Elisenda Paluzie, la nova presidenta de l’ANC, explica d’una manera gràfica com veu el camí cap a la independència després del 28 d’octubre. Per fer-ho no parla de governs efectius o no-efectius, ni de paraules plenes de sentits difosos o complexos. No. Directament agafa la metàfora, que ja va fer servir Ibarretxe. Una metàfora senzilla però eloqüent en un país amb tanta afecció a l’alpinisme. No s’ha fet el cim, però som en un camp base més amunt. No podem retrocedir. Cal crear oportunitats i saber-les aprofitar per poder assaltar l’Everest. Ho diu així de clar. La figura literària, no amaga dobles sentits. Durant tota l’entrevista descabdella, amb un missatge constant i planer, temes claus per entendre el present i el futur. Reivindica el dret a ser crítics sense ofendre, com a mostra de salut democràtica, tot i la repressió. Afronta de cara la no estratègia compartida del nou govern de la Generalitat. —Què pot tenir de positiu el canvi de govern espanyol? —Internacionalment, es veu que ha caigut el president i el govern espanyols que han reprimit el dret d’autodeterminació de Catalunya, amb violència policíaca, i han fet un ús esbiaixat de la justícia. És un missatge nítid que ha arribat a tot el món. —I de negatiu? —Doncs que qui accedeix al govern ha estat còmplice actiu de tota aquesta política —Hi ha res que us inquieti d’aquest nou escenari espanyol? —Això que m’inquieta és com hi reaccionarà la majoria independentista del govern de la Generalitat. Que una falsa imatge de distensió els faci retrocedir i acceptar un diàleg polític en què es renunciï al dret d’autodeterminació del poble de Catalunya. —I de les expectatives que comencen a circular, desprès de la caiguda de Rajoy, què en penseu? —Crec que el procés judicial ja no està en mans del govern espanyol, que és qui el va iniciar, sinó dels jutges del Suprem espanyol, qui tenen la seva pròpia dinàmica. De concessions polítiques, no en podem esperar cap d’important més enllà d’una menor agressivitat verbal. El PSOE estarà totalment condicionat per una oposició de PP i Cs, que competiran en espanyolisme. —Vàreu entrar com a presidenta de l’ANC demanant amb claredat la restitució del govern legítim, però això no ha passat… —Aquests dos mesos totes les peces han anat caient fins al punt que al final tenim un govern en el qual hi ha zero membres del govern Puigdemont. És evident que hi ha hagut molts obstacles de l’estat espanyol, però també és cert que en el cas del nomenament dels consellers eren ells qui estava totalment en fals. No hi havia cap limitació sobre si es podia fer i, en canvi, no s’ha fet. Si s’hagués saltat el mur per aquest tram més baix, probablement no hauria passat res greu i almenys s’hauria donat un senyal de resistència. —Per què creieu que no s’ha fet? —Al final han decidit que no volen arriscar més imputacions de cap mena. Esquerra ho va deixar clar i nítid des del principi. Junts per Catalunya han fet veure que no, que estaven disposats a plantejar torcebraços, com a mínim en l’ordre simbòlic, però el resultat ha estat el mateix. —Aquesta situació perjudica el moviment independentista? —Hem tingut un període 2012-2017 en el qual l’agenda política dels partits ha estat centrada en el dret a l’autodeterminació, el referèndum i la independència. Tot per mitjans democràtics i pacífics. Aquesta etapa s’acaba l’any 2017. No hem aconseguit fer el cim i, per tant, s’ha clos amb una relativa derrota. —Heu dit ‘derrota’? —Haver fet el referèndum d’autodeterminació del 1r d’octubre va ser una victòria i no haver-ne aplicat els resultats és una derrota. Si no hem aconseguit l’objectiu, és que hi ha una batalla que no hem guanyat. No hem fet el cim. Tot allò que va passar a l’octubre ja ho sabem: es va declarar una independència sense creure-hi i sense fer-la efectiva. Ara no hi ha estratègia comuna entre els partits independentistes per com aconseguir-la. Estan d’acord a mantenir el govern de la Generalitat a qualsevol preu i per això no estan disposats a acceptar unes eleccions. Una cosa lògica hauria estat dir ‘si no podem complir el programa electoral, ens presentem a les eleccions amb unes altres propostes’. Però això seria molt utòpic. Tampoc crec que hagin analitzat bé els elements que van fallar a l’octubre. Encara s’hi perceben retrets mutus per la gestió del referèndum i sobretot pel post-referèndum. —Són símptomes de debilitat? —És una constatació. També és lògic que després de la repressió política que hi ha hagut no hagin pogut pensar com refer l’estratègia. Encara s’acaben de llepar les ferides, ara. La part positiva que hi veig és que quan la refem partirem d’un camp base superior, més alt, per intentar el cim. Ara tenim molts més elements positius per a abordar el segon intent. —Què li diríeu, al vice-president Oriol Junqueras? —Allò mateix que li vaig dir el dia que vam fer el primer acte a la Universitat Autònoma, organitzat pels seus companys, que sempre li haurem d’estar agraïts perquè va ser el màxim responsable de la Generalitat del referèndum d’autodeterminació del 1r d’octubre. I va fer possible que aquest poble exercís el dret d’autodeterminació i mostrés tota la seva força i valors democràtics. —I amb vista al futur? —Que és evident i tots som conscients que no hem estat prou forts i ens hem de replantejar com escalem l’Everest des d’aquest nou camp base en què som ara. Però també hem d’anar amb compte a no fer passes enrere en el discurs. Hi ha coses que hem assolit i no cal tornar al camp base anterior. Hem de partir d’on som ara. —A què feu referència? —Doncs que ha dit que ara cal governar per evidenciar els límits de l’autonomia des del govern de la Generalitat. Això ja ho hem evidenciat. També és veritat que comparteixo la preocupació de Junqueras per la fractura social i el suport que han tingut les posicions tan agressives de Ciudadanos a Catalunya. Però, d’alguna manera, crec que no s’ha de canviar el nostre discurs, sinó intentar trobar la manera de treure la por a una part d’aquest 43% de persones que han votat el bloc del 155. Estic segura que van votar amb aquesta por i que no comparteixen la repressió política. Si pogués parlar amb l’Oriol segurament ens posaríem d’acord. — …i al president Carles Puigdemont? —Amb ell, sí que hi he pogut parlar. Va ser a Berlín i vaig intentar convèncer-lo que es mantingués i defensés la investidura encara que la conseqüència fos acabar amb eleccions. Tot i que em va dir que compartia l’anàlisi, no me’n vaig sortir. Amb vista al futur, crec que és un actiu importantíssim en aquest escenari de màxima internalització del conflicte. —…i al president Quim Torra? —Com que té molt sentit de l’humor i és molt irònic, li faré una broma que segur que entendrà: ‘Què la piulada que vam fer l’Assemblea quan va nomenar consellers i conselleres que no eren ni a l’exili ni a presó, segurament seria la mateixa que ell hauria fet, fa uns mesos, quan no era en política activa’. Ell entén quina és la posició de l’Assemblea més que ningú. Més endavant espero que malgrat les limitacions amb què es trobarà ens pugui fer avançar en algun àmbit. —Quines han de ser les prioritats? —Hauríem de tornar a mirar tot allò que teníem llest a l’octubre. Saber com ho tenim i tornar-ho a refer. Entendré que es faci discretament. En allò que havíem avançat, cal recuperar la feina. —Aquests dies heu dit que hi havia poca coherència. Per què passa això que es pugui dir avui una cosa i demà una altra amb tanta facilitat? —La situació de repressió fa que hi pugui haver més justificació per la incoherència i, això, d’alguna manera, relaxa una mica. Tothom és més comprensiu i això ens condiciona a l’hora de ser crítics. Si ets crític, de seguida salta tothom dient que no estàs encausada. Hem de procurar de no caure-hi. —No estàvem preparats per a tanta repressió, però després de set mesos encara no ho estem? —La societat catalana no estava preparada per a la repressió política. Però com que no s’atura ni s’aturarà hem d’aprendre a conviure-hi. Ara comencen a enviar cartes als set-cents alcaldes i probablement tenen l’objectiu d’inhabilitar-los, hi ha també detencions a molta gent per haver participat en accions. La repressió no solament tocarà els dirigents polítics sinó que tocarà tothom. Hem d’intentar que no ens condicioni fins al punt de ser menys lliures, fins i tot internament i entre nosaltres. Malgrat la repressió, hem de preservar els valors democràtics fonamentals. —Potser allò més difícil és ser crítics sense prendre mal uns i altres? —Sembla que no pots criticar res perquè tenim presos. Òbviament que l’objectiu principal és treure’ls d’allà i donar-los tot el suport material i moral que necessitin. L’Assemblea fa una constant mobilització per fer efectiu aquest suport. Però si algú és president d’un partit polític, encara que sigui pres ha de poder ser objecte d’una crítica política. —La unitat pot facilitar les coses? —De la unitat, no n’hem de fer un tòtem que impedeixi la crítica o qualsevol dissensió. És lògic que els diferents actors vegin en algun moment les coses de diferent manera. Això ha de poder ser. De la mateixa manera que és evident que entre tots haurem de trobar la solució per avançar. La unitat té moltes cares. Es pot estar unit externament però després haver-hi dissensions internes o es pot visualitzar més la diversitat. Cada cop que sabem coses de l’octubre veiem que de cara en fora hi havia una estratègia unitària i en canvi hi havia unes dissensions internes molt bèsties. Per tant, la unitat no és un objectiu en si mateixa. —Ara mateix hi ha divergència entre els partits del govern i l’ANC? —Bé, ja ho anirem veient… Potser ara sembla que és així però els partits s’aniran trobant amb circumstàncies que faran que canviïn i vegin que les limitacions s’han de saltar d’alguna manera. El problema no és l’ANC versus PDECat, Esquerra i Junts per Catalunya, sinó que els qui governaran junts tampoc no tenen una estratègia compartida. Mentre l’estratègia no sigui clara, tinguem una mica de paciència. És possible que això que passi externament acabi fent que la trobin o els forci a tenir-la. —Veig que no us desanimeu… —Això és una constatació d’una realitat. La situació és aquesta, a veure com tornem a trobar un catalitzador per emprendre la marxa. Això ja ha passat en més moments. Entre el 2016 i el 2017 n’hi va haver molts d’incertesa, al final es va introduir el referèndum i tothom va anar junt amb aquell instrument. Ara no sabem gaire com avançar, però és gràcies a aquesta situació que entre tots hem d’intentar crear aquesta oportunitat…. —Rebeu crítiques dures pel posicionament de l’ANC, que sovint tendeixen a la caricatura… —Totes aquestes crítiques les veig amb molta perspectiva, jo vaig començar amb una campanya que es deia ‘Economistes pel no’, l’any 2006, per explicar l’engany que havia estat el finançament de l’estatut. Llavors ja se’ns feien aquestes crítiques i el temps ens va donar la raó. També va passar quan vam començar les consultes populars a Arenys de Munt per a votar sobre la independència o amb la manifestació del 2012. Moltes d’aquestes persones que ara critiquen l’ANC ja ens deien això mateix aquella època. Aleshores no ens deien hiperventilats, ens deien ‘els freakies de les consultes’ i també que érem uns impacients. Però si ho analitzes bé, tot aquell apoderament de la gent, posar el dret d’autodeterminació al centre, ve de tot allò que s’havia fet abans. Jo m’ho prenc amb tranquil·litat. En aquest país sempre calen unes avantguardes i una gent que estiri del carro. És el que ens ha fet avançar. —En aquesta situació, quin és el paper de l’Assemblea? —L’Assemblea ha de tenir la societat mobilitzada i amb capacitat de reacció per quan passin coses que no ens agradin. Hem de mantenir viva la mobilització per tensar l’agenda política i els partits polítics, tal com l’ANC va fer al principi. Hem de recordar que moltes vegades les manifestacions apel·laven al govern de la Generalitat. També hem de ser en el front internacional, on hem d’aprofitar la xarxa d’ANC que tenim a tot al món i que té molta capil·laritat. Ara que el Diplocat no existeix, fem molta feina. Hi ha un tercer aspecte que volem treballar molt, que és l’apoderament ciutadà. —Què voleu dir? —A l’octubre ens van fallar coses que la societat civil i l’ANC podem ajudar a enfortir perquè quan torni a haver-hi una oportunitat per a la independència ens trobi més forts. Hem creat una comissió que es diu ‘Fem república’ que vol afavorir una economia i models d’empresa alternatius que no estiguin tan subjectes a les pressions polítiques. Pot ser una manera d’afeblir els oligopolis energètics dels sectors regulats que han jugat un paper molt proper al poder espanyol. S’han obert els ulls i s’ha vist que en un procés d’alliberament nacional no es podia ser tan ingenu i que s’ha d’actuar amb més intel·ligència política i sense tantes manies. —Què més es pot fer ? —La societat civil s’ha de plantejar com és que entitats com el Col·legi d’advocats, sota una aparent equidistància, van estar pressionant perquè no es fes la declaració de la independència. En canvi, després no els hem sentit demanar que s’aixequés el 155. Aquest n’és el cas més obvi, però n’hi ha més i la gent s’ha adonat que cal que moltes institucions com aquesta tinguin juntes que respectin el dret d’autodeterminació del poble de Catalunya. Ara, hi ha diversos casos, que denoten un canvi. Un cas és l’èxit obtingut a les eleccions al claustre de la UB . També ara s’està preparant una candidatura sobiranista, amb un contingut de canvi, que es presenta a les eleccions al Col·legi de Psicolegs. —Com a economista, què penseu de la tercera via que ara torna a presentar el Cercle d’Economia? —Sempre l’han defensada. No és cap novetat, això que diuen…Però, de tota manera, després de tot plegat, no estem parlant ja de reformes del sistema del finançament sinó de drets, de llibertat, de dret a l’autodeterminació, de dignitat i de la voluntat de fer una república en què no pugui passar això que ens han passat els darrers mesos a Catalunya. —Hi ha el perill que la resistència es bloqui posant llaços, creus… —Quan et volen limitar la llibertat d’expressió és lògic que la gent reaccioni i digui ‘doncs et trobaràs amb groc a tot arreu’. És una cosa lògica, no cal sobredimensionar-la i, alhora, òbviament, no ens podem aturar aquí. Hem de mobilitzar la gent d’una manera propositiva i política com més ràpidament millor. —Cal crear el Consell de la República? —Pot ser una oportunitat en aquesta estratègia de la internacionalització. S’ha de saber aprofitar bé. És un dels compromisos que hi ha, el tema és veure si se li podrà donar màxima rellevància institucional atesa aquesta voluntat que tenen de no desobeir i mantenir-se en els marges estrets de la llei que hi ha. —Seria important que Marta Rovira i Anna Gabriel hi fossin? —Sí, perquè implicaria que la secretaria general d’ERC hi seria i una dirigent destacada de la CUP també. Hi serien en un altre front internacional com és Suïssa, perquè allà hi ha la seu de Nacions Unides i s’hi poden fer força coses.

Summary: Elisenda Paluzie: ‘Ara tenim molts més elements positius per a abordar el segon intent’


La fiscalia ha presentat un escrit d‘oposició a l’aplicació de l’article 100.2 a Raül Romeva per treballar, en la línia del que està fent amb els altres presos polítics. El ministeri públic insisteix a parlar de ‘segon grau i mig’ i diu que Romeva ‘no assumeix el caràcter delictiu de la seva conducta’. També es queixa que no ha fet cap tractament, i considera que treballar en una entitat de cooperació entre Catalunya i Bòsnia no aportarà cap efecte en aquest sentit. És més, la fiscalia aprecia ‘certa similitud’ entre la feina que farà i la que feia com a conseller, ‘el que no li va impedir cometre el delicte’. ‘No només no existeix relació entre el delicte comès i la realització d’activitat laboral, sinó que els hàbits laborals no són una carència que s’hagi de treballar en l’intern’, ha afegit. A més, la fiscalia afirma que tampoc és precís aconseguir la reinserció social de Romeva, perquè està ‘plenament insertat en la societat’.

Summary: La fiscalia s’oposa també al 100.2 de Romeva i veu similituds entre la feina que farà i la que tenia com a conseller


Els quatre fiscals del Tribunal Suprem espanyol que dirigiran l’acusació pública contra el govern català no sembla pas que vulguin afluixar. En defensa de la unitat d’Espanya, volen mantenir el delicte de rebel·lió contra els presos i exiliats polítics catalans: Carles Puigdemont, Oriol Junqueras, Joaquim Forn, Jordi Sànchez, Jordi Cuixart, Marta Rovira, Jordi Turull, Raül Romeva, Carme Forcadell, Toni Comín, Dolors Bassa, Clara Ponsatí i Josep Rull. Defensen que el primer d’octubre i els dies previs va haver-hi ‘una insurrecció violenta a Catalunya que va fer perillar l’ordre constitucional’. Per tant, als polítics catalans els pertocarien unes penes de presó de quinze anys a vint-i-cinc. Els quatre fiscals, segons que publicava El País aquest cap de setmana, mantenen un criteri unànime i no han rebut cap instrucció contrària de la nova fiscal general de l’estat espanyol, María José Segarra. Entre els quatre fiscals, Javier Zaragoza i Fidel Cadena ja actuaven en representació de l’estat durant la instrucció dels polítics catalans processats. Tots han mantingut una posició molt dura en la petició de la presó preventiva. Únicament en el cas de Joaquim Forn van demanar la llibertat sota fiança una vegada. Però no va ser per decisió pròpia, sinó que van actuar per ‘imperatiu legal’, tal com van explicar a la vista, fet que va palesar les diferències entre el fiscal general de l’estat de llavors, Javier Sánchez Melgar, i els fiscals de Suprem. La fiscalia presentarà l’escrit d’acusació provisional davant la sala penal del Suprem aquests dies vinents i mantindrà el mateix to que en la querella que va obrir el procediment. Qui són, però, els quatre fiscals que volen descarregar tota la duresa de l’estat espanyol contra l’independentisme? Javier Zaragoza. Coordina de fa poc més d’un any els afers de terrorisme de la fiscalia general de l’estat espanyol. Va ser fiscal en cap de l’Audiència espanyola durant una dècada llarga, del 2006 al 2017, fins que Jesús Alonso el va substituir. De l’entorn del PSOE, el fiscal va arribar a l’audiència de bracet de Cándido Conde-Pumpido. Va començar fort, perquè la seva arribada a l’Audiència va coincidir amb el final de la investigació judicial de l’11-M, el maig del 2006. En la conversa dels subscriptors de VilaWeb amb els advocats dels exiliats Gonzalo Boye i Jaume Alonso-Cuevillas, Boye va encarregar-se de recordar el paper de Zaragoza en aquell moment: ‘El jutge Garzón, juntament amb el fiscal Zaragoza, van crear el concepte “tot és ETA”. Ara estem en el “tot és el procés”‘, va dir. Membre de la Unió Progressista de Fiscals, Zaragoza va començar la carrera com a fiscal el 1982. Ha estat també fiscal de l’audiència provincial de Sant Sebastià i tinent fiscal de la fiscalia antidroga, en què va intervenir en operacions com ara la famosa operació Nécora, en què l’estat espanyol –per primera vegada– va actuar contra el narcotràfic, amb el jutge Baltasar Garzón. Més tard s’hi va enfrontar, quan s’oposà aferrissadament a la investigació contra els crims del franquisme, encapçalada per Garzón. Aquella batalla va ser l’inici de les acusacions judicials contra Garzón per prevaricació que van impulsar Manos Limpias i la Falange. Zaragoza va presentar recurs contra l’admissió a tràmit de la querella que havia de permetre la investigació dels crims del franquisme. En la seva trajectòria també hi ha episodis especialment polèmics, com ara quan va presentar una querella per injúries al rei espanyol contra tres periodistes que havien publicat un article als diaris bascs Deia i Gara amb una vinyeta satírica anomenada ‘Les tribulacions de l’ós Iogui‘. En la il·lustració, hi apareixia el rei Juan Carlos caçant un ós. Era una referència a les informacions que el monarca espanyol, a Rússia, havia caçat un ós que havia estat embriagat amb vodka amb mel perquè fos de més bon caçar. Els periodistes van ser absolts, però el cas va donar embranzida a la trajectòria de Zaragoza en la persecució de comentaris, articles i il·lustracions a la xarxa i als mitjans. Jaime Moreno. Afí al PP. Va assessorar el govern de Mariano Rajoy el 2013, quan Alberto Ruíz Gallardón era ministre de Justícia. Va rebre una de les Grans Creus de l’Ordre de San Raimundo de Peñafort que el govern espanyol lliurà als qui havien elaborat el text de la llei d’enjudiciament criminal. Juntament amb Moreno, van ser condecorats, entre més, Juan Damián Moreno, jurista i també assessor del PP; Carlos Lesmes, president del CGPJ i del Suprem; i Manuel Marchena, president de la sala penal del Suprem. El fiscal Jaime Moreno en el judici a Francesc Homs al Tribunal Suprem. La seva vinculació amb el PP es va fer evident quan el 4 d’octubre de 2010 va ser ponent d’unes jornades organitzades per la Fundació per a l’Anàlisi i els Estudis Socials (FAES) presidida per José María Aznar i que, en aquell moment, encara tenia vinculació amb el partit. Moreno va començar la carrera de fiscal l’any 1984 destinat a Avilés, a Astúries, i d’allà va ser traslladat a la fiscalia provincial de Madrid. El 1994 va entrar a la Secretaria Tècnica General de l’estat. El 2003 va ascendir a fiscal del Suprem, càrrec que manté. També va ser, durant el govern de Mariano Rajoy, fiscal en cap de la Secretaria Tècnica General de l’estat. Va ser qui va interrogar l’ex-conseller de la presidència de la Generalitat Francesc Homs en el judici pel 9-N, quan fiscal i acusat van tenir un combat dialèctic d’una certa tensió. També ha intervingut en casos coneguts, com el cas Faisán, en què policies espanyols van ser acusats de delació a ETA; i, juntament amb Zaragoza, va intervenir en el cas de l’11-M. En una entrevista a La Opinión A Coruña va negar que el govern del PP pressionés la fiscalia: ‘Li sembla que estem polititzats, si s’han instruït i han arribat a judici casos com el de la trama Gürtel o les targetes black? Creu que és tan fàcil de trucar al fiscal general i dir-li: “No acusis”?’, deia en l’entrevista. Consuelo Madrigal. És l’única dona del grup i va ser la primera dona fiscal general de l’estat espanyol. El fet de ser una dona en un sector molt masculinitzat no l’ha feta moure de les posicions conservadores. El 2008 va ser una de les signants del manifest ‘Dones davant l’avortament’, fet públic durant el govern de José Rodríguez Zapatero i molt crític amb l’avortament lliure i universal. ‘L’avortament, tal com el coneix la nostra societat, és la falsa solució del segle XX als problemes reals de la dona. El segle XXI exigeix solucions solidàries i respectuoses amb la vida’, diu el manifest. Arrenglerada amb els sectors conservadors del gremi i acostada al PP, el seu to ha estat sempre contundent i dur contra el procés i els polítics catalans. En el discurs d’obertura de l’any judicial del 2016 deia: ‘En un escenari polític i social incert com el que vivim i enfront del desafiament a l’estat de dret i el total menyspreu a l’ordenament constitucional que plantegen els sectors independentistes, convé mantenir la integritat de la consciència intel·lectual, tal com ha fet el Tribunal Constitucional en la sentència de 2 de desembre de 2015’, quan va anul·lar la declaració del 9-N. I afegia: ‘No hi ha legitimitat fora de la que es fonamenta en la constitució’. Unes declaracions que Neus Munté va qualificar de ‘terminologia de combat’ i a les quals VilaWeb va dedicar l’editorial de l’endemà. Madrigal, en el jurament com a nova fiscal general de l’estat espanyol, el 2016. El febrer del 2017, Madrigal va ser substituïda per José Manuel Maza. De primer hom va dir que el govern del PP volia algú encara més bel·ligerant contra el procés català. Però sembla que Madrigal no es va avenir a totes les designacions suggerides per l’executiu en les direccions d’anticorrupció i de l’Audiència espanyola, segons diverses informacions. Madrigal i Fidel Cadena van ser els representants de la fiscalia en el procés de la sala penal del Suprem contra la presidenta del Parlament de Catalunya, Carme Forcadell, i els cinc membres de la mesa que van permetre la tramitació de les lleis de desconnexió i la votació del 27-O. Fidel Cadena. En la carrera fiscal ha passat per Girona, Bilbao i Osca. Durant disset anys va estar-se a la fiscalia del Tribunal Superior de Justícia d’Aragó. El 2007 va ser nomenat fiscal de la sala segona del Suprem. El 2013 va ser nomenat membre del Comitè de Bioètica pel ministre de Justícia, Alberto Ruiz-Gallardón, quan el PP va aprovar la polèmica reforma de la llei de l’avortament. A Catalunya el seu nom ha sonat darrerament en el cas sobre les obres de Sixena. Ell va ser qui va demanar d’obrir una causa penal per a investigar les presumptes responsabilitats dels dos darrers consellers de Cultura de la Generalitat, Santi Vila i Lluís Puig. Segons Cadena, tots dos van incórrer en presumptes delictes de desobediència per haver rebutjat en diverses ocasions la devolució de les peces ordenades per un jutge d’Osca.

Summary: Els quatre fiscals que prometen revenja contra l’independentisme


El Ministeri d’Interior espanyol enviarà a Catalunya els 521 policies espanyols que han obtingut més mala nota a les oposicions. Segons que explica El País, hi havia mig miler de places vacants que s’havien de cobrir, però els agents amb més bones puntuacions han elegit destinacions diferents. En total van aprovar les oposicions 2.600 aspirants. D’aquests, en seran destinats al Principat 521 dels 560 amb més mala nota. Per l’altra banda, entre els 500 agents amb més bona nota, només 8 han triat Catalunya. Fonts de la policia espanyola que esmenta el diari ho atribueixen al procés d’independència, al Primer d’Octubre i a la ‘situació social’ que se’n deriva. No és pas un fenomen nou. L’any passat, del mig miler de places ofertes només se’n van poder cobrir una vintena. A més, d’agents nascuts a Catalunya n’hi ha molt pocs. La majoria de catalans que volen ser policies opten pels Mossos d’Esquadra o els cossos de policia local, cosa que atribueixen al fet que les condicions laborals són més bones.

Summary: Els 521 policies espanyols amb més mala nota a les oposicions seran enviats a Catalunya


Entre el 25% i el 30% dels aliments que es produeixen acaba a les escombraries. És una de les moltes dades que aporta l‘informe de l’ONU sobre la relació entre la producció d’aliments i el canvi climàtic publicat la setmana passada. Malgrat que la recomanació de reduir el consum de carn en va ser l’aspecte més polèmic, els científics també alerten que frenar el malbaratament alimentari és indispensable per a combatre l’escalfament mundial, perquè alliberaria terres cultivables, s’emetrien menys gasos d’efecte hivernacle –conseqüència d’aquesta producció d’aliments– i no es malgastarien recursos com ara l’aigua. De fet, els aliments que es llencen són responsables d’entre el 8% i el 10% de les emissions de gasos d’efecte hivernacle produïdes per l’ésser humà. Això no és tot. L’informe també calcula que l’increment de la població mundial farà que el preu dels cereals augmenti d’un 7,6% el 2050, que alhora conduirà a una pujada general dels preus dels aliments i a un perill d’inseguretat alimentària i fam. A més, l’augment de la població conduirà a incrementar encara més la superfície agrícola. Per què el consum de carn té relació amb el canvi climàtic? Tres claus per a entendre l’alerta de l’ONU Malgrat que el malbaratament alimentari de supermercats, restaurants i establiments és enorme, l’Associació de Fabricants i Distribuïdors calcula que les cases són les responsables del 42%. Impedir que això passi als supermercats és, en gran part, responsabilitat de l’administració. A l’estat francès, per exemple, el 2016 es va prohibir per llei que els supermercats llencessin o destruïssin menjar en bon estat que no venien i es va obligar que el donessin a associacions caritatives i bancs d’aliments. Però com a consumidors podem fer un petit canvi d’hàbits per a revertir aquestes dades, intentar consumir de manera més ètica i equilibrada i, a més, estalviar diners. 1. Fer servir aplicacions per a oferir i aconseguir menjar Els telèfons intel·ligents presten la possibilitat de posar ràpidament en contacte qui vol donar menjar amb qui vol obtenir-ne de manera gratuïta o a un preu baix. Encara que són força desconegudes, n’hi ha de molt pràctiques. Aplicacions com ara TooGoodToGo, Tapper, NTEY o WeSaveEat permeten de consultar els establiments i restaurants que són a la vora i que venen lots amb allò que els ha sobrat a un preu molt baix. Iniciatives com SoyComidaPerfecta funcionen de manera diferent: els impulsors recuperen productes en perfecte estat per al consum procedents de la indústria i els supermercats abans que siguin llançats i després els comercialitzen amb descomptes del 80%. Són productes que acabarien a la brossa per la proximitat de la data de caducitat o perquè tenen mal aspecte o alguna petita tara, explicada a l’aplicació. Algunes altres, com ara Olio o Yo no desperdicio, funcionen com a eina col·laborativa per a compartir menjar. Tothom pot anunciar-hi allò que li sobra i veure quins productes sobren als altres, contactar-hi al xat de l’aplicació i donar menjar o bé obtenir-ne de manera gratuïta. 2. Comprar només allò que cal Quan anem al supermercat, sovint acabem comprant més menjar que no necessitem, bé perquè no recordem si tenim prou quantitat d’un producte concret a casa, bé perquè pensem que no passa res si en comprem més ‘per si de cas’. Una bona manera d’evitar això és no anar-hi mai sense la llista de la compra o no acabar comprant més productes només perquè estan d’oferta. Per no deixar-se la llista a casa, és millor escriure-la en alguna aplicació mòbil, que a més es pot compartir amb els companys de pis o la família per assegurar que sempre sigui actualitzada. Planificar menús setmanals i mensuals amb les quantitats especificades també és una bona manera de no comprar ni cuinar de més. Un altre petit truc pot ser anar a comprar amb l’estómac ple. Sembla irrellevant, però diversos estudis demostren que anar-hi amb l’estómac buit comporta comprar aliments per caprici, amb més calories i més perjudicials per a la salut i, per tant, innecessaris. 3. Conservar correctament els aliments La millor manera de no llançar menjar és conservar de manera correcta els aliments perquè durin tant com sigui possible. Sembla evident, però en això sovint cometem errors de manera inconscient. Els més comuns tenen a veure amb la conservació de la fruita i la verdura. No tota s’ha de guardar a la nevera i cal conèixer quina és millor guardar-la a dins i a fora. Les pomes, les peres, les cebes, els tomàquets i els alls es conserven bé a temperatura ambient, mentre que l’enciam, els espinacs, les mongetes verdes o el bròquil s’han de guardar a la nevera. Cal saber-ho perquè, a més d’influir en el gust, hi ha aliments, com els plàtans, que es passen abans si es conserven al frigorífic. Una manera de conservar millor alguns dels aliments que vagin dins la nevera és posar-los dins una bossa amb forats. Per conservar adequadament la resta de productes convé consultar l’etiqueta, que sovint inclou instruccions. Si es tenen dubtes de si un producte es menjarà de manera imminent, sempre és millor guardar-lo al congelador. També és bona idea amb el pa –que s’endureix al cap de poques hores– i amb els plats ja preparats. 4. Aprofitar les sobres i la fruita més madura Sovint cometem l’error de llançar la fruita quan encara no s’ha passat, simplement perquè mirem l’aspecte –que sovint és enganyós– i trobem que és massa madura. És veritat que ens pot semblar desagradable de menjar una fruita molt madura, però hi ha la possibilitat d’aprofitar-la fent-ne batuts, pastissos, compotes, melmelades o triturar-la i mesclar-la amb cereals com la civada, una alternativa per a esmorzar o berenar. Igualment, les verdures que comencen a fer-se malbé es poden aprofitar per fer una sopa o un puré o i dels tomàquets madurs es pot fer una salsa per a acompanyar. Un altre mal hàbit que ens fa malbaratar menjar és llençar les sobres d’algun envàs o plat quan n’hi ha poc. Encara que ens pugui semblar que no es pot aprofitar, sempre és bona idea de guardar-ho per acompanyar algun altre plat. A les amanides, per exemple, s’hi poden afegir aliments de tota mena, siguin dolços o salats. Si ens sobren quantitats més grans de productes com la carn, també podem aprofitar-les per fer croquetes, canelons o guisats. Fins i tot el pa, que quan s’endureix sovint es llença, es pot ratllar o fer-ne torrades i torradetes de santa Teresa. També se’n pot posar a la sopa de ceba o d’all. 5. Calcular bé les quantitats Calcular bé les quantitats de què es cuina és una de les maneres més útils de no llençar menjar. Així, en compte de cuinar ‘a ull’ o fer-ne de més pensant que ‘millor que sobri que no pas que en falti’, és millor informar-se de quina quantitat de cada producte correspon a una ració abans de cuinar-lo. De la mateixa manera, també és bona idea servir petites quantitats d’aliment al plat, per assegurar que no les barrejarem amb salses o condiments que al final no ens acabarem menjant. Si el producte ja s’ha barrejat amb la salsa, l’oli, la sal o el vinagre, és més difícil de conservar, especialment si es tracta de verdures o hortalisses com l’enciam. 6. Omplir les neveres solidàries Participar en les iniciatives de donació aliments és una manera de lluitar contra el malbaratament alimentari i alhora ajudar les persones en situació de vulnerabilitat. Iniciatives com Nevera Solidària conviden a tothom que tingui aliments frescos o cuinats que no pugui consumir-los a dur-los a un punt on hi hagi una nevera solidària perquè algú altre els pugui aprofitar de manera gratuïta. Una altra opció és donar-los al Banc dels Aliments o a fundacions com Càritas. 7. Fer adob natural amb el menjar En cas que es tingui un hort o un jardí, l’opció més ecològica és aprofitar les sobres del menjar per fabricar compost natural que serveixi d’adob. Amb les pells de la fruita i les patates, les restes de verdura i hortalisses, les sobres de menjar sòlid, brous i potatges o els productes caducats o deteriorats es poden fer-ne i alhora és una alternativa per a reduir l’ús de les bosses de brossa de plàstic. Viure sense plàstic és possible? Vuit maneres de començar Però cal tenir en compte que no existeix un consens total en la definició de malbaratament alimentari, que varia en funció de l’organització. Mentre que algunes consideren que qualsevol aliment no dedicat a l’alimentació es malgasta, algunes altres –com la FAO– creuen que un aliment al qual s’ha donat un ús alternatiu, com el compostatge, no s’ha malgastat. 8. Organitzar i mantenir la nevera Una bona organització de la nevera és bàsica per a evitar el malbaratament alimentari. Ordenar-la de manera que els productes que han de caducar abans es posin davant evita de llançar-los. A més, cal estar atents al bon funcionament del frigorífic i fer-ne una neteja general, si més no, una vegada a l’any, desconnectant i retirant totes les safates des de l’interior. També és una bona opció la nevera amb tecnologia biofresh, que té un espai a poc més de 0 graus que permet que els aliments es conservin millor però no arriba a congelar-los. 9. Diferenciar entre data de caducitat i data de consum preferent Els consumidors sovint no diferencien entre la data de caducitat i la de consum preferent, i saber-ne les diferències és important a l’hora de no precipitar-nos a llençar el menjar. La primera s’indica en productes que es passen ràpidament i que tenen perill microbiològic, com ara la carn o el peix. En aquests casos, no es recomana d’ingerir-los passada la data de caducitat. Però no és el cas dels productes que tenen data de consum preferent, que són més estables i, encara que perdin algunes propietats, poden consumir-se passada la data en qüestió. Però en el cas dels productes caducats, hi ha algunes excepcions. Segons que informa l’OCU, productes com ara els iogurts, les begudes refrescants, els aperitius salats o les pastes seques poden consumir-se encara que s’hagin sobrepassat uns quants dies de la data de caducitat. 10. Fabricar cosmètics naturals amb els aliments Una altra manera d’aprofitar els aliments que ja no es puguin menjar és fer-los servir per a fabricar cosmètics naturals. És una alternativa ecològica que, a més, pot reduir el consum d’uns productes que solen anar envasats amb molt plàstic. Amb un alvocat molt madur es pot fer, per exemple, una mascareta per als cabells. Aquesta fruita té propietats molt hidratants i, si a més s’hi aplica calor, pot deixar els cabells amb molt bon aspecte. Per als cabells també són molt populars les mascaretes de iogurt i mel. De la mateixa manera, l’oli utilitzat es pot fer servir per a fabricar sabó casolà. 11. Prendre consciència si es té un restaurant o establiment És evident que les mesures contra el malbaratament alimentari no poden anar encarades a fer prendre consciència només al consumidor. Més enllà de les normatives que puguin impulsar-se a cada país, els restaurants i establiments també poden fer molta feina. D’aquesta manera, els propietaris o treballadors dels restaurants i establiments poden impulsar mesures com ara dividir la carta per ‘talles’ –amb la quantitat que prefereixi cada client–, portar pa només en cas que en demani, donar o vendre tot allò que hagi sobrat o oferir al client d’endur-se en una carmanyola el menjar que no s’hagin acabat. 12. Practicar el freeganisme El freeganisme és el moviment anticonsumista que proposa una participació limitada en l’economia convencional, un consum de recursos mínim i que s’aprofitin millor. Una de les seves estratègies és la recol·lecció d’aliments que han estat llençats o descartats. Així, els activistes freegans en cerquen als contenidors, demanen als establiments o supermercats si es poden endur el menjar que els ha sobrat o s’esperen a la porta quan és l’hora de tancar i després agafen del contenidor el menjar que acaben de llençar, la majoria del qual vegades es troba en perfecte estat dins les bosses de plàstic. Alguns activistes d’aquest moviment també defensen d’agafar les sobres dels plats abans els establiments no les retirin i de demanar directament si és possible d’endur-se el menjar que ha sobrat.

Summary: Dotze maneres de lluitar contra el malbaratament alimentari


A la sessió d’avui del judici contra el major dels Mossos, Josep Lluís Trapero, el fiscal Miguel Ángel Carballo, que el continua interrogant sobre el paper del cos durant l’1-O, ha protagonitzat una anècdota que palesa el biaix i el prejudici amb què la fiscalia es mira la causa. Parlava d’un correu enviat pel comissari Ferran López a Trapero que tractava del sentit que podria tenir una nova instrucció de la fiscalia sobre com actuar contra el referèndum. I ha estat llavors que Carballo ha traduït l’adverbi ‘ja’ per l’exclamació ‘ha!’, de manera que ha dit: —El 25 de setembre rebeu un correu del comissari Lluís Ferran López Navarro dient-li, literalment, ‘Ha! Tenim pistes del contingut de la  5/2017′. —’Ja’. És ‘ja en tenim’. —Sí, bé, és que és el que hi ha transcrit literalment. No sé si era un ‘ha’ col·loquial. —És en català, i li’n dic la traducció: ‘Ja tenim pistes…’ EN DIRECTE: Continua la declaració del major Trapero en el judici a l’Audiència espanyola Diari d’un judici polític: El moment que Trapero va restar atònit amb els votants de l’1-O

Summary: Ridícul del fiscal Carballo per una traducció increïble del català en l’interrogatori a Trapero


El govern de la Generalitat de Catalunya ha informat avui que, sense mesures ‘més dràstiques’ com ara el tancament del Principat, el sistema sanitari ‘entrarà en estrès màxim aquest cap de setmana i podria col·lapsar la setmana vinent’. La consellera de Salut, Alba Vergés, ha previst ‘un augment brutal de casos’ de Covid-19 i, per a fer-hi front, ha demanat un confinament absolut i la col·laboració de nou personal sanitari. El govern ha fet, doncs, una crida a tres col·lectius específics perquè se sumin als serveis sanitaris. Primer, als 409 metges llicenciats més recents que estan en tràmits de ser assignats d’un centre de residència. Un cop hagi passat la crisi i ja no se’n requereixin els serveis, el procés habitual d’assignació continuarà al punt on era. En segon lloc, la crida s’estén als metges i infermers jubilats de menys de setanta anys que estiguin disposats a reincorporar-se al Servei Català de la Salut, on només l’últim any, segons Vergés, es van retirar més de mil professionals. La consellera també ha explicat que s’ha sol·licitat a les universitats que identifiquin, d’entre els estudiants de darrer any de Medicina i d’Infermeria, uns 970 i 1.700 aproximadament en cada cas, els qui estarien disposats a participar en tasques adaptades a la seva situació formativa. Salut també els enviarà una carta personalitzada sol·licitant l’ajut. #Consellera @albaverges: "Volem maximitzar la força professional 👨⚕👩⚕ en 3 àmbits: mobilitzar tots els metges titulats l’any passat, recuperar els metges jubilats, i mobilitzar els estudiants d’últim any de Medicina i Infermeria" pic.twitter.com/IeY4XKqKkw — Salut (@salutcat) March 19, 2020 Us oferim tota la informació d’última hora sobre la crisi del coronavirus 2019 El report diari sobre el coronavirus: protestes contra Felipe VI i crítiques per la centralització del material sanitari a Madrid Si l’estat espanyol confisca màscares, la gent ja s’organitza per fer-ne

Summary: Salut fa una crida als sanitaris jubilats, als pendents de plaça i a estudiants d’últim curs d’Infermeria i Medicina


Persones que s’havien concentrat al Kursaal contra la presència de Vox a Sant Sebastià, al País Basc, i simpatitzants del partit d’extrema s’han enfrontat, en alguns casos, amb baralles, a la sortida del míting que se celebrava en aquest recinte. A través de les xarxes socials s’havia realitzat una convocatòria per a protestar per la presència del partit ultra a la ciutat i, després d’una manifestació, centenars de persones s’han dirigit al Kursaal, on s’ha celebrat el míting encapçalat pel seu líder, Santiago Abascal. En acabat, l’Ertzaintza ha actuat, amb porres, contra els assistents als quals ha tractat de replegar a una cantonada de Kursaal perquè poguessin sortir els simpatitzants ultres. Ha estat aleshores quan s’han produït incidents i enfrontaments, en alguns casos, amb baralles i cops, entre els assistents al míting de la formació d’extrema dreta i els concentrats que cridaven ‘assassins, feixistes’ i que retreien l’actitud de l’Ertzaintza, que ha identificat a alguna persona.

Summary: Un míting de l’extrema dreta acaba amb enfrontaments amb manifestants antifeixistes al País Basc


El Tribunal Constitucional espanyol (TC) ja no és l’òrgan que actuava de manera unànime contra el procés. Les vulneracions dels drets del vice-president Oriol Junqueras han tornat a palesar les esquerdes dins del tribunal. El ple del TC ha refusat avui un recurs d’empara del president d’ERC contra les interlocutòries del Tribunal Suprem que li denegaven un permís per a sortir de la presó i assistir a la sessió de constitució del Parlament de Catalunya el gener del 2018. Tres magistrats del TC aplanen el camí de Junqueras a Estrasburg i en critiquen la presó preventiva Malgrat la decisió, els magistrats Juan Antonio Xio Río, Fernando Valdés i Maria Luisa Balaguer han emès tres vots particulars discrepants. Consideren que hauria estat procedent estimar el recurs i anul·lar les resolucions impugnades perquè, al seu entendre, el Suprem no va ‘ponderar’ de manera adequada que ‘en el moment en què s’acostava la sortida del centre penitenciari, el demandant ja no tenia cap càrrec executiu a la Generalitat’ i encara s’estava aplicant l’article 155. Podeu consultar la resolució dels vots particulars. Reiteració delictiva La sentència, de la qual Xiol mateix ha estat ponent, conclou que les resolucions impugnades no van vulnerar el dret de Junqueras a exercir les seves funcions representatives i assenyala que ‘els òrgans judicials han ponderat’ de manera ‘constitucionalment adequada’ la concurrència de dades ‘objectives i contestables’ que permeten fonamentar un ‘risc rellevant de reiteració delictiva’.

Summary: La violació dels drets de Junqueras continua esquerdant el TC


Ingredients: (per a quatre persones) 4 calamars grans 8 carxofes 1 llimona Per a l’arrebossat: 300 g de farina 300 dl d’aigua 1 raig de sifó 1 ou sal i una cullerada sopera d’oli 1 culleradeta de cafè de llevat Royal oli abundant per a fregir (suau) A més: 100 g de farina per a deixar-los secs Elaboració: Netegem les carxofes i les posem amb aigua i un raig de llimona. Les fem bullir uns cinc minuts. Les escorrem, les tallem en quatre trossos i les reservem. Netegem els calamars i els fem a rodanxes. Els assequem i els deixem dins d’un bol amb farina. Preparem l’arrebossat barrejant tots els ingredients: la farina amb l’aigua freda, la sal, l’oli i, al final, just abans de fregir, hi afegim un raig de sifó. Arrebossem els calamars i les carxofes: primer els enfarinem i després els passem per la pasta de l’arrebossat. En un cassó, hi posem oli abundant per a fregir. Primer fregim les carxofes. Seran rosses de seguida. Les escorrem amb paper de cuina. Després, fem igual amb els calamars. I ja podrem servir el plat.

Summary: Recepta: Calamars i carxofes arrebossades


Un grup de gent va malmetre ahir al vespre al guarniment de la plaça del Nord, al barri de Gràcia, a Barcelona, mentre cridaven ‘Això és racisme’. El carrer és guarnit per la festa major del barri. Amb el nom de ‘Reserva del Nord’, presenta una reserva d’indis americans i s’hi poden veure les tendes típica índies, entre més elements. No hi ha dret el q pateixen @avv_PlacaNord hores i hores de feinada la @festagracia @Bcn_Gracia i totes les plaçes i carrers ho coneixeu, L’incivisme no pot continuar,escridassant sense sentit, atacan sense arguments, que ahir els propis veins,amenaçats amb antelació, vam demanar pic.twitter.com/LuK3ISD1RX — Silvia Manzano 🎗✨💪 (@smanzano321) August 15, 2019 La guàrdia urbana de Barcelona va rebre un avís a les 22.30 i va acudir al lloc dels fets, on va identificar les persones que sembla que van cometre comès els danys. Dimarts ja hi havia hagut desperfectes al guarniment i els organitzadors van oferir un espai on els autors poguessin expressar per què s’havien sentit ofesos. Ho ha explicat la presidenta de la Fundació Festa Major de Gràcia, Carla Carbonell, que ha destacat el caràcter dialogant de la comissió. Carbonell ha dit que els guarniments s’havien pensat ‘amb tot el respecte del món’ i que dijous al matí es va fer una xerrada d’un membre d’una tribu indígena que ‘es va emocionar amb les fotografies’ que s’exposen. Sigui com vulgui, Carbonell ha dit que ja s’havien disculpat per si algú s’havia pogut sentir ofès. Rècord de carrers guarnits a la Festa Major de Gràcia 2019: descobriu-los ací Avui mateix ha començat la restauració de la part principal de la decoració malmesa. ‘No hi ha previsió de retirar-la. Defensem la llibertat d’expressió. En cap cas no és un atac ni un insult a ningú’, ha dit Carbonell. També ha defensat el dret dels organitzadors de fer la decoració del carrer, ‘que han preparat amb tant d’esforç’. I ha afegit: ‘No té absolutament res a veure el que es pretenia amb això que passa.’ Ha remarcat l’actitud de la comissió, ‘molt dialogant amb la gent’, i ha dit que, ara com ara, no pensen presentar cap denúncia. Avui mateix hem començat a refer el guarnit, amb l'ajuda dels veïns i les veïnes, la festa continua! pic.twitter.com/RiIFWHQHjG — AVV Plaça del Nord i carrers adjacents (Gràcia) (@avv_PlacaNord) August 16, 2019

Summary: Destrossen el guarniment de la plaça del Nord de Gràcia a crits de ‘Això és racisme!’


‘Flygskam’ (‘Vergonya de volar’) és el terme que els moviments ecologistes suecs han encunyat per a reivindicar la importància de reduir el trànsit aeri per lluitar contra el canvi climàtic. Una de les cares més conegudes d’aquest moviment és la jove activista Greta Thunberg, que diu que no viatja en avió per principis, perquè és el transport més contaminant. Aquest moviment, que s’ha internacionalitzat amb la plataforma i l’etiqueta #StayGrounded (‘Romandre a terra’) ja ha arribat als Països Catalans, on entitats ecologistes pressionen les administracions perquè no fomentin el creixement del trànsit aeri. L’exemple més recent és el cas de Barcelona. Deu anys després de la construcció de la T1 a l’aeroport, Aena és a punt de construir una nova terminal satèl·lit, una ampliació a què s’han oposat frontalment associacions ecologistes, que aquesta setmana han lliurat a la batllessa, Ada Colau, una carta que demana, entre més, que s’aturi el projecte. Colau ha obert la porta a posar-hi ‘límits’. L’aeroport de Barcelona bat al juny el seu rècord d’operacions diàries i passatgers transportats en un sol dia ‘És una infrastructura que no necessitem i que és contraproduent’, opina Jaume Osete, activista de l’entitat Rebel·lió o Extinció – XR Barcelona. ‘Si tenim una greu crisi climàtica, no podem emprendre projectes que empitjorin la situació.’ Després de l’ampliació, l’aeroport podria arribar a acollir 90 milions de passatgers anuals, unes xifres que les associacions ecologistes consideren alarmants, i no tan sols pel que fa a les conseqüències relacionades amb la contaminació. ‘Els veïns del Prat, de Gavà i de Castelldefels tenen malalties per la contaminació acústica i la contaminació química directa dels avions, és un impacte local molt greu’, explica la investigadora de l’ICTA-UAB i membre de la plataforma Stay Grounded Sara Mingorría. Segons que alerten tots dos activistes, tenint en compte que el 82% dels viatgers arriben a la ciutat en avió, aquesta ampliació també comportaria un agreujament del fenomen del turisme massiu a Barcelona. Les dades que amaguen la contaminació real dels avions Malgrat que són diverses les raons per les quals les associacions ecologistes i de veïns refusen projectes com l’ampliació de l’aeroport, la preocupació principal és la contaminació, ateses les conseqüències de la greu crisi climàtica que viu el planeta. S’acostuma a associar la crisi climàtica a l’ús dels automòbils convencionals, però els avions són el mitjà de transport més contaminant, i no tan sols només pels nivells de CO2 que emeten. Per fer-se’n una idea, Stay Grounded posa aquest exemple: que una persona agafi un vol d’anada i tornada entre Viena i les Illes Canàries comporta que es fonguin uns 4,5 m2 de gel àrtic. De totes maneres, és difícil de saber l’impacte ambiental real que genera cada passatger que agafa un avió, perquè depèn de moltes variables (l’altura de l’avió, la temperatura…) i, malgrat que algunes webs ho intenten calcular, Mingorría considera que la millor manera d’evidenciar la gran contaminació dels avions és comparar-ho amb altres transports, com ara el tren. Per cada mil quilòmetres recorreguts per passatger, un vol genera de mitjana divuit vegades més CO2 que no pas un viatge en tren. La plataforma denuncia que la majoria de dades oficials que es fan córrer en l’àmbit europeu amaguen l’impacte real que tenen els avions en l’ambient. ‘Hi ha dades que diuen que els avions només produeixen el 2% de les emissions que provoquen el canvi climàtic, però no comptabilitzen alguns gasos d’efecte hivernacle que també generen els avions, com el metà, ni la contaminació de les seves esteles’, diu Mingorría. ‘Tampoc no hi ha dades de contaminació per països. Hi ha molt d’interès a no donar informació sobre aquesta contaminació perquè la indústria de l’aviació està subvencionada.’ De fet, els ecologistes atribueixen al poder i la influència dels lobbies el fet que el sector aeri fos l’únic gran emissor que va quedar fora de l’Acord de París del 2015 per a combatre el canvi climàtic. Més enllà de l’impacte actual de la contaminació dels avions, cal tenir en compte que, si no es prenen mesures, aquesta contaminació augmentarà exponencialment els anys vinents. Segons dades de Stay Grounded, actualment hi ha 423 projectes d’aeroports nous al món, s’han planificat o construït 121 pistes, 205 extensions de pista, 262 noves terminals i 175 noves extensions de terminal. Això vol dir que la quantitat d’aeronaus i de quilòmetres volats per passatger es duplicarà els pròxims vint anys. Creixeran una mitjana d’un 4% anual i això farà augmentar les emissions de gasos d’efecte hivernacle provinents de l’aviació entre quatre i vuit vegades fins al 2050. El miratge de volar verd L’única manera de reduir l’impacte ambiental dels avions és reduir-ne l’ús. En aquest cas, no hi ha una alternativa ecològica, com passa amb els cotxes elèctrics. Malgrat que ja s’han fabricat alguns avions solars, encara som lluny que es puguin fer servir per a passatgers i càrregues. ‘Actualment, és una fantasia voler convèncer la gent que es pot volar de manera més ecològica. No hi ha una aviació verda ni existirà a curt termini’, assegura Osete. De fet, perquè les alternatives ecològiques als avions convencionals fossin factibles, hi hauria d’haver grans avenços tecnològics que passessin per sistemes d’emmagatzematge d’energia nous i de baix pes per a permetre l’electrificació d’aeronaus, per exemple. Avenços que trigaran, com a mínim, vint-i-cinc anys a aconseguir-se. La plataforma calcula que, tenint en compte que les aeronaus tenen una vida útil d’uns vint-i-cinc anys, els avions convencionals encara es faran servir, com a mínim, fins a la dècada del 2060. Una alternativa a aquests avenços tecnològics encara experimentals seria l’ús de combustibles no tan contaminants, com pot ser el bioquerosè, un agrocombustible derivat de la biomassa. Però aquestes opcions són escasses, i hi ha estudis recents que demostren que no totes són pas millors per al medi que el querosè convencional o, si de cas, la millora és força mínima. Ara per ara, doncs, l’única manera que tenen les companyies aèries de contribuir a no empitjorar la situació climàtica és reduir l’oferta. Mingorría prefereix que aquestes tecnologies que podrien implicar una manera més ecològica de volar no es desenvolupin, perquè considera que es convertiran en l’excusa perfecta per a justificar un creixement de l’aviació. ‘L’única alternativa per a reduir l’impacte és decréixer’, diu la investigadora. Una responsabilitat de les administracions Els impulsors de Stay Grounded conviden tothom a reduir, de manera individual, la compra de bitllets d’avió, però saben que això és tan sols un primer pas per a anar al fons de la qüestió i pressionar i assenyalar qui realment pot prendre mesures efectives per a revertir la situació: les administracions. La qüestió que caldria revisar amb més urgència és la de la fiscalitat. ‘El querosè no té cap impost a Europa, això no passa ni als Estats Units. A més, els vols no tenen IVA. Aquests avantatges fiscals no tenen cap mena de sentit. Això fa que es pugui viatjar a Londres per 30 euros, cosa que és una bogeria si es compara amb el preu d’un autobús’, assenyala Osete. Malgrat que la presa de decisions en matèria de fiscalitat requereix la unanimitat dels vint-i-vuit estats membres de la Unió Europea, els governs poden impulsar algunes mesures. Com la que s’ha anunciat a l’estat francès, que implementarà, a partir de l’any vinent, una ecotaxa als bitllets d’avió de gran part dels vols que surtin de l’estat, i això es reinvertirà en projectes d’infrastructura de transports més ecològics. A banda de la qüestió de la fiscalitat, les administracions poden prendre altres mesures per a fomentar el decreixement de l’aviació. Els ecologistes assenyalen el tren com la gran alternativa i, per tant, millorar el sistema ferroviari i abaratir-ne els bitllets. Mingorría també proposa d’establir moratòries: ‘Encara que pugin els preus a causa de la pujada dels imposts, la gent que ho pugui pagar continuarà fent servir l’avió. S’han de posar límits reals. A Alemanya, per exemple, comencen a establir que, si hi ha una alternativa a l’avió per anar d’un lloc a un altre, les aerolínies no puguin oferir aquest trajecte. També hi ha l’opció dels bitllets integrats: que puguis comprar un trajecte en tren i després puguis agafar un avió transnacional, per exemple.’ L’experta reconeix que aquest canvi, que implicaria prohibir gran part dels vols estatals, no pot fer-se de cop, però creu que s’ha d’anar capgirant el sistema de manera progressiva. ‘Quin model de país volem? Si volem un país que promogui el comerç local i pugui evitar incendis com el de l’Ebre, hem de canviar el paradigma i començar a viure més lent, no valorar tant fer turisme a països llunyans, no promoure la turistificació massiva que destrueix el comerç local… Si les institucions fan feina en això i ho posen fàcil a la gent, li donen alternatives, serà més fàcil que individualment es prenguin aquesta mena de decisions.’ Canviar de paradigma En definitiva, reduir les emissions provinents del trànsit aeri implica fer un canvi de paradigma de manera col·lectiva i qüestionar-nos totes aquelles coses que fins ara havíem trobat normals i necessàries. Els viatges de feina en són un bon exemple. Moltes empreses obliguen els treballadors a fer nombrosos viatges cada setmana, molts dels quals serien fàcilment substituïbles per videoconferències. De la mateixa manera, cal demanar-se si realment és tan democratitzador com sembla que un servei que abans era gairebé un luxe ara sigui de fàcil accés per a les classes mitjanes. ‘Es parla molt de la democratització de l’aviació, però es fa des d’una visió eurocèntrica, perquè només el 10% de la població mundial agafa l’avió’, comenta Osete. Aquí encara són poques les persones que han fet el pas de començar a substituir els viatges en avió per viatges en un altre mitjà de transport, però sembla que a Suècia el concepte de ‘Flygskam‘ té certa influència, perquè el transport aeri ha perdut un 4,5% dels passatgers, enguany. Els impulsors de Stay Grounded conviden a fer igual que els suecs i recorden que, fins no fa tants anys, la majoria de la població no tenia cap costum ni necessitat de fer viatges a l’altra punta del món cada estiu. ‘La meva mare ha agafat dos avions en tota la vida i no li ha passat res’, comenta Mingorría, que considera que aquest canvi de paradigma implica fer tres passos com a societat. El primer és prendre consciència i tenir la ‘vergonya de volar’ de la que parlen els suecs; el segon implica cercar alternatives per a deixar de volar; i el tercer i més important, comptar amb unes institucions capaces d’oferir alternatives reals, econòmiques i pràctiques a la ciutadania.

Summary: #StayGrounded: Deixar de volar pel bé del planeta?


Autodeterminació, fi de la repressió i amnistia. Aquests són els eixos que proposarà Quim Torra a Pedro Sánchez i que el govern català reclamarà al govern espanyol quan es constitueixi la taula de negociació per a abordar el conflicte polític. El govern, JxCat, ERC, la CUP, Òmnium Cultural, l’ANC i el Consell per la República s’han reunit al Palau de la Generalitat convocats per Torra per a abordar la negociació amb l’executiu de Sánchez, malgrat la divisió estratègica del moviment, i han arribat a un acord de mínims perquè les converses se centrin en l’autodeterminació i la fi de la repressió i no es rebaixin les reivindicacions. No han anat més enllà d’això: no han acordat cap document, no han acabat de tancar el perfil d’un possible mediador a exigir al PSOE ni més detalls sobre la negociació. Tampoc no han acordat quan es tornaran a reunir, tot i que l’executiu vol que aquesta taula tingui continuïtat, perquè Torra pretén que les negociacions amb Madrid es desenvolupin amb l’aval i el consens dels principals actors de l’independentisme. Per l’ANC aquestes reunions haurien de servir per a fiscalitzar els contactes entre tots dos governs. El govern català ha avançat que durant les reunions vinents abordaran les condicions de les converses i la manera de dotar-les de garanties. Malgrat l’intent d’avançar plegats, tots els actors han manifestat les divergències que mantenen sobre l’intent de negociar amb Sánchez després de l’escletxa que va obrir ERC amb l’abstenció a la investidura. La consellera de la Presidència, Meritxell Budó, ha refermat que proposarien l’autodeterminació i la fi de la repressió, dos eixos que l’independentisme va definir conjuntament de fa mesos, i res més. ‘Abordarem el conflicte polític’, ha dit. I ha alertat que ja hi ha uns altres marcs de relació bilateral per a parlar de més qüestions amb Madrid. També ha garantit que sospesarien les propostes que tots els actors han fet a la reunió d’avui. JxCat demana prudència sobre les expectatives JxCat ha dit que seria prudent a l’hora de crear expectatives sobre els fruits de la negociació i es neguen a inflar la reputació dialogant de Sánchez (que no ha demostrat que vulgui avançar en la resolució del conflicte) si les converses no serveixen per a avançar en l’autodeterminació i la fi de la repressió. Elsa Artadi ha dit que tots dos governs fixin les condicions amb què es negociarà. És a dir, quines garanties tindrà el govern de la Generalitat de la utilitat dels contactes. Quan Sánchez ha reconegut la interlocució de Torra, a més, Artadi vol que s’avanci en el reconeixement polític dels presos i dels exiliats, incloent-hi Carles Puigdemont. Per això ha defensat la importància que el Consell per la República hagi participat en la reunió: Toni Comín hi ha intervingut per videoconferència. ‘Aquest espai ha de servir per veure com es resol el conflicte amb el dret d’autodeterminació i la fi de la repressió. Si deriva cap a unes altres coses, entenem que no és l’espai adequat’, ha dit Artadi, convençuda que no s’ha de parlar de tot ni perdre el temps, sinó avançar en la resolució del conflicte. JxCat, a més, creu que l’autodeterminació i la fi de la repressió, incloent-hi l’amnistia, han d’avançar alhora, perquè no serviria centrar les converses en la reacció a la repressió. ERC diu que no s’ha de no renunciar a cap via Per a ERC, aquesta tampoc no és una proposta de mínims ni de màxims que després es pugui rebaixar. La secretària general adjunta d’ERC, Marta Vilalta, proposa que es reconstrueixi la unitat estratègica. Vilalta ha respost als recels de la CUP dient que la mobilització ciutadana no s’ha d’aturar mentre s’intenta negociar amb Madrid. ‘No volem renunciar a cap via que ens pugui acostar a aquesta solució democràtica’, ha refermat. La CUP ha expressat el seu ‘total escepticisme’ respecte de la negociació que obriran els dos governs perquè no creu que resolgui realment el conflicte. I ha dit que seria bel·ligerant si les converses deriven cap a ‘marcs autonomistes’. Per això, si la negociació no avança cap a l’autodeterminació, l’amnistia per als represaliats i la fi de la repressió d’una manera verificable, la CUP no assistirà a les reunions següents amb els partits i les entitats independentistes. La CUP i l’ANC refermen el pes de les mobilitzacions El diputat Carles Riera ha subratllat que la taula que es constituirà és fruit d’un acord d’investidura entre ERC i el PSOE, i no creu que els socialistes espanyols surtin del marc constitucional i estatutari, com ja han avisat. Per això, la CUP considera que la resolució democràtica del conflicte només arribarà si es força una negociació real amb el govern espanyol a partir de mobilitzacions ciutadanes i de desobediència civil i institucional. L’ANC coincideix que ‘les mobilitzacions han de créixer i s’han d’enfortir’. El vice-president de l’entitat, Josep Cruanyes, confia que la taula de govern, partits i entitats serveixi per a arribar a acords estratègics i per a blindar la lluita de la societat civil. Òmnium no n’ha fet cap valoració política, tot i que ha celebrat que es fes la reunió: ‘Considerem que la discreció és imprescindible per al seu èxit’, ha dit en una piulada. Torra no ha esmentat a la reunió els comuns, que sí que assistiran a la taula de partits de divendres. La presència de Catalunya en Comú – Podem (CatECP) havia estat un motiu de disputa previ entre l’ANC i ERC. Si l’ANC deia que no hi havien de ser en tant que socis de govern de Pedro Sánchez, ERC sí que volia que hi fossin. Els comuns han lamentat no haver estat convocats pel president de la Generalitat. ‘Torra torna a oblidar que és president d’un país i actua novament com a portaveu de l’ANC’, lamenta Jéssica Albiach, presidenta de CatECP. Albiach ha criticat la taula dient que és ‘excloent’ i no acosta les solucions. També n’ha qüestionat l’operativitat, amb el convenciment que, o bé no serveix, o bé no servirà la taula de partits de divendres, on no assistirà Cs, el PP ni la CUP, com és habitual, però sí el PSC. En representació del govern, a més de Torra i Budó, hi havia el vice-president Pere Aragonès. Per part de JxCat, el president del grup parlamentari, Albert Batet, i la presidenta a l’Ajuntament de Barcelona, Elsa Artadi. Per part d’ERC, la secretària general adjunta, Marta Vilalta, i el negociador del partit i president del conseller nacional, Josep Maria Jové. També hi han assistit el diputat de la CUP Carles Riera i Maria Rovira, membre del secretariat nacional. Per part d’Òmnium, el vici-president, Marcel Mauri, i Jordi Bosch, membre de la junta; i de l’ANC, Josep Cruanyes i Arià Bayé. Comín ha intervingut per videoconferència com a vice-president del Consell per la República. Segons el pacte per la investidura rubricat per ERC i el PSOE, la taula de diàleg entre governs s’hauria de constituir quinze dies després de la formació del govern de Sánchez, que dilluns va prendre possessió i es va reunir ahir per primera vegada. Tanmateix, Sánchez i Torra es reuniran abans, tot i que encara no se’n sap la data ni si serà a Madrid o a Barcelona. D’acord amb el pacte entre el PSOE i ERC, si es tanca un acord a la taula serà sotmès a consulta a Catalunya.

Summary: Govern, partits i entitats independentistes pacten de no rebaixar la negociació amb el PSOE


Fa uns quants anys, quan ens vam conèixer, em va dir que les fronteres existien per a rebentar-les. Es considerava i es considera un home de frontera perquè realment hi ha nascut. Entre Catalunya, l’Aragó i València. S’ha cansat de dir que som la mateixa gent perquè parlem la mateixa llengua i tenim la mateixa identitat. Abans de conèixer-lo, m’encuriosia que tothom –absolutament tothom– parlava d’Octavi Serret i el seu fenomen cultural contra pronòstic a la capital del Matarranya. A poc a poc, van arribar les portades a les seccions de cultura dels diaris nacionals i els premis a la seva tasca. Potser el més important, el Premi Nacional de Cultura a la Projecció de la Llengua Catalana, l’any 2009. Ara, després de quaranta-un anys regentant la ja famosa llibreria Serret de Vall-de-roures, ha anunciat que fa un canvi de vida. Traspassa la mítica llibreria però al mateix espai físic, en aquell que ha vist passar centenars de plomes il·lustres i gent de la cultura, que es convertirà en la seu de l’associació Ilercavònia Terra Nostra, l’entitat a què dedicarà els seus esforços d’ara endavant. Una decisió –o reinvenció, com diu ell– que l’allunya de la nostàlgia del final d’etapa i que li permetrà de continuar en contacte amb la cultura. Aquest projecte gira al voltant de la reivindicació cultural del català a l’Aragó mitjançant la recuperació de la idea de l’antiga Ilercavònia, la terra que els ibers habitaven al voltant del riu Ebre i que abraçava el territori entre el coll de Balaguer, Sagunt i Mequinensa. Serret s’afegeix a aquesta associació que ja existia, amb seu a Tortosa, per recuperar la història comuna del territori, dels ibers a l’època contemporània, reivindicant personatges insignes i fets històrics que, segons ell, encara no han estat rehabilitats amb prou fermesa. —Aquesta setmana comenceu el vostre canvi de vida. Heu decidit de tancar la mítica llibreria Serret de Vall-de-roures. Per què? —La decisió la vaig prendre ja fa molt temps. Jo ja buscava un canvi de vida, no volia treballar tantes hores i buscava la manera. Vaig rebre una oferta de feina, que no té res a veure amb la cultura, i vaig pensar que era el moment. He fet un traspàs de la llibreria amb tot allò que implica. Clients, proveïdors i dipòsit de llibres. Jo em quedo amb el meu catàleg primitiu, un d’únic que tinc dedicat als temes més locals amb títols com ara El riu que parla (2008), La Dama del Matarraña (2009), Follets del Matarranya (2009), Poesia de frontera (2011), Lletres de casa (2009), Galeria ebrenca (2010), Matarraña secreta (2019), Els Ports de Beseit (2007), El tren de Val de Zafán (2011) o Il·lusions i incerteses (2010). Es queda aquí, en la que serà la nova seu de l’associació Ilercavònia Terra Nostra. —Ha estat una decisió difícil? —Sap greu perquè deixes el poble i la comarca sense llibreria de servei. Però jo crec que la Serret ha estat alguna cosa més que una llibreria. Bé, de tota manera, Vall-de-roures continuarà tenint un servei quotidià de diaris i revistes, perquè he trobat la persona adequada. El nou punt de venda serà en un lloc bastant a prop d’aquí. La part més important és que jo em reconverteixo, no solament em reinvento. En això de reinventar-se ja s’hi ha insistit bastant, és una paraula molt utilitzada. En el fons, jo em sento molt a gust amb aquesta decisió perquè en part significa tornar als meus orígens. He anat destil·lant el meu catàleg, fent un buidatge bastant dràstic, per acabar amb les millors publicacions del Matarranya i el Maestrat. Ara és moment que l’antiga Llibreria Serret pugui ser la seu de l’associació Ilercavònia Terra Nostra. —Quina serà la funció d’aquesta associació? —Divulgar la llengua catalana a l’Aragó. Si anem als estatuts es veu molt clar que l’objectiu és preservar el llegat dels nostres avantpassats, que no deixen de ser els ilercavons. Uns avantpassats que han viscut en aquestes terres extenses, que no tenien fronteres, i que cobrien bona part de què era la Corona d’Aragó. Molts cops s’ha parlat del territori que englobava l’antiga Diòcesi de Tortosa, però encara era molt més ampli. —Aquesta decisió ve motivada també per la dificultat de vendre llibres? —No hi té res a veure. Ja feina molts anys que treballava a la llibreria i buscava un canvi vital. La part més romàntica, la de gestió cultural que s’engloba en el projecte Camins Serret, m’ha permès de fer-ne de tota mena. I d’això en continuaré fent a l’associació Ilercavònia. És cert que hi ha llibreries que tanquen, però jo no tanco perquè en tingui la necessitat, sinó perquè vull reconvertir-me. —Però estem d’acord que ser llibreter és un ofici de resistència. —Durant quaranta anys he estat fent les mateixes coses i allò que m’ha salvat ha estat la gestió cultural que he fet. Hi ha moments més bons i moments més dolents, però la meva decisió no va associada a les fluctuacions de la venda de llibres o del mercat editorial. Ara podrem fer moltes més activitats per a divulgar i reivindicar aquest territori tan ampli. Vull provar de ser més lliure i també tenir una vida més adequada per a la meva família. El dissabte i el diumenge em dedicaré a fer gestió cultural de manera més directa i seguint la filosofia de la Ilercavònia. —Què heu après en aquests quaranta anys al peu del canó a la llibreria Serret? —M’he buidat per divulgar un fet de què em vaig adonar quan era molt jove. Quan van aparèixer les primeres publicacions en català a l’Aragó, sobre l’any 1985, m’adono del lloc on he nascut. Jo vaig obrir l’any 1981. Vaig començar a percebre que vivíem en un encreuament de cultures, i crec que això que jo vinc a fer en aquesta vida és divulgar aquesta realitat. Fer saber que a l’Aragó també es parla català. I aquesta és la filosofia que he desenvolupat al llarg de tota la meva vida. Jo sóc nascut aquí i parlava català i aquest no és un fet que es doni per assumit. Vosaltres sí que sabeu que parleu català. Aquí ens deien sempre que parlàvem xapurreao. Llavors, quan sents que el català és la teva llengua, sents una força per dins que t’impulsa, que et fa sentir que has nascut per lluitar i fomentar-la. Per convertir-te en aquest punt de trobada i fer que tot això tiri endavant. —L’associació Ilercavònia ja existia. Per què heu decidit que tingui la seu a Vall-de-roures? —Jo conec aquesta associació l’any 2015, perquè una vegada vaig coincidir amb el president, Josep Miquel Martínez. En aquell moment, vam veure que teníem moltes coses en comú, i vaig pensar: ‘M’agradaria participar-hi. M’ho guardo per a quan tingui més temps.’ I bé, ara crec que és el moment. Com a membre d’allò que era l’antiga Ilercavònia, jo m’he sentit ilercavó ja de sempre i m’he entusiasmat en cada iniciativa. M’interessa de participar en aquesta idea, impulsar recerques que vagin en aquesta línia: investigar els orígens, l’arqueologia, passant per la història de les religions i arribant fins a l’època contemporània. —La idea fóra d’establir aquests vincles entre el passat i el present mitjançant activitats obertes al públic? —És un projecte molt transversal perquè crec que l’objectiu últim és redescobrir-nos a nosaltres mateixos. Jo busco recuperar els valors. Sempre he pensat que, si tornem als orígens, recuperarem els valors. Crec que els hem perduts o gairebé. Jo crec que en aquests territoris tenim una connexió molt potent de costums i cultura. La idea és trobar-nos cada vegada més a gust amb nosaltres mateixos. —Com ha estat construir un projecte cultural de Països Catalans a l’Aragó amb la dificultat que implica no tenir polítiques culturals pròpies que potenciïn la llengua? —Jo sempre he pensat que no tenim fronteres, que ens les posen els polítics i molts cops, en conseqüència, nosaltres mateixos. Jo crec que ara seria un moment prou adequat per a reivindicar un territori sense fronteres i recuperar els valors. I aquesta és una tasca que s’ha de fer tant col·lectivament com de manera individual. Si cadascú de nosaltres pot tornar als orígens, podem trobar la nostra essència. Jo tinc dos fills, de vint-i-tres anys i de divuit. El de divuit et puc assegurar que és d’una generació que ha recuperat l’esperit social, que es preocupa més per les persones que per les coses materials. Es preocupen per la col·laboració i la cooperació. Crec que ha estat la nostra generació qui ha causat aquest caos tan bèstia que ens ha portat a la crisi i al desastre del canvi climàtic. Jo veig un món prou desballestat. Si no som capaços de fer-nos unes bones autocrítiques i intentar saber per què fem les coses o per què hem nascut, ens encaminem cap a la nostra pròpia destrucció. —L’altre dia llegia que el psicoanalista Ramon Riera alertava del perill de bucolitzar el passat dels espais rurals perquè també han estat espais de molt de patiment i lluites de poder. —Bucolitzar el passat tampoc. Jo crec que viure en contacte amb la terra t’ofereix una altra percepció. Si volem tornar als orígens, hem de tornar a la terra. I és que al final hi acabarem tots, tornant a la terra. Però abans ho hem d’aplicar al nostre dia a dia. La meva generació ha percebut el món en dos grans sistemes: capitalisme o comunisme, i ells són en un altre moment. Veuen que, si no col·laboren i tenen en compte l’entorn, el seu món se’n va a la merda. El meu fill de vegades em diu: ‘Pensa en els meus néts.’ Crec que hem de ser més humans, més persones. Jo, gràcies a l’activitat cultural, sempre he optat per l’ésser humà. Per això m’han fotut hòsties pertot arreu. No m’ha agradat mai de posar etiquetes. La cosa més important és que no ens desconnectem entre nosaltres, que siguem conscients que habitem un espai comú. —Part de les vostres iniciatives amb les presentacions literàries ha estat afavorir la presència física. Fer venir la gent a Vall-de-roures. En un temps on moltes de les interaccions entre autors i lectors són digitals, cal reivindicar compartir un mateix espai real? —Sí. Jo durant aquests anys he treballat cada dia de la setmana. Per mi, organitzar aquestes trobades, fer que es trobi gent molt diversa i dispersa a causa de la meva sinergia, m’ha donat moltíssima energia. D’aquí han sortit amistats i projectes. Allò que volen és que cada vegada estiguem més aïllats, que comprem per internet i ens ho portin a casa. Si fem això ens matem a nosaltres mateixos. Per això, l’associació Ilercavònia, a part de tornar als orígens i divulgar el llegat dels nostres avantpassats, també vol ser un espai de trobada presencial al nostre territori. Tenim un territori riquíssim, que va de la muntanya al mar, amb una gent que és una barreja de cultures molt interessant. Si tenim present que l’antiga llibreria Serret sempre ha estat un punt energètic important, aquest nou projecte neix amb una potència molt gran. A més, com que jo estaré més descansat, podré estar més actiu. —La seu física continuarà a l’antiga llibreria o voleu fer activitats en diferents punts dels Països Catalans? —Tenia molt sentit que la seu fos a l’antiga llibreria Serret, perquè ja teníem aquest punt d’enganxada. Però també n’hi ha una subseu a Tortosa. En realitat, estem molt enxarxats. Sempre hem demostrat que, d’aquest punt neuràlgic, d’aquesta cantonada, ens podem expandir al món, i això continuarem fent. —Ja teniu activitats programades amb l’associació Ilercavònia? —N’hem fet a Arenys de Lledó i a Rosell ara farà un mes. Per al 2020 encara no tenim cap activitat programada, però sí projectes embastats. No en podem comentar res perquè ja ho anireu sabent. Però ens caldrà gent, perquè la nostra idea és debatre idees partint de molts punts de vista diferents. —Qui formeu part de l’associació ara mateix? —Hi ha molta gent potent que forma part d’Ilercavònia, però encara no es pot dir. Són personatges del món de la cultura, acadèmics, autors o investigadors que ja en són socis. —Us noto il·lusionat. No teniu nostàlgia? —A mi em feia llàstima que jo tanqués i Vall-de-roures no tingués llibreria, però ara estic més tranquil perquè he trobat la persona que la podrà obrir. Jo continuaré amb les meves coses i anirem fent.

Summary: Octavi Serret: ‘Ara seria un moment prou adequat per a reivindicar un territori sense fronteres i recuperar els valors’


El raper Pablo Hasel és una víctima més de la repressió de l’Audiència espanyola contra cantants i grups de música. Té uns quants casos oberts i diverses condemnes, acusat de suposats delictes, com ara enaltiment del terrorisme i injúries contra la corona espanyola i els cossos de policia. Diumenge es va saber que l’Audiència espanyola havia deixat en suspens l’execució de la primera condemna contra ell per enaltiment del terrorisme, tot i que es manté la pena d’un any i la multa per injúries a la corona i als cossos policíacs. A més, resta pendent de la resolució del Tribunal Suprem espanyol sobre la seva segona condemna, que implicaria que entrés a la presó. Fa anys que es mentalitza per quan arribi el moment, tot i que reconeix que es fa molt dur i que l’espera és angoixant. Hasel atén telefònicament VilaWeb per parlar del seu cas. Lamenta que la gent hagi normalitzat la repressió, critica el paper dels partits independentistes i fa una crida a una vaga que faci mal a l’oligarquia espanyola. Per ell, el model de lluita en què cal fixar-se és el de les Armilles Grogues. —Com esteu? Us va sorprendre que l’Audiència espanyola deixés en suspensió una condemna en contra vostra? —Sento ràbia. No em sorprèn, perquè no és la primera vegada que l’Audiència Nacional filtra una sèrie d’informacions a la premsa per confondre. Com la darrera condemna per presumpte enaltiment del terrorisme, que me la van rebaixar a nou mesos, amagant més d’un any de presó i la multa per injúries a la corona i a les forces de seguretat de l’estat. La gent llegia que només eren dos mesos i que no entraria a la presó, i tampoc parlaven dels dos anys d’antecedents ferms. Ho fan amb una clara intenció de desactivar la solidaritat. Crec que preparen el terreny per quan surti la sentència ferma, que segurament em portarà a la presó. —Us referiu al recurs que ha de resoldre el Suprem. En teniu cap previsió? —No pot trigar gaire, fa més d’un any que espero. En el cas de Valtònyc, va trigar més o menys igual. Pensem que sortirà aviat. —Més d’una vegada heu dit que estàveu disposat a afrontar la presó. Impressiona la vostra contundència, però comença a fer vertigen? Us heu preparat psicològicament? —Fa molts anys que em mentalitzo, tot i que és molt dur. Sento molta impotència, molta ràbia i també tristesa perquè no hi ha prou solidaritat. No en el meu cas i prou, sinó en tots els casos de repressió: cal més solidaritat i una resposta més contundent per a aturar-ho. O, si més no, que l’estat s’ho pensi a l’hora d’exercir més repressió. Aquesta espera tan llarga, que també la va patir Valtònyc, la provoca l’estat per crear-te una angoixa i un estat psicològic. No pots fer plans a mitjà ni a curt termini perquè no saps si d’aquí a un parell de setmanes o tres mesos et tancaran a la presó tres o quatre anys o vés a saber quants. —La suspensió de l’Audiència espanyola diu que no podeu cometre cap delicte en tres anys. La condemna va ser per haver compost cançons. Continuareu fent música com sempre? —Sí, en continuo fent. De fet, cada vegada que faig una xerrada o un concert és un acte de desobediència perquè el que hi dic em pot comportar una altra condemna. Sóc com un delicte errant! És un avís clar que si continuo per aquí, aniré a la presó, però no em ve de nou, perquè fa anys que m’avisen. —Teniu més causes obertes. —A l’octubre tinc un parell de judicis penals. Un per una protesta a la universitat i un altre per un muntatge de la Guàrdia Urbana de Lleida, que va agredir un company per haver enganxat cartells a favor del dret d’autodeterminació abans de l’1-O. En tenim proves i les hem mostrades al nou ajuntament d’ERC, a veure si hi fa alguna cosa, que el policia que va apallissar-lo va fer molts piulets celebrant la violència de l’1-O. És un conegut feixista que dóna suport a Ciutadans i que animava a agredir els votants. Per haver-lo denunciat i un fals testimoni, em demanen presó per coaccions a la justícia. Diuen que vaig amenaçar-los. A part, encara sense data, tinc un judici per delicte d’odi per haver dit nazi a un jugador que va fitxar pel Betis, Zozulya. —Respecte del cas Valtònyc: si el Tribunal d’Estrasburg li dóna la raó en la causa contra Espanya, això us podria beneficiar? —No tinc gairebé cap esperança. Aquest tribunal ha condemnat l’estat espanyol per tortures i també va absoldre Otegi per haver dit que el rei era el cap dels torturadors, però l’estat espanyol ha continuat condemnant per aquests ‘delictes’. —Com veieu la situació política, després de les detencions dels set independentistes del 23-S? —És molt trist com es va normalitzant la repressió, fins i tot entre persones que s’oposen a l’estat espanyol. S’ha interioritzat que poden empresonar persones i que per a respondre-hi, n’hi ha prou de sortir mitja hora o una hora al carrer. Són coses molt greus, molt. Veiem com l’estat espanyol cada vegada avança més perquè ningú l’aturi, com en el cas escandalós d’aquests empresonaments. Si davant aquests casos no s’oposa una ferma resistència, continuarà avançant. No sé què pot acabar passant. Gran part de la culpa que no hi hagi una resposta contundent contra la repressió i la vulneració de drets i llibertats fonamentals és dels partits polítics, que desmobilitzen força davant aquesta repressió feixista. El problema es va perpetuant i l’estat avança i ens esclafa amb una facilitat que és terrible. —Què més s’hauria de fer per respondre a la repressió? —En l’àmbit institucional, els partits haurien de trencar la normalitat i desobeir. Pel que fa a nosaltres, no és cap secret que estic a favor de tots els mitjans de lluita. Però fins i tot dins la desobediència pacífica, es poden fer moltíssimes coses que fan més mal que una manifestació d’una hora i cap a casa. Hi ha hagut algunes vegades que s’han ocupat vies de tren. S’hauria de fer una vaga de debò, una vaga combativa que aturés la producció i fes mal a l’oligarquia espanyola, que és qui realment té el poder. Es mouen sobretot per interessos econòmics i hem de fer-los mal. La vaga del 3 d’octubre està molt sobrevalorada i la prova més evident és que l’oligarquia espanyola no va queixar-se d’aquella vaga perquè no va fer-li mal. Això ho podem comparar amb l’oligarquia francesa, que sí que s’ha queixat i està molt preocupada per la lluita de les Armilles Grogues. —Les Armilles Grogues són el moviment a seguir? També s’ha parlat d’Hong Kong. —Discrepo pel que fa a Hong Kong perquè han rebut el suport dels Estats Units i del Regne Unit i això me n’allunya. Ara, sí que considero que els manifestants d’Hong Kong, amb els mitjans de lluita, fan mal, com les Armilles Grogues. Aquí ens esclafen molt fàcilment perquè es rebutja l’autodefensa i, fins i tot, dins la lluita pacífica es pot fer molt més mal econòmic. —Criticàveu els partits. L’empresonament i l’exili dels dirigents els ha paralitzat? —Sempre dic que la por és legítima i comprensible, però si un té por que s’aparti i que s’hi posi un altre que sigui més valent. Un no pot omplir-se la boca amb segons quines coses i després fer tot el contrari. Hi ha moltíssima por, però no són honestos, no ho volen reconèixer. Això de prometre que s’avança cap a la independència o parlar de desobediència en abstracte em sembla un engany terrible a la gent. —Com s’ha de respondre a la sentència del Suprem? —Hi ha un error de base. No hem d’actuar només quan l’estat exerceix una repressió tan bèstia. S’ha de portar la iniciativa. Una vegada es va guanyar el referèndum, l’endemà s’hauria d’haver declarat la independència i defensar-la als carrers. Una gran part del poble que va votar estàvem preparats, era el que volíem i el que esperàvem. L’1-O es va córrer un gran risc, gairebé va haver-hi un mort i hi va haver molts ferits. Igual que la gent estava disposada a córrer el risc, ho estava per defensar la victòria del referèndum. El moment es va deixar escapar, però tota aquella gent que estava disposada a defensar la independència als carrers avui encara hi és, tot i estar més desmobilitzada. Si de debò es fes una crida a defensar la independència, la gent hi seria. Això convé, i no cal esperar la sentència per a això. Em sembla una vergonya que Torra només digui que s’avançarà cap a la independència si la sentència no absol els presos. És com dir que si els absolguessin, abandonarien la lluita per la independència, però realment penso que ja l’han abandonada.

Summary: Pablo Hasel: ‘S’ha interioritzat que poden empresonar i que per a respondre-hi n’hi ha prou de sortir al carrer’


La CUP ha convocat una concentració de suport als dos regidors de Reus a les 8.30 davant els jutjats de la ciutat. Els Mossos d’Esquadra van detenir ahir al matí Oriol Ciurana i Marta Llorens a l’ajuntament. Van ser encausats per un presumpte delicte d’odi per haver protestat contra la presència de la policia espanyola en hotels de la ciutat, però s’havien negat a anar a declarar dues vegades. Ciurana i Llorens declararan a les 9.00 als jutjats de Reus, després d’haver passat una nit a la comissaria dels Mossos. Ahir al vespre, la jutgessa va rebutjar la petició d’habeas corpus de les defenses perquè la fiscalia va estimar que les detencions eren procedimentals i que els dos regidors tenen els drets garantits. Una vegada hagin declarat, és previst que siguin alliberats. Com a resposta, la CUP ja va convocar ahir a la tarda concentracions davant la casa de la vila de Reus i les de les capitals comarcals del Principat. Milers de persones van respondre-hi. La resta de regidors independentistes de l’Ajuntament de Reus, inclòs el batlle, Carles Pellicer, han declarat per la mateixa causa. Vegeu també: Incitació a l’odi: l’arma repressiva sense base jurídica de la policia espanyola

Summary: La CUP convoca una concentració de suport als regidors de Reus davant els jutjats


Gabriel Rufián diferencia el Madrid del poder del del carrer. Diu que rep afecte, que li han arribat a dir que, malgrat no ser independentistes, se senten representants per ell. Dins del congrés espanyol, la cosa que hem vist és ben diferent: la tensió i l’hostilitat amb què és tractat per part de representants de partits com el PP, POSE i Ciutadans. I els comuns? Diu que s’entén més bé amb Iglesias que no pas amb Domènech. I que ja no esperarà a saber què diguin ni ell, ni Colau, ni Rabell del referèndum. —Penseu que l’estat espanyol pot acabar fent ús de la força? —Crec que ja ho fa. La força i la violència judicial, quan porten els nostres polítics davant un jutge, són una ofensiva envers Catalunya. Potser ens acostumem a fets que són extraordinaris i antidemocràtics, però ja tenim polítics inhabilitats per les seves idees. I la presidenta del nostre parlament també es troba sota l’amenaça d’inhabilitació. Són amenaces en tota regla. Ara, també crec que els tancs, de manera física, al segle XXI, si existeixen, són els mitjans de comunicació i els tribunals, la maquinària del fang que utilitza l’estat espanyol. —Han amenaçat de suspendre l’autonomia, de prendre el control dels mossos, de precintar col·legis… —Veurem coses que no som capaços d’imaginar ara mateix. Jo sóc a la comissió de l’operació Catalunya. Les reunions són a porta tancada. I allà no hi ha càmeres. Hi veus de primera mà la total impunitat amb què actuen el PP, Ciutadans i el PSOE, quan veten una comissió tan important com aquesta que investiga fets tan greus. I els veus que surten rient, i ningú no els demana res. No sé quina reacció tindran, només sé com actuen en l’àmbit privat. Que deixin les amenaces i que diguin d’una vegada què faran per impedir un referèndum. —Potser perquè se saben impunes podem preveure que actuaran. —Jo crec que hi ha coses que no els fa falta fer. Un altre exemple: vaig anar fa poc a una entrevista en prime time a Telencinco, al ‘Deluxe’. I allà, sense cap mena de problema, un dels tertulians que em feia l’entrevista va dir d’una manera clara que a ell ja li semblava bé que la policia ens perseguís. I no va passar res. Doncs a mi em sembla escandalós. —Ja no sembla tan estrany que un tertulià digui això en una televisió espanyola. —Perquè ens acostumem a unes coses que són molt greus. I amb el temps, quan tot això es revisi, hi haurà molta gent que passarà molta vergonya. Passen coses molt greus: amenaces explícites, de gent com Albiol, de gent de Ciutadans, del PSOE… L’ex-president de Societat Civil Catalana , que va haver de dimitir, deia de manera explícita a Twitter: ‘Ni ens podem imaginar el que ens caurà al damunt’. Això no és una lluita igualitària. Lluitem contra els de sempre, la gent que ja va guanyar fa vuitanta anys. —Davant això, què fareu? —Ho tenim tot. La democràcia és imparable. Som en el millor moment possible. I veiem, també, que els partits hegemònics a l’estat espanyol són cada vegada més secundaris. Tenim un govern determinat a emprendre i culminar aquest procés. Tenim una majoria parlamentària i centenars de milers de persones disposades a votar que sí o que no. L’única notícia positiva d’aquesta violència judicial de l’estat espanyol és que l’eix s’ha simplificat molt: és democràcia sí o democràcia no. —No trobeu que no es treballa prou perquè, a més de fer el referèndum, guanyi el sí? —Encara no hi ha data i pregunta, ni s’ha convocat la campanya de manera formal, que ja serà la del sí i la del no. Hi ha una trampa de l’unionisme, i també dels comuns, quan diuen que encara no se sap res del referèndum. Home, sabeu que la gent vol votar, que hi ha un govern determinat a fer-ho, i l’amenaça d’inhabilitacions. Quan el govern de Catalunya signi la convocatòria del referèndum passaran coses. —Penseu que els comuns no s’acaben de creure el referèndum? —Jo diferencio molt el militant o simpatitzant dels comuns de la cúpula, on hi ha molta gent que ve d’Iniciativa i que fa vint anys ja hi era. Als votants, els van prometre un canvi a l’estat espanyol, i el problema és que va guanyar Rajoy. I no sembla que hagi de deixar de fer-ho. —No n’espereu res, de la cúpula dels comuns? —No, jo ja no espero que Colau, Domènech, Rabell o Coscubiela parlin del referèndum. Jo espero que en parli el seu votant, que estic convençut que sap que l’única amenaça possible al règim del 78 és el referèndum d’autodeterminació. La moció de censura real a Rajoy és el referèndum. —En deveu haver parlat moltes vegades, del referèndum, amb la gent dels comuns a Madrid. —No. —No? —No, no, no. —Em sobta. No hi ha hagut cap voluntat d’aproximació ni d’entesa entre vosaltres i ells? —Ells, bàsicament, pensen que no es farà. O diuen que no tenen informació. Al final, demanem a gent que li costa posicionar-se en pràcticament tot que es posicioni davant un repte tan important com el referèndum. I potser és normal el seu comportament. No és una qüestió de mania, sinó de memòria. Sé perfectament d’on vénen i qui són. Ja no esperem Colau i companyia, sinó que el seu votant decideixi de participar en aquest referèndum. —Fa un temps, vau dir que l’enemic polític de l’independentisme era Podem. Ho manteniu? —Amb un matís. Vaig dir-ho perquè era l’adversari electoral. Ho vaig dir en campanya electoral. I no em refereixo a un rival o un enemic, sinó a un adversari electoral, perquè ells prometien un canvi a l’estat espanyol. Prometien de pactar un referèndum, amb Rajoy, amb Rivera, amb Sánchez, amb el Tribunal Constitucional… Els preguntàvem, simplement, ‘com ho fareu?’. I la resposta va ser: fraternitat. És una paraula bonica. Però amb això ens diuen que esperem; que esperem que a Galícia deixin de votar el PP i a Andalusia, el PSOE. De fet, em sobta que alguns dirigents dels comuns tinguin més fe en el PSOE que en el poble de Catalunya; que Domènech digui que pot arribar a pactar amb un PSOE de Pedro Sánchez o desacrediti l’independentisme per la presència del PDECat de Puigdemont. El seu projecte és espanyol, però no ho diuen. —Com va la relació amb Xavier Domènech? —Bé… Políticament allunyats i poc més. No tenim gaire relació. En tinc més amb Pablo Iglesias i amb Aberto Garzón. M’entenc més amb ells que no pas amb els líders dels comuns. Suposo que és una qüestió de barri: Iglesias és de Vallecas, i jo de Santa Coloma. —És cert que Podem s’aproxima al referèndum unilateral? Hi faran costat a l’hora de la veritat? —Jo agraeixo molt la valentia d’Albano-Dante  i dels companys de Podem a Catalunya perquè han demostrat que són gent valenta des de la discrepància. Han demostrat que en el moment de la veritat són al costat de la democràcia. Que l’Albano s’assegui en una taula al costat de les forces independentistes que donen suport al procés no el fa independentista. —I què hi diu Pablo Iglesias? —N’hem parlat alguna vegada. Ell respecta enormement el procés constituent que hi ha a Catalunya. Parlem sempre del mateix, que hi ha una diferència de tempos: ells encara s’enfronten a un PP hegemònic. Encara hauria de canviar la fiscalia, el Tribunal Constitucional… Els queden moltes coses per canviar. Amb nosaltres sempre podran comptar. La diferència és que nosaltres, al Parlament de Catalunya, algunes vegades els hem trobat a faltar. —Canviarà alguna cosa del PSOE amb Pedro Sánchez? —Res. Tant de bo m’equivoqui. Ja coneixem Pedro Sánchez: vam veure en ell un senyor que no entenia res del que passava a Catalunya ni ho volia entendre. Ens va semblar el que és: un ex-conseller de Caja Madrid, professor d’universitat privada. S’ha tret la corbata i l’americana, s’ha posat una jaqueta i sembla que sigui d’esquerres. Però no hi tinc cap esperança. Al congrés, hi veiem un grup del PSOE que cada vegada que fa falta s’alinea amb el PP i Ciutadans. —Heu notat hostilitat al congrés? —Recordo perfectament un diputat del PSOE que va dir que no li agradava Rufián perquè no feia vida pública. Li van demanar què era fer vida pública, i va respondre: anar a sopar, a prendre un cafè, una copa… Jo no sóc allà per agradar ningú, sinó per intentar dir i fer allò pel qual la gent m’ha votat. Si això vol dir que segons qui s’enfadi, doncs és una bona notícia. —Quin tracte teniu amb Albert Rivera? —No en tenim. No hi tinc relació. —No us parleu amb la gent de Ciutadans? —Sí, de fet alguna cosa hem de parlar amb ells, per alguna transaccionada, alguna esmena… I també amb el PSOE. Tinc una relació cordial amb en Girauta, i en aquest sentit no hi ha cap problema. —Us critiquen per la manera de dir les coses, i n’han fet caricatura. Penseu que heu contribuït a la vostra pròpia caricatura? —Quan ets allà has de ser conscient que el ball és com és. Som molt conscients que si la caverna té res de bo és que és previsible. I sabia perfectament que després del discurs d’investidura, quan vaig referir-me al PSOE, es parlaria més del nostre discurs que no pas del que votava el PSOE. O després de l’interrogatori a De Alfonso, també sabíem que es parlaria molt més del que jo preguntava que no pas del que ell confessava, i que no es va destacar. Nosaltres intentem interpel·lar la gent amb sentit crític, és l’única esperança que tenim. No juguem amb les mateixes armes que uns altres. Som conscients de com va això; té un cost personal obvi, però jo únicament rebo del carrer afecte i suport. —També a Madrid us expressen aquest afecte? —Sí. He de dir que Madrid és una ciutat magnífica de gent magnífica. I l’experiència és positiva. Sí que és cert que nosaltres no ens movem gaire, per diversos motius. Anem de l’oficina al congrés i a l’hotel. Una de les frases més boniques que m’han dit allà és: ‘Jo no sóc català ni independentista, però em representes’. Al final, no parlem únicament de la gent de Vic o de l’Hospitalet, sinó també de gent de la resta de l’estat espanyol, perquè vegi que no fem això per canviar una bandera per una altra, sinó que és un procés molt diferent, de regeneració democràtica. —Si surt el sí en el referèndum, què fareu? Us quedareu a Madrid o tornareu? —Nosaltres estem a disposició del Parlament de Catalunya. Farem el que ens indiqui el govern i el nostre partit. Ara, tenim el compromís electoral de marxar del congrés si guanya el sí i es proclama la república catalana. La imatge és molt potent. I després del procés constituent, ja farem el que el nostre govern consideri. Penso que és important tenir representació i ocupar els espais de poder a tot arreu. Perquè no s’aturarà la maquinària mediàtica, i algú ha de contrarestar en el faristol del congrés segons quins discursos. —Però dieu que el compromís que teniu és de marxar. Voleu dir que no marxaríeu de seguida? —No ho sé. Forma part de la decisió que es prengui al parlament, al govern, al nostre partit. Però la imatge hi serà: els diputats d’ERC marxaran del congrés, abans o després, si guanya el sí. Ha de ser l’endemà? No ho sé. Per mi, molt bé. I si ha de ser després d’una reflexió, també molt bé. Però segur que passarà, perquè la imatge reflectirà què passa a Catalunya. —Hi ha mitjans de Madrid que fan córrer que Sáenz de Santamaría i Oriol Junqueras tenen molta sintonia. —Qualsevol persona que conegui l’Oriol Junqueras sabrà que és molt difícil de portar-s’hi malament. La veritat, no ho sé. Però si és cert, no m’estranya. Perquè és complicat de tenir una mala relació amb en Junqueras. El ‘junquerisme’ és amor. —I vós quina relació teniu amb Santamaría? —En tinc poca. Fora de l’hemicicle és una persona que et saluda sense cap mena de problema. Fins i tot, et comenta coses i et parla. Però més enllà d’això, res.

Summary: Rufián: ‘Que deixin les amenaces i que diguin d’una vegada què faran per impedir un referèndum’