La desocupació durant el mes d’abril ha caigut arreu dels Països Catalans, amb una tendència especialment positiva a Catalunya. Al Principat, el nombre de persones registrades a l’abril a les llistes del Servei d’Ocupació de Catalunya (SOC) es va situar en 398.946 persones, 12.515 aturats menys que al març, el 3,04% menys. Al País Valencià, el nombre de desocupats durant el mes d’abril ha estat de 380.543 persones (3.341 aturats menys respecte del mes de març, el que representa una disminució del 0,87%). A les Illes, s’han registrat 45.624 desocupats durant el mes d’abril, 8.107 menys que el mes de març (una disminució del 15,09%). Caiguda rècord de la desocupació a Catalunya A Catalunya, aquesta caiguda de l’atur a l’abril és la més baixa de les registrades en aquest mes en els últims cinc anys. Catalunya encadena 58 mesos de disminucions de l’atur en termes anuals, des del juliol del 2013, prop de cinc anys. Catalunya és el territori amb la caiguda més gran de l’atur del país, amb una reducció de la desocupació de 24.105 persones. La caiguda de l’atur a Catalunya es registra tot i que a l’abril de l’any passat es va celebrar la Setmana Santa mentre que aquest any aquest període de vacances ha caigut en l’última setmana de març. La sèrie del ministeri espanyol d’Ocupació i de la Seguretat Social, que comença el 1996, indica que el mes d’abril és un mes on sempre ha baixat el nombre de persones a l’atur només en l’excepció dels anys més durs de la crisi, el 2008 i el 2009, anys que l’atur en aquests mesos va augmentar. La caiguda de la desocupació aquest mes d’abril, 12.515 persones menys, és la més baixa dels últims cinc anys i està per sobre de les 7.055 persones que va caure a l’abril del 2013. En termes anuals, Catalunya manté la seva tendència de reduccions de la taxa interanual de l’atur que es va iniciar al juliol del 2013, ara fa 58 mesos i prop de cinc anys. En relació amb l’abril del 2017, l’atur a Catalunya ha disminuït de 26.805 persones, el 6,3% menys. Es tracta de la caiguda més baixa en aquest mes dels últims cinc anys, des de l’abril del 2013. Per sectors d’activitat, l’atur cau en totes les activitats. Els serveis és on més disminueix l’atur amb una reducció de 9.914 persones en relació amb el mes de març, el 3,41% menys. Després dels serveis se situa el sector industrial amb una baixada de 1.111 persones el -2,37%. En tercer lloc se situa la construcció, que redueix l’atur en 940 persones, el 2,65% i l’agricultura amb 494 persones menys, el 4,71% menys. A Barcelona, el nombre de persones inscrites a l’abril a les llistes del Servei d’Ocupació de Catalunya (SOC) es va situar en 292.437 persones, 8.353 desocupats menys que al març, el 2,78% menys. És la caiguda més baixa en un mes d’abril des de l’abril del 2014. En termes anuals, l’atur a les comarques de Barcelona ha caigut a l’abril de 22.717 persones, el 7,21% menys. Barcelona encadena 58 mesos de caigudes interanuals, des del juliol del 2013. El nombre de persones inscrites a l’abril a les llistes del Servei d’Ocupació de Catalunya (SOC) a Girona es va situar en 36.793 persones, 2.027 desocupats menys que al març, el 5,22% menys, la caiguda percentual més gran registrada a Catalunya. En termes anuals, l’atur a les comarques gironines ha caigut a l’abril de 1.853 persones, el 4,79% menys. Girona encadena 57 mesos de caigudes interanuals de l’atur, des de l’agost del 2013. El nombre de persones inscrites a l’abril a les llistes del Servei d’Ocupació de Catalunya (SOC) a Lleida es va situar en 21.925 persones, 320 desocupats menys que al març, l’1,44% menys. En termes anuals, l’atur a les comarques lleidatanes ha caigut a l’abril de 198 persones, el 0,89% menys que el mateix mes de l’any passat. Lleida encadena 59 mesos de caigudes interanuals de la desocupació, des del juny del 2013. Finalment, a Tarragona el nombre de persones inscrites a l’abril a les llistes del Servei d’Ocupació de Catalunya (SOC) es va situar en 47.791 persones, 1.815 desocupats menys que al març, el 3,66% menys. En termes anuals, l’atur a les comarques tarragonines ha caigut a l’abril de 2.037 persones, el 4,09% menys que el mateix mes de l’any passat. Tarragona encadena 58 mesos de caigudes interanual de la desocupació, des del juliol del 2013. El nombre de contractes laborals que es van signar a l’abril a Catalunya es va situar en 256.614 contractes, 14.794 més que a l’abril de l’any passat, el 6,12% més. Des de l’inici de la sèrie del ministeri espanyol d’Ocupació i Seguretat Social, al maig del 2005, mai a Catalunya s’havien signat tants contractes de treball en un mes d’abril. Del total de contractes signats el 14,78% eren indefinits i la resta, el 85,22% van ser temporals. Els contractes indefinits creixen l’11,42 % en relació amb l’abril del 2017 i els temporals el 5,25%. El nombre de contractes indefinits signats a Catalunya a l’abril, 37.920 contractes, és la xifra més gran fins ara registrada en aquest mes des de l’abril del 2008 quan es van signar 42.057 contractes. En xifres del mes de març, dels 411.461 aturats que hi havia a Catalunya el mes de març, només 229.812 persones rebien algun tipus de prestació econòmica, amb una cobertura social del 55,85%. Les prestacions contributives només la rebien 116.059 persones, el 28,21% del total.

Summary: Nova caiguda de la desocupació a Catalunya


La CUP acusa el govern de no complir els terminis acordats en el debat de política general sobre el procés constituent d’una república catalana. En una article al web Observatori del Procés, recorda que van acordar crear una comissió de seguiment del procés constituent en el termini d’un mes, que es va complir divendres passat, i no s’ha creat. Aquest òrgan serà l’encarregat d’emparar les diverses fases i de vetllar per la definició i el desplegament del programa, el calendari i els pressupostos, per la qual cosa adverteixen que ‘el desenvolupament del procés constituent està anant més lent del que es desitjable’. En un escrit titulat ‘Primer incompliment en el calendari del procés votat i aprovat fa poc més d’un mes al Parlament’, la CUP recorda que el procés constituent per a la república catalana és tan important com el procés per a la independència, amb el referèndum com el ‘moment clau’. Si bé el procés constituent no té aquest punt d’inflexió tan marcat, l’observatori considera que té etapes de ‘rellevància especial’: Per això defensa que el compliment dels terminis és fonamental. La CUP considera que el procés constituent es durà a terme al carrer. Anima la ciutadania a aportar idees a la futura constitució i diu que en aquest procés ha d’estar cridat a participar-hi tothom. ‘Cal defugir de la idea que el camí cap a la república catalana és un procés només per a gent independentista. Es tracta d’animar el nombre més gran de persones per afrontar el debat sobre els canvis necessaris en la justícia social, econòmica i política’, afirma la formació anticapitalista.

Summary: La CUP acusa el govern d’incomplir els terminis de la creació de la comissió de seguiment del procés constituent


Uns mil tractors i vint mil persones van ocupar els carrers del centre de València per demanar que s’aturés el maltractament contra l’agricultura i la ramaderia. Tres-cents quilòmetres al nord, a Lleida, uns centenars de tractors més feien igual pels carrers de la capital del Segrià. El sentiment d’indignació entre el sector fa mesos que és creixent. Els acords de lliure comerç signats per la Unió Europea amb països tercers permeten a les grans cadenes de distribució i als intermediaris de collar agricultors i ramaders amb preus cada volta més baixos. Sovint, fins i tot, per sota del preu de cost. Parlem de tot això amb Mario Mira, batlle d’Otos i llaurador de professió. —Per què heu sortit a protestar? —Perquè la situació de l’agricultura i la ramaderia ja fa anys que és dolenta, però ara ja podem dir que és fatal. Les collites no serveixen per a res. A la meua zona, a la comarca de la Vall d’Albaida, la campanya de la fruita d’estiu va ser desastrosa; després va venir el caqui, que aquí se’n cultiva molt, i va ser un altre desastre total; la campanya de l’oli ha tornat a ser pèssima; i la dels cítrics no tan dolenta com la de l’any passat, però perquè hi havia menys producció. —Per què són dolentes? —Perquè els preus són ruïnosos. Les collites es paguen a preus de fa quaranta anys. Al llaurador li és més car produir, perquè els productes que s’utilitzen al camp pugen cada any, però els preus que es paguen pel gènere que produïm són més baixos. Ni tan sols es mantenen. I ha arribat un moment en què el cost de producció de molts cultius és més elevat que allò que el llaurador cobra una volta es fan les liquidacions. Una pancarta resumia exactament això que passa: ‘Del camp no es pot viure, però dels llauradors sí’. I és això, molta gent, com els intermediaris, s’enriqueix a partir de nosaltres. Fotografia: EFE/ Manuel Bruque —On el preu no baixa és al supermercat. —No, allà puja cada any, i a vegades és pels núvols. En canvi, a nosaltres cada volta ens costa més viure del camp. I el camp és cultura, no ha de ser un esport de risc. Som moneda de canvi en tots els acords que es tanquen a Europa amb països tercers. —De fet, el PP, Vox, Ciutadans i PSOE han votat a favor de l’acord comercial amb el Vietnam i que això pot fer perillar el sector de l’arròs del País Valencià i el Delta de l’Ebre. —Doncs sí, això dificultarà els cultius d’arròs, entre més. Fa dos anys, es va signar el tractat de lliure mercat amb Sud-àfrica, que va enfonsar molt els cítrics. Perquè comencen a porta cítrics de Sud-àfrica a l’agost i al setembre, i ho fan a preus més baixos. En canvi, aquí la campanya de la collita no comença fins a l’hivern. —Què cultiveu? —Tinc un poc de tot. Cítrics, caquis, albercocs i olives. —I a quant ho veneu ara, en comparació amb fa anys? —En la campanya del darrer estiu, vàrem cobrar l’albercoc a uns 30-40 cèntims el quilogram. Recorde que fa uns quinze anys cobràvem aquest preu, o fins i tot més. La campanya passada, la cooperativa del poble del costat no tenia manera de vendre la producció de prunes a un preu digne. Van demanar als socis que deixassen perdre la collita i els van pagar divuit cèntims el quilogram perquè no ho perdessen tot. A voltes, intermediaris i cadenes de distribució es posen d’acord per marcar preus. O bé abaixen preus com a mesura de reclam, i els posen fins i tot a preu de cost. Fotografia: EFE/ Manuel Bruque —Us ha molestat la presència de polítics a la manifestació? —A mi no m’ha agradat veure Isabel Bonig del PP ni Toni Cantó, perquè són els primers que ahir van signar el tractat amb el Vietnam, i fa dos anys amb Sud-àfrica. Això vol dir que només han vingut a fer-se la fotografia. Són uns hipòcrites. També m’ha molestat veure els de Vox i altres grups d’extrema dreta com Espanya 2000. —La solució requereix que el govern reguli els preus des de l’origen? —Sí. Marcar uns mínims i que, per exemple, un quilo de taronges no es puga cobrar a més de quinze o vint cèntims. Ja fa anys que ho demanem i no sé si és que no ens prenien seriosament, però ara veuen que hi ha moltes manifestacions i la gent protesta. Jo vaig a totes les manifestacions de llauradors gairebé, i no n’havia vist cap de tan gran com aquesta darrera a València. Esperem que siga un punt d’inflexió.

Summary: Mario Mira: ‘Ens paguen les collites a preus de fa quaranta anys’


La llei del referèndum d’autodeterminació ja s’ha aprovat. Amb una majoria aclaparadora, el parlament ha superat el filibusterisme a ultrança de Ciutadans, PSC, Catalunya Sí que es Pot (no tot) i el PP. Després de la sessió de control al govern i a l’oposició que s’havia fet havent dinat, el ple recuperava el fil del matí i el migdia sobre la llei que permet la convocatòria de l’1 d’octubre. El recuperava no pas sense polèmica i nous intents d’obstruir el desenvolupament normal de la sessió per part de Carlos Carrizosa (Cs), Alejandro Fernàndez (PP), Ferran Pedret (PSC) i Joan Coscubiela (d’una part de CSQP). La portaveu de Junts pel Sí, Marta Rovira, tallava de soca-rel l’espectacle i emmudia les files de l’oposició: ‘Que tenen por de debatre políticament? Va, fem el debat!’ Un ‘noooo’ a debatre políticament El debat emprenia el camí amb una breu intervenció de Germà Gordó que tornava a ser interrompuda. Una nova ‘qüestió d’ordre’ en boca de Carrizosa que Forcadell responia amb una explicació evident: ‘El ple ha votat i ha decidit que no hi hagi el tràmit de la petició del dictamen del Consell de Garanties Estatutàries.’ I quan la presidenta deia que es procediria al debat, la bancada unionista cridava un sonor ‘nooooooo!’. Pedret i Santi Rodríguez (PP) miraven de tornar a fer entrebancar el ple amb més qüestions reglamentàries que ja havien estat resoltes en intervencions i reunions de mesa anteriors. Gordó no vol dir ‘república’ Gordó aprofitava la intervenció al faristol com a diputat no adscrit a cap grup per demanar perdó a la ciutadania per la imatge projectada pel ple. I feia saber la seva opinió que hauria calgut més diàleg per part de totes les parts. En la seva esmena a la llei, Gordó demanava que la pregunta del referèndum no fes referència a la forma de república. I l’insistent Carrizosa tornava a interrompre el ple per demanar una nova reunió de mesa. Una petició que aquesta vegada Carme Forcadell tallava de soca-rel. Era el torn d’Anna Gabriel per a fixar la posició de la CUP en el debat. Si aquest fos un parlament d’estat… ‘Hem de lamentar l’actitud d’alguns portaveus i diputats. S’ha perdut el respecte a la presidenta del parlament. Vostès amaguen una voluntat de desprestigiar aquest parlament. Segurament, en un parlament de matriu estatal, no s’haurien comportat així.’ Ara semblava que el debat avançaria amb més fluïdesa. Havien passat cinc minuts sense interrupcions dels grups unionistes. Novetat! Calia esperar a veure quan podia durar aquella situació. Gabriel es dirigia directament a Joan Coscubiela per retreure-li la seva actitud. ‘El dret d’autodeterminació no es defensa en la teoria. No es fa dependre de majories impossibles a fora.’ Mentre Gabriel retreia això a Coscubiela, aquest s’alçava i anava a parlar a la tribuna amb Forcadell. La portaveu de la CUP tancava la seva intervenció demanant a Puigdemont i Junqueras que complissin la seva responsabilitat perquè l’1 d’octubre es pogués votar. ‘La nostra Muriel’ El president de Junts pel Sí, Lluís Coromines, intervenia a continuació amb un reconeixement a la tasca de Forcadell i els membres de la mesa de Junts pel Sí i Nuet per haver defensat el parlamentarisme i la democràcia. Coromines sorprenia tothom revelant que dos grups de l’oposició havien fet una proposta secreta d’acceptar de tramitar una llei si el referèndum es traslladava al novembre. El silenci dels grups opositors era prou revelador en aquell moment. ‘Per què no ho diuen en públic això?’, els recriminava. Finalment, Coromines commovia la cambra (o una part de la cambra) demanant als diputats de fer-se dignes del moment i que ‘la nostra Muriel’ votaria també amb tots ells. L’aplaudiment feia ressonar les columnes gruixudes i les parets folrades de l’hemicicle. La nació més antiga d’Europa, per un no-nacionalista Albiol, tot en castellà, regalava al parlament una intervenció d’aquelles de patriota (ep!, no nacionalista!). ‘Els parlaré d’una cosa que no els agrada i que detesten: Espanya. Espanya és casa nostra. No els permetrem que trenquin res. Si el president Tarradellas alcés el cap… En cinc anys volen ensorrar una nació de cinc-cents anys, la més antiga d’Europa. Ningú no donarà suport a un moviment ultranacionalista que vol trencar la quarta potència d’Europa. Catalunya no serà mai una república independent. El govern d’Espanya farem complir la llei amb contundència, democràcia i proporcionalitat.’ Aquest últim punt feia riure uns quants dels presents a la cambra, entre els quals Artur Mas, a qui imposen una multa de cinc milions d’euros pel 9-N. ‘Coscu!’ Arribava ara el moment més sorprenent del debat. Era el torn de Lluís Rabell per a defensar la posició de Catalunya Sí que es Pot. Però alçava la mà des del seu escó el diputat Joan Giner, de Podem. Demanava de poder fer una segona intervenció en nom del seu grup per defensar una posició diferent de la de Rabell. Coscubiela, que com a portaveu havia d’autoritzar el repartiment del temps, indicava que seria Rabell qui parlaria. Un crit concentrava a continuació tota l’atenció: ‘Pot haver-hi dues intervencions, Coscu!’ Un crit prou fort de Joan Josep Nuet, membre de la mesa per CSQP. Seguidament, Nuet abandonava el ple clarament enfadat i Lluís Llach sortia corrent darrere seu. Pocs minuts abans, Albano-Dante i Àngels Martínez, també de Podem, havien sortit de la sala. I també ho feia ara Joan Giner. Rabell començava a parlar com si no hagués passat res. Una intervenció en la línia que havia marcat prèviament Joan Coscubiela. ‘Ens veurem l’1 d’octubre’ Iceta i Arrimadas tancaven les intervencions dels grups de l’oposició. El primer lluïa la seva habilitat cínica habitual. La segona, la versió més populista possible de Ciutadans. Tots dos feien crítiques dures a Forcadell i anunciaven que la ferida d’avui seria duradora. El debat, abans de la votació, es tancava amb la cessió de temps a disposició de la CUP i Junts pel Sí als diputats de Podem que el seu grup havia silenciat. Albano-Dante Fachin era breu i contundent: ‘Qui ha de tenir el futur de Catalunya a les mans és la gent i no un parlament. Ens veurem l’1 d’octubre.’ Els seus diputats, els de Junts pel Sí i els de la CUP li dedicaven un aplaudiment sonor i llarg. Era el moment que els diputats unionistes abandonaven l’hemicicle com havien anunciat. Era el moment que els diputats del PP deixaven als seus escons unes banderes espanyoles intercalades amb senyeres. I era el moment de la dignitat d’Àngels Martínez, la diputada de Podem, que retirava les espanyoles amb l’aplaudiment dels independentistes. El vot de la llei: 72 a favor i 11 abstencions. Cap vot en contra del referèndum d’autodeterminació. Parlament, 6 de setembre Primera cròncia: L’americana de Ridao, el TNC, ‘ja els han detingut?’ i el portaveu Coscubiela: primer assalt al parlament Segona crònica: La confusió de Forcadell, Fachin contra Coscubiela, el factor Gordó i quan els reis són els pares Tercera crònica: La nostra Muriel, la nació més antiga d’Europa, el crit de ‘Coscu!’ i ‘Ens veurem l’1 d’octubre’


El cap de llista de Més Compromís al Congrés per València, Joan Baldoví, ha demanat la confiança de tots els valencians que van votar el PSOE i Podem les eleccions passades perquè ‘s’ha demostrat que va ser un vot inútil’ i ha reivindicat que el seu partit sí que ha demostrat que sap fer acords. Ha estat avui, en l’acte central de Més País, amb qui Compromís concorre en coalició a les eleccions generals, en què també ha comparat els dirigents del PSOE –Pedro Sánchez– i de Podem –Pablo Iglesias– amb dos ‘cérvols enganxats que han anteposat les sigles del seu partit al bé comú’. ‘La política dels dos cérvols enganxats és la política inútil, que anteposa la testosterona dels cérvols envestint la capacitat d’arribar a acords i que ha jugat amb el vot de les persones progressistes’, ha sostingut, davant un aforament de 900 persones segons l’organització, i ha defensat que la política útil, com la de Compromís, ‘és la que sap acordar i gestionar i es posa al servei de la gent i no al servei dels líders’. ‘Nosaltres apel·lem a aquests 450.000 valencians que van dipositar la confiança en nosaltres a les autonòmiques passades perquè no els hem defraudat i hem estat capaços d’acordar i conformar un nou govern. I, a aquests 270.000 valencians que de bona fe van dipositar el seu vot per a Madrid al PSOE o Podem, que s’ha demostrat que van votar d’una manera inútil, els demanem la seua confiança’, ha reclamat. Ha afirmat que ja no es creu ningú que Pedro Sánchez no pactarà amb la dreta, per moltes vegades que ho digui i que li recorda al conte del Pere i el llop. ‘Ni un minut més sense govern progressista, sense un govern que regule el preu del lloguer, que derogue la reforma laboral, que ataque l’emergència climàtica i que faça un nou finançament’, ha conclòs. Errejón ha assegurat que seria un orgull de poder formar grup amb Baldoví, que ha ‘brillat molt sol i ara ho farà en un grup federal’. Ha qualificat de referent la vice-presidenta del Consell i coportaveu de Compromís, Mónica Oltra, que s’ha preguntat ‘de què serveix tenir les millors idees del món si després no ens posem d’acord per portar-les a la pràctica’ i ha sostingut que la política ‘parla molt i escolta poc’ i que per acordar ‘s’ha de tenir clar que ningú no té la veritat absoluta i tothom et pot ensenyar alguna cosa’. Segons la seua opinió, ‘això ha fallat aquests últims sis mesos’ entre el president del govern espanyol en funcions, Pedro Sánchez, i el dirigent de Podem, Pablo Iglesias, a l’hora de negociar un executiu i ha sentenciat: ‘Hi havia molta testosterona i molt poca oxitocina.’ ‘S’han entestat a guanyar un relat i s’han oblidat de la realitat’, els ha acusat, i ha assegurat que, si no s’hagués ‘anteposat l’ego a la vida real’, hi hauria hagut govern, al mateix temps que ha qüestionat a Sánchez perquè ‘qui en el seu sa judici, podent ser president, dóna una oportunitat al trifachito?’ Als seus socis de govern socialista els ha dit que no volen governar contra ells, sinó amb ells, però ha advertit: ‘No toqueu la gent, la terra i el país i partir d’ací, podem acordar.’ Per últim, Ribó ha reivindicat que a València ‘canvia la ciutat d’una manera que han d’aprendre els de Madrid’ i ha recalcat que volen tenir-hi ‘una gran representació però no oblidar els problemes’ que cal reivindicar, com ara el finançament, la xarxa de Rodalia, el deute de la Marina o el túnel passant.

Summary: Baldoví demana per a Compromís el ‘vot inútil que va al PSOE i Podem’


El secretari general de Podem, Albano-Dante Fachin, ha explicat que el líder de Podem, Pablo Iglesias, li havia demanat que dimitís, però que no ho pensava anar-se’n pas. ‘No tinc, ni jo ni la coordinadora, intenció de fer-ho’, ha dit en una entrevista a El País. Sobre la demanda dels dirigents espanyols de Podem de convocar una nova Assemblea Ciutadana a Catalunya, Fachin ha recordat que encara no havien passat els divuit mesos que els estatuts de la formació lila estableixen com a període mínim entre assemblees. Per la seva banda, el secretari d’organització espanyol de Podem, Pablo Echenique, ha negat a Twitter que ell i Iglesias hagin demanat la dimissió a Fachin. 1) Compañero @AlbanoDante76, más allá de las diferencias, no faltemos a la verdad. Nunca te pedimos que dimitieras. https://t.co/Jx35m0lKuL — Pablo Echenique (@pnique) August 6, 2017 2) Como ya he explicado públicamente, te recomendamos que convocases una Asamblea Ciudadana completa y siempre aclarando que es tu decisión. — Pablo Echenique (@pnique) August 6, 2017 Fachin ha acusat Pablo Iglesias, Pablo Echenique, Juan Carlos Monedero i Rafael Mayoral de voler ‘treure una direcció democràticament escollida’. Fer-ho, ha assegurat, atempta contra l’ADN de Podem i la idea de la plurinacionalitat. L’1-O El secretari general de Podem també defensa que, entre els inscrits, ‘la majoria va opinar que no es podia girar l’esquena al referèndum’ i que decisions com aquesta les ha de prendre la gent. ‘És veritat que això no concorda exactament amb la posició d’Iglesias, que va dir que si fos català, no aniria a votar. Però com és obvi, no és català, és un noi de Vallecas’, ha reblat. ‘Venim d’aturar desnonaments, d’ocupar ambulatoris i places, i la policia tampoc no ens deixava. No en vam fer cas. I ara ens diran que l’1-O cal fer cas a Rajoy?’, s’ha demanat. I ha aventurat que els comuns finalment donarien suport al referèndum: ‘Si hi ha urnes, no tinc dubtes que Xavier Domènech i Ada Colau hi participaran. Els conec.’ Per Fachin, el problema a Catalunya és si es vota o no l’1-O, la qual cosa ‘té a veure amb la idea que la gent vol decidir, una idea molt semblant a les del 15-M’. El model de partit Segons Fachin, hi ha certa incongruència entre el model d’estat i el model de partit que defensa Podem en l’àmbit espanyol: ‘Si Podem  diu que els catalans poden decidir el seu futur, no s’entén que els de Podem no puguin’. També ha explicat que, si bé no el preocupava que les posicions d’Iglesias i les de Podem Catalunya divergissin, sí que el preocuparia que no poguessin coexistir. S’ha queixat que, sense haver-los trucat ‘ni per cortesia’, el fundador de Podem Juan Carlos Monedero hagi fet diverses visites a Catalunya en els darrers mesos en què ha criticat el posicionament de la direcció catalana.

Summary: Fachin diu que Iglesias li ha demanat la dimissió però que no té intenció d’anar-se’n


És un conte musical. Un llibre. Un collage. Un concert. Una simfonia. Un tractat filosòfic. L’adaptació del clàssic, passat per la sensibilitat del músic i cantant Elies Monxolí. Onze cançons. Les veus. El paper. La narració i la pausa per a contemplar-ne les imatges. L’objecte i l’intangible. És Odissea, el viatge de Ningú (Edicions 96), un llibre-disc que té concert i espectacle, que que té un pròleg de Laura Borràs, que es presenta amb tots els honors al Palau de la Música de València el 30 de novembre, i que ressegueix, en deu episodis, el viatge d’Ulisses, ‘aquell home astut d’enginy multiforme’, des de Troia fins a Ítaca. Tal com ens explica Elies Monxolí, cantautor i músic, catedràtic de trompa a Madrid, estudiós de la literatura comparada i ara fet taumaturg per a condensar l’aventura iniciàtica de l’heroi grec, per al seu viatge ha agafat ‘la part més literària del periple d’Ulisses’, la que ell mateix explica als feacis quan, acollit a taula, li pregunten ‘per què plores?’ I solca així el mar, i burla Polifem, i baixa a l’Hades, i finalment arribarà a Ítaca, i el llibre ens fa senzill el periple: acomboiats per la plàstica de Pere Salinas, que ha esquitxat l’obra de bells collages, per la veu de la periodista Amàlia Garrigós, que hi fa de rapsoda, per la música i les cançons, el camí és intens i ple de referències. Les claus Elies Monxolí ha concebut aquest conjunt com ‘un viatge de coneixement, ascensional’, i ens n’ofereix les claus: ens ho podem prendre com ‘una transformació alquímica, del plom a l’argent, i de l’argent a l’or’. A la primera part de la cantata hi ha Polifem, el ciclop dins la cova: ‘és el plom, el món pre-racional, l’instint. Ulisses ha d’aconseguir eixir de la caverna, deslliurar-se del salvatge que només té un ull, que, per tant, no hi pot veure clar, que de fet no s’hi veu’. I, com que cada personatge té els seus instruments reservats, Polifem té l’oboè, ‘una llum blanca’, amb saxos barítons, amb una cadència ‘densa, molt greu, de plom’. ‘La lluna ha eixit’, canta Ulisses en la veu de Monxolí, des de la seva presó de roca ‘i jo no l’he vist’. Fins que cega el monstre i aconsegueix fugir, convertit en Ningú. De la foscor del plom va passant a la llum blanca de la lluna: l’heroi de la Mediterrània (musicat amb la trompa, instrument de l’èpica heroica, dels tambors i les batalles guanyades) arriba a l’illa d’Eea, on viu Circe: ‘ella és la maga, el poder’. Li l’ofereix a Ulisses i li anuncia que haurà de travessar mars i tempestes i, com en un vers de Salvador Espriu, ‘la casa dels morts’. Circe, la de belles trenes, que s’embolcalla amb el so del violí, que és ‘un instrument tan versàtil que pot fer tot allò que ell vulga’. Així que Ulisses baixa a l’Hades: hi troba ‘la revelació de la saviesa’, de la mà de tres figures femenines (l’instrument, ara, ben humà: tres veus de dona), la dea Persèfone, una au lluminosa i la seva mare: ‘li regalen la tríada platònica: veritat, bellesa i bondat’. Les dues darreres figures, Calipso i Nausica, tant l’una com l’altra finalment abandonades pel viatger, marquen el camí de la plata a l’or: la nimfa (el clarinet: ‘el més nostàlgic de l’orquestra’) ofereix a Ulisses la immortalitat, i ell roman a la seva illa, ‘sotmès a l’amor’; però ‘el sol vermell comença a tremolar’, i el crida. Nausica, la princesa dels feacis, que queda unida al polifònic acordió, és ‘la sensualitat, la tendresa, la pell, la joventut, la gran temptació’. Per això, potser, en la intertextualitat que amara tota la composició, reserva Monxolí a Nausica ‘els focs artificials de la poesia renaixentista, amb Ausiàs Marc i amb Dante, el seu mestre, i amb Garcilaso, també, el seu deixeble, i amb l’alemany Angelus Silesius’: hi ha l’amor i el cor i la rosa i tot es va fent roig perquè el navegant va arribant a destí. Que és Ítaca i és el viatge, també, ja ho sabem perquè ens ho cantaven Kavafis i Llach i ens ho reprèn la simfonia de Monxolí: ‘Ítaca està transfigurada perquè ell està transfigurat: pobra és Ítaca, diu, però pura és la mirada’. Més que no pas l’illa, però, fins i tot, en aquesta obra el destí és Penèlope: ‘ella és el sol, està col·locada en el lloc més elevat, la possibilitat de la unió del ying i el yang, diguem-ne, és l’or dels alquimistes, ja està més enllà de la raó’. I la representa el so transparent de l’arpa. Ben mirat, cadascun dels personatges amb què es troba Ulisses, explica Elies Monxolí, ‘representa un aprenentatge o una temptació de quedar-se. De fet, cada personatge ets tu. I la pregunta queda en l’aire: qui ets tu?’ La resposta, al final, lliga amb el començament: Ningú. És el nom que escull Ulisses per confondre el ciclop Polifem. I és el cercle tancat en la darrera cançó, ‘Ningú, la llum d’Ítaca’, on conflueixen tots els instruments que han donat sentit a l’obra, finalment en plenitud: Polifem hi veu clar, Calipso deixa de plorar, Circe ja no amaga res, tot queda il·luminat per la llum del sol i les altres estrelles, com en el vers famós. I així s’acaba la història, ens resumeix l’autor, amb ‘l’absència d’atributs personals: ser Ningú és ser tots; ser Ningú és ser poble’. El viatge de Ningú és una obra de moltes capes i en aquest breu apunt, us n’hem ofert unes quantes. N’hi ha més. Cadascú, en llegir-lo, en sentir-lo, que hi trobi les seves.

Summary: L’Odissea multidimensional d’Elies Monxolí


El ministre de Salut del govern d’Andorra, Joan Martínez Benazet, ha anunciat nou casos més de Covid-2019, que s’afegeixen al cinc que ja hi havia detectat fins ara. És previst que al llarg de la present setmana el ministeri pugui disposar d’equips d’un sol ús per facilitar el diagnòstic. En la conferència de premsa el ministre ha agraït la ‘bona tasca’ dels centres comercials i botigues de productes essencials amb l’objectiu de ‘protegir treballadors i clients’. El govern de moment no aplica restriccions severes però demana a les famílies que no es desplacin senceres per a fer les seves compres. Des d’ahir també es restringeix la circulació en direcció a Catalunya i a l’estat francès per a frenar l’expansió del coronavirus. Només es permet la sortida de persones per raons sanitàries, per al transport de mercaderies o a aquells que viuen fora de les fronteres andorranes. Tota la informació sobre el Coronavirus, minut a minut Coronavirus 2019: Què ha passat avui? El report diari de VilaWeb Consells per als qui hagin d’aïllar-se pel coronavirus i per als familiars Coronavirus: per què rentar-se les mans amb aigua i sabó és tan eficaç?

Summary: El govern d’Andorra anuncia nou casos més de coronavirus


JxCat, ERC i el PSC han actuat en bloc a la mesa del parlament en defensa de l’escó del president de la Generalitat, Quim Torra, i han refusat les peticions de Cs i el PP per a executar la inhabilitació decretada per la Junta Electoral Central espanyola (JEC) i la Junta Electoral de Barcelona. La mesa també ha aprovat, com ja havia anunciat Roger Torrent, presentar un recurs a la sala tercera del Tribunal Suprem contra la decisió d’inhabilitar Torra del 3 de gener. El text argumentarà que la JEC no té competències per a retirar l’escó al president de la Generalitat, un criteri compartit pels lletrats del parlament. El PSC està d’acord, de fet, amb tots els continguts del darrer informe dels serveis jurídics de la cambra, on els lletrats al·leguen que la decisió de la JEC és nul·la de ple dret i argumenten que Torra es mantindria com a president de la Generalitat encara que perdés l’escó. Els lletrats del parlament conclouen que Torra pot ser president per més que perdi l’escó La defensa que el PSC fa de l’escó de Torra es produeix enmig de la fase d’obertura d’una nova etapa de diàleg entre els governs català i espanyol, després que ERC facilités la investidura a Pedro Sánchez, de la predisposició declarada del president espanyol de reunir-se amb Torra i de la convocatòria que ha fet el president de la Generalitat per divendres de la taula de partits. A l’hora de plantejar el moment d’execució de la inhabilitació promoguda per la JEC, fonts del PSC apunten que són partidaris almenys d’esperar que el Tribunal Suprem resolgui sobre la presentació de mesures cautelars, encara en tràmit, cosa que pot implicar una espera de deu dies. A més, el parlament encara no ha rebut formalment la notificació de la Junta Electoral de Barcelona, que divendres va deixar vacant l’escó de Torra i en va promoure la substitució per Ferran Mascarell, el següent membre de la llista de JxCat a qui li correspondria entrar al parlament. Cs ha estat l’únic grup amb representació a la mesa que ha votat a favor de retirar l’escó a Torra. En concret, Cs demanava que el parlament obeís la decisió de la Junta Electoral de Barcelona i fes efectiva a tots els efectes la pèrdua de condició de diputat, cosa que al seu criteri comportaria igualment que deixés de ser president de la Generalitat. En el seu escrit, el grup de Lorena Roldán també advertia que incomplir la llei o no actuar per a complir-la té conseqüències jurídiques ‘en forma de responsabilitat personal’. De fet, no descarten emprendre accions legals contra l’òrgan rector de la cambra. El PP havia demanat a la mesa del parlament que, després que Torra hagués perdut la condició de diputat, Torrent obrís una roda de contactes amb els grups per a proposar un altre candidat a la presidència de la Generalitat. JxCat i ERC ja sumaven majoria a la mesa per a refusar els dos escrits, però s’hi ha afegit el PSC. Els comuns, el PP i la CUP no voten perquè no hi tenen cap representant. En el ple en què el parlament va ratificar Torra com a diputat i president de la Generalitat, els socialistes catalans ja van qüestionar que la JEC tingués competències per a retirar-li l’escó, tenint en compte que la sentència d’inhabilitació del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya no és ferma. Moció de JxCat sobre el diàleg amb Madrid D’altra banda, JxCat ha tornat a presentar una moció similar a la que van registrar al desembre i que van acabar retirant per no complicar les negociacions amb el PSOE. El text advoca per acordar una solució democràtica al conflicte polític ‘seguint l’acord nacional per l’exercici del dret de l’autodeterminació i l’amnistia’, que el govern ha de promoure ‘en el termini més breu possible’. També qualifica d’imprescindible que hi hagi una ‘interlocució sòlida’ entre Torra i Sánchez, i un reconeixement institucional al màxim nivell entre el govern català i l’espanyol. Ara bé, per a donar garanties al diàleg i efectivitat a les negociacions, demana una mediació internacional. La moció emplaça igualment tots els sectors de l’independentisme a participar en un espai on es pugui debatre les condicions de la negociació entre els dos governs, en un moment en què ERC i l’ANC han topat per la presència dels comuns. L’ANC no vol que formin part d’aquest espai perquè considera que ja són a la banda del govern espanyol. El text també titlla de ‘cop d’estat’ l’intent de la Junta Electoral Central espanyola i del Tribunal Suprem d’inhabilitar Torra i refusa les decisions que han pres per a executar-la. Finalment, dóna suport a Oriol Junqueras perquè pugui exercir d’eurodiputat ‘amb plenitud’ i denuncia la ‘injustícia’ dels detinguts el 23-S ‘davant d’una falsa causa de terrorisme’. Recorda que ‘la manca de llibertat injustificada és absolutament irreparable’.

Summary: JxCat, ERC i el PSC fan pinya a la mesa del parlament per a mantenir l’escó del president Torra


Fan enveja aquelles dones que van a comprar peix i quan veuen els calamars a la panera només amb el color de les lluïssors de la pell endevinen si són d’aquí o de fora i diuen totes satisfetes: no ho veus que tenen el color diferent? La veritat és que si no hi estàs acostumat, costa de veure. El calamar es menja arreu del món, però aquí tenim la sort que el podem menjar de ben a prop. Des del mes de juliol, es pesca calamar de potera. Se’n poden pescar fins al desembre, però normalment a partir de finals d’octubre ja és més difícil. Per això, durant l’octubre, des de fa més de vint anys, a Arenys de Mar es celebra el Calamarenys, que convoca als restaurants locals a oferir calamar cuinat de les maneres més diverses. Llegir la llista de plats que ofereixen és una delícia per la gran diversitat. Hi ha plats innovadors com els ‘Espaguettis de Calamar d’Arenys Escabetxat suau amb bolet de castanyer’, els ‘Fingers de calamar entofonats’o el ‘Carpaccio de calamar acompanyat d’una espuma de llimona i ratlladura de tòfona’ passant per tota mena de cruixents de calamar. No hi falten ni calamars a la romana, ni a la planxa, ni a l’andalusa com tampoc els exquisits calamars farcits amb tota mena d’ingredients. Per oferir-vos una recepta hem triat de calamar farcit, un dels plats més característics del Mediterrani i dels més antics del nostre país. Ingredients Carn picada barrejada (porc o vedella). Es pot barrejar també amb botifarra crua. Ceba Tomàquet Ametlles Ous All Julivert Elaboració: 1) Netejar i girar els calamars Primer netejarem els calamars i els deixarem escórrer. Recomanem girar-los, el calamar girat s’encongeix i es tanca sol. Si ho fem així, ens estalviem de posar-hi un escuradents per a tancar el farcit. 2) Preparar el farciment. Agafarem les potes i les ales del calamar i les passarem una mica per la paella, després les triturarem per a barrejar-les amb la carn picada de vedella i porc. Per a fer la barreja hi posem un parell d’ous. Tot ben remenat amb una mica d’all i julivert cru trinxat. Hi posarem sal. Amb aquesta barreja de carn amanida també es poden fer mandonguilles i guisar-les amb el calamar. Són un bon complement que acaba d’arrodonir el plat, l’allarga si no disposem de molts calamars i va bé pels més petits, que a vegades fan el ronso i no s’atreveixen a tastar el mol·lusc. 3) Omplir els calamars i posar-los a la cassola. Un cop plens els posem a la cassola.En aquest punt hi ha gent que prefereix enfarinar-los i fregir-los abans de posar-los a la cassola. Potser la farina ajuda a fer més espès el suc, però no és necessari, amb tot el que hi posem queda bé. 4) Fer la salsa Preparar un sofregit de ceba i tomàquet de la manera que tingueu costum. No us compliqueu la vida. 5) Cocció Tireu la salsa al damunt dels calamar. Es pot afegir aigua fins a cobrir-los. La cocció es pot fer al foc, no massa rabent. Hi ha gent que té la costum de posar la cassola al forn. Amb mitja hora n’hi ha d’haver prou, però millor que no us fieu del rellotge i feu servir la vostra observació per veure si són cuits. Quan faci una estona que couen hi afegiu una bona picada d’ametlles. A la picada també hi podeu posar xocolata o una galeta. Si cada casa és un món, de maneres de fer els calamars farcits n’hi deu haver tantes com cases. Fàcilment us adonareu que al ser un menjar tan tradicional a cada casa han afegit un petit matís que ben segur és important. Feu la comprovació. És fantàstic comprovar aquesta varietat, que és ben segur la que fa, que cada àvia o mare sigui la millor cuinera del món.

Summary: Fer calamars farcits, més fàcil que no sembla


Francis Fukuyama és un dels grans noms de la ciència política a escala mundial. Professor a la Universitat de Stanford, on dirigeix el màster Ford Dorsey de política internacional, va saltar a la fama l’any 1992 amb la publicació de The End of History and the Last Man, un assaig sovint incomprès que va marcar una època, però que li va valer moltes crítiques. En aquell text proclamava la victòria del capitalisme liberal, una proclamació que l’auge de l’autoritarisme en el món occidental avui posa en qüestió. Després ha escrit diversos llibres, el darrer dels quals Identity, una repassada particularment interessant i documentada del paper de les polítiques d’identitat al món. Parle amb el professor Fukuyama al seu despatx de la universitat californiana, un petit espai curull de llibres. Sobre la taula té una maça cerimonial ucraïnesa, tan bonica com amenaçadora, que retirarà abans de començar a parlar. La conversa no és senzilla: el fet de parlar amb un periodista català clarament el condiciona. El professor Fukuyama té un discurs molt estructurat sobre la identitat, les nacions, la gestió de les diferències o la democràcia, però alhora calcula molt bé què diu. Hi ha moments que alguns dels seus arguments se’m fan impossibles d’acceptar i li replique, però ell no defuig el debat en cap moment. —Al principi del llibre expliqueu que, a parer vostre, allò que anomenem ‘polítiques d’identitat’ impliquen una amenaça per a les democràcies liberals. —Només una certa amenaça… —Sí. És perquè insistiu en el fet que són els individus i no pas els grups els qui fan que la democràcia funcione. Però no trobeu que sempre ha estat igual? Els sindicats eren grups. Les sufragistes eren un col·lectiu i no pas persones individuals. Quina diferència hi veieu, ara? —Avui dia la gran diferència és que molts dels grups en què hom s’organitza es basen en característiques fixes que no són voluntàries. Si us afilieu a un sindicat, la decisió és vostra, com a individu. Us en podeu fer o no. Podeu triar-ne el que vulgueu. Però si demostreu solidaritat –posem per cas– envers el vostre grup racial basant-vos en la vostra raça, aleshores això ja no és voluntari. Als EUA, si passeu el carrer i veieu que ve un home negre, pensareu ‘un negre’ i no pas ‘el Joe’, o qualsevol altre tret personal. I trobo que aquesta identificació que es basa en la raça o el grup ètnic és un problema. En democràcia hi ha la idea que cada individu és un agent, una persona que pot prendre decisions de manera autònoma. D’això es tracta, si volem que la societat funcioni. En darrer terme, qui té autonomia és l’individu i no pas el grup. —Però es pot ser negre sense tenir-ne consciència. I les polítiques d’identitat només funcionen si les persones tenen consciència de la seua identitat. —Les polítiques d’identitat que es basen en la raça, el grup ètnic o el gènere tenen un objectiu legítim. Normalment apareixen quan hi ha col·lectius que són marginats dins la societat en general, que arrosseguen algun prejudici que fa que llur identitat particular no es tingui en consideració. Per tant, cap objecció: hom aplica un estereotip a un grup determinat i els integrants d’aquest col·lectiu s’hi tornen exigint un tracte just, que els reconeguin i els tractin com tothom. Això per a mi no és cap problema. —Però… —A parer meu, el problema apareix quan aquesta identitat esdevé una mena de qualitat essencial d’una persona, l’element més important que en coneixem, i tots els seus actes i decisions es determinen en funció de la pertinença al grup. I quan el grup comença a mostrar-se intolerant o agressiu envers els altres col·lectius, aleshores és problemàtic. En general, aquest és el problema del nacionalisme. —Penseu que, en general, el nacionalisme és intolerant? —Crec que la primera manifestació de les polítiques d’identitat a escala mundial van ser els nacionalismes europeus, que van aparèixer després de la Revolució Francesa. La Revolució Francesa té un vessant liberal, la dels drets de les persones, i també en té una de nacionalista: la defensa del poble francès. Aquests dos vessants van entrar en conflicte i, per desgràcia, el principi nacional es va imposar. Prenguem per cas el poble alemany. Els alemanys estaven escampats per tot Europa central i oriental. I se’ls va ocórrer d’aplegar-se dins un mateix estat i governar-se tots sols. Però quan aquesta idea deriva cap a la intolerància, quan no accepten dins el país la gent que no és alemanya, aleshores acaben agredint els no alemanys de fora del país. És a dir, que tenim un problema. Aquesta mena de moviments poden començar a partir d’una reivindicació legítima, però pot ser que acabin caient en la intolerància. —Però això només és una possibilitat. No ha d’acabar essent així. Hi ha nacionalismes agressius, però també n’hi ha de tolerants, de defensius. —A Europa el nacionalisme té molt mala premsa, especialment entre l’esquerra. La majoria l’associen amb el nacionalsocialisme i moviments polítics molt intolerants. —I vós? —Trobo que s’equivoquen. Hi ha expressions del nacionalisme que són compatibles amb un sistema democràtic. És més, penso que sense sentiment d’identitat nacional no hi pot haver democràcia. Altrament no tindríem res en comú amb la gent amb qui compartim un mateix àmbit geogràfic. Això passa a l’Orient Mitjà, on hom se centra en el seu grup ètnic i de fet no volen conviure dins el mateix estat amb més grups. I en aquestes condicions és molt complicat de tenir una democràcia acceptable. —Anem al quid de la qüestió. Com definiríeu avui una nació? —Precisament era això que m’amoïnava de ser entrevistat per un periodista català! —I doncs? —És que no tinc resposta a aquesta qüestió. —I en teniu, de resposta? —Aquesta és una de les preguntes que la teoria política de la democràcia moderna no ha respost adequadament. Penso que gairebé totes les nacions actuals es van crear en períodes predemocràtics i moltes són fruit de moltíssima violència. Gran Bretanya, França, Alemanya… totes aquestes nacions van construir llur identitat nacional a còpia de neteges ètniques, assimilacions forçades i mètodes horrorosos! I posteriorment aquestes mateixes nacions es van democratitzar. Per això a l’Europa occidental les democràcies s’edifiquen sobre nacions relativament homogènies, com ara França, Itàlia o Espanya. Però resulta que determinades nacions no ho són prou, d’homogènies. I la cosa funciona mentre hi ha un règim autoritari, però és molt més difícil en democràcia. Cal convèncer el poble de quina és la llengua nacional, cal muntar una història i tenir uns símbols comuns. I trobo que això costa molt de fer, en democràcia. —Joep Leerseen ha definit Europa com un dòmino: França inventà la nació, la qual cosa obligà Alemanya a esdevenir una nació, i a continuació Rússia, Polònia, etc. Aquesta definició posa l’accent en una perspectiva dinàmica de les nacions en el decurs de la història i fa que ens preguntem si la comunitat internacional disposa de normes, d’instruments per a respondre a aquesta dinàmica. No trobeu que el problema rau en aquesta manca de normes? Potser el problema no és la identitat, sinó com respondre a aquestes identitats… —Aquesta qüestió és important. És bo que la política actuï seguint uns principis generals i, per exemple, hi ha tot un ventall de possibilitats respecte dels límits de la nació. Però la teoria no ens serveix de gaire orientació. Ernest Gellner sosté que el progrés econòmic al segle XIX va fer que Europa creés nacions. Les unitats econòmiques més grans eren més eficients i calia disposar d’una llengua comuna, per exemple, per tal de treballar bé plegats. Aquest és un dels motius que explica l’èxit del nacionalisme que pren la llengua com a pal de paller. Gellner pensa que una de les raons que expliquen aquesta forma d’organització de base cultural és, també, de caràcter econòmic. —I ara què? En el vostre llibre insistiu que la mundialització, l’economia nova, internet, etc., impliquen grans canvis. És possible de mantenir aquest ordre antic quan tot allò que l’envolta canvia tant? Fins a quin punt penseu que la idea d’identitat associada a la dignitat que apareix en el llibre es pot veure com una mena de millora per a les nostres societats democràtiques, precisament perquè l’entorn canvia tan de pressa? —La mundialització i el creixement dels mercats mundials no respecten les antigues fronteres i les comunitats en què hom s’havia organitzat. Hi ha moltes persones que viuen amb incomoditat en un món on, per exemple, el seu lloc de treball depèn de decisions que es prenen molt i molt lluny. Això explica –en part– la resposta populista … —La gent té la sensació que perd el control de la seua vida, de la societat on viu… —Sí. Aquest és un altre problema culpa de la mundialització. Les unitats polítiques ja no coincideixen amb les econòmiques i per això les persones no manen sobre la seva vida econòmica. I aquest problema esdevindrà crònic perquè costa molt de construir unitats més grans que coincideixin amb les econòmiques. —La Unió Europea és això… —La Unió Europea és l’intent més ambiciós d’aconseguir-ho. Els països europeus no poden competir individualment amb els EUA, ni tan sols amb la Xina. Per això Europa necessita una unitat de govern més gran. Però cal que l’estat cedeixi prou sobirania a la Unió, si volem que funcioni eficientment. —D’entrada això no és problema. El problema és el funcionament de la Unió Europea. Mirem l’exemple de Grècia. Els grecs elegeixen un govern i rebutgen les polítiques d’austeritat en un referèndum. Però aleshores l’Eurogrup, que ni tan sols té reconeixement jurídic en absolut, les imposa al poble grec. —Efectivament, la Unió Europea té greus problemes de legitimitat. Els elements més forts de l’estructura són els menys democràtics, com ara la Comissió i la burocràcia europea. El parlament europeu, que té molta més legitimitat, sempre ha estat més feble. Aquí tenim una crisi de debò. —Curiosament el Tribunal de Justícia de la Unió Europea encapçala una revolució, ampliant els drets dels ciutadans de la UE. En són prova els casos recents dels europarlamentaris catalans i del matrimoni entre persones del mateix sexe a Romania. —He seguit el tema amb els casos en què els governs dels estats han hagut d’obeir els dictàmens del Tribunal de Justícia de la UE i el Tribunal Europeu de Drets Humans. Però, paradoxalment, aquests tribunals no són sotmesos a gens de control democràtic i envaeixen la sobirania de les nacions. —No tinc clar si el verb ‘envair’ és massa fort, vist com al final del llibre defenseu la idea que les identitats es poden fer servir per a dividir, però també per a integrar… —Si analitzem la formació de les identitats nacionals, veurem que s’hi arriba per camins diferents. Quan es fa de baix a dalt, hi trobem una llengua nacional, poetes, músics, cinema, un relat sobre la nació i tot un seguit de referents compartits. Però les identitats nacionals també es poden construir de dalt a baix: mitjançant l’escola, els governs creen un relat de construcció nacional. Per això bona part dels conflictes sobre el concepte de nació són conflictes sobre la història. I sorprèn de comprovar fins a quin punt aquesta mena de debats perduren en el temps. Jo creia que aquí, als EUA, ja s’havien acabat. Però no. Encara discutim sobre la guerra civil! —Per tal d’entendre millor el vostre punt de vista, m’agradaria afegir la qüestió de les dones a l’argument. Als EUA i a l’estat espanyol l’extrema dreta s’hi mostra cada vegada més agressiva. Fins a quin punt és possible de conciliar aquesta conducta agressiva amb la idea que les persones tenen drets i mereixen respecte? —No hi ha cap fórmula senzilla. De vegades la gent es pot convèncer. De vegades cal que s’esdevingui un fet molt greu. Recordeu el moviment dels drets civils . Va haver-hi situacions en què activistes pels drets civils foren assassinats i això va sacsejar la consciència de la població i va ajudar a canviar-ne la mentalitat. Però, en tot cas, emprar la força genera una situació il·legítima que no s’aguanta durant gaire temps. Quan desapareix la força, es torna a la situació anterior. —Per tant, la força no és una alternativa real… —Si estudiem els casos de construcció nacional que han reeixit, veurem que se sostenen més en incentius que no pas en la força. Per exemple, el coneixement del francès a França o l’anglès als EUA proporciona un avantatge econòmic enorme. Quan analitzem la unificació lingüística francesa al segle XIX, veiem que va ser fruit de l’avantatge econòmic que conferia saber francès, a més de l’accés a una cultura més elevada. Feia modern. Per això la gent va decidir aprendre francès de bon grat. —No va ser pas de bon grat. Hi hagué molta opressió. Als catalans ens van obligar a parlar francès amb mètodes terribles… —Sí, hi va haver coerció, especialment a causa del sistema escolar centralitzat. Però alhora era atractiu per a molta gent. Avui dia ho veiem als EUA. Hi ha molt pocs immigrants que vulguin continuar parlant vietnamita o khmer, per exemple. El domini de l’anglès és entès com una eina que facilita una vida millor. Volen trobar feina, formar part de la comunitat nacional i aquesta és una de les vies que formen la identitat. —Però són situacions diferents. Quan ens obliguen a canviar d’identitat per força, es crea un problema social i personal que costa de resoldre… —Sí. Però si ens fixem en el nombre de llengües que han desaparegut al món aquests darrers tres-cents anys, és innegable que això és una realitat i que continua passant. —No us incomoda, que les llengües desapareguen? —Penso que forma part de la mundialització. És com ara queixar-nos que ja no vivim en llogarets. Podem discutir-ho, però en un món ple de grans metròpolis, és un debat fals. —No hi estic gens d’acord, però deixeu-me tornar-ho a provar parlant de les dones. Penseu que la posició de determinats moviments de dretes, no solament respecte del feminisme, sinó també les dones, és una manera de menysprear la diferència? I fins a quin punt és un perill per a la democràcia, atès que es fonamenta en l’individu i els individus mereixen respecte… —Crec que forma part del procés d’acomodament a les condicions socioeconòmiques tan diferents en què vivim. Als anys seixanta del segle passat les dones es van incorporar al mercat laboral molt ràpidament i això va generar relacions molt diferents entre els dos sexes. A les fàbriques i els despatxos la gent es trobava treballant amb persones de l’altre sexe, però encara tenien els costums socials propis de quan les dones es quedaven a casa amb la família. Per necessitats i motius econòmics, arran de la transició de la societat industrial a la post-industrial, era inevitable que la dona entrés als centres de treball i, per tant, també era inevitable que les normes socials s’hi adaptessin. Tanmateix, hi ha determinades diferències biològiques entre homes i dones que no podem ignorar. Aquestes diferències són reals. —I els sentiments personals, què? —Hi ha una branca del moviment identitari que pretén negar que tot té una base biològica. Jo trobo que és una ximpleria, però certament aquesta serà una de les grans batalles ideològiques. —I serà interessant, no trobeu? —Sí, però tindrà un cost: el moviment feminista es divideix entre els qui no posen entrebancs a remarcar que les dones i els homes són diferents i els qui defensen que aquestes diferències són una construcció social i que les persones podem triar. —Fa un segle els moviments d’avantguarda (posem per cas, Picasso o Stravinski) ens mostraren que la nostra mirada, la visió que tenim, era la manera bàsica d’entendre el món. Podem dir que, en darrer terme, aquesta visió cultural vol dir que en el món actual allò que importa és allò que jo vull ser? —L’auge de l’individualisme modern ha posat l’accent en un aspecte de la personalitat humana: la capacitat de triar. El problema és que, de fet, no som totalment autònoms. Vivim en societat, depenem de més gent, hem de respectar les normes si volem assolir els objectius i també hem de conèixer els nostres límits. Quin goig que em faria ser jugador de bàsquet, però sóc massa baixet! Bromes a banda, penso que la realitat és que tots tenim una autonomia molt limitada i això fa que no siguem feliços. —Però allò que avui dia la societat veu normal evoluciona constantment. Per això no podem estar segurs de quin camí agafarà… —Efectivament! Tinc escrit un llibre sobre biotecnologia i estem d’acord en aquest punt. —La identitat pot canviar amb el temps. Mireu què passa a Hong Kong, on la identitat es fa servir per a defensar la democràcia. Utilitzen la identitat local, que anomenen ‘localisme’, com a instrument per a defensar-se de l’autoritarisme. Aquesta posició encara és més evident a Taiwan… —En aquests casos la identitat té un paper positiu. N’hi ha molts d’aquesta mena. El dels kurds a l’Irac i Turquia. S’enfronten a governs autoritaris i francament desagradables i crec que aquesta mena d’identitat nacional, aquest separatisme, és una manera de defensar la seva capacitat de decidir democràticament. La majoria de països que vivien sota el jou de la Unió Soviètica van fer servir la identitat nacional com a manera d’autoprotegir-se. —Aleshores aquest ús de la identitat seria acceptable a escala internacional? —La majoria estaria en favor de la independència d’una regió si l’entitat política de rang superior fos un govern autoritari. Penso que això no passa a Espanya perquè és un estat democràtic que és soci d’una democràcia encara més gran, la Unió Europea. Per tant, això complica el càlcul moral. Tanmateix, em consta que hi ha un debat sobre si Espanya és una democràcia de debò o no. —I supose que també us consta que la Unió Europea ja ha reconegut que països com Polònia i Hongria no són democràcies de debò. I en canvi són estats membres de la UE. Avui dia formant part de la Unió Europea no n’hi ha prou per a poder dir que s’és una democràcia… —Per desgràcia, és així. Teniu raó. No és tan senzill. —Entenc que no voleu prendre partit en el debat sobre Catalunya. —No. Em costa moltíssim parlar d’aquesta qüestió, d’un punt de vista personal i teòric, perquè no trobo un conjunt de principis clar que em permeti judicar-hi. Personalment, tinc amics catalans i espanyols i m’interessa d’escoltar-los. —M’han dit que vau parlar amb el president Quim Torra fa temps. És cert? —Sí. Procuro parlar amb tantes persones destacades com puc. —En tot el llibre insistiu constantment en el paper de la dignitat en la política… —Hegel va dir que el conjunt del procés de la història és la lluita per la dignitat. No vull excloure les motivacions econòmiques de la majoria de les lluites humanes, però, especialment en el nostre món modern, bona part de la política té a veure amb la dignitat: quina nació respectem, quina raça, quin gènere … —Però aleshores quan hom comprèn que mereix ser tractat dignament, això té conseqüències polítiques. I desencadena una lluita… —Per això trobo que el nacionalisme és tan perillós! —Tanmateix això entra en contradicció amb el fet que, com heu reconegut fa un moment, el moviment pels drets civils als EUA va implicar lluita, confrontació i polarització a fi de desvetllar la societat. Els moviments que cerquen la dignitat necessiten polaritzar per tal de ser entesos per la societat. —Fins a cert punt. La ràbia serveix per a mobilitzar la població i fer que es polititzi i participi. Però quan n’hi ha massa, s’arriba a un punt en què no pots negociar ni arribar a un pacte perquè l’enorme despesa emocional invertida en la teva dignitat esdevé un obstacle. La democràcia, essencialment, és un sistema de normes que fem servir per a resoldre desacords. Si els desacords són tan profunds que no deixen espai per a trobar un punt de trobada, aleshores hi ha un perill per a la societat. —I què passa en aquests casos? —Cal reconèixer que de vegades la construcció d’institucions liberals que no es basen en la identitat pot causar un conflicte de tal magnitud que finalment tothom s’adona que no hi ha manera de tirar endavant. —I? —Europa va crear la Unió Europea després de la Segona Guerra Mundial com una mesura per a prevenir més guerres. El problema és que les persones tenim poca memòria i tendim a queixar-nos d’unes altres coses. Per als nens que neixen avui a Europa, la perspectiva d’una guerra és abstracta i no n’esperen viure mai cap. —Us preocupa que ens hàgem equivocat de camí? —I tant! Per exemple, penso que les eleccions nord-americanes seran el fet més important del 2020. Si Donald Trump les torna a guanyar, les conseqüències seran negatives no solament per als EUA i l’ordre constitucional del país, sinó per al món sencer. Si Trump és reelegit, farà com Modi a l’Índia. Se sentirà legitimat per a fer totes aquestes bestieses que fa contra els immigrants, etc. I si això passa als EUA, donarem un patró a seguir a qualsevol altre líder autoritari que pugui ser elegit.

Summary: Francis Fukuyama: ‘Sense sentiment nacional no hi pot haver democràcia’


Maria Antònia Font és la presidenta del Col·lectiu de Dones dels Països Catalans, constituït la setmana passada a les Illes Balears i que va ser present a la manifestació a Madrid contra la repressió judicial i a favor de l’autodeterminació. Repassem amb ella la importància de crear aquesta mena de xarxes arreu del territori i de l’autocentrament de lluites socials com el feminisme. Recordem els anys de repressió contra el català a les aules amb José Ramón Bauzá a la presidència del govern, quan Font era la responsable de Política Lingüística del sindicat d’ensenyament majoritari a les Illes, l’STEI. Recorda amb emoció la resposta immensa de la societat illenca amb l’onada verda que va envair els carrers en defensa de la llengua. Font, una lluitadora incansable per la llengua i la cultura de Mallorca, denuncia l’aparell mediàtic de l’extrema dreta. ‘Ja n’hi ha prou de parlar del trifachito!’, deixa anar en un moment de l’entrevista. I destaca que la por que volen imposar no ha de fer perdre de vista el rumb que ha de seguir el país. —Perquè neix ara el Col·lectiu Dones dels Països Catalans? —És un projecte que s’ha gestat aquests cinc anys. Venim d’una experiència prèvia d’espais i lluites compartides. Magda Gonzàlez, de l’Orquestra de Joves Intèrprets dels Països Catalans, la jove activista Júlia Fernàndez i jo mateixa en som les fundadores. Volem crear un espai compartit de dones de tot el territori que ja tenguin clara la nostra unitat cultural. Cal crear aquesta comunicació, interrelació i acció conjunta entre les dones del nostre territori. —Vol ser un col·lectiu feminista? —Sí, però amb una visió autocentrada que entén el país sencer. Mantenim converses amb dones de les Pitiüses, de Menorca, del País Valencià i del Principat de Catalunya. Volem fer presentacions oficials arreu. Aquest col·lectiu és una eina de creixement i d’aprenentatge conjunt de les dones. També és un espai nodridor que vol contribuir en aquesta transformació social. —El feminisme no té una visió autocentrada? —Som molt respectuoses amb el moviment. Cap crítica, en aquest sentit. Nosaltres arribam en aquest moment per reconèixer i empènyer la feina que ja han fet tots els feminismes. Volem participar-hi. Reconeixem la feina feta, molta, i per moltes dones. Però volem ser present en aquests fòrums que representen l’apoderament de la dona. Nosaltres volem introduir aquest apoderament també dels pobles i de les nacions perquè no s’oblidi i que sigui una lluita compartida. Aquest col·lectiu és una eina també de participació social amb altres entitats cíviques i feministes, amb una visió autocentrada. —Quins són els objectius fundacionals del col·lectiu? —L’objectiu és treballar des d’una visió de gènere per la construcció del país. Nosaltres volem contribuir en aquest petit país sencer que somiam i volem col·laborar en la construcció d’aquesta nova república feminista, ecologista i que treballa pels drets socials, per la igualtat de la dona i per la llibertat. Per tenir un futur de progrés, de creativitat i de cultura. La constitució espanyola ens impedeix de federar-nos, però ens volem aplegar a partir de col·lectius com el nostre. —Què representa el fet que la iniciativa s’impulsi des de les Illes? —El col·lectiu és també una eina de catalanitat. Ens permet de sortir de l’aïllament geogràfic. Que la iniciativa parteixi de les Illes permet de rompre el mite de la imposició catalanista que alimenten la dreta i els grupuscles extraparlamentaris de l’extrema dreta. Idò no, no és cap imposició, perquè aquesta iniciativa surt de les Illes i pretén de fer un agermanament amb el País Valencià i el Principat, reivindicant aquesta unitat cultural que podria esdevenir nació política, si així es decideix amb els processos democràtics que calguin. —Vau ser a la manifestació de Madrid? —Sí, hi vam ser, a la manifestació. I vam participar en la reunió que les entitats cíviques i socials i els sindicats vam fer a migdia. La manifestació va ser molt reivindicativa i multitudinària. Va ser com sempre, com si fóssim a Barcelona. Hi havia persones de totes les edats. Em va agradar molt quan cridàvem ‘hemos venido a despedirnos’. Abans, vaig assistir en aquesta reunió d’entitats que vol crear una xarxa de solidaritat amb Catalunya. Fa temps que diem que l’estat espanyol exerceix un maltractament institucional a Catalunya amb els mateixos paràmetres, per exemple, que l’assetjament laboral. —Què voleu dir, exactament? —Aquest assetjament consisteix a negar la comunicació i aïllar la víctima per fer que la gent no reaccioni. Això és un problema de tots, no solament entre Catalunya i Espanya. Quan hi hagi sentències, organitzarem un acte simultani amb gent del País Basc, de Galícia i d’Andalusia. Es vol crear un front per la llibertat i contra la repressió. Va ser una trobada molt enriquidora. —Què us va semblar l’absència de l’ecosobiranisme polític de les Illes a la manifestació? —Les organitzacions de les Illes presents a Madrid érem nosaltres, l’Associació Sobiranista de Mallorca, l’Obra Cultural Balear i el sindicat STEI. No són temps de nedar i guardar la roba. La nostra entitat s’ha constituït també per poder parlar clar. Més per Mallorca és favorable al procés independentista, entén la idea dels Països Catalans, però tenen un discurs i no es poden moure d’aquí. Tenen por que si ho fan, Ciutadans i companyia se’ls tirin al damunt i surtin perjudicats electoralment. —La por els paralitza? —És que ja n’hi ha prou de parlar del trifachito! Si parlem d’ells, no diem què volem nosaltres. La gent s’alça darrere dels qui saben què volen i cap a on van. I si no, recordeu l’onada verda contra Bauzá. Varen veure uns mestres que s’alçaven. —Però l’amenaça de l’extrema dreta és real. Poden entrar a les institucions. —Les darreres enquestes a les Illes indiquen que la gent que votaria Vox és molt poca. Aquesta amenaça del trifachito fa molt de renou. És minoritària però té molts altaveus. No ens ha de fer por. No podem estar tot el dia pensant en ells. Hem de decidir què volem nosaltres i continuar ferms i endavant. I el Principat de Catalunya és un exemple molt potent d’aquest apoderament del poble que debat sobre quin país volem. —Parlant del país que volem, suposo que no voleu pas un altre Bauzá al govern de les Illes. —Jo visc a Sa Cabaneta i vaig tenir de batlle en Bauzá. Després, el vam tenir de president del govern i ja vàreu veure com va anar tot. Això va fer que la gent es deixondís. Aquí mai no havien sortit 100.000 persones al carrer en una manifestació. I va passar contra la política lingüística de Bauzá. Hi va haver molta unitat d’acció entre docents, pares i mares. —És viu, aquest esperit? —Jo el sent molt viu perquè no m’he aturat, però ara no hi ha aquella amenaça al govern. Un govern que hem ajudat a constituir i que s’ha de dir que ha fet polítiques lingüístiques molt febles. Recordem el requisit a Sanitat, que no és un requisit perquè no hi ha unes oposicions. No s’ha fet cap estudi centre a centre per a valorar com funciona el decret de mínims. El Consell Social de la Llengua Catalana no ha estat un òrgan de participació i debat real. Maria Antònia Font, al Parlament Europeu. —Ja sabeu què és que us persegueixin per penjar llaços, oi? —Precisament, vam tenir la mateixa lluita pels llaços quadribarrats a les façanes dels centres educatius en època del govern Bauzá. Ara es reprodueix al Principat amb el llaç groc. Vam anar al Parlament Europeu per denunciar la vulneració del dret lingüístic de la comunitat catalana per part del govern Bauzá i del govern espanyol. Era quan Wert difonia la seva idea d’espanyolitzar els alumnes catalans. Ens posaven multes de cinc mil euros perquè protestàvem contra el TIL d’aquesta manera. En aquella època, també vam fundar Enllaçats arreu dels Països Catalans. Encara ens reunim un pic cada any. Ara registram legalment el Col·lectiu de Dones dels Països Catalans, amb l’objectiu de continuar teixint aquesta xarxa de complicitats.

Summary: Maria Antònia Font: ‘Ja n’hi ha prou de parlar del “trifachito”!’


‘La bellesa és al carrer’ © Gallica.bnf.fr / Bibliothèque nationale de France Els cartells polítics del Maig del 68 van tenir una dimensió particular tant per la quantitat (se n’han comptat cinc-cents de diferents) com per l’originalitat, la ironia i la contundència. També iconogràficament el Maig del 68 va deixar un símbol que s’ha mantingut en l’imaginari de la lluita obrera: la fàbrica amb la xemeneia i les tres naus en punta (sovint també representada amb un puny). Els estudiants universitaris que lluitaven contra el sistema establert veien com el govern controlava els mitjans de comunicació perquè no parlessin d’ells. La premsa ocultava o tergiversava la realitat. De manera que van decidir d’explicar la seva realitat. Com relata Patricia Badenes, autora del llibre La estética en las barricadas. El mayo del 68 y la creación artística (Publicacions de la Universitat Jaume I), els cartells es feien servir ‘com un mitjà de comunicació entre ells per lluitar en contra dels mitjans que, segons ells, estaven intoxicats’. Va sorgir d’una necessitat de comunicació, ‘d’omplir aquest silenci que deixaven els mitjans de comunicació oficials’. I també ‘d’animar a la revolució, perquè eren frases curtes com “la lluita continua” que donaven ànims per a continuar endavant’. ‘La lluita continua’ © Gallica.bnf.fr / Bibliothèque nationale de France Tot va començar, segons Badenes, en una de les assemblees de la Sorbona, quan un grup d’estudiants de belles arts van decidir de contribuir a la revolució amb el que tenien: el seu talent artístic. Van ocupar l’Escola de Belles Arts i van convertir el taller Brianchon en l’Atelier Populaire, epicentre de molts dels cartells. La idea dels cartells era sobretot un treball col·lectiu i anònim. ‘Es reunien i decidien el tema més important del dia, com plasmar-lo, i votaven democràticament les diverses opcions’, i si bé és cert que molts artistes també s’hi van implicar i alguns van signar, la voluntat era ‘de crear una obra col·lectiva, amb un missatge al servei de la revolució’. ‘L’èxit va ser tan gran’, explica Badenes, ‘que es van acabar repartint fulls volants a les fàbriques que explicaven com funcionava la serigrafia per tal que els obrers fossin capaços de fer-se els seus cartells quan a l’Atelier Populaire ja estaven desbordats’. El poder de la paraula Els cartells amb missatges clars i directes i, en especial, les pintades, més fàcils de fer, van tatuar els carrers. ‘Van contribuir a transformar les ciutats en un poema col·lectiu i en un teatre de la llibertat’, escrivia l’artista Jean-Jacques Lebel el 1988. ‘Si fer un cartell era senzill, fer una pintada encara ho era més’, diu Badenes. ‘Eren missatges clars i directes amb la voluntat d’arribar a tantes persones com fos possible.’ I afegeix: ‘Quan hi ha alguna revolta es recorre a aquest estil de la frase breu i contundent; amb poc, diu molt.’ Moltes d’aquestes frases curtes i contundents han passat a la història, com ara ‘prohibit prohibir’, ‘sigues realista, demana l’impossible’ o ‘sota les llambordes, la platja’. La majoria, anònimes. Però també hi havia, segons Badenes, una certa influència situacionista ‘sobretot en la crítica al capitalisme i a la societat de consum’. Per exemple, ‘una màxima situacionista era “viure sense temps morts, gaudir sense límits”, que va convertir-se ràpidament en pintada’. ‘Sigueu realistes, demaneu l’impossible’, un dels eslògans que més es recorda del Maig del 68. El ‘desgavell’ de De Gaulle ‘El desgavell és ell encara.’ De Gaulle en forma d’àguila. © Gallica.bnf.fr / Bibliothèque nationale de France. ‘Figura tutelar del poder polític, imatge del pare i símbol d’una època passada, el general De Gaulle encarna per als joves enfadats el “mal” contra qui lluitar i és al centre de totes les crítiques i caricatures.’ Així presenta el president de la República Francesa l’exposició de la Biblioteca Nacional de França ‘Esprit(s) de mai 68. Tracts, affiches, photographies, journaux‘, comissariada per Frédéric Manfrin, conservador del departament de filosofia, història i ciències de l’home de la biblioteca francesa. La imatge era una silueta amb el nas prominent i un barret militar. La gestió que va fer De Gaulle de la revolució no va ser afortunada, sobretot per l’ús del cos policíac, i això va fer que cresqués la reacció en forma de cartells de protesta. Destaquen els cartells, en dues versions, amb un De Gaulle com a eix d’uns engranatges que els autors conviden a ‘trencar’, els engranatges de la ‘vella política’. Però si hi ha una frase que es repetia, sobretot, era ‘El desgavell és ell’. Exemple de l’ús mordaç de la ironia en els cartells, la frase va ser molt estesa després de la valoració del consell de ministres difosa als mitjans de comunicació: ‘La reforma sí, el desgavell no.’ ‘La paraula utilitzada en francès chienlit (desgavell) estava molt en desús i va ser perfecta per a fer-ne escarn’, comenta Badenes. Les dues versions del cartell. © Gallica.bnf.fr / Bibliothèque nationale de France. L’excés policíac: CRS-SS Un altre dels eslògans i cartells més repetits és el de ‘CRS-SS’, en referència als policies antiavalots de la CRS (Companyia Republicana de Seguretat). Per Badenes, el motiu va ser ‘la seva manca d’escrúpols a l’hora de reprimir les mobilitzacions estudiantils i obreres’ i això ‘va fer córrer litres i litres de tinta’ i va convertir els CRS en el símbol de la repressió. Un dels motius que més es va serigrafiar va ser el que els equiparava amb les SS, la policia nazi. Les topades amb els CRS també protagonitzen fotografies ben conegudes del Maig del 68, com és aquesta on es veu Daniel Cohn-Bendit (que durant la revolta seria conegut com a ‘Dani el Roig’) encarant-se amb un agent antiavalot. A banda de ser una instantània famosa, també va servir de plantilla per a un altre cartell molt conegut, un dels pocs que van tenir una fotografia de base, perquè era molt més senzill de fer un dibuix. A l’esquerra, Daniel Cohn-Bendit encarant-se a un CRS davant la Sorbona. A la dreta, el cartell fet a partir de la fotografia. © Gallica.bnf.fr / Bibliothèque nationale de France. Mitjans de comunicació en el punt de mira ‘Estàs intoxicat.’ Un home seccionat com si fos un cap de bestiar, amb noms de mitjans de comunicació. © Gallica.bnf.fr / Bibliothèque nationale de France. Els mitjans de comunicació van esdevenir un dels punts de mira de l’escarn i la denúncia dels manifestants. La majoria de crítiques les va rebre la radiotelevisió pública, l’ORTF (Oficina de Ràdio i Televisió Francesa), que, ‘per a molts es considera una eina de propaganda del govern a les ones’, com s’afirma a ‘Esperit(s) de Mai 68’. De fet, el 17 de maig de 1968, els treballadors de l’ORTF van decidir de fer vaga, que va allargar-se cinc setmanes. Les demandes de periodistes, tècnics i productors no se centraven en els drets laborals i prou (salari i jornada) sinó que exigien de poder participar en les decisions editorials i crear un ‘comitè de savis’ que vetllés per la imparcialitat i la independència de la informació. ‘El lema era simple: la possibilitat de difondre informació “imparcial, honesta i completa”.’ Així, l’ORTF també va estar ‘en lluita’, i tal com explica ‘Esperit(s) de Mai 68’, ‘aquesta lluita per la independència de la premsa és una oportunitat perquè de l’Atelier Populaire surtin alguns dels cartells més famosos del Maig del 68′. ‘ORTF en lluita. Independència.’ © Gallica.bnf.fr / Bibliothèque nationale de France. Després del Maig del 68, altres revolucions han fet servir cartells d’estètica similar. Va passar el mateix 1968, a Mèxic i a Praga. I les frases que en aquell moment van embellir el carrer amb revolució han romàs en l’imaginari col·lectiu: des de ‘la lluita continua’ a ‘sigues realista, demana l’impossible’. Tot seguit podeu veure més cartells i pintades del Maig del 68: 'Sigues jove i calla.' L'ombra sinistra de De Gaulle tapa la boca a un jove. © Gallica.bnf.fr / Bibliothèque nationale de France.'Els pobles guanyaran els imperialismes i la repressió.' © Gallica.bnf.fr / Bibliothèque nationale de France.'Jo participo, tu participes, ell participa, nosaltres participem, vosaltres participeu, ells se n'aprofiten.' © Gallica.bnf.fr / Bibliothèque nationale de France.'Sí a la revolució.' © Gallica.bnf.fr / Bibliothèque nationale de France.'Eleccions lliures.' © Gallica.bnf.fr / Bibliothèque nationale de France.'Nosaltres som el poder.' © Gallica.bnf.fr / Bibliothèque nationale de France.'No sigueu ovelles.' © Gallica.bnf.fr / Bibliothèque nationale de France. 'L'estat és cadascú de nosaltres.' © Gallica.bnf.fr / Bibliothèque nationale de France.'Prohibit prohibir.''Sota les llambordes, la sorra.''La cultura és la inversió de la vida.'Mur de cartells a l'Escola de Belles Arts.'Més aviat la vida', títol d'un poema del surrealista André Breton. © Gallica.bnf.fr / Bibliothèque nationale de France.'Verí.' Diverses capçaleres de premsa. © Gallica.bnf.fr / Bibliothèque nationale de France.'El desgavell és ell.' © Gallica.bnf.fr / Bibliothèque nationale de France'La policia apareix a Belles Arts, les belles arts s'expressen al carrer.' © Gallica.bnf.fr / Bibliothèque nationale de France.'Informació lliure.' © Gallica.bnf.fr / Bibliothèque nationale de France.'Voteu sempre, jo faré la resta', diu un De Gaulle armat amb un bat mentre juga amb França. © Gallica.bnf.fr / Bibliothèque nationale de France.'Visca les ocupacions de fàbriques.' © Gallica.bnf.fr / Bibliothèque nationale de France. 'Tots units contra la provocació gaullista.' © Gallica.bnf.fr / Bibliothèque nationale de France.'L'estat sóc jo', diu un puny amb la caricatura de De Gaulle que agafa una porra. © Gallica.bnf.fr / Bibliothèque nationale de France.'Lluita contra el càncer gaullista.' © Gallica.bnf.fr / Bibliothèque nationale de France. 'No', diu un home amb el cap en forma de televisió. © Gallica.bnf.fr / Bibliothèque nationale de France.'Premsa. No us l'empasseu.' © Gallica.bnf.fr / Bibliothèque nationale de France.'Els CRS també són homes. La prova? Violen noies a les comissaries.' © Gallica.bnf.fr / Bibliothèque nationale de France.'El puny de no retorn.' © Gallica.bnf.fr / Bibliothèque nationale de France.'El cinema es rebel·la.' © Gallica.bnf.fr / Bibliothèque nationale de France.'La policia us parla cada vespre a les vuit.' Un CRS parla per un micròfon de l'ORTF, la radiotelevisió pública. © Gallica.bnf.fr / Bibliothèque nationale de France.'La policia ataca la universitat.' © Gallica.bnf.fr / Bibliothèque nationale de France.De Gaulle vestit de CRS, signat per l'Atelier Populaire. © Gallica.bnf.fr / Bibliothèque nationale de France.'Burgès, no has entès res.' © Gallica.bnf.fr / Bibliothèque nationale de France.'Educació permanent. Ràdio, televisió, escola: cada dia de vaga. Universitat popular.' © Gallica.bnf.fr / Bibliothèque nationale de France.'Escac i mat' a Charles De Gaulle. © Gallica.bnf.fr / Bibliothèque nationale de France'Maig 68, inici d'una lluita prolongada', signada per l'Atelier Populaire. © Gallica.bnf.fr / Bibliothèque nationale de France

Summary: ‘La bellesa és al carrer’: cartells i pintades del Maig del 68


L’ordre d’enviar a Turquia els refugiats sirians que esperen a l’entrada de Macedònia ha intensificat la tensió de tota la zona. A part la crisi estricta, hi ha el rerefons de la disputa entre Grècia i Macedònia i fins i tot la definició de Macedònia. Per entendre millor les implicacions del conflicte us oferim un seguit de mapes. El pas de frontera d’Idomeni La màxima concentració de refugiats és al pas de frontera entre Idomeni (Grècia) i Gevgelija (Macedònia). És el pas principal entre tots dos països i els refugiats hi han establert un gran camp, als afores de la població grega. Els qui puguin superar, il·legalment, la frontera es troben tot seguit amb el problema d’haver de superar un riu que els talla el pas, perquè els ponts són controlats per la policia macedònia. Travessar aquest riu és perillós. Les rutes d’arribada Fins al pas d’Idomeni-Gevgelija, els refugiats hi arriben per diverses vies. La més habitual és saltar amb vaixell des de la costa turca a les illes gregues que hi ha més a la vora d’Anatòlia. Un cop allà són traslladats al continent, normalment al port del Pireu, a Atenes, des d’on fan la ruta per terra, amb tren o amb vehicles, fins a Tessalònica, i d’allà cap a Idomeni. Les diverses Macedònies L’actual República de Macedònia és una part només de la Macedònia històrica, que s’escampa també per Albània, Bulgària i Grècia. Fins i tot Romania en reivindica una part del territori, basant-se en l’existència d’una petita població romanesa. Macedònia era una de les repúbliques iugoslaves i no causava gaires problemes, però en el moment de la independència Grècia s’hi va oposar de mig a mig, perquè temé que reivindiqués la Macedònia històrica grega, cosa que no va passar. Amb tot Grècia encara avui impedeix que Macedònia faci servir aquest nom i la bandera macedònia tradicional. Així doncs, la república macedònia ha de fer servir oficialment l’acrònim FYROM (‘Former Yugoslav Republic of Macedonia’, és a dir, ‘Antiga República Iugoslava de Macedònia’).

Summary: La frontera entre Macedònia i Grècia: mapes per a entendre la crisi dels refugiats


L’Associació per a l’Ensenyament del Català (APLEC) ha denunciat que el Ministeri d’Educació francès havia suspès el concurs de professor de català (CAPES) per al 2020. En un comunicat, l’entitat diu que la decisió és ‘històrica’ i que el concurs de professor de secundària no s’havia interromput mai des que es va crea el 1992. ‘La decisió és encara més sorprenent quan se sap que hi ha sempre una desena de col·legis de Catalunya Nord que no tenen professor de català, i que la demanda de les famílies no és coberta’, afegeixen. La decisió ha arribat poc després de la presentació de l’Oficina Pública de la Llengua Catalana, en què representants de les institucions franceses van destacar ‘l’interès de l’estat per participar en la promoció de la llengua catalana’. Arran d’això, l’APLEC demana a tots els electes catalans ‘d’intervenir-hi’ i demana al Ministeri d’Educació francès de corregir d’urgència la decisió, que qualifica d’incomprensible i inacceptable. L’APLEC avisa que estudia de mobilitzar pares, alumnes i professors si no es reverteix ràpidament la suspensió del CAPES del 2020. ‘Pocs mesos abans de cites electorals, la manca de respecte ostensible del govern per la llengua catalana i pel seu ensenyament és inexplicable’, afegeix. Nou atac de Blanquer al català La decisió del Ministeri d’Educació francès és un nou episodi de la persecució del ministre Jean-Michel Blanquer contra l’educació en llengües no franceses. Al maig, va posar a la diana el model d’immersió lingüística de xarxes d’escoles com la Bressola i Diwan, que ensenya en bretó, en el seu discurs al senat per a presentar la nova llei d’Educació francesa, coneguda com a llei Blanquer. ‘Defensant el bilingüisme arribem a la immersió, i no és el mateix. Per definició, la immersió és unilingüisme. La noció d’educació infantil immersiva implica que els infants tan sols parlen la llengua regional’, va dir. I va afegir: ‘Des d’un punt de vista pedagògic, hi ha molta discussió sobre aquesta qüestió. Podríem dir que cognitivament no és pas bo, sobretot si un infant és en un context on no sap francès.’ Blanquer va reconèixer que hi havia jurisprudència que obligava l’estat francès a ‘afavorir les llengües regionals’, però: ‘No les hem d’afavorir fins al punt que ja no es parli francès a l’escola’.

Summary: L’APLEC denuncia la suspensió del Ministeri d’Educació francès del concurs de professors de català


Els eurodiputats Josep-Maria Terricabras i Jordi Solé (ERC), Ramon Tremosa (PDECat), Ernest Urtasun (ICV), Javi López (PSC) i l’independent Francesc Gambús han denunciat a la Comissió Europea els retards en el corredor mediterrani. En una carta dirigida a la comissària de Transports, Violeta Bulc, els eurodiputats avisen que ‘no hi ha un pla detallat a curt, mitjà o llarg termini’ per a desenvolupar aquesta infrastructura, tal com denuncia un informe recent del lobby pel corredor, FERRMED. En aquest sentit, reclamen que la veu de l’organització s’inclogui en totes les reunions del fòrum del corredor que organitza Brussel·les. ‘Com a eurodiputats, hem estat monitorant el desenvolupament del corredor mediterrani, una infraestructura europea essencial’, asseguren. També afirmen que l’últim informe de FERRMED exigeixen que es tinguin en compte les seccions transfrontereres, les qüestions d’interoperabilitat, la intermodalitat i capacitat de la infrastructura. Així mateix, demanen incloure la línia convencional que enllaça Tarragona amb Saragossa a través de Lleida i l’axis de l’Ebre com a part integral de la xarxa principal del corredor. ‘Creiem que és essencial que la Comissió, en cooperació amb tots els països implicats en el tràfic transfronterer, especialment les autoritats espanyoles i franceses, insisteixi en la creació d’un pla detallat pel desenvolupament dels diversos treballs del corredor’, diuen.

Summary: Els eurodiputats catalans denuncien els retards del corredor mediterrani a la Comissió Europea


El Consell General del Poder Judicial (CGPJ), en un ple presidit per Carlos Lesmes, ha decidit avalar la proposta del president espanyol Pedro Sánchez de nomenar la fins dilluns ministra de Justícia, Dolores Delgado, com a fiscal general de l’estat. L’òrgan ha sentenciat que la controvertida candidatura de Delgado compleix els requisits formals per al càrrec amb el suport de dotze vocals. La resta, set, hi han votat en contra.

Summary: El poder judicial espanyol avala Dolores Delgado com a fiscal general amb 12 vots a favor i 7 en contra


La política continua als tribunals. El desblocatge de les negociacions per a investir Pedro Sánchez penja ara de la posició que prengui l’advocacia de l’estat espanyol amb relació a Oriol Junqueras. La sentència del Tribunal de Justícia de la Unió Europea (TJUE) que li reconeix la immunitat com a eurodiputat ha aturat les negociacions entre el PSOE i ERC. Els republicans van deixar ben clar que no es reprendrien fins que els socialistes no es pronunciessin sobre la sentència i fins que no se sabés la posició de l’advocacia de l’estat, que, com una de les parts del judici contra el procés, ha de presentar les al·legacions sobre la resolució del Tribunal de Luxemburg. Dijous el Tribunal Suprem espanyol va donar cinc dies a totes les parts perquè es manifestessin sobre la immunitat de Junqueras, un termini que s’esgota a principis de la setmana vinent. Entre les qüestions damunt la taula hi ha la de decidir si és procedent la petició de suplicatori al Parlament Europeu quan Junqueras ja té una condemna ferma i, si en cas de sol·licitar-lo, ha de restar a la presó tot esperant la resposta de l’Eurocambra. En definitiva, les parts han de pronunciar-se sobre la manera com creuen que el Suprem espanyol ha d’aplicar la sentència de Luxemburg. La fiscalia no va trigar a pronunciar-se. Poc després de saber-se la sentència no en va fer cabal, va oposar-se al fet que Junqueras adquireixi la immunitat i va demanar d’executar immediatament la pena d’inhabilitació, que la sentència del judici contra el procés havia deixat en suspens. Pel que fa a la defensa de Junqueras, el seu advocat, Andreu Van den Eynde, va deixar clar que la resolució de Luxemburg hauria d’implicar ‘de facto’ la nul·litat de la sentència i l’alliberament del president d’ERC. Van den Eynde ja va presentar l’incident de nul·litat de la sentència, on s’explica que Junqueras té immunitat, i també un escrit el mateix dijous perquè es tingui en compte la resolució de Luxemburg en aquest incident de nul·litat, i per tant les seves al·legacions reiteraran aquests arguments. La incògnita sobre les al·legacions només plana sobre l’advocacia de l’estat espanyol, que depèn directament del Ministeri de Justícia espanyol. Per al desblocatge de les negociacions, ERC veuria ‘molt positiu’ que la proposta de l’advocacia coincidís amb la del partit, tal com va assenyalar ahir el vice-president del govern, Pere Aragonès, en una entrevista a TV3. D’aquesta manera, una proposta que demanés d’amollar Junqueras en espera de la resposta del suplicatori per part de l’Eurocambra facilitaria el suport a la investidura de Sánchez, mentre que una proposta contrària la dificultaria. Sobre la posició de l’advocacia de l’estat espanyol no ha transcendit res i només existeix el precedent del mes de juny, en què es va manifestar en favor de permetre la sortida de Junqueras de la presó per prometre la constitució espanyola, un criteri contrari al de la fiscalia. Llavors l’advocacia també va dir que era la Junta Electoral espanyola i no el Parlament Europeu que tenia ‘la competència de valorar el compliment dels requisits establerts pel dret intern’ que puguin afectar els candidats electes i que la legislació de cada estat preval sobre l’europea. Només va demanar l’alliberament puntual, no pas definitiu, de Junqueras per a fer el tràmit. El govern espanyol creu que la sentència s’ha d’acatar D’ençà de la publicació de la sentència, el govern espanyol s’hi ha pronunciat per via de la vice-presidenta en funcions Carmen Calvo, però no ha especificat quina serà la posició de l’advocacia. El mateix dia de la publicació Calvo va expressar la disposició de l’executiu de Sánchez a ‘ajudar’ el Suprem a complir-la. Concretament, va dir que l’advocacia estudiava la resolució per a saber quina posició havia d’adoptar per a ‘ajudar de la millor manera’ a complir-la. Més contundent es va mostrar ahir, quan va dir que el Suprem ha d’acatar i complir-la. ‘Les sentències s’acaten i es compleixen, no hem canviat de posició. Sigui quina sigui la sentència, també aquesta sentència, que obliga el nostre Tribunal Suprem’, va dir, i va afegir que el de Luxemburg ‘és també un tribunal per als espanyols’. No obstant això, la portaveu del govern espanyol en funcions, Isabel Celaá, va dir divendres que treballaven ‘en la política’ i que no acceptarien ‘cap condicionament de la política en la justícia’, ni viceversa. Quant a ERC, va aprofitar ahir el congrés nacional per afegir pressió al PSOE. Marta Rovira i Pere Aragonès van alertar al govern espanyol que no hi hauria diàleg amb repressió i Junqueras va qualificar d”inevitable’ un altre referèndum. ERC posa el PSOE entre Luxemburg i la paret A més del gest del PSOE amb l’advocacia de l’estat, l’altra condició per a investir Sánchez és una taula de diàleg entre governs per a abordar una solució del conflicte. Abans de la investidura, ERC ha de convocar el consell nacional perquè ratifiqui l’hipotètic acord. Més enllà de la qüestió de Luxemburg, Calvo també va valorar ahir el fet que el partit no renunciï a la via unilateral en la ponència política aprovada ahir. Va dir que al PSOE saben ‘perfectament quins són els postulats de l’independentisme i ells saben quins són els postulats del socialisme’, que hi són ‘molt contraris’. Va afegir que, per aquest motiu, ‘entre diferents’ han d’aconseguir ‘una sortida per a Catalunya’ i va remarcar la importància d’investir Sánchez de la manera més àgil possible i com abans millor.

Summary: ERC espera ara que Sánchez acati el TJUE