El dia 2 de novembre arriba a les llibreries una nova edició de la novel·la de Blai Bonet, El mar, la millor obra de l’escriptor mallorquí, que ha marcat la literatura catalana contemporània. Es va publicar el 1958 a l’editorial Aymà, en la col·lecció ‘Club dels Novel·listes’, i va ser el primer llibre que va editar Joan Sales en aquest segell. Però aquesta nova edició és especial, i tota una novetat, perquè incorpora com a apèndix nou capítols que es troben en l’original mecanografiat que Blai Bonet va enviar a la censura, que avui es conserva a l’arxiu de la censura d’Alcalá de Henares. El volum nou té un epíleg de l’especialista Xavier Pla, que ajuda a comprendre la importància del procés d’edició i publicació d’aquesta novel·la i les vicissituds que va seguir. Des d’aquest punt de vista, es mostra plena de misteris. Hem parlat amb Xavier Pla perquè ens els expliqui i ens parli de les dimensions de l’obra. D’entrada, a l’epíleg del llibre, Xavier Pla situa Blai Bonet: «La seva veu literària solar, exaltada, radical i alhora contradictòria, que sempre sotragueja la consciència del lector, que es veu abocat tant a mirar-se de cara al fons del mirall com a obrir totes les finestres davant la immensitat de l’aire lliure.» I també diu: «L’escriptura sacsejada i trasbalsada de Blai Bonet, de vegades inquietant i enigmàtica, precursora del textualisme (aquí hi ha Biel Mesquida i, una mica més enllà, Quim Monzó), va portar la literatura catalana a explorar espais d’expressivitat mai vistos abans. Bonet concep la literatura com un acte de risc, de tensió extrema, d’una gran força interior.» Xavier Pla qualifica El mar com una «obra expansiva, que desborda les fronteres tradicionals, en què la poesia és inseparable de la novel·la i la novel·la dels dietaris i tots alhora són indestriables de la seva obra com a crític d’art o com a articulista.» I, en concret, en diu: «Seixanta anys després de ser publicada, El mar és una novel·la que no ha envellit gens i que mereix tota l’atenció dels lectors d’avui.  És bàsicament una reflexió existencial sobre la condició humana a partir de les vivències radicals i subjectives d’un grup d’adolescents interns en un sanatori de tuberculosos.» L’original mecanografiat d’El mar a l’arxiu de la censura Però el fet és que quan es va trobar l’original mecanografiat d’El mar a l’arxiu de la censura es va descobrir que l’obra publicada era substancialment diferent, molt més llarga i amb més personatges, que en el text que finalment es va publicar es troben fusionats. Xavier Pla ha investigat sobre les diferències entre totes dues versions i el temps que va trigar a arribar a la impremta la definitiva. Sobre la recerca i les troballes fetes, Pla explica a VilaWeb: ‘Hi ha molts misteris i enigmes de la reelaboració i la publicació de l’obra que no hem resolt. Per una banda, l’original que es va presentar a la censura es va autoritzar sense que s’hi ratllés ni una sola paraula. Es va autoritzar tal com es va enviar. I això és sorprenent, perquè és una novel·la que ataca la moral de l’època. Així i tot, Aymà no la va publicar tal com l’havia autoritzat la censura. Va tardar uns mesos a publicar-la i la versió que en va aparèixer és molt diferent, és la que coneixem. Per què? No ho sabem del cert.’ Pla continua dient: ‘Blai Bonet va presentar El mar al premi Joanot Martorell i el va guanyar. Al jurat hi havia l’editor Joan Sales, autor d’Incerta glòria. Sabem que li va agradar. També sabem que El mar va ser el primer llibre del qual Sales va tenir cura completa com a editor, en el sentit ampli del terme. I sabem que va intervenir-hi, que va exercir d'”editor” a l’anglosaxona. Només en tenim una prova, però és inequívoca; una carta que Sales va escriure a Xavier Benguerel, coeditor d’Aymà, on li deia: “Jo em penso que la tírria que em té Blai Bonet és per haver-li arreglat El mar…”‘ Però Xavier Pla també diu: ‘Van transcórrer uns quants mesos entre el moment que El mar va passar la censura i el moment que es va publicar, i tot indica que fou el temps que Sales va esmerçar en la novel·la. Però Sales no hi toca gairebé ni una coma; hi fusiona alguns personatges, en retalla alguns capítols, n’elimina algunes escenes i hi dóna un nervi central als dos protagonistes, en Manuel Tur i l’Andreu Ramallo. El resultat és exaltant, perquè és molt fidel a l’esperit i el temps de l’obra. L’original mecanografiat per a la censura ens mostra una novel·la més digressiva, amb molts personatges, més desconcertada.’ En aquest sentit, el treball d’edició de Sales va ajudar la novel·la. A més, va ser aquesta edició publicada que va reconèixer Blai Bonet en vida. Per això ni Xavier Pla ni l’editora de club Editor, Maria Bohigas, en cap moment no van considerar de publicar l’edició trobada en l’arxiu de la censura. Pla recorda que hi ha un precedent que ni l’un ni l’altre no volien repetir: la novel·la K. L. Reich, de Joaquim Amat-Piniella, de la qual Edicions 62 va publicar la primera versió, la que no va ser censurada. Però el fet és que era literàriament inferior a la segona versió, que és la que es va publicar; malgrat les accions de la censura, és una versió literàriament superior. Amb El mar no volien que es repetissin aquests dubtes a l’hora d’escollir versions. Per això, Bohigas i Pla es van decidir a publicar la versió reivindicada per Blai Bonet afegint-hi un apèndix amb nou capítols inèdits, que són la selecció dels capítols inèdits de la versió de censura que Pla va trobar de més qualitat. Joan Sales i Camilo José Cela L’epíleg de Pla diu que hi ha dos personatges determinants vinculats a El mar de Blai Bonet. L’un ja l’hem esmentat: és l’editor Joan Sales, que va tenir molta incidència en l’edició final de l’obra. Però n’hi ha un altre: l’escriptor Camilo José Cela, que en aquell temps residia a Mallorca i que Bonet considerava el seu mestre. Més i tot, la seva relació arribà a ser com de pare i fill. Tingueren amistat i una relació epistolar. A més, sembla clar que sense el llibre de Camilo José Cela Pabellón de reposo Bonet no hauria imaginat la seva novel·la, basada en l’experiència al sanatori de Caubet, d’adolescent, on es guarí de la tuberculosi. I aquest vincle fa pensar a Xavier Pla que podria ser la intervenció de Cela que va fer que no es toqués l’original de Blai Bonet. Recordem que Cela va ser censor també. Però d’aquest fet no n’hi ha cap prova. L’epíleg de Xavier Pla també inclou una altra troballa, la crítica d’El mar que en va fer el 1958 Josep Maria de Sagarra –ja gran– a La Vanguardia, on el comparava amb Le mur de Jean-Paul Satre. Pla també es refereix al vincle de Bonet amb Pier Paolo Pasolini: ‘En la seva homosexualitat, en el seu cristianisme i la seva defensa del sagrat, en la seva reivindicació de la llengua i de la terra, en la seva passió filològica, en la seva preocupació per la noció de culpa, Bonet sempre va reconèixer Pasolini com un germà.’

Summary: Misteris, enigmes i capítols inèdits de ‘El mar’ de Blai Bonet


Una persona ha perdut la vida i tres han resultat ferides aquest diumenge en un tiroteig produït en un club nocturn al barri de Prahran a Melbourne (Austràlia), segons recullen diversos diaris locals. La Policia local ha emès un comunicat en el qual han explicat que el tiroteig s’ha produït entorn de les 3.20 de la matinada (hora local) al barri de Prahran. En aquests moments s’investiga el cas. Aquest home ha estat traslladat a l’hospital on ha mort. Els ferits, un d’ells en estat crític, són atesos a l’hospital. De moment es desconeix quantes persones estan involucrades en aquest incident. Per la seva banda, la policia ha fet una crida a la societat perquè evitin l’àrea i perquè es posin en contacte amb ells si tenen informació o imatges de l’ocorregut. Les autoritats investiguen un cotxe negre que podria estar relacionat amb aquest succés; vehicle que ha aparegut cremat en una localitat propera.

Summary: Un mort i tres ferits en un tiroteig en un club nocturn d’Austràlia


El ministre d’Afers Estrangers espanyol, Josep Borrell, ha defensat l’actuació de l’ambaixador espanyol a França per ‘protestar’ per la rebuda del batlle de Perpinyà al president Torra el passat 31 d’agost. Ho ha fet a preguntes del diputat del PDECat, Jordi Xuclà, durant la sessió de control al congrés espanyol. Borrell ha dit que l’ambaixador ‘va ajudar a que la trobada es celebrés’ però que va protestar després enviant una carta perquè el batlle, Jean-Marc Pujol, lluïa un llaç groc. ‘Quan una autoritat pública d’un país estranger rep oficialment al seu despatx a una personalitat espanyola lluint un símbol que diu que a Espanya hi ha presos polítics i el sistema judicial no és independent ha de protestar’, ha defensat el ministre, que considera que el llaç groc ‘desqualifica absolutament’ el sistema polític espanyol. L’ambaixador espanyol a França, Fernando Carderera, va enviar el passat 4 de setembre una carta al batlle de Perpinyà, Jean-Marc Pujol, recriminant-li que el passat 31 d’agost fes una rebuda institucional al president de la Generalitat, Quim Torra, i li entregués la Medalla d’Honor de la Vila. A la missiva, el diplomàtic qualifica Torra ‘d’inconstitucional’. Pujol va respondre la missiva tres dies després mostrant la seva ‘sorpresa’ per la forma i el fons dient que era una ‘ingerència’ que està totalment fora de lloc i que és ‘inadmissible’. El tema ha arribat aquest dimecres al congrés de la mà del diputat del PDECat Jordi Xuclà. Ha retret a Borrell l’actitud de l’ambaixador i que s’hagi adreçat a un ‘electe de la república francesa’ per rebre Torra i per lluir un llaç groc. ‘Sembla que encara governi el PP’, li ha dit. El ministre inicialment ha replicat al diputat que no sabia de què li estava preguntant, i ha calgut que Xuclà usés el segon torn de pregunta per detallar el cas. Llavors, Borrell ha defensat l’actuació ‘correcta’ de l’ambaixador i ha defensat que ‘protesti’ perquè l’alcalde lluïa un llaç groc quan va rebre el president català. ‘Si un batlle d’un país estranger rep el màxim representant de l’estat a Catalunya lluint un símbol que desqualifica absolutament el sistema polític espanyol, l’ambaixador protesta’, ha sentenciat. Borrell ha retret a Xuclà que el president del Consell d’Europa ha dit que els tribunals espanyols estan abordant el tema de Catalunya d’acord amb la llei espanyola i la Convenció Europea de Drets Humans

Summary: Borrell defensa l’ambaixador espanyol a França que va criticar el llaç groc del batlle de Perpinyà


Centenars de ciutadans russos es van manifestar ahir a Moscou per protestar contra la nova llei antiterrorista aprovada pel president, Vladímir Putin, perquè consideren que mina les llibertats bàsiques i facilita la persecució de la dissidència. Uns quants activistes russos van pronunciar discursos al parc Sokolini de Moscou criticant la nova llei mentre que la gent que els ratificava. Es van veure pancartes en les quals es podia llegir ‘fora la repressió política’ i ‘la repressió és la por a la teva pròpia gent’. El líder opositor Alexei Navalni va urgir als assistents que s’inspiressin en les protestes contra Putin que es van portar a terme el 2011 i el 2012. ‘Tornarem als carrers’, va cridar. La nova llei antiterrorista, que es va aprovar el juliol, endureix les penalitzacions per extremisme, introdueix la pena de presó per a aquells que no informin d’un possible delicte greu (cosa que ja va existir en l’era soviètica) i augmenta el nombre de delictes pels quals poden ser jutjats els menors de 14 anys.

Summary: Centenars de persones es manifesten a Moscou contra la nova llei antiterrorista


El Jutjat Mercantil 3 de Barcelona ha desestimat la demanda que Adicae va presentar l’octubre per reclamar que CaixaBank tornés als no clients la comissió de dos euros que els va cobrar, entre el març i el setembre del 2015, per treure diners de la seva xarxa de caixers. La decisió nega que fos una pràctica abusiva perquè la normativa reconeix que la retirada d’efectiu per un no client és un servei que té un cost, i també reconeix a les entitats titulars dels caixers la facultat última d’establir el preu del servei de retirada d’efectiu per a usuaris no clients. L’Associació d’usuaris de bancs, caixes i assegurances va estimar l’octubre l’import total cobrat entre març i setembre en uns 16 milions d’euros i el considerava il·legal perquè es cobrava una doble comissió a l’usuari: per part de l’entitat del caixer i per la seva. Un portaveu d’Adicae va explicar llavors que defensaven que va ser una ‘pràctica abusiva’ perquè la llei impedeix cobrar dues comissions per un mateix servei, i ha assenyalat que 350.000 persones van signar contra aquest recàrrec. CaixaBank va deixar de cobrar aquesta comissió als usuaris el 3 d’octubre, coincidint amb l’entrada en vigor del nou Reial Decret Llei que prohibeix repercutir al no client la comissió per usar el caixer, sinó que cal aplicar a l’entitat emissora de la targeta. Així, la nova normativa avala el model que el propietari del caixer té dret a cobrar pel seu ús, tot i que no al client final, sinó a les altres entitats. Fins a l’aprovació del Reial Decret Llei, CaixaBank defensava la legalitat d’aquest recàrrec, així com que s’informava l’usuari del caixer a través de la pantalla abans d’acceptar treure diners. Sobre aquest punt, Adicae argumentava que l’advertència de la pantalla respon a l’obligació legal del deure d’informació, però no equival a un consentiment contractual. Adicae recorrerà contra la sentència fins a instàncies europees si és precís, i ha considerat que la justícia es basa en informes esbiaixats del Banc d’Espanya, ‘comprovat defensor de la banca en contra dels usuaris.’

Summary: Desestimada la demanda perquè CaixaBank tornés les comissions per l’ús dels caixers als ‘no clients’


El músic Quimi Portet (1957) treu el desè disc en solitari, Festa Major d’Hivern (Quisso Records i Fina Estampa). En aquest àlbum de tretze cançons, Quimi Portet, com altres vegades, ha fet d’home orquestra i ha tocat tots els instruments. El disc ha estat produït juntament amb el britànic Daivd Tickle, amb qui ja va treballar a Astronomía razonable (1993) i Hoquei sobre pedres (1997). VilaWeb entrevista Portet en un hotel del centre de Barcelona dies abans que comenci la ronda de presentació. —Teniu 60 anys i no ho sembla. —No comment! La meva generació, i l’anterior, hem hagut d’explorar què en fem, d’això del rock-and-roll. És un gènere dins la música popular contemporània que va ser inventat per, i per a, jovent. I teòricament durant uns anys semblava que només ho podien fer els peluts joves. Però aquests joves han anat fent anys, i han hagut d’anar adaptant el gènere a la seva edat. I penso que se n’han anat sortint. Neil Young, Stones… Humilment, jo a la meva manera també m’he hagut d’anar adaptant. Em semblaria un error intentar fer veure que ets jove, però no pots negar que un riff de guitarra, per rudimentari que sigui, sempre funciona. En un moment pot servir per a expressar les urgències reproductives d’un adolescent, però aquest mateix riff de guitarra es pot reutilitzar per a mostrar una melancolia pel pas del temps o una il·lusió per un paisatge. I ha funcionat. —En aquest àlbum heu tocat tots els instruments. Home orquestra. Per què? —De tant en tant ho faig. Al Cançó Electromàgentic ja ho vaig fer. És com fer un reset. T’enfrontes amb les teves limitacions, però també descobreixes coses que quan treballes en equip has de tenir soterrades pel compromís amb els altres. Jo toco el baix. No sóc baixista. I sí, sóc guitarrista, però el Busquets és molt més bo. I tot i que el disc hagi tocat jo, a la gira sí que vénen els músics. —David Tickle, coproductor. Per què el necessitàveu? —El Tickle sobretot intervé quan canto. Produir-te a tu mateix, si cantes, és molt difícil. Ho he fet, i és molt difícil avaluar-te una cosa que has cantat. I és genial tenir un paio que te’n fies i que et digui ja la tens, o torna-hi. Amb les guitarres ho veus més clar. Amb la veu, hòstia… —I ja sap català, aquest? —No cal. És l’oïda que cal. El productor, per exemple, decideix si ho provem amb guitarra. O si la guitarra pot ser acústica. Provem sense bateria? Quan produeixes decideixes coses brutals. I el David intervé també molt en la mescla, també. —Com la creeu, una cançó? —Jo treballo com un proletari normal. Em llevo d´hora, em dutxo, i faig 8 o 9 hores. Si pesco alguna cosa bé. I si no, demà hi tonem. Però sempre dutxat i afaitat. Començar a les 8 del matí i acabar abans de sopar. Res de nits. Ni de jove. —De les cançons, quina us agrada en especial? —Totes, però Pànic Escènic m’agrada molt. Hi ha riffs de guitarra súper clàssics. I la lletra em fa molt de riure. És un paio que té pànic escènic. No n’he tingut mai. I ell, sí. Ha ha! —‘Ai Nineta’ —Aquesta parla d’un cantant molt entusiasta …que no té xicota. No té Nineta. És un cantant solter. Reprodueix els clixés de les cançons d’amor (Ai Nineta. Dolça aimada) i és una paròdia d’una cançó d’amor. —’Festa Major d’Hivern’. —Són festes que sempre m’han agradat. Inspiren aquesta tendresa per la humanitat quan actua amb esportivitat. A la festa major d’estiu s’entén tot. Màniga curta, fa calor, fem la conga, uns cuba libres. Però a l’hivern? Amb un fred que pela anar-se’n a l’embalat i ballar la conga amb els anoracs i els clínexs? S’ha de tenir esportivitat. Diu molt de la bona predisposicó de l’espècie humana. De la il·lusió que tenen per participar, per trobar parella. Sempre m’ha entendrit. Estem a cinc sota zero? La cooonga… —’Pampallugues’ —M’agrada aquesta paraula. Pampallugues. Seria la psicodèlia nostrada. Si els grans inventors del segle XX de productes psicotròpics haguessin estat nostrats, les pampallugues triomfarien… —Tampoc cerqueu una perfecció impol·luta, veig. —Diria que no. Volem que el disc soni maco i molt bé. Però ens dediquem a la música popular contemporània. Aquí no hi ha una acadèmia. I això que avui en dia és molt fàcil ser perfecte. Amb la música digital tot es pot polir i clavat. Es poden fer servir totes les eines. Però ens dediquem al rock. A mi m’agrada que sigui una mica abrasiu. Rascar una mica. —En un moment com l’actual heu fet alguna cançó polititzada? —Em sembla que no. Hi ha músics que fan música, i lletres, per una voluntat de denunciar, i intervenir en l’entorn sociopolític. Lluís Llach, Raimon, Cesk Freixas. I un altre gènere de músics que utilitza la música per evadir-se de la sordidesa del món i de la brutalitat de les relacions humanes. Jo sóc d’aquests. Vaig néixer el 1957 i els meus mestres eren d’una flipamenta general. Sisa, Pau Riba. I que no es confongui mai amb la frivolitat. A mi, com a ciutadà m’interessa, i m’afecta, la situació política. I m’emprenyo. Però quan em poso a fer música no puc enganyar. Jo em vaig fer músic per evadir-me. I continuo fent-ho. —Roger Mas fent concerts pels exiliats. Us hi veieu? —Si s’ha de fer, es fa. No m’hi veig negant-m’hi. Però insisteixo que la meva voluntat d’intervenir com a artista el meu entorn polític, és minúscula. Jo faig sevir la feina com evasió. I com qui fa sevir un porró de vi. M’hi aboco. Ara, com a persona, totalment diferent. Sóc un ciutadà d’aquest país. Sóc un català. I estic absolutament il·lusionat amb la recerca de la llibertat pel meu país. Sempre ho he estat. Estic frustrat i acollonit amb la violència i la repressió. Però com artista ja he explicat abans per on em decanto: estic en el ram de la flipamenta. No ens enganyem. I sense que això vulgui dir ser frívol. No ho sóc gens. Això és com el pintor abstracte i el pintor figuratiu. Estils. —Recordem el vostre incident amb un cambrer que no et servia un cafè amb llet. Devies flipar. —Passa molts cops, a la vida. No és una anècdota. Se’n diu discriminació lingüística. I sempre ha passat. I li passa a molta gent anònima. I encara els putegen més. Clar. Intenten acollonir a la gent i que no denunciïn mai. —Quimi Portet, quin gran lector de no ficció. —Sí. A mi m’agrada molt. Estic llegint ara una cosa que tu saps quina és. El teu germà Biel, que veig molt sovint, em va dir que un que tu coneixies també el llegia. Et sona? The Discoverers. J. Boorstin. I estic flipant com un burro. Estic molt motivat i em sembla que em llegiré la trilogia, sí. Aquí al kindle tinc milions de llibres. També estic llegint una guia per ensinistrat els gossos Basset Hounds. T’ensenyaré la portada. Ara ens farem els xulos i com que tu ets un intel·lectual ver, de verídic, ho apreciaràs. Haha! Sí. Jo llegeixo molt al llit. És una manera d’acabar el dia. Un parell d’horetes. —Encara travesseu el Pirineu amb moto? —Encara ho vaig fent. Però menys que abans. Pensa que he tingut molta feina. Venia de la gira,i el disc amb el Manolo , i porto un parell d’anys de molta intensitat.

Summary: Quimi Portet: ‘Faig servir la música per evadir-me de la sordidesa del món i la brutalitat de les relacions humanes’


Més de quatre-centes persones van ser rescatades ahir en condicions molt difícils quan el vaixell amb què intentaven d’arribar a Europa es va enfonsar a alta mar. Un vaixell irlandès, de l’operatiu de la Unió Europea, i un vaixell de l’organització Metges Sense Fronteres van arribar els primers on va naufragar i van fer front a un rescat ‘com no havíem vist mai’ segons un portaveu de l’organització humanitària. Els vaixells van portar els immigrants a Palerm, a Sicília. Entre les persones rescatades hi havia molts sol·licitants d’asil, procedents de països com ara Síria, sobretot, però també de Palestina, Eritrea o el Bangladeix. Dins el vaixell enfonsat s’ha mort una xifra indeterminada de persones, que pot arribar fins a dues-centes, segons les primeres informacions facilitades per les autoritats italianes. De moment se n’ha confirmat la mort d’una vintena i les autoritats italianes han detingut unes quantes persones relacionades amb aquesta operació. L’embarcació havia sortit de Líbia i s’havia trobat amb entrebancs mecànics greus. Quan era a alta mar va començar a inundar-se i finalment es va enfonsar. Des del gener, segons dades de l’Organització Internacional pels Migrants, més de dues mil persones s’han mort intentant d’arribar a les costes d’Itàlia i Grècia.

Summary: Rescaten a alta mar més de 400 immigrants, en un vaixell que s’enfosava


La portaveu de Ciutadans a l’Ajuntament de Barcelona, Carina Mejías, s’apunta a la llarga llista de polítics amb un currículum sota sospita. Segons que publica Eldiario.es, a la web del consistori Mejías presumeix de tenir un màster en dret concursal de la Universitat de Vic (UVic) i un postgrau en dret de fundacions de la Universitat Internacional de Catalunya (UIC). Tanmateix, ambdues titulacions són dos cursos de cinc crèdits i tres, respectivament. La UVic explica que no imparteix pas cap màster sobre dret concursal, sinó solament un curs suplementari sobre administració concursal. El màster hauria de tenir, pel cap baix, seixanta crèdits i, en canvi, aquest curs que va completar Mejías el 2012 tan sols en tenia cinc. A la pàgina web del parlament, on fou diputada fins el 2015, deia erròniament que aquest curs era un postgrau d’especialització. Quant al postgrau de la UIC, Eldiario.es explica que només és un seminari de tres crèdits sobre dret de fundacions cursat el desembre del 2009. Segons Mejías, les errades en el seu currículum no són voluntàries i les atribueix a ‘errors’ de l’equip de Ciutadans que va facilitar la seva informació biogràfica a l’Ajuntament de Barcelona.

Summary: Carina Mejías infla el currículum amb un màster i un postgrau que no té


L’audiència de les Illes ha convocat avui Iñaki Urdangarin i el seu ex-soci Diego Torres per decidir si aplica mesures cautelars en el marc de la seva condemna pel cas Nóos. La vista comença a dos quarts d’onze i les parts podran sol·licitar mesures cautelars contra els condemnats. El fiscal del cas, Pedro Horrach, podria demanar presó preventiva eludible amb fiança per Urdangarin i Torres, però ha assegurat que vol escoltar les parts. D’altra banda, l’advocat d’Urdangarin no està preocupat per aquest possible ingrés a presó. ‘No ens ho hem plantejat mai’, ha explicat. La sentència del cas Nóos es va conèixer divendres i condemna a Urdangarin a sis anys i tres mesos de presó per prevaricació, frau i dos delictes fiscals. Torres ha estat condemnat a vuit anys i sis mesos per cinc delictes de corrupció.

Summary: El jutge decideix avui si envia Urdangarin i Torres a la presó


Nous Republicans és el nom dels ciutadans que han pres l’opció republicana més recentment. Des de l’1 d’octubre passat, aquests nous independentistes han esdevingut un fenomen viral i expliquen la seva experiència a les xarxes. Avui VilaWeb comença una sèrie d’entrevistes amb aquests ciutadans que lluiten per la República Catalana. El primer testimoni és el de la Maria Cabello, que resideix a Cerdanyola, va néixer a Sabadell i va créixer a l’Hospitalet. Ací en teniu l’entrevista en vídeo i la transcripció corresponent. —Us podeu presentar? —Vaig néixer a Sabadell i m’he criat a Hospitalet. Qui ho conegui, sap que allà de catalans n’hi havia molt pocs, fa vint anys. La meva família és andalusa i tota la gent que m’ha envoltat és andalusa. Jo era de les d’anar a la processó, al Rocío, música flamenca i tot això. També vaig estudiar en castellà i fins que no vaig anar a estudiar el grau superior a Barcelona no vaig sentir una conversa sencera en català. —Quin dia us feu nova republicana? —El dia 1 d’octubre. Primer quan Rajoy va dir que no podríem votar. Jo sóc molt rebel i vaig dir: com que no puc votar? I arran d’això vaig dir que sí que votaria, el dia 1. Vaig anar a les cinc de la matinada al col·legi, a protegir-lo. I vaig tenir la sort que a Cerdanyola no va haver-hi cap atac per part de la policia, però sí que hi havia molta unitat entre la gent. I això em va arribar a l’ànima. —Quan vau decidir el vostre vot? —Uns dies abans de l’1-O. Primer, per la reacció de Rajoy de dir que no votaríem perquè ell no volia. I després perquè veia moltes injustícies, com les detencions i tota la propaganda negativa contra Catalunya, que jo sabia que no era certa. I, sentint-me atacada, era la manera de defensar-me. —Quin és l’opinió política del vostre entorn? —A la meva família, per exemple, els cosins que som més joves i ens hem mogut més per Catalunya tenim tendència a obrir-nos més que no pas els que no s’han mogut de l’Hospitalet. No surten d’un món tancat. Quan surts i veus que els catalans no són tan dolents ni extremistes comences a pensar si el que t’expliquen és cert o no. I aleshores, investigues. T’informes, aprens. Quan vius en un món tancat on tothom parla castellà i tothom té la teva mateixa cultura és molt difícil de conèixer l’exterior. —Per què cal una nova República? —Jo més que independentista sóc republicana. Primer perquè no vull mantenir un rei que no he votat. En segon lloc, la constitució tampoc l’he votada, per edat. I en tercer lloc perquè Espanya no té el pensament de canviar. Si tots els espanyols volguessin fer un canvi i ens rebel·léssim contra el govern que hi ha, no tindria cap problema de no separar-me d’Espanya. El problema és que això no existeix. No hi veig sortida. L’única sortida per a arribar a una república és que Catalunya s’independitzi. I per aquí vaig. —Per què l’esquerra espanyola no dóna suport a la República Catalana? —Perquè són del mateix règim. Jo ara em plantejo si els socialistes han estat mai socialistes. Si t’hi fixes tots es mouen per l’Íbex 35, pels bancs, per la monarquia. No defensen el poble. Han disfressat una democràcia i un socialisme que crec que no han existit mai. —Els vells independentistes, cansats. Els nous, no. Per què? —Suposo que parteixo de la base que encara no hem tingut caigudes. Quan lluites per una il·lusió i et penses que ja hi arribes, suposo que et vas decebent en les caigudes, com ha passat a molts independentistes que fa anys que lluiten pel mateix. Nosaltres estem frescos. Perquè encara no hem rebut bastonades. I a més creiem que és el moment adient. I que si no fem marxa enrere, podem aconseguir un país millor. —Res més a afegir? —Tots els espanyols haurien de veure com ens tracta el govern. I tots hauríem de lluitar per la mateixa causa: la República. Una qualitat de vida pel poble realment millor que la que tenim. Tot és ple de corrupció, atur, gent que passa gana. I ens hauríem d’unir. El govern ens separa i posa els catalans en el bàndol dels dolents. Però senzillament perquè no anem tots a l’una.

Summary: ‘L’única sortida per a arribar a una República és que Catalunya s’independitzi’


Carles Boix és membre del Consell Assessor per la Transició Nacional, professor a la prestigiosa universitat de Princeton (EUA), i un dels articulistes més lúcids del país. A més a més, com va demostrar la primavera passada, cada vegada que els independentistes es barallen entre ells, Boix és dels que intenta posar pau, i no llenya. Ara ens atén telefònicament des dels Estats Units per respondre a VilaWeb sobre el 27-S, i les reaccions posteriors. —Si el 27-S ha estat un referèndum, qui ha guanyat? —En un referèndum dius sí o no, a un tema determinat. Aquí hi havia partits. Com a referèndum indirecte, crec que han guanyat els partits per la independència. Tenen el 48% dels vots sí, contra un 39% de vots no. I després hi ha una part que o bé està dividida, o és agnòstica sobre el tema. I això fa que el 48% sigui més que el 39%. A més hem de considerar que el tipus de programa dels partits que estan al mig, és un programa maximalista: demanen referèndum, i un diguem-ne estatus especial de Catalunya dins Espanya. —No sé si a l’exterior hem explicat bé que el referèndum l’hem guanyat els del sí. —Les noticies, almenys el primer dia, eren notícies de victòria independentista. I aquí als EUA la gent em felicita. Com em deia una col.lega meva: ‘alf mabrouk’, que en àrab vol dir ‘mil felicitacions’. —Amb aquests resultats tenim mandat per a fer una DUI o, com diu la CUP, ara això no ho podem fer? —Jo no parlaria en termes de mandat, sinó en termes de què és possible. Tenim un 39% que diu que no, i una comunitat internacional amb molta simpatia. A fora es veu que hem demostrat que l’estat espanyol no és capaç d’entrar en el joc democràtic, com sí van fer el Regne Unit i el Canadà. A mi em sembla que una DUI ara és precipitar les coses. No sé què passarà d’aquí dos anys, però en aquests moments no crec que sigui possible. Pensem una cosa: amb el 50%+1 dels vots, el full de ruta de Junts pel Sí ja incloîa un compàs d’espera. —Creu que Mas ha de ser president sí o sí? —És una cosa dels politics. Per sort, ara són ells els protagonoistes. Nosaltres hem empès, cadascú des de la seva posició. I ara, per sort, la política torna a estar davant. I ens podem enretirar una mica. Ells són els que han de decidir què han de fer. —La CUP ha fet una proposta de presidència coral. Com la veu? —Jo sóc un gran admirador del sistema presidencial suís. Hi ha set persones en un consell federal. I tots decideixen, tot i que hi ha una rotació temporal, perquè un d’ells és nominalment el president de cara a la representació. Però decideixen entre tots set. Veig que a la CUP els agrada Suïssa. Ara, l’estatut actual, la pràctica política i el moment, em sembla a mi que ens demanen una persona amb més pes. Això no vol dir que al final la solució sigui un president acompanyat de tres vice-president potents. Tres vice-presidents que representin sensibilitats i habilitats diferents. Hi ha moltes solucions. La política també és una dansa, i cadascu té les seves posicions màximes. Però en principi haurien d’arribar a una solució. —La gent pateix per les diferències entre la CUP i Junts pel Sí —Que no pateixin! És absurd patir tant per la CUP i Junts per Sí. Ja ho dic a casa, també. Jo sóc optimista. —Per què creu que no vam arribar al 50%+1 dels vots? Què ha fallat? Podíem arribar-hi, si les opcions eren més de dos i per tant es desperdigava? —No ho sé. Arribar al 50% amb la campanya llançada del govern espanyol em sembla un èxit molt fort. Molt. Compara-ho amb el 45% d’Escòcia, on les dues parts havien pactat de bona fe que negociarien el resultat. Hi havia plena acceptació. Aquí l’altra part no s’havia compromès a res. A res. Es va limitar a amenaçar. Per tant un 48% és molt. I més considerant que tens un 11% que està obert. Ara depèn molt de la gestió que en faci Junts per Si. —Els resultats alenteixen el procés a cinc anys vista. —No diria cinc anys. Serà menys. Tots sabíem que seria complicat. Si estàs en mans d’un monstre, sortir-ne és difícil. No ens hem de cansar. Hem d’anar a treballar tranquilament i fer altres coses. Si cal, ja tornarem a sortir al carrer. Jo sóc optimista. També és cert que hagués estat millor el 50%+1. Ara depèn una mica dels nostres polítics. Que entenguin que han rebut el mandat que han rebut, amb les posicions que hem parlat. —Com la veu la resposta espanyola? —Es poden acabar fent mal a si mateixos. Està clar que tenen incentius per deformar els resultats i dir que han guanyat. Molt bé. Però, de fet, amb aquest resultat encara hi ha una finestra d’acord, però si el govern espanyol es tanca totalment, encara hi haurà més sí en el futur.

Summary: Carles Boix: ‘És absurd patir tant per la CUP i Junts pel Sí. Jo sóc optimista’


El govern valencià ha presentat al monestir de Santa Maria de Valldigna el nou Consell Social de les Llengües, el primer òrgan assessor en matèria lingüística de la Generalitat, adscrit a la Conselleria d’Educació mitjançant la Direcció General de Política Lingüística. El Consell és format per representants de la societat civil i institucional i hi conviuen diferents llengües, més enllà del català i del castellà. L’acte s’ha fet coincidir amb els 35 anys de l’aprovació de la llei d’ús i ensenyament del valencià (LUEV). El president de la Generalitat, Ximo Puig, i el conseller d’Educació, Investigació, Cultura i Esport, Vicent Marzà, han presidit l’acte i han destacat que era un dia important per a les llengües, atès que les 35 mesures que s’han proposat en aquesta primera assemblea són un impuls, ara que es commemora l’aprovació i execució de la LUEV. Puig ha dit que des del 1983 i, sobretot, durant els tres anys i mig de govern del Botànic, s’havia fet un avançament substancial en l’aplicació de la LUEV, però ha recordat que encara hi havia molts espais on avançar. El president ha destacat els avenços en el terreny de l’ensenyament: ‘És evident que, des de la nostra visió, tots els xiquets i ciutadans han de saber moure’s perfectament en les dues llengües oficials i al mateix temps en l’anglès i també en altres llengües, per això, en aquest Consell participen altres institucions de llengües no pròpies de la Comunitat Valenciana com és el cas de l’anglès, el francès i l’alemany.’

Summary: El govern valencià presenta el Consell Social de les Llengües


La reacció dels batlles sobiranistes contra les amenaces de la justícia espanyola ha refermat el compromís del món local amb el referèndum del primer d’octubre, amb el govern i amb els ciutadans. Els 712 batlles citats a declarar, sota amenaça de ser detinguts si no acaten l’ordre, es concentraran dissabte a les dotze del migdia a la plaça de Sant Jaume de Barcelona, convocats per l’Associació de Municipis per la Independència (AMI) i l’Associació Catalana de Municipis (ACM). La concentració serà una mostra de refús de l’actuació de la fiscalia. Tant bon punt es va saber, ahir al matí, el contingut de l’ordre judicial, desenes de batlles del Principat van expressar la indignació. Alguns altres van reaccionar amb ironia. Però el factor comú fou la fermesa amb el compromís de posar urnes el primer d’octubre. Batlles del PDECat, d’ERC, de la CUP i dels comuns van criticar l’actuació preventiva de la justícia. La CUP va publicar un comunicat en què assegurava que cap dels seus batlles no aniria a declarar. Aquesta posició va topar amb la dels presidents de les associacions municipalistes, Neus Lloveras i Miquel Buch, que en una conferència de premsa a la tarda van dir que els batlles anirien a declarar perquè no tenien res a amagar. Després d’atacar dimarts el govern, els membres sobiranistes de la mesa del parlament i el director de TV3 amb tot un seguit de querelles i notificacions judicials, ahir va ser el torn dels batlles. L’estat espanyol vol enviar un missatge clar: qualsevol càrrec públic que col·labori amb l’organització del referèndum rebrà una querella, una notificació judicial o serà citat a declarar. Dues setmanes abans del referèndum, la persecució judicial del govern espanyol s’intensifica com més va més. Més informació La llista dels més de 700 ajuntaments amenaçats per la fiscalia espanyola

Summary: La revolta dels batlles contra les amenaces espanyoles referma el compromís dels ajuntaments amb el referèndum


El president de la Generalitat, Quim Torra, convocarà les entitats i els partits després de Reis per a intentar d’acordar un ‘rumb clar’ per a l’exercici del dret d’autodeterminació. Durant la sessió de control al govern, i en resposta a una pregunta de la CUP, Torra s’ha compromès a intentar de tancar l’acord nacional per a intentar traçar ‘un horitzó clar’ per a l’exercici de l’autodeterminació; una idea política que personalment va proposar com a resposta a la sentència del Tribunal Suprem sense haver-ho acordat abans amb JxCat i ERC. Enmig de les negociacions del PSOE amb ERC i JxCat per la investidura de Pedro Sánchez, i després de la trucada del president espanyol a Torra, el president de la Generalitat ha marcat perfil per a respondre a la CUP que no s’arronsarà a l’hora de formular demandes. El diputat de la CUP Carles Riera ha denunciat un possible tancament partidista i institucional per a enterrar la ruptura per baix que va significar l’1-O i per a passar a una etapa de ‘normalitat’, de retorn a l’autonomisme. Torra ha dit que era ‘evident’ que el conflicte no es resoldria amb un nou estatut d’autonomia ni amb més competències. Ha recordat que l’exercici de l’autodeterminació, la fi de la repressió i l’amnistia, i la defensa de drets formen part d’acords signats pels grups independentistes, com l’acord de la Declaració de la Llotja de Mar o de l’Assemblea de Càrrecs Electes. També s’ha referit a les resolucions aprovades pel parlament i, concretament, a una de promoguda per la CUP durant el debat de política general en què es relligava la reclamació de l’amnistia a l’exercici de l’autodeterminació, i que afirmava la legitimitat de la desobediència civil i institucional com a instruments en defensa dels drets polítics, civils i socials que siguin lesionats. Torra ha recordat que a l’abril tindran els primers fonaments del que podria ser una constitució catalana, quan acabi la feina del Fòrum Cívic i Social per al Debat Constituent.

Summary: Torra convocarà entitats i partits per posar el rumb cap a l’autodeterminació


Tres dels cinc detinguts per reocupar l’anomenat Banc Expropiat de Gràcia van quedar ahir a la nit en llibertat amb càrrecs mentre que els altres dos, que es van encadenar a bidons de ciment a dins, passen avui al matí a disposició judicial, segons han informat els Mossos. Els agents van detenir les cinc persones que van aconseguir entrar al local de Gràcia, tres homes i dues dones, d’entre 27 i 34 anys pels delictes de danys, desobediència greu i usurpació de béns immobles. Les detencions es van fer en dues fases ja que les tasques per treure les dues persones dels bidons es van allargar quatre hores. Pel que fa al local de Gràcia, després de la reocupació d’aquest dissabte uns operaris van treballar-hi per instal·lar una alarma amb l’objectiu de detectar nous intents d’entrar-hi. Heus ací el vídeo del moment en què els tres primers ocupants van ser arrestats:

Summary: Dos dels cinc detinguts al ‘Banc Expropiat’ passen a disposició judicial


El Banc Central Europeu ha decidit mantenir intactes els tipus d’interès, de facilitat de crèdit i de dipòsit en el 0,00%, el 0,25% i el -0,40%, respectivament, fins a finals d’aquest any, i no fins passat l’estiu, com tenia previst. Així, ajorna la pujada dels tipus d’interès fins a almenys el 2020. Segons ha anunciat la institució amb seu a Frankfurt en un comunicat avui, el BCE llançarà al setembre noves injeccions de liquiditat fins al març del 2021, cadascuna amb un venciment de dos anys. Les noves operacions ‘ajudaran a preservar les condicions favorables dels préstecs bancaris’, segons l’entitat, i inclouran “incentius’ perquè les condicions de crèdit continuïn sent favorables.

Summary: El BCE decideix mantenir els tipus d’interès fins a finals del 2019


Els eurodiputats Josep Maria Terricabras i Jordi Solé (ERC) i Ramon Tremosa (PDECat) han denunciat aquest dimecres en una pregunta a la Comissió Europea les salutacions nazi dels concentrats al Valle de los Caídos diumenge passat i l’agressió al fotoperiodista Jordi Borràs a Barcelona dilluns. En la pregunta parlamentària, que porta com a assumpte ‘La violència de la ultradreta a Catalunya i la legalitat de l’apologia del feixisme i el franquisme’, els eurodiputats demanen a l’executiu comunitari si fer apologia del franquisme vulnera la legislació europea. Concretament, pregunten si el franquisme pot emmarcar-se en la categoria de ‘genocidi i crims contra la humanitat i de guerra‘, com recull la decisió marc 2008/913/JHA. Segons la legislació europea, l’article sobre delictes ‘de caràcter racista i xenòfob‘ preveu que els estats adoptin les mesures necessàries per ‘castigar’ ‘l’apologia pública, la negació o la trivialització flagrant de genocidi i crims contra la humanitat i de guerra‘. De ser així i incloure’s en aquesta categoria, recull la pregunta, ‘la Comissió creu que la salutació feixista hauria de prohibir-se en espais públics?‘ Sobre l’agressió a Borràs, els eurodiputats exposen que l’agressor és un policia i que en el moment d’atacar el fotoperiodista especialitzat en moviments d’extrema dreta, va cridar ‘Viva España y Viva Franco’. En aquest sentit, lamenten que el cos de la Policia Nacional no hagi obert una investigació contra l’agressor encara que aquest hagi estat identificat. ‘Des de desembre del 2017 hi ha hagut dotzenes d’atacs per part de militants d’extrema dreta’, recorden.

Summary: ERC i PDECat alerten la Comissió Europea de ‘l’apologia’ del franquisme a l’estat espanyol i l’agressió a Jordi Borràs


Heather Dune Macadam és amable amb la premsa perquè sap que ha de fer arribar el seu missatge a com més gent millor. Manté les traces de ballarina, una carrera que va haver d’abandonar per culpa d’un accident, però manté la tenacitat dels assaigs per investigar temes tan complicats com ara l’holocaust nazi. L’editorial Comanegra acaba de publicar 999. Les primeres dones d’Auschwitz, en què ens explica com un contingent de noies jueves d’Eslovàquia va ser conduït al camp de concentració totalment enganyat gràcies al testimoni d’algunes de les supervivents. Allà varen haver de treballar en la construcció de Birkenau i varen ser vigilades per presoneres comunes alemanyes traslladades específicament de Ravensbrück. En un atreviment narratiu insòlit dins la no-ficció, l’autora fins i tot reprodueix alguns diàlegs dels testimonis que no va poder conèixer i aconsegueix un efecte dramàtic de primer ordre. Aquest llibre colpidor ha estat una de les sorpreses editorials d’aquest començament de 2020. ―Per què cal tornar a Auschwitz? ―Perquè Auschwitz encara hi és, no és quelcom que hagi desaparegut, i perquè el món encara no ha après la lliçó de què va implicar, o jo crec que no. És important que entenguem que la història es repeteix i que les històries de les dones amb prou feines s’han començat a explicar. Els homes han tingut molt més protagonisme i les seves històries són les que s’han reconegut, i són aquelles sobre les quals s’han publicat la majoria de llibres i s’han fet els films. De fet, pràcticament tots els films parlen dels homes, i ara ens toca a nosaltres. ―Pels catalans Eslovàquia és un país prou desconegut que ens pot caure simpàtic per la manera civilitzada amb què va desfer la seva unió amb Txèquia després de la caiguda de l’URSS. Potser per això encara veiem amb més angoixa la complicitat dels seus governs amb l’horror… ―La història del govern feixista eslovac és corprenedora i jo també sabia molt poc sobre els txecs i els eslovacs fins que no vaig començar a fer la recerca i el seu comportament durant la segona Guerra Mundial no és una història gaire maca d’explicar. ―En el vostre llibre mostreu la crueltat de l’engany, aquestes noies molt joves es pensaven realment que anaven a treballar i estaven contentes, i van ser premeditadament enganyades… ―És una cosa totalment perversa, és la traïció definitiva. Els ciutadans tenen l’expectativa que el govern els protegeixi i de sobte els jueus d’Eslovàquia veuen que ja no són ciutadans, que ja no els consideren part del país. El Vaticà va fer un advertiment al govern perquè no deportés els jueus, però no els varen escoltar i van començar per les noies joves, les innocents entre les innocents. És un fet absolutament vergonyós i quan vaig entrar als arxius nacionals eslovacs i vaig començar a revisar els documents, vaig descobrir que hi ha piles i piles de cartes de familiars suplicant que no s’emportessin les seves filles. Quan veus totes aquestes cartes és quan et fas a la idea de fins on arriba aquesta traïció. ―Hi ha un detall corprenedor: a les noies les obliguen a escriure postals amb dates futures per tranquil·litzar els familiars i alguna s’envia quan l’autora ja és morta. És una planificació estructurada i absoluta del mal… ―Bé, els nazis eren assassins en sèrie i era perfectament permès ser-ho. ―Però eren molts assassins en sèrie, no una qüestió de dirigents. Al llibre es veu clarament que era un sistema generalitzat. ―Sí, exacte. Has de pensar que per ells els jueus no eren humans. Els nazis feien tots aquests experiments científics amb la frenologia i els cranis, per exemple. Quan deshumanitzes un poble sencer, com es va fer amb els pobles africans, no hi ha cap problema a fer-los esclaus perquè no són éssers humans. Quan deshumanitzes algú pots fer-li allò que vulguis i això van fer els nazis amb els jueus, fins i tot tractaven millor els gossos. Per ells els jueus eren com si fossin escarabats. ―Paral·lelament a l’arribada del primer comboi de dones eslovaques a Auschwitz arriben les seves vigilants de Ravensbrück. Dones que no demostren gens d’empatia vers elles. Hauria estat diferent si els vigilants haguessin estat homes? ―No crec que hi hagués hagut un tractament diferent. Les SS que supervisaven les dones de Ravensbrück que vigilaven les jueves eslovaques eren tots homes, no eren dones els qui vigilaven les kapos. Hem de recordar que la majoria d’aquestes kapos ja eren criminals i algunes eren criminals greus, dones assassines en molts casos, i que ja havien passat unes experiències terribles a Ravensbrück. Ara tenien algú a sota. I també hem de recordar que totes eren àries, que es creien superiors i que els jueus no eren alemanys –de fet no eren res per a les vigilants. N’hi havia algunes, potser les prostitutes i les presoneres polítiques, que sí que eren bondadoses envers les noies jueves i intentaven defensar-les o avisar-les de què els esperava, però la majoria de les vigilants eren criminals depravades. ―Al pròleg hi ha una frase demolidora, que explica que els supervivents sovint es culpen a si mateixos d’allò que han fet per sobreviure, que sempre hi plana l’ombra de la sospita… ―Sí, això és millor no fer-ho perquè, si no, acabes parant boig. Hi ha una cosa que va implícita en la supervivència, que és que t’has de perdonar per tot allò que hagis hagut de fer per sobreviure, tot i que també pot ser que hagis passat aquesta situació de forma totalment ètica i recta i no hagis de tenir cap remordiment. ―Com a narradora heu optat per una solució complicada, la d’inventar alguns diàlegs. És molt efectiva perquè fa que el lector sigui dins el llibre, però en vàreu dubtar? ―No, en cap moment! Ho tenia tot a la punta de la llengua, sento totes les veus i escolto els testimonis i moltes vegades el testimoni interpreta allò que t’explica amb veus diferents per exemple i després paren, però jo aquestes veus no deixo de sentir-les. És com si veiés una pel·lícula. Sí que passava que algunes vegades havia de parar i tallar. ―És una solució molt anglosaxona, això. Aquí no sé si algú s’hi atreviria en un llibre de no-ficció… ―Sí, reconec que és arriscat, per això m’encarrego de remarcar molt bé els diàlegs perquè sempre quedi molt clar qui parla, què correspon a un testimoni directe i què he escrit jo. De vegades passava que el testimoni parava a mitges d’una història que explicava i en passava a contar una altra –penseu que és gent molt gran en molts casos. I això em deixava al mig d’una història superimportant que necessitava acabar d’explicar i que ells no consideraven rellevant, i aquí havia de tenir alguna llicència per a poder continuar la narració allà on elles la interrompien. ―Què significa per a vós que hi hagi una traducció al català d’aquest llibre? ―Em sembla fantàstic. M’encanta Catalunya, la Costa Brava. Vaig viure prop de Girona durant una temporada i sé que els catalans també van patir molt durant la Segona Guerra Mundial, molts van morir o van ser deportats i va ser una sorpresa meravellosa veure aquesta edició tan fantàstica. ―Penseu que la denominació de literatura concentracionària és correcta? Al meu entendre el vostre llibre hi entronca malgrat que no sigui un llibre escrit directament per algú que va passar pels camps. ―Penso que la literatura de l’holocaust és fonamental, absolutament cabdal. La majoria de supervivents dels camps de concentració no són escriptors de professió. Poden explicar la història però ho fan més amb texts que s’assemblen més a unes memòries. I estic convençuda que els assaigs narratius també requereixen arcs dramàtics, a més de ser basats en fets reals. I poder explicar una història tan potent com aquesta, basada en una multiplicitat de testimonis relligats, crec que és molt rellevant per a la història de l’holocaust, perquè no és una aproximació acadèmica, sinó que és un text per a qualsevol mena de lector, a banda que naturalment conté molts recursos i bibliografia, però algú que no faci el doctorat pot llegir perfectament aquest llibre i commoure’s amb el relat. ―Potser entre els lectors de més de cinquanta anys comença a haver-hi un afartament de lectures sobre la Guerra Civil i la Segona Guerra Mundial, però penso que per als joves aquesta història és absolutament desconeguda… I que la podrien llegir amb fascinació absoluta. ―Això espero, i tant. Ara mateix als EUA ha sorgit una informació del tot corprenedora sobre la manca de coneixement sobre l’holocaust: més del 60% de la gent no sap què és Auschwitz. Jo he estat professora d’universitat i crec que la manera d’evitar l’auge de l’extrema dreta i de l’antisemitisme i de la violència contra les minories és amb l’educació i és responsabilitat dels educadors crear una generació intel·ligent i oberta de mires. ―Doncs no sé si pensàveu de promocionar el llibre en un estat en què l’extrema dreta és la tercera força al parlament i on Vox, a les Corts Valencianes, s’ha negat a condemnar Auschwitz perquè deien que no s’hi havien exterminat homosexuals… ―No, no m’entra al cap, és absurd, és ridícul, és una bajanada com un piano. Quan feia recerca per al llibre vaig trobar un diagrama que em va interessar molt perquè no havia vist mai una cosa semblant. Era un diagrama molt primitiu de Birkenau i volia fer-lo servir, però vaig descobrir que era en un article escrit per una negacionista de l’holocaust que havia agafat mostres del terra i les havia fet servir per a dir que no hi havia cap prova que allà s’hagués cremat gent. Era un article horrorós i no sé d’on va treure el diagrama l’autor de l’article. El meu pare és en una comunitat de gent gran i un dels seus amics era parlant d’ídix i va ser a Auschwitz el 1951, hi va anar de viatge i va dir que de la terra encara en sortien cendres. És per això que ens hem d’assegurar d’informar la gent, perquè als negacionistes de l’holocaust els hem de poder tancar la boca. No concebo com hi pot haver un partit polític que digui coses així. ―Bé, és que som en un estat en què l’exaltació al dictador Franco encara no és penada per llei i no és condemnada. ―És estremidor, la veritat. ―Com a narradora, heu hagut d’establir cap límit envers els testimonis, o no us en vàreu posar? ―No, no hi ha límits, fins i tot escric molt sobre les rates, i aquí em vaig tallar perquè em fan molt de fàstic i no hi vull ni pensar, però sí que vaig escriure molt sobre rates molt humanes. ―És un llibre trist, però que deixa una experiència agredolça perquè també hi ha esperança i un punt d’humor… ―Fantàstic. No m’agraden les històries de terror i crec que per fer que els joves llegeixin un llibre com aquest has de tenir aquesta combinació agredolça, perquè, si no, no serà una experiència humana. L’altre dia parlava amb una supervivent que té un gran sentit de l’humor i em va dir: ‘no tinc res de què queixar-me’, i jo li vaig dir: ‘dona sí, si vas estar a Auschwitz’, i va esclatar a riure i va dir que sí que tenia raó que hi havia quelcom per a queixar-se. Crec que és molt important que siguem humans i que riguem i plorem a parts iguals.

Summary: Heather Dune Macadam: ‘Sis de cada deu persones no saben què és Auschwitz’


La cap d’Hong Kong, Carrie Lam, ha criticat avui la ‘violència’ dels manifestants que han ocupat i més tard desallotjat l’Assemblea Legislativa hongkonguesa i ha recalcat que el polèmic projecte de llei d’extradició ‘no tornarà’. Lam ha afirmat en una roda de premsa que els que van entrar de manera violenta a l’edifici seran castigats i ha destacat la importància de l’estat de dret a Hong Kong. A més, la dirigent hongkonguesa ha recalcat que se sent emprenyada i trista per la violència i el caos, segons ha recollit el diari ‘South China Morning Post’. La seu del parlament hongkonguès ha estat diverses hores ocupada pels opositors, que han onejat les banderes de l’antiga colònia britànica de Hong Kong i una versió en blanc i negre de la bandera hongkonguesa, símbol de les protestes. A més els activistes han provocat danys materials i han pintat les parets de la sala de plens. Centenars d’activistes van irrompre dins del recinte després de diverses hores de setge protegits amb escuts de fabricació casolana, cascs grocs i paraigües. Els manifestants han reiterat les cinc demandes que han adreçat a la cap executiva de Hong Kong, entre elles la seva dimissió. En un comunicat conjunt, l’oposició exigeix així la retirada de la llei d’extradició a la Xina, investigar l’ús per part de la policia de pilotes de goma i bosses de perdigons contra els manifestants, retirar tots els càrrecs que s’han presentat contra manifestants d’ençà del 12 de juny i l’alliberament de tots els detinguts. Ahir més de mig milió de persones van participar en una manifestació contra l’acostament polític de Hong Kong al règim xinès entre Victoria Park i el carrer Chater, al centre de la ciutat.

Summary: La cap de l’executiu d’Hong Kong afirma que la llei d’extradició ‘no tornarà’


Després d’uns quants dies de negociacions a Brussel·les, el primer ministre britànic David Cameron ha tornat a casa amb un nou acord d’encaix de la Gran Bretanya a la Unió Europea. Això li ha permès d’afrontar amb més força el promès referèndum sobre el manteniment o no a la comunitat europea, al qual ja ha donat data, el 23 de juny, i la seva posició personal: ‘Crec que la Gran Bretanya serà més segura, més forta i millor dins la Unió Europea.’ En aquesta aposta ferma pel continuar dins la UE, tot i mantenir-hi la seva especificitat, hi coincideixen la gran majoria d’habitants de Gibraltar, el petit territori britànic al sud de la península Ibèrica que també són cridats a dir-hi la seva, en el referèndum del juny. Ho va expressar ben clarament l’actual primer ministre del penyal, el socialista Fabian Picardo, en un article d’opinió publicat a Politico.eu el maig passat de títol explícit: ‘El “Brexit” destruiria Gibraltar.’ Segons Picardo, és prioritari per a Gibraltar de mantenir-se dins el mercat únic europeu i de fet l’any passat mateix va inaugurar una delegació oficial a Brussel·les per a augmentar la seva presència davant les institucions europees, tant en termes econòmics com diplomàtics. Pel mandatari gibraltarenc, el referèndum mateix és ‘un meteorit que va directe contra Gibraltar’. I és que, com exposava a l’article, la sortida de la Gran Bretanya de la UE implicaria ‘nombroses amenaces’, tant de caràcter econòmic com polític: ‘Per Gibraltar’, deia, ‘les desastroses conseqüències d’una exclusió econòmica respecte del nostre principal bloc comercial (sobretot en termes de serveis financers) s’agreujarien encara més perquè atorgaria a Espanya una nova oportunitat de blocar-nos la frontera. És una arma que Madrid ja ha fet servir abans, per a intentar d’intimidar Gibraltar perquè accepti un acord sobre la sobirania que ens obligui a abandonar el nostre estatus inalienable de territori d’ultramar britànic autogovernat i convertir-nos a la força en una part d’Espanya.’ De fet, el ministre d’Afers Estrangers espanyol, José Manuel García-Margallo, va recordar aleshores que si la Gran Bretanya acabava sortint de la UE, Gibraltar s’hauria de plantejar la cosobirania si s’hi volgués mantenir. ‘Si Gibraltar no en vol sortir, haurà de treure del bagul dels records aquella fórmula de la cosobirania debatuda fa més d’una dècada’, va dir en una entrevista a RNE: ‘Som a la vigília d’esdeveniments relativament importants a Gibraltar’, reblava.

Summary: Les ‘desastroses conseqüències’ a Gibraltar del no al referèndum britànic sobre la UE


L’Assemblea de Madrid ha aprovat una proposició no de llei (PNL) presentada per Vox i aprovada també amb els vots de PP, Ciutadans, en què es demana al govern espanyol que il·legalitzi ‘els partits separatistes que atemptin contra la unitat de la nació amb els instruments legals al seu abast o procedint a les reformes legals que ho habilitin’. PSOE, Més Madrid i Unides Podem-IU hi han votat en contra. La PNL també insta la Unió Europea ‘que inscrigui els anomenats CDR en la llista d’organitzacions criminals i terroristes’, i hi ha adjuntat dades relatives a la investigació judicial seguida per l’Audiència espanyola contra els set detinguts el 23 de setembre proppassat. Finalment, han sol·licitat de suspendre immediatament ‘qualsevol pagament i si escau revocar i ordenar el reintegrament de tota mena de subvencions o ajudes públiques que pogués percebre qualsevol organisme públic autonòmic, els denominats CDR o qualsevol altra associació o organització que hi tingui relació directa o indirecta’. Al debat parlamentari, el diputat de Vox José Ignacio Arias ha justificat la presentació de la iniciativa adduint ‘els centenars d’imatges i testimoniatges que des de fa més de dos anys es produeixen a Catalunya’, però ha posat l’accent principalment en les declaracions dels detinguts el 23 de setembre. ‘La culminació de tots els actes violents, tinença de substàncies per a fabricar explosius, la tinença d’armes de guerra amb l’objectiu d’assaltar el parlament català perquè el senyor Torra es pogués atrinxerar després de proclamar la República no ofereixen dubtes’, ha dit. ‘Llibertat de pensament’ Malgrat votar-hi a favor, la diputada de Ciutadans Araceli Gómez ha criticat Vox per la presentació d’aquesta proposta, perquè, ha dit, hi ha damunt la taula el debat ‘de la seva il·legalització pel fet d’atemptar contra l’ordenament jurídic’, atès que va contra la igualtat i duu iniciatives sense rang de llei a l’Assemblea, tot i no creure ni tan sols en l’estat autonòmic. També ha dit que, com a premissa, no estan d’acord amb algunes coses però ho defensen perquè creuen en ‘la llibertat de pensament’. La parlamentària del PP Yolanda Ibarrola ha condemnat els fets succeïts a Catalunya i ha criticat el ‘desistiment de funcions’ del govern espanyol. Tanmateix, ha dit a Vox: ‘L’Assemblea no és un fòrum per a fer campanya.’ Malgrat que comparteixen la finalitat perseguida per la iniciativa –i tot allò que se’n desprèn– a parer seu és presentada amb una redacció ‘matussera’. Normativa ‘de Franco i Mussolini’ El diputat d’Unides Podem-IU Tito Morano ha recordat que no hi ha cap condemna judicial ni tan sols cap acusació formal contra els CDR, de manera que s’oposen que l’executiu espanyol els declari culpables sense judici. A més, pel que fa a la il·legalització de partits, Morano ha dit que la proposta es basa en ‘una normativa legal de Franco i de Mussolini’, per la qual cosa només té un nom: ‘feixisme’. ‘Demano a PP i Ciutadans que no continuïn ballant al so que toca Vox perquè és un so de marxes militars’, ha afegit. Així mateix, ha assenyalat que ell vol derrotar els seus enemics polítics però no empresonar-los. El diputat de Més Madrid Pablo Gómez Perpinyà ha dit que Vox havia passat ‘una línia vermella’ i ha qualificat la iniciativa de ‘esperpent polític i legal’. ‘Il·legalitzar els partits… Quina mena de llei de la selva creuen que tenim per constitució?’, ha demanat. A parer seu, el veritable problema és que PP i Ciutadans ‘han trencat l’esperit’ de la transició pactant amb ‘les rèmores del franquisme’. I ha afegit: ‘En democràcia, les lleis les apliquen els jutges i els tribunals, i no de manera arbitrària.’ ‘Les idees no delinqueixen’, diu el PSOE Finalment, el parlamentari del PSOE José Manuel Uribes ha dit que era una proposició ‘improcedent formalment i legalment’, no sols pel lloc sinó pels valors o els contravalors que amaga. ‘Ho hem dit i redit als independentistes i ara els ho hem de dir a vostès: en una democràcia de debò les idees no delinqueixen, tret que expressin odi; delinqueixen els fets, no les paraules. Aquesta és la grandesa de la nostra democràcia constitucional’, ha acabat dient.

Summary: L’Assemblea de Madrid demana al govern espanyol que il·legalitzi els partits independentistes


L’Assemblea Nacional Catalana i Òmnium Cultural han presentat un vídeo convocant a la manifestació de l’Onze de Setembre a la Meridiana i a votar per la independència el 27-S. Al vídeo, unes quantes persones diuen una sèrie de frases de desànim o contra la mobilització que, llegides en sentit invers, prenen un significat totalment diferent. El vídeo s’inspira en una experiència semblant que va tenir èxit ara fa un any a Escòcia, just abans del referèndum. Vegeu el vídeo tan curiós d’Ara és l’hora: I ací teniu el text. El sentit canvia si es llegeix de dalt a baix o de baix a dalt: Anant a votar el 27-S No n’hi ha prou No Seré a la Via Lliure de l’Onze de Setembre No em manifestaré per la independència Menteix qui diu que Amb un estat propi podrem fer un país millor La meva prioritat és la justícia social És un gran error creure que mobilitzar-se és necessari Omplint els carrers no Hem avançat cap a la llibertat La Meridiana s’omplirà igualment Encara que no hi vagi S’equivoca qui pensa que Aquesta Diada no estem cansats

Summary: El missatge ‘desmobilitzador’ de l’ANC i Òmnium que canvia de sentit llegit a l’inrevés


Els comuns negocien amb el Departament d’Economia per crear un nou tram de l’IRPF per a rendes superiors als 90.000 euros. Ara han de negociar amb quin tipus anirà, segons fonts dels comuns, que defensen que sigui amb un tipus del 23%. Una altra de les línies en què treballa la formació de Jéssica Albiach és en la creació d’un altre tram per a rendes de 120.000 euros, amb un 25%. Tot plegat implica un augment de dos punts respecte dels tipus que hi ha ara. D’altra banda, els comuns també opten per rebaixar o eliminar les bonificacions en l’impost de successions –matèria que va dificultar una entesa en l’anterior negociació de comptes– i una rebaixa de l’IRPF per a les rendes més baixes. En una entrevista a RAC 1, Albiach, que ha parlat de ‘preacord’ en algunes matèries, ha reconegut que la negociació era ‘complexa’ perquè hi havia qüestions socials que no quedaven recollides en els comptes que treballa Aragonès. Els comuns negocien de manera continuada el pressupost amb el Departament d’Economia, tret del període electoral, però ho fan amb cautela. Consideren que l’altra vegada, quan les negociacions es van trencar, van cometre ‘l’error’ de transmetre les trobades ‘en directe’. Ara apel·len a la discreció i diuen que són conscients de la situació actual, amb un pressupost prorrogat des del 2017.

Summary: Els comuns negocien amb el govern de crear un nou tram de l’IRPF per a rendes superiors als 90.000 euros


Artur Mas és a París, en el primer viatge oficial que fa a l’estranger com a ex-president de la Generalitat. Ha visitat una prestigiosa escola de negocis, l’École des Hautes Études Commerciales (HEC), on pronuncia la conferència ‘La inversió estrangera durant la crisi política: el cas català’. En anglès i davant dels estudiants de MBA, que li podran fer preguntes, l’ex-president defensa que el procés sobiranista no perjudica pas les inversions a Catalunya.

Summary: EN DIRECTE: Conferència d’Artur Mas a París


Cossos daurats i encorbats, mandíbula tancada amb força, peu aixecat i tots els músculs en tensió. Tots els sacrificis i renúncies cobren sentit en aquest moment. Posar-se davant del jurat i mostrar els resultats d’anys de treball al gimnàs. El premi que es pot aconseguir no es tradueix en grans beneficis econòmics, sinó en l’èxit d’un repte personal: el físic-culturisme és, primer de tot, una forma de vida. Un esport tacat en els darrers anys pel consum d’esteroides, però que cada vegada compta amb més professionals i competicions de renom. Hi ha un llarg camí fins arribar a l’elit del físic-culturisme, fan falta anys d’entrenament i moltes competicions. Es comença participant a torneigs regionals, en els que hi competeixen sobretot culturistes amateurs. A un nivell més alt hi ha els campionats estatals, els continentals i per últim, la copa del món. En els darrers anys també han sorgit altres torneigs amb molt de prestigi com el Mr. Olympia o l’Arnold Classic. Aquest camí se’l sap molt bé Toni Gutiérrez, un dels millors culturistes i preparadors de l’Estat Espanyol. La seva carrera esportiva va començar fa 16 anys, quan va guanyar el campionat de Promeses de Catalunya. Des d’aleshores s’ha proclamat Mr. Olympia amateur, campió d’Espanya i d’Europa absolut. Una vida al gimnàs El culturisme s’ha convertit pel Toni en la seva forma de vida. Molts joves culturistes confien en la seva experiència perquè els entreni. També ha estat i és la inspiració d’altres que decideixen intentar seguir els seus passos. És el cas del Javi Rubiales, un entrenador personal que fa poc que s’ha endinsat en el món del culturisme. Va començar a entrenar al gimnàs del Toni fa set anys. En aquell moment va ser quan en Javi va decidir començar a preparar-se per arribar a competir. Els quatre pilars bàsics que va tenir en compte en Javi, i en els que es basa la rutina de qualsevol culturista, són: el treball al gimnàs, la genètica —és a dir, la facilitat de cadascú per muscular ràpid—, el descans i l’alimentació. Per arribar a competir cal una estricta rutina alimentària. A mesura que s’apropa la competició, cal vigilar més detalladament la dieta, fins arribar als dies de torneig on es redueix fins i tot la quantitat d’aigua ingerida. Francisco Drobnic, metge especialista en medicina de l’esport, assegura que aquestes rutines no són recomanables, ja que sovint provoquen desmais per deshidratació o cansament extrem, però que en cap cas afecten a l’organisme de manera irreversible. L’èxit a casa La Federació Catalana de Físic-culturisme no va néixer fins al gener de 2002, després de l’aprovació dels estatuts per esdevenir una federació esportiva i deslligar-se finalment de la Federació Catalana d’Halterofília, disciplina a la què fins aleshores havia estat associada. Catalunya i Espanya estàn situades en la primera línea d’aquest esport a nivell internacional. Ja sumen un gran nombre de guardons i èxits esportius. Un dels últims és el que va aconseguir Luis Llorente, un jove culturista entrenat pel Toni que fa poques setmanes es va proclamar campió d’Europa en la categoria de menys de 95 kg de pes. Per arribar fins aquí ha hagut de passar moltes hores al gimnàs, però pel Luis és la seva prioritat: “És qüestió d’organitzar-se. Treballo pel matí, aprofito el descans del migdia per entrenar, i quan surto de treballar a dos quarts de nou, torno a entrenar”. Un esport mal vist Molta gent aliena a aquest món assumeix que aquests cossos espectaculars són impossibles d’aconseguir sense substàncies il·legals. El cert és que, com en tots els esports federats, es realitzen de forma aleatòria anàlisis antidòping abans de cada competició. La visió que es té d’aquests esportistes s’envolta de molts prejudicis. Més encara cap a les dones que decideixen practicar físic-culturisme. Tot i això, la culturista Lucia Umpierrez assegura que aquesta discriminació només passa al carrer, i que dins d’aquest esport no hi ha un tractament desigual entre gèneres com sí passa a altres esports. L’hora de la veritat En totes les competicions hi ha moltes categories segons el sexe, el pes, l’edat i l’alçada dels culturistes, així que també molts campions. No obstant això, d’entre tots els guanyadors es proclama només un campió absolut. El que millor estètica, definició i volum muscular té és qui guanya, encara que una combinació de dues d’aquestes pot possibilitar un bon lloc a la classificació. Per mostrar els músculs correctament són molt importants les postures. Estan reglamentades i és necessari entrenar-les per evitar lesions. Per participar a les competicions més importants, com l’Europeu o el Mundial, no es paga una inscripció. Tampoc pot participar tothom: es fa una preselecció dels esportistes després d’estudiar el seu palmarès. El Campionat d’Espanya i la Copa Nacional organitzada per la IFFB, la federació espanyola de físic-culturisme, són les dues competicions estatals més importants i per les que ara els culturistes comencen a rebre diners per participar. A les competicions regionals i, fins i tot, algunes estatals no hi ha premis econòmics pels guanyadors. Tanmateix, per competir a algunes de les que tenen més prestigi, els esportistes han d’assumir la inscripció. Per competir al Mr. Olympia cada atleta ha de pagar 250 euros; per l’Arnold Classic, 200 euros. Un preu tan alt d’inscripció multiplicat per uns 1.500 atletes per competició es converteix en un negoci molt rendible pels organitzadors dels certàmens, ja que els grans beneficiaris no són els esportistes que en el millor dels casos es poden emportar un trofeu a casa. Els diners que es recapten de les entrades dels aficionats de la competició, els de les marques que paguen per publicitat i els dels estands per estar a la fira no arriben als vertaders protagonistes: els culturistes. Es pot dir, aleshores, que són els propis atletes els que mantenen viu aquest esport amb els seus espectacles, els seus diners i la voluntat de no aconseguir res més que la victòria. Com en tots els esports minoritaris, és molt difícil viure del culturisme. Els esportistes que practiquen esports majoritaris com el futbol sempre estan més ben vists. Més encara, en la nostra societat, en la que gran part dels recursos van destinats a esports més practicats com el futbol. Els pares del Toni mai van entendre la decisió de competir. Li van dir que no es guanyaria la vida amb això. Ara, el Toni segueix competint després de haver-ho guanyat tot, té el seu propi gimnàs, diverses botigues de suplementació esportiva i molts seguidors a les xarxes socials. La seva vida és el gimnàs. I el físic-culturisme.

Summary: El culturisme: darrere dels cossos daurats


Diverses entitats de la comarca del Maresme han creat una plataforma, denominada ‘Stop 155 Consell Comarcal Maresme’, per protestar pel possible pacte de govern en aquesta institució entre el PSC, JxCat, Cs, PP, i que exclou ERC malgrat ser el partit amb més consellers. Al Consell Comarcal del Maresme, ERC disposa un total de dotze consellers comarcals, seguit del PSC amb vuit, JxCat amb sis, Cs amb dos i PP amb un. La CUP en té dos, els mateixos que els comuns. En conseqüència, si es produís un pacte entre ERC i JxCat la suma de consellers comarcals seria de divuit, un més que amb el pacte entre JxCat i els partits que van donar suport a l’aplicació de l’article 155 a Catalunya, i que són PSC, Cs i PP. La plataforma ‘Stop 155 Consell Comarcal Maresme’, que inclou entitats i persones a títol individual dels trenta municipis de la comarca, ja ha començat una campanya de cartells als municipis i també a les xarxes socials en la que denuncia el que anomena ‘pacte de la vergonya’ entre JxCat i els partits del 155, i en la que li exigeixen que reverteixi aquest acord i que pacti amb ERC per garantir ‘un consell comarcal republicà’. La sessió de constitució del Consell Comarcal del Maresme tindrà lloc el divendres a les 12.00 🔴Plataforma Stop155 al Consell Comarcal del Maresme. Els nostres vots no estan en venda! Aturem el pacte de la vergonya al Consell Comarcal @ccmaresme entre @JuntsXCat + @socialistes_cat + @CiudadanosCs + @populares Només acceptarem un pacte entre independentistes #STOP155 pic.twitter.com/kvfGODqC2D — #Stop155 al Consell Comarcal del Maresme (@155Stop) July 16, 2019

Summary: El Maresme es mobilitza per aturar el pacte entre JxCat i el PSC al consell comarcal


El jutge de l’Audiència Nacional Santiago Pedraz ha confirmat la presó per als màxims responsables d’Ausbanc, Luis Pineda, i Manos Limpias, Miguel Bernard, després de rebutjar els dos recursos en què demanaven la seva posada en llibertat immediata, han informat a Europa Press fonts jurídiques. La defensa de Miguel Bernad va al·legar que no concorria risc de fuga ni de destrucció de proves en el cas del seu client, i alhora esgrimia la doctrina que el Tribunal Suprem estableix sobre la presó provisional com una mesura de caràcter excepcional que no ha de decretar-se davant de “meres” sospites. El responsable d’Ausbanc, per part seva, va recórrer també contra la decisió del jutge de l’Audiència Nacional Santiago Pedraz, que va decretar el passat 18 d’abril l’ingrés a la presó incondicional davant del temor que fugissin, ja que disposaven d'”infraestructura empresarial i capital econòmic a l’estranger” que els permetria, segons la seva opinió, emprendre una vida fora d’Espanya. Pedraz investiga Pineda per delictes de frau en les subvencions, estafa, administració deslleial, extorsió, amenaces i pertinença a organització criminal; mentre que atribueix aquests tres últims a Miguel Bernad. El jutge sospita que Pineda va aprofitar la “cobertura” de la defensa dels consumidors per “coaccionar” entitats bancàries, arribar a “acords econòmics emmascarats” en contractes publicitaris i aconseguir un benefici “personal” utilitzant en el seu profit Manos Limpias. El jutge va deixar en llibertat el responsable de comunicació de Manos Limpias, Javier Castro Villacañas Pérez, el responsable de l’Àrea de Delegacions d’Ausbanc, Ángel Garay i el tresorer d’Ausbanc Alfonso Solé, a qui va imposar compareixences quinzenals al jutjat, la retirada del passaport i la prohibició de sortir d’Espanya. Els diners recaptats per Ausbanc procedien de “convenis publicitaris” així com de les subvencions que rebia per la seva condició d’associació sense ànim de lucre, assenyalava el magistrat a la sentència, en què detallava que la xarxa comptava amb ramificacions internacionals a Colòmbia, Veneçuela i els EUA. Els investigadors van detectar pressions en els casos de Nóos, Sabadell, Unicaja als ERO i Facua.

Summary: El jutge confirma la presó per als responsables d’Ausbanc i Manos Limpias


Iniciativa per Catalunya Verds (ICV) analitza com fer front al deute que amenaça la viabilitat financera de la formació ecosocialista, que en els últims cicles electorals ha perdut representants electes en les institucions. Diverses fonts de la formació han assegurat a Efe que, malgrat tot, estan al ‘corrent’ de ‘tots els pagaments i compromisos’ i que, si bé encara no hi ha una decisió presa, treballen en vies per evitar que el partit acabi en un concurs de creditors i en una consegüent dissolució, tal com va avançar VozPopuli. Els resultats del 26-M han provocat una nova pèrdua de representants públics d’ICV a tot Catalunya. Això dificulta la viabilitat de la situació financera del partit, que segons les seves pròpies dades publicades arrossega un deute de vora 9 milions d’euros. Quan es va crear Catalunya en Comú el 2017 es va aprovar un Codi Ètic que rebutjava subscriure productes de finançament amb la banca i prohibia la condonació del deute, la qual cosa els va portar a no voler absorbir el deute d’ICV. A conseqüència de la situació econòmica del partit, els últims anys el personal d’aquesta formació s’ha anat reduint progressivament. Cal tenir en compte que malgrat que Catalunya en Comú agrupa partits com Barcelona en Comú, una part de Podem, EUiA i ICV, cadascun continua sent un ens jurídic propi.

Summary: El deute d’ICV amb els bancs n’amenaça la viabilitat


Fa poques setmanes que es va publicar el llibre ‘Escoles a la frontera’, de la professora de lingüística de la Universitat de Barcelona M. Carme Junyent (Masquefa, Anoia, 1955). L’obra, que fa de mal classificar, és alhora un viatge per tots els racons de l’Anoia i un estudi detallat dels centres d’ensenyament primari i secundari de la comarca i, per extensió, del país. L’autora ha començat a presentar el llibre pels pobles de l’Anoia. Aquesta setmana ha fet la presentació a Barcelona, a l’Espai VilaWeb, acompanyada del cap d’estil de VilaWeb, Jordi Badia, i de l’editora del diari, Assumpció Maresma. I avui us n’oferim el vídeo. Descobrir la comarca pròpia En aquest recorregut, Junyent ens fa descobrir tot de racons que ni ella mateixa no coneixia; ens presenta les dificultats i envits que implica l’arribada de la immigració dels dos darrers decennis; retrata la vitalitat tant dels centres educatius com de les entitats socials; i, en darrera instància, ens revela tot de descobertes familiars que simbolitzen el dolor d’una societat encara marcada pel conflicte bèl·lic del 1936-1939. ‘En el transcurs d’aquest projecte he fet milers de quilòmetres, a cada poble hi he anat un mínim de tres vegades i a gairebé tots hi he anat algun cap de setmana’, ens diu al començament. El motiu que duu M. Carme Junyent a recórrer les escoles de l’Anoia és un projecte per a valorar la possibilitat d’aprofitar la diversitat lingüística dels alumnes com a font d’enriquiment social. L’estudi, titulat ‘Què hem de fer amb les llengües dels alumnes a l’escola?’, ja ha estat publicat (versió en pdf). Però el projecte en si no centra pas l’interès del llibre. De fet, ni tan sols hi explica el contingut de les enquestes que reparteix a cada centre. L’interès està en l’aprenentatge que fa ella mateixa, en totes aquestes visites. L’estudi és l’excusa i l’estímul per a un recorregut molt més ampli, que l’emmena a reflexionar sobre la realitat de l’ensenyament i de l’ús de la llengua, a fer-nos veure els contrasts entre el món rural i el món urbà i a descobrir (i revelar) aspectes de la seva família i d’ella mateixa, per mitjà d’unes connexions que presenta magistralment i amb un estil planer d’una gran qualitat literària.

Summary: Carme Junyent parla de de tòpics i realitats de la immigració a l’escola


Segueixo interessada en la idea del temps, sobretot en relació amb la vinya i el vi. Per això, aquesta setmana em vaig arribar fins a l’hotel Astoria, on vaig poder parlar una estona amb la periodista cultural i escriptora alemanya instal·lada a Nova York, Andrea Köhler, que ha passat per Barcelona. Angle editorial li ha traduït el llibre El temps regalat. Un assaig sobre l’espera. Andrea Köhler es va interessar en la idea del temps a partir d’observar els efectes del pas de la fotografia analògica a la fotografia digital. Es va preguntar què havíem perdut amb aquest canvi. Eliminant el revelat elimines la sorpresa del que has capturat en la instantània, però també elimines el temps d’espera. Eliminar els temps d’espera que s’esdevenen en la nostra vida és un signe del nostre temps i no saber-los aprofitar ens priva de llibertat. Diu que cadascú té una relació diferent amb el temps i que a mesura que et vas fent gran també canvies la relació amb el temps. Però actualment la relació amb l’espera també ha canviat i cal tenir dues actituds, que són complementàries, sobre els moments d’espera. Per una banda, cal saber tenir paciència. Per l’altra, cal prendre l’oportunitat quan arriba. Perquè sinó sempre serà massa tard. És l’experiència que sentia Kafka: tot és massa tard. ‘La reflexió que he volgut compartir és la de centrar-nos en el moments intermitjos, perquè en aquests espais es troba l’essència de la llibertat, que sempre es mou en l’espai no programat, d’incertesa i inseguretat.’ Diu Köhler que els temps d’espera són moments on el temps no es troba sota control dels altres. Podem entendre, doncs, que vivim una època on el poder s’exerceix a partir del control del temps. I és aquest control del temps el que ens priva de llibertat. Sobre això, comenta: ‘És un aspecte important. Els nens tenen la vida programada. Perquè en aquest món tot està planificat. I la tecnologia agreuja aquesta situació. Perquè els infants, amb les maquinetes, cada vegada tenen menys temps per pensar, per llegir… És un problema i n’hem de prendre consciència.’ Continua: ‘No hi ha temps intermitjos i els pocs que hi ha els omplim amb tecnologia. En aquest sentit, el llibre té la voluntat de prendre consciència de les nostres vides per guanyar llibertat.’ Però és possible exercir el temps d’una altra manera per guanyar qualitat de vida? La periodista no n’està segura d’això, tot i que recorda que hi ha gent que canvia el seu estil de vida precisament per guanyar temps i qualitat. I que estan en alça moviments com l’slow food, actituds com la meditació i el ioga… I assegura: ‘Quan es perd la noció del temps, es perden olors i gusts.’ Maduixes tot l’any, maduixes sense gust El temps regalat conté un capítol que es diu ‘Vacances al mas’, on l’autora explica: «La majoria de nosaltres només guardem un record vague que antany l’espera depenia del curs de l’any, lligat als cicles de creixement i escandit per les festes del calendari litúrgic. Els hivernacles i la mundialització fan que no només els productes de la terra, sinó també les estacions de l’any perdin aquella aroma singular que abans donava un gust determinat a cada mes. Ara es poden menjar torrons en ple agost. Forma part del progrés que tot guany comporti alguna pèrdua i que la flaire estival sobre els paisatges ja no arribi a la nostra memòria ppassant per la llengua (com el record amb la magdalena de Proust). És el preu que cal pagar per l’abundància de maduixes des de maig fins a desembre, que ja no fan cap olor ni recorden ben res. Esperar fins que una cosa maduri ha esdevingut un anacronisme en molts àmbtis de la vida i, en la majoria de casos, ens resulta incòmode.» I també escriu: «L’espera campestre, tanmateix, obeeix a un ordre de coses ben diferent de la gestió urbana del temps; obeeix al clima, a les temperatures. El camp de cereals no es pot apressar, la maduració de les pomes no es pot manipular gaire.» I: «L’agricultura encara està sotmesa a cicles anyals». Des d’aquest punt de vista, reivindicar el temps que necessita cada cosa és una manera d’enfrontar-nos a la globalització. Respon: ’No sabem cap a on ens duran les noves tecnologies i no podrem parar aquesta tendència. Però n’hem de prendre consciència, que vol dir, també, despertar consciències.’ Trobem en el llibre: «És el signe de la modernitat, dinamitar tots els continuums de desenvolupament i estripar el curs del temps. Vivim en un on-and-off constant que ha eliminat en bona mesura l’essència dels ritmes naturals.» I també: «L’era de la informació ha implantat una forma de percepció per a la qual no existeix cap esdevenir.» Amb tot: «Si bé hem adaptat els nostres sentits al tempo dels assalts, encara sobreviu la lentitud de les sensacions.»


El major Josep Lluís Trapero ha desmuntat avui en la seva declaració un dels principals arguments de les acusacions contra els Mossos: el de la inacció i ineficiència per a impedir el referèndum de l’1-O. Trapero, responent al fiscal Javier Zaragoza, ha revelat una reunió amb la magistrada del TSJC Mercedes de Armas el 27 de setembre de 2017 en què deixava clar als comandaments policíacs dels Mossos, de la policia espanyola i de la Guàrdia Civil que la responsabilitat de complir l’ordre per a l’1-O era compartida. I que les ordres prèvies de la fiscalia ‘deixaven de tenir vigència’. Això volia dir, a diferència d’allò que van declarar el coronel de la Guàrdia Civil Pérez de los Cobos i el comissari de la policia espanyola Sebastián Trapote, que valia l’ordre de la magistrada. I, a part la responsabilitat compartida del dispositiu i la coordinació de Pérez de los Cobos, hi havia també la consideració del manteniment de ‘la normal convivència ciutadana’. Trapero ha explicat que, arran d’aquesta ordre i en la reunions posteriors de coordinació dels cossos policíacs, en què el comissari Ferran López assistia com a representant dels Mossos, es va ‘pactar un dispositiu conjunt’, és a dir, que els Mossos tenien un paper, que era el de desplegar parelles d’agents pels col·legis electorals, i que la força d’ordre públic l’assumia pràcticament tota la policia espanyola i la Guàrdia Civil, perquè tenien desplegats sis mil agents al Principat. Això contradiu l’argument de les acusacions i dels comandaments policíacs espanyols que han testificat, segons els quals van haver d’activar ‘el pla B’ ben d’hora al matí quan van veure o van entendre que els Mossos no eren eficaços en el tancament dels col·legis; perquè, segons que deien, la responsabilitat de tancar-los era inicialment i principalment dels Mossos. Vegeu aquest fragment de la seva declaració:

Summary: Trapero desmunta els atacs de Pérez de los Cobos contra ell i els Mossos


Durant el dia d’avui, jornada de reflexió, ha circulat per la xarxa una captura de pantalla en què aparentment es pot veure una enquesta del Diari d’Andorra que dóna al partit d’ultradreta Vox 82 diputats. Segons aquesta suposada enquesta, el PSOE en tindria 92, però Santiago Abascal, cap de Vox, encapçalaria la dreta i podria formar govern. VilaWeb s’ha posat en contacte amb l’empresa editora del Diari d’Andorra, que ha desmentit de manera categòrica l’existència d’aquesta enquesta. El diari investiga què ha pogut passar perquè hagi circulat aquesta captura de pantalla i assegura que en cap cas no ha encarregat cap enquesta sobre les eleccions espanyoles.

Summary: Desintoxicació: Diari d’Andorra desmenteix l’enquesta que circula donant la victòria a Vox