El president de Rússia, Vladimir Putin, ha parlat de Catalunya en el marc del fòrum anual del Club Internacional de Debats Valdái, que se celebra a Sochi. Segons Rusia Today, Putin ha acusat Europa d’haver provocat un creixement ‘dels ànims separatistes’ després d’haver fet costat a la independència de Kosovo. ‘Ara està patint per això, com amb el cas de Catalunya’, ha dit. ‘Sembla que en els ulls dels nostres col·legues hi ha lluitadors legítims de la independència i la llibertat, i després hi ha separatistes, que ni tan sols poden defensar els seus drets amb procediments democràtics. Nosaltres sempre hem dit que aquesta doble vara de mesurar, i és clarament un exemple de doble vara, és una amenaça seriosa pel desenvolupament d’Europa i altres continents, pels processos d’integració mundial’, ha dit el president rus. Putin ha afirmat que l’independentisme català ha desembocat una ‘crisi política aguda’, i ha afegit que és una qüestió interna espanyola que s’ha de tractar d’acord amb les lleis d’Espanya.

Summary: Putin critica la hipocresia europea amb l’independentisme a Catalunya


La portaveu del govern i consellera de la Presidència, Meritxell Budó, ha descartat que la resposta institucional a una eventual sentència condemnatòria del judici contra el procés passi per la convocatòria d’un nou referèndum o d’unes eleccions anticipades. ‘Hi ha la voluntat que Catalunya es pugui autodeterminar, quan sigui el moment es dirà. Ara no està resolt ni tancat’, ha dit durant la conferència de premsa posterior a la reunió del Consell Executiu. També ha refusat la idea d’un govern de concentració, que no veu viable perquè tant la CUP com els comuns ho han refusat. Budó ha admès que ara per ara ‘no hi ha accions concretes sobre la taula’ del govern per poder estudiar i discutir i que ‘quan es tinguin, s’explicaran’. D’altra banda, Budó ha dit que qualsevol resposta ‘no passa només per una resposta de govern, sinó de país’. ‘Tots els actors de la societat han de fer les seves propostes, s’han de valorar i, si finalment hi ha aquesta voluntat, des del govern l’hem de respectar’, ha dit. Budó ha recordat que el president Quim Torra va fer una ronda de contactes de la que esperen que extregui una proposta de resposta unitària i ha dit que anunciarà la resposta quan ‘cregui més adequat’.

Summary: Budó diu que el govern no té ‘accions concretes sobre la taula’ per a respondre a la sentència


Els contactes entre ERC i el PSOE per a la investidura de Pedro Sánchez com a president del govern espanyol són permanents. Els republicans ja van avançar que l’acord estava pendent de ‘les últimes concrecions’. De fet, fonts dels republicans expliquen que el partit analitzarà internament en l’executiva de demà la proposta del PSOE i l’estat de la negociació. Tanmateix, descarten que es faci el Consell Nacional ‘imprescindible per tancar un possible acord’ abans d’acabar l’any. Durant tot el cap de setmana el PSOE i ERC han mantingut contactes a l’espera que l’Advocacia de l’estat presenti el seu escrit al Tribunal Suprem sobre l’acta d’eurodiputat d’Oriol Junqueras. Fonts socialistes citades per mitjans de Madrid apunten a un acord proper. Tanmateix, fonts republicanes consultades per l’ACN diuen que per ara per part seva no hi ha novetats, que els contactes es mantenen, i ‘tot està obert’. Pendents de l’Advocacia de l’estat Els republicans esperen a saber el posicionament de l’Advocacia de l’estat pel que fa a Oriol Junqueras, de qui el Tribunal de Justícia de la Unió Europea (TJUE) en va determinar la immunitat com a eurodiputat. Precisament, l’Advocacia podria fer pública la seva opinió demà, si bé té temps fins el 2 de gener per a comunicar-la. Arran de la sentència del TJUE, ERC va aturar la negociació amb els socialistes espanyols a l’espera que expliquessin el seu posicionament. El partit vol que el Tribunal Suprem, que és a qui pertoca decidir sobre la llibertat de Junqueras, permeti al seu president de sortir de la presó per anar a Brussel·les a acreditar-se com a eurodiputat. El Tribunal, tanmateix, és pendent de saber el posicionament de l’Advocacia. Els socialistes espanyols voldrien que Sánchez pogués ser investit en una segona votació el 5 de gener. De fet, el govern espanyol va explicitar el divendres que confiava que l’informe aparegués el dilluns. Si aquest és favorable a les tesis d’ERC, podria haver-hi un acord que no podria tancar-se definitivament abans de cap d’any, ja que el Consell Nacional no es convocarà abans de l’1 de gener.

Summary: ERC descarta de validar un acord d’investidura amb el PSOE abans d’acabar l’any


L’advocada Olga Tubau ha tallat de soca-rel l’intent d’un agent de la Guàrdia Civil de criminalitzar el major dels Mossos, Josep Lluís Trapero. Durant la declaració de l’agent a l’Audiència espanyola, la fiscalia ha volgut aprofundir en la suposada passivitat de la policia catalana l’1-O a Lleida i en l’espionatge dels Mossos als cossos policíacs espanyols. Han declarat com a testimonis dos guàrdies civils –l’instructor i el secretari dels atestats del cos–, que han assegurat que la cúpula dels Mossos volia tenir un ‘control ferri’ de totes les actuacions durant el Primer d’Octubre. Tanmateix, Tubau ha explicat al tribunal que tant el jutjat 4 de Lleida com l’Audiència de Lleida ja han arxivat sengles investigacions contra els Mossos pels fets que han relatat els guàrdies civils avui a l’Audiència espanyola. L’interrogatori de l’advocada de Trapero ha estat breu, i la presidenta del tribunal, Concepción Espejel, l’ha tallada per a recriminar-li que preguntés sobre uns fets ja estudiats en uns altres tribunals i dient-li que no els vinculava. A la fiscalia, però, no li ha fet cap observació en aquesta línia. Vegeu l’interrogatori de Tubau a l’agent de la Guàrdia Civil. El secretari ha volgut presentar com a ‘prova’ un correu electrònic de Trapero als comissaris en què fixava els horaris de guàrdies, i l’ordre del major de concentrar a la comissaria d’informació els atestats que s’havien d’enviar a la fiscalia. Finalment, ha dit que en un grup de WhatsApp de Mossos per la Independència a Lleida un inspector va dir que es difondrien les pautes d’actuació del cos als mitjans de comunicació perquè la gent sabés què farien els Mossos l’1-O. Un fet que no té res a veure amb l’actuació de Trapero.

Summary: Tubau talla de soca-rel l’intent d’un guàrdia civil de criminalitzar Trapero


El primer ministre britànic, Boris Johnson, no transferirà els poders perquè Escòcia pugui organitzar un segon referèndum d’independència, tal com va demanar la ministra principal, Nicola Sturgeon, el 19 de desembre. En una carta, Johnson li ha recordat que tant ella com Alex Salmon van prometre que la consulta del 2014 seria per ‘una generació’. A més, assegura que un nou referèndum només perpetuaria ‘l’estancament polític que Escòcia pateix des de fa una dècada‘. En aquest sentit, el primer ministre critica que ‘la campanya per separar-se del Regne Unit’ ha deixat de banda altres polítiques com la sanitat, l’educació i l’ocupació. ‘És el moment que tots treballem plegats perquè el conjunt del Regne Unit assoleixi el seu potencial’, conclou. Today I have written to Nicola Sturgeon. The Scottish people voted decisively to keep our United Kingdom together, a result which both the Scottish and UK Governments committed to respect. Let's make 2020 a year of growth and opportunity for the whole of the UK 🇬🇧 pic.twitter.com/JjQp3X2J2n — Boris Johnson (@BorisJohnson) January 14, 2020 La ministra principal ha tardat només vint minuts a respondre. ‘Els conservadors temen el dret de decidir d’Escòcia perquè saben que si ens donen l’oportunitat triarem la independència’, ha escrit a Twitter. En aquest sentit. Sturgeon ha acusat Johnson de ‘negar la democràcia’ i de no tenir projecte pel Regne Unit. 1/ Tories are terrified of Scotland’s right to choose – because they know that when given the choice we’ll choose independence. Tories have no positive case for the union – so all they can do is attempt to deny democracy. It will not stand. https://t.co/ILpW8Sx4kv — Nicola Sturgeon (@NicolaSturgeon) January 14, 2020 A més a més, denuncia que la unió del Regne Unit no és entre iguals mentre és ‘bloqui la democràcia’. En aquest sentit, la ministra principal ha assegurat que Escòcia té el dret de decidir, per això ha dit que a finals de gener explicaran els pròxims passos que emprendrà el seu govern. Però ha avançat que tornarà a demanar al parlament de Holyrood que es posicioni sobre l’autodeterminació. 3/ @scotgov will set out our response and next steps before the end of this month – when we will also again ask @ScotParl to back Scotland’s right to choose our own future. — Nicola Sturgeon (@NicolaSturgeon) January 14, 2020

Summary: Johnson es nega a transferir les competències perquè Escòcia faci un segon referèndum


És lògic i normal que un atemptat a Londres cridi l’atenció i generi més interès a Europa que no pas un atemptat semblant en un país d’Àfrica o Àsia. La proximitat, el simple fet que la gent viatja constantment a Londres o el fet de formar part del mateix bloc geopolític fa que els titulars i el seguiment de la notícia prengui un valor diferent, més pròxim. Això no hauria de fer oblidar, però, que els atemptats gihadistes són un fenomen polític global, de fet amb una incidència molt més gran a l’Àfrica o a Àsia de la que tenen a Europa. Sense cap altra voluntat que la de situar els fets en el seu context, VilaWeb us ofereix un llistat dels atemptats que hi ha hagut aquests primers quatre dies de juny arreu del món. El lloc on aquests quatre dies hi ha hagut més morts ha estat, com era previsible, l’Afganistan, un país encara en guerra. Hi va haver un primer atemptat amb un cotxe bomba a l’aeroport de Jalalabad, el dia un, que va causar un mort i cinc ferits i va ser reivindicat per l’anomenat Estat Islàmic. El dia 3 hi va haver el pitjor atemptat de tots quan un suïcida es va immolar en l’enterrament de diverses persones mortes en atemptats anteriors. Un dels morts que s’enterraven era un membre del parlament i en l’explosió van morir vint persones. Encara no l’ha reivindicat ningú. Finalment avui mateix sis policies han mort a Kandahar quan dos policies han obert foc sobre els seus propis companys. Els talibans n’han reivindicat l’autoria. El segon estat amb més morts en atemptats ha estat, com també es podia preveure, l’Irac. El primer dia del mes una bomba a Hït, en la província d’Anbar, va matar dues persones en un atemptat reivindicat per l’anomenat Estat Islàmic, que també va reivindicar el mateix dia diversos atemptats a Diyala amb el resultat de 17 morts. L’endemà una bomba va explotar a Bagdad, causant la mort d’un soldat de l’exèrcit iraquià. I dissabte un altre soldat va ser mort en un tiroteig a Abu Saida (Diyala). El Camerún és el tercer estat on hi ha hagut més morts en aquests quatre dies. Quinze persones van morir en Kolofata en un atemptat contra un campament de refugiats que fugen de la violència de Boko Haram. Tot i que no ha estat reivindicat totes les fonts apunten a aquest grup com el causant de l’acció. El Regne Unit ve a continuació, amb els set morts en l’atemptat del Pont de Londres. En cinquena posició pel que fa al nombre de morts hi ha el Níger on sis militars van ser morts per al Qaeda del Magreb en un tiroteig a Tillaberi, el primer dia de mes. A Burkina Faso cinc persones van morir, tres d’elles membres de la mateixa família en un tiroteig divendres en la regió de Soum. L’atemptat va ser reivindicat per Ansar ul Islam. A la Índia dos soldats van morir dissabte en una emboscada a la província de Qazigund, al Kaixmir, contra un comboi de l’exèrcit. L’atemptat ha estat reivindicat per Hizb-ul-Mujahideen. El mateix dissabte dos soldats van morir a Algèria en una explosió a la província de Tébassa, que no ha estat encara reivindicada. El primer de juny un cotxe bomba també va fer explosió a l’Aràbia Saudita, a al Qatif, just abans d’una de les pregàries del dia. La policia afirma que l’atemptat, que va matar dues persones, és obra de l’organització xiïta Hezbollah Al-Hejaz. Finalment un pastor de nom Khelifa Soltani va ser trobat mort a Tunis dissabte, després d’haver estat denunciat el seu segrest a Kasserine, per l’anomenat Estat Islàmic.

Summary: Un contrast global: la llista dels 89 morts en atemptats arreu del món aquests quatre dies de juny


La biodiversitat o diversitat biològica és un concepte que fa referència a la varietat de la vida sobre la Terra com a resultat de milers de milions d’anys d’evolució. Probablement la primera imatge que ve a la nostra ment en sentir aquesta paraula són escenaris idealitzats: selves tropicals d’arbres verds, llenyosos i frondosos, poblades per mamífers i aus exòtiques, i potser inclourem en la nostra foto mental algun insecte vistós, com una papallona de colors cridaners. O, tal vegada, evocarem un escull de coral en què naden peixos combinats en colors impossibles. No obstant això, la dimensió «evolutiva» del terme biodiversitat ens fa sospitar que deu haver-hi alguna cosa més en aquest escenari. «Per a gestionar la biodiversitat és fonamental realitzar una quantificació fiable que tinga en compte els diferents nivells d’organització» La vida sobre la Terra comprèn un gran nombre de grups vegetals i animals, però també molts més eucariotes (organismes amb cèl·lules nucleades) i encara més grups de procariotes (organismes amb cèl·lules sense nucli). Totes aquestes formes de vida són protagonistes dels processos que es donen en els ecosistemes. És per aquests processos pels quals conèixer la biodiversitat del medi natural ha estat una inquietud constant per a l’ésser humà. Primer, per a posar-la al seu servei o extraure els seus recursos; després, per a conservar-la per raons que poden anar més enllà del mer utilitarisme, incorporant una dimensió eudemònica a la conservació, i, durant les últimes dècades, per a avaluar i mitigar l’impacte de les pertorbacions lligades al canvi climàtic sobre la vida en el planeta. La biodiversitat engloba variabilitat a tres nivells: «entre ecosistemes»; entre les unitats taxonòmiques (per simplificar, d’ara en avant espècies)1 que habiten en els ecosistemes («interespecífica»), i dins de cadascuna de les espècies («intraespecífica») (Glowka, Burhenne-Guilmin, Synge, McNeely i Gündling, 1994). Per això, un dels pilars fonamentals per a gestionar-la és realitzar una quantificació fiable que tinga en compte aquests nivells d’organització. Descomposició espaciotemporal de la biodiversitat Històricament, els ecòlegs prompte van ser conscients que la variabilitat biològica pot presentar patrons diferents depenent de l’escala considerada. Whittaker (1960) va ser el primer a descriure els diferents components espacials en què es pot mesurar la biodiversitat. Aquest autor va proposar abordar l’estudi de la biodiversitat al llarg d’una sèrie d’escales espacials jeràrquiques (Figura 1). Així va definir la diversitat gamma (γ) com la diversitat d’espècies en una regió o ecosistema. Per la seua banda, l’escala jeràrquica més baixa, corresponent al punt de mostreig, va rebre el nom de la diversitat alfa (α). Finalment, va definir la diversitat beta (β), que estableix la dissemblança entre dos mòduls comparables, normalment corresponent a un mateix nivell jeràrquic, com per exemple la dissemblança de biodiversitat entre diversos punts de mostreig. A causa de la seua gran utilitat i a l’extensió d’ús, posteriorment va sorgir la necessitat de redefinir el component beta. Així doncs, es va fer la distinció entre diversitat beta 1 (β1), com la dissemblança entre els punts de mostreig dins d’una mateixa comunitat; i diversitat beta 2 (β2), com la dissemblança entre les comunitats d’una regió (Excoffier, Smouse i Quattro, 1992) (vegeu Figura 1). Actualment, els últims estudis en aquest camp proposen una descomposició temporal de la biodiversitat, anàloga a l’espacial. D’aquesta manera, l’escala jeràrquica es podria estendre a mòduls temporals niats, com per exemple anys, dècades i segles. Una conseqüència lògica d’aquest disseny és la possibilitat de combinar els aspectes espaciotemporals de la biodiversitat, però aquest enfocament està encara poc desenvolupat (Pavoine i Bonsall, 2011). Llig l’article sencer al web de Mètode Cristina Llopis-Belenguer, investigadora de l’Institut Cavanilles de Biodiversitat i Biologia Evolutiva de la Universitat de València (Espanya). Isabel Blasco-Costa, investigadora del Museu d’Història Natural de Ginebra (Suïssa). Juan Antonio Balbuena, investigador de l’Institut Cavanilles de Biodiversitat i Biologia Evolutiva de la Universitat de València (Espanya) i doctor en Biologia. Què és Mètode?

Summary: Més enllà del recompte d’espècies


Al marge de la Marxa per la Llibertat, milers de persones també han sortit al carrer a Girona, Tarragona i Lleida amb motiu de la vaga general. A Girona la concentració ha estat massiva i els Mossos d’Esquadra l’han xifrada en 60.000 participants, superant la mobilització del 3 d’octubre del 2017. Milers de persones a la manifestació de #Girona. Aplaudiments quan s’anuncia l’arribada de 150 tractors #SentènciaCatràdio pic.twitter.com/FVLrt0dCqx — CatInfo Girona (@Cati_Girona) October 18, 2019 La capçalera de la manifestació marxa de la presó de #Lleida #vaga18O @Cati_Lleida pic.twitter.com/eeAbE9z6u9 — Estela Busoms (@buslleida) October 18, 2019 A Tarragina unes 5.000 persones s’han concentrat a la plaça de la Font de Tarragona . Durant l’acte s’ha llegit un manifest reivindicatiu en defensa dels drets llibertats i també s’ha expressat el rebuig a la sentència del Tribunal Suprem, a les ‘forces d’ocupació’ i s’ha reclamat l’alliberament dels ‘presos polítics’. Posteriorment, milers de manifestants han iniciat una marxa pel centre de la ciutat enmig d’un to festiu i reivindicatiu. Unes 4mil persones s'han concentrat a la plaça de la Font de #Tarragona responent a la convocatòria dels sindicats @I_CSC i IAC . Ambient festiu i reivindicatiu pic.twitter.com/75Qf5VRlXv — CatInfo Tgn-Ebre (@Cati_Tarragona) October 18, 2019

Summary: La vaga general fa sortir milers de persones als carrers de les principals ciutats del Principat


El candidat de Més Compromís a les eleccions del 10-N, Joan Baldoví, ha tancat la campanya aquest migdia amb una crida a ‘valencianitzar’ la política a Madrid. Ha dit que es pot exportar la manera de fer política del Botànic i ha demanat el vot als ‘emprenyats i desencantats’ a votar la coalició de Compromís amb el partit d’Íñigo Errejón. ‘Hem vingut a il·lusionar i sumar perquè una altra manera de negociar i acordar és possible’, ha dit, fent una crida a la gent que es planteja no anar a votar diumenge. Baldoví també s’ha mostrat indignat per la resolució aprovada a l’Assemblea de Madrid pel PP, Cs i Vox que insta el govern espanyol a il·legalitzar els partits independentistes. ‘Volen prohibir les idees, com pensen els altres’, ha dit. La co-portaveu de Compromís i vice-presidenta de la Generalitat, Mónica Oltra, ha elogiat la manera de fer política de la coalició i ha reivindicat la trajectòria de Compromís, fent front a la corrupció del PP i a l”emergènia social i democràtica’. En aquest sentit, s’ha mostrat orgullosa de les polítiques socials del Botànic. Per la seva banda, Errejón ha advertit que la democràcia ‘està en joc’ i ha alertat del perill de l’auge de l’extrema dreta, ‘amb la complicitat vergonyosa de PP i Ciutadans’. Ha apel·lat també a la gent decebuda amb els partits polítics a fer un vot progressita el 10-N per a tancar la porta a Vox i evitar el blocatge al congrés espanyol. Per últim, ha elogiat els acords d’esquerres a València i a la Generalitat: ‘L’exemple valencià és un exemple de política miraculosa’. Ha afegit que el govern espanyol ha de fer costat a la Generalitat i a les seves reivindicacions.

Summary: Baldoví clou la campanya de Més Compromís fent una crida a ‘valencianitzar’ la política a Madrid


Ramon Folch és un home savi. La conversa amb ell pot conduir a universos molt diferents. Cada resposta obre noves vies d’exploració i d’interès. Doctor en biologia, consultor ambiental per a la UNESCO, president del Consell Social de la UPC, membre de l’Institut d’Estudis Catalans, secretari general de la Institució Catalana d’Història Natural, fundador de la Lliga per la Defensa del Patrimoni Natural, presentador de programes de divulgació científica a TV3… Podríem omplir unes quantes pàgines repassant què ha estat i què és encara. Folch participa en alguns debats organitzats sobre el model de país que es pot definir per a la república catalana independent. Fou director de la campanya per a la salvaguarda del patrimoni natural del Congrés de Cultura Catalana i d’aquella experiència en treu ara alguns aprenentatges que ens conviden a fer aquesta conversa. —La vostra experiència en el Congrés de Cultura Catalana pot ser molt productiva per al moment actual del país. —Hi ha similituds o paral·lelismes entre el moment del Congrés de Cultura Catalana i el moment que vivim ara. Al Congrés, érem en la transició del franquisme a la democràcia i ara som en la transició de l’status quo espanyol autonòmic a la independència. I encara que no arribi la independència, continua essent veritat que els canvis en la realitat sociològica demanen un seguit de redefinicions. Sigui quin sigui l’escenari dels deu anys vinents, hi haurà d’haver unes mutacions molt serioses en molts aspectes de la nostra vida col·lectiva. Ja veurem com es produiran sense la independència, però es produiran per força. Perquè a la força els pengen. —Però amb la independència, arriba una oportunitat més gran? —Si hi ha la independència, com alguns esperem, no tan sols es produiran, sinó que la independència mateix pot basar-se en gran mesura en la potenciació d’aquests canvis. Crec que això és summament important. Ho és primer per a encarar les dificultats que tindrà el país els primers anys. Segon, la decisió sobre la independència és diferent si ens porta a un país que fa uns plantejaments seductors o si ve a dir: ‘Sí, miri, aquesta empresa serà la mateixa però canviarà de propietari.’ Quin incentiu seria, aquest? I tot això té a veure amb la crisi general que viuen en aquest moment els grans models econòmics arreu del món. S’ha acabat un model que ha estat més o menys funcional durant dos-cents anys i que ja no té gran cosa més a dir. —Déu n’hi do, aquest model que ja no té gran cosa a dir… —Que no tingui gran cosa més a dir no vol dir de cap manera que no pugui durar encara molt de temps. Amb un model exhaurit, pots viure-hi tres-cents anys. Però, és clar, amb una roda descarrilada i patint. Aquest model actual es basa en uns quants axiomes econòmics que han estat superats. Amb la presumpció que existeixen uns compartiments estancs anomenats estats a l’interior dels quals passa allò que volen unes organitzacions anomenades governs. I això resulta que ja no és així. Nosaltres com a europeus potser ho percebem menys. Però, si fóssim habitants de qualsevol país africà o de determinades repúbliques sud-americanes, i tant si ho veuríem. Aquí passa allò que decideixen que passi tercers poders no controlats per ningú. Però això s’ha d’acabar. Aquesta manera de funcionar tan sols aporta disfuncions creixents, patiment i problemes d’una magnitud extrema. En el món mediàtic que vivim, aquests problemes queden dissimulats perquè les prelacions són les que són. —Què voleu dir? —Sembla que la cosa més important del món és que un futbolista s’hagi casat o que un regidor de no sé quin poble hagi fet vés a saber quina malvestat. En canvi, coses d’una magnitud extraordinària, com que una tercera part de l’Àfrica té sida o que els moviments migratoris no tan sols no s’aturaran sinó que creixeran, van essent assumides com un paràmetre de la normalitat. De la mateixa manera que en els informatius meteorològics es donava la pressió, la temperatura i les precipitacions; i ara es dóna tot això i l’índex de contaminació. I sembla que aquest índex de contaminació atmosfèrica sigui un paràmetre meteorològic comparable a les precipitacions. I no, això és una anomalia i allò altre és un fenomen. El dia que n’han mort vint-i-cinc d’ofegats ja sembla una dada equiparable a dir que avui hi ha lluna plena. —S’ha banalitzat la informació que hauria de commoure i activar respostes. —Exacte. S’ha banalitzat. Hi ha una banalització de l’excepcionalitat. Aleshores pensem que això és la normalitat. Aquesta insensibilització ens fa més vulnerables com a individus i com a societat. I per això, en una nova situació política, amb independència, ens hem de dotar de nous referents, models i paradigmes. —En abstracte, és fàcil d’entendre. Però ho podem concretar una mica? —M’agrada exemplificar-ho en determinats àmbits. Per exemple, l’energia. Això té molt a veure amb la independència. Sense disponibilitat energètica no hi ha cap país que pugui funcionar. I amb el model actual, en un país com el nostre que no té hidrocarburs, això implica una dependència absoluta dels països proveïdors, sigui de gas o de petroli. I vol dir també generació centralitzada d’energia elèctrica i distribució centralitzada d’hidrocarburs. Tot això té unes conseqüències econòmiques descomunals i unes conseqüències ambientals també descomunals. Des de fenòmens de contaminació local per pol·lució, fins a fenòmens de canvi climàtic planetari. A partir d’aquí, es pot fer una opció constitutiva de l’estratègia del nou país. Podem dir que en un període curt farem el trànsit de l’energia del carboni a l’energia renovable i de l’energia centralitzada a una combinació de centralitzada i distribuïda. —Això té unes implicacions prou importants. —Vol dir captura de solars, d’eòliques, generació de biogàs en petits grups, etc. Això canvia la imatge del país. Canvia la imatge ambiental, però també l’econòmica i les relacions internacionals d’aquest país. Perquè canviaria les dependències respecte de tercers i la capacitat de fer una política pròpia o no. Això també és un debat important de sobirania. Ara estem supeditats als interessos de tercers. I ara em pots retreure que parlaré dels grans grups de pressió internacionals. I és clar que en parlaré. Perquè hi són. I perquè és veritat que prenen decisions que ens afecten a tots. Fotografia de Lluís Brunet. —Per això és important de redefinir una política energètica pròpia no supeditada? —És clar. En el moment que et desacobles, dissenyes un nou model de país. Som un país petit. Som una mil·lèsima part del món en termes poblacionals. En PIB, som un tres per mil del PIB mundial. Som els que som. I penso que, amb la independència, se’ns obre la possibilitat de fer una altra proposta bona per a nosaltres, en primer lloc, però també moderna i exemplar per als altres. Si ho gestionem adequadament, que vol dir amb prudència i ambició, és perfectament possible. I aleshores ens trobaríem amb un fenomen d’una capacitat enroladora extraordinària en favor de la independència. Si no ens fem les preguntes bones, amb la independència serem un país nou vell. I si no ens en sortim, haurem fet riure els nostres oponents, que diran ‘ja es veia que no anaven enlloc perquè no tenien res a oferir’. A la gran pregunta de per què volem un país independent, no s’hi pot contestar amb arguments purament sentimentals com ‘perquè no ens estimen’. Això no treu cap a res. Hem de poder respondre-hi amb la nostra proposta de model de societat i de model de producció i de consum. I hem de poder explicar que en el context actual dins l’estat espanyol no ens és possible. —Per això cal haver-se posat d’acord prèviament. Arribar al consens en un moviment tan transversal és difícil. I la transversalitat era una riquesa, oi? —Com en tants altres processos, allò que convé en un moment deixa de ser convenient en un altre. Això és com el creixement econòmic, o el creixement quantitatiu, o de les persones. És clar que cal que un nen creixi. Ara, un jove de vint anys ha de continuar creixent? Hi ha un moment en què créixer és contraproduent. En el cas del procés d’independència, també. Aquesta transversalitat ha estat molt positiva però hi ha un moment que ens pot dur a una certa paràlisi. Malgrat això, convé no equivocar-se. —Expliqueu-vos. —No parlem d’optar per una política més conservadora o més progressista. Parlem d’una cosa que transcendeix això. Si optem per un sistema d’economia circular, tant es pot aplicar en un context d’economia capitalista com en un context d’economia planificada. No són coses que responguin a les dicotomies polítiques clàssiques. Segurament, en el moment que ens trobem, hauríem d’identificar grans opcions alternatives que fossin encara transversals. —Heu parlat de l’energia. Però quins altres aspectes cal repensar? —Us en diré un altre que encara és en el terreny dels recursos. Però això no ha de semblar estrany, perquè jo puc parlar amb solvència d’aquells àmbits que conec per raons professionals i d’expertesa. De la resta de terrenys, puc tenir-ne opinions, però no em pertoca de parlar-ne. Hem parlat d’energia però també podem parlar de l’aigua. Ara funcionem, com gairebé tot el món, amb un cicle obert de l’aigua. És a dir, l’aigua la capturem, la potabilitzem, la utilitzem i la llencem. La diferència de la situació actual amb ara fa cinquanta anys és que ara la llencem depurada. I no embrutem les platges. Però continuem tenint un cicle obert. Una bona opció per a un país amb disponibilitat de recursos hídrics francament limitada és adoptar el principi del cicle tancat de l’aigua. I això és un plantejament que no és de dretes ni d’esquerres, sinó ben transversal. —Cicle tancat? —Vol dir que l’aigua de les depuradores no és per a llençar-la a mar sinó per a reinserir-la en el cicle. Si em dieu que baixo a una casuística de gra molt fi, us diré que no, en absolut. Estic mutant el model actual i modificant grans opcions territorials –pensem en el cas de l’Ebre o en el del Ter– i barro el pas d’algunes demències que s’han arribat a dir com ara portar l’aigua de determinades conques europees. Amb totes les servituds que això implicaria. Dir que faríem una opció clara per tancar cicles –aquesta és la filosofia de l’economia circular– és compatible amb posicions de dreta i d’esquerra, però subvertidores completament de l’ordre econòmic actual. I extraordinàriament interessants per a la gent, perquè resol una gran quantitat de problemes i tensions que tenim. Si em diuen que unes de les coses que passaran en aquest nou país, entre moltes altres, són aquestes dues que hem posat d’exemple, diria que és molt i molt interessant. —I aquesta mena de propostes es poden inscriure en el context institucional, legal i polític nostre? Tenim capacitat real de decidir totes aquestes coses? —Efectivament, nosaltres volem continuar formant part de la Unió Europea i, per tant, ens hem de supeditar a unes exigències compartides. Però el cas és que cap d’aquestes dues coses que he proposat no contradiuen la legislació ni el mandat europeu. El cas de l’aigua no implica cap problema d’entorn polític i legal. Més aviat a l’inrevés. És una exaltació de la política de conques, que és un principi defensat per la UE. En el cas de l’energia, és ara que vulnerem una quantitat important de principis definits per la UE. —Tan sols caldria tenir en compte qüestions com la interconnectivitat elèctrica? —És clar. La UE estableix que els països membres han de tenir un percentatge mínim d’interconnectivitat elèctrica per garantir un equilibri general del sistema. Aprofito l’avinentesa per dir que Espanya no compleix aquest principi. En canvi, com obtenim dins de casa nostra l’energia que ha de quedar interconnectada, això la UE no ho defineix. Per tant, la resposta a la pregunta que fèieu abans és que qui no compleix les exigències del context institucional és l’estat espanyol. I això dóna peu a una altra observació: s’ha demostrat que la tolerància amb els estats que no compleixen és molt gran. Per tant, pensar que no podrem fer la nostra política energètica perquè la Unió Europea no ens ho deixarà fer és ignorar les directrius comunitàries. —Us preocupa que aquesta mena de debats de model de país no es facin, o bé es facin tan sols en cercles petits? —Em preocupa molt la petitesa i les classes d’edat. Quan fem debats i conferències d’aquesta mena, cal observar quin perfil de participants congreguen. No puc acusar els qui fan de fer. En tot cas, acusaria els qui no fan de no fer. També hem de pensar que l’eficàcia dels processos té a veure amb la significació estatística. No en la totalitat quantitativa. Si les mil persones que tenen alguna cosa a dir a l’hora de definir el model de país hi són, el debat compleix el cent per cent de l’univers possible. Això no obstant, encara és tot massa incipient. Em queixo que a la fantàstica mobilització civil que s’ha produït aquests últims cinc o sis anys, a la prou interessant reacció política que hi ha hagut, no s’hi hagi sumat una reacció civil d’aquestes característiques encara. I ja seria hora. —Hi trobem a faltar les universitats, fent aquest paper. No trobeu que l’acadèmia ha dimitit la seva funció social en un cas com el que ens ocupa? —Això ens porta a un altre exemple que es podria posar de coses que cal repensar: el paper i la funció de les universitats. Tinc una part important del cor en el món universitari. No només he estat professor universitari sinó que he estat president de la UPC. Amb gran sentiment, he de dir que una de les coses que cal fer és una reforma a fons de les universitats. S’han convertit per una banda en uns centres de recerca especialitzada excel·lents, però també en un institut de tercer ensenyament. Però aquest rol que demaneu l’han perdut completament. No sabem si els interessa o no els interessa el debat més important d’aquest país. Simplement, com a institucions, no hi participen. És ben evident. Per mi, és horrorós i molt preocupant. Fotografia de Lluís Brunet. —Confieu que aquest debat constituent es pugui fer en condicions abans de redactar la constitució? —En situacions excepcionals es produeixen respostes excepcionals. Després d’un cert cansament per l’estira-i-arronsa d’aquest últim any i mig, ens trobem en un cert compàs d’espera. Si fos aquesta la tònica dels anys vinents, malament rai. Però penso que en el moment que es faci el clic hi haurà una reactivació de mil propostes i iniciatives de debat sobre el model del país. Hi confio. En tot cas, Déu nos en guard d’un ja està fet. És a dir, hi haurà un moment que caldrà prendre decisions i allò que no tinguem a punt, no ho tindrem a punt. El Congrés de Cultura Catalana va durar tres anys. I s’hi van revisar una quantitat de coses enorme. —I aquella feina va servir per a definir models que es van aplicar? —En el meu domini, recordo que la política ambiental que va fer la Generalitat als anys vuitanta i noranta semblava feta al dictat d’allò que s’havia conclòs al Congrés de Cultura Catalana. En el cas actual, parlem d’una constitució fundacional. Per tant, cal definir alguns aspectes de bon començament. Però ja veurem què passarà. Si ara n’anem parlant, segur que s’acabarà tenint en compte el debat que s’hagi fet. Tinc la impressió que cada vegada es tenen més en compte les qüestions de projecte i de model. Fa uns anys, quan es parlava de la constitució, semblava que el debat fos exclusivament jurídic. I no ho és de cap manera. Cal definir el model de país i aquest no és un debat jurídic. Per exemple, dir que som una república i no una monarquia hereditària és una diferència de model molt important. Em direu que és molt elemental. Però no és igual l’una cosa que l’altra. I en la pregunta del referèndum ja es prefigura aquesta qüestió. —És la qüestió més gruixuda i bàsica. —Sí, sí… però ja es dibuixa un primer traç del model. La constitució ja no pot dir sense fer riure –com sí que diu l’estatut– ‘els catalans tenen dret a un ambient saludable’. Bé, sí… —Quan no es té poder, es diuen aquestes coses. —Exacte. Però ara caldrà apuntar qüestions bàsiques relatives al model energètic, hídric, universitari… Si aquest debat es produeix, és ric i aclaridor, millor. Si no, pel sol fet que es va fent aquesta mica de xup-xup, qualsevol redactor de la constitució es farà preguntes sobre aquestes qüestions. I quan es facin la pregunta, hauran d’alçar la mirada i hauran d’agafar el telèfon i demanar a un o altre com ho faria. Ja seria un gran què. —Què us sembla la proposta de fer una constitució de revisió obligatòria periòdica? O amb data de caducitat programada? —Seria una constitució constituent. És una bona proposta. Això és una d’aquestes propostes sorprenents i exemplars que deia abans. Definiria un país que no tan sols estableix un mecanisme per a modificar la constitució –cosa que fan pràcticament tots, fins i tot Espanya–, sinó que estableix la necessitat de fer-ho pel cap baix una vegada cada tants d’anys. Naturalment, vindran tots els administradors de l’statuo quo, de dretes o d’esquerres, a dir que això és perillós i paralitzador. Per a ells és perillós! Per a ells és una murga. Però per al país no. És tant com dir que aquest país ha d’estar vigilant i ha d’estar preguntant-se coses contínuament. I més en un món com l’actual. És una pensada excel·lent. —Quan parleu de la possibilitat de la independència, matiseu en tot moment la possibilitat que no s’aconsegueixi. Què us fa dubtar? —Vejam, jo la desitjo i faig tot allò que és a les meves mans per arribar-hi. Però tinc en compte la possibilitat fenomenològicament defensable que això no passi. Què sé jo què passarà d’aquí a dos mesos o tres. Per això dic que, si no passa, continuarà havent-hi tot de qüestions i problemes que també ens obligarà a repensar-nos. Si no s’aconsegueix la independència, ningú no ha de pensar que ja s’ha acabat el problema. No, no, no! El problema no s’haurà resolt i continuarà existint. Si no passa ara, hi ha moltes coses que caldrà debatre igualment. Però jo vull que alguns desafiaments que se’ns presenten es puguin abordar de manera global de manera que constituïssin el pinyol del model del nou país.

Summary: Ramon Folch: ‘Si ara no ens fem les preguntes bones, amb la independència serem un país nou vell’


Mariano Rajoy ha reaparegut al congrés espanyol després d’estar desaparegut des d’ahir al migdia, quan després del recés ja no va tornar. La sessió del debat de la moció de censura ha començat sense l’encara president espanyol al seu escó, però ha reaparegut just a temps per a fer una darrera intervenció. En un discurs molt breu des de la tribuna del congrés, Rajoy ha acceptat la derrota, ha felicitat Pedro Sánchez per l’èxit de la moció de censura i s’ha acomiadat. ‘Ha estat un honor haver estat president del govern d’Espanya, ha estat un honor deixar una Espanya millor de la que vaig trobar. Tant de bo el meu substitut pugui el mateix en el seu moment’, ha dit. Vegeu ací el darrer discurs de Rajoy com a president del govern espanyol:

Summary: El breu discurs de comiat de Rajoy abans de la votació de Sánchez


No és fàcil parlar amb Antoni Furió (Sueca, Ribera Baixa, 1958) aquesta setmana. Presideix el congrés ‘La veu del regne’, que ha de desgranar els sis-cents anys que fa de la creació de la Generalitat Valenciana, i les hores de l’historiador medievalista salten de sessió en sessió, del discurs pactista a la hisenda, del deute públic a la representació visual, de l’evocació a la reivindicació, a la reinvenció, i tornem als arxius: aquest congrés té una obertura de compàs digna del tema que analitza. Furió ens rep amb característica afabilitat durant una pausa entre conferències. Els seus col·legues fan cafè, espigolen alguna pasta, suc de taronja. A peu dret, ell somriu i espera que s’engegui el micròfon. —Quins són els objectius d’aquest congrés? —En primer lloc, donar a conèixer una institució poc coneguda i mal coneguda, no sols per la majoria dels valencians sinó també pels mateixos historiadors. —Ah! —Normalment, els historiadors s’han fixat més en la figura del rei que no en la del regne. Tot i que una de les coses que caracteritzen els estats europeus des de l’edat mitjana és l’existència d’assemblees parlamentàries, de corts i, en el cas de la Corona d’Aragó (no sols de la Corona d’Aragó, però també de la Corona d’Aragó), una institució com ara la Generalitat, que és una diputació permanent de les Corts. De fet, això que avui vivim, les democràcies parlamentàries, té el seu origen en el parlamentarisme medieval, en institucions com ara les Corts i la Generalitat. No deixa de ser estrany, per tant, que siga tan mal conegut i que els historiadors es posen més en la pell del rei, que és el poder central, que no en la pell del regne. I això explica algunes coses. —Quines? —Per exemple, en el cas valencià, el fet que siga l’únic dels estats de la Corona d’Aragó que no ha publicat les sessions de Cort, i això que en tenim des de final del segle XIII. Fins i tot Sardenya les ha publicades, i l’Aragó, i Catalunya. —I a què ho atribuïu? —Jo diria que, d’una banda, és per la incúria pròpia d’una societat com la valenciana, que ha patit una forta despersonalització i ha tingut menys interès pel seu passat, sobretot per l’època en què el regne era un estat sobirà. I això, de fet, la majoria dels valencians no ho saben, que la representació d’eixe estat sobirà eren els estaments, eren les Corts, era la Generalitat. La gent, potser, com a molt, sap allò del rei i de la Corona d’Aragó, però no sap que, fins i tot en els moments en què forma part de la monarquia hispànica, que és un nom que no existeix, per cert… —Quin? —El de ‘monarquia hispànica’: aquest nom el donen els historiadors. Hi havia un monarca que era rei de Castella, rei d’Aragó, rei de València… En fi, que tenia moltes titulacions, però no hi havia una Espanya en aquell moment. Bé, fóra com fóra, també en aquell moment tots els estats tenien les seues lleis i institucions, eren sobirans en la mesura que sí, per damunt, hi havia el rei, però res més. Ningú més. Tot això canvia a partir de 1707. La monarquia hispànica no existia: és un terme que s'inventen els historiadors —D’aquest canvi sí que se’n té més consciència, oi? —Però molta gent pensa que el 1707 s’acabaren els privilegis, l’ordenació medieval. Fins i tot, que calia per a la modernització… I no: en el segle XVIII, amb la Nova Planta, s’acaba la sobirania d’un estat. A partir d’aquell punt, desapareix el Regne de València, i passa a ser una província de la nova monarquia espanyola. Després, fins i tot, es trossejarà administrativament en tres províncies i ja no quedarà res que les unesca llevat de la universitat i de l’audiència de justícia. De manera que, encara que no es vulga, quasi dos segles de províncies han anat creant consciència provincial i, al mateix temps, han anat desfigurant la consciència general de valencians. Tot això influeix en el fet que, per a molta gent, el passat o és molt remot, molt boirós, amb Jaume I i prou, o és molt recent, de l’estat de les autonomies fins ara. —I s’esborren segles d’història. —Cal fer molta feina d’investigació per una banda, però per una altra també cal arribar a la població perquè la gent veja que, efectivament, el País Valencià no va nàixer ahir, que té vuit segles d’història. De fet, un altre dels objectius d’aquest congrés és estudiar la història valenciana tot fent servir la Generalitat no sols per si mateixa sinó també com a fil conductor. I d’aquesta manera es pot veure quina ha estat l’actitud que ha tingut el regne, per exemple, davant la introducció de la inquisició, l’expulsió dels jueus, l’expulsió dels moriscos, les Germanies, la guerra de Successió… Quina ha estat l’actitud de la Generalitat com a màxima institució representativa dels valencians, del Regne de València: és un magnífic fil conductor per a seguir i entendre la història valenciana. —Un fil conductor que, de fet, no es talla ni amb els decrets de Nova Planta. Al mateix congrés no el talleu. És a dir, malgrat la supressió de les institucions pròpies, i malgrat la desfeta que heu explicat, al País Valencià es manté, durant tres-cents anys més, el referent simbòlic, el record o la reivindicació. —Efectivament, el referent continua. Primer hi ha una evocació nostàlgica de l’època foral, de l’època medieval, s’exagera molt: és l’època ‘de les llibertats’ o fins i tot alguns romàntics parlen de ‘llibertats democràtiques’ o dels furs com a ‘constitució democràtica’… Bé, hem de tenir en compte que tot això es crea en un moment de lluita contra l’absolutisme i, per tant, es fan servir l’edat mitjana i el foralisme i les institucions, entre les quals la Generalitat, com una arma contra l’absolutisme. —I després? —Quan s’acaba l’absolutisme i han guanyat els liberals, la mirada cap a l’edat mitjana es dretanitza, es fa més conservadora i passem a les glòries: ja no es parla tant de llibertats democràtiques com dels gremis, per confrontar-los al moviment obrer que naix en eixa època. És a dir, la mirada del Romanticisme és més liberal, progressista, i la de la Renaixença (no tota: en general) és més conservadora. En aquest punt passa una cosa important: el nacionalisme espanyol, que es va creant en aquell moment, no acaba de quallar. I això, entre més coses, perquè l’estat no es construeix de manera inclusiva i integradora sinó de manera centralista, vertical. I això provoca l’eclosió del nacionalisme català, i del basc. La influència d’eixe nacionalisme, sobretot del català, i el fet que els valencians també se senten marginats dins el model d’estat que es va construint, fa que aquella evocació nostàlgica es convertesca en reivindicació política. I des de final del segle XIX i començament del segle XX, una de les reivindicacions del valencianisme polític ha estat la recuperació de l’autogovern. I això, que es va anar perfilant en la demanda de l’estatut d’autonomia, a partir de final del franquisme es concreta sobretot en la recuperació de la Generalitat. Des de final del segle XIX i començament del segle XX, una de les reivindicacions del valencianisme polític ha estat la recuperació de l'autogovern —Que no era la mateixa però que sí. —Una Generalitat que ja no era l’antiga institució medieval i moderna sinó un nom que servia per a designar el conjunt de les institucions de l’autogovern. Ara amb continguts que corresponen als segles XX i XXI, és clar. —El nom ja és significatiu: Generalitat, no pas per cap càrrec militar sinó pel general de la gent. —Efectivament. El nom, que també és el nom d’un impost, ve del fet que, fins que no es va crear, el rei només tenia capacitat de recaptar tributs en el seu territori, als seus vassalls. En canvi, a partir del segle XIV, i quan les necessitats fiscals són majors, el rei passa a exigir impostos ja no als seus vassalls sinó als súbdits, a tots els habitants. Per això es diuen Generalitats: sobre tothom. —Incloses església i… —Incloses l’església i la noblesa. I, al contrari que en Castella o França, qui s’encarrega d’eixa recaptació d’impostos no és el rei, ni els oficials reials, sinó una institució nova que és la Generalitat. Que naix com una diputació permanent de les Corts i entre la celebració de corts. Per això es diu Diputació, i també ‘del General’ perquè afecta el general del tot el regne, de tota la població. —Sé que cal tenir present la distància històrica i tot allò que comporta, però des d’un present en què el País Valencià reivindica un pacte fiscal amb l’estat espanyol per mirar de corregir les actuals discriminacions, pensar que al segle XV la Generalitat recaptava els imposts i gestionava com s’havien de gastar… — Sí: és la gran diferència. Els problemes amb Madrid no vénen d’ara. A Madrid es queixaven que els territoris de l’antiga Corona d’Aragó no contribuïen tant com Castella a les despeses de la corona, deien que els catalans, els valencians, els aragonesos eren ‘insolidaris’, que Castella pagava els costs de les campanyes de Flandes, per exemple. Això no és del tot cert, però sí que és veritat que cada una de les hisendes del regne de la Corona d’Aragó gestionava els recursos i després ho enviava al rei. I el comte-duc d’Olivares va provar de revertir-ho, de centralitzar. D’aquí, la revolta catalana de 1640. Però, fóra com fóra, avui tenim la situació contrària: les finances estan centralitzades a Madrid, i Madrid retorna a l’autonomia allò que considera. I en aquesta consideració, la població no hi entra, ni tan sols no es fa servir el criteri demogràfic, proporcional. Això fa que els valencians siguem dels més infrafinançats per capita. La qüestió és molt clara: l’estat medieval no és l’estat d’ara, no té serveis socials que haja d’assumir, la seua despesa és mínima: la guerra. I els valencians, és clar, es resistien a pagar les guerres del rei. En canvi, ara eixe estat del benestar que necessitaria més descentralització, i que els diners que es paguen es quedassen ací per a poder finançar serveis socials o carreteres, resulta que no, que depenem del repartiment que facen des de Madrid de la massa fiscal recaptada per tots. I creix la diferència entre allò que els valencians paguen i allò que després reben. Les tres diputacions, l'aragonesa, la de Catalunya i la del regne de València estigueren molt interconnectades. Molt —Quines relacions hi havia amb la resta de territoris de la corona catalanoaragonesa? Amb la Generalitat d’amunt, hi havia cap mena de relació, a banda del nom? —Sí: hi havia relacions molt estretes. Cosa que no vol dir que fossen sempre de col·laboració: també hi havia confrontació. Durant la guerra civil catalana, per exemple, la Diputació s’enfrontà al rei i demanà a la Generalitat Valenciana que s’hi sumara. I els valencians digueren, ‘ah, sí, farem de mitjancers’. Provaren d’arribar a un acord entre la Generalitat del Principat i el monarca, però no trencaren mai amb el rei. De fet, es posaren més aviat del seu costat. Unes altres vegades estigueren més a prop. Però la qüestió és que totes tres diputacions, l’aragonesa, la de Catalunya i la del Regne de València, estigueren molt interconnectades. Molt. —A Mallorca no hi havia Diputació del General. —No. Tampoc no tenien Corts. Perquè se’ls considerava part de Catalunya. Els mallorquins anaven a les Corts catalanes. En el Compromís de Casp no es donà veu pròpia als mallorquins, tot i que la demanaren: els aragonesos no volien que l’equilibri es trencara en favor de Catalunya si hi havia també Mallorca. —Parleu d’estat, referint-vos al Regne de València: l’estat era la corona o bé els regnes i comtat? —Són totes dues coses. Com ara els Estats Units d’Amèrica: Califòrnia és un estat i els EUA, també. O Suïssa i els seus cantons. O Alemanya i els lands. El Regne de València és un estat, amb les seues lleis i institucions, les Corts i la Generalitat, però al mateix temps forma part d’un altre estat que és la Corona d’Aragó. Simplement que les competències eren molt clarament distribuïdes: diguem que l’estat confederal, la Corona d’Aragó, s’ocupa sobretot de la política exterior, i que tot allò que és interior forma part de cada un dels regnes o territoris. Si la celebració passa de manera tan tímida potser és un reflex del que encara és avui la societat valenciana, poc conscient de la seua experiència històrica, de la seua trajectòria secular —A la inauguració del congrés vau criticar la poca difusió d’aquest aniversari. Realment sorprèn que, essent el sis-cents aniversari de la Generalitat Valenciana, no tinguem el número 600 escrit pertot, enguany… —Sí. Però no he volgut singularitzar les crítiques en ningú: tots hi podríem fer més. Començant per les institucions públiques. Les Corts van fer un acte en el convent de Sant Domènec, i la Generalitat patrocina aquest congrés. Es podria fer més, sí. Però també la premsa hauria pogut fer més. O les entitats cíviques. Perquè això s’ha de viure, no és una qüestió que afecte sols les institucions públiques. Si la celebració passa de manera tan tímida potser és que és un reflex del que encara és avui la societat valenciana, poc conscient de la seua experiència històrica, de la seua trajectòria secular. De fet, encara que tota decisió de futur és una decisió política, s’ha de recolzar sobre un bon coneixement del passat. —És un congrés d’història i també alguna cosa més. —Exacte, ha estat pensat així. Per una banda, es tracta de conèixer el passat, estudiar-lo, analitzar-lo rigorosament, però la història serveix per a afrontar els grans problemes actuals. Si fóra només curiositat retrospectiva, celebrar per celebrar, no tindria importància. El congrés es fa també amb la voluntat d’aportar un coneixement crític del passat per a construir un present millor, més inclusiu, més valencià.

Summary: Antoni Furió: ‘El País Valencià no va nàixer ahir: té vuit segles d’història’


El Departament de Salut ha considerat ‘aïllats’ la vintena de casos de discriminació lingüística en el que va de 2019 a Centres d’Atenció Primària i hospitals de Catalunya que ha denunciat la Plataforma per la Llengua. Són presumptes confrontacions de metges amb pacients motivades per la llengua, principalment perquè els facultatius no entenen el català i els pacients no volen canviar d’idioma. Salut recorda que com a responsable de vetllar perquè el català sigui llengua vehicular al sistema sanitari facilita als professionals el coneixement de la llengua i ofereix informació i un curs gratuït de català per als estudiants de fora de Catalunya que vénen a fer-hi la residència. Tot plegat després que la Plataforma per la Llengua hagi denunciat un increment de casos de discriminació lingüística a pacients en centres de salut catalans, que, segons subratlla, són sistemàtiques i no s’investiguen. En aquest sentit, des del departament s’assegura que es fa un seguiment periòdic amb la Plataforma per la Llengua per ‘detectar i resoldre aquests casos’. L’entitat ha rebut denúncies de discriminacions lingüístiques al CAP de les Corts de Barcelona, on s’acusa una metgessa de no voler atendre en català una pacient amb discapacitat psíquica. També a l’hospital de Figueres, on segons la Plataforma un metge va acusar de racista una pacient que no li volia parlar en castellà. A l’hospital de Mataró, i segons la plataforma, el centre sanitari ha reconegut que fa disset anys que incompleix la legislació perquè a les seves ofertes de feina no apareix el català com a requisit necessari. I al CAP de Valldoreix l’entitat denuncia que es va denegar l’atenció a un pacient que no volia renunciar a parlar en català. Finalment, a un CAP de Badalona no es va voler canviar una metgessa que no entenia el català a una pacient d’edat avançada que tenia dificultats per expressar-se en castellà. Per tot plegat, la plataforma ha demanat que el Departament de Salut adopti un protocol contra les discriminacions lingüístiques que prevegi la provisió de cursos de català obligatoris per a tots els facultatius.

Summary: El govern considera ‘aïllats’ els casos de discriminació lingüística denunciats per Plataforma per la Llengua


Dinamarca va trencar el mur diplomàtic espanyol, i ara Irlanda l’ha esquerdat una mica més. Avui a la tarda l’Oireachtas’, el parlament irlandès, ha rebut una delegació de la Generalitat de Catalunya per tenir informació de primera mà sobre el procés d’independència. El secretari d’Afers Exteriors i de la UE, Roger Albinyana; el secretari general del Diplocat, Albert Royo; i el delegat de la Generalitat a Londres, Josep Suárez, han comparegut en una sala del parlament, en una sessió a porta tancada, per explicar el camí que segueix Catalunya a membres de totes dues cambres: la ‘Dáil’ (cambra baixa) i el ‘Seanad’ (senat). Hi havia diputats pràcticament de tots els colors polítics. El qui va convidar la Generalitat a explicar el procés als diputats i senadors de la cambra fou el president de la comissió d’Afers Europeus del parlament irlandès, el laborista Dominic Hannigan. El Partit Laborista forma part de l’actual coalició de govern. Durant la sessió, Roger Albinyana ha fet una valoració política de la situació actual i una previsió del 27-S i més enllà. Albert Royo ha recordat la temptativa d’un nou estatut d’autonomia, frustrada pel Tribunal Constitucional espanyol, les grans mobilitzacions ciutadanes, l’intent de negociar un referèndum amb l’estat espanyol i la convocatòria del 27-S en clau d’eleccions plebiscitàries. ‘Hi ha molt d’interès a saber què passa a Catalunya amb el procés d’independència. Difícilment hi haurà cap pronunciament públic fins que no hi hagi un mandat democràtic, que podria venir després de les eleccions plebiscitàries’, ha dit Royo a VilaWeb. Després de l’exposició, han tingut reunions bilaterals amb representants de tots els partits que hi ha en l’arc parlamentari irlandès, i els han fet saber que el 27-S podria arribar el mandat democràtic per la independència que faria que tant el parlament irlandès com alguns altres parlaments europeus fessin pronunciaments públics sobre la secessió de Catalunya. ‘La proposta de la llista cívica reforçaria aquest caràcter plebiscitari, ens han dit. És clau que el mandat sigui percebut com a tal. Una llista com aquesta es veuria com un element que legitimaria la interpretació plebiscitària’, ha remarcat. Royo ha afegit que els parlamentaris irlandesos també valoren el fet que la votació del 27-S compleixi la legalitat espanyola. Segons Royo, els parlamentaris irlandesos entenen perfectament què són unes eleccions plebiscitàries. Les eleccions britàniques del 1918 van ser convertides en un plebiscit ‘de facto’ sobre la independència, i els diputats electes no van prendre l’acta a Westminster, sinó que va anar a Dublín a constituir el primer parlament irlandès.

Summary: El parlament irlandès escolta el govern català sobre el procés d’independència


‘Venim a guanyar-ho tot, anirem al Tribunal Europeu de Drets Humans per crear un precedent’, deia ahir el raper Valtònyc. Era davant el jutjat de primera instància de Gant, on li havien anunciat que la seva extradició, demanada per l’estat espanyol, havia estat refusada. Un altre cop per a l’estat espanyol, que veu com les justícies europees, ara l’una ara l’altra, li deneguen les peticions d’extradició. Valtònyc vol dur el cas a Europa i fer evident que l’estat espanyol vulnera els drets fonamentals i aplica el dret amb tendenciositat política. Abans d’aterrar a Bèlgica, ja havia exhaurit tot el recorregut judicial a l’estat espanyol. L’11 de maig el Constitucional li havia refusat el recurs contra la sentència que li havia imposat el Tribunal Suprem, de tres anys i mig, per delictes d’enaltiment del terrorisme, calúmnies, amenaces i injúries greus a la corona. I el 23 del mateix mes es va saber que se n’havia anat a l’exili per no haver d’entrar a la presó l’endemà passat. La via judicial espanyola ja s’havia exhaurit i Valtònyc es desplaçava a Bèlgica per a cercar una ‘justícia justa’. Immediatament, l’estat espanyol va activar l’euroordre d’extradició i ja de bon començament es va palesar la poca sintonia entre la justícia espanyola i la belga, que ja havia desestimat l’extradició dels consellers exiliats. Espanya va voler una extradició ràpida i per això marcà la casella de terrorisme en l’euroordre –un dels trenta-dos delictes prevists per a aconseguir el lliurament immediat. Però, tres dies més tard, el jutge belga va respondre amb un escrit adreçat a l’Audiència espanyola, en què sol·licità més informació per a començar a tramitar l’expedient. Això va fer enfurismar el president en funcions de la sala penal de l’Audiència espanyola, Ángel Hurtado Adrián, que va respondre amb un escrit en què expressava el ‘malestar’ de la justícia espanyola per aquest requeriment ‘innecessari’. Fins i tot va retreure que s’hi adrecessin en neerlandès: ‘Tenia entès que en aquest país hi ha tres idiomes oficials, el francès, el flamenc i en menor mesura l’alemany.’ Aquesta és una còpia de la meva Euroordre. Ja podeu veure la casella marcada, és el motiu pel qual me reclamen. La opció “Fer cançons” se veu que no hi era. #Espanya pic.twitter.com/VHGaXKYoMQ — Josep Valtònyc🎗 (@valtonyc) July 5, 2018 Amb aquest panorama, el mes d’agost el jutge belga va ajornar la decisió i no la va anunciar fins ahir. Segons el magistrat, la conducta de Valtònyc és emparada per la llibertat d’expressió, recollida en l’article 10 de la Convenció Europea dels Drets Humans. Tampoc no considera que cap de les frases de les seves cançons tingui un contingut criminal que pugui motivar l’acusació de terrorisme. ‘Una posició guanyadora’ Aquesta resolució favorable a Valtònyc obre de bat a bat la via europea, un nou terreny de joc on la credibilitat de la justícia espanyola pot perdre bous i esquelles. A la pràctica, Valtònyc podria recórrer contra la decisió de la justícia espanyola a Estrasburg sense tenir la resolució belga, perquè la via interna de l’estat espanyol va exhaurir-se en el moment que el Constitucional li va tombar el recurs d’empara. Però l’estratègia de la defensa de Valtònyc, Gonzalo Boye i Simon Bekaert, era carregar-se de raons abans d’anar al Tribunal Europeu de Drets Humans (TEDH). ‘Vàrem voler esperar la resolució belga per tenir un argument més en la demanda que presentarem a Estrasburg a final d’octubre’, diu Boye a VilaWeb. La via europea –afegeix– era prevista de feia temps: ‘Estrasburg té dictada una consolidada jurisprudència respecte d’aquests temes, i és molt destacada la que té dictada respecte d’Espanya. Per això creiem que anem a Estrasburg amb una posició bastant guanyadora.’ La justícia europea acostuma a resoldre aquests casos en un termini de dos anys a tres, i en el cas de ser positiva per als interessos de Valtònyc, podria tornar a l’estat espanyol. En la jurisprudència que cita Boye hi ha el cas d’Enric Stern i Jaume Roura, condemnats a l’estat espanyol per injúries a la corona per haver cremat una foto dels reis espanyols el 2007, a Girona, quan protestaven per la visita a la ciutat de Juan Carlos i Sofía. Igual que Valtònyc, el 2015 el TC els va negar l’empara sol·licitada i els joves van recórrer finalment a Europa. El mes de març d’enguany el tribunal europeu els va donar la raó: va considerar que el càstig –multa de 2.700 euros– ‘constituïa una interferència amb la llibertat d’expressió’. Ara, a Bèlgica, el cas no ha acabat. La fiscalia ha anunciat –és una formalitat– que hi recorrerà i té quinze dies per a presentar el text. Després es traslladarà a la defensa de Valtònyc i al cap de trenta dies hi haurà una vista d’apel·lació que resoldrà. Boye és molt optimista sobre el resultat: ‘La resolució d’avui és molt ferma i la fiscalia, sincerament, no va tenir mai el convenciment que hi podria haver extradició. La fiscalia, crec, actua per lleialtat amb la fiscalia de l’estat espanyol. Però una cosa és actuar amb lleialtat i una altra revertir un resultat lapidari.’ Després de la Cambra d’Apel·lacions la fiscalia belga encara podria recórrer al Suprem, però l’evolució dels fets dirà si ho fa: ‘Jo crec que la fiscalia ja haurà complert amb Espanya. Anar al Suprem és forçar molt la màquina.’

Summary: Valtònyc derrota Espanya a Bèlgica i es carrega de raons per guanyar a Estrasburg


L’ANC ha fet públic un nou vídeo de la mobilització de l’Onze de Setembre d’enguany, que té per lema ‘Fem la República Catalana’. L’entitat s’ha proposat d’omplir la Diagonal de Barcelona de la plaça de les Glòries fins a Palau Reial, amb l’objectiu de reclamar als partits independentistes que facin efectiu el mandat del referèndum del primer d’octubre. El vídeo promocional inclou imatges de la violència de la policia l’1-O i de la defensa de les urnes per part dels votants. També es demana: ‘On ens trobem?’ i ‘Cap a on anem?’, i fa una crida a no deixar que ‘ningú silenciï la veu’ dels catalans. L’ANC afirma que la força de la gent va fer possible el primer d’octubre, que es va guanyar, i que aquesta força farà possible la República Catalana. Més informació: Guia de la Diada: tot el que cal saber sobre la mobilització de l’Onze de Setembre

Summary: ‘No permetis que ningú silenciï la teva veu’: el nou espot de l’ANC per la Diada


Els sindicats de Correus han xifrat en un 80% el seguiment de la vaga d’aquest divendres a Catalunya, el mateix que al conjunt de l’Estat. Al Principat, 10.000 treballadors estan cridats a secundar les aturades convocades per CCOO, UGT i CSIF. Al conjunt de l’estat espanyol són 60.000. En diversos comunicats, els sindicats han considerat un ‘èxit rotund’ la jornada de vaga que hauria tingut un seguiment ‘massiu’. La d’aquest divendres és la primera de tres jornades de vaga. Els sindicats també han convocat aturades el 21 i 26 de desembre. Els representants dels treballadors afirmen que només les desconvocaran si el govern espanyol i la direcció de l’empresa de serveis postals es comprometen a crear 15.000 llocs de treball fixos al conjunt de l’Estat i a aplicar millores salarials. ‘Els sindicats convocants (la UGT, CCOO i CSIF) considerem que l’elevat suport a aquesta jornada de vaga indica el rebuig a les retallades i la precarització en ocupació’, afirma un comunicat difós per la UGT, que recorda que s’han retallat 2.760 llocs de treball a Catalunya des de la crisi econòmica i els treballadors de Correus han perdut entre un 9 i un 14% del poder adquisitiu. També denuncien ‘altíssims nivells de temporalitat’ i contractes ‘precaris’ a temps parcial. Les negociacions dels sindicats amb l’empresa pública de dijous a la tarda van acabar sense acord.

Summary: Els sindicats de Correus xifren en un 80% el seguiment de la vaga a Catalunya


Ha estat casualitat? Just en el moment que el rei espanyol, Felipe VI, intervenia al Parlament Europeu ha sonat el mòbil de l’eurodiputat de Compromís, Jordi Sebastià. I resulta que la música que té a les trucades del mòbil és la tonada del ‘Cant dels Maulets’. Ell mateix ha penjat un vídeo enregistrat amb mòbil que capta aquest moment. ‘No us ha sonat el mòbil en alguna ocasió de manera inconvenient? Doncs a mi també, avui mateix al Parlament Europeu mentre hi parlava Felip de Borbó… O potser era convenient?’ No us ha sonat el mòbil en alguna ocasió de manera inconvenient? Doncs a mi també, avui mateix al parlament Europeu mentre hi parlava Felip de Borbó… O potser era convenient? 😉 Posted by Jordi Sebastià Talavera on dimecres, 7 / octubre / 2015

Summary: A Jordi Sebastià li sona el ‘Cant dels Maulets’ enmig del discurs de Felipe VI a l’eurocambra


El passat divendres 10 de maig, a les dotze del migdia, un agent de la policia municipal va fer l’alto a Juan Antonio Pérez Fuster, al carrer dels Reis Catòlics d’Alacant, per imposar-li una multa de trànsit. Pérez Fuster va dir a l’agent quina era la seva adreça. El policia, en un to de menyspreu impropi d’un funcionari públic, va respondre: ‘No l’entenc, parli’m en espanyol.’ El ciutadà li va recordar que tenia dret d’expressar-se en català i l’agent s’hi va adreçar una altra vegada imperativament tot dient-li: ‘Parli’m en espanyol, no entenc el seu dialecte.’ Finalment, en un ambient de coacció, en contra de la seva voluntat, Juan Antonio Pérez Fuster es va expressar en castellà, per por que la situació de la denúncia empitjorés per la manca de respecte dels drets lingüístics. El portaveu de la Plataforma per la Llengua al País Valencià considera que els policies d’Alacant van vulnerar el dret d’expressió i van insultar la dignitat de la comunitat lingüística amb l’al·lusió als dialectes, referint-se al català. Manuel Carceller demana a l’Ajuntament d’Alacant que obri un procediment disciplinari a fi de sancionar els agents de la policia municipal. L’entitat considera que és un cas de falta molt greu, perquè ‘els policies van incomplir les seves funcions i van actuar de manera ideològica i discriminatòria contra l’ús del valencià’. També a Manacor hi ha hagut un cas de discriminació lingüística. En aquest cas, una ciutadana manacorina de 76 anys va anar al CAP i quan va ser atesa, el metge de capçalera li va demanar que li parlés en espanyol. L’Obra Cultural Balear ha denunciat els fets i demanarà responsabilitats a la Conselleria de Salut.

Summary: Demanen de sancionar dos policies d’Alacant per catalanofòbia


La sala penal de l’Audiència espanyola ha acordat la citació de Mariano Rajoy i José María Aznar en el judici sobre la caixa B del partit, que encara no té una data fixada. Rajoy ja va declarar com a testimoni en la primera peça de la trama Gürtel, que va acabar determinant que el PP s’havia finançat de manera irregular. La sentència li va acabar costant la Moncloa a l’ex-president espanyol. A més, l’Audiència espanyola també ha citat tots els ex-secretaris generals del PP —María Dolores de Cospedal, Francisco Álvarez-Cascos, Javier Arenas i Ángel Acebes— i diversos ex-ministre com Ángel Acebes o Rodrigo Rato. D’aquesta manera, la sala presidida per José Antonio Mora Alarcón ha validat totes les testificals demanades per Luis Bárcenes, ex-tresorer del PP. D’altra banda, la sala també ha citat Jorge Vestringe, ex-secretari general d’Aliança Popular.

Summary: Rajoy i Aznar hauran de declarar a l’Audiència espanyola per la caixa B del PP


La Comissió Europea ha decidit avui tornar a enviar Polònia al Tribunal de Justícia de la Unió Europea (TJUE) per amenaçar la independència judicial. En aquesta ocasió, la CE dubta del nou règim disciplinari dels jutges polonesos, que considera que ‘deteriora la independència judicial’ i ‘no ofereix garanties suficients per protegir del control polític’. La legislació polonesa permet que els jutges ordinaris siguin investigats o pateixin sancions disciplinàries en base al contingut de les seves resolucions judicials, també si fan una pregunta prejudicial al TJUE. Segons la CE, el nou sistema ‘no garanteix la independència ni la imparcialitat de la sala disciplinària del Tribunal Suprem’ que s’encarrega de mirar les sentències, perquè inclou només membres escollits políticament pel parlament. El cas s’ha portat avui al TJUE després que Brussel·les no aconseguís respostes convincents de Varsòvia als seus avisos sobre el nou règim disciplinari. Tenint en compte la ‘possible repercussió del règim disciplinari en la independència judicial’, la CE ha demanat que Luxemburg analitzi el cas a través del procediment accelerat per tenir una sentència ferma en la major brevetat possible. Polònia està sota l’aplicació de l’article 7 dels tractats europeus per riscos per l’estat de dret des del desembre del 2017. La CE és responsable de vetllar perquè els estats membres compleixin amb els principis de la Unió, i veu amb preocupació la situació a Polònia des de fa com a mínim tres anys, quan va iniciar les negociacions amb Varsòvia sobre aquest tema. El juliol del 2018, la CE ja va incoar un procediment d’infracció contra aquest país europeu per la llei sobre el Tribunal Suprem, especialment per les qüestions relacionades amb la jubilació i les seves implicacions per la independència dels jutges. De fet, Brussel·les va acabar remetent el cas al TJUE el setembre del 2018, i aquest any 2019, el 24 de juny, el tribunal ha sentenciat que la reducció de l’edat de jubilació era contrària al dret de la UE i amenaçava la independència judicial.

Summary: Brussel·les torna a denunciar Polònia al TJUE per amenaçar la independència judicial


Joan Ramon Resina (1956) és un dels observadors més perspicaços de la realitat política i cultural catalana. És cap del Programa d’Estudis Ibèrics de la Universitat de Stanford (Estats Units d’Amèrica) i acaba de publicar el llibre Josep Pla. Seeing the World in the Form of Articles (Universitat de Toronto, Canadà). Observar des d’una certa distància, ni que sigui tan sols física, pot ajudar a separar el gra de la palla i a no deixar-se influir pels rumors o els estats d’ànim massa volàtils. Resina sempre s’explica amb una perfecta claredat i també ho fa en aquesta entrevista, on parla sense embuts de la situació del procés cap a la independència i del referèndum d’autodeterminació de l’1 d’octubre. —Quins riscs caldrà encarar d’ara al dia del referèndum? —Els riscos són evidents: el primer, la repressió de l’estat per a impedir-lo. Si l’estat fa aquest pas i trenca el tabú, no és difícil que la repressió sigui desproporcionada. —Quin altre risc hi observeu? —El segon risc és, en cas de posar-se les urnes, no obtenir una majoria clara. Un empat que no decidís la qüestió, la diferiria durant molt de temps, i les conseqüències polítiques enviarien l’independentisme a una llarga travessia del desert abans que es tornés a presentar una altra oportunitat. I un tercer risc és la deslegitimació dels resultats. —A què us referiu? —D’una banda hi hauria el clam de l’unionisme sobre la il·legalitat de la votació; de l’altra l’argúcia de l’unionisme vergonyant, o sigui de Podem i els comuns, que ja preparen la deslegitimació de la consulta, sigui per la via del boicot, sigui denunciant la falta de garanties, la baixa participació que ells mateixos promouen, o qui sap què. No s’hauria de perdre de vista que, des del punt de vista del seu horitzó d’aspiracions, aquests partits són estat. —Més enllà d’aquests riscs, el referèndum és la gran oportunitat del sobiranisme? —L’oportunitat es dóna en el fet que, per primera vegada des del 14 d’abril de 1931, un govern català esquinça la cotilla política i ho fa, no per un rampell, com el 6 d’octubre de 1934, sinó obeint una voluntat popular d’amplitud, duració i intensitat com no s’havia donat mai. Portat a terme, el referèndum certificarà que les mobilitzacions dels Onze de Setembre anteriors no han estat simplement unes jornades d’expansió sentimental estèticament reeixides, sinó de compromís efectiu d’un poble amb les exigències de la seva història. —Jornades de compromís efectiu, dieu. Ara vindrà el moment del compromís de debò… —Ningú ignora que aquest pas tindrà conseqüències ingrates, i que resistir l’estat demanarà sacrifici i generositat de tothom, però, si se sap positivar, el patiment serà possible convertir-lo en el bumerang que colpirà l’agressor. Totes les revolucions pacífiques s’han fet d’aquesta manera. —Fins on creieu que està disposat a arribar l’estat espanyol? —Em temo que pot arribar a qualsevol extrem. Cal comptar, en primera instància, amb la inhabilitació de tots els polítics implicats en la consulta, i amb unes eleccions autonòmiques de resultats més o menys predeterminats. Si els resultats no fossin favorables als interessos de l’estat, no es pot descartar la suspensió de l’autonomia. —El xoc de legitimitats i legalitats es pot perllongar indefinidament? —Pot tenir una llarga durada, per què no? Ara, el cost d’allargar-lo és cada cop més gran per a la imatge de l’estat. Per a l’independentisme, hi ha el risc de cansament i desencís. Jo vaig lamentar que el 2014 el president Mas es fes enrere i s’empesqués la finta de referèndum que ara diuen que volen Podem i comuns. Fa tres anys era el moment de forçar el xoc, quan el vent ens era favorable, no existia la distracció dels comuns, i l’estat no havia reaccionat. —Quina ha de ser la reacció del govern si es desferma una cadena d’inhabilitacions de polítics? —Em temo que una causa general de l’independentisme podria paralitzar el govern. La qüestió no és tant com reaccionarien els governants sinó com reaccionaria la gent. El govern, un cop fet el pas de la declaració d’independència, ja no estaria sota jurisdicció espanyola. Però és clar que una cosa són les paraules i una altra els fets. La gran pregunta és si la gent està disposada a fer efectiu el trencament no reconeixent l’autoritat de l’estat. —El referèndum tan sols és el tret de sortida? Quin serà el combat posterior? —En el supòsit d’una majoria partidària de la independència, seria procedent declarar-la. Això implica declarar nul·les les lleis espanyoles i il·legítims els seus agents i representants. És clar que, arribats en aquest punt, l’estat intervindria amb violència. Aleshores caldria no dubtar ni un moment que aquesta violència no seria legítima i actuar en conseqüència. —Es pot confiar en una reacció internacional abans del referèndum o després? —Jo no hi confio, certament no abans. Pel que fa a després, en tinc molts dubtes, tret que el resultat fos espectacular. La passivitat internacional, l’estat probablement la interpretaria com un consentiment i probablement s’extralimitaria. Com més repressió, però, menys tolerància internacional, especialment a Europa. I, passat un cert punt en l’estira-i-arronsa entre repressió i resistència, podrien canviar les tornes. La repressió té uns costos per a qui la practica, i en aquests processos s’ha de procurar que el cost esdevingui insuportable per l’adversari. —Com veieu el lideratge del procés? Puigdemont ha estat un bon substitut de Mas? —Puigdemont ha estat un atot inesperat. Mas no podia liderar el procés per raons evidents a tothom menys als masistes, obcecats com estaven en la idea del líder insubstituïble. —I el tàndem amb Junqueras? —Podia semblar una estratègia de partit, i possiblement també ho era, però Mas tenia raó a voler unificar l’independentisme. El que ni ell ni els seus no van entendre era que, com a hereu de Pujol, Mas portava el plom a l’ala. Forçant-lo a abdicar, la CUP va fer un servei al procés. Junqueras, linxat per rebutjar la proposta de Mas i sotmès a xantatge, va tenir la generositat d’acceptar una segona posició quan les enquestes l’afavorien. Al final tots els protagonistes, també la CUP, han bandejat les ambicions personals i les urgències ideològiques en nom del país, i això a Catalunya, en política, és un gest gairebé inèdit. —Haver situat el referèndum al centre haurà ajudat a guanyar impacte a l’exterior? —No hi ha cap dubte que enfocar la independència com un exercici de normalitat democràtica té un impacte positiu. A fora, per designar el procés català la premsa encara fa servir preferentment el terme ‘separatisme’, que té connotacions negatives. Així es presenta Catalunya com una regió rebel per raons tendencialment egoistes. Insistir en el valor democràtic del dret d’autodeterminació contribueix a capgirar la percepció i posar Espanya en la posició d’estat autoritari que malda per retenir un territori històricament subjugat. —Encara hi ha dificultats, però… —El dret d’autodeterminació no es reconeix a tothom; sols poden reclamar-lo els pobles amb una història i una cultura diferenciades. Insistint en aquestes credencials podem aspirar a certa comprensió i alguna simpatia; amb la queixa de regió cansada de pagar no en trobarem mai. De manera que molta cura amb la llengua i la identitat, no fos cas que, com aquell que es vanta d’anar en bicicleta sense mans i sense peus, acabéssim desdentats i a la cuneta.

Summary: Joan Ramon Resina: ‘La repressió té un cost i cal procurar que esdevingui insuportable per a l’adversari’


Jordi Pina i Andreu Van den Eynde, advocats de Josep Rull, Jordi Turull, Jordi Sànchez, Raül Romeva i Oriol Junqueras, respectivament, s’han adreçat al Tribunal Suprem espanyol perquè demani al congrés i al senat que els presos que són parlamentaris, i per tant, aforats, siguin alliberats. La petició es fa perquè puguin recollir les actes, però també perquè puguin exercir plenament els seus drets polítics com a representants elegits legítimament. Van den Eynde ha dit: ‘Donem una oportunitat a la sala perquè es pronunciï sobre fins on vol protegir els drets polítics dels nostres clients.’ I Pina ha explicat que no demanen directament la suspensió del judici contra el procés, però que seria absurd que continués mentre no s’hagi resolt el suplicatori a les cambres parlamentàries. Mentre el congrés i el senat espanyols no s’hi pronunciïn, els advocats han declarat que les mesures cautelars contra Rull, Turull, Romeva, Junqueras i Sànchez, s’han de suspendre i això implica també la suspensió de la presó preventiva. El Suprem dóna temps fins demà a les 16 hores perquè les acusacions presentin al·legacions. Fins llavors, el tribunal no resoldrà si demana el suplicatori al congrés i al senat. Llegiu ací les peticions dels presos: Segons la llei d’enjudiciament criminal, quan un processat esdevé electe, el Suprem ha de posar-ho en coneixement de les cambres perquè resolguin. Fins llavors, el judici resta suspès, durant uns quants dies o unes quantes setmanes. Però falta saber què decidirà el tribunal. El cas és que Marchena ha programat les sessions del judici només fins al dia 20 de maig, és a dir, un dia abans de la constitució del congrés espanyol.

Summary: Els presos elegits el 28-A demanen al Suprem la suspensió de la presó preventiva


En el cara a cara entre Albert Rivera i Pablo Iglesias al programa ‘Salvados’ de La Sexta, el periodista Jordi Évole ha sotmès tots dos polítics a un qüestionari de respostes breus. I en la majoria de les primeres respostes han coincidit. Fins al punt que Iglesias ha exclamat: ‘Si això continua així, ens presentem junts a les eleccions!’ Vegeu tot seguit les respostes que han donat tots dos a qüestions com el manteniment del concert econòmic basc, la supressió del ‘toro de la Vega’ o l’acostament dels presoners bascs. La situació política a Catalunya ha estat tractada de manera més tangencial, tot i que el programa fou enregistrat poc després del 27-S i justament en un bar de Barcelona, a Nou Barris. Albert Rivera ha dit que mai no convocaria un referèndum, perquè ‘el que cal fer és canviar Espanya i no trencar-la’. En canvi, Iglesias ha dit que sí que permetria que hi hagués un referèndum. ‘No tinc por de la democràcia, vull que hi hagi un referèndum, demanarem el sí a construir un projecte junts perquè Catalunya continuï com a nació dins d’Espanya’, ha dit. Vegeu-ho:

Summary: Iglesias topa amb Rivera en la defensa del referèndum a Catalunya


Subratlla que no hi haurà un una solució al problema territorial “que no passe per solucionar els problemes dels valencians” VALÈNCIA, 22 (EUROPA PRESS) La vicepresidenta del Consell, Mónica Oltra, ha insistit este divendres en la necessitat de “diàleg” per part del Govern d’Espanya i l’executiu de Carles Puigdemont per a poder solucionar la situació i arribar a una solució “pactada i consensuada”. Així, ha considerat que han de “donar passos cap arrere i asseure’s a la taula” però “sense apriorismes”, la qual cosa implica que l’executiu renuncie al referèndum de el 1 d’octubre. “Quan reivindiquem el diàleg el que estem dient és que els dos governs se senten en una taula sense apriorimes i això val per a tots els apriorismes tant dels d’un costat com els de l’altre perquè el que no pareix una bona solució és que cadascun es mantinga en la seua posició inicial i no es moga d’ací perquè així és difícil arribar a acords”, ha afirmat. Així ho ha indicat Oltra a la roda de premsa posterior al ple del Consell, en ser preguntada per la situació a Catalunya i si la crida a l’acord implica que el Govern català renuncie a la consulta de l’1 d’octubre. “Sí, clar”, ha puntualitzat, encara que ha indicat que ja hi ha resolucions judicials del Tribunal Constitucional que ja han replantejat la consulta de l’1 d’octubre. Per a Oltra, és “més necessari que mai” que hi haja un “diàleg” entre les parts per a poder trobar “una solució consensuada i pactada”. “En democràcia la paraula és la que ha de manar”, ha subratllat la també portaveu de l’executiu valencians per a qui Rajoy i Puigdemont ha de “deixar de la costat les disputes” i “asseure’s al voltant d’una taula a dialogar”. Per a açò, veu necessari que la negociació comence sense apriorismes de les parts perquè, en cas contrari, no creu que es puga aconseguir una acord. “Si un ja va amb el full de ruta preconcebut és difícil arribar a un punt entre les parts”, ha insistit. D’esta manera, ha assenyalat que s’han de revisar les estratègies atés que “pareix que la de Rajoy no està funcionant”. “Les coses no es decideixen a les braves”, ha subratllat per a insistir que “les parts han de donar passos cap a arrere, asseure’s en la taula i parlar” per a arribar a una solució “dialogada i consensuada”. “En un país civilitzat les coses s’arreglen parlant”, ha subratllat. Insistida sobre si creu que el govern català deuria “replantejar-se el referèndum”, ha admès que és una qüestió “complexa” perquè hi ha resolucions judicials del Tribunal Constitucional que ja han replantejat la consulta de el 1 d’octubre. “Nosaltres quan reivindiquem el diàleg el que estem dient és que els dos governs se senten en una taula sense apriorimes i això val per a tots tant per als d’un costat com els de l’un altre perquè el que no pareix una bona solució és que cadascun es mantinga en la seua posició inicial i no es moga d’ací perquè així és difícil arribar a acords”, ha afirmat. “CAP SOLUCIÓ SENSE LA COMUNITAT” Preguntada per l’oferiment del Ministre d’Economia, Luis De Guindos, d’obrir negociacions econòmiques i fiscals amb Catalunya, si la Generalitat descarta el referèndum, Oltra ha subratllat que la qüestió territorial que s’ha de posar damunt de la taula a Espanya “no afecta solament Catalunya”. “Espanya no solament té un problema territorial a Catalunya i tot a Espanya no és Catalunya”, ha subratllat. Per tant, ha afirmat que “qualsevol solució en el tema territorial ha d’incloure la resta de territoris” ni pot ser “a costa dels valencians”. “Què passa, que perquè uns milloren la seua situació nosaltres hem de seguir sent ciutadans de segona?”, s’ha preguntat la vicepresidenta del Consell per a indicar que “no hi ha un arranjament territorial que no passe per solucionar els problemes dels valencians” com són l’infrafinançament, la necessitat que l’autonomia compte amb inversions “justes” i hi haja una regularització del deute. LLIBERTAT D’EXPRESSIÓ D’altra banda i insistida per l’assistència d’alguns membres de Compromís i del govern valencià a la concentració el dimecres per a protestar per les detencions i escorcolls practicats en relació amb el referèndum convocat per a l’1 d’octubre, Oltra ha subratllat que l’article 21 de la Constitució consagra el dret a la reunió pacífica. “Les persones que van a una concentració o qualsevol manifestació pacífica amb expressió pública, la qual cosa està fent és ús d’un dret constitucional i, en este cas, va haver-hi persones que es van reunir per a reclamar una eixida democràtica i política a una situació de conflicte democràtic i polític”, ha remarcat per a insistir que la gent “té el dret a manifestar-se públicament”. Per a Oltra, en eixa concentració hi havia “moltes motivacions per a anar” i “tant dret té el que té una motivació com el qual té una altra”. “És molt important en democràcia que les persones puguen expressar lliurement les seues idees. Això és la base de la nostra democràcia”, ha manifestat. Al seu juí, “la pedra angular del sistema democràtic és que la gent puga dir el que pensa però “dins d’un marc jurídic”. “No és il·legal pensar diferent però sempre dins de l’ordenament jurídic”, ha resolt.

Summary: 1.O- Oltra creu que el Govern català hauria de renunciar al referèndum per a arribar a una solució “pactada”


El líder d’Units Podem, Pablo Iglesias, ha comparegut davant la premsa ensopit i amb un rostre que reflectia la decepció pels resultats electorals. I és que la coalició progressista ha perdut més d’un milió de vots respecte al 20-D. ‘Les dades no són satisfactories per a nosaltres. Teníem una expectatives diferents’, ha dit Iglesias, qui ha reconegut que ‘és el moment de reflexionar’. En aquest context, no ha volgut avançar la possibilitat d’un govern alternatiu al PP i només ha subratllat que les forces polítiques progressistes han de dialogar i treballar a partir dels espais que els uneixen. En aquesta sentit ha defensat la unió amb Izquierda Unida.

Summary: Un Pablo Iglesias decebut reconeix que els resultats ‘no són satisfactoris’


A mesura que passen els dies se saben més detalls de la compra de l’Andorra FC per part del futbolista Gerard Piqué. Segons que informa avui el Diari d’Andorra, el gegant japonès Rakuten és darrere l’operació com a soci comercial de Kosmos, l’empresa de Piqué que ha assumit el control del club andorrà. Des de fa dos anys, Rakuten és també un dels patrocinadors principals del FC Barcelona. L’empresa japonesa assumeix el suport econòmic al club, que ja ha incorporat quatre futbolistes nous, a més de la dupla a la banqueta formada pels ex-jugadors del Barça Gabri Garcia i Albert Jorquera. Amb més de cinquanta milions d’usuaris, Rakuten és una de les deu empreses més importants del sector de compres per internet.

Summary: Rakuten s’alia amb Piqué per comprar l’Andorra FC


El desembre del 2016 hi havia cinc diputats no adscrits als tres parlaments del país. A hores d’ara, ja en són dotze. En els últims mesos, diverses crisis dels grups parlamentaris han fet que alguns diputats se’n desvinculessin i passessin al grup mixt o al grup dels no adscrits. Tècnicament, els diputats no adscrits són set: sis a les Corts Valencianes i un al Parlament de Catalunya. Els altres cinc són diputats del parlament balear que ara formen part del grup mixt. El darrer episodi ha estat la renúncia de quatre diputats de Ciutadans a les Corts Valencianes: l’ex-portaveu Alexis Marí i els diputats David de Miguel, Alberto García i Domingo Rojo, que s’han donat de baixa del partit per discrepàncies internes. El PP, C’s i Podem alimenten els no adscrits a les Corts Valencianes A les Corts Valencianes, hi ha sis diputats no adscrits després de la renúncia dels quatre diputats de Ciutadans. Fins ara n’hi havia dos, Miguel Domínguez (PP) i Covadonga Peremarch (Podem). Domínguez va ser conseller de Seguretat de l’Ajuntament de València en l’etapa de la batllessa Rita Barberá. La justícia el va encausar per un presumpte emblanquiment de capitals vinculat al cas Taula, que afecta diversos càrrecs del PP de València. Un cop investigat, va sortir del grup del PP a les Corts però va decidir de mantenir l’escó. El partit es va mostrar satisfet amb aquesta decisió i va evitar de demanar-li l’acta. Pel que fa a Peremarch, Podem la va suspendre de la militància i la va inhabilitar per a ocupar càrrecs públics. El motiu, unes presumptes irregularitats en el procés de primàries d’Alacant en què se l’acusa d’haver inscrit familiars d’altres municipis perquè la votessin. Malgrat que el partit va demanar-li l’acta, ella va defensar la seva innocència i va negar-se a abandonar les Corts. El grup mixt de les Illes: de tres diputats a cinc El cas de les Illes és diferent. Hi ha un grup mixt format per cinc diputats: els dos de Ciutadans que no van poder formar grup parlamentari, la diputada de Gent per Formentera Sílvia Tur i les ex-diputades de Podem Xelu Huertas i Montse Seijas. El grup mixt funciona com un grup parlamentari, però té alguns inconvenients, com ara menys subvencions respecte dels grups propis, menys visibilitat, menys temps d’intervenció, menys espais i assessors propis i menys pes en les comissions. Al principi de l’actual legislatura, el grup mixt del Parlament de les Illes era compost per tres diputats. C’s només va aconseguir dos diputats a Mallorca, Xavier Pericay i Olga Ballester. El reglament de la cambra estableix que, per a formar grup propi, calen com a mínim tres diputats; per tant, C’s va quedar-se sense grup parlamentari. A ells, s’hi va sumar Sílvia Tur, cap de llista de Gent per Formentera (GxF). A Formentera només s’escull un representant i GxF s’havia presentat en coalició amb el PSIB. Només de començar el 2017, dues diputades de Podem van unir-se al grup mixt. Una d’elles és Xelo Huertas, que era la presidenta de la cambra fins al gener. Podem va expulsar-la del partit, juntament amb la diputada Montse Seijas, per un presumpte cas de corrupció interna en què s’investiga si van fer servir el seu càrrec per a beneficiar Daniel Bachiller, secretari d’acció institucional. Podem va suspendre-les de militància el desembre, i el parlament va destituir Huertas de la presidència el 25 de gener. El cas de Germà Gordó A Catalunya, fins fa poques setmanes no hi havia cap diputat no adscrit. La presumpta vinculació de l’ex-conseller de Justícia Germà Gordó amb la trama del cas 3% i la pressió que van exercir Junts pel Sí i el PDECat va acabar amb la seva renúncia. Malgrat que la direcció del PDECat va demanar-li que abandonés el parlament, ell va decidir de mantenir l’escó.

Summary: Els diputats no adscrits i el grup mixt prenen força als tres parlaments del país


Les dades científiques de disponibles indiquen que no hi ha cap prova que els animals domèstics es puguin infectar amb el virus. El Col·legi Oficial de Veterinaris de Barcelona, la Universitat Autònoma de Barcelona i el Centre de Recerca en Sanitat Animal (Cresa) han emès un comunicat en què expliquen que els gossos i els gats poden tenir malalties produïdes per uns altres coronavirus que no afecten les persones i que són genèticament diferents del coronavirus 2019. Els dels gats són del grup alfa-coronavirus i els dels gossos, beta-coronavirus. Tota la informació sobre el Coronavirus, minut a minut Així doncs, no sembla que gossos i gats puguin desenvolupar la Covid-19 ni encomanar-ne el virus a les persones i als altres animals, però sí que poden ser portadors passius de partícules virals a llocs com ara la pell o el nas si són exposats a persones que tinguin la malaltia pel coronavirus i l’excretin. Per aquesta raó, recomanen als malalts que convisquin amb gossos o gats que prenguin unes mesures específiques, com ara mantenir distància amb l’animal i utilitzar màscara davant seu (tot recordant que no s’han de posar màscares als animals, perquè els són perjudicials); també es recomana que sigui una persona no malalta qui els dugui al veterinari en cas de necessitat; en aquest cas, val més avisar abans el centre perquè prengui les mesures sanitàries necessàries per a atendre l’animal. Coronavirus 2019: Què ha passat avui? El report diari de VilaWeb Si es decideix de deixar l’animal a càrrec d’una altra persona durant el confinament, caldria que no s’endugués ni fes servir els plats de menjar, abeuradors, corretges, collars i objectes de l’animal que hagin estat en contacte amb el malalt de Covid-19. El cas del ‘positiu lleu’ del gos d’Hong Kong El Consell de Col·legis Veterinaris de Catalunya va fer una crida a la calma fa dies, arran del cas d’un gos d’Hong Kong que va ser posat en quarantena després d’haver-li fet la prova de la malaltia del coronavirus i haver-ne resultat un ‘positiu lleu’. El col·legi va recordar que, en realitat, el gos no havia desenvolupat pas la malaltia. En un comunicat en què recollia l’opinió de Joaquim Segalés, catedràtic de la UAB i investigador de Cresa que participa en investigacions sobre coronavirus zoonòtics, Segalés assenyala que l’animal probablement va ser exposat a un ambient contaminant, atès que la seva propietària tenia la Covid-19. ‘Això explica que les mostres nasals i orals que els investigadors van recollir del gos per fer-li el test donessin el resultat de positiu lleu’, al·lega. És a dir, que l’animal tenia restes víriques ‘com les que es podrien trobar a la superfície d’una taula’. Consells per als qui hagin d’aïllar-se pel coronavirus i per als familiars Rentar-se les mans després de tocar l’animal En general, els veterinaris recorden que per a evitar qualsevol malaltia quan es conviu amb animals a casa és recomanat de rentar-se les mans amb aigua i sabó després de tenir-hi contacte, i sobretot no tocar-se la boca, ni el nas ni els ulls. També s’ha d’evitar de tocar els animals malalts. Coronavirus: per què rentar-se les mans amb aigua i sabó és tan eficaç? Com a mesura de prevenció per a no contribuir a la propagació de la Covid-19, els veterinaris demanen als qui tinguin símptomes respiratoris o febre que no duguin els animals als centres veterinaris. Els recomanen que ho faci algú altre i que, per a evitar acumulacions a les sales d’espera i minimitzar el risc de contagi, es demani cita prèvia. Vull fer el confinament però m’obliguen a anar treballar. Què puc fer?

Summary: Gossos i gats poden contreure o transmetre la Covid-19?