Finalment, ahir al vespre es va fer la presentació del llibre ‘Ada. La rebel·lió democràtica‘ (Ara Llibres) de Joan Serra, periodista del diari Ara. Tots dos, juntament amb l’autor del pròleg, Albert Om, van conversar durant una hora curta a la biblioteca Jaume Fuster de Gràcia, a Barcelona. Feia quinze dies que el llibre, un repàs interessant de l’arribada de Colau a l’Ajuntament, s’havia d’haver presentat, però els atemptats de Brussel·les van fer anul·lar l’acte. I Albert Om va explicar que fa vuit anys, casualitats de la vida, ell també havia de presentar un llibre del mateix autor, Joan Serra, a Vic, sobre Josep Anglada. Però que l’atemptat d’ETA contra el regidor Isaías Carrasco també l’havia fet anul·lar. Ahir, per sort, res no va impedir que tots dos fossin a la presentació. La sala de la biblioteca, de 240 butaques, no es va omplir. El Barça jugava l’eliminatòria de Champions, que va perdre. Entre el públic, amb gran presència femenina, hi havia l’actual gerent de l’ajuntament, Jordi Martí, amb molts anys al PSC; Jordi Bonet, de Podem, un dels homes que fa els discursos d’Ada Colau segons el llibre; i molts, molts periodistes de BTV. La presentació va anar guanyant interès a mesura que passaven els minuts. El primer moment va ser quan una dona del públic va interrompre l’acte i va demanar a Colau si no havien parlat de la dació en pagament, en la seva trobada amb el banquer de La Caixa, Isidre Fainé, i per què no es tirava endavant. Tot i la sorpresa, Colau se’n va sortir així. La interrupció arriba al minut 3.17 del vídeo: I ací en teniu la transcripció: —Dona del públic: El Fainé va preguntar sobre la dació en pagament? I si faries quitances dels deutes hipotecaris? Amb cap dels banquers que t’has entrevistat no ha sortit aquest tema, ja que parles de transparència? —Ada Colau: Doncs no. Ells no ho van treure, així d’entrada. Però jo sí. Era el sentit de la reunió, de fet: la dació en pagament. —Dona: Per què no s’ha portat endavant? —Ada Colau: Home, sí. S’estan portant endavant des de la ciutadania. La dació en pagament és un tema de regulació estatal, de lleis estatals, però la PAH i els col·lectius ho estan portant endavant. A Catalunya s’ha avançat amb la llei 24/2015. A través de les entitats es va aprovar per unanimitat i els ajuntaments hem començat a aplicar aquesta llei. I hem començat a recuperar pisos buits per fer-los de lloguer social. Encara queda molta feina per fer, però respecte d’anys anteriors s’avança gràcies sobretot a l’acció de la ciutadania. Canvis d’opinió El segon moment d’interès va arribar quan Colau va parlar del canvi d’opinió que havia viscut en el pas de l’activisme a la batllia. És, de fet, un dels eixos del llibre. I ahir va tornar a dir que els polítics, i la guàrdia urbana, ara se’ls mira amb uns altres ulls. Aquest n’és el moment: I la transcripció: ‘En temes de fons no he canviat d’opinió. Sí que canvies d’opinió sobre l’exercici de la política institucional. Ara empatitzes molt més amb el càrrec de polític. Sempre l’havies vist molt distant. I, evidentment, les coses poden millorar i les coses es poden fer d’una altra manera però també hi ha empatia. D’entrada, amb qualsevol alcalde o alcaldessa, jo hi empatitzo, siguin de la formació política que siguin.’ I, sobre la guàrdia urbana: ‘S’havia generat una idea que eren totalment crítics. I no. Havíem dit que hi havia alguns episodis de mala praxi, com en qualsevol altre àmbit, algun de polèmic, i que precisament pel bon nom de la guàrdia urbana ens havíem d’assegurar que fos absolutament transparent i de proximitat perquè no passessin coses així. Però és veritat que quan coneixies molt més el dia a dia, i les moltes accions invisibles, i difícils, la gestió de Ciutat Vella és una cosa molt complicada. Hi ha molta feina, molt sacrificada en el dia a dia. I molts professionals de la guàrdia urbana fan una feina molt poc reconeguda. I això els ho he dit, a ells, també. Hi ha una cosa molt injusta: de la seguretat només se’n parla amb les polèmiques. De les coses que van bé no se’n parla.’ A l’acte, en què Colau i Om van tenir el pes escènic i l’autor del llibre va restar en un pla més discret, va tenir un moment distès. Tots tres, i part del públic, van riure de la sortida d’Ada Colau, quan li van preguntar si havia llegit el llibre. ‘No. No l’he acabat. Confesso que tinc una certa saturació de mi mateixa’, va dir Colau. Un moment que va fer riure la concurrència, i a ella mateixa: —Albert Om  Has llegit el llibre? —Ada Colau  El llibre no me l’he acabat. Perquè confesso que tinc una certa saturació de mi mateixa. —A. O.: Companys, ja tenim titular. Ja podem anar cap al Verdi. —A. C.: Ha! És el típic exemple d’una frase que es treu de context. —A. O.: No t’han dit que no critiquis els periodistes? —A. C.: És un exemple perfecte per a una facultat de periodisme. Però una crítica que sí que faig al periodisme actual, en general, però no sé si us n’heu adonat, és que sóc omnipotent. En aquesta ciutat només hi sóc jo. I ho faig tot jo. Colau per aquí, Colau per allà. És una cosa…! El govern, l’ajuntament, Barcelona. Vull dir hi ha formes col·lectives. O es poden dir els noms dels regidors. Però els mitjans diuen que ho faig tot jo. L’acte també va servir perquè Colau mig critiqués el diari El País per haver dedicat portades a les seves desavinences amb Podem que apareixen al llibre, i no a la gestió de l’ajuntament, i va insinuar que aquesta capçalera s’alia amb partits polítics no pas per informar, sinó per fer política; també vam trobar titulars que només una batllessa pot dir (‘Jo sóc de fer petons, però potser que ens donem la mà’, diu als homes amb corbates que, tot i ser batllessa, es prenen massa confiança amb ella per marcar terreny). També vam descobrir quina és la cançó favorita de Colau (‘Centro di Gravità Permanente‘, de Franco Battiato); vam saber de primera mà que l’Ajuntament de Barcelona té 12.000 treballadors, i finalment que Ada Colau creu que, en el futur, podrem escollir un batlle metropolità. Aquest és el vídeo sencer de l’acte:

Summary: Ada Colau: ‘Confesso que tinc una certa saturació de mi mateixa’


Aquest dijous 21 de setembre, a les set del vespre a l’Espai VilaWeb, es presentarà el llibre El País Valencià que volem (Edicions del 1979), obra de diversos autors, amb la participació de Vicent Partal, Francesc Viadel i Antoni Infante. Serà un acte públic obert a tothom amb unes intervencions inicials i un torn de preguntes a continuació. El llibre es podrà adquirir abans de l’acte al mateix espai situat al carrer de Ferlandina, 43, baixos, de Barcelona. Els editors presenten el llibre així: «Quin País Valencià tindrem en el futur? Són diversos els futuribles que podem anar desgranant per a contestar la pregunta. És complicat saber-ho, a més a més, en un món cada vegada més controlat pel capital financer. Un món que haurà de viure amb els recursos controlats i malbaratats pel mateix capital i unes formes de societat que posen en perill la pròpia vida, amb una puixant contaminació i amb un ja inevitable canvi climàtic, així com amb nous factors tecnològics com el de la robotització. És probable que ens trobem amb anys de confrontació entre aquells que aposten per incrementar el domini mundial amb un assegurat col·lapse traumàtic; amb aquells que ho facen per una sostenibilitat mundialitzada amb mitjans dirigistes o més democràtics i també amb aquells que treballen per una sostenibilitat des d’àmbits més locals i/o regionals amb economies més autocentrades. »Però siga com siga i ara per ara, s’ha de començar a reflexionar, enraonar i actuar per donar solidesa a un projecte col·lectiu i transversal dels valencians i les valencianes, dels nascuts ací o dels vinguts de qualsevol indret, que ens situe en el món aportant responsabilitat, dignitat i respecte als altres. Des de la Plataforma pel Dret a Decidir, Decidim, hem volgut reunir un conjunt de professionals, que des de la teoria i la pràctica del dia a dia en els seus respectius camps de coneixement, ens aporten la seua visió sobre què és el més adient per al nostre país. És una obvietat aclarir que falten temes molt interessants que ací no es tracten… però com solen dir, no es pot assumir la magnitud de la tragèdia.» Amb pròleg d’Auke Zeldenrust, epíleg d’Antoni Infante i il·lustracions de David Sempere, en El País Valencià que volem hi participen Enric Amer i Blanc, Josep Barberà i Sorlí, Pere Beneyto, Joan Bofarull Solé, Xavier Canales, Marc Candela, Encarna Canet, Jordi Cascales Ribera, Empar Espí i Vidal, Tomàs Fernàndez Maside, Josep Gavaldà, Vicent Grau, Sal·lus Herrero, Pau López Clavel, Carmen Melo, Xavier Mendoza i Primo, Antonio Montesinos Campos, Miquel Àngel Moret Senent, Jaume Ortiz, Vicent Partal, Sònia Rubio Romaguera, Alfons Sánchez, Joan J. Senent i Moreno, Vicent Torrent i Centelles, F. Xavier Uceda-Maza, i Francesc Viadel. El País Valencià que volem és editat per Edicions del 1979 en la col·lecció ‘Llevat’. Segons el Diccionari català-valencià-balear d’Alcover-Moll, llevat significa, entre més coses, allò que serveix de llavor o causa de coses més importants.

Summary: ‘El País Valencià que volem’ es presenta dijous a l’Espai VilaWeb


La independència de Catalunya és el quart principal problema dels ciutadans de l’estat espanyol només per darrere la desocupació, els polítics i els problemes de caràcter econòmic, segons el baròmetre del CIS d’aquest mes de novembre. La qüestió catalana, ha passat de ser esmentat com un dels principals problemes per menys d’un 6% de la població en el baròmetre del mes de setembre del CIS, a augmentar fins al 19% en aquest baròmetre, el qual es va fer entre el 28 d’octubre i el 9 de novembre, és a dir, en plena campanya electoral de les eleccions del 10-N i quan ja hi havia hagut la sentència contra el procés i les protestes que va generar. Cal remarcar, a més, que un 44% dels enquestats assegura haver decidit el seu vot en les eleccions del 10 de novembre influït per Catalunya. La majoria els va incentivar anar a votar quan en tenien dubtes o els va reforçar en la seva opció política. Ara, tan sols un 3,3% dels enquestats afirma que va decidir canviar el vot per aquesta qüestió.

Summary: La independència de Catalunya, entre els principals problemes dels ciutadans de l’estat espanyol


Ciutadans cerca la manera de desacreditar Òmnium. Si fa poc el secretari general del partit, José Manuel Villegas, va posar l’entitat cultural al mateix sac que la Fundació Francisco Franco i va dir que era subvencionada, ara pretén demostrar-ho. En una pregunta parlamentària, Ciutadans demana quines empreses i departaments de la Generalitat s’han fet socis d’Òmnium. La pregunta parlamentària presentada per Ciutadans Després d’aquelles declaracions de Villegas, que també proposava d’il·legalitzar l’entitat, Ismael Peña-López, membre de la junta d’Òmnium, va publicar un quadre que desmentia la teoria de les subvencions públiques. Com es pot veure en el gràfic publicat per Peña-López, només l’1% dels ingressos d’Òmnium és d’origen públic, és a dir, un percentatge tan baix no es pot considerar com un pilar fonamental de les finances de l’entitat. Ciutadans insisteix en l'origen públic dels ingressos d'@omnium.Aquí un gràfic que ho aclareix.De regal, la base social d'ambdues entitats. pic.twitter.com/CBBrMXXgid — Ismael Peña-López (@ictlogist) April 3, 2018 Allò va passar el 4 d’abril. Doncs bé, dos dies més tard Ciutadans, amb una pregunta parlamentària, va demanar a la Generalitat una relació de tots els ens, unitats i departaments de la Generalitat que han pagat la quota de soci d’Òmnium. Segons que ha pogut confirmar VilaWeb, aquesta petició ha estat traslladada a tots els departaments i empreses públiques per mitjà de les conselleries de les quals depenen. En la petició els adjunten un quadre que han d’omplir si se n’han fet socis, de quin departament formen part, des de quin any i quina quota han pagat. Segons les consultes fetes per VilaWeb, és absolutament normal que les empreses es facin sòcies d’entitats, especialment si tenen relació amb el mateix camp de treball. Sigui com sigui, la Generalitat, en compliment de la llei de transparència, te l’obligació de facilitar la informació. En el punt de mira Aquesta entitat històrica no solament és qüestionada per Ciutadans, sinó que també és investigada per la justícia espanyola. El jutjat número 13 de Barcelona, que investiga els preparatius del referèndum, ha posat el punt de mira sobre Òmnium. Per això el 15 de març la Guàrdia Civil va fer un escorcoll a la seu de l’entitat durant dotze hores. Els agents se’n van endur els papers originals de la comptabilitat 2016-2018 i una còpia en CD; tres telèfons mòbils, entre els quals un de personal i quatre discs durs. Així mateix, van segrestar el correu de quatre treballadors. En total, deu gigues de documentació i 320 gigues d’imatges del banc gràfic. Durant aquella operació fins i tot van retenir alguns treballadors en una sala, a més de membres de la direcció de l’entitat.

Summary: Ciutadans intenta utilitzar treballadors públics per perseguir Òmnium


L’organització Endavant (OSAN) ha organitzat una cercavila pels carrers de Reus per retirar simbologia franquista dels edificis. El col·lectiu ha extret nou plaques del jou i les fletxes, tot i que ha comptabilitzat que encara resten penjats uns 150 vestigis franquistes. Els organitzadors han qualificat de ‘vergonyós’ que es mantinguin els símbols i ha reclamat a l’Ajuntament que actuï. A més, també han reivindicat l’activisme com l’única eina per frenar l’auge de l’extrema dreta i per transformar la societat. A banda, han fixat la data de l’1 d’Octubre per seguir ‘netejant’ la ciutat de peces feixistes. Una vintena de persones s’han concentrat a les deu d’aquest matí al Casal Despertaferro de Reus i des d’aquest punt han recorregut els carrers de l’entorn de la Biblioteca Xavier Amorós i dels barris Mare Molas i del Carme. Amb un tornavís i una escala han marxat per una vintena de localitzacions, on han certificat que algunes de les plaques que tenien comptabilitzades ja estaven extretes. També n’han localitzat d’altres que no constaven al cens del Memorial Democràtic de Catalunya. Finalment, després de dues hores aproximadament de cercavila, han arrencat dels edificis nou plaques. Es tracta de peces del jou i les fletxes del ministeri d’habitatge franquista. El militant d’Endavant, Ricard Aragonès, ha denunciat que és ‘una vergonya que les víctimes passegin pels carrers i vegin la simbologia franquista 40 anys després de la transició’. En aquest sentit, ha assegurat que han decidit actuar per ‘dignitat’ i per ‘no vulnerar la Llei de memòria històrica’. ‘La retirada de les plaques són necessàries perquè encara no s’ha fet la neteja convenient’, ha assenyalat Aragonès, que ha afegit que amb l’activisme contraresten ‘l’auge de l’extrema dreta al món, a Europa, a l’estat espanyol i als Països Catalans’. ‘Empoderar a les persones i donar eines antifeixistes per demostrar que la lluita és l’únic camí per transformar i canviar la societat’, ha defensat. L’acció s’ha celebrat per segona vegada a la ciutat després de fer-ho el passat 1 de maig. Els organitzadors tenen previst continuar les extraccions en altres dates destacades, com l’1 d’Octubre o el 15 de gener quan es commemoraran els 81 anys de l’ocupació franquista a la capital del Baix Camp. A banda, tot just quan s’ha iniciat la jornada, el grup ha homenatjat al sindicalista Cipriano Martos que va ser assassinat per la Guàrdia Civil a Reus. El col·lectiu ha penjat una placa commemorativa en record seu al carrer Pubill Oriol on va viure durant un temps. ‘Ens devem a fer honor aquesta persona que va perdre la vida de forma terrible a la nostra ciutat. El govern municipal només fa visibles els grans personatges, nosaltres en volem reivindicar altres, que formen part de la lluita del poble’, ha expressat Mariona Quadrada, membre de l’assemblea de la CUP.

Summary: Retiren una desena de plaques franquistes dels edificis a Reus


Diumenge es commemoren deu anys dels primers Premis Ovidi Montllor, que mantenen viva la memòria de l’artista d’Alcoi i en fan visible el llegat en la música del país. A la gala de diumenge, que serà retransmesa en directe per VilaWeb, es farà l’últim concert d’un cicle que va començar dimecres passat. El cicle serveix també per a commemorar els deu anys de la tancada al Palau de la Música de València, que es va fer en protesta pel maltractament a la música valenciana. Precisament aquest cicle s’ha aprofitat per fer tornar ‘la Fera’ al Palau de la Música. Una Fera que simbolitza la gent incòmoda per al poder, la rebel·lia, l’expressió de la cultura popular i que ha pogut tornar gràcies al canvi polític de totes les institucions valencianes. ‘La Fera al Palau’ ja va actuar dos dies la setmana passada i hi tornarà avui i dissabte, amb un repertori de música valenciana de tots els estils i de generacions diferents: des del Botifarra a Obrint Pas, passant per Rafa Xambó, Feliu Ventura o la Gossa Sorda. Vegeu la llista de concerts i actes que hi ha programats al Palau de la Música, ordenats per dies: Dimarts 17 Clara Andrés Elies Sitja Eva Dénia Feliu Ventura Hugo Mas Lluís Vicent Miquel Gil Presenta: Jordi Tormo Dissabte 21 Aljub + Krama Amanida Peiot Miquel Herrero & Autòmats Novembre Elèctric Òscar Briz Pau Miquel Soler WeAreNotBrothers Presenta: Amàlia Garrigós Diumenge 22 Gala X Premis Ovidi Montllor a la música en valencià. Amb la col·laboració d’Eugeni Alemany i Xavi Castillo. Presenta: Amàlia Garrigós. Als dos primers concerts de la setmana passada hi hagué les actuacions d’Arthur Caravan, Mox Nox, Pau Alabajos, Rafa Xambó, Sant Gatxo, Senior i el Cor Brutal, Xavi Sarrià & Miquel Gironés, Apa, Botifarra, La Gossa Sorda, Mara Aranda, Sis Veus per al Poeta, Tomàs de los Santos, Urbàlia Rurana, VerdCel. Els espectacles foren presentats per Núria Cadenes i Reis Juan. Us oferim una galeria amb unes quantes fotos d’aquests concerts:

Summary: ‘La Fera’ encara la setmana final amb el concert d’avui


Javier Ortega Smith, de quaranta-nou anys, és l’advocat de l’acusació particular contra els presos polítics catalans. Ortega Smith actua en nom de Vox, partit d’ultradreta que s’ha personat a la causa. Aquest hispano-argentí madrileny és el col·legiat número 53.831 i té despatx a la plaça de Chamberi de la capital espanyola. Llicenciat en dret per la Universitat d’Alcalá de Henares i diplomat per la Universitat Pontifícia de Comillas, fonts judicials el descriuen cruament així: ‘En opinió meva, no en té ni idea, de dret. Fins a aquest cas, no el coneixia ningú, i encara menys en els àmbits jurídics.’ Però el desconegut Ortega Smith és l’home que coordina la causa contra els presos polítics (ací teniu un vídeo celebrant amb un brindis l’entrada a la presó de Joaquim Forn i Jordi Sánchez). La cara visible de Vox durant el judici contra el procés. De Vox, Ortega Smith no n’és l’advocat i prou. També n’és el secretari general i un dels fundadors. Provenia de la ultranacionalista Fundación para la Defensa de la Nación Española, Denaes. I fa cinc anys, el 2013, va fundar el partit que ara assessora Steve Bannon. Ortega Smith és una de les estrelles del moment: si els independentistes tenen com a referents advocats com ara Ben Emmerson, Gonzalo Boye, Aamer Anwar, Jaume Alonso-Cuevillas, per als ultres unionistes els referents són els seus advocats. I els seus advocats també són boines verdes. Efectivament, l’advocat que acusa els presos polítics catalans és boina verda, militar d’elit, de l’exèrcit espanyol. Aquest maig proppassat va renovar el jurament de bandera i es va fotografiar com toca. Ara fa dos anys, Ortega Smith va poder demostrar les seves habilitats militars perquè Vox va fer una incursió a Gibraltar per a desplegar-hi una bandera espanyola gegant. Va haver-hi detinguts i tot. Però a Ortega Smith, que formava part de l’operació, no el van detenir perquè va arribar a la roca nedant i se’n va tornar nedant. Aquell dia el van batejar: ‘el Rambo de Vox‘. ‘He vist Javier Ortega en acció repartint ensenyes nacionals a les portes del Camp Nou, que vam aconseguir pintar de rojigualda en una final de la Copa del Rei; l’he vist davant l’audiència televisiva defensar allò que alguns altres no s’atrevien a defensar; i l’he vist a les portes dels tribunals apel·lant al compliment de la legalitat espanyola.’ Així presenta Santiago Abascal el seu secretari general, i advocat, en un perfil escrit al seu bloc. ‘No en sé res, de debò. Per mi és un desconegut. Més enllà dels seus afusellaments amb amor’, diu una font judicial de pes. Quan diu ‘afusellaments amb amor’ es refereix a unes increïbles declaracions de Javier Ortega Smith, que va dir que Franco i els franquistes havien afusellat, certament, però que ho havien fet amb amor (vídeo, minut 1.20). De declaracions incendiàries sobre tancar TV3 i anul·lar les autonomies, Ortega Smith no en va pas curt. L’home dels discursos Les manifestacions independentistes solen acabar, darrerament, amb discursos dels advocats. Doncs a les manifestacions unionistes també passa. Cadascú amb el seu estil. Ortega Smith va fer un dels discursos més abrandats de la manifestació de policies i guàrdies civils a Barcelona del 29 de setembre. Aquest va ser el discurs que l’advocat i militar va dedicar als policies i guàrdies civils, d’un to antieuropeista clar: ‘L’Europa que no ens lliura els colpistes com Puigdemont no ens representa.’

Summary: Javier Ortega Smith, el militar boina verda que fa d’advocat contra els presos polítics


La periodista Daphne Caruana Galizia va ser assassinada el 16 d’octubre de 2017 en un atemptat en què van fer esclatar un artefacte col·locat sota el seu vehicle. Dos anys després, la investigació del cas ha destapat un entramat entre polítics i empresaris de Malta que ja ha comportat empresonaments, la dimissió de diversos càrrecs del govern i, fins i tot, la caiguda del primer ministre. Caruana Galizia era una de les periodistes més conegudes de la República de Malta, i sovint havia denunciat la corrupció dels principals dirigents polítics i socials. Un any abans de ser assassinada, va començar a participar en la investigació i la filtració dels ‘papers de Panamà‘, cosa que va trasbalsar el país. Les informacions van revelar que Michelle Muscat, dona del primer ministre, tenia participacions en una companyia opaca del Panamà, un escàndol que va obligar a avançar les eleccions. Tanmateix, el primer ministre es va veure reforçat gràcies al bon funcionament de l’economia i els avenços socials. Les filtracions també van relacionar diversos càrrecs polítics amb empreses ubicades en paradisos fiscals. Es va publicar que el ministre d’Energia en aquell moment, Konrad Mizzi, i el cap del gabinet del primer ministre, Keith Schembri, tenien societats pantalla que havien estat finançades amb pagaments milionaris sense especificar a través d’una empresa opaca anomenada 17 Black. Després de l’assassinat de la periodista, una recerca de Reuters va descobrir que el propietari de 17 Black era l’empresari Yorgen Fenech, una de les persones més riques de l’arxipèlag maltès i que ja havia estat relacionat anteriorment amb els ‘papers de Panamà’. Una trama que arriba al cor del govern Uns mesos després de l’atemptat, la policia va detenir tres individus per haver col·locat l’artefacte explosiu al cotxe. Tot i això, era clar que havien actuat sota les ordres d’algú i que hi havia més persones darrere la mort de la periodista. El cas havia quedat paralitzat fins fa unes setmanes, quan tot es va capgirar. En l’equipatge d’un taxista a l’aeroport, un gos policia hi va trobar més de 200.000 euros sense declarar. El taxista, anomenat Melvin Theuma, acusat d’emblanquiment de diners, va dir que estava disposat a donar informació clau sobre l’assassinat de Caruana Galizia a canvi d’immunitat, transacció que va ser acceptada. Segons l’explicació de Theuma, ell va fer d’intermediari entre els instigadors de l’operació i els sicaris, que van cometre l’atemptat a canvi de 150.000 euros. També hi va vincular el govern i va dir que havia rebut un salari ministerial durant mesos sense fer res. A més, va assenyalar l’empresari Yorgen Fenech com a principal cervell del crim. Fenech va ser detingut el 20 de novembre en una operació conjunta de la Interpol i la policia maltesa quan intentava de fugir en el seu iot particular. L’empresari va anar més amunt i, en la seva declaració, va assenyalar el cap del gabinet del primer ministre, Keith Schembri, com el principal responsable del cas Daphne Caruana. A més, explicava que Schembri el mantenia informat dels avenços i moviments de la policia, i per això va saber que li havien interceptat el telèfon. Després de la detenció de l’empresari, el cap de gabinet del primer ministre va dimitir. Posteriorment, va ser detingut, interrogat i, finalment, deixat en llibertat sota fiança. També va ser detingut el doctor Adrian Vella, metge personal de Fenech, qui sembla que va fer d’intermediari entre l’empresari i Schembri, i que va preparar la sortida de Fenech del país. El primer ministre, acorralat Després de la dimissió de Schembri, càrrec de confiança i amic íntim del primer ministre, va ser el ministre Turisme, Konrad Mizzi, qui va dimitir, i el ministre d’Economia, Chris Cardona, es va apartar temporalment del càrrec. En tots dos casos, per les sospites que hi ha sobre ells, encara que tots dos han negat les acusacions de corrupció i de tenir vincles financers amb Fernech. El govern maltès ja havia estat acusat d’obstaculitzar la investigació de l’assassinat, i l’Assemblea de Parlamentaris del Consell d’Europa, fins i tot, havia acusat el primer ministre, Joseph Muscat, de ‘protegir personalment’ els alts càrrecs del seu executiu. Per exemple, el primer ministre va donar suport a Schembri quan va decidir de no testificar, ara fa un mes, en el cas 17 Black. Arran de les dimissions, la pressió es va dirigir al cap de l’executiu. Protesta a la seu de Malta a Brussel·les amb una fotografia de Daphne Caruana i cartells contra el primer ministre. Per la seva part, Muscat s’havia compromès a dimitir si Fenech era encausat per l’atemptat contra la periodista, com finalment va passar. El primer de desembre, en un missatge televisat, el primer ministre va anunciar que deixaria el càrrec i la direcció del Partit Laborista quan acabés el procés per a trobar un substitut, un termini que va marcar fins al 12 de gener. Una transformació perquè res no canviï? Després de les últimes revelacions, les protestes al país no s’han aturat. Els ciutadans estan convençuts que hi ha més càrrecs involucrats en la trama de corrupció i en l’assassinat de la periodista Daphne Caruana Galizia. Activistes maltesos irrompen a l’oficina del primer ministre per l’assassinat d’una periodista Tot i això, és molt probable que els laboristes tornin a guanyar les eleccions: el PIB ha crescut en més del 6% i hi ha hagut uns avenços socials sense precedents, com ara la legalització del matrimoni homosexual, en un país on l’avortament encara és totalment prohibit i el divorci no es va legalitzar fins al 2011. La societat es troba fortament dividida entre laboristes i conservadors, en un sistema bipartidista perfecte, on es justifica els propis, es critica els rivals i s’assenyala que ‘tots els polítics són iguals’. En un estat de 400.000 habitants, especialitzat a atreure empreses estrangeres a canvi d’impostos ínfims –especialment de les apostes en línia–, i on un 25% del PIB prové del turisme, molta gent prefereix de tolerar la corrupció si, d’aquesta manera, s’evita un escàndol. Malgrat la dimissió del primer ministre, és molt probable que només hi hagi un canvi de dirigents i que tot continuï com fins ara. Però de moment, les mobilitzacions, ininterrompudes d’ençà del 20 de novembre, no s’aturen, amb l’objectiu de moure els fonaments de l’estat, posar fi a la impunitat i evitar que hi hagi mai més un nou cas Daphne Caruana a Malta.

Summary: Daphne Caruana: l’assassinat d’una periodista que ha fet caure el govern de Malta


Nou enfrontament entre els socis del Botànic. Primer va ser la taxa turística i ara és la supressió del requisit lingüístic per als funcionaris. Compromís no veu amb bons ulls la decisió de la Conselleria de Justícia dirigida per Gabriela Bravo d’eliminar de la llei de funció pública l’entrada en vigor automàtica del requisit lingüístic. El síndic de la coalició, Fran Ferri, ha dit que la decisió de la conselleria de Justícia no té res a veure amb les indicacions de l’informe del Consell Jurídic Consultiu (CJC) i que, amb aquesta decisió, s’aparta del pacte del Botànic. L’informe del CJC no qüestiona que es demani el requisit, sinó que en critica la forma. El síndic lamenta que la conselleria hagi usat l’informe per a eliminar l’article que preveu l’aplicació automàtica del requisit en el termini d’un any d’ençà de l’entrada en vigor de la norma, si abans no s’han desenvolupat els reglaments que marcaran els nivells exigits a cada grup de treballadors públics. En concret, s’ha referit a la part del document en què el CJC diu que s’han d’unificar els terminis mencionats en la llei per a desenvolupar-los i que s’ha d’aclarir en el text si caduca la capacitat reglamentària del consell al cap d’un any de l’entrada en vigor de la llei Per a Compromís, cap d’aquests elements no es contradiu amb l’aplicació automàtica del requisit i per això esperen que, una vegada aclarit què proposa l’informe del CJC, la conselleria es desdigui d’aquesta decisió que encara no s’ha concretat en el projecte de llei de la funció pública.

Summary: Compromís avisa el PSPV que suprimir el requisit lingüístic vulnera el Botànic


El Parlament britànic ultima ja els preparatius de la seva primera sessió en un dissabte des que va començar el segle XXI per a decidir el destí final de l’acord de sortida de la Unió Europea pactat pel primer ministre del país, Boris Johnson, i les autoritats de Brussel·les. Johnson comença el dia a la recerca de vots crucials per a aconseguir els 320 suports necessaris que validin un acord molt semblant al que la seva predecessora, Theresa May, va veure refusat en els comuns. El bloc europeu va exigir traslladar a un text jurídicament vinculant una alternativa creíble, factible i amb les mateixes garanties per a acceptar un canvi, que finalment reemplaça la salvaguarda irlandesa per un altre model que evita els controls duaners a la frontera terrestre. La UE, amb el vistiplau de Dublín, ha renunciat al fet que la xarxa de seguretat modificada sigui ilimitada en el temps i ha introduït el principi de consentiment, pel qual quan compleixin quatre anys del protocol, l’Assemblea d’Irlanda del Nord podrà decidir per majoria simple si el prorroga o no. Al primer ministre li espera un llarg dia per a aconseguir els 320 vots sabent que els deu diputats del Partit Unionista Democràtic (DUP) d’Irlanda del Nord ja han avançat que no donaran suport a la moció. A aquesta negativa se sumen les dels nacionalistes escocesos, els liberaldemòcrates, gal·lesos, independents i Partit Verd, i menys d’una vintena dels 245 diputats laboristes en l’oposició, liderada per Jeremy Corbyn, que demana una votació ciutadana, s’han mostrat favorables a l’acord de Johnson.

Summary: En marxa una sessió històrica al parlament britànic per a decidir l’acord del Brexit pactat per Johnson


Joan Buades, professor d’institut de llengua i literatura catalana, nascut a Inca fa cinquanta-quatre anys, ha estat el guanyador del premi Crexells a la millor obra publicada el 2016, que atorga l’Ateneu Barcelonès, per la seva primera novel·la, Crui. Els portadors de la torxa. És una obra pràcticament desconeguda perquè la va editar ell mateix i la va finançar amb micromecenatge i amb el suport d’un amic eivissenc, que disposa del segell Edicions Aïllades. La novel·la va ser ‘descoberta’ pel professor Anton Maria Espadaler, que, juntament amb el professor Jordi Llovet, la va proposar als altres membres del jurat del Crexells (Mita Casacuberta, David Castillo, Rosa Delor i Patrícia Gabancho). Avui, la novel·la només es pot aconseguir a la pàgina web de l’autor. Buades espera que el premi li proporcioni els contactes necessaris per a tornar-la a publicar amb una editorial de més pes. L’any passat ja ho va intentar amb una quinzena d’editorials de Barcelona, València i Palma sense sort. Justament l’any passat el Crexells va destacar Gegants de gel, de Joan Benesiu, una obra que també va viure un periple similar, tot i que quan va rebre el premi ja l’havia editat Aniol Rafel a Periscopi. Joan Buades ha recordat que encara hi ha molts autors que no troben canals per explicar bé les seves novel·les als editors. Una altra dada interessant és que els altres finalistes d’enguany també són mallorquins: Andreu Gomila i Carles Rebassa. Aquest migdia Joan Buadas estava sorprès i content pel premi, tot i que també parlava amb aplom amb la premsa. Ha explicat que ‘crui’ és un terme que vol dir ‘escletxa’. I que ell va pretendre fer una novel·la europea: ‘Una cultura rica necessita perifèria, heterodòxia i extrems. Ha de ser una cultura transversal, on pugui aparèixer gent atractiva per ella mateixa que surti de la norma. Això costa que passi.’ Crui és protagonitzada per un home belga de noranta-cinc anys instal·lat a Mallorca, que ha tingut un negoci immobiliari que li ha anat molt bé, amb una cultura clàssica vastíssima, que ha decidit d’acomiadar-se de la vida fent una gran festa. Però una carta provinent de Londres precipita les coses. A partir d’aquí la novel·la es construeix fent salts en el temps per explicar diversos moments dels últims vuitanta anys de la història d’Europa. Buades es declara influït per Elias Canetti, Peter Handke, Thomas Bernhard, Sándor Márai, Stefan Zweig i Goethe. Joan Buades, premi Crexells, entre dos dels membres del jurat, David Castillo i Jordi Llovet. ‘De rerefons –continua Buades–, hi ha el nazisme que va restar després de la Segona Guerra Mundial; el turisme i la promoció immobiliària (Marbella, Costa Brava, Mallorca, Eivissa…) i el capitalisme més permissiu, el dels paradisos fiscals, la City de Londres (el paradís fiscal més important d’Europa), les illes Caiman… Són tres aspectes que es van vincular a partir dels anys cinquanta del segle XX. Un 70% del que explico es basa en fets reals, tot i que el personatge principal és inventat. A partir de la idea de “el mal coneix el bé, però el bé no coneix el mal”, la novel·la serveix per a explorar el mal. I també hi ha la preocupació per la transmissió generacional.’ Jordi Llovet ha defensat Crui. Els portadors de la torxa considerant-la una novel·la d’idees: ‘És d’aquelles novel·les que obre noves perspectives. Jo trobo que al Principat s’escriu novel·la amb un excés de retòrica, enormement cenyida, i que admet poques discrepàncies, fet que implica un escàs moviment intel·lectual. En canvi, aquesta té una enorme dimensió intel·lectual. És una novel·la d’idees. El món novel·lístic català és escàs en aquest gènere. El català és una llengua molt lexicalitzada i els escriptors sucumbeixen al llenguatge massa tòpic, massa fet. En canvi, trobo que un escriptor ha d’ambicionar un llenguatge literari pioner. Però a Barcelona no es parla bé i, per tant, no s’escriu bé. En canvi, en Crui no hi ha res prefabricat i això fa que signifiqui una enorme novetat.’

Summary: L’escriptor desconegut Joan Buades guanya el premi Crexells amb una novel·la autoeditada


El consell nacional d’ERC ha aprovat de l’estratègia de ‘liderar l’aposta pel diàleg i la negociació’, que ha d’anar acompanyada d’aquelles accions ‘que ens ajudin a tenir més força en el procés negociador, com són la mateixa fortalesa de les institucions, la mobilització social, i l’existència de consens estratègic’. També ha aprovat que la posició de partit a la taula de negociació entre el govern català i l’espanyol sigui la de demanar una amnistia ‘que suposi l’anul·lació de la causa general contra l’independentisme’ i la convocatòria d’un referèndum d’autodeterminació. A banda, ERC ha aprovat l’estratègia de reivindicar la taula de negociació ‘com un espai polític necessari a través del qual construir una solució democràtica al conflicte polític actual’. Abans de la reunió del consell nacional, el coordinador nacional d’ERC i vice-president del govern, Pere Aragonès, ha fet una crida a l’independentisme perquè posi fi als retrets i eviti una ‘espiral’ que no ajuda a avançar. En aquest sentit, Aragonès veu les pròximes eleccions al Parlament de Catalunya com una ‘excel·lent oportunitat’ per a fer créixer l’independentisme i perquè es pugui dur la força de les urnes a la mesa de negociació amb l’estat espanyol. De fet, ha dit que la gestió d’ERC ha acabat arrossegant el govern al diàleg amb el govern espanyol i s’ha erigit com a ‘trencaglaç’ de la negociació: ‘Qui s’ho mirava amb displicència o escepticisme excessiu avui és el primer a defensar que hi ha de ser.’

Summary: ERC aprova demanar l’amnistia i un referèndum a la taula de negociació


No hi va haver retirada de fons públics, ni pressions, ni cap moviment motivat per raons polítiques. Això, si més no, han explicat Josep Oliu, Isidre Fainé i Jordi Gual, que ho han negat tot sobre l’octubre del 2017 aquest migdia al Parlament de Catalunya, i han adduït raons tècniques i d’estabilitat per a explicar el trasllat de les seus socials. També han negat haver viscut un xantatge del govern espanyol i de la monarquia i han evitat de fer valoracions sobre les conseqüències polítiques dels seus actes. Si els màxims representants dels dos principals bancs catalans no s’han desviat del guió que tenien preparat, tampoc cap intervenció dels grups independentistes no s’ha acostat ni de lluny a aquell David Fernàndez ensenyant la sandàlia a Rodrigo Rato. Potser perquè les situacions no són comparables, perquè impera la resignació en un parlament vigilat per l’estat espanyol o perquè, com constatava Carles Riera davant Oliu, ells sí que representen institucions amb un ‘poder real, efectiu, fàctic’ en un país on tot té un preu. I és així com el president del Banc Sabadell, el president de CaixaBank i el de la Fundació la Caixa s’han mogut còmodament, deixant anar titulars inequívocs per a desmuntar una operació d’estat contra Catalunya, entre les preguntes dels pocs diputats que van habitualment a la comissió d’investigació del 155, on generalment assisteixen els grups independentistes i els comuns però no Cs, el PSC ni el PP. Oliu ha estat el primer. Ha començat amb una breu introducció amb què ja volia deixar clar per on aniria: el trasllat de la seu social a Alacant ‘no va ser per raons polítiques sinó purament tècniques’. Segons el president del Banc Sabadell, la inquietud que ja hi havia entre els clients i els dipositants per una possible sortida de Catalunya de la Unió Europea des del setembre ‘va créixer de manera exponencial després de l’1-O’. L’endemà del referèndum i fins al dia 4, tots els indicadors es van posar en vermell. El dia 5, el banc va aplicar els plans de contingència que tenia preparats, amb la decisió del consell d’administració de traslladar la seu social. I la fuita de dipòsits? Ha assegurat que, durant la primera setmana d’octubre, es van retirar 4.600 milions de saldo. El 57% provenien de Catalunya i la resta, de l’estat espanyol. En canvi, segons Oliu, els fons del sector públic van augmentar finalment en 1.000 milions. ‘Les pèrdues no van venir del sector públic sinó del privat, de particulars que retiraven els seus diners’, ha dit. Oliu no ha volgut donar informació dels moviments de dipòsits d’empreses públiques dependents del govern espanyol. I les xifres no sempre són clares. El president del Banc Sabadell ha fet públiques les quantitats de saldo total sense aprofundir-hi més, i ha negat així cap xantatge per part del govern espanyol ni de la monarquia, ni amb la retirada de dipòsits ni amb cap contacte que els empenyés a moure’s. ‘No vam rebre cap trucada ni pressió de ningú’, ha sentenciat. També ha explicat que el dia 5 va anar a veure Oriol Junqueras per avançar-li què decidirien i després Carles Puigdemont, que va trucar a Carme Forcadell i al ministre Luis de Guindos. També va parlar amb el Banc d’Espanya i amb el Banc Central Europeu. Però en aquell moment ell no sabia, segons que ha assegurat, que el govern espanyol facilitaria l’endemà amb un decret d’urgència el trasllat de les seus socials. També La Caixa estava al cas de la decisió que prendria l’entitat des del dia abans, el dia 4. Per a Oliu, aquella mesura ‘era extraordinàriament difícil’ però calia donar estabilitat als dipositants i al sistema financer en vista d’una situació ‘real o imaginària’ però que era la percepció de la gent: el perill de quedar fora de la Unió Europea i despenjats del BCE. Josep Oliu i el president de la comissió, Toni Morral. Fotografia: ACN. ‘No deixa de sorprendre’ns. No dic que no digui la veritat però no deixa de sorprendre’ns’, li ha respost el diputat d’ERC Jordi Orobitg. El diputat d’Esquerra ha constatat que Oliu negava tota l’operació del govern espanyol i la casa reial detallada pel diari Ara enmig de la guerra econòmica contra l’independentisme, i que també va recollir un informe del Col·legi d’Economistes de Catalunya, que va xifrar la retirada de dipòsits en 36.000 milions. Gual, una estona més tard, ha respost igual: ‘No sé d’on ho han tret. No es correspon amb la realitat.’ I una de moltes preguntes, ‘si hi tornés a haver un referèndum d’autodeterminació, farien el mateix que van fer?’ –del diputat de la CUP–, Oliu l’ha resposta sense embuts: ‘Espero, senyor Riera, que no torni a passar.’ El Banc Sabadell, en qualsevol cas, no té previst de tornar a Catalunya perquè creu que les circumstàncies no ho afavoreixen. Gemma Geis, de JxCat, li ha fet un prec: ‘Si hi va haver motivacions tècniques per a marxar, no demani motivacions polítiques per a tornar.’ Després, el comiat amb els diputats ha estat cordial, amb somriures i agraïments inclosos. Tampoc CaixaBank i la Fundació La Caixa tenen el retorn de la seu social a l’agenda. I Gual, com Oliu, també ha volgut marcar els seus límits de bon començament: ‘No sóc polític ni comentarista polític. No entraré en el 155 perquè no sóc jurista ni expert en dret constitucional.’ Fainé ha volgut destacar del dret i del revés el paper de la fundació, que inverteix cada any 215 milions en obra social a Catalunya. ‘Som tan catalans com ho érem abans o més’, ha sentenciat, després de relativitzar el canvi de seu social a Palma tenint en compte que La Caixa, des dels anys cinquanta, ho era ‘de Catalunya i de Balears’. Gual no ha volgut sortir d’aquí: van canviar la seu a València per a protegir els accionistes i els inversors internacionals, els estalvis dels seus quinze milions de clients i els llocs de feina del banc. ‘La gent no sabia quina llei s’aplicaria i va tenir por. I quan la gent té por, la primera cosa que fa és retirar els diners del banc. La gent patia per si el banc no tindria accés al BCE’, ha insistit, en la mateixa línia que Oliu. La setmana del 2 d’octubre es van retirar 7.000 milions, i segons Gual havien d’actuar radicalment per a evitar que creixés exponencialment. ‘Els temes de confiança es maten ràpid o el problema es fa cada cop més gran. Els estalvis són sagrats, i has de prendre decisions difícils en moments difícils’, ha justificat Fainé. El president de CaixaBank ha volgut negar rotundament que hi hagués una retirada de dipòsits públics espanyols. ‘La resposta és determinant: no. Van ser sortides de dipositants privats. Això ho dic clar i català’, ha etzibat. CaixaBank es va beneficiar del decret, que facilitava que el canvi de seu l’aprovés el consell d’administració i no la junta d’accionistes i, segons Gual, gràcies al canvi de seu i de la convocatòria d’eleccions la situació es va estabilitzar a final d’any. ‘En cap moment no vam rebre cap mena de pressió política’, ha reblat. I encara ha anat més enllà, desvinculant-se d’haver format part de ‘cap conxorxa’ o ‘estratagema’, tot i que ha reconegut que sí que van parlar amb el govern espanyol. Tampoc no ha faltat la cordialitat en el comiat a Fainé i a Gual, que a estones feia que no amb el cap i somreia sorneguerament, com quan Geis li ha deixat anar que ‘l’independentisme, agradi més a alguns o menys, no deixarà d’existir’. Sembla que aquests dos bancs tampoc. No tan sols continuaran fent negoci sinó que, si tornés a venir un altre octubre, també ho tornarien a fer.

Summary: Els banquers proclamen el seu ‘ho tornarem a fer’ al parlament


El govern espanyol continuarà adoptant decisions sense escoltar els seus òrgans consultius ‘sempre que sigui necessari garantir la legalitat’. Així ho ha apuntat el ministre de Foment espanyol, Íñigo de la Serna, en una entrevista a la Cadena Ser, on ha assegurat que la decisió del tribunal constitucional d’imposar mesures cautelars contra la investidura de Carles Puigdemont és un ‘èxit polític’ del seu executiu. Segons De la Serna, malgrat que el consell d’estat espanyol es va posicionar en contra de la impugnació preventiva, el recurs presentat pel seu govern ha evitat una ‘situació dramàtica’ com la investidura ‘d’un pròfug de la justícia’. De la Serna no ha volgut respondre les preguntes sobre el desgast per a les institucions que tenen aquest tipus de decisions i s’ha limitat a dir que, des del punt de vista del seu executiu, actuar així ‘val la pena’ perquè ‘sinó es podria haver comès una greu il·legalitat a Catalunya i estaríem veient un autèntic espectacle’. Segons el ministre, el fet de no haver escoltat el criteri del consell d’estat –que defensava que el recurs s’havia d’interposar més endavant, i no de manera preventiva- ha evitat que el tribunal constitucional adoptés una decisió ‘a posteriori’ i sobre una investidura consumada. Mitjançant aquesta decisió, segons De la Serna, ‘s’ha evitat’ d’arribar a aquests extrems, fet que el fa estar ‘molt orgullós’ del seu govern. ‘El TC no s’hauria pronunciat mai si el govern no hagués presentat el recurs’, i quan ho va fer –amb l’adopció de mesures cautelars sense resoldre encara si admet a tràmit o no el recurs- ‘es va pronunciar en la forma que volia el govern’. ‘Va adoptar mesures cautelars que al final fan tenir garanties del compliment de la legalitat, i això és el que ha evitat la investidura de Puigdemont’, ha afirmat el ministre. Segons De la Serna, tot plegat és un ‘èxit polític’ del seu govern, perquè segons el seu criteri ‘ningú, ni dins ni fora d’Espanya’ hagués entès la investidura de Puigdemont. ‘Si haguéssim atès qui deia que era millor esperar, en aquests moments potser ens n’estaríem penedint’, ha conclòs.

Summary: El govern espanyol ignorarà els òrgans consultius ‘sempre que sigui necessari garantir la legalitat’


El cap de llista d’ERC a les eleccions espanyoles, Gabriel Rufián, ha acusat avui el PSOE d’haver ‘inhabilitat fraudulentament’ el president d’ERC, Oriol Junqueras, i ha dit que el 10-N l’independentisme republicà l’habilitarà contundentment a les urnes. Rufián ha assegurat que van sentenciar i inhabilitar als presos polítics perquè els tenen por i ha reclamat derrotar el PSOE ‘com mai’ per poder forçar el diàleg. Per la seva part, el president del parlament, Roger Torrent, ha remarcat que l’estat espanyol ha triat la repressió, no només el PP, també el PSOE i Pedro Sánchez i ha contraposat les porres del govern espanyol amb els vots que assoliran aquest diumenge. La portaveu i la secretaria general adjunta d’ERC, Marta Vilalta, ha assegurat que el que ha fracassat és Sánchez, comprant el discurs de l’extrema dreta, i ha demanat ‘tornar a tenyir de groc el mapa, a omplir les urnes de dignitat i d’ERC’. I ha acabat contundentment amb un ‘ho tornarem a fer’. Els resultats de les eleccions espanyoles del 10-N: vots, escons i municipi

Summary: Rufián fa una crida a derrotar el PSOE per poder forçar el diàleg


Una de les missions espacials més espectaculars i reeixides de la història comença la seva fase final. Des d’aquest mes d’abril i durant cinc mesos, la sonda Cassini, que orbita des de fa tretze anys el planeta Saturn, farà una sèrie ‘d’òrbites terminals’ en una zona del tot inexplorada: l’espai que queda entre aquest gran planeta gasós i la part més interna dels seus cèlebres anells. Finalment, el 15 de setembre vinent, la Cassini es precipitarà contra l’atmosfera turbulent de Saturn, enviant les últimes dades, mai obtingudes fins ara, fins que pugui mantenir contacte amb la Terra, per acabar encenent-se i posant punt final a una enorme quantitat de descobriments que han permès de fer passos de gegant en l’astronomia. El suïcidi de la Cassini permetrà d’eliminar el risc que la seva ferralla i els microbis d’origen terrestre que pot tenir acabessin estavellant-se contra alguna de les principals llunes de Saturn i contaminar-les. Precisament, alguns dels descobriments més destacats de la Cassini han estat els que tenen a veure amb la possibilitat que Tità i Encèlad tinguin alguna forma de vida en els respectius oceans líquids que pot haver sota capes de gel. Ho explicava l’astrònom de la Universitat de València Enric Marco al seu bloc de +VilaWeb: ‘El perill que un dia una Cassini descontrol·lada caiga en la lluna Tità, amb mars d’hidrocarburs, o a Encèlad, un món amb dolls d’aigua que denoten l’existència d’un mar interior, és massa gran per a no fer-hi res. Cassini pot dur encara, després de vint anys a l’espai, algun bacteri terrestre resistent i contaminar uns mons, si no amb vida pròpia, sí que amb una química pre-biòtica interessant d’estudiar en un futur.’ L’última aventura, en una zona perillosa Les dades i les imatges més noves i sorprenents segurament arribaran aquests cinc mesos vinents; és la part més difícil de la missió, i precisament s’ha deixat per al final. El risc més gran és que hi hagi partícules o fragments, dels milions que formen els gegantins anells de Saturn, que puguin impactar contra la nau. Diu Marco: ‘Els anells de Saturn són una zona perillosa per a una nau espacial. Milions de cossos de roca i gel orbiten en el pla equatorial del planeta. Un xoc amb un d’aquests objectes de la mida d’un autobús destruiria la nau sense remei. Ara se sap que aquests són controlats per petites llunes, anomenades pastores, que situades just al a l’interior dels anells regulen que la estabilitat i la pervivència al llarg del temps.’ Però aquests últims mesos la Cassini ja ha ofert algunes de les imatges més impactants obtingudes mai de Saturn, i precisament amb un punt de vista molt proper als anells, de l’estructura i la composició. Vegeu-les: Our ring-grazing orbits have allowed us to zoom in on detailed structures in #Saturn's rings https://t.co/fIG5WRSx8O pic.twitter.com/TXeQG3Q6Y5 — CassiniSaturn (@CassiniSaturn) March 20, 2017 The highest resolution image ever of propeller "Earhart," a disturbance in Saturn's rings caused by a small moonlet https://t.co/A3pQAegDBK pic.twitter.com/rFEL0X93nv — CassiniSaturn (@CassiniSaturn) March 30, 2017 Taking a spin with Bleriot, a "propeller" in #Saturn's rings: https://t.co/yhuZ6rO6hY pic.twitter.com/DSC7Lz1NyW — CassiniSaturn (@CassiniSaturn) March 28, 2017 O aquesta del pol nord saturnià: The north pole of Saturn sits at the center of its own domain: https://t.co/AOVWmfcxv7 pic.twitter.com/KzBBR3xEEd — CassiniSaturn (@CassiniSaturn) February 27, 2017 Més imatges que ha captat la Cassini; la lluna Mimas: From our final close approach to #Saturn's moon Mimas, one of the highest resolution views ever of the icy moon: https://t.co/glX5D178Ry pic.twitter.com/pi4pqnddVK — CassiniSaturn (@CassiniSaturn) March 14, 2017 La superfície glaçada d’Encèlad: Icy Enceladus’ liquid ocean might be closer to the surface than previously thought.https://t.co/7eGLhNNwVv pic.twitter.com/WQiaPD3nOX — CassiniSaturn (@CassiniSaturn) March 14, 2017 La superfície de Tità captada per la sonda Huygens These Titan images were taken at four different altitudes as Huygens landed. #SaturnSaturday pic.twitter.com/ruGYEBcxTZ — CassiniSaturn (@CassiniSaturn) January 14, 2017 I si teniu una bona estona, podeu veure les imatges captades per la Cassini durant onze anys recollids en aquest vídeo de tres hores i quaranta-vuit minuts del Wall Street Journal. La maniobra final El començament del final de la Cassini serà el 22 d’abril, quan farà l’últim sobrevol a la gran lluna Tità, que rellançarà la nau cap a Saturn; l’òrbita de la Cassini s’anirà encongint i en compte d’apropar-se a la part externa del planeta, fora dels anells, anirà passant per la part de dins dels anells. Això ho farà fins a vint-i-dues vegades. I a mitjan mes de setembre, després d’una llunyana trobada amb Tità, la nau serà enviada en direcció al planeta, perquè s’hi submergeixi, i enviarà dades sobre la composició de la violenta atmosfera fins que deixi d’enviar cap senyal. Al capdamunt d’aquest article podeu veure, en un vídeo de tres minuts, una recreació molt espectacular de com serà aquesta fase final d’una de les missions astronòmiques més belles i més profitoses científicament.

Summary: La mort de la Cassini, a punt de revelar els últims secrets de Saturn


Josep Borrell haurà de passar el filtre del Parlament Europeu abans de ser designat en el càrrec de cap de la diplomàcia de la Unió Europea. Haurà de respondre a algunes preguntes compromeses, com les que tenen a veure amb el seus draps bruts en el cas Abengoa i les seves polèmiques sortides de to. És per això que el diari The New York Times es demana en aquest article si Borrell és la persona adequada per a ‘donar a Europa una veu al món’. L’article recorda alguns estirabots de Borrell com aquell en què va acabar marxant d’una entrevista a la televisió pública alemanya perquè no li agradaven les preguntes que li feien sobre Catalunya. D’entrada, l’article diu que una de les coses que més sorprèn de la decisió de nomenar Borrell per a aquest càrrec és la seva edat, 72 anys. I una altra, la seva tendència a dir coses controvertides. I comença recordant que va dir que tot allò que van haver de fer els Estats Units per ser independents fou ‘matar quatre indis’. O quan va voler ridiculitzar Donald Trump a propòsit d’unes suposades declaracions del president dels EUA sobre la necessitat de construir un mur al Sàhara. El vet de l’eurocambra a comissaris europeus que Borrell vol esquivar Els desafiaments en política internacional són enormes, i el moment és crític, diu el diari, amb uns Estats Units governats per Trump, una Rússia més agressiva i una Xina en ascens, que fan créixer la vulnerabilitat d’Europa. Afegeix que el càrrec de Borrell ‘és essencialment feble’, i es demana si tindrà cap mena d’impacte la tasca que pugui fer. L’article de The New York Times elogia el caràcter energètic de la predecessora de Borrell, la italiana Frederica Mogherini, i els resultats que va obtenir en política exterior, si bé també esmenta algun fracàs per la duresa i la dificultat del càrrec mateix. De Borrell diu que té reputació d’honest, que tant pot ser bo com dolent, depenent del punt de vista. Perquè recorda l’episodi en què ‘va fugir furiós d’una entrevista a la Deutsche Welle per les preguntes sobre com tractava Espanya els independentistes de Catalunya, on ell va néixer i a la independència de la qual s’oposa’. Declaracions impertinents, bocamoll. Com quan critica l’administració Trump dient que els EUA es comporten com un cowboy, i quan parla de Rússia com ‘el vell enemic que ha tornat a ser una amenaça’, fent que Moscou cridi a l’ordre l’ambaixador espanyol. O quan va dir que el Brexit semblava una epidèmia per a la UE i que havia acabat essent una vacuna. I també parla del seu historial de crítiques a Israel pels atacs contra Gaza, i la seva simpatia pel govern iranià. Però per sobre de tot hi ha la polèmica per la qual haurà de respondre al Parlament Europeu abans de poder ser nomenat: la multa de 30.000 euros per haver fet servir informació privilegiada en la venda d’accions d’Abengoa.

Summary: The New York Times qüestiona Josep Borrell a la UE pels estirabots i els seus draps bruts


El conseller d’Ensenyament, Josep Bargalló, ens rep a l’hora de dinar al seu despatx. Gairebé no menja. Respon amb ganes les preguntes que ha suscitat la presentació del document ‘El model lingüístic del sistema educatiu de Catalunya‘. Es nota que no s’esperava aquest rebombori. L’han sorprès els dubtes sobre la immersió lingüística. No es cansa de repetir, una vegada i una altra, que la immersió no es toca i que el català és i serà la llengua institucional i vehicular. Fa amb naturalitat molta autocrítica sobre la manera com s’ha presentat el projecte. Creu que ha estat redactat massa tècnicament, massa per a especialistes i que caldria que el document anés acompanyat d’un glossari per a evitar confusions com la de ‘llengua primera’ en lloc de ‘llengua materna’. Explica que la societat catalana no és bilingüe i que pretenen, sense fer cap pas enrere, adaptar l’ensenyament a aquesta nova realitat plurilingüe que fa quaranta anys no existia. La polèmica fa sortir molts dels problemes que hi ha sobre la taula. N’és conscient. Com també es conscient que sense pressupost aquest projecte no podrà reeixir, perquè l’essència reclama dedicar-hi més recursos. Enmig de la conversa anuncia a VilaWeb un canvi transcendent: la creació d’un cos propi d’inspecció. —La presentació del document ‘El model lingüístic del sistema educatiu de Catalunya’ ha causat un enrenou notable. Hi ha qui us acusa de liquidar el model d’immersió lingüística… —Això no és així. De la immersió, no se’n canvia res. No es modifica cap llei ni els horaris escolars, res de res. La immersió continua com s’ha fet fins ara i fins i tot crec que la presència del català com a llengua de l’escola és més clara i tot. —Com s’ha fet aquest document? Què pretén? —En aquest document fa quatre anys que s’hi treballa. Vull que quedi clar: fa quatre anys que un grup d’especialistes d’aquest departament, de grups de recerca, d’universitats i assessors del Consell d’Europa, treballen en l’elaboració d’aquest document, durant el mandat, per tant, de diversos governs. És un treball que jo assumeixo amb molt de gust perquè crec que és un avanç important. Però quan arribo al departament aquest document ja s’ha tancat… —Quan es va tancar? —El mes d’abril. —Per tant, sota el 155… —Per això no el presenten! En aquell moment el PP deia que canviaria el sistema d’immersió lingüística i mentrestant els experts del departament tancaven aquest document. Si s’ha presentat ara és perquè aleshores no el podia presentar ningú. —Dieu que no es toca la immersió. Aleshores què voleu aconseguir? —Doncs adequar les escoles a la realitat del país, que fa quaranta anys era bilingüe i avui clarament és plurilingüe. I també adequar la pedagogia, la didàctica, la manera de treballar. I reforçar l’autonomia dels centres i deixar clar que el projecte lingüístic no s’ha d’aplicar només en les hores de classe sinó en tota l’activitat del centre. —Voleu dir que el document no s’ha entès, en vista de la polèmica? —Passa que s’agafen frases descontextualitzades d’un text llarg de moltes pàgines i s’interpreten malament. —Potser no són gaire ben explicades. —Potser. Jo això ho assumeixo. Reconec que me’l vaig llegir amb ulls de professional, amb uns conceptes assumits que el públic en general no necessàriament ha comprendre amb detall. Per exemple, el concepte de ‘llengua primera’. Abans en dèiem ‘llengua materna’, en el sentit de la mare. Però ara els especialistes, tenint en compte que hi ha parelles de tota mena, prefereixen dir-ne ‘llengua primera’, en el sentit que és la primera en què s’expressa aquell nen, no en el sentit de ser més important, com alguns han interpretat. Segurament hauríem d’haver acompanyat el document d’un glossari. —El fragment que ha suscitat més polèmica és a la pàgina 31. Permeteu-nos que el llegim: ‘Ara bé, aquest fet no ens ha de fer oblidar que, a l’hora d’ensenyar la llengua castellana, caldrà tenir molt en compte el context sociolingüístic. En molts entorns, el castellà és la llengua majoritària dels alumnes del centre educatiu i té una presència social molt alta. En aquesta situació, el castellà s’ha d’ensenyar com a llengua primera dels alumnes, ja que la portaran de casa i l’entorn.’ —’Llengua primera’ aquí vol dir el que abans en dèiem ‘llengua materna’. I insisteixo: ni es canvia l’horari escolar ni la llei i, per tant, les condicions són les mateixes que ara. Això vol dir és que tu no pots ensenyar –i parlem de pedagogia– el castellà en classe de castellà a alumnes que el parlen com a llengua primera de la mateixa manera com ensenyaries castellà en entorns on aquesta llengua no sigui la llengua primera dels alumnes, la que han après a casa i parlen habitualment. —Fa referència només a la classe de castellà, doncs? —Només avisa que, en aquest cas concret, no tindria sentit ensenyar castellà als alumnes de parla castellana com si ells no el sabessin. Els fonemes del castellà ja els saben. —Insistim a demanar-vos si hi haurà més castellà. Perquè a la frase següent el document diu: ‘En els contextos en els que el castellà no té aquesta força social i no és la primera llengua de bona part dels alumnes  si el nombre d’hores d’exposició a aquesta llengua no fos suficient per assolir, en acabar el sistema educatiu, el mateix nivell de català i de castellà, el centre haurà de decidir en el seu projecte lingüístic, incorporar blocs de continguts curriculars en castellà.’ —Anem a pams. Torno a dir que no es modifica cap llei ni els horaris. Per tant, no es modifica a la baixa res del que s’ha fet fins ara. Es vol que cada escola faci un projecte lingüístic adequat al seu entorn per tal d’aconseguir els objectius marcats en la llei d’educació de Catalunya i que són que a tot Catalunya els alumnes acabin la instrucció amb competència en les dues llengües oficials i a l’Aran també en occità. Això vol dir que si l’entorn escolar té poc català cal augmentar el català a l’escola i si l’entorn escolar té poc castellà cal augmentar el castellà a l’escola. —Però això cal? Que hi ha enlloc del país on la presència del castellà sigui residual? —En el nostre sistema educatiu, estem obligats a garantir que els alumnes acabin amb una competència lingüística equivalent en les tres llengües oficials del país. L’escola no canvia l’ordenament jurídic. —D’acord, però pot passar que per culpa d’això la presència del castellà en un determinat centre creixi? —Una vegada més: hi ha una normativa que fixa els mínims i que obliga a respectar el fet que el català és i ha de ser la llengua vehicular de l’ensenyament. Això no es toca. —Si no es toca res, aleshores de què serveix aquest document? —Aquest document és una guia –un conjunt de guies, de fet– perquè els centres entenguin que aquest país és plurilingüe, amb centenars de llengües, i que la manera d’ensenyar les llengües ha canviat a tot el món i ha de millorar aquí també. Ha d’incorporar les llengües de tota la població, que són una gran riquesa col·lectiva. Hi incorporarem no tan sols el francès i l’anglès, sinó que treballarem per incorporar-hi llengües com ara l’àrab, l’amazic, l’urdú, el rus i tantes com puguem. —Parleu de deixar en mans de les escoles el projecte lingüístic. No és arriscat? Tot allò que ha passat arran del referèndum en alguns centres és un avís que un grup petit de pares pot originar molt malestar. —La garantia que es respectarà el paper de llengua vehicular del català som nosaltres, el departament. Els nostres inspectors. Si el projecte lingüístic no és bo serem nosaltres que ho detectarem. Si no es compleix i no dóna resultats serem nosaltres que ho detectarem. En qualsevol cas la culpa serà nostra. —Però ara la inspecció és de l’estat… —Crearem un cos d’inspecció propi, tal com la llei d’educació de Catalunya ens permet de fer. I evidentment els inspectors treballaran d’una manera diferent. Ara massa sovint fan feines burocràtiques i nosaltres volem inspectors que siguin líders pedagògics. A l’escola el director ha de ser el líder pedagògic, però els inspectors han de vetllar per la coherència dels projectes en una zona. I la transparència també hi ajudarà. S’ha explicat poc, però d’ençà d’aquest setembre els centres tenen l’obligació de penjar a la web els projectes pedagògic i lingüístic. Les famílies, els alumnes, tothom sabrà quin és aquest projecte i podrà alertar, amb molta més força i raó, si no es compleix. —Però tornem-hi: si hi ha escoles amb un entorn polític hostil organitzat contra la immersió, què passarà? —Que s’hi complirà la llei d’educació de Catalunya. No es poden canviar els horaris ni es poden modificar les pautes de la immersió a primària… —I a secundària? —No sé si la ciutadania és conscient que no s’ha fet mai una normativa que permeti d’aplicar la immersió a secundària. La immersió s’aplica a primària. —Amb això també hi ha confusió. —Doncs aclarim-ho, com us deia, la immersió com a tal no ha estat mai regulada a secundària. S’han regulat les hores mínimes en català i en castellà, però això no és immersió. —I per tant? —Jo crec que a secundària la presència del català ha de millorar si s’apliquen aquests criteris pedagògics. Em sembla indiscutible que això ha de ser així. Qualsevol persona que es llegeixi el document amb detall trobarà una vegada i una altra que el català ha de ser la llengua vehicular de l’ensenyament, la llengua administrativa de l’escola, etcètera. —Hi ha el perill de crear guetos? —Els guetos els crea l’urbanisme i l’economia. No ens enganyem. El sistema educatiu ha d’assegurar que tots els alumnes del país reben l’educació amb equitat. —I com es poden introduir més llengües sense repartir més les hores? Què diríeu als qui creuen que aquest document és semblant al TIL contra el qual es va lluitar tant a les Illes? —Tornem a l’obvietat. No és cap decret. No canvia horaris. No modifica el paper de les llengües a l’escola. És una guia per a ensenyar més bé llengües, totes les llengües. El PP de les Illes volia substituir el català fent servir l’anglès d’excusa. En el document la part més important és la final, que explica de manera molt concreta com s’ha de fer el projecte lingüístic de l’escola i, ara llegeixo jo… —… —a la pàgina 62 queda ben clar: ‘Els eixos estratègics del projecte lingüístic , a partir dels quals s’estructura el document són els següents: el paper de la llengua catalana i de l’occità a l’Aran, com a eix vertebrador d’un projecte educatiu plurilingüe i els usos lingüístics del centre.’ ‘El paper de la llengua catalana i de l’occità a l’Aran’ és un concepte que no admet ambigüitats. I més avall diu: ‘El centre ha d’assegurar que el català i l’occità a l’Aran siguin les llengües vehiculars, d’aprenentatge i de relació amb la comunitat educativa normalment emprades…’ —El tema de la introducció d’altres llengües a nivell pràctic com es farà? —En posaré un exemple pràctic. Si dues noies que tenen el xinès com a llengua primera han de fer un treball en català poden parlar-se entre elles en xinès per a fer-lo i després el presenten en català. Amb això hi guanya tothom. Elles en primer lloc. —Calia provocar un debat com aquest? —No sé quin debat hem provocat. Els partidaris del plurilingüisme som nosaltres i sempre ho hem estat. A vegades alguns fan servir el plurilingüisme com a argument per atacar el català però els més interessats en el plurilingüisme de sempre hem estat els catalans. Per una altra banda, però –i torno a reconèixer que caldria haver presentat aquest text d’una altra manera potser–, hem d’entendre que amb aquest document parlem de l’escola 360. Els projectes educatius i, per tant, el lingüístic també, no tan sols s’han d’aplicar a l’aula sinó també al pati i al menjador i a les activitats extraescolars. I cal adaptar-nos a la realitat del país. No es pot fer una escola d’esquena a la realitat: aquest país ja és un país plurilingüe per l’impacte tan gran de la immigració. I no pot tornar a passar que un noi arribi a una escola parlant una llengua, o sis!, que ningú més no entén i que la resposta sigui: ‘no parla res’, volent dir que no parla cap de les tres llengües oficials… —Ens dieu que canvia la pedagogia i no pas la norma? —És clar. Quan parlem d’innovació educativa no és tan sols com seuen els alumnes a l’aula. Com s’ensenya la llengua, les llengües, és fonamental en un món tan canviat com el que tenim avui. Per això el document és fruit del treball d’especialistes que han estudiat amb detall les experiències més interessants. —Aquest document podria ser l’inici de la fi del bilingüisme? —Diguem que fixa les bases per a anar cap al plurilingüisme i també per al coneixement de la llengua com a eina de formació. —Quin calendari hi ha per a aplicar-lo? —Nosaltres impulsarem la presència de més anglès, francès i alemany a partir del setembre i més tard anirem afegint llengües com el xinès, l’àrab o el rus. El projecte lingüístic de cada centre ja el tenen fet o l’han de fer. Nosaltres els ajudarem en tot allò que sigui necessari. Però cal entendre també que tenim dificultats per a trobar personal propi que parli bé algunes de les llengües que ja parlen un nombre significatiu d’alumnes. —I qui ho pagarà? Això sense recursos no es pot fer. —És evident que caldrà anar de bracet de les universitats, de les escoles d’idiomes, caldrà millorar la formació del professorat. Jo tinc confiança que el pressupost de la Generalitat per a l’any vinent sigui bo. No tan sols per a això. També necessitem diners per al projecte d’escola inclusiva, per exemple. —Primer caldrà aprovar el pressupost? —També hi tinc una gran confiança, en això. —Els mestres, particularment, estan molt enfadats perquè fa molts anys que veuen com es degrada l’ensenyament. Què li respondríeu a un mestre que us digués que cal reduir el nombre d’alumnes per grup? Es revertiran les retallades com a sanitat? —Li diria que té raó. Les retallades varen tenir un impacte fort en aquest departament i no ens n’hem recuperat, encara. Ara fa dos anys seguits que funcionem amb el pressupost prorrogat i això no ens deixa, per exemple, contractar monitors especialitzats per al projecte d’escola inclusiva. Treballem amb els sindicats, explicant-los que volem que al pressupost del 2019 hi hagi mesures per a fer efectius drets laborals que s’havien acordat però no s’havien complert i també per a recuperar drets que s’havien reduït. I tothom entén que, si bé no es pot fer tot de cop, s’han de fer coses immediatament.

Summary: Josep Bargalló: ‘El català és i serà la llengua vehicular i això no ho toca ningú’


El Tribunal Suprem espanyol ha imposat sengles multes de 2.500 euros als ex-diputats de la CUP Antonio Baños i Eulàlia Reguant per haver-se negat a declarar com a testimonis en el judici contra el procés. Baños i Reguant no han volgut respondre a les preguntes de Vox i el tribunal els ha expulsats de la sala. A més, els ha donat cinc dies perquè rectifiquessin i testifiquessin i els ha advertit que, si persisteixen a negar-se a declarar, el tribunal en donarà testimoniatge a un jutjat de guàrdia perquè siguin investigats per un delicte de desobediència. Durant la compareixença de Baños, el president de la sala, Manuel Marchena, l’ha advertit de ‘possibles conseqüències penals’ en cas de negar-se a declarar. Reguant ha respost a Twitter que no pensa ‘legitimar’ Vox com a acusació popular perquè l’extrema dreta ‘es combat’. Baños ha escrit els versos finals del poema d’Apel·les Mestres en què s’inspira el lema ‘No passaran’. Llegeixo a través del mitjans que Marchena em dona 5 dies per "recapacitar" i decidir si volem declarar. Sí, volem declarar a la fiscalia, a l'advocacia i a les defenses. Però legitimar a VOX com a acusació popular és legitimar l'extrema dreta i a aquesta se la combat #nopassaran — Eulàlia Reguant Cura (@aramateix) February 27, 2019 Mes no serà.Per més que feuNo passareu! — Antonio Baños (@antoniobanos_) February 27, 2019 La CUP ha fet una crida a aportar diners a la caixa de resistència. NI UNA MÉS | 🔴 Podem respondre a la repressió, però ens necessitem a totes 💪 Col•labora amb la nostra caixa de resistència 👇#NiUnaMés 👉 https://t.co/n5OBAKlg61 pic.twitter.com/z58wEcQZ2R — CUP Països Catalans (@cupnacional) February 27, 2019 Vegeu ací les declaracions de Baños i Reguant.

Summary: El Suprem imposa una multa de 2.500 euros a Baños i a Reguant i els dóna cinc dies perquè rectifiquin


A vegades, n’hi ha prou d’assenyalar un punt aleatori del mapa i visitar-lo. Aquesta ha estat, sens dubte, una de les idees més romàntiques per als viatgers de fa segles. Representa la llibertat, la sorpresa i l’aventura. En l’actualitat, lluny de ser una pràctica obsoleta, permet de topar-se amb meravelles com el llac de Ta Dung, un autèntic diamant en brut que no trobareu pas a les guies de viatge. De fet, és gairebé impossible d’obtenir-ne informació detallada en cap llengua que no sigui el vietnamita. En un país, el Vietnam, on sembla que ja no hi hagi res per descobrir, encara és possible sentir-se com un autèntic explorador si s’eviten els corrents turístics. L’any 2017, va rebre vora 13 milions de turistes, una xifra que no para de créixer i que el comença a situar a les llistes de les destinacions més populars entre viatgers de tot el món. La immensa majoria, però, visiten els llocs més coneguts del país: la badia de Halong, Sapa, Hue, Dalat, Mui Ne, el delta del Mekong i, per descomptat, Hanoi i Ho Chi Minh. La badia de Halong inundada de creuers turístics. En canvi, la província de Dak Nong, on hi ha l’esplèndid llac, amb prou feines rep turistes. De fet, tot just ara comencen a aparèixer els primers vietnamites curiosos de saber més d’aquesta regió que, sens dubte, és una de les que té més potencial turístic de tot el sud-est asiàtic. La badia de Halong en miniatura Dak Nong és la província més petita de les cinc que formen part de la regió de l’Altiplà Central. Tot i el nom, la zona és extremadament muntanyosa. L’única manera d’arribar-hi és per un conjunt limitat de carreteres i caminois que naveguen pels despoblats turons i valls. A banda i banda s’estenen plantacions, la majoria de cafè, però també de pebre i de cautxú. Quan s’arriba al final d’una d’aquestes pujades empinades, al cim d’un pujol, es pot observar per primera vegada la gran joia desconeguda del Vietnam: el llac de Ta Dung. La carretera principal i els camins recorren els centenars de turons de Dak Nong. A la distància s’endevina una reserva d’aigua que sorprèn, primer de tot, per la seva forma inversemblant. Els límits del llac s’escolen entre les valls de les muntanyes que l’envolten, estenent-se com els nervis d’una fulla. Però això no és tot. Per sobre de la superfície no tan gran s’aixequen trenta-sis illes de diferents mides i formes. De fet, entre la gent local, el llac de Ta Dung és conegut com el germà petit de la badia de Halong, perquè són dues estampes molt similars, si bé un és banyat en aigua dolça i l’altre en salada. Tot i això, ací no hi ha ni rastre dels centenars de creuers que naveguen per les aigües de Halong. De fet, difícilment es trobarà cap més turista a la regió. És un lloc perfecte per a connectar amb la naturalesa i gaudir d’estones de pau encisat per un paisatge únic. Vista del llac de Ta Dung des de Dak Som. Però per aquest mateix motiu, amb prou feines hi ha cap infrastructura turística. A la vila de Dak Som, des d’on hi ha les millors vistes del llac, només hi ha una possibilitat d’allotjament, i en tota la regió no hi ha cap empresa dedicada a oferir serveis turístics. Si un vol navegar entre les desenes de muntanyes, ha de negociar el lloguer d’una canoa amb els pescadors de la zona, que veuen amb bons ulls l’arribada de nous visitants que puguin contribuir a millorar l’economia de Dak Nong. Aquesta situació excepcional ha atret les mirades d’inversors locals que ensumen un increïble potencial turístic. En Thien Bach, de Saigon, és un d’ells: ‘Em vaig adonar que aquí faltava infrastructura quan uns amics geòlegs van venir a fer un treball de camp i van haver de dormir a casa d’uns veïns de la zona’, confessa. D’ací a sis mesos, espera poder començar les obres d’un nou alberg que ‘respectarà l’entorn i la cultura local’. Una canoa reposa en terra ferma. Encara que potser no ho sembli, Ta Dung no té pas un origen natural. És la conseqüència d’una presa construïda el 2010 per a administrar l’aigua del riu Dong Nai, la mateixa que cinc-cents quilòmetres més enllà se subministrarà a totes les cases de la ciutat de Ho Chi Minh, la més gran del país. En aquests menys de nou anys d’ençà que es va completar la construcció de la presa hidroelèctrica, s’ha emmagatzemat prou aigua per a crear aquesta majestuosa obra d’art. Allò que abans eren muntanyes, ara, envoltades d’aigua, s’han convertit en illes inexpertes. A més a més, en aquest poc temps, s’ha creat un ecosistema molt ric que inclou una gran diversitat d’espècies d’ocells, algunes de les quals en perill d’extinció. Les antigues muntanyes s’han convertit en illes. Llar de minories ètniques i cases flotants Històricament, als turons que voregen la muntanya de Ta Dung, la més alta de la zona (1.982 metres) i la que dóna nom a l’embassament, ja hi vivien diverses minories ètniques que aprofitaven la vida que desprenia el Dong Nai i les terres fèrtils que l’acompanyaven. Tot i els canvis topogràfics de l’última dècada, els poblats de les ètnies Ma i Mong no han canviat la ubicació i continuen aprofitant la vida fluvial. Si bé són de difícil accés, als voltants de Dak Som hi ha repartits uns quants llogarets d’aquestes ètnies. S’hi ha d’anar amb vehicle propi, no hi arriba cap mena de transport públic. Això sí, una vegada allà, un se sent pràcticament com si hagués canviat de país o, fins i tot, d’època. De les cabanyes de fusta en surten nens amb bicicleta o moto, i les dones llueixen els vestits de colors tradicionals. La immensa majoria dediquen gran part del dia a tenir cura dels conreus. Una nena de l’ètnia Mong va a comprar en motocicleta. En canvi, la zona que voreja el llac s’ha convertit en reserva natural, de manera que no s’hi pot construir. Tot plegat, ha portat algunes famílies de pescadors a optar per un estil de vida diferent. Al llac, ara s’hi pot trobar un grapat de cases flotants que varien de posició segons les condicions meteorològiques i que aprofiten aquesta millorada font d’aliments i de recursos. Les aigües tranquil·les i l’existència d’una presa, que actua com a barrera, fan que s’hi concentri una gran quantitat de peixos. Aquests pescadors seminòmades ho fan gairebé tot al Ta Dung: hi dormen, hi mengen, hi pesquen i hi passen el temps. Amarrades a les humils casetes de fusta, hi tenen petites granges de peixos i les canoes que fan servir per navegar pel llac. Només substitueixen el suau oneig per la terra ferma quan han de vendre les captures als mercats locals. Entre els seus productes, destaquen uns petits peixos de menys de quatre centímetres que són molt valorats pels vietnamites i que ara, quan falten pocs dies per a l’any nou lunar, van molt buscats per regalar a la família. Cases flotants al llac de Ta Dung. Província de jungles i salts d’aigua Més enllà del superb llac de Ta Dung, la província de Dak Nong ofereix moltes coses. Els seus habitants sempre presumeixen de les múltiples cascades escampades per la regió. Les més conegudes són les de Ba Tang i les de Dieu Thanh, però la visita obligada de debò és el salt d’aigua de Luu Ly. Molt a prop del bosc Nam Nung, hi brolla des de fa més de 300.000 anys aquest salt de gairebé cinquanta metres. Però no és l’alçada de la cascada ni el cabal que fan d’aquest un lloc especial, sinó el seu interès geològic, d’origen volcànic, i un entorn pràcticament verge. Molt probablement, qui visiti aquest indret no hi trobarà ningú més. El paratge és ideal per a banyar-s’hi, fer-hi un pícnic i, fins i tot, acampar-hi. El salt d’aigua de Luu Ly fa gairebé cinquanta metres. A més a més, allà on no hi ha salts d’aigua ni plantacions de cafè, Dak Nong conserva moltes zones de jungla, amb arbres centenaris i tota mena d’animals, alguns d’allò més estranys. A la regió de l’Altiplà Central s’han albirat orangutans, micos, elefants, búfals d’aigua salvatge i, fins i tot, tigres. Un futur incert La província de Dak Nong i, en concret, el llac de Ta Dung, té totes les paperetes per a convertir-se, d’ací a uns anys, en un nou focus d’atenció turística. Caldrà veure si se cercarà una fórmula menys agressiva que l’habitual al sud-est asiàtic, on amb prou feines hi ha restriccions en aquest sector. Un pescador arregla una xarxa a la casa flotant. De tota manera, el cas de Ta Dung és una prova que hi ha esperança per als qui temen que el turisme de masses es vagi apoderant de les zones de més interès per als viatgers. El sistema actual promou l’acumulació de turistes en un nombre determinat d’indrets, però deixa al descobert tota una altra cara del món. Això ofereix la possibilitat d’escapar-se dels circuits turístics amb l’esperança de trobar un tresor amagat. En un país on sembla que tot estigui descobert i explotat, és una gran sort tenir una zona com Dak Nong, on sentir-se més viatger que no pas turista. Les guies de viatges, tot i la seva gran utilitat, també tenen una part negativa: formen la columna vertebral d’un sistema que promou la pèrdua d’autenticitat d’indrets que abans feien de nucli de la cultura local. Per sort, encara hi ha molts llocs que s’escapen de les urpes golafres de la globalització. A vegades, n’hi ha prou d’assenyalar un punt aleatori del mapa i visitar-lo. Més capítols de la sèrie ‘La volta al món sense bitllet de tornada’: —(1): Un nou ‘margaix’ a Mongòlia —(2): A Ulan Bator, vivint entre sedentaris —(3): Comprant cavalls a Mongòlia —(4): Els perills de cavalcar per Mongòlia —(5): Compartint sostre amb cinc àguiles daurades —(6): Com és la vida dels nòmades de Mongòlia? —(7): Per què val la pena de viatjar fent autostop —(8): La Xina de l’alta tecnologia i el control extrem —(9): L’orquestra simfònica dels trens xinesos —(10): L’autèntica religió d’Hong Kong —(11): Els paradisos naturals d’Hong Kong —(12): El dia que les treballadores domèstiques inunden els carrers d’Hong Kong —(13): Una setmana qualsevol quan viatges amb 3 euros el dia —(14): Què cal portar a la motxilla quan fas un gran viatge? —(15): Un Nadal a la Cotxinxina —(16): Una gallina et pot salvar la vida al Vietnam —(17): Com funciona Couchsurfing, la plataforma per a viatjar sense pagar allotjament —(18): Emboscada entre cocoters —(19): Nòmades digitals: viure viatjant gràcies a internet

Summary: El llac de Ta Dung, la joia desconeguda del sud-est asiàtic


La gran nevada que cau a tot el país també ha arribat al centre de Barcelona, on feia anys que no es veia neu.

Summary: La nevada també colpeix el centre de Barcelona


Meritxell Batet (1973), ministra de Política Territorial i Funció Pública del govern Sánchez, va arribar ahir vestida de groc a la conferència del Tribuna Barcelona que va fer a l’Hotel Sofia de Barcelona. I, a la vegada, l’ex-professora de dret de la UPF, no va pronunciar ni una sola vegada la paraula ‘presos’, ni ‘judici’. Com si el color groc i la paraula ‘presos’ anessin renyits. La ministra Batet va vestida de groc, però no és el que sembla. Batet, amb un postgrau en dret immobiliari, va entrar a la política gràcies a Narcís Serra, a qui l’Audiència espanyola fa poc que ha absolt de les acusacions d’inflar sous a la banca. Serra hi era present, ahir, entre el públic, i va besar les mans de Batet de manera cortesana i ritual al final de les dues hores de dinar, mentre al seu costat, Javier de Godó, Màrius Carol i el Molt Honorable President José Montilla conversaven amb els dos secretaris d’estat presents a la sala. José Zaragoza també hi era. Cap representant del govern Torra no va anar a escoltar les paraules de la ministra que va encapçalar les negociacions amb Ciutadans, i que durant deu anys va formar una de les parelles polítiques de moda a Madrid amb José Lasalle, secretari d’estat de Cultura del PP. El 155 sota el mateix sostre. Segons que la va definir Miquel Iceta, Batet és decisiva en les relacions entre PSC i PSOE, té tranquil·litat en els moments difícils, és dialogant, i apta per governar. I ella va començar el seu discurs agraint la presentació feta per Miquel Iceta i acte seguit va dir això: ‘Gràcies també sobretot a la Fundació la Caixa, a Javier Godó, a La Vanguardia, a l’Associació Espanyola de Directius, a la Societat d’Amics del País i als patrocinadors: Agbar, Naturgy i Deloite, perquè fan possibles trobades com aquestes.’ . Una vegada situats, el discurs que tot seguit va desgranar l’experta en dret immobiliari, dret administratiu i dret constitucional es pot resumir en dues grans idees. La primera: som en una cruïlla que és o govern de Sánchez, o govern de dretes. I la segona: el diàleg amb els independentistes és important, però sempre dins la legalitat. Com sol passar, la part interessant va arribar cap al final de la intervenció de la ponent, en el torn de preguntes, quan els cent cinquanta comensals ja havien dinat (un dinar que també la premsa havia de pagar, a cinquanta euros el cobert). Les preguntes les va coordinar el periodista Enric Sierra, de La Vanguardia. I n’hi ha una que la transcriurem sencera, perquè la resposta és interessant de dalt a baix. —Enric Sierra  Per què plantejar un referèndum sobre independència és impossible d’acceptar? —Meritxell Batet  Per què què, perdó? —E. S.: Per què plantejar un referèndum sobre independència és impossible d’acceptar? —M. B.: Primera, i segurament la més significativa –amb això ja en tindríem prou–, perquè l’ordenament jurídic no ho permet. L’ordenament jurídic no permet la convocatòria d’un referèndum per a autodeterminar-se. Per tant, no existeix el dret d’autodeterminació per a cap territori que pertany en aquests moments a l’estat espanyol. A mi sempre m’agrada afegir un altre motiu, que em sembla que també té importància. I és que un referèndum no és una proposta per a solucionar res, ni per a resoldre res. Comptar-nos no aporta cap solució. Desempatar, decidir qui té el 51% enfront del 49%, no ens aporta cap solució. La solució, hi insisteixo, és que els partits polítics facin l’esforç de trobar punts on hi hagi acords. De construir un acord. Reconstruir consensos que havien existit i que en aquests moments no existeixen. El que s’ha de votar és l’acord, és el pacte a què hagin arribat els partits . La solució, hi insisteixo, no ve d’un referèndum en què aprofundeixes una cosa que ja s’ha aprofundit prou, que és la fractura i la divisió. No crec que ens convingui més divisió ni més fractura a Catalunya. Si ja ho sabem. Ja sabem quins en són els resultats. Hi ha hagut dos referèndums, convocats de manera il·legal i sense garanties democràtiques. Però s’han produït. Hi ha hagut eleccions autonòmiques. Ens hem comptat en totes aquestes conteses electorals. Ja ens hem comptat molt. Per tant, passem de comptar-nos a les solucions, passen a construir aquest consens.’ El sol entrava suau, agradable, durant les dues hores que va durar la trobada entre la ministra del govern Sánchez i la concurrència. Vestida de groc, es va mostrar antireferèndum, i amb les paraules ‘presos’ i ‘judici’ sense pronunciar. No va ser allò que podia semblar a primera vista. El seu groc era un altre groc, tan real com la resta.

Summary: La ministra Batet va vestida de groc però no és el que sembla


Ho va anunciar al seu bloc i de seguida es va escampar la notícia: el 27 d’octubre, l’ambientòleg Andreu Escrivà (València, 1983) dimitia de membre del Comitè d’Experts en Canvi Climàtic vinculat a la Conselleria de Medi Ambient de la Generalitat Valenciana. I n’enumerava les raons: bàsicament, perquè l’esmentat comitè no feia… ‘res’: cap reunió en tot un any, cap informe, cap res. —Heu dit que dimitíeu perquè us sentíeu ‘com un impostor amb un títol de cartó pedra’. —Bé, en el meu cas, que em sembla que no és traslladable a la resta de membres del comitè, he estat durant els últims mesos presentant el llibre , i sempre deien que era membre del Comitè d’Experts. Sobre el paper queda molt bé, però si saps que no té un fonament real, et sents impostor. Involuntari, però impostor. La gota que va fer vessar el got va ser a Alzira: un xic, investigador, em va preguntar què fèiem, com ens organitzàvem, quin tipus de documents produíem… I vaig dir: què faig? Sincerament, res. Mai no he volgut perjudicar el treball de la conselleria ni les línies que marca, que crec que en alguns casos estan molt bé. Però arriba un punt que has de ser honest i dir que la parcel·la de responsabilitat que et correspon és buida: no hi ha cap treball ni res per a mostrar. —Cap reunió des de l’any passat. —Si ens haguérem reunit tres vegades però no haguérem arribat a cap acord, bé, et podries plantejar quines formes hi pot haver de revitalitzar-ho, per exemple. Però és que no ens han convocat, no ens han passat informació, res. De fet, i és una cosa que no he comentat gaire, no sé ni si el comitè és legalment constituït. Em pareix que no. Vull dir que potser he dimitit del no-res. —El vostre gest ha tingut molt de ressò. —És un toc d’atenció. Intern, pensava. Però ha tingut prou de repercussió. I encara que jo ja no hi siga, que no m’hi puga presentar i que probablement m’haja significat alguna enemistat, estic content que es parle de canvi climàtic. Encara que siga per un tema diguem que espinós. —La funció d’aquest comitè és…? —Ha de ser bàsicament un comitè consultiu no vinculant que ha d’informar, amb l’amplitud que té aquesta paraula, de les línies estratègiques per al canvi climàtic. Hi ha un Consell Assessor i de Participació en Medi Ambient (CAPMA), que revisa l’estratègia valenciana de canvi climàtic que elabora la conselleria amb molt de retard. I nosaltres se suposa que havíem de revisar eixa revisió, donar-hi la validació tècnica i científica. Però durant un any ningú no ens ha enviat cap document ni ens ha comunicat res. És que, el mateix dia que vàrem fer eixa primera reunió del comitè, el 16 de novembre de l’any passat… —Primera i única. —Sí. Eixe dia, el secretari autonòmic i la consellera signaven la Càtedra de Canvi Climàtic amb la Universitat Politècnica de València. Amb molt de retard també, ho van fer, per cert. En fi, el cas és que ningú no va preguntar si la Universitat d’Alacant o la de València o la Jaume I de Castelló volien fer una càtedra interuniversitària o volien acollir-la ells també. Ara, en octubre, han fet una jornada d’investigació universitària, i al comitè no li n’ha arribat cap informació. Penseu que parlem d’un comitè on hi ha experts en plagues i canvi climàtic, en vegetació i canvi climàtic, en sòls, en agricultura, en precipitacions… I vull dir una altra qüestió, que em sembla que és clau. —Endavant. —Dimitesc amb la consciència tranquil·la perquè personalment tinc moltes vies per a comunicar eixa preocupació pel canvi climàtic i de proposar possibles accions, també. Però hi ha gent del comitè que és investigadora pura i dura, i que una de les poques parcel·les que té per a influir en l’esfera pública, o per a transmetre coneixements molt importants que crec que haurien d’afectar les polítiques públiques és eixe comitè. De fet, el comitè hauria de servir, entre altres coses, per a canalitzar aquesta informació de l’acadèmia cap a l’administració. I no es fa servir. —Per què? —No ho sé. I tampoc no entenc, i pense que no s’ha dit prou, com és que la conselleria, tenint un dèficit tan gran de personal com té, perquè no li deixen traure les places per eixes coses de la taxa de reposició, tenint un dèficit tan gran de finançament (i ja no només per Montoro, sinó perquè dins l’administració valenciana és sempre una conselleria ‘pobra’), es pot permetre el luxe de no utilitzar al màxim un comitè de gent informada, preparada i entusiasta, amb ganes de participar. —Des de l’administració han explicat que es va enllestint l’Estratègia Valenciana de Canvi Climàtic i que, un cop elaborada, es consultarà els experts. Costa d’entendre aquesta periodització. —Com que tampoc no ens han explicat exactament què hem de fer, som una mena de donadors del vist-i-plau. A molts de nosaltres ens hauria agradat haver participat activament en la redacció d’eixa estratègia. Hi ha una cosa mot preocupant: quan entres a la conselleria a veure documents del Comitè d’Experts o d’encontres valencians en canvi climàtic, t’adones que els últims informes i actes que apareixen són del 2014! Si ets un ciutadà valencià que vol veure què fa el teu Consell en matèria de canvi climàtic, és possible que acabes tenint la sensació que es feien coses… fins al canvi de govern! I això és paradoxal, tenint en compte d’on venim i on se suposa que hauríem de ser. I el problema està en què no ens sobra temps. —No… —La gent ja ha assumit que el canvi climàtic és real. El president Puig ha explicat que un dels cinc eixos que s’han de bastir per a parlar de futur al País Valencià és la lluita contra el canvi climàtic. És difícil, no ho negue. Però és una incoherència dir que és un dels eixos clau per a garantir el futur i el benestar de la gent d’aquest país, i a la vegada, no fer res fins al punt de no escoltar la gent que té coses a dir-hi. Sobta que hi haja eixa deixadesa institucional. I l’afer del comitè és un símptoma: eixa estratègia valenciana de què parlàvem… és estratègia 2013-2020! Si es presenta enguany, ja serà cap al final: què hi haurà, dos anys de vigència? D’acord, venia del PP, i s’ha hagut de reformar. Però des del maig del 2015 sabien que s’havia de fer. I són dos anys i mig! Per molt complicada que siga, us puc assegurar que en aquest temps es pot fer. I abans també. Ara ens podem veure en la tessitura d’haver d’impulsar una estratègia en l’últim any de legislatura. I si, damunt, encara l’ha de validar el Comitè d’Experts i s’ha d’aprovar i dotar… En aquest pressupost, ja no hi entra. En cap cas s’aplicarà, per tant, en el Govern del Botànic. Tens poc de temps? Tens una ferramenta parcial, incompleta i amb un abast limitat, sí, però ferramenta, que és el Comitè d’Experts? Gasta-la, home, gasta-la! —No us han donat cap explicació sobre aquesta inacció? —No. Ni a mi ni a ningú. El 5 de juny vàrem publicar un article, conjuntament amb Maria Josep Picó, Jorge Olcina, Maria José Estrela i Xelo Miralles. Si us sóc sincer, jo sí que esperava una resposta. Érem gent del comitè, a més, amb una certa sensibilitat propera al govern actual, i volíem ajudar. Però ningú no es va posar en contacte amb nosaltres ni res. I al final et preguntes: sóc útil en aquest lloc? I pense que s’ha d’evitar creure que pel mer fet de constituir comitès ja s’apanya tot. No és bo per se tenir un comitè de canvi climàtic, sinó tenir una ferramenta que funcione i t’ajude a fer política. I dic política en el sentit que algú et diga: això que proposes no té trellat, o bé per què et centres en aquest ecosistema si aquest altre és molt més vulnerable o aquest et pot ajudar molt més a mitigar el canvi climàtic? I al final et crea impotència. I dius, per a estar així, esperant que m’escriguen un correu que no m’escriuen mai i, damunt, passant vergonya, doncs me’n vaig. Per coherència i per donar un petit toc d’atenció i que es posen en marxa determinats engranatges. —Encara no és tard, com dèieu en el vostre llibre? —La veritat és que al Pacte del Botànic se li fa tard per a parlar del canvi climàtic. Ara acaba d’eixir la notícia que Podem havia reclamat una oficina de canvi climàtic, que li varen dir que sí però que farien una comissió per a estudiar-ho, que l’informe havia d’estar el 30 de setembre, i que no l’han rebut. L’han reclamat. Doncs ningú no ha fet l’informe. Al Botànic se li fa molt tard. I és molt greu. Una de les potes que tothom identificava amb el Botànic, la de la sostenibilitat, el medi, la natura. Fa tard per a mostrar que té eixe compromís, i fa tard pel que respecta a les polítiques públiques, també. Perquè no solament s’ha de mitigar el canvi climàtic, cosa que no fem, sinó que ens hi hem d’adaptar. Veiem com tenim les temperatures, com tenim els boscos, que la costa a poc a poc anirà pujant (et garantesc que ho veurem en aquests anys vinents, això), i sabem que ens hem d’anar adaptant a la realitat que vindrà, ho vulguem o no. Però no veig cap esforç per a adaptar-se a eixa realitat, per a fer coses, coses concretes: en els boscos, en les costes, en impostos, normatives, en eficiència de l’administració pública… Pel que fa al canvi climàtic, tenim molt poc on agafar-nos, en aquests moments, mirant les actuacions de la conselleria. Encara no és tard, però, sincerament, es va fent tard.

Summary: Andreu Escrivà: ‘Al Pacte del Botànic se li fa tard per a parlar de canvi climàtic’