Òscar Sánchez és un dels portaveus del comitè de vaga del metro de Barcelona. La vaga és de dos dies: ahir i demà. Sánchez és afiliat al sindicat CGT, el sindicat més votat del metro, que té 9 delegats de 27. En aquesta entrevista ens parla de les reivindicacions dels treballadors i de la posició d’Ada Colau, amb qui és molt crític, i explica un dels rerefons del conflicte: la diferència de salaris entre els directius i els treballadors. —La vaga afecta la gent, però poc els assistents del congrés de mòbils. Tenen furgonetes llogades o van amb taxi. —Nosaltres no fem una vaga per perjudicar la gent que va al Mobile. Si fos per nosaltres, no voldríem fer vaga cap dia. No volem perjudicar ni la gent que porta la canalla a escola, ni els qui van a treballar amb metro. Els ciutadans ens importen molt més que no els executius del Mobile. A més, s’ha d’entendre que nosaltres la ciutadania, desgraciadament, la fem patir sempre que fem vaga. Tant si hi ha Mobile com si no. Però passa que amb el Mobile la vaga té una visibilitat molt més gran. Els polítics ho volen evitar, els mitjans de comunicació us hi centreu molt més, i per tant això és una eina que ens ajuda. La utilitzem. Ho admetem. Ho fem per mirar d’aconseguir allò que demanem. —I aconseguireu les millores? —Sí. Si no pensés que hi ha la possibilitat de millora, no defensaria una convocatòria de vaga. —Quines són les vostres demandes? —Les nostres reivindicacions en aquesta vaga giren entorn de dos eixos principals: calendari per a posar fi a la precarietat i descongelació salarial de manera lineal. Fa quatre anys que tenim el salari congelat. Aquí al metro un problema és la diferència brutal de salaris que hi ha, entre els més baixos i la direcció. Un abisme. Per tant, per no fer la diferència encara més gran, proposem que els diners d’augment de salari que pactem no sigui un percentatge. El percentatge faria que els qui cobren molt tindrien un augment molt més gran que no pas els qui cobren poc. Per tant, siguin els euros que siguin que s’aconsegueixin, volem que siguin els mateixos per a tothom. —El salari més baix, quan és? —D’uns 25.000 euros l’any. —Els més alts he llegit que són de 100.000. Els directius cobren això? —No ben bé. Aquesta dada s’ha extret de la publicació que va fer l’empresa a la intranet dels treballadors. Fa mesos. Però això és una mitjana. Si parlem d’una mitjana, no acabes sabent la dada exacta del sou de cadascú. Un estudi, no hi és. A banda, només parla de salari, i no de les bonificacions que tenen amb el pla de pensions, o les assegurances. —No sabeu quant cobren els directius de l’empresa pública TMB? —Doncs no. Fa més de cinc anys que exigim a les autoritats polítiques i a la direcció de l’empresa que ho facin públic. I això que hi ha una sentència ferma, de l’octubre del 2015, que estableix que la situació de fora de conveni, on hi ha directius, és il·legal. El compliment de la sentència, que encara no s’ha executat, implicaria que entressin en el conveni, aquests sous. I si ho fessin el comitè sabria el salari d’aquesta gent. Doncs ni compleixen la sentència ni ens donen, quan els ho demanem, un desglossament dels salaris. —Hi ha 340 treballadors fora de conveni? —Sí. Però no tots són directius. Hi ha gent fora de conveni per dalt, i gent fora de conveni per baix. Nosaltres sabem –no pas de manera oficial, però ho sabem– que els treballadors de les capes més baixes els fan fora de conveni per empitjorar-los les condicions. No tenen cap assegurança i veuen coses surrealistes: treballar tots els torns, hores extres sempre que la direcció vulgui, posar el seu transport privat a disposició de l’empresa, etc. A les capes altes, en canvi, ens consta que són fora de conveni per tot el contrari. I fora de conveni no tenen l’obligació de fer públics tots els privilegis pactats en un contracte privat empresa-treballador. —Més enllà del salari, quines altres reivindicacions teniu? —L’empresa té un 10% de contractes temporals. Voldríem reduir-los. Però el gruix de la precarietat també es troba en la gent que, tot i un contracte fix, té una jornada parcial involuntària. Contracte fix, o no, aquests treballadors fan moltes menys hores. Potser el 75%, el 55%, del temps. I amb els salaris més baixos, i treballant només el 55% del temps, et pots trobar gent que cobra molt, però molt per sota dels 1.000 euros. —Ada Colau s’ha implicat personalment en la negociació. —Ada Colau ha arribat tard, molt tard, quan el conflicte ja era gairebé inevitable. I des de mitjan desembre tenia un escrit en què li demanàvem una intervenció directa. En segon lloc crec que és cert que va venir a escoltar els treballadors. Però ens ha decebut moltíssim la conferència de premsa que va fer després. Va reproduir fil per randa tota l’exposició de motius, i més greu encara, amb les dades de l’empresa que són falses. Parlen de salaris mínims de 33.000 euros. I això és fals. Com et deia, el salari mínim és d’uns 25.000 euros. —Enric Cañas és l’únic directiu de TMB fitxat pel govern actual. Tota la resta, vénen d’abans. Sense voler defensar-la, i si els directius fan el llit a Colau? —Doncs mira: descaradament, sí. Ho fan. Tant el consell d’administració de TMB com els càrrecs que hi ha per sota són gent que, en un 70% dels casos, són càrrecs polítics de CDC i PSC. Llavors la conseqüència per a nosaltres és directa. No tenim la dada ni la prova que ho confirmi. Però si et trobes que la versió que et ve de l’ajuntament és totalment manipulada, la nostra conclusió és clara: li fan el llit. Sí. Descaradament. I, a més a més, ella se’l deixa fer. El govern de Colau potser ha canviat, en part, les formes, però en el fons desgraciadament fa exactament com tots els governs anteriors —Colau tot just acaba d’arribar. S’hauria de ser més comprensible amb la gent que comença ara? —No. De cap manera. Nosaltres no fem política ni donem suport a cap partit polític, ni tenim afinitats com a sindicat amb el partit de Colau, ni per cap altre. Una altra cosa són les posicions individuals. Però com a sindicat nosaltres defensem els drets dels treballadors. I punt. Si a l’altra banda hi ha un o un altre, nosaltres defensarem els treballadors de la mateixa manera. No sé si el qui podia esperar que la reacció fos diferent potser ara està decebut. I ho està. I espero dir-ho bé: el govern de Colau potser ha canviat, en part, les formes, però en el fons desgraciadament fa exactament com tots els governs anteriors. De CDC i dels anteriors. El discurs és el mateix. Té gestos, però de gestos no en vivim. Si el fons és el mateix, no ens serveix. —Quin paper hi han tingut els sindicats CCOO i UGT? —Ara per ara, des que va començar el conflicte, no han tingut cap posició divergent de la nostra. El comitè d’empresa i el comitè de vaga han funcionat amb una única veu i han arribat a acords sense cap problema. Nosaltres tenim maneres de treballar molt diferents de les seves, és cert, però també tenim coses en comú. I hem aconseguit de treballar al costat de gent que, ideològicament, seria impensable que ens avinguéssim. —Quin seguiment de la vaga hi ha hagut avui, dilluns? —N’estem molts i molt contents. Fins que no tanquem el dia no ho sabrem del tot. Però a les 4.30 del matí només hem comptat tres o quatre esquirols. Ens acostarem molt al 100%, segur. —Què hauria de passar per desconvocar la vaga? —L’origen de la vaga és que negociàvem el nou conveni i l’empresa no volia negociar-lo de cap manera. Durant cinc mesos, s’hi van negar. La vaga la vam convocar perquè ells no volien negociar. I el vell conveni expirava. Per això la vam convocar. I es va convocar amb uns mínims: l’augment salarial i la precarietat, com et deia. Els motius per a desconvocar no haurien de ser un nou conveni, que vindria després, sinó que s’arribés a un acord amb aquests dos eixos. —Hi ha maneres d’evitar la vaga, dimecres? —A hores d’ara, hauria de canviar molt la cosa. De moment no tenim cap trucada ni de l’empresa ni del departament. No dic que sigui impossible, perquè no es pot dir mai. A vegades la urgència fa que tot es mogui molt ràpid. Però a hores d’ara no ho veig.

Summary: Òscar Sánchez: ‘Al metro, un problema és la diferència brutal de salaris que hi ha’


Els Països Catalans és un dels territoris del món on el col·lectiu LGTB té més drets reconeguts. A Catalunya, el País Valencià, les Illes i la Franja de Ponent, el matrimoni per a parelles del mateix sexe i l’adopció homoparental hi són legalitzats des del 2005. L’any 2014 el Parlament de Catalunya va aprovar una llei contra l’homofòbia i les Illes Balears ho van fer el 2016. Un any més tard, les Corts Valencianes van regular els drets dels transsexuals amb un text que reconeix el dret d’autodeterminació de gènere sense necessitat de cap prova mèdica. Tot aquest reconeixement jurídic acompanya un entorn social en què cada vegada és més normalitzat que algú no sigui heterosexual, en gran part gràcies a la naturalitat amb què gent que surt als mitjans mostren públicament la seva orientació sexual. Tanmateix, en l’esport d’elit, i especialment en les modalitats més conegudes, com ara el futbol o el bàsquet, la situació és justament la inversa i pocs esportistes s’atreveixen a trencar el tabú. Per lluitar contra la invisibilitat, cada 19 de febrer es commemora el Dia Internacional contra l’Homofòbia en el Futbol. VilaWeb ha parlat amb Eduard Piera (1992), un ex-jugador i ex-entrenador de futbol gai que descriu com la por de ser rebutjat l’ha apartat dels camps de futbol. —Quan vau començar a jugar a futbol? —Vaig començar fent futbol sala a l’escola durant sis anys. Després vaig passar al futbol camp, al FC Olesa, fins a vint-i-dos anys. Com a juvenil vaig debutar en el primer equip a tercera divisió, però quan vaig pujar per edat l’Olesa havia tornat a primera catalana. A quinze anys vaig començar, també, com a segon entrenador a Olesa i després he entrenat el Piera, l’Abrera, el Molins de Rei, el Sants… —Com es veu el món del futbol des de dins, essent homosexual? —Per a un futbolista tampoc no és res que pressioni tant. La gent pensa que hi ha problemes, però amb els companys no en vaig tenir cap. També és cert que me’n vaig amagar durant molts anys, no ho van saber fins que no en vaig tenir divuit. En canvi, quan era entrenador no ho vaig dir mai. Evitava que veiessin les meves xarxes socials, les fotografies d’Instagram… És la meva vida, no n’han de fer res. Oi que els altres no es presenten dient que són heterosexuals? Doncs jo tampoc. —Amb els companys d’equip, al final, la relació acaba essent de més confiança. —Al principi ells no ho sabien, després sí. Quan tenia vint-i-dos anys i jugava al primer equip de l’Olesa sí que sabien que era gai i em feien alguna broma, però era amb confiança i sense malícia. Hi ha qui creu que si ets futbolista i dius que ets gai t’assenyalaran, però la gent és humana dins el camp i fora. Si enganxes uns cabrons, els enganxes, però si són bons companys, ho seran igual. —És habitual que des de la grada d’un camp de futbol es cridin insults homòfobs, tant si el jugador a qui van adreçats és homosexual com si no. —Això sí, la grada és un altre món. No els fas cas, ets a la teva bombolla fent el teu partit. És igual que cridin insults homòfobs com racistes, tot i que evidentment els jugadors els senten. D’una altra banda, cada vegada s’eviten més els insults racistes perquè hi ha hagut moltes sancions a clubs per això. Els insults homòfobs no se sancionen, no en sé cap cas. —Què té el futbol que va tan associat a una masculinitat dura i heterosexual, a diferència de molts altres esports? —Es considera com ‘l’esport dels homes’. Hi ha el pensament que els homes van a l’estadi a desfogar-se, per això hi ha tants insults. Allò que no farien al carrer perquè els titllarien de masclistes, homòfobs i racistes ho fan quan van a veure futbol i no passa res. —El jugador alemany Thomas Hitzlsperger no va anunciar que era gai fins que no es va haver retirat del futbol professional i, fa uns mesos, el jugador de l’Atlètic de Madrid Antonie Griezmann va dir en una entrevista què els futbolistes no sortien de l’armari per por. És així? —Totalment. S’han fet molts avenços, però al futbol tot continua com sempre. Sobretot el que és més mediàtic. Per sort, al futbol base és diferent. Hi ha la por de perdre per l’orientació sexual allò que han aconseguit per habilitat i esforç. —Què implica per a un futbolista gai, ni que sigui de categories inferiors, no tenir cap referent en el futbol d’elit? —A mi m’agradaria que algú es comprometés. És clar que n’hi ha, per pura estadística. Cal obrir camí, si algú ho fes, la resta aniríem millor, perquè veuríem que no passa res. Es troba a faltar un referent que hagi sortit de l’armari i li hagi anat tot bé. —Els clubs de futbol haurien de promoure que els jugadors no heterosexuals fessin pública la seva orientació sexual? — És complicat. Al final, un club tampoc no pot obligar ningú a sortir de l’armari. Evidentment, es poden fer campanyes a favor de la igualtat per motiu d’orientació sexual, però això és més una qüestió de la federació. Que la gent es fixi només en la manera com jugues, no en qui t’agrada. —A més de jugador, heu estat entrenador. Els nens ho sabien, que éreu gai? —No. No ho vaig dir mai. Jo sé que podien descobrir-ho per les xarxes socials, al final les coses es veuen. No volia dir-ho perquè m’arriscava a perdre la feina. És un risc que els heterosexuals no tenen. —Pel que puguin pensar els pares? —Quan ets jugador és diferent, però com a entrenador tens a sobre la sospita estereotipada de la pederàstia. Si dius que ets gai poden desconfiar de com tens cura dels nanos o de si els veus a la dutxa. Es crea la malfiança que un homosexual que treballa amb nens és pederasta, tot i no tenir res a veure. —Ser homosexual us ha estat un fre en el món del futbol? —Sí. Saps que no seràs ningú perquè ets gai. Facis el que facis, saps que la teva condició t’acabarà afectant. En el meu dia a dia no m’impedia res, però tenia el convenciment que tard o d’hora m’acabaria afectant. No saps mai què pots arribar a ser, però aquest ‘handicap’, perquè t’ho prens així, fa que pensis que no podràs arribar més lluny. —Va passar res què us ho fes pensar seriosament? —És allò que dèiem abans. En un camp de futbol sents com la gent crida i és veritat que com a jugador mires de no pensar-hi, però comences a fer-ne cas quan tens en comptes què faràs en el futur. No és tant què et pugui passar en un moment concret com la por del que passi en el futur. Com a entrenador veia que ho feia bé i em confiaven bons equips, però sabia que tard o d’hora m’hauria d’enfrontar als estereotips de l’homosexualitat, com ara a la sospita de ser pederasta. L’homofòbia en el món del futbol és més intensa quan ets entrenador i tractes amb nens. Si ets jugador i al camp rendeixes, ningú no et jutja, però com a entrenador sempre et jutgen sobre què fas amb el seu fill. Que quedi clar: a mi mai ningú no m’ha fet fora de cap club pel fet de ser gai, però saps que no seràs mai res. —Us agradaria continuar formant-vos com a entrenador per arribar a dedicar-vos-hi completament? —Sincerament, si em vaig allunyar del món del futbol és perquè sóc gai. Si fos heterosexual, no ho hauria fet. Per mi el futbol va ser i continua essent molt important. Vaig decidir de fer un altre camí perquè l’homosexualitat no és acceptada en el futbol. —En molts àmbits de la vida l’homosexualitat a casa nostra ja s’ha normalitzat. Què ha de passar perquè es comenci a normalitzar en l’esport? —Jo no crec que sigui tan normalitzada. És clar que el nostre país, comparat amb la resta del món, no està tan malament. Però això no vol dir que no hi hagi coses per fer. Perquè es normalitzi en l’esport hauria d’haver-hi algú que fes el primer pas. A les escoles i als instituts ja no passa el que passava quan jo tenia catorze anys, que si eres homosexual eres una aberració. Però per a normalitzar l’homosexualitat en l’esport cal que a l’elit hi hagi referents.

Summary: ‘Si em vaig allunyar del món del futbol és perquè sóc gai’


Aquesta setmana el Mobile World Congress de Barcelona ha estat l’escenari, també, de complicades maniobres geopolítiques. En el centre del debat hi ha hagut la gran polèmica entre el fabricant xinès Huawei i els governs occidentals, especialment els Estats Units, pel desplegament de la xarxa de telefonia 5G. Els periodistes van demanar per aquesta qüestió al rei i al president d’Espanya durant la visita a la Fira de Barcelona, però van optar per no respondre-hi. Recentment l’estat espanyol ha arribat a un acord amb aquesta empresa perquè desplegui la xarxa 5G al seu territori. De fet, ja hi fa funcionar unes trenta antenes, capacitades per a desenvolupar una xarxa d’internet mòbil que pot arribar a deu gigues per segon. Ara, els Estats Units i la Unió Europea hi han expressat el seu temor, car sospiten que la Xina la pot fer servir per a espiar qualsevol cosa. Washington ha aturat el llançament del 5G als Estats Units, citant la legislació xinesa que exigeix que les empreses cooperin amb l’estat, cosa que fa témer que les xarxes 5G de Huawei a l’estranger puguin ser utilitzades com un cavall de Troia per a espiar els rivals. Dimarts passat, a Barcelona, el sots-secretari de Política Cibernètica del Departament d’Estat dels Estats Units, Robert L. Strayer, va insistir als seus aliats i la Unió Europea que fessin igual: ‘Continuarem treballant amb aquests governs i els reguladors d’aquests països per educar-los sobre allò que sabem i per continuar compartint les millors pràctiques sobre la manera com podem passar amb èxit a la pròxima generació de tecnologia.’ A més, en una conversa amb periodistes Strayer va expressar la seva preocupació pel pas d’Espanya. De fet, va viatjar a Barcelona al capdavant d’una delegació de deu alts càrrecs del govern dels Estats Units. Si això no fos prou, el Secretari d’Estat dels EUA, Mike Pompeo, va reforçar la posició de Strayer, amb aquest piulet: ‘Amb la revolució 5G, la seguretat de les xarxes de comunicació és encara més crítica per a la seguretat nacional dels Estats Units i dels nostres socis i aliats. Hem d’assegurar la seguretat de l’equipament 5G limitant l’accés i el control dels règims autoritaris sobre les nostres xarxes.’ With the #5G revolution, the security of communications networks is all the more critical to the national security of the U.S. and our partners and allies. We must ensure the security of 5G equipment by limiting authoritarian regimes’ access to, and control over, our networks. — Secretary Pompeo (@SecPompeo) 27 de febrer de 2019 Preocupació pel possible espionatge xinès mitjançant Huawei La companyia de telecomunicacions xinesa Huawei és sota vigilància a tot el món per la preocupació que els seus estrets vincles amb el govern xinès siguin una amenaça per a la seguretat nacional dels Estats Units, els països de la Unió Europea i tants més. Huawei, que nega totes les acusacions, és el proveïdor mundial més importants d’equips de telecomunicacions i és situat en una posició que li permetria de dominar el mercat de la distribució del 5G. Però les seves esperances estan amenaçades pel fet que governs de tot el món li restringeixen les perspectives i fins i tot li prohibeixen d’operar en algunes zones. Cap empresa xinesa és totalment independent del seu govern, que es reserva per llei el dret d’exigir-los que ajudin a recopilar informació. Això ha fet aixecar les principals sospites. A banda, Huawei és més estretament vinculat al govern que moltes altres empreses: El fundador, Ren Zhengfei, és un antic tecnòleg de l’Exèrcit Popular d’Alliberament. Ja l’any 2003, l’empresa va ser acusada d’haver robat propietat intel·lectual, fins i tot del fabricant de maquinari de xarxa Cisco, amb seu als Estats Units. Cisco i Huawei van arribar a un acord extrajudicial, però el gegant xinès també ha estat acusat d’haver robat la propietat intel·lectual de més empreses i d’haver violat les sancions econòmiques internacionals. Al llarg del 2018, tot un seguit de successos van fer evident el nivell suspicàcia dels serveis d’intel·ligència de la comunitat internacional, i la pressió sobre la companyia va créixer. Ara fa un any els caps de sis agències d’intel·ligència dels Estats Units van dir a un comitè del senat que no confiaven en Huawei ni en el seu rival ZTE, que també té seu a la Xina. També van afirmar que recomanaven als nord-americans de no fer servir els telèfons intel·ligents ni equips de l’empresa. Mesos després, els caps de les agències d’espionatge dels Estats Units, el Canadà, el Regne Unit, Austràlia i Nova Zelanda es van reunir per compartir la preocupació pel fet que els equips d’Huawei operessin als seus països i governs. Poc després, el laboratori del govern del Regne Unit creat específicament per a avaluar el maquinari i el programari de Huawei va informar que havia trobat ‘defectes’ en els seus processos d’enginyeria que augmentaven els riscs de seguretat. L’empresa va acceptar de gastar 2.000 milions d’euros per abordar-los. A mitjan d’agost de l’any passat, el Congrés dels Estats Units va aprovar –i el president Donald Trump la va signar– una llei que prohibeix específicament a les agències del govern d’Estats Units de comprar o utilitzar productes de telecomunicacions i vigilància d’empreses xineses com ZTE i Huawei, ambdues mencionades de manera específica al text legal. Una setmana després, Austràlia va anunciar una mesura semblant, que prohibia a les empreses ‘que puguin estar subjectes a instruccions extrajudicials d’un govern estranger’ de subministrar equips per al desplegament nacional del 5G. No hi cita específicament les empreses sospitoses, però Huawei va criticar la decisió com a política i basada en ‘prejudicis ideològics’. A final de novembre, l’agència d’intel·ligència de Nova Zelanda també els va prohibir de participar en el desenvolupament 5G al territori, al·legant ‘riscs significatius per a la seguretat nacional’. Al Canadà, on les empreses de telecomunicacions en fan servir àmpliament els equips, el govern discuteix una possible prohibició. Al desembre, la policia canadenca en va arrestar la vice-presidenta, Meng Wanzhou, com a resultat d’una acusació dels Estats Units d’haver violat les sancions internacionals contra l’Iran. La Xina va amenaçar el Canadà amb ‘greus conseqüències’ si no era alliberada immediatament. Ara és en llibertat sota fiança amb procediments d’extradició pendents. Dies després, l’empresa privada que domina les telecomunicacions del Regne Unit, BT Group, va anunciar que retiraria els equips Huawei de les seves xarxes mòbils existents i que no n’utilitzaria la tecnologia en futurs sistemes mòbils. A començament de desembre el Japó també va anunciar que era a punt de prohibir a Huawei i ZTE el desplegament de les xarxes 5G. A mitjan del mateix mes, l’empresa francesa de telecomunicacions Orange, abans coneguda per France Telecom, va anunciar que no faria servir equips Huawei per a la seva xarxa 5G i l’alemanya Deutsche Telekom va dir que revisaria les preocupacions de seguretat sobre els equips Huawei. El 17 de desembre les autoritats txeques van advertir els ciutadans contra l’ús d’equips d’aquesta empresa per motius de seguretat. A mitjan de gener, el govern polonès en va arrestar un empleat acusat d’espionatge. En el gest fins ara més contundent de la Unió Europea, el Comissari Europeu per al Mercat Únic Digital, Andrus Ansip, va dir a començament d’any que la Unió estava molt preocupada per la possibilitat que Huawei fos emprada per la Xina com a instrument per a espiar-los. Va remarcar que, mitjançant la xarxa 5G, funcionarà l’anomenada ‘internet de les coses’. Això permetria a la Xina d’interferir en el funcionament normal dels transports, per exemple, si amb d’Huawei hi tenia accés, com defensen les agències d’espionatge.

Summary: Espanya tria Huawei per al 5G malgrat la por dels aliats per l’espionatge xinès


El Tribunal de Comptes ha acceptat que les fiances que els dirigents independentistes ja van abonar al Tribunal Suprem i al jutjat d’instrucció 13 de Barcelona serveixin per a pagar la fiança de 4.146.274,97 euros que reclama per l’1-O. Segons fonts del Tribunal de Comptes, la instructora de la causa ja ha ordenat que la fiança del Suprem, de 2.135.948,60 euros, quedi a disposició del Tribunal de Comptes i és pendent que el jutjat 13 de Barcelona respongui per fer igual amb els 5 milions d’euros de fiança que ja va demanar als investigats per l’1-O. D’aquesta manera, quedaria assegurada la quantitat que el Tribunal de Comptes reclama i no caldria embargar béns a les trenta-dues persones acusades de ser responsables del suposat desviament de fons públics per a fer realitat el referèndum del Primer d’Octubre del 2017. Fins ara, la Caixa de Solidaritat havia recaptat només 1,6 milions d’euros dels 4,1, però amb la suma dels dos imports no serien necessaris. El termini per a abonar la fiança acaba avui.

Summary: El Tribunal de Comptes accepta que les fiances del Suprem i del 13 serveixin per a pagar la que reclama per l’1-O


Maria Rovira és regidora de la CUP – Capgirem Barcelona. Té vint-i-vuit anys i és psicòloga per la UB. En aquesta entrevista, feta al Casal Independentista Jaume Compte del barri de Sants, valora el pre-acord entre el PSC i Barcelona en Comú (BComú), que les bases del partit de Colau ratificaran, o no, aquesta setmana. Rovira explica que el pacte ve de lluny, però que espera que les bases no l’aprovin, i creu que si l’aprovessin hi hauria un abans i un després de l’estratègia de la CUP a la capital. —BComú té només 11 regidors. No arriben a tot arreu. No té lògica que cerquin el pacte? —Sí, però han pactat amb els de la marca Barcelona. Un dels seus mantres era que volien posar fi a aquest model, que fa passar els ‘lobbies’ davant de les persones. Van repetir que el PSC era màfia, deien que el PSC era casta i que hi volien trencar. Cal recordar que en Collboni és encausat per tràfic d’influències en el cas Mercuri. Són onze i no arriben? Podrien impulsar els grups sectorials que tenen a les bases i que assumissin responsabilitats. I que no funcionin tant de dalt a baix. —Us ho esperàveu? —Intuíem que podia passar, però esperàvem que no arribés. I esperem que les bases de Barcelona en Comú no ratifiquin aquest acord. Ara, també veiem que és un acord tancat. I, ara que ja ho han repartit tot, amb noms i càrrecs, ara sí, a decidir. Però el pacte ve de lluny. A nosaltres ja fa mesos que ens deien que el PSC gestionaria diverses àrees. Entenem que una organització democràtica, que en algunes ocasions ha estat assembleària, no hauria de respondre i actuar d’aquesta manera tant de dalt a baix. —Feia mesos? BComú diu que han esperat ERC i la CUP. —Feia mesos que ells, en reunions formals o informals, deixaven entreveure que el PSC hi entraria. De fet, nosaltres ja ho intuíem, quan vam veure que posaven Oriol Nel·lo per a la gestió de pla de barris o Jordi Martí de gerent, persones que provenien del govern del PSC. En aquests mesos han anat agafant projectes que eren al calaix del PSC, i ara els posaran en circulació. Paral·lelament, en reunions que es feien sí que deixaven entreveure que gestionaria el PSC. —I si resulta que BComú no té bases, perquè ara tots són a dalt? Qui pressiona? —Han caigut on va caure el PSUC fa trenta anys. En lloc de deixar els moviments forts al carrer, han fet al revés. Han agafat gent molt significativa de l’observatori DESC, de Tanquem els CIE, o uns altres, i els han posat a fer d’assessors o els han donat càrrecs de confiança. Si no tens un carrer fort, quan entres a l’Ajuntament no tens el contrapès. I caus on cauen ells. —I ara els independentistes què han de fer? Perquè si la Colau se’n va amb l’espanyolisme, també és mala notícia per a ells. —Barcelona en Comú, de manera solitària, tampoc no ha demostrat que realment vulgui avançar cap a un projecte nítid en favor de la independència, ni tan sols del dret de decidir. Hi ha hagut abstencions, o vots nominals, dividint entre Podem, Guanyem i Iniciativa, en qüestions clau. Tampoc no varia tant: són unionistes. Són espanyolistes. La consulta que s’havia de fer de l’AMI no s’ha fet. Però si ara, amb el pacte, les relacions de la ciutat de Barcelona amb l’estat seran en mans del PSC! —Quins canvis provoca en la CUP el pacte BComú-PSC? —A nosaltres ens canvia l’estratègia totalment, és clar. I de fet s’obrirà un debat dins l’organització. Crec que ara l’actuació de la CUP serà totalment diferent. Ja parlem d’un nou govern que sí que legitima tot allò que s’ha fet a Barcelona fins ara. Ara mateix tenim això. Perquè ja no queda res d’aquell anhel de canvi de Barcelona en Comú. Si mires la composició del pacte hi veus quadres d’ICV, uns poquets de Guanyem (amb qui potser compartíem més un model) i un gran pes de quadres del PSC. Gestionaran Empresa, Innovació, Mercats, Mobile Congress, Zona Franca, BSM. Molt pes. Sortim, per un moment, de la lògica partidista: aquí hi havia una oportunitat de canvi real a Barcelona, amb gent mobilitzada, i creant il·lusió. I caus fent actuacions de dretes, i comportant-te com el poder. En aquest sentit és una pèrdua d’oportunitat molt gran. Costarà temps de recuperar-se’n. El carrer s’ha perdut. I ara per a nosaltres un dels problemes és la gestió de la frustració que representa el fracàs de l’anhel de canvi. Molta gent de les bases de Barcelona en Comú se sent frustrada. Vénen a dir-nos que se senten enganyats i frustrats. Tot això s’ha de canalitzar. —Fitxeu-los, aquests que us vénen. —Bé, ells sabran. —I la CUP que no vol entrar a governar. Ni en el BComú-ERC-CUP que proposa Bosch. Per què no? —Quan ens vam presentar ja vam dir que no entraríem en un govern en minoria. Aquest debat era obert, i si algun nucli de la CUP el vol reobrir, ho podia fer. Però no ha passat. I ERC no s’ho ha cregut mai, això d’entrar amb Barcelona en Comú. —No s’ho ha cregut? Alguns diuen que ara hi entrarien sols i tot, sense vosaltres. —No m’ho crec. Ells, i això ens ho han mig dit, han fet la jugada per blocar l’entrada del PSC. Però a la Diputació ERC està amb CDC. A l’AMB, amb el PSC. A la Generalitat, amb Junts pel Sí. I a Barcelona és l’únic lloc on es pot visibilitzar ERC amb autonomia. Per ells no tenia sentit quedar aigualits en un govern sense majoria clara. —Fa un any que sou a l’ajuntament. Balanç? —Un any, però semblen tres! Balanç? Avui dia encara no sabem quantes empreses externalitzades es gestionen aquesta ciutat. Va ser la primera pregunta que vam fer: quantes empreses externalitzades té l’ajuntament, quines àrees, i quanta gent. No en tenim resposta. Sabem, pels sindicats, que són uns 30.000 treballadors. I els contractes van que volen. Vull dir que el balanç és que fer una fiscalització és complicat. Pel volum d’informació i la fragmentació que nosaltres ja sabíem que hi havia. Per una altra banda, i això és més de caràcter personal, he vist un amiguisme entre els regidors que m’ha sobtat. ‘Aquí faig batalla política, però el fet personal no és polític.’ Nosaltres sempre hem dit que això no és així. I és quan veus com es genera una classe política allunyada de la realitat. —Com és Colau, de prop? —La trobo molt descol·locada. No té un control real de la ciutat. Suposo que fer d’alcaldessa té això. Suposo que ella tampoc no sabia que era això. Perquè ella, al final, és als actes institucionals, i parla de coses que no sap. Als plenaris es veu molt. Llegeix, no està situada. La veig molt allunyada d’allò que les veïnes senten. —Aquest conflicte s’estendrà a la resta del país? La CUP és més lluny de Catalunya Sí que es Pot, ara? —No ho sé. Crec que no. Ara, a la gent que vam defensar la necessitat de l’obertura del procés constituent, ens ho fan complicat. Però també és cert que s’han de separar les qüestions. I hem de veure com desestanquem el ‘processisme’ de Junts pel Sí al parlament.

Summary: Maria Rovira: ‘Ja no en queda res, d’aquell anhel de canvi de Barcelona en Comú’


‘Ideologies oscil·latòries‘, de Núria Güell i Levi Orta, una instal·lació en moviment produïda pel festival Ingràvid, ha estat censurada per l’Ajuntament de Figueres, adduint que no es podien deixar circular símbols feixistes per la ciutat. L’obra és un cotxe esportiu decorat amb motius feixistes, que s’havia de passejar per la Rambla de la ciutat. Hem parlat amb el codirector del festival Ingràvid, Rafael Camps, que ha explicat els fets a VilaWeb. Camps diu: ‘Estem molt sorpresos per l’actitud del govern municipal. No han entès aquesta peça, que justament denuncia i critica la censura, certes maneres de fer política que avui encara reprodueixen maneres de fer franquistes. Els regidors i l’alcaldessa no han entès la denúncia i ara sembla que siguin ells que condueixin el cotxe.’ La setmana passada els serveis tècnics de l’Ajuntament de Figueres van comunicar als responsables del festival Ingràvid que no podrien fer circular el cotxe esportiu decorat amb motius feixistes. Segons que sembla, alguns regidors del govern estaven manifestament molestos, fins i tot escandalitzats, per la peça. Ester Pujol, directora del festival, i Rafael Camps, codirector, van escriure un correu electrònic a l’ajuntament per explicar que l’obra de Núria Güell i Levi Orta era precisament una crítica a la censura i demanaven que deixessin inaugurar el festival i que després ja en parlarien. ‘Però la resposta de l’ajuntament –diu Camps– va ser que per sentit comú no podien deixar circular símbols feixistes per la Rambla. Ens vam posar en contacte amb Núria Güell i Levi Orta, que són a Beirut, i ens hi hem comunicat per internet d’una manera constant.’ ‘És lamentable que al segle XXI passin coses com aquestes. Per això vam decidir de fer públic el cas amb un comunicat del festival i una carta dels artistes. I ara el cas s’ha començat a escampar. Ja els vam dir que Núria Güell era una artista reconeguda també internacionalment. I els vam parlar de l’escàndol que havia desfermat la censura que hi va haver el mes de març al Museu d’Art Contemporani de Barcelona (MACBA).’ ‘A nosaltres ara ens toca pensar com salvarem la peça, d’una manera que ens satisfaci, tant als artistes com al festival. Perquè la instal·lació mòbil s’havia presentat d’una manera subtil, per crear sorpresa i interrogar la gent del carrer. I ara tot això s’ha trencat també.’ I afegeix: ‘És clar, ens trobem en una situació estranya, perquè ens sentim amenaçats, sentim que aquesta setena edició de l’Ingràvid potser serà l’última, tot i que fins ara teníem una bona relació tant amb el regidor de Cultura com amb l’alcaldessa. La reacció de l’ajuntament (on governa CiU amb el PSC) ha estat de dir: “Els diners no s’han de destinar a això.” L’amenaça és clara: ens vénen a dir que tancaran l’aixeta. I també ens preguntem: què vol dir això? Que no es pot criticar allò que no ens agrada sentir? Nosaltres creiem que els diners públics han d’incitar a la reflexió, han d’ajudar a construir sentit crític.’ Reaccions La CUP s’ha interessat per l’afer i, després de parlar amb els directors del festival Ingràvid, ha fet pública una nota de premsa en què reclama al govern de Figueres que rectifiqui i deixi exposar l’obra censurada. Diu: ‘La formació de l’esquerra independentista, a través de la seva regidora Natàlia Sànchez, demana al govern que rectifiqui la seva decisió i permeti que divendres es presenti l’obra tal com era previst. En aquest sentit, considerem que és inacceptable que en ple segle XXI les institucions encara pretenguin instrumentalitzar la cultura. Natàlia Sànchez assegura que no es demana al govern que entengui l’obra, sinó que la respecti. Així mateix, afirma que la suma de l’espai públic i la cultura té un gran valor per a suscitar la reflexió de la ciutadania.’ El regidor de l’oposició Xavi Montfort també ha fet un piulet a Twitter, en què dóna suport al festival i als artistes.

Summary: L’Ajuntament de Figueres censura una peça de l’artista Núria Güell que denuncia la idea de censura


El judici a Francesc Homs al Tribunal Suprem espanyol va quedar vist per a sentència ahir després de tres jornades intenses. Set magistrats de la sala penal del Suprem, presidits per Manuel Marchena Gómez, tenen ara la responsabilitat de redactar una sentència que pot marcar l’estratègia de repressió jurídica de l’anhel sobiranista del poble de Catalunya. El tribunal haurà de valorar els arguments del fiscal Javier Moreno Verdejo, que demana nou anys d’inhabilitació per a Homs pels delictes de desobediència i prevaricació en l’execució del 9-N, i contraposar-los als de la defensa, que en demana l’absolució. L’objecte del judici Com ja va passar en el judici del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya a Artur Mas, Joana Ortega i Irene Rigau, acusació i defensa han pugnat per situar al centre del judici allò que consideren que és la matèria sobre què ha de deliberar el tribunal. Si, per una banda, el fiscal demana que s’analitzi si Homs va fer cas de la providència del Tribunal Constitucional del 4 de novembre que ordenava de suspendre qualsevol acte preparatori de la consulta del 9-N, per una altra, la defensa demana que es valori que la Generalitat no va rebre cap resposta al recurs d’aclariment que va presentar per saber l’abast de la suspensió amb més precisió. D’una manera o d’una altra, Homs s’ha plantat en aquest judici admetent d’entrada totes les actuacions que li imputa el fiscal: ‘I encara més coses, vaig fer’, ha repetit. Per tant, si fa cas de la petició de la defensa, el tribunal haurà de valorar si les condicions amb què es va emetre la providència del TC situaven Homs i el govern en una posició d’indefensió legal, com ha al·legat Eva Labarta, advocada defensora. El fet que el govern espanyol utilitzés la via de l’article 161 –que obliga el TC a suspendre cautelarment el fet impugnat– ha estat denunciat per Labarta com un abús de poder i un ús inadequat de la llei. Les raons de la defensa La defensa d’Homs ha fet notar al tribunal que, en la providència dictada el 4 de novembre, el TC no hi va incloure la petició explícita que havia fet el govern espanyol en el seu recurs: que advertís el president de la Generalitat del risc d’incórrer en un delicte de desobediència si no complia l’ordre de suspensió. Aquest advertiment explícit i directe és una de les condicions que posa el codi penal perquè la desatenció de la providència es pugui tipificar com un delicte de desobediència. Segons Labarta, d’aquella manera el TC evitava que es pogués obrir la via penal, encara que finalment s’hagi fet igualment –sense fonament– per raons polítiques. Els arguments de l’acusació Per la seva banda, el fiscal ha provat de demostrar que després del 4 de novembre el govern havia continuat preparant la consulta, a desgrat de la instrucció del TC. Ho ha provat amb els interrogatoris als testimonis de les empreses proveïdores de serveis i en el seu informe de conclusions final. El fet cert és que el fiscal ha topat amb les explicacions dels testimonis que reforçaven la versió dels fets de la defensa. L’únic punt que afavoreix la versió de l’acusació és la carta enviada per T-Systems a la Generalitat demanant si calia aturar la preparació de l’últim mòdul informàtic que havia de permetre el recompte centralitzat dels resultats del procés participatiu. Aquesta aplicació no es va lliurar fins el 7 de novembre, tres dies després de la prohibició del TC. Homs va respondre aquella carta per mitjà del Centre de Telecomunicacions de Catalunya (CTTI), dient que aquella tasca no resultava afectada per la providència del TC segons els serveis jurídics de Presidència. La teoria de la comissió per omissió Més enllà d’això, el fiscal no ha pogut demostrar gaires fets més que puguin servir per a condemnar Homs, llevat que s’accepti la teoria de la comissió de desobediència per omissió. De fet, Moreno Verdejo s’ha entretingut en les seves conclusions a recordar la jurisprudència del Suprem en sentències basades en aquesta teoria. És a dir, desobediència per no haver fet res. En aquest cas, la teoria s’aplicaria de la manera següent: el TC va dictar que s’havia de suspendre la consulta del 9-N; com que el govern no va anunciar que se suspenia la consulta i no va ordenar d’eliminar la web, aturar la distribució d’urnes, paperetes, ordinadors als punts de votació, etc., el govern va cometre el delicte per omissió. Això voldria dir que el fet d’haver deixat tota l’execució final als voluntaris no serviria d’excusa als membres del govern encausats per desobediència. Vint-i-un testimoni i dos guàrdies civils Per a demostrar les seves teories, l’acusació i la defensa han fet desfilar vint-i-un testimoni els dos primers dies de judici i els dos agents de la Guàrdia Civil que van elaborar l’informe pericial del material informàtic utilitzat per a la consulta el tercer i últim dia. El judici va quedar vist per a sentència ahir després d’un al·legat final de Francesc Homs amb un gest de dignitat davant els set magistrats que el jutgen. Homs va deixar clar que no s’amagava de res. Que acceptava tots els fets que li imputa el fiscal. Que encara en va fer més que no s’han dit. Però que es considerava innocent dels delictes que li atribuïen en el judici. I va dir que, fos quina fos la sentència, no canviaria la seva convicció i la seva determinació a favor de l’exercici del dret de decidir del poble de Catalunya. A més, va deixar clar que Catalunya havia decidit de fer un referèndum enguany i que es faria tant si agradava com si no: ‘Aquesta és la nostra determinació.’ Vegeu ací el tros final de l’al·legat d’Homs: La sentència Ara el tribunal ha de resoldre una sentència complicada, de fort contingut polític i amb repercussions evidents. Homs ho va dir en l’al·legat final: les conseqüències no es derivaran de la seva situació futura (si és inhabilitat o no), sinó de la reacció que provocarà en la ciutadania catalana una condemna per haver posat les urnes. Caldrà veure ara quin serà l’ordre de les sentències. Els experts diuen que el TSJC esperarà a dictar les seves fins que no s’hagi emès la del Suprem, que és un òrgan jeràrquicament superior, que no voldrà contradir. Sigui com sigui, Homs ja no podrà presentar cap recurs a cap instància superior, llevat d’un recurs d’empara al TC que, segurament, no serà admès a tràmit. Mentrestant, si la sentència és condemnatòria, la inhabilitació serà vàlida i haurà d’abandonar el congrés espanyol. Aleshores la defensa d’Homs podrà portar el cas al Tribunal Europeu d’Estrasburg. Ací podeu consultar totes les cròniques detallades del judici contra Homs: Homs desafia el tribunal: ‘Aquest any es farà el referèndum; és la nostra determinació’ (dimecres a migdia) La defensa d’Homs denuncia que s’està fent un judici polític (dimecres a migdia) El fiscal manté la petició de 9 anys d’inhabilitació per Homs: ‘El govern de Catalunya va desafiar la legalitat’ (dimecres a migdia) La defensa d’Homs desmunta les proves pericials informàtiques de la Guàrdia Civil (dimecres al matí) L’agilitat i la fredor marquen el judici a Homs, que avui s’acaba (dimecres a la matinada) Xoc dialèctic de Viver Pi-Sunyer i Lamarca amb el fiscal i el tribunal del Suprem (dimarts a la tarda) Artur Mas al Suprem: ‘En democràcia, el vot de la gent és el primer; almenys per mi’ (dimarts a la tarda) El fiscal aconsegueix suscitar dubtes sobre l’ús del padró pel 9-N (dimarts al matí) El fiscal topa amb els primers testimonis en el judici contra Homs (dilluns a la tarda) Homs planta cara al fiscal del Suprem: ‘Assumeixo tots els fets que m’imputa i més’ (dilluns a migdia) Matí de contrasts dins i fora del Tribunal Suprem (dilluns a primera hora) Amb tren cap al Suprem per a un judici d’estat (espanyol) (diumenge al vespre)

Summary: Torcebraç de la justícia espanyola contra la democràcia: Homs planta cara


Josep Antoni Prats serà el candidat al senat espanyol de la coalició Ara Eivissa i Formentera, segons ha anunciat la formació aquest dimarts en un nota. Prats, professor i ex-regidor de Sant Josep, té una llarga trajectòria en moviments cívics i de militància política com a president d’Esquerra Republicana (ERC) a Eivissa i Formentera Prats ha dit que assumeix el repte convençut que cal una veu independent dels grans partits que faci sentir al senat espanyol les reclamacions històriques d’unes illes que han estat molt maltractades pel centralisme dels successius governs. El candidat ha recordat que pateixen un aïllament agreujat per l’elevat preu del transport i la manca d’horaris adequats a les necessitats dels illencs, tant pel que fa a les línies marítimes com al transport aeri. Prats va ser el tinent de batlle i responsable d’Urbanisme en el primer govern de l’esquerra en el municipi de Sant. A la candidatura l’acompanyaran com a suplents la formenterera Margalida Berenguer (independent) i l’eivissenc Xavi Llobet. Ara Eivissa forma part de la candidatura sobiranista Veus Progressistes que es presentarà en coalició al congrés espanyol.

Summary: Josep Antoni Prats, candidat d’Ara Eivissa i Formentera al senat espanyol


Les manifestacions d’aquest cap de setmana del moviment de les Armilles grogues s’ha saldat amb quatre detinguts. La Prefectura va donar una xifra de 800 assistents en la jornada de protesta. Dissabte a la tarda els manifestants van intentar bloquejar diversos supermercats i el peatge del Voló, i després es van concentrar al centre de Perpinyà. Una persona va ser detinguda quan la policia va posar fi al blocatge del peatge del Voló i tres manifestants van ser detinguts a l’estació de Perpinyà per haver calat foc a uns contenidors i haver tirat objectes contra la policia. La detenció d’un d’ells ha generat moltes crítiques per part dels manifestants que consideren la intervenció de les forces de l’ordre com a excessiva. Després de passar pel jutjat, tots han sortit en llibertat. L’incident més greu es va produir al giratori del peatge nord de Perpinyà, on el rellotge solar gegant ha patit desperfectes que amenacen l’estabilitat de l’escultura. El foc dels pneumàtics que van encendre els manifestants ha danyat els fonaments de l’estructura de 37 tones. Les obres de renovació o de reconstrucció podrien tenir un cost d’uns 150 000€, segons la batllia de Ribesaltes.

Summary: Quatre Armilles grogues detingudes a Perpinyà després de les manifestacions del cap de setmana


La batllessa de Barcelona, Ada Colau, seria la candidata més votada a les eleccions municipals del 26 maig, segons el sondatge del CIS, que dóna a Barcelona en Comú entre deu i onze regidors. De tota manera, la formació perdria suport respecte del 2015, quan va aconseguir el 25% dels vots. Aquesta vegada, el sondatge preveu el 23% dels sufragis per als comuns. En segon lloc, només a una distància d’1,1 punt percentual, se situa ERC, que podria obtenir entre nou i onze diputats. D’aquesta manera, Ernest Margall duplicaria el resultat d’Alfred Bosch. El tercer lloc seria força disputat. El PSC és el més ben situat, amb un 12,9% dels vots i entre sis i set regidors. Després vindria Ciutadans (11,9%) i Junts per Catalunya (11,2%) amb un ventall que va dels cinc als set diputats. La candidatura de Quim Forn seria la més perjudicada per les urnes, i podria perdre la meitat dels vots i regidors aconseguits per Xavier Trias. D’altra banda, Manuel Valls gairebé calcaria els resultats de Carina Mejías. El PP i la CUP tancarien el consistori amb tres regidors i dos. El moviment de Primàries Barcelona, encapçalat per Jordi Graupera, no aconseguiria cap representant al ple de l’ajuntament. L’independentisme aconseguiria entre vint regidors i setze. La majoria absoluta són vint-i-un. Un eventual pacte entre Colau i Margall representaria un bloc entre vint-i-dos regidors i dinou.

Summary: Colau comença la campanya electoral amb un marge estret sobre Maragall, segons el CIS


La coalició Veus Progressistes encara les eleccions espanyoles com una oportunitat per a aconseguir, per primera vegada, representació al congrés espanyol. La conformen Més per Mallorca, Més per Menorca, Ara Eivissa i Esquerra Republicana. Consideren que aquesta unió és la manera més intel·ligent de presentar-s’hi. Guillem Balboa, de Més per Mallorca, encapçala la candidatura amb la defensa de les idees progressistes en un moment, diu, d’involució. Encara treballen en el programa electoral però asseguren que l’ecologia, els serveis públics i la connectivitat en seran eixos principals. De moment, no han decidit si la coalició s’integrarà en cap grup de forces sobiranistes espanyoles en cas d’obtenir representació.

Summary: Els nacionalistes de les Illes es fixen com a objectiu tenir veu pròpia al congrés espanyol


La xarxa social Instagram afegirà pròximament funcions noves a l’aplicació, segons que ha assenyalat el portal especialitzat WABetaInfo. Una d’aquestes funcions serà la personalització dels noms dels seus contactes amb sobrenoms que només veurà l’usuari que els posi. El sobrenom apareixerà tant a les notificacions com als missatges directes i facilitarà que els usuaris trobin els seus contactes. La xarxa social també comptarà amb una secció anomenada ‘Recent’, on els usuaris podran recuperar les imatges que han fet amb la càmera d’Instagram i han esborrat per error. Aquestes imatges, siguin fotos o vídeos, es guardaran durant una setmana i després s’esborraran de manera automàtica. Finalment, Instagram també treballa en una animació amb cors que apareixerà cada cop que l’usuari indiqui que li agrada una foto que ha enviat o rebut a través de missatges directes. Encara no se sap quan estaran disponibles aquestes funcions, però ja són visibles al codi de les actualitzacions més recents de l’aplicació.

Summary: Novetats a Instagram: permetrà recuperar fotos descartades i posar sobrenoms als contactes


Joan Francesc Mira (València, 1939) ha rebut aquest dijous la Medalla de la Universitat de València en un acte al paranimf de l’edifici històric de la Nau de València. Mira ha estat distingit pel rector de la Universitat de València Esteban Morcillo en un acte que ha comptat amb la intervenció de la catedràtica Josep Cucó, encarregada de llegir la ‘laudatio’. L’antropologia és –o hauria de ser– alguna cosa més que observació i interpretació desencarnades i eixutes, i la literatura pot ser molt més que passatemps sense substància’, ha dit Mira en el seu discurs d’acceptació de la Medalla, en el qual ha evocat el seu pas per les aules de la Universitat de València, més de mig segle enrere, ‘quan passejava pel claustre clàssic d’aquesta casa insigne’. El novel•lista, assagista, traductor, antropòleg i president d’Acció Cultural del País Valencià (ACPV) ha titulat la seva intervenció ‘Sobre literatura i antropologia’. Mira ha indicat que la distància entre antropologia i literatura ‘no està tant en la ‘matèria’ o tema de què tracta un autor, ni únicament, malgrat tot, en la relació objectivitat-subjectivitat. Està també en el fet que l’antropòleg, com a practicant d’una ciència, ha de duplicar per tal d’explicar, i la seva explicació pretén ser, justament, la rèplica del real descobert i constatat’. En la seva opinió, es tracta, a més a més, ‘d’una rèplica construïda amb un cert mètode: tal aspecte, dimensió o nivell de tal grup humà pareix potser desordenat, i per tant inexplicable; l’antropòleg el re-produeix ordenat, amb l’odre que ell ha des-cobert, i allò que abans no es veia o no s’entenia, ara es veu i es comprèn’. Per al guardonat amb la Medalla de la Universitat, ‘una de les coses que diferencien l’antropòleg dels professionals d’altres ciències pròximes és el seu especial caràcter de transmissor d’una experiència personal. No és només, com els altres, un pur observador atent que constata fets, que recull i acumula dades. És, també, algú que conviu amb l’objecte que observa, que viu, o almenys intenta viure, entre i en els personatges del drama’. En la ‘laudatio’, la catedràtica Josepa Cucó ha qualificat Mira de ‘primer antropòleg del País Valencià: fou el primer valencià en ser reconegut públicament com antropòleg i també el primer a estudiar antropològicament la societat i la cultura valencianes’. Cucó ha concretat: ‘Entre 1979 i 1985 participa en la creació de l’Institut Valencià d’Estudis i Investigació (IVEI), una esplèndida aventura col•lectiva de recerca i publicació que durarà fins 1995, i dirigeix durant quatre anys (1980-1984) un dels seus instituts, el de Sociologia i Antropologia Social’. Josepa Cucó ha recordat la seva producció literària, per a finalment remarcar el compromís cívic i polític de Joan F. Mira, ‘sota el qual batega la promoció de la llengua i cultura valencianes, així com la recuperació de la consciència civil entre les i els valencians’. ‘En la lluita pel seu País, Mira ha encapçalat iniciatives, assumit responsabilitats i viatjat de manera incansable, predicant, per tota la nostra geografia’. Cucó ha conclòs: ‘La seua implicació l’ha dut a fundar i també presidir Acció Cultural del País Valencià, a crear i impulsar la plataforma Valencians pel Canvi o a ser candidat a les Corts Valencianes en distintes ocasions’. El rector, Esteban Morcillo, ha qualificat Mira com ‘un autèntic mestre’. ‘Mestre en el sentit de la seva activitat docent, tant com a catedràtic de grec d’institut així com a professor universitari a aquesta Universitat, la Universitat de València, i la Jaume I de Castelló. Però també mestre en el sentit de creació d’escola, de l’escola de l’antropologia social valenciana’. Morcillo ha remarcat ‘que el seu pensament es fa paraula: paraula que recull les experiències, els sabers antropològics i les idees, com en el cas dels seus nombrosos assajos; paraula que expressa paraules, com en el cas de les seues magnífiques traduccions d’autors clàssics; i paraula que es crea, com són les seues esplèndides novel•les en les quals es recreen els paisatges i es recorren itineraris però també es verbalitzen les persones i les seues transicions personals i les seues maneres de ser i de viure’. A l’acte han assistit entre altres Albert Girona, secretari autonòmic de Cultura; Ramon Ferrer, president de l’Acadèmica Valenciana de la Llengua; els exrectors Ramon Lapiedra i Pedro Ruiz Torres; i destacats secretaris autonòmics i directors generals. Joan Francesc Mira (València, 1939) és batxiller en Filosofia per la Universitat Gregoriana de Roma, llicenciat per la Lateranense, i llicenciat i doctor per la de València. Ha col•laborat amb Claude Lévi-Strauss a París (Collège de France, Sorbona) i amb el Consell Internacional de Ciències Socials, Centre de Viena. Ha estat Visiting Fellow a la Universitat de Princeton, catedràtic d’institut i professor de grec a les universitats de València i Jaume I. Va fundar i dirigir l’Institut Valencià de Sociologia i Antropologia Social i el Museu d’Etnologia de València, i és membre de l’Institut d’Estudis Catalans (Secció de Filosofia i Ciències Socials) i de l’Acadèmia Valenciana de la Llengua. És autor de més de quaranta llibres, que van de les ciències socials i l’assaig a la narrativa o a la traducció de textos clàssics, com la ‘Divina Comèdia’ o l’’Odissea’. Entre les seues novel•les destaquen ‘Els treballs perduts’, ‘Borja Papa’, ‘Purgatori’ o ‘El professor d’història’, i entre els assaigs ‘Crítica de la nació pura’, ‘Cultures, llengües, nacions’, ‘Hèrcules i l’antropòleg’, ‘Sobre ídols i tribus’ o ‘En un món fet de nacions’, a més de diversos reculls d’articles i prop d’un centenar de publicacions acadèmiques. Entre altres distincions ha rebut la Lletra d’Or, la Creu de Sant Jordi, el Premio Nacional de Traducción, diversos Premis Nacionals de la Crítica, i la Medalla d’Or de la Ciutat de Florència. També és Premi d’Honor de les Lletres Catalanes 2004 i Premi de les Lletres Valencianes 2016.

Summary: Joan Francesc Mira rep la Medalla de la Universitat de València


Fa cinc anys que l’escriptor Sergi Pàmies va publicar el llibre Cançons d’amor i de pluja. A dins hi ha un conte, ‘El nínxol’ (el gran conte del volum, sens dubte), que ara no hem rellegit però que es manté ben viu en el nostre record. Tracta del pare de Pàmies, el dirigent comunista Gregorio López Raimundo, i dels seus dos germans: l’un es va morir al començament de la guerra del 1936-39 –una mort envoltada de misteri– i l’altre va estar en un camp de concentració durant la Segona Guerra Mundial. Tots tres germans són enterrats al mateix nínxol. El fet és que amb aquest conte, Sergi Pàmies obria un camí, el de la memòria familiar, i tenia la intenció de continuar explorant-lo. Certament, el nou llibre del Sergi Pàmies, L’art de portar gavardina, conté un relat també central, ‘No sóc ningú per donar-te consells’, que s’hi emparenta i que també desplega la memòria familiar d’una manera brillant. —Hi va haver un moment que em vaig treure de sobre el prejudici biogràfic. I vaig decidir que l’origen de les motivacions per escriure no havia de ser discriminat, com discriminava abans (si és d’origen personal, no; si és d’origen animal, no…). A mesura que vaig anar vencent els prejudicis, la por, les reticències, la inseguretat, va anar apareixent cada vegada més la memòria. Jo treballo amb la realitat, la memòria i la imaginació. Ho he fet des del meu primer llibre. Però el que ha anat canviant és la proporció d’aquests tres ingredients. En aquest llibre hi ha molt poca imaginació, molta realitat i molta memòria. Per tant, és un llibre més especialitzat, com en aquells sopars en què tot és peix o tot és carn. Aquí, doncs, tot és peix (la major part). I ho faig de manera absolutament desacomplexada. Evidentment, en relació amb el llibre anterior, ‘El nínxol’ és un bon identificador d’aquesta tendència, que s’ha manifestat d’una manera molt evident en aquest llibre. I és la preponderància de la memòria i de la realitat, deixant una mica al marge la imaginació. Diria que ara faig a la inversa del que feia: quan vaig començar a fer contes, disfressava d’imaginació allò que era biografia i ara biografio el que és imaginació. He fet una volta de campana. —Però en aquest procés, en aquest camí literari de la memòria, us entrebanqueu amb un fet traumàtic, que és la separació. I això fa d’alguna manera que el camí s’esbiaixi. Potser no hi esteu d’acord, però és una percepció que tenim com a lector. —Una cosa interfereix en l’altra? —No s’interfereixen, perquè hi és tot. Però sense la separació aquest llibre hauria estat un altre. —Cada llibre és el retrat d’una època i això no es pot canviar. —És clar. I retratar una època és molt Pàmies. Però la qüestió és que aquest fet biogràfic marca radicalment tot el llibre i introdueix elements literaris que el connoten. Per exemple, el vostre jo és al centre de gairebé tots els contes del llibre. Vós o el vostre personatge manteniu una centralitat i pesa. És un fet nou i transmet una certa catarsi. —El raonament psicoanalític el deixo sempre en el pla de la intuïció. No hi he reflexionat. Sí que he reflexionat sobre la presència de l’autor, que no sempre sóc jo, però que gairebé sempre sóc jo, en els contes. Vaig veure de seguida que això anava per aquí, que era un element importantíssim per a transmetre la sensació d’absència. Per a crear l’efecte d’absència has d’enfocar cap a l’home sol. L’enfocament de l’home sol em suscitava un problema tècnic: si tenia els instruments o l’actitud coherent perquè això tingués sentit. I vaig fer una cosa que em va anar molt bé: buscar un referent que no fos literari. En tot això de l’autoficció no hi crec. Penso que la ficció ha assumit sempre el jo. L’autoficció és una etiqueta i això no m’interessa. I vaig trobar la resposta en l’art. Em vaig centrar en la història dels autoretrats de pintors. Vaig fer una reflexió prèvia sobre l’autoretrat. Vaig passar-me dos matins meravellosos al MNAC , i vaig arribar a una conclusió: en quin moment Rembrandt, Van Gogh, Caravaggio, Goya decideixen que el protagonista seran ells? Què els va portar a fer-se un autoretrat? No ho sé, però puc intuir-ho. I vaig observar que perquè tingui sentit, l’autoretrat ha de ser extraordinàriament dur i implacable amb l’autoretratat. No podia ser complaent ni narcisista ni vanitós. No vol dir que Sergi Pàmies es fustigui, sinó que vol dir que el narrador d’aquests contes s’haurà de fustigar una mica, haurà de ser dur amb si mateix, i haurà de transmetre aquesta presència, que haurà de ser molt efectiva a l’hora de marcar l’efecte de les absències. Aquest és el raonament tècnic que vaig fer. Perquè, efectivament, a diferència de llibres on la meva presència era circumstancial, en aquest és estructural. —Però l’autoretrat té, inevitablement, un component d’ego. —Sí, però en una exposició de Rembrandt no aniràs a buscar-hi l’ego, sinó a fruir del gènere de l’autoretrat. Doncs aquest llibre és una galeria d’autoretrats d’un moment determinat de la meva vida. No com a biografia, sinó amb la voluntat de marcar la presència de la solitud i de marcar la constatació de les absències. Quan mires enrere t’adones que no hi ha ningú, mentre que en el llibre anterior encara hi havia molta gent i en l’anterior encara més. Aquell llibre de l’Atxaga, Un home sol, doncs això. —Traslladant l’autoretrat als aspectes literaris, en aquests contes hi trobem l’ús del tu, la segona persona, que fa possible de crear un cert distanciament i, alhora, fa d’efecte mirall. —En discrepo. Jo procuro introduir a través del canvi de persones alguns efectes. Per exemple, un de diversitat. Jo crec molt en la segona persona, perquè interpel·la, però no la veig com un mirall sinó com un recurs amb el qual puc arribar a intimidar. El diàleg amb el tu és molt més directe, permet saber coses de l’altre que l’altre no sap que tu saps. No és només un canvi cosmètic. El tu dóna musculatura a la història, té molta força i és menys neutre. Ara, és clar, els autoretrats en pintura es feien amb un mirall, però el resultat no era el que el pintor veia al mirall sinó una interpretació intencionada. I això és el que és extraordinari. Com els autoretrats dels fotògrafs. S’amaguen, es tapen, no els agrada gens, però es retraten, perquè investiguen. Tornant al llibre: el tu el que fa és subratllar la solitud. Quan tu ets l’únic argument de la teva vida, ja està, no hi ha ningú. —Per una altra banda, amb aquesta voluntat de no caure en el narcisisme ni l’autocomplaença, el narrador pren uns papers que se situen a l’altre extrem. Perquè aquest narrador que descriviu, que pinteu al llibre, és un perdedor, un antiheroi, amb una certa decadència física, un narrador que necessita esbudellar-se una mica. —És així. El retrat de la persona que explica aquests contes és aquest. Hi ha gent així, és habitual i normal en el nostre món. I torno als autoretrats, i insisteixo que no poden ser autocomplaents, han de ser durs. Han de mostrar poques llums i totes les ombres. I sobretot, inquietar. I hi ha d’haver fidelitat, fidelitat amb allò que el personatge percep de si mateix. Jo en aquests cinc anys em percebo a mi mateix així com heu descrit amb precisió. M’esbudello fins a un punt. Per sort, no parlem d’una nota de suïcidi, parlem d’un home que fa un llibre de contes per a ser compartit i que en gaudeix. Però retrato cinc anys de vida d’una persona que es troba probablement en el pitjor moment. I no vull ser el paio que és en un bar fent-se la víctima. Tinc orgull, que és una cosa que reivindico molt, perquè és molt poc valorat. Però és l’orgull del perdedor, d’aquell que no ha complert les seves expectatives. Aquests anys corresponen a això. I si en fas l’autoretrat, has de ser capaç de fer-lo amb unes històries ben escrites, sòlides, que el lector pugui llegir i compartir-ne aquestes emocions. El retrat moral del personatge és el que heu descrit. —Aquest llibre, en relació amb els anteriors, té molta menys ironia. —Jo tinc la mateixa energia irònica que tenia en els altres llibres, però m’ha sobrepassat és el ‘mal rotllo’. I jo ja m’he retratat molt a través de la ironia, perquè en uns altres llibres em trobava en una situació que podia prendre aquesta distància. Però ara em semblaria deshonest, perquè el que ha passat en aquests cinc anys no permet el desmenjament. No permet l’humor britànic. No. Vaig a totes, amb orgull, amb una certa elegància, amb una certa grandesa, però amb una destral. —En aquest llibre hi ha un conte central, que és on apareix la gavardina, que dóna títol al llibre. Un conte en què parleu sobretot del vostre pare i de la relació que vau tenir-hi. —En aquest conte penso que he pogut fer servir tots els instruments de què disposo, amb la màxima llibertat, al ritme que a mi m’agrada. És, amb diferència, el conte menys trist, de manera que m’ha permès també de no ferir-me. No he pres mal (en alguns altres contes, sí) i d’alguna manera crec que és el que marca el llibre. Per això l’he subratllat en el títol. No volia que fos ‘aquell llibre en què en Pàmies estava tan trist’, sinó el llibre de la gavardina. I, a més, és un conte extrapolable: és metafòric, és simbòlic, explica una època, és fàcilment empàtic amb tot un moment, encara que hi hagi les peculiaritats de la família. I, sobretot, literàriament, és un festival, perquè em permet de fer tot allò que m’agrada fer: jugar amb la gavardina, jugar amb la memòria i jugar amb la imaginació, que no sàpigues mai si et dic la veritat o et porto cap a un territori fantasiós. No hi ha cap cosa dolorosa, però al mateix temps no hi ha cap cosa efervescent i banal, té substància. Això passa molt poques vegades. En la línia de ‘El nínxol’, que tens tots els elements a sobre la taula i es tracta de no cagar-la. I no l’he cagada, per sort, perquè penso que ha quedat prou bé. Aquest és el conte menys torturat, ferit, del llibre i, per tant, el conte en què menys m’he hagut de contenir. Ara, d’entrada era una marató, perquè jo acostumo a fer contes de tres pàgines i aquest en té trenta-sis. I, és clar, havia de marcar el llibre, que fos com la plaça del poble i els altres contes fossin els carrers que hi van a parar. A més a més, també descriu molt bé aquests cinc anys. Perquè no han estat només del paio fustigant-se, no, no, hi ha hagut plenitud també, ‘grans èxits’. —Una curiositat. Per què hi poseu números, en aquest conte? —És per a no perdre’m. Quan un conte és llarg, hi poso números. Saps, quan condueixo sempre miro els quilòmetres que es marquen al costat de la carretera, és una obsessió. Doncs els números en el conte són com els marcadors de quilòmetres de les carreteres. Tenen a veure amb la dimensió i en el fet de tenir un referent. Tu fes la prova de treure’ls i veuràs que es fa més feixuc. És un exercici d’impaciència també. Sóc impacient. —Això ens ha fet pensar que potser heu escrit el llibre a estones curtes. —No, el mètode és el mateix de sempre. Només tinc un mètode. —Quin és? —La necessitat. Com que jo tinc la sort d’escriure als diaris i molt, això que faig amb els contes és pura necessitat. I la necessitat sempre troba temps. Necessito escriure. A banda d’una altra circumstància: en aquests cinc anys a causa de les absències he tingut més temps. De fet, en aquest temps he escrit un altre llibre, Confessions d’un culer defectuós. Vaig poder-lo fer gràcies al fet que tenia més temps. —Al conte de la gavardina, que es diu ‘No sóc ningú per donar consells’, apareix Jorge Semprún, relateu el moment de ruptura i la seva expulsió del Partit Comunista, la posició del vostre pare, la posició de la vostra mare, Teresa Pàmies… —La meva mare era al bàndol del meu pare, però era contrària a la decisió d’expulsar-los. Perquè la meva mare era molt crítica sempre, amb tot. I com que no formava part de l’estructura del partit, s’ho podia permetre. Però no se’n va anar del partit. Va consentir. La meva mare sempre hi anteposava el factor humà i com que havia estat amiga d’en Semprún, no volia deixar de ser-ho. De manera que van estar uns anys típics que no es van parlar, però després hi va haver contacte. Amb el meu pare, mai més. —I el dubte que el lector té sobre si es van arribar a embolicar la Teresa Pàmies i el Jorge Semprún és un motor literari. —És clar, aquest és el joc literari, de crear una mena de tensió sexual no resolta, amb un trio. I, a més a més, això és molt morbós i herètic, perquè és una heretgia. Perquè el meu pare va ser el senyor que va estar-hi la nit abans a la mateixa habitació per fer-lo entrar en raó. L’última persona que va mirar que en Claudín i en Semprún no fossin expulsats va ser el meu pare. És del bàndol dels dolents. Perquè l’altre tenia raó vist amb perspectiva històrica. Mireu si és morbós, que jugo a fer veure que podria ser fill del bo que era el dolent, quan en realitat sóc el fill del dolent que era el bo. Que d’això va el conte. Però això alhora sembla una cosa al principi i acaba essent una cosa molt diferent al final. El conte també és un homenatge a la llibertat que m’han donat els meus pares. Així com ells no eren persones lliures, perquè sempre estaven sotmeses a alguna disciplina, jo puc fer el que em surti dels pebrots. —Això és molt interessant, perquè aquesta llibertat ideològica i de compromís social i polític, no l’expliqueu solament des de la llibertat que a vós us van donar, sinó també des de la llibertat que s’han pres els vostres fills. —I una altra cosa important, i sobre això en Cercas hi ha reflexionat molt bé: nosaltres tenim la història que tenim, no la que ens agradaria tenir. I darrerament, a tot el món, es viu una mena de bogeria per a fer la història a la carta. Aquest és el conte d’un paio que hauria estat probablement molt més feliç i hauria tingut una vida molt més interessant si hagués estat fill de Jorge Semprún. Però era fill de l’altre. I amb molta honra. Però va d’això el conte, de com de vegades volem ser fills de qui no som. Nosaltres som fills de qui som i tenim la història que tenim. No la que ens agradaria ni la que som capaços de tergiversar. I això m’agradava també. —Voler matar el pare és molt normal en una edat determinada. —Sí, però l’especificitat del nostre context familiar fa que tingui un punt diferent: de nen has mitificat un pare absent. I després arriba un moment que l’has de fer baixar del pedestal i això normalment és molt injust, molt arbitrari, a vegades petulant. I això es va produir en un moment molt especial de la història col·lectiva, que és la transició. És clar, aquí hi ha un altre element amb què es pot jugar literàriament. —I molt actual, aquest desengany. Es va fer creure una cosa i n’era una altra. —Ni tan sols es va fer creure res, es feia el que es podia. La sensació era de fragilitat quan entren els fatxes i maten els advocats laboralistes de Madrid o quan hi ha el 23-F, que seria l’última fase, quan s’acaba la transició. No tenies un mapa amb què poguessis preveure els moviments, perquè a cada moment passava un ocell i es cagava damunt el mapa i canviava tot completament. La transició va ser un exercici d’improvisació.Aquesta adrenalina del perill, de l’atac, del conflicte, va ser molt forta. I a vegades, legítimament, des del desconeixement, les noves generacions amb tot el dret del món diuen que allò era una porqueria absoluta. Però m’hauria agradat veure com negociaves amb el teu torturador.

Summary: Sergi Pàmies: ‘D’això va el conte, de com de vegades volem ser fills de qui no som’


De les eleccions avançades al Regne Unit del 8 de juny en pot sortir una Theresa May més enfortida, amb més suport parlamentari i més legitimada per a negociar un Brexit dur. Però això, quina repercussió pot tenir en el procés català, ara que falten tan sols cinc mesos per al referèndum del setembre? En parlem amb el delegat de la Generalitat al Regne Unit, Sergi Marcén, que preveu que May tindrà una majoria absoluta més forta que no pas ara. —Quin efecte pot acabar tenint per al procés català que hi hagi una Theresa May amb el Brexit? —Per a Europa l’efecte serà el mateix, perquè es tracta més d’un problema intern que no de relació amb Europa: ella vol fer el seu Brexit. I per al procés català tindrem la mateixa situació: nosaltres expliquem que volem fer un referèndum, i continuarem defensant el mateix discurs, és a dir, que defensem la democràcia, i no una posició d’independència o de no-independència. Sí que hi haurà un altre efecte, que serà la dissolució del parlament el dia 3. I quedarà tot congelat fins al 8 de juny, inclosa l’activitat de l’All Party Group de Catalunya que es va crear. No hi haurà actuacions dins el grup de treball. —Què se’n farà, d’aquest grup de suport a Catalunya si hi ha un nou parlament britànic? —Amb la dissolució del parlament, l’activitat del grup restarà congelada un temps. Però el grup continuarà. En cas que, després de les eleccions, un diputat plegués, s’hauria de substituir per un altre. Pot passar que algun nou diputat elegit que ara no hi és decideixi que també en vol formar part. I dins el grup també hi ha alguns ‘lords’, que tenen un títol perpetu. —Aquest grup té previst de venir a Catalunya al setembre… —Sí, tenen previst de venir o bé per la Diada o pel referèndum. Els membres d’aquest grup són bastant potents, i tenen força possibilitats de ser escollits de nou en cadascuna de les seves circumscripcions. Segons les enquestes, l’SNP, per exemple, pot tornar a obtenir entre 54 i 56 diputats. —L’SNP té una fita a assolir gairebé insuperable, amb la representació que tenia fins ara —Sí, és molt difícil que la superi. Sturgeon ja ha dit clarament que mantindria la mateixa línia que fins ara. El govern que surti del nou parlament britànic sabrà que haurà d’encarar el segon referèndum d’independència d’Escòcia. —Fins ara May diu que ni parlar-ne, del segon referèndum escocès. Una May més forta després del 8 de juny pot arribar a impedir-lo? —Ho descarto. Perquè fa poques setmanes May va dir que no faria eleccions fins el 2020, i ara diu que seran el 8 de juny. I hi ha un mandat democràtic del parlament escocès, i això ho respecten. Estic segur que els escocesos acabaran votant. —Quin efecte pot tenir el segon referèndum escocès en el procés català? —Són dos processos diferents. Són processos democràtics que s’han trobat i que acabaran realitzant-se tots dos. Simplement perquè hi ha un mandat democràtic que ho reclama. Hi ha un parlament elegit pels ciutadans, que han demanat de fer un referèndum. Aquest és el punt en comú que tenen; i que poden ser dos nous estats europeus que poden ajudar a canviar Europa. És una oportunitat per a Europa que hi pugui haver dos estats nous que puguin ajudar a millorar aquesta Europa. —El fet que el referèndum català es faci sense acord amb l’estat espanyol, a diferència de l’escocès, fa arrufar el nas al Regne Unit? —Aquí s’arrufa el nas no pas quan els catalans volen fer el referèndum, sinó quan no el poden fer. És això que no entenen. I per això es va crear el grup parlamentari a Westminster; el fet que hi hagi una demanda ciutadana amb la qual s’ha aconseguit una majoria al parlament català i hi hagi un govern amb la idea decidida de fer el referèndum s’entén perfectament. En canvi, no s’entén que Madrid no segui a negociar els termes d’aquest referèndum. —El Regne Unit pot acabar reconeixent el resultat d’un referèndum a Catalunya fet sense acord amb l’estat? —Això no ho puc respondre jo. Si els catalans acabem decidint de ser un estat, estic segur que no solament el Regne Unit sinó molts països acabaran reconeixent Catalunya com a estat. —Us trobeu amb una batalla pel relat amb la diplomàcia espanyola? —Cadascú de nosaltres defensa la seva posició. I quan hi ha una diferència de posicions l’única manera de dirimir-les és votant. I volem tenir l’oportunitat de fer-ho. Això ho entenen a tots els països democràtics, i naturalment al Regne Unit. —Us heu trobat amb entrebancs o pressions de la diplomàcia espanyola a Londres? —La meva relació amb la diplomàcia espanyola és excel·lent. Quan vaig a un acte puc explicar què pensem des del govern de Catalunya i quina és la nostra acció de govern, no únicament des de l’àmbit polític, sinó també l’econòmic, el social i el cultural. I m’he pogut expressar amb tranquil·litat. Si mai han fet cap moviment contrari a alguna actuació nostra no ho hem vist. Treballem amb molta claredat i no he tingut cap enfrontament amb la diplomàcia espanyola. Potser en uns altres països sí que pot passar això. Però al Regne Unit és molt difícil, perquè és una democràcia molt consolidada, i qualsevol influència en el terreny parlamentari é molt malvista. Una altra cosa és que en l’àmbit executiu no hem tingut la possibilitat d’establir contacte directe amb el govern britànic. Cosa que és normal. Una altra cosa és el poder legislatiu… Poden estar més tranquils perquè els estats s’entenen amb estats, és allò que s’ha fet sempre. En l’àmbit parlamentari sí que se senten més lliures de defensar les causes que consideren més justes. —Heu mirat d’establir contacte amb el govern britànic per explicar-vos? —No hem volgut forçar aquesta màquina. —Però heu fet una temptativa inicial? —D’ençà que jo sóc aquí, al setembre, no. —Em semblava que volíeu dir que hi havia hagut consignes entre el govern espanyol i el britànic perquè no us rebessin. —Tampoc no ho hem demanat. Però entenc que entre els governs s’ajudin. No solament aquí. —Quan es pronunciarà el govern britànic sobre procés català? —El dia que Catalunya sigui independent. —O el dia que voti en referèndum? —Jo crec que el dia que sigui independent. El dia que Catalunya sigui un estat, aleshores s’hi pronunciarà. Fins aleshores, no. No ho veurem. Però sí que veurem membres del partit que dóna suport al govern com fan costat a l’autodeterminació de Catalunya.

Summary: Sergi Marcén: ‘El govern britànic no es pronunciarà fins que Catalunya no sigui un estat independent’


Mònica Terribas dirigeix i condueix ‘El matí de Catalunya Ràdio‘ des del setembre del 2013. Abans, havia estat consellera delegada de l’Ara, directora de Televisió de Catalunya i presentadora de ‘La nit al dia‘. Prèviament, s’havia format al costat de Joaquim Maria Puyal a la ràdio i a la televisió i s’havia doctorat en filosofia a la Universitat de Stirling, a Escòcia. Després d’haver entrevistat el seu rival amistós, Jordi Basté, hem parlat amb Terribas de la seva experiència a la ràdio, de les pressions que rep, de l’abús de la tertúlia, de la gestió de la influència, de la competició amb Basté, del record de ‘La nit al dia‘, dels plans de futur –’La vida m’ha ensenyat a no fer plans’–, de la seva absència a Twitter… I també li demanem alguns consells per als periodistes més joves. —Com porteu el pes de la influència? —Cada vegada tinc més dubtes d’això que en diem influència del periodisme. Perquè, afortunadament, el panorama comunicatiu ha canviat molt; hi ha molta diversitat de veus; les xarxes tenen la virtut d’haver donat espai a gent que no tenia accés als canals tradicionals… I el periodisme ha perdut prestigi social. I això fa que la nostra societat hagi posat alguns filtres, cosa que ja tocava, sobre la nostra feina. La influència és relativa. El concepte d’influència el relacionem amb unes determinades esferes de poder que creuen que són influents. Però penso que la majoria de la nostra societat viu bastant aliena d’aquelles coses que nosaltres creiem que són factors importants per a la presa de decisions. —Els programes radiofònics matinals marquen l’agenda mediàtica del dia. —Siguem humils. L’agenda de qui? Perquè l’agenda ciutadana, de la persona que es lleva i escolta una estona la ràdio i se’n va a treballar, aquesta agenda no la marquem nosaltres. La seva agenda són els seus projectes i les seves preocupacions quotidianes. Una altra cosa és que diguem que marca l’agenda de les tertúlies que s’aniran succeint al llarg del dia. O la concatenació de batalles a Twitter d’uns sectors i d’uns altres. Però aquesta no és l’agenda de la societat. Aquesta és l’agenda periodística o política. Com que pensem que marquem l’agenda, ens hem obsessionat a treure titulars i buscar l’última cosa diferent que podem dir respecte dels altres, i hem deixat de comunicar el rerefons de les coses que passen. En aquesta qüestió, sóc especialment crítica i autocrítica. Tots plegats hauríem de demanar-nos si ens domina la pressa per a aconseguir un titular mentre desballestem el sentit comú de l’agenda periodística. Tot això no contamina els debats de fons que hem de fer? El periodisme que està sotmès a l’estrès de l’audiència està més pendent de marcar l’agenda de la resta, de ser els primers, de l’exclusiva, de la primícia, que d’informar bé i de donar context i profunditat a l’oient, al lector o a l’espectador. —Aquesta competició d’audiència és molt present a Catalunya Ràdio. —Sí. Nosaltres tenim mig milió d’oients. Perfecte. ‘El món a RAC1‘ en té sis-cents vint mil o sis-cents trenta mil. Però penso que cobrim una funció de companyia, d’informació, que és molt important. Traslladem la visió de persones que formen part de les taules d’anàlisi i que procurem que vagin fluctuant i canviant per renovar l’opinió i les mirades. Però no tinc tan clar que, com a periodistes, estiguem governats pel servei a la societat. Estem més governats pel servei a nosaltres mateixos i a la nostra voluntat d’èxit. Que és una voluntat legítima. I on posem èxit, posem rendiment econòmic i poder apuntar-se el prestigi de ser el diari més venut o el digital més clicat o la ràdio més escoltada… —Esteu satisfeta de l’experiència a la ràdio? —Sabeu què passa? Que a mi m’agrada ser periodista. No em plantejo si estic satisfeta de fer ràdio o d’haver fet televisió, o d’haver passat per la premsa. Estic satisfeta o no d’haver fet la meva feina bé. I d’anar a dormir pensant que he fet la meva feina periodística bé. Aquesta és la meva prioritat. No penso si l’etapa a la ràdio és millor o pitjor, o si aquest o aquell diuen que servia més per la tele. És aquesta cosa que ens agrada fer de posar la gent en capses. Jo no m’ho plantejo així. Quan feia ‘La nit al dia’, la pressió de l’audiència no la tenia. Era un programa nocturn d’una hora i mitja que jo estirava si volia. Però no era un horari amb la pressió de les audiències. Hi feia entrevistes de mitja hora o tres quarts i no venia ningú a discutir-me si ho podia fer. Ara estic en horari de màxima audiència i aquesta pressió sí que hi és. I això em passa ara a la ràdio i no em passava a la tele. La diferència és aquesta. La diferència no és el mitjà, sinó l’horari i el moment. —Per què no ha funcionat cap nou programa com ‘La nit al dia‘ a TV3? —A la vida hi ha moments de màgia absoluta. Hi ha petits moments de la vida personal i professional que són màgics. ‘La nit al dia‘ va ser un moment d’aquests. Hi van confluir uns quants aspectes especials. Vam connectar amb una audiència fidel. Que no era gaire, però era la que ens estimàvem. Vam coincidir un conjunt de persones que vam crear un equip que ens miràvem i ja sabíem què havíem de fer. Confiàvem els uns amb els altres. Vam aconseguir treballar amb molta harmonia. I molta màgia en la proposta de continguts. Podíem entrevistar en Josep Benet o un comissari europeu i després qualsevol artista que passava per Barcelona. Podíem dedicar el temps que volíem a aquesta gent interessant. No hi havia la pressió d’ara. Vam viure el procés de l’estatut d’autonomia, però el moment no era com l’actual. ‘La nit al dia‘ era un calidoscopi professional i informatiu. Jo m’hauria jubilat fent aquell programa. No m’hauria mogut mai d’aquell estudi. —Catalunya Ràdio no aconsegueix atrapar RAC1. Cada vegada se n‘allunya més. A què ho atribuïu? —Òbviament, per a parlar d’això d’atrapar en el concepte quantitatiu, caldria discutir sobre els quantitatius i avorriríem molt els lectors de VilaWeb. M’estalviaré les meves reflexions, que són moltes i molt llargues, sobre els quantitatius. Quan vam recuperar les audiències de TV3 en els quantitatius, sempre deia al meu equip que calia recuperar-los però que mai no podíem perdre de vista els qualitatius. El servei públic ha de passar sempre davant de la resta. Nosaltres tenim mig milió d’audiència. Ells en tenen sis-cents mil i escaig. Hi ha moltes qüestions de l’actualitat que nosaltres no obviem del dia a dia de la realitat social i dels problemes de fons. Hi ha tot un conjunt de feina que penso que ‘El matí de Catalunya Ràdio‘ ha de fer. Som un servei públic i hem d’explicar la realitat amb uns criteris concrets. Respecto completament les estratègies d’un mitjà privat i la competència que tenim amb RAC1 és molt sana. Ara, a mi m’encantaria que al meu país l’audiència prioritzés la proposta que els fem nosaltres. Preferiria que no hi hagués aquesta diferència, és evident. —Us toca parlar de coses que no interessen tant per ser un servei públic? —Nosaltres podem fer-ho millor. Però tenim uns nivells d’exigència i d’autoexigència amb alguns continguts als quals no volem renunciar. I no és que no hi puguem renunciar; és que no ho volem. Els controls que es fan al parlament o al Consell de l’Audiovisual de Catalunya del nostre servei tenen més a veure amb els quantitatius i la pluralitat política que no pas amb comprovar si el dia que s’aprova la llei de renda mínima garantida nosaltres en parlem. O si el dia que tenim un problema per la vaga del sector del taxi en fem un seguiment. O si el dia que el Iemen és fora de l’agenda, nosaltres l’hi col·loquem. Aquesta anàlisi no es fa. I només parlem dels indicadors quantitatius i si han quedat representats tots els partits o, com en diuen, totes les sensibilitats polítiques. Jo penso que el servei públic és molt més que tot això. —S’abusa de les tertúlies? —Jo penso que sí. La meva resposta és molt contundent. Penso que hi ha un factor econòmic que fa que s’hagi abusat els últims anys d’aquest format. Ho hem vist als mitjans audiovisuals, a televisions i ràdios públiques i privades. Treure càmeres al carrer i donar temps a la producció periodística no és una aposta econòmica de les empreses audiovisuals. I per un altre factor. Com que la qüestió econòmica pesa molt, aquells tertulians que generen més rèdits d’audiència són els qui es prioritzen. Quan acabes prioritzant les col·laboracions, no pas en funció de la qualitat del pensament sinó en la capacitat de projecció de la persona o la seva capacitat de reproduir després a la xarxa allò que ha dit i continuar la polèmica, perquè això revertirà en els resultats de la teva antena; quan prioritzes això, acabes pervertint el format mateix de la tertúlia. Quan la fas, t’adones que hi ha persones que parlen en forma de tweet perquè ja saben que allò es mantindrà viu a les xarxes i amb polèmiques posteriors. La tertúlia no està concebuda per a ser un generador de polèmica. Ha de ser un intercanvi d’idees amb el qual s’arribin a posar de manifest visions contrastades de la realitat. —Sou presoners de les quotes en la informació i les tertúlies? —A ‘El matí de Catalunya Ràdio‘ posem els talls que considerem que són rellevants de cada notícia. A les tertúlies apliquem la llei de paritat i mirem que, de les cinc persones, almenys dues siguin dones. Enguany, ens hi hem posat de manera militant. Pensem que cal fer-ho. També hi ha una qüestió de diversitat territorial que és fonamental. No se’n parla mai, d’aquest equilibri. A mi m’agrada que sonin veus de les Terres de l’Ebre, per exemple. M’agrada que sonin veus diverses i que s’expliquin els problemes i els projectes de tot el territori. El criteri territorial és fonamental. És important que hi hagi veus de generacions diferents. I també cal preservar la diversitat ideològica. Que no té a veure amb quotes de partit. És una qüestió de mirades diferents de la realitat. Equilibrar aquestes mirades és molt saludable. I és un desafiament formidable que encarem amb passió cada any. Mai no aconsegueixes que tothom se senti seva la tertúlia. —Quines pressions rep Mònica Terribas? —Totes. Com tu, no? —No ho crec… —Totes. Ens hauria de preocupar no tenir-ne. I ens ha de preocupar administrar-les. La nostra feina és administrar la pressió per ser a l’espai públic. El dia que no rebis informació –que és un sinònim de pressió– per cap banda, d’un gabinet de comunicació d’una empresa, d’una ONG, d’un partit polític o d’una empresa de segar la gespa, aquest dia t’indicarà que el teu espai públic no és rellevant. El periodisme és explicar a la gent les coses que passen. I el més normal és que la gent vulgui aparèixer al mitjà. Si no et pressionen, és que no existeixes. La pressió és pròpia del nostre ofici. Que no se sàpiga administrar és una altra cosa. Però les pressions s’han d’administrar. I cal gestionar el conflicte. Si tot anés molt bé i no hi hagués conflictes, jo començaria el programa dient que tot va molt bé i que tothom vagi a treballar tranquil. Però nosaltres hem d’informar de coses que no agradaran a algú. La funció de vigilància periodística hi és i hi ha de ser sempre. Els periodistes administrem material que no agrada a tothom. —Aquestes pressions poden créixer molt els mesos vinents per la situació política… —S’espera de nosaltres que expliquem què passa en cada moment. El referèndum és el desafiament polític més transcendent des de la recuperació de la democràcia. Això és un fet. És la primera vegada que hi ha un escenari de ruptura amb la constitució del 78. La primera vegada! I és la primera vegada que un parlament i un govern diuen que volen saber si la societat està disposada a renovar el contracte del 78 o suspendre’l. Si la decisió serà l’una o l’altra, ja ho veurem. Nosaltres hem d’explicar-ho. No podem ignorar-ho, treure-hi importància perquè alguns estiguin contents fent veure que no és important i que, si ho expliquem, resulta que donem suport a les opcions que ho defensen… No, no, no. Les nostres institucions, votades per aquest país d’una manera majoritària, impulsen una proposta política amb l’estat en contra i amb totes les implicacions judicials que això té. I això fa que estiguem a punt de viure un dels moments més complicats de la història política espanyola. La nostra obligació serà explicar-ho tan bé com sapiguem. —Què podeu aprendre de Jordi Basté? —Tot. Puc aprendre molt de tothom. Al món de la ràdio hi ha persones que fa un munt d’anys que fan aquest ofici molt millor que jo. I no aspiro a comparar-me amb en Jordi, ni de bon tros. En Jordi és una persona amb una capacitat comunicativa brutal. Amb una capacitat d’espontaneïtat molt empàtica. I té un nas per a flairar allò que serà comentat mentre es fa el cafè envejable. A mi em pot el sentit de la responsabilitat, de valorar les coses d’una altra manera. Si jo intentés imitar en Jordi, m’equivocaria molt. No tinc les seves qualitats ni les seves aptituds. No pretenc ser ningú més que qui sóc. —Però heu de competir… —Quan l’empresa consideri que ja he estat prou útil, decidiran canviar i buscar algú que vulgui o pugui mesurar-se millor amb en Jordi Basté. No em van venir a buscar quan era a l’Ara perquè emulés en Jordi Basté. Ens coneixien a tots dos. No havíem pas nascut ahir. Voler emular allò que funciona traint-te a tu mateix és un grandíssim error. L’error seria intentar fer les coses com les fa en Jordi. Fer la guitza als principis d’un mateix es paga car. —Us heu proposat un horitzó temporal per al lloc que ocupeu ara? Diuen que és una feina dura, aquesta. —Em sembla que la gent m’ho recorda molt perquè té ganes que plegui. —Podria haver fet la pregunta d’una altra manera… —Ha, ha, ha! Faig broma. La vida m’ha ensenyat a no fer gaires plans. Tots els plans que fas surten a l’inrevés. Hi ha gent que planifica molt la seva vida. ‘D’aquí a uns anys faré allò i faré això’, diuen. De vegades, els surt bé. Però les decisions mai no les pren un tot sol. Hi ha molts factors externs que acaben decantant les decisions o els trajectes d’una vida. Som un intercanvi entre algú i algú altre perquè convé en un moment donat. A més, en un lloc com el meu, les decisions no sempre es prenen per raons professionals. Per tant, no faig plans. Els anys que he pensat que viuria tranquil·la, han estat els més moguts. Jo feia ‘La nit al dia‘ i em van venir a demanar que dirigís la televisió. I em va canviar la vida en dos dies. Jo era feliç, en el sentit professional més ampli. No vull dir que deixés de ser feliç. Bé, a mitges. La vida canvia per coses que són ingovernables. Quan algú creu que és l’amo d’ell mateix, és que no ha entès la complexitat de la vida. Qui sap què passarà. Qui sap què em passarà demà. La vida m’ha ensenyat a no fer plans. —Per què no teniu compte de Twitter? —Públic? —En teniu d’aquests amb pseudònim? —Sí, perquè jo m’informo a les xarxes. Estic tot el dia connectada a Twitter. Però no en faig cap ús particular. Perquè ja tinc el meu espai públic. No em puc passar la vida compartint debats. La meva vida ja és prou pública. Però m’informo i estic al cas de les coses que s’hi diuen. Hi ha un cert ús de Twitter que em sembla molt endogàmic, que normalment és gent que cerca combat. El combat no sempre aporta contingut i sovint afavoreix els malentesos i lluites que ens perjudiquen en l’àmbit relacional. —Si t’ho prens a la valenta, pot ser un lloc dur. —He vist molta gent deixar Twitter. Jo el faig servir cada mitja hora. Hi sóc, però em sembla que m’aporta més no ser-hi amb perfil propi. Hi ha persones a qui agrada insultar-nos, a la gent que tenim una projecció pública. No vull que els meus germans, la meva família i els meus amics estiguin patint per tot això. Quan em fan mal en públic, la meva mare pateix. I el meu pare també. Ja pateixen prou. Al principi de l’entrevista em demanàveu per la influència. I és això. Passar el dia dient la teva. Opinant. Això no em governa. —Teniu algun consell per als periodistes joves? —Que no es converteixin en una marca i que no perdin el sentit de l’autocrítica. Això és bàsic per al nostre ofici. La pressió del mitjà perquè ens convertim en marques és molt forta. Les empreses volen que ens convertim en marques per a vendre. Si no ets atractiu o no t’exposes prou, ja no tens valor. Recomano no convertir-se en una marca, ser autocrítics i no oblidar que no servim les empreses per a les quals treballem, sinó la societat que ens escolta i llegeix. I la gent que ens escolta i ens llegeix no té la mateixa agenda que els sectors influents de la nostra societat.

Summary: Mònica Terribas: ‘Si no et pressionen, és que no existeixes’


El capità de l’equip d’handbol del FC Barcelona, Víctor Tomàs, ha criticat avui el judici contra el procés. En un piulet, Tomàs s’ha fet ressò del fet que l’ex-secretari d’estat de seguretat José Antonio Nieto hagi negat que hi hagués càrregues policíaques l’1-O. ‘S’ha acabat el judici, senyoria’, ha afegit, amb l’etiqueta #JudiciAlaDemocràcia. Fiscal: ¿Hubo cargas policiales? J.A Nieto: NO. Se acabó el juicio señoría.#JudiciaAlaDemocracia — Victor Tomas (@VictorTomas8) March 4, 2019 Tomàs és el segon esportista del Barça que es posiciona en contra del judici, després de les declaracions del futbolista Gerard Piqué la setmana passada, tant dimecres com dissabte. El capità del Girona FC, Àlex Granell, també va criticar el judici fa dues setmanes.

Summary: Víctor Tomàs, capità del Barça d’handbol, també critica el judici


Artur Mas, Joana Ortega, Irene Rigau i Francesc Homs han comparegut avui davant del Palau Robert, l’endemà de la sentència del Tribunal de Comptes espanyol que els condemna a pagar cinc milions d’euros per l’organització de la consulta del 9-N del 2014. Tots ells han denunciat la persecució política de què han estat víctimes per part de l’estat, que els ha volgut fer pagar per una suposada malversació que ja va ser descartada durant el procés judicial al Tribunal Superior de Justícia de Catalunya, que els va condemnar només per desobediència. ‘Potser es fan mal, però no ens fan por’, ha dit Mas. Hi ha un intent de destrucció personal, de repressió i de persecució, i de venjança. Per això estem decidits a seguir-nos defensant perquè el que vam fer no va ser ni cap pecat ni cap delicte. Era la nostra obligació fer-ho. Com que va sortir massa bé a ulls d’uns, aquestes són les conseqüències.’ Anàlisi: Cinc preguntes i cinc respostes sobre la sentència del Tribunal de Comptes contra Mas, Ortega, Homs i Rigau

Summary: Mas, Ortega, Rigau i Homs: ‘Hi ha un intent de destrucció personal’


La vice-presidenta del PDECat, Míriam Nogueras, ha explicat en una entrevista a ‘El Suplement’ de Catalunya Ràdio que la seva formació no retirarà els seus diputats al congrés espanyol com a resposta a les peticions de penes de la fiscalia i l’advocacia de l’estat en el procés contra els líders independentistes. Nogueras ha detallat que continuaran amb els escons i que decidiran l’estratègia aquesta setmana amb el president de la Generalitat, Quim Torra. La vice-presidenta del PDECat ha argumentat que no volen perdre un altaveu de defensa de les posicions de l’independentisme. Preguntada per la possibilitat que el PP pugui tornar a governar, ha assegurat que ‘el PSOE i el PSC són més venjatius que el PP’ perquè en el judici pel procés l’advocacia de l’estat els va acusar de malversació quan governava Mariano Rajoy i ara, sota el mandat del PSOE, ha afegit sedició. La vice-presidenta del PDECat ha defensat que els diputats de la seva formació han de ser al congrés per tenir un ‘altaveu de defensa de les posicions de l’independentisme’. ‘Que escoltin bé el “no passaran”, que se’ls ha acabat el crèdit’, ha afegit. Nogueras ha afegit que ‘governi el PP o el PSOE, aquesta farsa la governen tots, amb un llenguatge més bonic o menys, amb més o menys agressivitat’. Davant d’això, la diputada del PDeCAT ha considerat ‘que han de deixar clar que l’estat espanyol, sigui el PP o el PSOE, ha sobrepassat totes les línies vermelles’ i ha subratllat que no són al Congrés per ‘facilitar governs indignes’. ‘Aquest no és un judici normal, és una farsa’, ha conclòs.

Summary: El PDECat no retirarà els seus diputats del congrés espanyol com a resposta a les peticions de penes


Alfred Bosch, fins ara candidat d’ERC a la batllia de Barcelona, pot anunciar avui que serà substituït pel conseller d’Acció Exterior, Ernest Maragall. Segons informacions no confirmades però tampoc no negades a periodistes de VilaWeb, pot ser que Bosch intercanviï el càrrec amb Maragall i, doncs, sigui el nou conseller d’Acció Exterior, si ho accepta el president Quim Torra. VilaWeb no ha pogut confirmar la renúncia de Bosch ni la candidatura de Maragall. Fonts d’ERC sí que han dit que avui hi hauria una assemblea de la formació. Segons que ha pogut saber VilaWeb, Bosch aclarirà els fets abans d’aquesta assemblea en una declaració pública. Alfred Bosch va ser escollit el 10 de març cap de llista d’ERC a Barcelona. Va obtenir el 87% dels vots com a únic candidat a les primàries de la federació de Barcelona, en les quals va participar el 15% de la militància.

Summary: Ernest Maragall i Alfred Bosch podrien intercanviar els càrrecs