ha edat per a l’enamorament. I cal crear la memòria de les olors i del tast. Per això cal tastar els bons àpats i cal olorar-los.

Summary: ‘Cuinant la memòria’, receptes al servei de la qualitat de vida de les persones amb dèficit de memòria


El govern espanyol ha reaccionat de seguida a l’anunci d’última hora d’un acord entre Junts pel Sí i la CUP per a la investidura i per a tirar endavant la legislatura que ha de permetre d’avançar cap a la independència. L’executiu de Rajoy s’ha afanyat a demanar ‘una àmplia base parlamentària’ a Madrid per a oposar-se al procés cap a la independència. En un comunicat emès aquest dissabte, el ministeri de Presidència ha recordat a les forces polítiques la necessitat que el pròxim govern d’Espanya pugui garantir ‘l’estabilitat i la capacitat per defensar amb solvència i eficàcia el dret dels espanyols a decidir sobre el seu país’ i ‘fer front al desafiament independentista’. El comunicat arriba també en un moment en què a Madrid la negociació per a la formació d’un govern es troba encallada. Sobre l’acord, l’executiu espanyol apunta que ‘no hi ha majoria parlamentària que pugui emparar o justificar fets il·legals’ i recorda que ‘tots estem sotmesos a l’imperi de la llei’. En aquest sentit, el comunicat del ministeri de Presidència assenyala que el govern espanyol, ara en funcions, garanteix que ‘la llei es respectarà’ i ‘les institucions compliran amb el seu deure’ tal com estan fent, tot posant com a exemple la resolució del Tribunal Constitucional que va declarar nul·la la declaració independentista del Parlament de Catalunya. Al comunicat, el ministeri de Presidència també destaca que les institucions catalanes ‘troben la seva legitimitat en la constitució espanyola, la que ha garantit el nivell més gran d’autogovern de la història de Catalunya recollit al seu estatut’ i fa una crida a la responsabilitat dels dirigents catalans per ‘posar fi a l’estratègia de divisió i fractura de la societat catalana’.

Summary: L’acord inquieta la Moncloa, que crida a una gran coalició ‘per fer front a l’independentisme’


Ens endinsem en la història de la paella com no s’ha contat mai. Una història cronològica, que comença per l’arròs, ingredient central d’aquest plat, el punt de cocció del qual singularitza i determina aquesta menja. Josep Piera, escriptor, poeta, traductor i dietarista de la Safor, s’ha passat tres dècades aplegant dades, receptaris i informació per oferir-nos aquesta història de la paella, que combina amb gràcia el rigor i l’anecdotari i que duu per títol El llibre daurat (Pòrtic). Diu Piera: ‘Per mi la paella és un plat de festa i de comboi. Socialitza, aproxima la gent, trenca barreres. Podem dir que és un menjar feliç. Jo m’he criat en un món on la part més bonica de la festa és la preparació. I després ve el colofó: la paella. I aquesta felicitat, que és la que provoca la paella, és la que l’ha feta internacional. Perquè no té només una explicació gastronòmica el fenomen. Per això la nouvelle cuisine no sap què fer-ne, d’aquesta felicitat de la paella. Es parteix d’uns altres principis.’ —El llibre és una delícia. Es llegeix gairebé com una ficció. Tot i que hi ha una part de recerca estricta, també hi ha molta substància deguda a les anècdotes i curiositats que conteu, i al final és un llibre que explica la història del país per mitjà d’un plat. —Quan un plat és alguna cosa més que el simple fet de menjar… —És cert que fa trenta anys que el vau començar a imaginar? —Fa una trentena d’anys que en Joan Perucho em va donar la idea i allò va ser el cuquet. Si ja tendim a parlar de menjar quan mengen, en aquella ocasió, en vista del que jo sabia per tradició familiar, ell em va tirar aquesta ‘apuntadeta’. Però, és clar, jo li vaig dir: ‘Jo sé fer-ne i menjar-ne, però la història de la paella, més enllà de les anècdotes locals o personals que puga tenir, no la sé.’ Tampoc no estava preparat per a escriure-la. Però el cuquet ja el tenia dins. I quan veia un llibre sobre arrossos, el comprava; anava aplegant el que deia aquell i el que deia l’altre, i al final, el 2010, em vaig relaxar, perquè havia acabat la biografia de Francesc de Borja, i vaig decidir que era el moment de posar-m’hi. Perquè jo m’ho passe molt bé escrivint aquests llibres i més en aquest cas, que m’entra, que sé, que sent. I va ser una sorpresa descobrir que hi havia tanta, tanta bibliografia, anecdotaris, maneres distintes de parlar i plantejar el tema, i sempre cadascú tirant cap a casa seua. Al final vaig dir: ordenem-ho! Jo no vaig voler pontificar ni dir si aquest té raó o aquell no, però calia ordenar-ho per a saber per què es diuen tantes coses, tan diferents, i algunes ‘barbaritats’. —A l’hora d’endreçar tot el material, vau trobar que seguint una cronologia s’anava avançant en el temps la construcció del plat. Era la manera més eficaç? —Era l’única. Quan un es pregunta: per què diu això ara aquest? En quin temps, en quin moment i per què. I així anar construint la història. És clar, també és un fet que he viscut. I el domini d’escriure, per a quedar savi però no pedant, saber circular per aquests viaranys amb molt de gust… Espere que s’haja transmès aquest entusiasme i gust i passar-s’ho bé que he tingut escrivint el llibre. Perquè per damunt de tot, el sentit de la paella és això: és un plat en què la gent ha d’estar a gust, quan participa en aquesta mena de festa, ritual o digueu-ne com vulgueu. N’estic content. —Creieu que heu explicat per què la paella és el plat que singularitza més el País Valencià? —Això ho tenia clar perquè ho havia viscut. —Ja sabíeu com havia arribat a ser-ho? —Això no. La cosa que més m’inquietava, si he de ser sincer, era com els valencians, un poble amb tants problemes, conflictes, un poble entre cometes despersonalitzat, hem aconseguit que aquest plat, aquest menjar, siga conegut arreu del món. Aquesta era una qüestió que em formulava. I indagant te n’adones. Té moltes raons quan ens el fem nostre i per què. El País Valencià és una terra d’arròs, per això reivindique que es diga ‘paella valenciana’, perquè som els que descobrim la cosa fonamental que fa famosa la paella. No són els ingredients, com els gastrònoms s’obstinen a discutir, és la troballa atzarosa d’un punt de cocció nou. Eixa cosa tan aparentment simple és el que li dóna sentit, a parer meu. L’arròs passa de ser un substitut del blat a agafar una entitat pròpia, quan s’individualitza. I és la descoberta d’eixe punt. I al llarg de la història, ha anat canviat la tècnica per a aconseguir-lo. —I quin és aquest punt de cocció? —Abans es tractava com una farina, perquè el procés de pelar-lo era a força d’humitejar-lo i eixugar-lo, fins que el corfoll se soltava. Per tant quedava rogencós (i aquí entraria el safrà per donar-li color) i s’empastava. Quan l’arròs comença a pelar-se en sec en els molins es converteix en l’antirisotto, que dic jo. Solt, cuit, eixut i saborós. —No es pot definir en un sol adjectiu? —L’adjectiu és ‘al punt’. Que no és ‘al dente‘. Jo admire Pla, i ell diu ‘al dente‘, però no és ‘al dente‘. Perquè en aquest cas encara queda el cor blanc, per tant, l’interior és cru encara. No, ha de ser cuit. Però no ha de ser pastós. El gra ha de tenir una entitat, però no ha de molestar. No l’has de trencar amb les dents, que seria ‘al dente‘. És clar, això s’aconsegueix amb unes tècniques i després amb unes altres. Quan arriba el ferro a les cases, el ferro com a element domèstic, amb la revolució industrial, facilita encara més la cocció. I fa que no calga anar al forn a eixugar-lo, i que al camp es puga fer. Perquè jo dic que és un plat de festa i de camp. A Tarragona van de calçotades, doncs els valencians van de paella. I a partir d’ací la paraula va agafant usos nous: anar de paella és anar de festa. És un plat que tant fan els homes com les dones. Serveix per a harmonitzar una taula. Com deien els liberals de principi del XX, ‘un banquete democràtico’. N’hi ha per a tots. És menja d’un plat col·lectiu… —Encara es fa això de menjar directament de la paella, sense un plat per a cadascú? —En plat només se serveix o s’escudella, com diem nosaltres, als que no saben menjar amb la paella. Als forasters, als convidats, als xiquets. Quan són petits se’ls en serveix del centre i es posa en plat. I té un sentit de paladar. La tebior es manté més temps i fa més apetitós el menjar i el fa més col·lectiu, fa rogle. —I s’ha de menjar amb cullera de fusta? —Jo diria que amb cullera. De fusta ho trobe una exageració. Es menjava amb cullera de fusta, quan la gent s’enduia el cobert de casa. Per tant, era una fusta especial, laminada i amarada de sabor. Fusta fina, de boix. Jo la paella sí que me la continue menjant amb cullera. Però, alerta, cal matisar: és una cullera plana, no sopera. És una cullera que va desapareixent de les coberteries. Cullera plana que quan tu t’acostes a l’arròs i la recolzes sobre la vora, impedeix que et vagen caient els grans. En el fons hi ha un refinament, un savoir faire. Però passa que quan la paella s’internacionalitza, com que no du caldo, decideixen usar la forqueta. Que jo m’hi negue. —Refuseu de menjar la paella amb forquilla? —A veure, els xinesos ens fan menjar l’arròs amb bastonets i jo he de renunciar a una eina que és més còmoda que la forqueta? Per què? Hauria calgut en el seu moment que algú ho explicara ben explicat. Quan la paella es converteix en ‘plato nacional español’… —Durant el franquisme? —Abans. Cal pensar que els reis, Borbons, són estrangers, vénen de la cultura francòfona, que és la inventora de la gastronomia. I a París es posa de moda servir aquest plat als espanyols exiliats (que tant poden ser reis com revolucionaris liberals o moderats, els de cada moment). Però això suscita un enorme debat al conjunt d’Espanya, que vol construir ‘la cocina nacional española’. I no existeix. Hi ha una cuina regional, podríem dir, però la moda la dicta París. Això ve després de la guerra del Francès i als francesos els agrada l’arròs i ja tenen una recepta que es diu Riz à la Valencienne. Els exiliats, quan tornen, diuen: se’ns serveix un plat que es diu ‘arròs a la valenciana’. Hi ha textos molt bonics en aquest sentit. Perquè la paella és un plat polític. Té moltes derives. —En el llibre vinculeu el plat amb la guerra de Successió. —Els receptaris diuen molt. Amb la guerra s’instal·la un segle de misèria. L’arròs passa de ser un menjar aristocràtic a conventual. També és el moment que es pot començar a anar a Amèrica i el tomàquet ve d’Amèrica, però això és un altre tema. El tomàquet serà un acoloridor de l’arròs, un substitut del safrà d’alguna manera. I són els franciscans que l’incorporen. —I en aquests temps de misèria, expliqueu que l’arròs va ser fonamental perquè la gent no es morís de gana. Abans era un aliment punit. —A l’època medieval, com que és un menjar d’infidels, perquè és un plat de festa per als jueus i els musulmans, els cristians no el veuen bé. Es cultiva en terres humides i insalubres, el treballen els musulmans i el comercien els jueus. Malament. Hi ha decrets allunyant el cultiu de l’arròs de les ciutats. —Això arriba amb Jaume I. —A partir de Jaume I, que és quan es trasllada l’arròs a l’Albufera. Se’n culpabilitza l’arròs, però no, són les terres pantanoses el problema. Però aleshores la gent es moria. Fins a eixe moment, l’arròs es considera un medicament astringent. Es pren de postres per entonar el ventre. Anar trobant totes aquestes derives és el que més m’ha costat. —Heu sustentat la història en els receptaris? —És clar. Una cosa fins que no és escrita, no existeix per a la història. Simplement, jo gaste els receptaris com a documents. —Hi trobo a faltar la bibliografia. Deu ser imponent de resseguir i un document important per a continuar la recerca. —Això són qüestions editorials. Igual que vaig haver d’acurtar el llibre, perquè me n’anava a les cinc-centes pàgines. M’ha costat de trobar editor per a aquest llibre. Ja és curiós, perquè fa uns quants anys me l’haurien llevat de les mans. Ara m’ha costat de trobar un editor que respectara les condicions que jo demanava. Una és no fer un text erudit per a especialistes. Piera diu que la singularitat de la paella és aconseguir el gra d’arròs solt, cuit, eixut i saborós. Al punt. —Què du la paella? —Depèn si és per a rics o per a pobres. Però jo acabe dient que és un plat de temporada. No és un plat fixat. Igual que és un plat d’horta, en l’horta, i de secà, en el secà. Es tracta d’aconseguir el punt de cocció. —Perquè els ingredients que s’hi posen són els que tenim a mà. —És clar. Si no tens conill, hi poses pollastre. Si ets a vora mar, el fas amb peix i marisc. I després vénen les modes, i la gràcia d’inventar. Quan Sorolla posa de moda anar a la mar, doncs s’inventa la paella mixta. Se substitueixen elements de la marjal, com les anguiles i els caragols, per elements de la mar, que fan més patxoca als convidats. —Tot i que és un plat molt adaptatiu i interclassista, per als amants d’aquest plat hi ha heretgies? —No saber combinar bé els elements, diria jo que és una heretgia. Perquè, és clar, com es poden barrejar les carxofes que vénen a l’hivern, amb els fesols que vénen a l’estiu? Impossible. Tot i que si la paella és bona, tot s’hi val. —Fins i tot posar-hi ceba? —El sofregit de la paella no porta ceba. Però jo en faig una a casa amb ceba i bacallà. —Sense tomàquet, aleshores? —Sense tomàquet. —I per què no es pot fer la paella amb un sofregit de ceba i tomàquet? —Jo què sé. Probablement, perquè algú va considerar que no es barrejaven bé, que no és cert. O simplement que abans, quan venia el tomàquet, les cebes ja s’havien acabat. I l’all tendre combina millor amb la ceba i la col-i-flor, per exemple, que no amb el tomàquet i el fesol, que són afegits post-Amèrica. —Quantes menes de paella us heu especialitzat a fer, tenint en compte que heu dit que era fonamental la combinació d’ingredients? —Dependrà de la temporada. Però, per exemple: paella de faves, carxofes i alls tendres. En aquest cas també hi posaria pollastre i trossets de carn magra de porc, perquè és més substanciós i la resta d’ingredients són més aquosos. Per tant, també necessitarem més poca aigua per a coure. I tot és molt perfumat. Cal saber el moment de tirar cada ingredient a la paella, perquè unes coses volen més cocció que unes altres. Una altra: amb col-i-flor –floricol, que diem nosaltres. Floricol, alls tendres, carn magra i costelletes talladetes petites, perquè puguen sofregir-se bé. Tenen greix i no han menester tant oli. Això és l’art del cuiner. Jo tot això ho he vist fer i ho he après a fer. Una altra cosa és saber-ho explicar. —El llibre ha arribat en el moment que podia arribar, perquè segurament fa trenta anys no l’hauríeu pogut escriure encara. —No, no tenia la capacitat de discernir, ni el domini de la llengua, ni l’amplitud de mires. No podia. La paella no és sols un plat per a mi, és un ritual, una festa, un comboi que diem nosaltres. És tot això i molt més que no es diu. No és un plat de diari ni pura subsistència alimentària. —No dieu que va ser un plat de subsistència? —Això són els arrossos. L’arròs pot ser caldós, al forn, melós… Jo m’he criat en una família que a la postguerra, cada migdia menjàvem arròs, com els italians fan amb la pasta. Però això no vol dir menjar el mateix plat cada dia. I hi ha d’haver l’art de cuinar. I després, que la paella no és un plat de diari. Ni de diumenge. —De diumenge, tampoc? —Ara sí, però abans no. Abans era l’olla. Que es converteix amb tres o quatre plats: primer el brou amb arròs. Després les pilotes. Després els cigrons i totes les hortalisses. Després les carns. I allò que sobrava, per al dilluns un arròs al forn amb bajoques. —Tot s’aprofita. —Abans no es llançava res. I vejam: com faràs la paella com un plat de diari, si has de matar un pollastre i no hi ha neveres? Ha d’haver-hi comensals suficients. —Per què dieu que la paella és un plat que cuinaven més els homes que no les dones? —Perquè abans, com que no era un plat de casa, que era un plat de camp, normalment es menjava entre homes i el cuinava un home. La paella és un plat molt socialitzador. La paella té moltes facetes que he mirat d’harmonitzar, perquè si no no s’entén res. Òbviament, també és un plat gastronòmic. Per això es fa famós arreu del món. És un gran invent, podríem dir. —Hi ha una escena bonica, a la introducció del llibre, quan expliqueu que una vegada us van preguntar quina era la millor paella que havíeu menjat mai. I dieu que fou una vegada quan éreu xiquet, en família, al camp, a la manera que tenien els llauradors valencians de celebrar una menjada festiva. —És la magdalena proustiana, podríem dir. És un ambient de festa, que quan ets un nen et queda d’una manera molt particular. Després mires de reproduir-ho per la via de la gastronomia. Per això també l’homenatge a Perucho, perquè ell conta moltes històries quan parla de cuina. El menjar actua de despertador de la memòria, no és tan sols cosa de paladar. —Llegint el principi del llibre, que comenceu per l’arròs, vaig pensar en els Poemes de l’orient d’al-Andalus que vau traduir. —És clar, és que tot va lligat. Se t’escapa Orient. M’interessa molt el món oriental. —I després hi ha els vostres dietaris, que us han entrenat per a fer literatura de la vida quotidiana. —Exacte. Si no seria una pura erudició. O la barreja llengua culta – llengua popular, quan toca. I crear un nivell de confiança amb el llenguatge. Això vol dir arribar a dominar un estil. Per això la idea que em va donar Perucho, és ara que l’he pogut escriure. Tinc l’experiència vital i tinc la tradició i els coneixements. Mira, hi ha un text de Hemingway on hi ha una paella a Per qui toquen les campanes, que és una orgia. Pensava que era cosa dels excessos de Hemingway, fins que vaig trobar una recepta de l’edat mitjana on posava: ‘L’arròs fa semen’. És un menjar energètic, que fa dur el vendre, perquè és astringent. Es menjava per postres. Per arribar a discernir totes aquestes coses, cal que t’hages interessat per moltes altres coses abans. Per això vaig pensar: Si no ho expliques tu, no ho explicarà ningú. I per això vaig triar el subtítol de ‘La història de la paella com no s’ha contat mai.’ I vaig mirar de fer-ho senzill, de fer-ho entenedor. —I per què vau titular l’obra El llibre daurat? —Doncs perquè els historiadors grecs antics solien dir ‘llibre daurat’ al llibre d’història, el que guarda la memòria. Després perquè és preciós i després per la importància del color en la paella. Tot i que ara se’n fa una exageració, de la idea que el menjar entra pels ulls. El menjar és una qüestió sensorial, que entra per tots els sentits. Tot ha d’estar en harmonia. Els ulls exciten, però el paladar ha de dictar sentència. —Poseu la paella al forn? —Mai. Si veig en els últims minuts que el gra encara és una mica cru, com que no puc afegir-hi aigua, cobrisc la paella amb un cartó esquitxat amb una mica d’aigua. El vapor que queda concentrat acaba de coure la part de dalt de la paella. I, al revés, si veus que es va passant, trau-la de seguida del foc i posa-la a sobre terra humida. Això són recursos per quan veus que no has encertat el punt. —Quina responsabilitat, fer una paella. —Però quan en saps i t’agrada, en gaudeixes. Jo faig de paeller de casa, amb els amics. Jo les paelles les faig amb foc de llenya, llenya que crema de pressa, de taronger o de vinya. El secret és que creme de pressa, tant si vols molta flama com si en vols poca. —De tota aquesta vivència i tenint en compte que és un plat que explica la història d’un país, què n’heu après, del país, fent aquesta recerca? —El País Valencià és un petit país complex. La paella és un fenomen de l’horta de València, que s’expandeix cap al nord i cap al sud. Doncs en aquest país allargat que som i despersonalitzat en molta part, probablement el valor de la paella, com que és instintiu, ha perdurat i s’ha convertit en símbol. Com que tots els governs l’han feta seua, no s’ha ideologitzat, no ha caigut en el partidisme. En una època la mengen els nobles, en una altra els aristòcrates, en una altra la burgesia i encara en una altra les classes populars. Després ve el typical spanish i la menja tot déu. Va per èpoques. I diria que es consolida perquè és un plat que acaba convertint-se en una icona mediterrània i hispànica, d’abast universal. Una paella implica un ambient amable, festiu, que es comparteix amb eixa manera nostra de ser valencians, poc protocol·lària, de confiança i amenitat, que a qualsevol que ve de fora el fem ser de la família. Amb això som molt com els italians del sud.

Summary: Josep Piera: ‘La paella és un plat polític’


Amb la web Rent’s Watch es pot analitzar amb molt de detall el preu de pisos de lloguer a bona part d’Europa, especialment en quinze ciutats, entre les quals Barcelona. Es pot saber si el preu de lloguer en qualsevol ciutat europea és dins el rang de les cares o de les barates. Només cal que cliqueu ‘Do you pay the Right Rent’ i hi entreu les dades de preu, metres quadrats i situació geogràfica. La web és en unes quantes llengües, entre les quals francès i espanyol.

Summary: Una web permet de comparar el preu del lloguer del vostre pis amb el de tot Europa


Núria Cadenes, escriptora, llibretera i periodista a VilaWeb, acaba de publicar Guillem (Amsterdam), una novel·la sobre l’assassinat de Guillem Agulló i tot l’intent posterior de falsificar la realitat sense escrúpols. Amb fets reals, i una escriptura de precisió, introdueix als lectors dins la trama de terror que va viure València durant aquells anys. Assassinats, persecucions al carrer, assetjaments, pallisses… Com diu ella, tot sembla irreal de tan bèstia que va ser. Tot amb una impunitat total per als agressors i una indefensió total per part de les víctimes. Un clima de terror, normalitzat per l’estat espanyol i les seves xarxes de poder, que incloïen dels jutges a la premsa. I que va ser tolerat per una classe política que no havia de fer-ho. Parlem dels anys noranta, no del franquisme. El primer mur de contenció d’aquest desbordament feixista, totalment salvatge, el van començar a construir els pares de Guillem Agulló ja al primer minut. El seu dolor no els va fer minvar mai la fermesa ni la dignitat. Això encara va molestar més i els feixistes van acarnissar-se amb ells. I encara ara. Però el seu gest digne va calar a la generació més jove, que és coneguda per ‘generació Guillem Agulló’ o ‘generació Obrint pas’. I tots junts van descobrir que no estaven sols i van plantar cara. Núria Cadenes, en aquesta entrevista, penetra al fons d’aquestes entranyes, que un dia també la van voler engolir a ella. —Per què creieu que s’havia de fer aquesta novel·la sobre Guillem Agulló? —És tan salvatge el que va passar que, quan revisava la documentació, fins i tot a mi, que vaig anar al judici, em costava de creure que fos real. Per això crec que s’ha de tornar a explicar. Hi ha molta gent que gràcies a aquesta feina col·lectiva que s’ha fet sap que en Guillem el va assassinar l’any 1993 a Montanejos un grup nazi. Però no se sap què va passar després. No se sap prou de la campanya que hi va haver per a intentar presentar el mort com el violent i els assassins com si no ho fossin; de tot el que van fer els jutges; de què va fer la Guàrdia Civil; de què va fer la premsa. En aquest llibre he intentat condensar-ho perquè cadascú en pugui treure conclusions pròpies. Cal, perquè si no ens n’oblidarem i no ens en podem permetre el luxe. —Després de llegir el llibre tinc la sensació que va ser un assassinat gairebé coral… —Jo tinc un partit pres com a persona, però quan he escrit ho he fet perquè cadascú en tregui les seves conclusions. Em molesta amb tot, i en aquest llibre especialment, dirigir l’opinió de qui llegeix. Em molesta dir ‘aquest és dolent’. Llegeix i ja decidiràs, jo no t’ho diré. En aquest llibre he anat explicant, això he fet. Passa que al País Valencià dels anys noranta hi havia moltes complicitats, molts silencis, moltes aquiescències i moltes permissivitats. I, sobretot, moltes impunitats, que al capdavall és de què parla aquest llibre… —Podeu explicar alguns dels fets que van passar després de l’assassinat? —De la nit que assassinen en Guillem hi ha detalls significatius. Un és que els assassins la passen tranquils a les seves tendes, mentre retenen les criatures amigues d’en Guillem tota la nit. Això en el llibre ho explico posant trossos de les seves declaracions a l’interrogatori que els van fer. Assassinen en Guillem a la nit i l’endemà al matí aquells nanos que anaven amb ell són allà incomunicats, en un interrogatori en què s’assabenten que han matat el seu amic. Són coses que, per més que les saps, quan les llegeixes al sumari ho has de fer tres vegades per entendre-les, perquè no t’entra al cap que puguin passar. —… —Un altre fet és, per exemple, que quan els autocars tornaven del judici, els detenien a l’entrada de València i s’enduien els nanos per vexar-los i intimidar-los. Fins i tot els posaven punxes al mig de la carretera. Suma aquesta intimidació amb l’intent de presentar-los com els perillosos i el resultat és bèstia. —També toqueu el paper de la premsa, en especial del diari Las Provincias. —Las Provincias són un cas d’estudi. Quan em documentava se’m feia insuportable de llegir determinats escrits i pensar que algú els havia fet. Sempre hi ha una mà que els escriu, sempre… —Retrateu la que era la secció ‘El cabinista’ d’aquest diari. Potser ara molta gent ni la recorda ni l’ha vista mai. —’El cabinista’ era l’espai de Las Provincias que suposadament era ‘la veu del poble’. Evidentment era supermanipulat i escrit des de dins. Era el lloc des del qual s’assenyalava amb noms i cognoms a qui s’havia d’anar a colpejar, tirar pedres o el que fos. Literalment era així. Fos què fos. Això passava a València com si fos normal. Ara llegeixes aquestes coses tan bèsties i dius ‘això no és normal’, però aleshores ho donàvem per inevitable, i no ho és. Això que feien en aquest diari és una ignomínia. I ho feien en la secció de ‘El cabinista’, però també amb articles que eren suposadament notícies, alguns anaven signats i en alguns altres hi posaven ‘redacció’. Aquests articles suposadament periodístics, d’informació de tot el seguiment del judici, són una vergonya sideral. Feien coses intolerables. No és que presentessin la informació d’una manera o d’una altra. És que s’inventaven les situacions. Es van inventar que els amics d’en Guillem duien una navalla que no va sortir mai enlloc, perquè no era cert. —També mostreu el llenguatge que feia servir el diari. Fins i tot en feu un judici. —Repetien sintagmes. Sempre que parlaven d’en Guillem era el skin violento. Sempre. Quan parlaven dels assassins, en canvi, eren los jóvenes. Sempre. No hi havia res d’innocent en el llenguatge. No pararies de comparar-lo. De l’assassí deien: ‘Es va autoinculpar però no ho va fer.’ I quan ho llegeixes dius ‘home, ja n’hi ha prou’. —I un dels llocs on més es va escenificar la impunitat va ser el judici. —Jo he anat a l’Audiència nacional com a jutjada i sé què és, però en el judici d’en Guillem Agulló jo em vaig sentir pitjor que no en el meu judici. És la cosa més insuportable que he vist. Una autèntica pel·lícula de terror, amb una maquinària que trinxava persones, ignorant la vida real i creant molt de dolor. Feien molt de mal. En Guillem el van matar i en aquell judici va arribar a un punt que semblava que el jutjaven a ell, que era mort, en comptes dels nazis que l’havien assassinat. Als assassins els llevaven tota responsabilitat i tota vinculació política, dient que no eren nazis. Llavors ja se sabia que ho eren; després encara es va saber més. —Hi ha un moment que dieu: ‘A València les hòsties volaven com si fossin part del decorat.’ —Repassant la premsa de l’època surten contínuament pallisses a gent pel carrer sense cap motiu. Tot el que surt és veritat. Això d’entrar en un bar a destrossar-ho tot, de trencar braços… Tot això passava i formava part del paisatge. A València la gent vivia així, no es tornava a casa sol, si s’anava a un bar se’n sortia en grup, sempre amb un esprai d’autodefensa com qui agafa les claus de casa. Formava part de la rutina, però era molt bèstia perquè era unidireccional, sempre reben els mateixos. I sempre als que colpegen no els passa mai res. —En Guillem no és l’únic assassinat. El desembre del 1993 també van matar David Àngel Ribalta, conegut per Davide. —El cas de l’assassinat de Davide entra en aquest context de violència contra una part de la població i d’encobriment i assenyalament per part de determinats estaments de l’estat. En el cas de l’assassinat de Davide, Las Provincias el van assenyalar. Posaven una foto d’ell amb mocador i sense mocador i deien ‘el trobareu a tal manifestació, el trobareu a tal concentració, el trobareu a tal lloc…’ I també ho feien en una mena de fanzins dels grupuscles nazis, violents i espanyolistes. Allà hi sortia una altra vegada l’amenaça de ‘Davide, ets el nostre objectiu’. Hi havia pintades de ‘Davide, tu seràs el pròxim’, en sortien moltes. A la novel·la també hi faig sortir una altra pintada amb què amenacen de mort un altre estudiant, li diuen: ‘Marc tu seràs el pròxim.’ Tot això és veritat. I passa després d’haver assassinat en Guillem Agulló. Són amenaces reals i no passava res perquè eren uns altres que rebien. Això s’ha d’explicar. Nosaltres hem d’evitar tant com puguem que un clima així pugui tornar a passar. —L’actitud de resistència de la família d’en Guillem és el primer mur de contenció contra aquesta violència impune? És per això que s’hi acarnissen tant? —Ells no van callar en cap moment, ja del començament. Hi ha enregistrades imatges dels pares a la primera conferència de premsa després de l’assassinat. La mare, en aquell moment, ja diu això: ‘Nosaltres tenim un fill mort que viurà per sempre, però ells, desgraciadament sense saber-ho, fa vint-i-dos anys engendraren i donaren vida a la mort.’ Aquesta dona és tan impressionant! —Vós també impressioneu perquè, tant de dolor que teniu a flor de pell i, en canvi, feu un llibre contingut, amb un munt d’informació, però sense ni un bri de sentimentalisme. —És tan fort això que passa, tan visceral, que he volgut explicar-ho amb la mínima estridència possible. Crec que així es pot transmetre encara més aquesta tensió. Intento que sigui insuportable per a qui ho llegeix. —Els punts us serveixen per a crear tensió? —Els punts per a mi són pauses. Els llegeixo en veu alta perquè la lectura tingui un ritme determinat. M’agradaria que algunes coses les llegissin a poc a poc. I si després d’alguns fets que s’expliquen pots fer una pausa, fes-la. Digereix-los una mica, prepara’t per al següent. Que no s’acaba. Vés a poc a poc, perquè una de les intencions és que la història no passi així i com així, que romangui dins les persones que ho llegeixin, perquè comparteixin una mica aquesta indignació, perquè cadascú hi trobi la seva i així sigui més difícil d’oblidar. Jo vull que quedi, que el lector o lectora s’ho faci seu. Que senti la seva ràbia o la seva indignació… —Ara que anomeneu la ràbia, què és la ràbia seca, de la que parleu al llibre? —La ràbia sense esgarips. És el contrari de la imatge italiana de dones de negre cridant. Aquesta ràbia és molt pitjor. És el silenci que es va fer a la plaça de bous quan van sortir els pares d’en Guillem. Això és més potent i inoblidable que un crit, i en aquest cas he intentat això. —Com que no podem explicar-ho tot, ja llegiran el llibre. Voldríeu remarcar res més? —Hi ha una altra cosa que surt poc, pel meu gust, que és la reacció de la gent. Hi ha amics també seus i gent que va batallar allà perquè no s’oblidés i van fer les preguntes que calia… —Quines? —Per què no van detenir ningú? D’on van sortir els advocats que tenien els assassins i costaven tants diners? Hi va haver gent que, de mica en mica, van fer aquestes preguntes a contracorrent. I això es va anar escampant i es va trencar la barrera de silenci que havien creat. Pretenien d’arxivar el cas d’assassinat com si en fos un més i això no es va permetre. I cada vegada hi havia més gent, molta gent jove que es va revoltar contra aquest silenci imposant. I això va ser impressionant. Primer va ser en aquesta ciutat, a València, però després a tot el País Valencià i també al conjunt del país. La gent jove es va posar les carotes blanques i va dir ‘jo també sóc Guillem Agulló’. Impressionava i no hi havia manera d’aturar-ho. Van sortir els nanos de l’institut, la generació que se n’ha dit Guillem Agulló o Obrint Pas també. —I no van guanyar. —Els assassins no van guanyar. El van matar i el dolor és a dins. Hi és punyent, concret i terrible, però no va guanyar. Volien atemorir tothom i que es fes el silenci, però no van guanyar. Volien que les idees que defensava en Guillem quedessin soterrades i no solament no ho han aconseguit, sinó que hi va haver una resposta impressionant i valenta. Va ser tot un revulsiu emocional, preciós i inoblidable. Hi ha la cançó ‘No estàs sol’, d’Obrint Pas, que d’entrada no l’havien feta per al Guillem Agulló, però els fets, la mateixa gent que la sentia i el grup després l’han convertida en una de les cançons que simbolitzen aquesta ràbia, aquest moviment i també l’esperança. Aquest ‘No estàs sol, no tinguis por’ va ser un himne d’aquesta generació, de trobar-se junts en el mateix camí i perdre la por. Era molt difícil de fer i ho van fer aquests nanos i és bonic de constatar-ho. —Mirant les dates, parlem del 1993. Ja havíeu sortit de la presó? —Quan el van assassinar encara hi estava… En vaig sortir definitivament el 1994. Durant el judici n’acabava de sortir. Jo crec que per això els meus pares i els pares d’en Guillem es van trobar. Es van fer costat mútuament, s’entenien i han continuat l’amistat d’aleshores ençà. —Els vostres pares també van lluitar molt per a vós… —La família, de vegades, ho pateix més que no explica. En aquest cas també volia homenatjar els pares d’en Guillem, que han patit molt, i d’alguna manera també els meus. Perquè en el moment que és més complicat ni acoten el cap ni s’aturen. I gràcies a aquestes actituds el cas d’en Guillem cada vegada és més conegut i més casos han sortit més a la llum, sense les tenebres que hi pretenien posar. —Escriure és derrotar-los? —Hi ha un aforisme de Fuster que m’agrada molt que diu: ‘Escriure és tot això que tots vostès diuen i, a més a més, una forma de venjança.’ D’aquest aforisme en faig divisa. És l’eina que tinc, no en tinc d’altra, això intento fer bé. —Quan sou molt jove us volen silenciar amb la presó. Però mai no agafeu el camí d’una literatura més directament militant… —Les obvietats en la literatura em molesten. Quan fas un llibre no és igual que quan fas un míting o un piulet en què has de ser enginyós. En la literatura prefereixo que la gent tregui les seves conclusions, i quan llegeixo prefereixo que no m’ho expliquin tot, que em deixin pensar. Quan escric intento fer igual. Intento fer-ho més polit, més condensat, i en aquest cas especialment era complicat. —La presó us va influir per decidir de ser escriptora —No, en aquest sentit no….Jo volia ser escriptora abans d’entrar a la presó. Ells no determinen res. Hi ha coses que formen part de la vida i tot el que vius, sents i llegeixes va formant part de tu. Jo no sóc igual ni escric igual que quan tenia trenta anys o quinze perquè anem fent-nos a trossos. El fet d’haver estat a la presó, les coses que hi vaig viure o hi vaig veure també formen part de mi i de vegades surten als llibres. Ara pensava en Secundaris, en què hi ha unes escenes de Wad Ras i sí que vaig pouar de què hi havia viscut. Sensacions que tens d’aquells ferros, d’aquelles portes i sorolls, d’aquell no haver-hi mai silenci, que és una cosa que costa d’oblidar. No hi penso sempre, sinó que quan has de pouar d’alguna banda per escriure pots pouar d’aquí. Ara, el fet d’haver estat a la presó no determina ni què escrius, ni el com, ni res. —Quan vàreu començar? —Jo sóc escriptora de sempre, des que sé escriure. Jo escrivia contes de petita. A l’escola Heura vam fer un llibre molt bonic on hi havia contes de tothom, els llegíem, els votàvem. Em recordo que el conte que vaig publicar es deia ‘Els gossets de la Laica’, que era una gossa que teníem a casa. Sempre em recordo llegint i escrivint. —I quins són els vostres escriptors preferits o de referència? —Rodoreda per sobre de totes les coses, molt i molt… He anat al santuari, a la tomba he fet totes les coses que s’han de fer.  M’agrada per molts motius. Com escriu, per les actituds que té. Cadascuna escriu diferent… Tant de bo pogués fer algunes coses que fa ella. Hi ha molts escriptors de novel·la negra social que també m’agraden molt. Per exemple Jim Thompson, que té novel·les en què les coses que explica van passant i no arriba a cap conclusió i no pretén res, però et deixa penjada. Aquest estil m’agrada molt. Alhora tot és molt heterogeni. Sempre t’influeix també la darrera lectura, ara he llegit Claus i Lucas, d’Agota Kristof, de qui havia llegit alguns altres llibres. Aquest Claus i Lucas és brutal… —Llegiu molt? —No puc suportar no llegir. No dur un llibre a la bossa és pitjor que no dur el mòbil. I després potser no el puc obrir, però em fa falta…. M’agrada també per ordenar-me el pensament i més ara que vivim en aquest moment tant de passar pantalles de pressa. Si només llegeixes fragments de coses o només piulets, no has raonat realment. Llegir frases llargues, recordar què has llegit, t’ajuda a estructurar el pensament. I això m’agrada de la lectura. —I ara què llegiu? —Llegeixo la Ilíada, que no l’havia llegida encara i que han tret una nova edició. La llegeixo en veu alta. —Llegiu en veu alta? —Algunes… les que són en vers. És meravellós, li trobes el ritme… Quan ho llegeixes té sentit. Podeu comprar el llibre Guillem a la Botiga de VilaWeb

Summary: Núria Cadenes: ‘El que va passar amb en Guillem Agulló va ser una autèntica pel·lícula de terror, amb una maquinària que trinxava persones’


La Fiscalia Anticorrupció ha presentat un escrit davant el jutge de l’Audiència espanyola José de la Mata en què sol·licita que l’ex-president Francisco Camps sigui encausat per presumptes delictes de prevaricació i frau en els contractes de la Generalitat amb empreses de la trama Gürtel. La fiscalia també vol que siguin citats com a investigats una desena de persones que suposadament van tenir responsabilitats en l’adjudicació dels contractes, entre les quals hi ha el cap de la trama, Francisco Correa; el responsable de Gürtel al País Valencià, Álvaro Pérez ‘El Bigotis’; l’ex-secretari general del PP valencià Ricardo Costa; i l’ex-directora general de Promoció Institucional de la Generalitat Dora Ibars. La petició de la fiscalia no ha inquietat la defensa de Camps, que està segura que l’Audiència espanyola la desestimarà perquè és una qüestió tancada jurídicament. En un comunicat, l’advocat de Camps, Pablo Delgado, recorda que el jutge instructor de l’anomenada ‘causa dels vestits’ i el TSJCV han refusat set vegades la petició d’Anticorrupció d’encausar-lo. Aquest nou escrit és la primera diligència que se sol·licita en la peça 5 del cas Gürtel, que va obrir la sala penal de l’Audiència espanyola arran de les declaracions de Ricardo Costa.

Summary: Anticorrupció demana d’encausar Camps pels contractes de la trama Gürtel


El comissari dels Mossos Manel Castellví ha assegurat, a preguntes del fiscal de l’Audiència espanyola, que l’1-O ‘no hi va haver cap grup combatiu organitzat’. ‘Això li puc assegurar’, ha respost a Miguel Ángel Carballo. Durant la seva declaració com a testimoni, l’aleshores comissari d’Informació del cos ha afirmat que la resistència pacífica no és incompatible amb la possibilitat que durant la jornada del referèndum hi hagués desordres públics, tal i com plantejaven als informes que van elaborar. ‘L’1-O els col·legis estaven ocupats, hi havia gent asseguda i els cossos de seguretat van actuar. El que no hi va haver van ser grups combatius. En això ens vam equivocar’, ha dit. Castellví també ha remarcat que els informes d’informació s’han de valorar en la seva justa mesura i que, al final, és el cap de l’operatiu qui pren les decisions. ‘Són informes de prospeccions, no dogmes de fe’, ha respost Castellví a les preguntes insistents del fiscal. Castellví ha explicat que ni els Mossos, la policia espanyola ni la Guàrdia Civil an detectar grups organitzats abans de l’1-O i ha insistit que els Comitès de Defensa del Deferèndum eren formacions ‘molt incipients’ que ‘res tenien a veure amb els CDR de després’. Això, ha dit, no era impedia que la situació pogués ser de tensió perquè era evident que hi hauria milers de persones al carrer i agents de policia amb un mandat judicial per complir. “‘enien interessos contraposats, hi podia haver una guspira’, ha dit. També ha detallat que, atenent a la instrucció 2 de fiscalia, van elaborar un informe amb 230 pàgines i sis atestats analitzant una carta del president Carles Puigdemont i el vice-president Oriol Junqueras als batlles sobiranistes. El fiscal ha insistit en preguntar a Castellví si li semblava pacífic que grups de persones en forma de ‘muralles’ –tal i com feien constar en un dels informes– impedissin l’actuació de la policia. El que no sabia és que el major Josep Lluís Trapero va enviar els atestats a la cúpula política d’Interior, i també ha reconegut que això no era habitual. D’altra banda, ha negat que es fessin modificacions dels atestats sobre el 20-S davant del Departament d’Economia. ‘En cap moment jo demano que es canviï les diligències sinó que s’ampliin’, ha assegurat.

Summary: Castellví, al fiscal: ‘L’1-O no hi va haver cap grup combatiu organitzat’


El president dels Estats Units, Donald Trump, ha tornat a relacionar les matances amb armes de foc amb la salut mental. En una compareixença pública, ha dit que està d’acord amb fer revisions profundes d’antecedents als compradors d’armes, però ha recalcat que els responsables de les massacres recents amb armes de foc són malalts mentals i que el país hauria de crear més institucions de salut mental. Així mateix, ha assenyalat que ha estat parlant amb el líder de la majoria del Senat dels Estats Units, Mitch McConnell, i molts altres republicans sobre el problema de la violència amb armes i ‘ells no volen que gent boja, gent perillosa, gent realment dolenta tingui armes’. El president es troba sota pressió per frenar la violència amb armes de foc després de les massacres en les quals han mort desenes de persones aquest mes als estats de Texas i Ohio. Trump ha fet els seus comentaris a l’inici d’un viatge des de Nova Jersey a Nou Hampshire per participar en un míting de campanya. ‘Estem veient la situació de les armes en el seu conjunt’, ha recalcat Trump en ser preguntat si està pressionant els republicans perquè aprovin verificacions d’antecedents més rigoroses per als compradors d’armes. Trump ha afegit que moltes institucions mentals dels Estats Units van tancar durant les dècades del 1960 i 1970 i que els seus pacients van sortir als carrers. ‘Gran part de la nostra conversa té relació amb el fet que hem d’obrir institucions (…) No podem deixar que aquesta gent sigui al carrer’, ha asseverat.

Summary: Trump atribueix les massacres amb armes de foc a malalties mentals i demana més institucions sanitàries


El Comitè Federal de Mercat Obert (FOMC, per les sigles en anglès) de la Reserva Federal dels Estats Units (Fed) ha decidit rebaixar els tipus d’interès en un quart de punt percentual, fins a un rang objectiu d’entre el 2% i el 2,25%, complint així les expectatives del mercat. Es tracta de la primera baixada del preu dels diners d’ençà de finals del 2008, quan el llavors president de la Fed, Ben Bernanke, va baixar de forma efectiva els tipus fins al 0%. La Fed ha justificat la seva decisió en les ‘implicacions’ dels desenvolupaments globals per als pronòstics econòmics, així com en les ‘febles’ pressions inflacionistes, que han allunyat l’augment dels preus de l’objectiu del 2%. La rebaixa de tipus ‘dóna suport a la visió del FOMC que l’expansió sostinguda de l’activitat econòmica, unes fortes condicions del mercat laboral i la inflació propera al 2% són els resultats més possibles, però que les incerteses sobre aquest pronòstic romanen’, ha subratllat l’institut emissor. De cara al futur, l’organisme ha insistit que prendrà les seves decisions basant-se en les noves dades econòmiques que rebi amb l’objectiu de ‘sostenir l’expansió’, pel que no ha prefixat un camí a seguir ni ha anticipat una nova retallada abans que acabi l’any. La decisió de rebaixar els tipus ha estat aprovada per vuit vots a favor, incloent-hi al president de la Fed, Jerome Powell, i tot i els vots en contra de la presidenta del Banc de la Fed de Kansas, Esther George, i el president del Banc de la Fed de Boston, Eric Rosengren, que han votat a favor de mantenir sense canvis els tipus d’interès. Cap banquer central ha votat a favor d’una rebaixa de cinquanta punts bàsics. En conjunt amb la decisió de rebaixar els tipus d’interès, l’autoritat monetària també ha assegurat que deixarà de reduir el seu balanç, que va engrandir després d’anys comprant actius per expandir l’economia, al mes d’agost, dos mesos abans del que havia anunciat prèviament. El mercat de treball nord-americà va generar 224.000 llocs de treball no agrícola durant el mes de juny, alhora que la taxa d’atur es va elevar en una dècima, fins al 3,7% (5,98 milions de persones). D’aquesta manera, la desocupació es troba a prop del seu nivell més baix d’ençà del desembre de 1969, d’acord amb els registres del Departament de Treball nord-americà. L’economia va experimentar un creixement del 2,1% en el segon trimestre de l’any, cosa que representa una caiguda d’un punt percentual respecte al trimestre immediatament precedent, segons la primera estimació de la dada publicada per l’Oficina d’Anàlisi Econòmica del Govern dels EUA. Per la seva banda, l’índex de preus de despesa de consum personal, la variable estadística escollida per la Fed per monitorar la inflació dels EUA, va créixer un 1,4% al juny en comparació amb el mateix mes de l’any passat. La taxa mensual es va situar en el sisè mes de l’any en el 0,1%. Per la seva banda, la inflació subjacent, que exclou els preus de l’energia i dels aliments per la seva major volatilitat, es va situar en el 0,2%, mentre que en taxa anual va avançar un 1,6%.

Summary: La Reserva Federal dels EUA baixa els tipus d’interès per primera vegada d’ençà del 2008