La Generalitat de Catalunya ha declarat el 2017 Any Bertrana, per commemorar els 125 anys del naixement de l’escriptora Aurora Bertrana i els 150 anys del naixement del seu pare, l’escriptor i pintor Prudenci Bertrana. Per això, fa pocs dies, passada la febrada de Sant Jordi, vam convidar l’editor Oriol Ponsatí-Murlà, comissari de l’Any Bertrana, a una sessió de ‘Literatures amb sentits’, al centre d’art Can Manyé d’Alella per parlar d’ambdós autors. Us oferim les reflexions de Ponsatí-Murlà en dues part. Comencem per Prudenci Bertrana, i un altre dia tractarem de la figura d’Aurora Bertrana. Oriol Ponsatí-Murlà (Figueres, 1978) és doctor en filosofia i professor associat de filosofia antiga a la Universitat de Girona, des del 2008. És editor, fundador i director d’Edicions de la Ela Geminada. En aquest segell, el 2013 va començar la col·lecció Biblioteca Prudenci Bertrana (sota la direcció de Xavier Pla), un projecte d’edició que arriba al terme el 2017, amb l’edició dels volums novè i desè de la col·lecció. Com a autor va guanyar el premi de novel·la curta Just Manuel Casero 2013 amb l’obra Totes les estacions de França (publicat a Empúries) i també va guanyar el Premi Setè Cel de Salt 2015 a obra publicada. Com a traductor, s’acaba de publicar a Edicions 62 la seva traducció de la novel·la d’Italo Calvino, L’especulació immobiliària. Per maridar aquesta sessió, vam comptar amb el vi Rial negre del celler Talcomraja d’Arenys de Munt, incorporat fa poc a la Denominació d’Origen Alella. El celler és impulsat per Joan Munich, un jove professor d’institut que ensenya biologia, i que fa dotze anys que es va instal·lar de masover en una masia d’Arenys de Munt. Munich és dels joves que s’han tornat a vincular amb la terra, dels qui creuen que val la pena de viure’n, de treballar-la i de fomentar el patrimoni cultural agrari i forestal. I per relligar-lo amb Prudenci Bertrana, Oriol Ponsatí-Murlà va triar per començar un fragment que hi anava com l’anell al dit: «Em jugo el coll que no existeix cap escriptor a Catalunya que hagi estripat tantes espardenyes trepitjant terrossos, resseguint vinyes i saltant marges, com he fet jo. Sé el gust del pa negre, del vi verd, de les arengades al caliu, de les trumfes amanides amb xuies de cansalada sofregida, molt millor que el dels pollastres al spiedo i el dels bons vins de marca. Qui s’hagi pres la molèstia de seguir-me, m’haurà vist entrar en hostals i tavernes, seguir camins perdedors, fumar tabac ordinari, beure a galet, dormir a la palla i fer altres coses ordinàries de mena, que, no sols l’autèntica burgesia considera repel·lents, sinó també algun dels meus il·lustres i admirats camarades.» (Fragment inèdit d’una al·locució radiofònica de Prudenci Bertrana a Ràdio Associació de Catalunya a començament de l’any 1937). I a partir d’aquí, Oriol Ponsatí-Murlà ens relata el que segueix, tot esbossant els trets més destacats de la figura i la literatura de Prudenci Bertrana (Tordera, 1867 — Barcelona, 1941): “Aquest és un text inèdit que hem trobat fa poc. Bertrana es va dedicar a fer col·laboracions a la ràdio, i en una de les locucions radiofòniques es descrivia a si mateix justament com algú molt vinculat a la terra. I aquesta és una de les característiques del Prudenci Bertrana home, de la seva vida, un fet que constantment traspua en la seva literatura. De tal manera que aquest exercici de recuperació de l’ideal de viure de la terra que en Joan Munich intenta fer amb el seu celler, lliga amb Bertrana a la perfecció. Perquè si avui obrim les pàgines dels seus contes, de les seves novel·les, el que hi retrobem, el que se’ns fa present és justament aquestes descripcions úniques. Aquesta experiència, aquest contacte amb la terra, amb la gent que vivia al camp i del camp, al bosc i del bosc: els carboners, els tapers, els vinyataires, els caçadors, els llenyataires (els pescadors no tant, Bertrana era més rural i forestal que marítim). Bertrana tenia una experiència de primera mà del que suposava tota aquesta realitat. Una realitat que a nosaltres, avui dia, en queda molt lluny. A la primera meitat del segle XX, en realitat, només podien fer aquest exercici literari Prudenci Bertrana i pocs escriptors més: la Víctor Català (Caterina Albert), Joaquim Ruyra, Eduard Girbal Jaume i para de comptar. Perquè tots provenien de medis rurals. Caterina Albert era una hisendada i el contacte que tenia amb el camp era com la senyora que gestionava els seus terrenys i anava a controlar els seus treballadors. I aquest contacte volia dir paraules! Les paraules que feien servir tota aquesta gent i que els escriptors sentien i incorporaven al seu llenguatge d’una manera natural. Arribaven a casa i es posaven a escriure i vessava aquesta llengua viva, que deia Maragall, que havien sentit al bosc i al camp i la incorporaven a les seves obres. Unes obres que ja tenien per tema experiències i episodis viscuts al camp, al bosc, a la rodalia, i a l’entorn de l’activitat agrícola. Bertrana, Català, Ruyra no feien novel·les sobre Barcelona, no feien novel·les urbanes, i encara menys urbanites. La Caterina Albert va escriure ‘drames rurals’. Prudenci Bertrana va escriure ‘proses bàrbares’. Bertrana es reivindica a si mateix com algú bàrbar, rude, tosc, inculte.” Una imatge de Prudenci Bertrana de gran. I en aquest punt s’escau un nou fragment de Prudenci Bertrana, de la mateixa al·locució d’abans: «Els meus herois són homes que han suat suor de proletari, homes nafrats pel treball, homes que han eixit de la terra i han tornat a la terra dejús de palpar una engruna d’or, de veure un rei i de saber que existeix un papa. Homes que, quan menjaven pa blanc, feien una gran festa, que si bé tastaven sovint conills de bosc i perdius novelles, sempre els guisaven amb arròs, car d’altra manera no n’haurien tingut per a mitja dent. Jo he viscut en família amb ells, m’han donat llur pa negre que estellaven a cops d’ullera de destral, m’han donat llur vi que era escaldat i tenia el regust de fusta de la seva boteiola, m’han donat llur tabac que, en encendre’l, repetallejava com un correcames i tenia l’impressionant sabor de banya socarrada, m’han allargat la seva mà ferma i rasposa que esgarrinxava la meva i la premia com aquell qui prem una taronja fins l’última resquícia de suc.» “Bertrana va passar la seva joventut i part de la seva maduresa a Girona, però a partir del 1912 es traslladà a viure a Barcelona i hi va viure fins a la seva mort, el 1941. Tot i aquests trenta anys de vida a Barcelona, no va deixar de reivindicar-se mai com un home que venia de pagès. Fins i tot de vegades sobreactuant una mica: fent servir de pseudònim ‘Roc’, en les seves col·laboracions a El Poble Català, en una columna que es deia ‘Ideari barbre’, és a dir, ‘Ideari bàrbar’, però escrit d’una manera bàrbara, amb variant pre-normativa. I en tots els gèneres que va cultivar a la seva vida, sobretot la narrativa breu (va escriure més de cent contes), en les novel·les (en va escriure nou) i com a dramaturg, doncs, en la seva prosa els temes que hi apareixen tenen directament a veure amb el món rural, en un tant per cent molt important. Són contes i narracions que gairebé sempre tenen el camp per escenari i, per protagonistes, els personatges que viuen al camp i del camp.” “Quan Prudenci Bertrana va escriure, Violeta, la primer novel·la, tenia trenta-un any. La va guardar dins un calaix i no es va publicar fins el 2013. Josafat, 1906, va ser la segona. Nàufrags, la tercera, de 1907. Després vénen Tieta Claudina; Jo, memòries d’un metge filòsof; la trilogia més o menys autobiogràfica Entre la terra i els núvols (L’Hereu, El vagabund i L’impenitent). Una novel·la que escriu a quatre mans amb la seva filla, Aurora Bertrana, L’illa perduda, que és una mena de novel·la d’aventures. I tots els contes, alguns dels quals són veritables peces d’orfebreria. L’octubre passat vam publicar un rajol de 992 pàgines a la Biblioteca Prudenci Bertrana, amb tots els contes, 110 o 111, alguns inèdits.” “Bertrana, a més a més, era pintor. De fet, va ser pintor abans de ser escriptor. Va descobrir la vocació literària força tard, al voltant dels trenta anys. Força abans exercia de professor de dibuix i de pintura a Girona. No va substituir la literatura per la pintura, va continuar pintant fins l’any que es va morir. I a Barcelona també va guanyar-se la vida durant anys fent classes de dibuix i pintura. L’activitat literària i la pictòrica van avançar de bracet, només que la vocació literària va arribar més tard.” L’editor Oriol Ponsatí-Murlà, comissari de l’Any Bertrana. “En Bertrana, penso que val la pena de tenir present aquesta sensibilitat pictòrica, artística. Els escriptors que a més són artistes escriuen diferent, perquè es miren el món d’una manera diferent. És evident que la sensibilitat cromàtica, visual, de llums, d’ombres, que té un pintor, fa que es miri el món d’una manera peculiar. Un exemple: amb en Perejaume, no fa gaire, sopàvem a Caldes d’Estrac i en acabat em va dir: ‘Tinc una gratera aquí (assenyalant-se el coll), un gust de pastanaga…’ I jo que li dic: ‘Si no hem menjat pastanaga ni res que s’hi assembli.’ I ell: ‘Mira, mira.’ Em vaig girar i hi havia una paret taronja pintada a base de bé. Tota l’hora de sopar mirant aquella paret taronja, al Perejaume li havia fet venir el gust de la pastanaga a la gola. Fixeu-vos, això és un fet sinestèsic: veu el color taronja i el tradueix en una sensació gustativa, en aquest cas. Això només ho poden fer els artistes! Aquesta capacitat sinestèsica, d’encreuar sensacions d’ordre diferent i de veure el món d’una manera determinada, Bertrana la té com a pintor i quan escriu es nota moltíssim, que la té. Es nota quan descriu paisatges oberts, de la naturalesa. La major part de quadres de Bertrana són paisatges de la naturalesa. Doncs quan descriu literàriament aquests paisatges, veus que els està pintant.” “Bertrana té la capacitat d’esbossar amb quatre ratlles una idea, una descripció. No pas amb grans floritures ni grans desplegaments ni descripcions molt llargues, sinó que d’una manera sintètica capta una imatge. I a vegades t’has de preguntar com ho ha fet amb tan poques paraules o frases per aconseguir-ho. Hi ha un conte que es diu La lloca de la vídua, que dóna nom també a un recull de contes, que és una mena de faula on et presenta una lloca que decideix d’emancipar-se. Agafa els seus sis pollets i se’n va. La masovera s’empipa i fa anar el masover a buscar el trabuc i a posar ordre. La cosa es va embolicant i acaba esdevenint una escena de guerra, amb gallines. La gallina amb els pollets ha de travessar un camp obert per arribar a l’altre costat, on hi ha una vegetació més frondosa, i poder-s’hi amagar. Però mentrestant el masover es troba amb l’escopeta disparant. Quan la gallina arriba a l’altre costat del camp, a recer, es gira i fa recompte de baixes. Ha perdut la majoria de pollets. I hi ha una polleta rossa que ha quedat a terra de gairell, i Bertrana escriu: ‘amb l’ala estesa com una vela de llaüt’. La forma en què Bertrana veu l’ala estesa és la forma d’una vela de llaüt. A diferència de Pla, que va a buscar aquelles adjectivacions sorprenents després d’un paràgraf absolutament anodí, per deixar el lector completament estès, que és una manera sensacional però molt premeditada, deliberada, intel·lectualitzada, estilista, Betrana descriu les coses d’una manera més natural i et fa viure escenes que et queden gravades a la retina. I això és de les coses que costa més en literatura. Gravar en la retina del lector una imatge de tal manera que no se li esborri mai més. A mi, l’ala de la gallina com una vela de llaüt no se m’esborrarà mentre visqui, tot i que arribi un dia que no sàpiga ni com em dic. Qualsevol escriptor ja es podria donar per molt satisfet si aconseguís, encara que fos de tant en tant, imprimir en el lector aquestes imatges indelebles.”

Summary: Prudenci Bertrana, l’escriptor que pintava el paisatge de pagès


El cònsol honorari de Finlàndia a Barcelona, Albert Ginjaume, ha estat destituït a petició del govern espanyol després que ho sol·licités perquè ‘actua d’una manera inapropiada per al seu càrrec’. Segons que informa l’ACN, el ministeri d’Afers Estrangers finès ha demanat més informació sobre aquesta petició al govern espanyol, però encara no n’ha rebut cap resposta. Ginjaume ha explicat a VilaWeb que han justificat la seva destitució per un dinar del cos consular amb Mercè Conesa, presidenta de la Diputació de Barcelona i batllessa de Sant Cugat del Vallès, que forma part de l’Associació de Municipis per la Independència (AMI). ‘Ha estat sobtat del tot, no m’ho acabo de creure’, lamenta Ginjaume. ‘Vam pensar que la presidenta era una bona convidada per un dinar amb personalitat que fem cada mes’, diu Ginjaume. Explica que si la van convidar no va ser per la seva condició d’independentista, sinó com a presidenta de la Diputació de Barcelona. ‘És la quarta autoritat de Catalunya, però tot s’ha malinterpretat des de Madrid’, explica. El fins ara cònsol honorari de Finlàndia no ha pogut parlar amb el ministeri d’Afers Estrangers finès ni tampoc amb l’espanyol, qui n’ha demanat la destitució. Només ha rebut resposta de l’ambaixada: ‘D’explicacions no me n’han donat cap. M’han dit que no ha agradat el dinar amb la presidenta de la Diputació de Barcelona i jo els he dit que això no és motiu.’ Segons diu, haver convidat Conesa a un dinar protocol·lari no és prou motiu i creu que ‘hi ha d’haver altres raons de fons’ que no li diuen. ‘M’hagués agradat tenir un intercanvi de paraules amb qui ha pres la decisió’, lamenta. Quan s’ha conegut la destitució del cònsol honorari de Finlàndia a Barcelona, el diputat finès Mikko Kärnä ha afirmat a l’ACN que presentarà una pregunta sobre aquest afer al Parlament de Finlàndia la pròxima setmana. ‘Vull un informe complet sobre això’, ha dit. Segons el diputat del Partit de Centre, ‘Espanya trenca les regles de la diplomàcia amb les seves peticions’. A més, Kärnä ha assegurat que ha estat el Ministeri d’Afers Estrangers finlandès en solitari qui ha pres la decisió de destituir Ginjaume. Segons el diputat, ni el primer ministre n’era informat ni el govern ho ha debatut. ‘Aquesta decisió no ha estat discutida ni presa pel govern finès i això és una mala notícia’, ha remarcat. El parlamentari també ha criticat la decisió del Ministeri d’Afers Estrangers del seu país perquè creu que ‘no hauria d’haver cedit davant les pressions polítiques’. ‘No és el govern espanyol qui ha de prendre decisions sobre els cònsols honoraris de Finlàndia’, ha remarcat. Conesa creu que la destitució no és normal La presidenta de la Diputació de Barcelona, Mercè Conesa, sosté que ‘no és normal el vet que exerceix el ministeri d’Afers Estrangers espanyol’. Conesa ha detallat a Twitter que l’1 de febrer va ‘atendre la invitació del cos consular de Barcelona per parlar de la funció de la Diputació de Barcelona’. L’1 febrer vaig atendre la invitació del cos consular de Barcelona x parlar de la funció de la @Diba. La reunió es desenvolupà en un clima d’absoluta normalitat. No és normal el vet q exerceix el @MAECgobM’he presentat a unes eleccions i represento institucions democràtiques — Mercè Conesa Pagès (@mconesapages) February 24, 2018

Summary: El cònsol de Finlàndia a Barcelona és destituït per pressions del govern espanyol


Després d’un estiu tens sobre finançament pel suport del conseller d’Hisenda Vicent Soler al govern del PSOE al Consell de Política Fiscal i Financera, el PSPV i Compromís han fet evident en el debat de política general que es va fer a les Corts que les ferides són tancades. Els socis del Botànic han registrat de manera conjunta les seves propostes de resolució, que tenen com a mesura destacada la petició al Consell de continuar reivindicant al govern estatal, ara amb Pedro Sánchez al capdavant, la reforma del sistema de finançament i unes inversions en el pressupost del 2019 proporcionals al pes poblacional del País Valencià, a més d’un dèficit asimètric que compensi el mal finançament i la condonació de la part del deute que se n’ha derivat. Mesures que Ximo Puig proposarà en la reunió que ha de fer a començament d’octubre amb Pedro Sánchez a la Moncloa. En canvi d’això, Compromís cedeix i dóna suport al dèficit del 0,3% que defensa el govern de Pedro Sánchez. El portaveu socialista, Manolo Mata, ha explicat que amb aquesta proposta es demostra que el seu grup diu les mateixes coses que el 2015, és a dir, amb Mariano Rajoy i amb Pedro Sánchez, mentre que la portaveu adjunta de Compromís, Mireia Mollà, ha subratllat que el relat valencià sobre finançament és ‘molt definit’ i ara hi ha un govern a la Moncloa amb el qual estan ‘més còmodes’ per a negociar.

Summary: El Botànic tanca les ferides sobre el finançament en el debat de política general


El titular del jutjat 22 de Barcelona ha arxivat les denúncies i les querelles contra els Mossos d’Esquadra per la crema de documentació a la incineradora de Sant Adrià de Besòs el 26 d’octubre del 2017. Ho ha avançat La Vanguardia i ho han confirmat a VilaWeb fonts del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya. El magistrat nega que la documentació es destruís per cap motivació política i que es va fer seguint tots els procediments legals. Aquell dia al matí, la policia espanyola va intervenir tot el material que els Mossos duien a la incineradora, amb l’autorització de la jutgessa de l’Audiència espanyola Carmen Lamela. I amb aquell material, que es va anar filtrant a mitjans de comunicació afins al govern d’aleshores de Mariano Rajoy, la direcció de la policia espanyola va acusar els Mossos de voler destruir proves relacionades amb la investigació del referèndum de l’1-O. Fins i tot, es van arribar a fer públiques acusacions falses. Ara tota aquesta tesi, que ha servir per a nodrir la instrucció contra dirigents polítics independentistes a l’Audiència i al Tribunal Suprem, ha quedat desmuntada. Una de les acusacions que es van fer contra els Mossos fou la d’haver volgut destruir proves de seguiments de personatges rellevants de la vida política i social del país, en un moment convuls com van ser els mesos previs al referèndum de l’1-O. El jutge diu que l’actuació que van fer els Mossos era ajustada a la llei, perquè ‘perseguia la finalitat legítima de poder garantir l’ordre públic davant possibles alteracions’, una finalitat que ‘és necessària en una societat democràtica.’ I afegeix: ‘Tota la informació s’ha obtingut amb mitjans legals, no hi ha cap intromissió en cap fitxer secret, no s’ha intervingut cap telèfon, no s’ha interceptat cap correspondència ni s’ha entrat a cap domicili.’ Entre la quinzena de querellants contra els Mossos, hi havia el periodista Albert Castillón i l’advocat José María Fuster Fabra, tots dos vinculats a Ciutadans. I també l’ex-president de Societat Civil Catalana Josep Ramon Bosch i fins i tot alguns sindicalistes del cos de Mossos mateix. Un ‘lliurament controlat‘ Els Mossos sospitaven aleshores que algú del cos podria haver orquestrat un muntatge per a incriminar-ne els superiors i haver afegit documents seleccionats prèviament a les caixes, i que havien avisat la policia espanyola perquè els interceptés. És a dir, els autors del muntatge, en comptes de portar la documentació directament a instàncies judicials i ser identificats, van idear un ‘lliurament controlat’. En la terminologia de l’espionatge, un ‘lliurament controlat’ té lloc quan un infiltrat no pot sostreure documentació tot sol però pot fer saber al servei per al qual treballa on és i com apoderar-se’n. En aquest cas, tot indica que no li era possible d’endur-se el material de la central però sí posar-lo dins la furgoneta i avisar la policia espanyola,de manera que si en aquell moment la policia l’interceptava, podria obtenir el material sense que l’infiltrat corregués perill. Els Mossos incineren documentació regularment, però només aquell dia la policia espanyola els va interceptar. El document que El Periódico diu que els Mossos volien destruir no és autèntic Els Mossos han emès un comunicat recordant que van rebre disset denúncies per aquesta acusació que ara s’ha demostrat que era falsa: ‘Totes les actuacions policíaques dutes a terme pels Mossos d’Esquadra han tingut com a única finalitat perseguir els delictes comesos determinant el fet i la seva autoria i la de prevenir la comissió dels delictes.’ ‼ No hi ha hagut espionatge polític per part del Cos de Mossos d’Esquadra. S’ha arxivat la causa que fa més d’un any va provocar 17 denúncies i informacions falses contra nosaltres https://t.co/PCs24KaAEv pic.twitter.com/YizsClBoop — Mossos (@mossos) January 9, 2019

Summary: Un jutge desmunta l’acusació contra els Mossos d’haver cremat proves de l’1-O a la incineradora


El desacord en el sostre de dèficit que demana Montoro a les comunitats autònomes ha estat l’únic punt d’acord entre el president Puigdemont i el líder de Ciutadans, Albert Rivera. Segons que ha explicat Rivera en declaracions posteriors a la reunió, l’hi ha demanat a Puigdemont que la Generalitat s’impliqui en la negociació per un nou model de finançament i la reforma de la LOFCA. Rivera també l’hi ha demanat que tingui un paper actiu en la reforma de la constitució i ha deixat clar que mai defensaran la independència. La portaveu del govern, Neus Munté, ha explicat com havia anat la trobada i ha remarcat aquest únic punt d’acord: ‘Quan s’abordi la qüestió del finançament entrarem a discutir-ho, però no serem els que liderarem una reforma d’aquestes característiques perquè això ja s’ha produït en el passat’. En referència a la reforma constitucional, Munté ha dit que ‘Catalunya ja ha parlat a les urnes, el mandat és molt clar i el tren de la reforma constitucional no és ni sobre la via’.

Summary: La crítica al dèficit de Montoro, únic punt d’acord entre Rivera i Puigdemont


Utilitzar el judici com a plataforma per a difondre un missatge polític de denúncia, per a convertir els qui jutgen en els jutjats. És una de les premisses d’un judici polític, com el que començarà d’ací a poques setmanes contra els presos polítics. I les coses que passin dins la sala del Tribunal Suprem espanyol seran tan importants com les que passin fora, segons que adverteix en aquesta entrevista Benet Salellas, ex-diputat de la CUP i un dels advocats de l’equip de la defensa de Jordi Cuixart. Salellas té una experiència de quinze anys com a advocat penalista, ha portat casos polítics de represaliats per la justícia espanyola, com el de l’anomenat escamot Dixan, el de Núria Pòrtulas, el dels joves gironins condemnats per haver cremat fotografies del rei espanyol i el dels acusats pel blocatge del parlament. L’experiència i les lliçons que ha extret de tots aquests casos queden recollides al llibre Jo acuso. La defensa en judicis polítics (Pagès Editors). Hi afegeix unes pinzellades de judicis històrics que van marcar uns precedents en la defensa política, del cas Dreyfus al procés de Burgos, passant pel judici a Lluís Companys i el cas de l’incendi del Reichstag. Però, sobretot, el llibre aclareix conceptes i permet d’entendre la cultura judicial arcaica i venjativa de l’estat espanyol a què s’enfronten els presos polítics. —Quin serà el to de les defenses quan comenci el judici? Les intervencions dels advocats la setmana passada són indicatives? —Van ser un tast. I sí que diria que la defensa de la qual formo part, que és la d’Òmnium Cultural, el paper, el to i la mirada de la Marina Roig eren clarament de defensa política. Tenim molt definit el plantejament. L’aproximació cap a la defensa política és diferent en cadascun dels encausats; hi ha moltes maneres de fer defensa política i sempre s’ha de cercar la fórmula perquè cadascú se senti còmode d’acord amb la diversitat que hi ha dins la causa, el moviment i el país. —Ara fa un any, l’enfocament de la defensa era ben diferent. —En aquest procediment, es va començar amb unes defenses molt tècniques i s’ha anat evolucionant cap a la defensa política. Ningú no dubtava que l’Audiència espanyola era un tribunal d’excepció, però ens havia semblat que el Suprem feia un cert paper de contenció. Malauradament, això s’ha anat diluint aquests últims anys. I, probablement, la presidència de Manuel Marchena ja ens demostra molts casos en què el Suprem ha assumit més el discurs de l’excepció. El conjunt de les defenses es va alleugerir, pensant que això, al Suprem, aniria més bé que no pas a l’Audiència espanyola. I al final ens hem trobat que el Suprem ha fet exactament igual. —No tots els advocats van tenir el mateix to; el d’uns, més polític que no pas el d’uns altres. Això no pot perjudicar? —No. Hi ha una part conjunta de perspectiva tècnica que és compartida per tots i que serà molt complementària. I en el cas de l’aspecte polític, hi ha un joc d’intensitats i no serà estàtic, sinó que anirà evolucionant durant el procediment i és expressió de la pluralitat del moviment independentista. No ens pot perjudicar mai aquesta pluralitat que va més enllà de compartir una estratègia conjunta, i és la d’aconseguir la llibertat dels presos, el reconeixement de les vulneracions de drets fonamentals que hi ha hagut i posar el dret d’autodeterminació damunt la taula. Són tres eixos comuns de les defenses. —La campanya d’Òmnium per l’alliberament de Jordi Cuixart està molt singularitzada, diferenciada de la resta de presos polítics. —Òmnium significa la transversalitat del moviment independentista. I penso que donar visibilitat a Jordi Cuixart no va en detriment de ningú perquè és un símbol del conjunt del moviment. Sóc dels qui pensa que tots els presos polítics són presos polítics del moviment. I és lleig pensar que hi ha presos d’ERC, presos de JxCat i presos d’Òmnium. Per a mi, són presos del moviment; jo els he sentit sempre com els meus presos polítics, els de tots. Però Jordi Cuixart és qui més capacitat té de transmetre aquesta idea, més enllà de sigles i d’estratègies de partit o de conjuntures electorals. Ningú no podrà pensar mai que allò que faci Òmnium anirà en favor d’un partit o d’un altre. I això és molt potent. També ho és perquè és un dirigent de la societat civil. I en la societat civil internacional, Jordi Cuixart, com a president d’Òmnium, rep la categorització de defensor dels drets humans. És una etiqueta més difícil de posar a la resta de presos polítics. —Proposeu aquest judici com un judici de ruptura? —Un judici de ruptura és una evolució de la defensa política i només pot respondre a un moment en què hi hagi una conjuntura política molt determinada. Jo no tinc clar si aquest és el moment de fer un judici de ruptura, perquè haurem de veure com evoluciona políticament i socialment el país els mesos i les setmanes vinents per saber si aquest judici pot ser de ruptura. Perquè hi pugui haver un judici de ruptura hem d’estar en una situació de permanent mobilització i de creació de poder més enllà de les institucions convencionals que ens permeti que un judici de ruptura sigui útil. Aquí no es tracta de cercar estratègies que ens facin ser molt coherents estèticament, sinó que tot allò que fem des de la perspectiva política no tan sols sigui ètic i estètic sinó també útil. Per tant, el judici de ruptura té sentit si ajuda un moviment polític de carrer que es troba en un moment de màxima mobilització. —Quins exemples de judici de ruptura tenim? El del procés de Burgos? —Per exemple. El procés de Burgos va generar una mobilització tant a l’estat espanyol –no oblidem que acaba propiciant el naixement de l’Assemblea de Catalunya– com a escala internacional. A mesura que va avançant el judici creixi la mobilització, cosa que fa que tingui molt de sentit que el judici acabi trencant-se, és a dir, que a la sala hi hagi l’expressió d’allò que passa al carrer. D’alguna manera, s’impedeix que el tribunal pugui acabar el judici perquè l’única solució possible és l’absolució. —Això ho podríem imaginar en el judici contra l’1-O? —Amb l’actual correlació de forces es fa difícil d’imaginar que puguem obligar el tribunal a dictar una sentència absolutòria. Però nosaltres aquestes setmanes i mesos vinents hauríem de crear una situació que forcés el Tribunal Suprem a absoldre’ls. Perquè la sentència que hi ha escrita molt probablement és una sentència de venjança, condemnatòria. —Això com s’hauria de fer? Amb una mobilització permanent al carrer? —La CUP i molts altres espais polítics diuen que és necessària. No podem mobilitzar-nos al final, després de la sentència. Això és estèril. La mobilització ha de ser simultània al procés judicial, perquè hi ha una batalla dins la sala i una altra fora. Nosaltres hem de mantenir la batalla fora de la sala perquè incideixi dins. Hi ha d’haver un procés per a fer créixer la tensió política, deixant clar que no permetrem que hi hagi aquesta condemna. —Quina estratègia de ruptura s’hauria de seguir en aquest judici? Caldria que els acusats no reconeguessin el tribunal d’entrada? —Un dels objectius que hem de tenir en aquest judici és desbordar-lo, és a dir, aconseguir que s’hi discuteixin més coses que les que ells volen. I això també és una manera de defensar-se políticament. Significa que hi hauríem de respondre dient que no reconeixem el tribunal? Seria una fórmula possible, però hi ha moltes més maneres de dir al tribunal constantment que des d’una òptica de la legitimitat que li dóna la llei incompleix la seva legislació, i ells creen un tribunal d’excepció. I aquesta idea del tribunal d’excepció la podem anar expressant de diverses maneres en el judici. Unes formes que no necessàriament impliquen no reconèixer el tribunal. Tenim fórmules per a ser a la sala de judici, que el judici es faci i recordar constantment al tribunal que no és el tribunal que hauria de fer-lo. —Amb testimonis que serveixin de denúncia? —Aquesta és una de les idees. I quan parlem de l’1-O, un dels elements centrals del judici, tindrem l’oportunitat de construir un judici contra les autoritats polítiques a Madrid que van ordenar l’actuació indiscriminada, la violència contra la població de Catalunya per impedir el dret d’autodeterminació. Hauríem de tendir a anar girant cadascun dels elements. Per exemple, volem que la falta de legitimitat de Vox per a jutjar-nos sigui un altre element de discussió a la causa. I ho continuarem dient: que l’extrema dreta, que és xenòfoba, masclista i autoritària, sigui qui faci un judici a uns dirigents democràtics que defensen la cohesió social. És la imatge del tribunal donant la paraula a l’extrema dreta per a jutjar els demòcrates. Es tracta d’anar dotant de continguts que suscitin contradicció i tensió durant el desenvolupament del judici. —L’estat espanyol té por que sigui televisat? —Jo crec que haurien de tenir por. Però de vegades l’embriaguesa de poder que tenen les institucions de l’estat no els deixa veure la situació de risc en què es troben. Un risc de credibilitat i un risc en què el sistema judicial mateix es troba clarament en crisi, des de la perspectiva d’una part molt important de l’opinió pública. En el llibre parlo d’un exemple que és d’una altra època, d’un context molt diferent, però quan hi ha el judici a Lluís Companys a Barcelona una de les obsessions de les autoritats franquistes era que ningú no sabés que era empresonat i que seria jutjat. Aquesta obsessió de la falta de publicitat del judici demostra la importància que té l’element de la publicitat en els judicis penals. És un element d’avenç democràtic que els judicis puguin ser públics, i ara que siguin televisats. No concebo que no sigui televisat, aquest judici. Si l’estat ho acabés impedint pensaria que ha perdut tota la vergonya democràtica que li quedava. Penso que sí que serà televisat, i serà la garantia que el conjunt de la població el pugui seguir. I hauríem de treballar perquè no es pogués veure tan sols a Catalunya sinó també al conjunt de l’estat. No tinc clar com funcionarà. —Poden arribar a pensar que ja està bé que sigui televisat perquè tindrà un caràcter exemplar? —Aquí és on la defensa política té importància. En condicions normals un judici per una violació, o un homicidi, l’enjudiciament té un component simbòlic important, perquè expressa que el fet de jutjar l’acusat ja és una manera de castigar-lo. Si l’actitud dels presos polítics fos d’anar allà i assumir el marc en què s’ha de desenvolupar el judici i dir amén a tot allò que digui la fiscalia, és a dir, d’alguna manera demanar perdó, aleshores seria un cert acte de redempció en què l’estat en sortiria reforçat. En canvi, si els acusats van a desmembrar aquest marc i a discutir les tesis que fa servir l’estat i a reivindicar el que es va fer la tardor passada a Catalunya, pot acabar essent un motor de mobilització, un bumerang democràtic, més que no un acte de submissió i de dominació. —El Suprem té un ull posat a Estrasburg? —Jo crec que no. Un dels problemes greus que hi ha a la judicatura espanyola és la cultura jurídica arrossegada del segle XIX. Aquí sí que no hi ha hagut ruptura; es continuen fent servir els mateixos conceptes, la mateixa mirada, la mateixa perspectiva que s’ha anat heretant, de jutges antics que han format els nous i amb aquest Tribunal Suprem que, a part el període de la Segona República, té continuïtat fins avui. En aquesta cultura jurídica hi ha un cert autisme jurídic, en què es beu molt poc de fonts estrangeres, com si el sistema espanyol fos tancat en si mateix, un sistema autàrquic. Ha costat molt que el Suprem comencés a citar sentències del Tribunal Europeu dels Drets Humans, o de més tribunals estrangers sobre com s’han resolt unes determinades qüestions. I en aquesta causa tenim un problema afegit: que diuen ‘Europa no ens entén’, arran de les decisions sobre les euroordres. I hi ha una anomalia no resolta en aquest expedient que és que hi ha persones processades que no són perseguides simplement perquè viuen fora de l’estat espanyol. Han renunciat a perseguir-los. —Ara, sembla que l’independentisme idealitzi el Tribunal d’Estrasburg. —Sí, crec que l’independentisme s’equivoca abocant un excés de confiança en allò que pugui dictaminar el Tribunal d’Estrasburg. La segona edició de ‘El món ens mira’ és ‘Estrasburg ens mira’, i no és cert. Estrasburg no espera que arribin les nostres demandes; és un organisme internacional que funciona amb les mateixes lògiques que la resta d’organismes internacionals. No va corrent a entrar en tensió amb els estats en un afer que preocupi aquests estats. Quan s’escaigui dictarà la resolució que hagi de dictar, però no frisa per entrar en el cas català. I, d’altra banda, em preocuparia molt que desplacéssim el subjecte polític cap al Tribunal Europeu dels Drets Humans. El que ha de resoldre i guanyar el conflicte polític amb l’estat espanyol per l’exercici de drets –sigui el d’autodeterminació o més drets col·lectius i polítics– és el poble de Catalunya, la gent dels Països Catalans, la societat civil organitzada. Ningú no ens regalarà la nostra sobirania, ni tampoc el Tribunal Europeu dels Drets Humans. Si d’aquí a pocs anys obtenim una victòria en aquesta causa concreta a Estrasburg, fantàstic: serà una victòria moral, política, per als condemnats. Però com a poble la nostra victòria la guanyarem actuant com a subjecte polític. —Quines lliçons heu tret d’experiències anteriors en judicis, com ara el cas de l’escamot Dixan… Confiar massa en el tribunal? —Sí, perquè l’aparença de justícia de vegades ens pot confondre i ens pot fer arribar a creure que tribunals que han estat construïts amb la lògica del poder per a mantenir l’status quo i les posicions del poder, que aquests tribunals ajudin aquells que lluitem per canviar les coses, els qui són diferents, les minories… I per això la sensació de desemparament. Amb el cas Dixan molt probablement va passar allò que havia de passar en una lògica de poder, i en canvi vam creure, convençuts de la innocència d’aquells nois i animats per la mobilització del no a la guerra, que n’hi hauria prou d’explicar-ho i argumentar-ho bé. La lliçó és que no n’hi ha prou que tinguis la raó, sinó que en els afers que són polítics, quan ets davant de tribunals d’excepció necessites una embranzida des d’altres espais de poder, sigui des del carrer o d’altres institucions. —Parleu fins i tot de jutges activistes. —Hi ha un pensador, Duncan Kennedy, que ho ha teoritzat molt. És una idea interessant, perquè de vegades podem pensar erròniament que aquests jutges, com ara Carmen Lamela, estan molt en contacte amb el poder, que reben trucades constantment perquè dictin una resolució en un sentit o en un altre. I penso que la incidència del poder polític en el judicial no necessàriament és així, sinó que n’hi ha prou que tu triïs per als llocs clau jutges que tenen un determinat perfil ideològic que farà que es mirin els casos cercant un determinat resultat estratègic, que la mirada els portarà sempre a decantar-se cap al costat del poder. Són jutges dòcils, compromesos amb el manteniment de l’ordre establert, jutges patriotes, que senten la indissolubilitat d’Espanya com un valor primordial i preferent davant la resta de qüestions. —Per què l’estat espanyol, governi qui governi, és incapaç d’anul·lar el judici a Companys? —Fa uns quants anys que vam demanar la revisió dels consells de guerra que van portar a l’afusellament de batlles, de càrrecs polítics, de molta gent. Era una mica abans de la llei de la memòria històrica del PSOE, i vam intentar que la sala militar del Suprem els anul·lés tots, perquè es van fer sense gens de respecte als drets humans ni als principis més bàsics del dret. I s’hi van negar. És la mateixa posició que han tingut en el cas Companys, la mateixa que en el cas Puig Antich… Això ens demostra que l’estat no està disposat a produir cap mena d’esquerda en relació amb la legalitat franquista. —Tindria conseqüències? —Crec que l’estat té por que, després d’una decisió que seria pràcticament de reparació moral, es volgués demanar una certa reparació econòmica o jurídica. Perquè recordem que darrere de les execucions, dels afusellaments i de la repressió i l’exili que va originar el règim franquista hi va haver decomissos de béns, de patrimoni; els d’organitzacions polítiques van ser parcialment reparats al començament del règim del 78, però els decomissos patrimonials a particulars, no. És prou destacat que el delicte que tenim damunt la taula en el judici d’ara al Tribunal Suprem, la rebel·lió, sigui el mateix amb què es va materialitzar el gruix de la repressió franquista. Que no s’hagi tingut ni la decència de canviar el nom de les coses diu molt poc de l’evolució d’aquest règim, i ens demostra que hi ha un fil conductor que travessa tota la història del segle XX per a connectar el judici de l’1-O amb els terribles consells de guerra dels anys quaranta.

Summary: Benet Salellas: ‘L’embriaguesa de poder de l’estat no li deixa veure el risc en què es troba’


La consellera Clara Ponsatí s’ha estrenat avui com a eurodiputada a Brussel·les, malgrat la JEC i malgrat el Tribunal Suprem espanyol. I en la seva primera intervenció com a diputada ha fet una defensa del català, en un acte en què es presentava la iniciativa ciutadana europea ‘Minority Safepack’ que reclama la protecció i promoció de la diversitat cultural i lingüística per part de les institucions europees. Les seves primeres paraules, en català, han estat: ‘Avui és el meu primer dia al Parlament Europeu i us adreçaré unes paraules en català, que és un idioma que encara no podem fer servir ni al Parlament Europeu ni al parlament espanyol ni a les assemblees de França ni a les assemblees d’Itàlia, i a tots aquests estats membres viuen milions de ciutadans que parlen el català.’ I després, ja en anglès, ha afegit: ‘Com a catalans, sempre hem tingut problemes perquè la nostra llengua no té el respecte que es mereix a l’estat espanyol.’ Més informació: La consellera Clara Ponsatí recull l’acreditació d’eurodiputada

Summary: La contundent primera intervenció de Clara Ponsatí com a eurodiputada, defensant el català


El PNB ha emès un comunicat en què anuncia que no es presentaran conjuntament amb el PDECat a les eleccions europees del 26 de maig i que trenque la coalició amb què ho havien fet en anteriors convocatòries. La ruptura arriba un cop el PDECat va assumir que aniria amb JxCat en les eleccions i que el cap de llista seria Carles Puigdemont. Arran d’aquesta decisió, ambdues direccions van començar a parlar fins que, segons el PNB, finalment han acordat d’anar per separat. Els nacionalistes bascos, a més, asseguren que respecten la decisió dels catalans i l’emmarquen en ‘l’actual situació política’. Tot amb tot, les formacions afirmen que mantindran una ‘col·laboració postelectoral’ de defensa d’interessos comuns. ‘Després de la conversa que han mantingut aquest matí Andoni Ortuzar i David Bonvehí, conegudes les deliberacions de l’executiva del PDECat i atès el criteri expressat també pel Euzkadi Buru Batzar, el PNB entén, respecta i accepta que la situació política catalana porti al PDECat a la conformació d’una candidatura exclusivament catalanista i coherent amb el procés polític que allí es viu en els últims anys’, diu el comunicat del PNB. Tots dos partits formalitzaran aviat ‘un acord de col·laboració institucional postelectoral que tindrà com a objectiu la defensa d’Euskadi i Catalunya en el Parlament Europeu i la reivindicació d’una veu i d’una representació justes per a totes dues nacions en el futur d’Europa, així com la cerca de solucions al problema no resolt de l’encaix d’Euskadi i Catalunya tant en el marc de l’Estat espanyol com a la Unió Europea’. Des del PNB confien igualment ‘poder tancar en les pròximes dates un acord de coalició amb Coalició Canària i Compromís per Galícia, formacions amb les quals té avançades les converses’.

Summary: El PDECat i el PNB anuncien el trencament de la coalició electoral per a les europees del 26-M


El president de la Generalitat a l’exili, Carles Puigdemont, ha convocat a Waterloo una vintena de dirigents de Junts per Catalunya per analitzar el resultat de les eleccions municipals i començar a endreçar l’espai polític que encapçala, actualment dispers en tres sigles. Hi han assistit els ex-batlles de Sant Cugat, Carmela Fortuny; de Figueres, Jordi Masquef; i de Tàrrega, Rosa Maria Perelló, que van perdre la batllia tot i guanyar les eleccions, perquè ERC va encapçalar una coalició que els va fer fora. També hi ha els batlles de Besalú, Lluís Guinó; i de Mollerussa, Marc Solsona. A la tarda s’hi han afegit tres membres del govern: el conseller d’Interior, Miquel Buch; el de Territori, Damià Calvet; i la de Presidència, Meritxell Budó. Per Junts per Catalunya hi ha una delegació encapçalada per Elsa Artadi, cap del grup municipal de Barcelona, i pel PDECat, el seu president, David Bonvehí, i la vice-presidenta, Míriam Nogueras. La jornada d’avui és dedicada a analitzar els resultats municipals, en què Junts per Catalunya continua essent la formació que té més batllies de Catalunya, amb 370, però n’ha perdudes 67 respecte de fa quatre anys. No és una xifra de pèrdues gaire alta, segons fonts de la formació, però algunes són especialment doloroses per a la formació, sobretot les de Sant Cugat i Figueres, que han passat a mans d’ERC. La voluntat de Puigdemont és també de pactar amb els batlles la refundació de Junts per Catalunya, perquè són clau a l’hora de mantenir l’arrelament territorial, que prové del PDECat. El president del partit, David Bonvehí, avala la confluència que defensa Puigdemont, perquè Junts per Catalunya sigui la marca única, però encara no hi ha acord sobre la velocitat a fer aquesta reconversió. Sectors del PDECat volien forçar un congrés al juliol, però Puigdemont no vol tensions i s’estima més acordar el calendari amb tots els implicats. Un calendari que també inclou la Crida, que ara com ara continua congelada. En el futur de Junts per Catalunya, hi poden tenir un paper clau els tres membres del govern que han anat a Waterloo, Buch, Calvet i Budó, a més d’Artadi, que tot i dedicar-se a la política municipal no renuncia a tenir protagonisme a l’àmbit nacional. La major part de batlles tornen aquesta nit cap a Barcelona, però les reunions continuaran demà, quan s’hi incorporarà el president Artur Mas, que Puigdemont considera una peça clau perquè la refundació de Junts per Catalunya es faci amb unitat, sense perdre cap de les sensibilitats independentistes que acull actualment l’espai polític. Els dos presidents es reuniran tots sols a la Casa de la República de Waterloo.

Summary: Puigdemont engega a Waterloo la refundació de Junts per Catalunya amb els dirigents municipals


Els dirigents del grup Verds/ALE de l’eurocambra, Ska Keller i Philippe Lamberts, es reuniran amb l’eurodiputada d’ERC, Diana Riba, i l’eurodiputat cors, François Alfonsi, per a negociar l’entrada del president Carles Puigdemont i el conseller Toni Comín. Segons fonts parlamentàries, tots quatre formaran part del comitè de conciliació creat per a tractar la petició dels dos eurodiputats, arran del fet que la direcció es mostrés reticent a la seva incorporació. Així, els dos presidents del grup seran els representants dels ecologistes en aquest comitè, mentre que Riba i Alfonsi seran la veu de l’Aliança Lliure Europea, una formació que agrupa partits sobiranistes europeus. Els Verds i l’ALE constitueixen la quarta família política amb més pes Si durant la reunió de dimecres no s’arriba a un acord, es podria demanar un vot formal a tot el grup parlamentari. De totes maneres, abans de forçar una votació sobre l’entrada de Puigdemont i Comín, ERC els consultarien si voldrien sotmetre-s’hi. Lamberts va dir que veu com un ‘problema’ l’adhesió de Puigdemont i Comín per la seva proximitat amb l’N-VA flamenc. Fonts coneixedores també admeten reticències entre els verds alemanys, als quals pertany la copresidenta, Ska Keller. De fet, els principals recels vindrien de la direcció del grup parlamentari, on també hi ha el català Ernest Urtasun i eurodiputats de Suècia, França, Holanda o el Regne Unit, segons dues fonts consultades. En canvi, alguns dels membres de la delegació francesa –que també té una vice-presidència – serien més partidaris de permetre l’entrada dels dos independentistes, i dins del grup hi ha qui apunta que en una votació amb tots els eurodiputats dels Verds Puigdemont i Comín podrien arribar a aconseguir l’aval d’entrada. Un grup que es reduirà Les negociacions per a la possible adhesió de Puigdemont i Comín als Verds/ALE arriben només setmanes abans que el grup perdi onze membres per culpa del Brexit. Fonts dels ecologistes admeten que hi ha preocupació per aquesta situació, ja que els britànics són la tercera delegació més gran dins del grup després d’alemanys i francesos, i els Verds/ALE perdran pes sense ells. A l’impacte del Brexit en el pes polític del grup s’afegeix la por a una possible entrada del partit de Viktor Orban, Fidez, al grup dels Conservadors i Reformistes Europeus. ‘Podríem passar de ser la quarta força del Parlament Europeu a la sisena’, asseguren aquestes fonts. Actualment els Verds/ALE tenen sentanta-quatre eurodiputats i per darrere tenen els ultres d’Identitat i Democràcia amb sentanta-tres membres i els Conservadors i Reformistes Europeus amb seixanta-dos eurodiputats. Amb Puigdemont i Comín, els Verds podrien guanyar-ne dos membres més, i sumar-ne tres amb l’arribada de Clara Ponsatí, que aconseguirà l’escó amb el Brexit. Una qüestió que també pot influir en les negociacions en un parlament, l’europeu, on l’elevada fragmentació implica que el pes d’un grup pot variar molt per un o dos membres. L’aliança ecologista també té pendent des de fa mesos decidir sobre la petició d’entrada del Movimento 5 Estrelles, una delegació de catorze eurodiputats. Fins ara el grup no ha vist amb bons ulls la incorporació perquè van compartir govern a Itàlia amb els ultres de la Lega de Matteo Salvini.

Summary: Els dirigents dels Verds/ALE es reuniran per a negociar l’entrada de Puigdemont i Comín


La Diputació de Barcelona ha elaborat un informe sobre la conjuntura econòmica a la província per al segon trimestre del 2016 en què constata que s’han creat 2.850 societats mercantils, la xifra més alta dels últims anys en el mateix període, cosa que representa un 5% interanual. Segons l’informe de la Diputació, el número total d’empreses en aquest segon trimestre és de 183.192 —centres de cotització—, xifra que està lluny de les 200.000 que havia el 2005. El document també assenyala que s’han exportat béns per un valor de 9.000 milions d’euros entre maig i juny, un 8% més que en el mateix període en 2015, i se situa com la província més exportadora, per en cim de Madrid —4.500 milions—. Per tipologia dels béns destaquen en volum i variació interanual: la fabricació de vehicles; les indústries químiques i farmacèutiques; la fabricació de maquinària; la indústria alimentària, i la confecció. En relació amb el mercat de treball, la població ocupada estimada ha augmentat en un 4,7%, mentre que el sector turístic ha confirmat que han visitat la província de Barcelona més de tres milions de persones, un 5,8% més que l’any anterior.

Summary: Augmenta un 5% el nombre d’empreses a la província de Barcelona en el segon trimestre de 2016


La temporada de lliga d’enguany ha arribat amb una originalíssima novetat. Es tracta de Barcino PS i de Regia Matritensis, dos comptes de Twitter que es dediquen a seguir el dia a dia del FC Barcelona i del Reial Madrid en llatí, respectivament. Els comptes no són oficials dels clubs, sinó que són fruit de grups d’amics que es mantenen en l’anonimat. El compte barcelonista es va activar el 5 d’octubre passat, per la qual cosa encara no té gaire volum de piulades i de seguidors (poc més de mil): #ForçaBarça! Novum Twitter de @FCBarcelona in #lingualatina. Nōn est breviloquentor officialis! — Barcino PS (@BarcinoPS) October 5, 2015 El del Madrid es va estrenar al setembre i s’hi piula de tot: des de les principals jugades de cada partit, amb els gols (‘meta’) destacats en majúscula, fins a frases de l’entrenador Rafa Benito (‘Antequiam contra Malacitanam contendamus…, Raphael Benitez dixit’), passant pel clam de l’afecció blanca, ‘Ave Matritensis!’ (‘¡Hala Madrid!’). Fins i tot s’hi pot consultar la classificació de la lliga, amb tots els equips traduïts: Post aequalitatem contra Athleticam, haec est gradatio hodierna (decem superiores): pic.twitter.com/y2OpPkqp5u — Regia Matritensis (@realmadrid_ln) October 5, 2015 En poques setmanes, Regia Matritensis ja ha sumat 3.600 seguidors, una desena part dels que té la versió llatina del compte oficial del papa Francesc.

Summary: Seguir el Barça i el Reial Madrid amb piulades en llatí


Els Jocs Olímpics de Tòquio pengen d’un fil. El principal esdeveniment esportiu mundial només s’ha suspès tres vegades per la Primera i la Segona Guerra Mundial, però la crisi del coronavirus 2019 podria causar la quarta suspensió. De totes maneres, el Comitè Olímpic Internacional (COI) ha assegurat aquest cap de setmana que no prendrà cap decisió fins d’aquí a quatre setmanes. Tota la informació sobre el Coronavirus, minut a minut Sense esperar al COI, el Canadà ha anunciat aquest matí que retira la seva delegació dels JJOO si no s’ajornen fins a l’estiu del 2021. Poc després, Austràlia i Noruega també han decidit retirar els seus atletes. ‘Tot i que reconeixem la inherent complexitat d’ajornar els Jocs, no hi ha res més important que la salut i la seguretat dels atletes i els afeccionats’, ha explicat el Comitè Olímpic del Canadà. El Canadà i Austràlia, tot i que no són superpotències com els EUA, la Xina o Rússia, són països amb molta força dins del moviment olímpic. En els JJOO de Rio de Janeiro, que també van estar a punt de ser suspesos pel virus Zika, van ocupar el desè i vuitè lloc al medaller, acumulant un total de cinquanta-un metalls. Abe obre la porta a l’ajornament Aquest matí el primer ministre japonès, Shinzo Abe, davant del parlament, s’ha obert per primera vegada a discutir un possible ajornament dels JJOO. En aquest sentit, ha dit que la prioritat és la salut de tots els atletes, però ha avisat que l’esdeveniment no es cancel·larà. Les pressions sobre el govern japonès perquè suspengui els JJOO s’han intensificat a mesura que el coronavirus s’ha propagat arreu del món. Aquest cap de setmana, per exemple, la federacions de natació i atletisme dels EUA, les més potents en l’àmbit internacional, han exigit l’ajornament de l’esdeveniment. De totes maneres, cal dir que el Japó, tot i ser un dels primers països a patir la propagació, ha sabut controlar la malaltia. Només s’ha registrat 1.101 casos de la Covid-19 i quaranta-un morts.

Summary: El coronavirus a punt de fer descarrilar els JJOO de Tòquio


Una desena de vehicles de la Guàrdia Civil ha arribat al Museu de Lleida, cap a les quatre de la matinada, acompanyats per tècnics aragonesos per endur-se les obres d’art de Sixena. Hi ho ha fet enmimg d’un enorme dispositiu policíac que custodia una furgoneta i un camió on carregaran les caixes. Unes hores abans, just passada la mitjanit, hi havien entrat funcionaris del museu. Una cinquantena de persones es concentraven a fora en el moment de l’arribada de la Guàrdia Civil. Els Mossos d’Esquadra tenen blindat l’entorn del museu per impedir-hi l’accés de manifestants, que cada vegada són més nombrosos mentre els tècnics empaqueten les quaranta-quatre peces. 17.30 – Els CDR de Lleida convoquen una protesta davant de la subdelegació del govern espanyol (plaça de la Pau) a les set del vespre. 📢 Avui dilluns 11D:Com si fòssim una colònia, avui han saquejat el Museu de Lleida, com a primer botí sota l'aplicació del 155. Concentració de rebuig: 🕑 19h 📍Subdelegació (pl. la Pau) I a les 20h exigirem la llibertat dels presos polítics com cada dilluns a pl. Paeria 🔶 pic.twitter.com/bciKEXS34u — CDRs de Lleida (@CDRsLleida) December 11, 2017 16.10 – Albert Velasco, conservador del Museu de Lleida, agraeix el suport rebut: ‘No hi ha Twitter per correspondre tanta estima i afecte. Sou de puta mare. Ara, cuideu-vos i estimeu-vos. I, sobretot, visiteu el museu, que és vostre. Ah, i una cosa més: el 21-D voteu com si no hi hagués demà.’ No hi ha Twitter per correspondre tanta estima i afecte. Sou de puta mare. Ara, cuideu-vos i estimeu-vos. I, sobretot, visiteu el museu, que és vostre. Ah, i una cosa més: el 21-D voteu com si no hi hagués demà. — Albert Velasco (@velasc_alberto) December 11, 2017 15.45 – Comencen a descarregar a Sixena les obres del camió per a portar-es al monestir: 15.35 – El camió que trasllada les quaranta-quatre obres en litigi ja ha arribat a Sixena. Un grup d’aragonesos en celebren l’arribada: 14.20 – L’escriptora i número cinc de Junts per Catalunya per Barcelona, Laura Borràs, ha criticat, endeclaracions als mitjans, durament el trasllat de les obres al Monestir de Sixena: ‘Amb nocturnitat i traïdoria venen a espoliar-nos un patrimoni que volen que sigui espanyol’. Ha lamentat que, amb l’article 155, sembli que ‘tot s’hi valgui’ contra Catalunya, fins i tot les ‘càrregues’ policíaques i la iviolència’. Borràs, també ha la seva frustraciói commoció a Twitter: Així han marxat. Així desfilava la comitiva de la vergonya, entre crits i xiulets. I també plors. Ens han dit del Museu que han carregat de qualsevol manera però han aixecat acta notarial i han fet gravacions de tot. @xaviquinquilla @cnacasol @batarri #sixena155 pic.twitter.com/5UdCaC9YQO — Laura Borràs 🎗 (@LauraBorras) December 11, 2017 Cantem ‘Els segadors’ mentre carreguen les darreres peces. I se senten crits: ‘mossos, ens roben!’. Perquè ens miren a nosaltres quan els que ens roben són darrere. Vergonya, cavallers, vergonya! pic.twitter.com/eyj7xaj0yk — Laura Borràs 🎗 (@LauraBorras) December 11, 2017 ▶ @LauraBorras: "Aquest @museudelleida es va construir per conservar el patrimoni i ara se l’enduen amb la nocturnitat del 155. El #21D aquest país tindrà memòria, no oblidarà el què va passar l’ #1Oct i hem de fer que el resultat de les urnes prevalgui"#JuntsXCat pic.twitter.com/mYSjWo4pyP — Junts per Catalunya 🎗 (@JuntsXCat) December 11, 2017 ▶ @LauraBorras: "Compartim la indignació i ràbia de Lleida, que és la de Catalunya, per aquest espoli cultural. Això és el 155. És la unilateralitat del govern espanyol que aprofita que no tenim conseller de Cultura per treure'ns el patrimoni amb nocturnitat"#JuntsXCat pic.twitter.com/YMzTJa2mNr — Junts per Catalunya 🎗 (@JuntsXCat) December 11, 2017 14.10 – Deu hores després de l’entrada de la Guàrdia Civil, un camió s’emporta cap a Sixena les obres del Museu de Lleida. El personal del museu ha aplaudit els concentrats. 13.46 – Estan acabant de carregar el camió, es preveu que surti aviat. 13.39 – El director del Museu de Lleida, Josep Giralt, observa com carreguen les obres als vehicles. 13.25 – El conseller de Cultura, Lluiís Puig, envia un missatge d’agraïment als treballadors del Museu de Lleida i llança un missatge als partits que han donat suport a l’aplicaciód e l’article 155 de la constitució espanyola contra les institucions catalanes: ‘PSC, PSOE i C’s han d’explicar com betllen pel patrimoni! Sense el 155 això no seria possible’. ▶ #conseller @PuigGordi, sobre #Sixena: “La més gran indignació, però també la més gran admiració pels treballadors de @cultura_cat i del Museu Diocesà de Lleida. PSC, PSOE i C’s han d’explicar com betllen pel patrimoni! Sense el 155 això no seria possible”#DefensemElMuseu pic.twitter.com/c9QRkTa5AF — Partit Demòcrata (@Pdemocratacat) 11 de desembre de 2017 12.50 – Els CDR de Lleida convoquen concentracions simulatànies a rambla d’Aragó amb carrer de St. Crist, rambla d’Aragó amb carrer de Governador Montcada, al pàrquing del Museu i al carrer de Lluís Besa Davant les preparacions per carregar als vehicles el botí del 155, hi ha concentracions simultànies a: 📢 Rambla Aragó / Carrer St. Crist📢 Rambla Aragó / Carrer Governador Montcada📢 Pàrquing del Museu📢 Carrer Lluís Besa#155Espoli pic.twitter.com/16L5tEAlvR — CDRs de Lleida (@CDRsLleida) December 11, 2017 12.20 – El camió és a punt per endur-se les obres d’art cap a Sixena. 12.00 – El Trbunal Superior de Justícia de Catalunya ha desestimat el recurs presentat pel Museu de Lleida i la Diputació de Lleida contra l’ordre del jutjat d’instrucció número 1 d’Osca pel trasllat de les obres de Sixena. 10.50 – Matí d’indignació, càrregues i crits a Àngel Ros en la protecció dels béns de Sixena | Crònica de Josep Rexach 10.40 – El número 15 de la llista d’ERC a Barcelona i portaveu de Demòcrates, Antoni Castellà, ha constatat que el 155 és ‘l’excusa que utilitza l’estat per saltar-s’ho tot, per preservar l’espanyolitat davant de tot’. ‘Fins ara havíem vist que el 155 servia per saltar-se la democràcia, els drets civils, els drets fonamentals. I avui se salten els mínims de la coherència en la gestió cultural’, ha argumentat Castellà, que ha remarcat que l’adquisició de les obres que ara seran traslladades a Sixena es va fer de forma legal. Castellà ha subratllat que fins i tot el restaurador de la Capella Sixtina ‘ha posat el crit al cel’ perquè ara es puguin posar en risc aquestes peces pel fet de moure-les. ‘Però això els importa un rave. Abans les obres estiguin “en territorio nacional” que a Catalunya’, ha conclòs. 10.30 – ‘Que aquesta humiliació que ens pretenen encolomar serveixi de lliçó i el 21-D fotem-los aquesta vergonya a la cara amb vots a les urnes’. Així s’ha expressat el diputat d’ERC al Congrés Joan Tardà a les portes del Museu de Lleida. Considera una ‘veritable vergonya’ que l’estat aprofiti que el govern està ‘a la presó o a l’exili’, i que no esperi la fi del procés judicial per executar el que ha titllat de ‘perversitat’. ‘Som davant d’un altre exemple de quan preval la raó de la força per damunt de la intel·ligència, i és una altra demostració del que passarà si les forces que donen suport al 155 acabessin governant aquest país’, ha conclòs. 10.10 – El candidat de la CUP, Carles Riera, ha lamentat l’actuació que duu a terme la Guàrdia Civil . ‘És un clàssic de les ocupacions colonials: cop d’estat, ocupació i saqueig’, ha etzibat en una entrevista a Catalunya Ràdio. Riera també ha traslladat el ‘suport i solidaritat’ de la CUP amb els ciutadans que es manifesten a Lleida i que són objecte de càrregues policials. Ho ha definit com un ‘nou petit 1-O’ i augura que no serà l’últim:’En tindrem milers en els pròxims anys on es demostrarà que la gent està disposada a fer república des del carrer i hem de ser-los lleials i traslladar-ho al Parlament i al Govern’. 10 – El president del govern espanyol, Mariano Rajoy, ha justificat el trasllat de les obres d’art de Sixena i ha dit que el que fa el seu executiu és acatar una resolució judicial. ‘Les resolucions judicials s’han de complir i si algú creu que no s’ha de fer i vol substituir al jutge que ho digui, però aquest no és el funcionament normal d’una democràcia’, ha valorat. 9.55 – Consulteu el document que acredita la compra de les obres de Sixena 9.40 – Fotografies de la pugna de la policia contra els manifestants Càrregues dels mossos a l'exterior del Museu de Lleida Autor: Albert Salamé 9.25 – Els Mossos blinden l’accès per a vehicles del museu per a facilitar la sortida de les obres. És on la gent ha volgut concentrar-se i ha rebut les càrregues. 9.00 – Piulet de condemna del president Puigdemont: Amb nocturnitat i utilitzant una policia militaritzada, com sempre, tot aprofitant un cop d'estat per espoliar Catalunya amb absoluta impunitat. Aquest és el model de país que defensen Ciudadanos, PSC i PP. https://t.co/z7gUPr6yy2 — Carles Puigdemont 🎗 (@KRLS) December 11, 2017 8.55 – Vídeo de la càrrega dels Mossos contra una part dels concentrats: 8.45 – Càrrega d’agents de Mossos d’Esquadra contra manifestants que han intentat trencar el cordó policíac d’un dels accessos al Museu de Lleida. Fotografies: Albert Salamé. Fotografia: Josep Rexach. 8.30 – Mireia Boya (CUP): ‘Voldríem que Àngel Ros no s’apropés a menys de cinc-cents metres del museu. Hauria de dimitir perquè ell és dels primers que va donar suport al 155. Potser es pensava que per a ell no tindria conseqüències, que l’estat li perdonaria. Però l’estat espanyol vol que ens agenollem.’ 8.20 – Sorpresa pel fort dispositiu dels Mossos d’Esquadra al Museu de Lleida. L’ordre judicial emplaçava la Guàrdia Civil a fer-lo i a requerir en tot cas Mossos i policia local si fos necessari. Fotografia: Albert Salamé. 8.10 – Els tècnics són dins del Museu de Lleida empaquetant les quaranta-quatre peces per endur-se-les a l’Aragó. 8.05 – Mig miler de manifestants s’apleguen davant del Museu de Lleida contra el trasllat de les obres. Fotografia: Albert Salamé. 7.55 – Laura Borràs, candidata de Junts per Catalunya i directora de la Institució de les Lletres Catalanes, també arriba davant del Museu de Lleida. Fotografia: Josep Rexach. 7.48 – Joan Tardà s’afegeix als concentrats al Museu de Lleida: Fotografia: Josep Rexach. 7.46 – Reparteixen entre els manifestants fotocòpies amb les factures de la compravenda de les obres a les monges de Sixena Fotografia: Josep Rexach. 7.35 – Uns tres-cents concentrats davant el Museu, on continuen preparant el trasllat efectius de la Guàrdia Civil i tècnics aragonesos: Fotografia: Josep Rexach. 7.29 – El trasllat de les obres no s’ha fet efectiu encara, perquè l’operació de trasllat pot durar hores. Mentrestant es van aplegant cada vegada més manifestants a l’exterior del museu. 7.25 – El batlle de Lleida, Àngel Ros, marxa del Museu amb la Guàrdia Civil dins, escridassat pels concentrats: Vegeu aquests vídeos de l’arribada de la Guàrdia Civil al museu: Són al Museu i ara volen endur-se unes peces d’art com a primer botí sota aplicació del 155. En vindran més i només es pot aturar des de la massivitat als carrers. #155Espoli pic.twitter.com/4ZcFeZ1Z2X — CDRs de Lleida (@CDRsLleida) 11 de desembre de 2017 La regidora d’ERC a la Paeria Núria Marín Casas és una de les concentrades a l’exterior del museu, protestant contra el trasllat de les obres: Ens estan robant amb nocturnitat i alevosia, hem d'anorrear el 155 @ercpaeria @FedRegERCLleida pic.twitter.com/2N0Qyt1V0S — Núria Marín (@NuriaMarinCasas) December 11, 2017 ⚠ El #155Espoli està en marxa. La Guàrdia Civil és al Museu de #Lleida. Els veïns i veïnes concentrats demanen suport! pic.twitter.com/FF9NYihcbu — CDRs de Lleida (@CDRsLleida) December 11, 2017 ⚠ Cal més suport davant del Museu de #Lleida ara mateix! Plantem-los cara! 🚫 #155Espoli pic.twitter.com/TljMUb4rSp — Arran (@Arran_jovent) December 11, 2017 La via ampla de l’article 155 s’haurà aprofitat per resoldre un litigi que, amb raonaments culturals, no hauria hagut de començar mai. El cap de setmana s’acabava amb la mateixa sensació de l’1 d’octubre, és a dir, amb el convenciment que el poder es volia imposar amb la força física. La providència que dijous va emetre el jutge autoritzava la Guàrdia Civil a recollir els béns a partir de la mitjanit, fins i tot fent ús de la força si calia. Moviments ciutadans de Lleida s’han organitzat per aturar avui la devolució dels béns. Durant el cap de setmana ha circulat un cartell anònim que convoca a ‘fer un cafè’ a dos quarts de vuit del matí a ‘tu ja saps on’. El fons del cartell és la façana del Museu de Lleida i al peu de la imatge hi diu: ‘No direm res sobre el Museu de Lleida, ni de la Guàrdia Civil ni del 155. Inviteu amics i amigues!’ Els CDR de Lleida i la CUP han difós el cartell per Twitter i la candidata de la CUP per Lleida, Mireia Boya, va dir en una entrevista a l’ACN que esperava que la gent defensés el museu com van fer amb els col·legis electorals l’1-O. El paer socialista de Lleida, Àngel Ros, enmig de la campanya electoral, prova de nedar i guardar la roba, però no se’n surt. El cas de Sixena és molt transparent i no és fàcil de passar-hi de puntetes ni de fer-hi equilibris polítics. La consellera Meritxell Serret, de Brussel·les estant, ha denunciat que el trasllat de les obres de Sixena per part de la Guàrdia Civil és un fet ‘inconcebible en un estat democràtic’. Serret ha apuntat qui són els responsables d’aquesta situació: el PP, el PSC i Ciutadans, que amb l’aval del 155 han permès l’operació. Ha acusat aquestes formacions de vulnerar tots els valors ètics i democràtics. Troba que aquesta situació és inacceptable i lamenta que s’utilitzi la cultura com a element de divisió i com a arma política. Ros ha mirat de desvincular-se’n: defensa que l’article 155 de la constitució espanyola ha servit per a ‘restaurar l’odre constitucional’ però que, en canvi, no és previst per a decidir sobre contenciosos entre administracions ni entre administracions i particulars. També vol deixar clar que les tanques les han sol·licitades els Mossos d’Esquadra a l’empresa que subministra aquests elements per a actes públics a la ciutat, per ‘precaució policíaca’. Per intentar salvar la pròpia imatge, Ros diu que la paeria no ha donat cap ordre de posar tanques ni la guàrdia urbana forma part de cap dispositiu especial per a una possible entrada al museu. Ahir va explicar que aquest trasllat era l’execució d’unes mesures cautelars, que a parer seu no són escaients, perquè no hi ha risc per al bé a protegir. Afegia, encara, que aquest risc no hi és perquè el Museu de Lleida ofereix la mateixa seguretat que qualsevol altre museu i que hi havia més risc en el trasllat. L’Aragó i el 155 Els fets d’aquest llarg litigi es van accelerar a mitjan novembre. El nou titular del jutjat de primera instància número 1 d’Osca es va emparar en l’aplicació de l’article 155 a Catalunya per requerir al ministre de Cultura espanyol, Íñigo Méndez de Vigo –conseller de Cultura imposat–, que fes el trasllat d’aquests béns. En la providència deia: ‘Vist que la direcció de la Conselleria de Cultura de la Generalitat de Catalunya ha estat assumida pel ministre de Cultura…’ Així mateix, deia que els últims advertiments dirigits enguany al govern català per al lliurament de les quaranta-quatre peces ‘no van ser complerts pels anteriors responsables de Cultura de la Generalitat, Lluís Puig i Santi Vila’. Tots dos són investigats per la fiscalia per un presumpte delicte de desobediència. Méndez de Vigo, des del primer moment, ha dit que les resolucions judicials s’han d’obeir, però que ho faria ‘sense infringir ni la legislació autonòmica ni l’espanyola’. Això, en un primer moment, el Museu de Lleida ho va interpretar com un senyal d’esperança, perquè, segons les lleis catalanes de patrimoni, els béns catalogats no es poden disgregar. Per tant, De Vigo, essent la màxima autoritat de la cultura catalana, havia de vetllar pel compliment d’aquestes lleis. Però l’Aragó volia solucionar el litigi en plena aplicació del 155. El 30 de novembre l’audiència d’Osca va anunciar que refusava el recurs d’apel·lació presentat per la Generalitat contra la sentència del 2015, que declarava nul·les les compra-vendes de les obres de Sixena i el trasllat al monestir aragonès. Xavier Quinquillà, de la Plataforma d’Entitats Culturals de Lleida, creu que és humiliant que tot plegat s’executi a partir de l’aplicació de l’article 155: ‘El que ha fet vessar el got és que, emparant-se en el desballestament de les nostres institucions i en absència del nostre conseller, es doni via lliure a les actuacions en contra dels interessos de Catalunya i de la normativa catalana de patrimoni.’ Quinquillà està convençut que el conflicte té molt poc a veure amb el patrimoni i molt amb qüestions merament polítiques. La importància de la conservació de les obres Molta gent es pregunta quin valor tenen aquestes obres que hi ha exposades al Museu de Lleida o al magatzem del centre. Ho explicava en una entrevista publicada a VilaWeb Albert Velasco, conservador del museu i veu autoritzada per a parlar del litigi entre els governs català i aragonès: ‘Aquestes peces són fonamentals per al Museu de Lleida. Aquest és l’únic museu del món que explica què és la Franja avui dia i què ha estat durant els segles en què el bisbat de Lleida ha fet un paper fonamental en aquest nexe d’unió geogràfic entre els dos territoris. El bisbat de Lleida s’endinsava en territori aragonès –les fronteres religioses no han coincidit mai amb les administratives– i això va crear tot un seguit de relacions que es remunten a l’edat mitjana.’ Velasco creu que si desposseeixen el Museu de Lleida d’aquestes peces de Sixena, perdrà un dels grans valors discursius, que és explicar aquest passat en comú. Un dels arguments més emprats pel govern de l’Aragó per a reclamar el retorn de les obres és que la gran majoria no es troben exposades, sinó que són en un magatzem: ‘Els museus grans, com ara el British o el Louvre, potser exposen un 1% o menys del fons total. Els museus tenen les sales d’exposició que tenen i no se’n pot exposar sinó una part petita. En el cas de Lleida, ja ens hauria agradat d’exposar moltes més peces de la Franja i Sixena. Però les sales arriben fins on arriben. Les peces, encara que siguin al magatzem, són vives’, explicava Velasco en l’entrevista esmentada. També afegia que un dels problemes principals és que no hi ha cap garantia que un cop les obres surtin del Museu es puguin conservar en condicions favorables.

Summary: La Guàrdia Civil desembarca les obres de Sixena al monestir


Enguany en fa trenta que 57 joves de l’estat espanyol es declaraven insubmisos al servei militar obligatori. Era el 20 de febrer de 1989. Durant els dotze anys següents, uns 50.000 joves van desbordar, literalment, l’estat espanyol. I malgrat que prop de 1.700 insubmisos van acabar a la presó, finalment van provocar el col·lapse del model militar de lleva obligatòria. Però, qui eren aquests joves? Com van aconseguir guanyar? El llibre Insubmissió!, escrit pel periodista i activista Joan Canela, arribarà a les llibreries la setmana vinent. Conté un pròleg de Gabriela Serra i un epíleg de Jordi Cuixart. Podeu llegir-ne un fragment. Ens en parla l’editora de Sembra Llibres, Mercè Pérez: «A Sembra Llibres sempre hem dit que ens mou la passió per la cultura i que entenem la cultura com una eina de transformació social. En aquest sentit, mirem d’oferir llavors que ajuden a escriure el relat de la nostra història des del nostre punt de vista: el dels vençuts, oblidats o invisibilitzats. Creiem que és fonamental crear el referent perquè quede constància d’aquestes lluites que ens ajuden a entendre d’on venim per encarar els temps d’avui. De la mateixa manera que hem publicat els llibres Lluitant contra l’oblit, sobre l’accident del metro de València, La Batalla de l’Horta, sobre cinc dècades de resistència silenciada, El poder del poble, sobre l’origen i la realitat dels CDR, i la biografia d’August Gil Matamala que estira el fil roig de la lluita històrica contra la repressió i pels drets humans a casa nostra, ara publiquem Insubmissió! Creiem que és un llibre imprescindible en molts sentits. Primer, perquè ara fa trenta anys dels primers insubmisos, un moviment que va implicar 50.000 joves, 1.700 dels quals van acabar a la presó. I segon, perquè aquestes xifres representen el moviment de desobediència civil més potent d’Europa del segle XX, i que, a més, va acabar vencent. I això ho hem de fer valdre i ho hem de reivindicar com una lliçó per als dies convulsos que vivim. Per acabar, perquè fou un gran moviment social i contracultural que va marcar una generació i en va beneficiar totes les posteriors. Uns fets històrics que ens demostren el poder de la desobediència civil, pacífica i col·lectiva.»

Summary: Avançament editorial: ‘Insubmissió! Quan joves desarmats van derrotar un exèrcit’


‘No vull un exèrcit de soldats, vull un exèrcit d’educadors.’ Amb aquestes paraules, José ‘Don Pepe’ Figueres, un dels fundadors de la segona república de Costa Rica i fill d’emigrants catalans, va posar punt final a les forces armades costa-riqueses. En un acte a la caserna militar de Bellavista de San José –la capital del país–, Figueres va defensar la reconciliació nacional i la voluntat de la junta de govern de reformar i modernitzar l’estat abans de restablir la democràcia. Era l’1 de desembre de 1948 i el país acabava de sortir d’una guerra civil. Després dels parlaments, Figueres va agafar un mall i va començar a derruir els murs de la caserna. Bellavista ara és el Museu Nacional de Costa Rica. De totes maneres, la dissolució no es va fer efectiva fins un any després. Fet que va permetre de reprimir un intent de cop d’estat conegut amb el nom de ‘Cardonazo’. Pepe Figueres enderrocant el mur de Bellavista. Figueres s’havia alçat en armes el 12 de març d’aquell mateix any. El congrés havia declarat nul·les les eleccions presidencials després de considerar que hi havia hagut frau electoral: un incendi d’origen desconegut havia cremat paperetes de votació. El president Rafael Ángel Calderón Guardia havia estat derrotat per l’aspirant Otilio Ulate Blanco. La nul·litat, la va decretar el congrés del país, controlat pels partidaris de Calderón Guardia, perquè el tribunal electoral ho havia desestimat. Figueres ja havia topat abans amb el govern de Calderón Guardia. El 1942 va denunciar-ne les corrupteles en un programa de ràdio. Abans d’acabar l’emissió va ser detingut i empresonat. La revolta va començar a la finca familiar de La Lucha, al sud de la capital. Figueres comptava amb pocs homes i un arsenal limitat. El suport de la Legió del Carib –una organització político-militar que lluitava per derrocar totes les dictadures de la zona– va ser vital per a derrotar l’exèrcit, que tenia el suport exterior del general nicaragüenc Anastasio Somoza García. El conflicte va durar un mes i mig i va deixar més d’un miler de morts. Els rebels, encapçalats per Figueres, van governar el país provisionalment durant divuit mesos amb l’anomenada Junta Fundadora de la Segona República. Després van cedir el poder al president Ulate Blanco, que va organitzar eleccions per a constituir un nou congrés. A més de la dissolució de l’exèrcit, l’òrgan de govern de Ferrer va aprovar la nacionalització de la banca i el sufragi femení. El perquè de la renúncia Després de la guerra civil, Costa Rica va entrar en una transició política. ‘Un país que cerca la seva estrella’, en paraules de Figueres. El govern feia equilibris per consolidar una nova república malgrat l’amenaça d’una possible insurrecció del bàndol derrotat. En aquest context de postconflicte, l’exèrcit havia de garantir l’estabilitat, però la junta va decidir de dissoldre’l. Segons el president del CIEMEN, David Minoves, que ha visitat recentment el país per conèixer-ne el model de seguretat i defensa, la decisió era totalment fonamentada: ‘L’exèrcit de Costa Rica era una força molt reduïda, però era l’instrument que la burgesia i les antigues elits utilitzaven per a perpetuar els seus privilegis.’ Per tant, constituïa una amenaça per al nou ordre que es volia instaurar. Minoves també explica un segon element de debilitat per a entendre aquella dissolució. Després de la guerra, Figueres sabia que la Legió del Carib era ‘un poder i una força caduca’, perquè el grup tenia més fronts oberts a Nicaragua, Panamà i la República Dominicana, i sense el seu suport la junta no tenia capacitat militar per a resistir un alçament de l’exèrcit. Així doncs, la constitució aprovada el 1949 conté un article que diu: ‘Es proscriu l’exèrcit com a institució permanent.’ Tanmateix, Minoves recorda per quin motiu, en tots aquests anys, aquella dissolució no ha estat revocada. L’explicació està en el context històric i geostratègic, favorable a la decisió: ‘Als Estats Units li interessava mostrar en l’àmbit internacional una democràcia que funcionava com la de Costa Rica, enfront de les dictadures de Somoza (Nicaragua) i Noriega (Panamà).’ El 1955 Somoza va intentar envair Costa Rica amb el suport de Veneçuela i la República Dominicana. Les forces costa-riqueses van repel·lir l’ofensiva, però la dissolució de l’exèrcit va penjar d’un fil. Més tard, amb la revolució sandinista a Nicaragua, a Washington també li va interessar mantenir una Costa Rica estable i amb un sistema de defensa compartit. En clau interna, la dissolució ha servit per a destinar els fons militars a unes altres partides, amb un benefici directe sobre la població, com ara educació o cultura. Per això, per a la societat de Costa Rica l’abolició de l’exèrcit és un motiu d’orgull i una mesura que no es discuteix políticament. Segons Minoves, la força pública, els diversos cossos policíacs, tenen prou capacitat i prou efectius –uns tretze mil– per a garantir la seguretat de la població i la defensa del territori. Les amenaces que afecten Costa Rica no són menors: narcotràfic, tràfic de persones i delinqüència organitzada. I tanmateix, conjuntament amb Panamà, que tampoc no té exèrcit, és el país més segur de l’Amèrica Central. Les disputes territorials amb Nicaragua també són un maldecap constant per al govern, però en comptes de dirimir els problemes amb les armes es recorre al Tribunal Internacional de Justícia. Sense exèrcit, però armats Segons Minoves, el principal escull per a la seguretat del país és la presència generalitzada d’armes curtes. La mateixa constitució que prohibeix l’exèrcit reconeix el dret dels habitants del país a tenir armes. ‘La defensa va més vinculada a l’individu que no pas a la institució de l’exèrcit’, explica. La tinença d’armes és regulada, però la llei és molt poc restrictiva sobre la compra-venda. Això, en un moment d’auge de la delinqüència organitzada, ha fet créixer la seguretat privada i la circulació d’armes. El congrés ha provat unes quantes vegades d’establir més filtres i controls en la compra-venda, però els lobbies del sector han tombat tota iniciativa de canvi. ‘Costa Rica sempre ha estat un actor a favor de la pau i el desarmament. En aquest sentit, són molt actius en tractats internacionals pel control d’armes, però internament tenen dificultats greus per a trobar consens polític en aquesta qüestió’, afirma Minoves. Un ‘tico‘ amb arrels a Os de Balaguer José ‘Don Pepe’ Figueres Ferrer va néixer a San Ramón (al nord de Costa Rica) el 25 de setembre de 1906. Els seus pares, nadius d’Os de Balaguer (la Noguera), hi havien emigrat feia molt poc. Marià Figueres Forges era metge i Francesca Ferrer Minguella, professora de primària. A Costa Rica els esperava la germana de Ferrer. El matrimoni es va instal·lar a San Ramón, un lloc apartat i pobre on el pare va rebre una plaça de metge. Més tard dirigí un hospital a la capital, San José. La infància de Figueres va ser marcada per la precarietat de San Ramón i per la llengua estranya que es parlava a casa seva: el català. Els primers passos en política els va fer acompanyant el seu pare a les tertúlies dels cafès. A divuit anys va anar-se’n a Boston, on va estudiar medicina. Quan va tornar a Costa Rica es va involucrar en moviments que reclamaven un repartiment més just de les terres agrícoles. També es va afiliar a un grup que donava suport a la república espanyola durant la guerra de 1936-1939. El 1942, en el programa de ràdio de què hem parlat, va denunciar la corrupció del govern de Calderón Guardia. Allò li va costar una detenció i un exili de dos anys a Mèxic. El 1944 va tornar i es va unir a les forces opositores al govern. Després de l’anul·lació dels resultats electorals del 1948, va encapçalar l’Exèrcit d’Alliberament Nacional (EAN) durant la guerra civil de Costa Rica. En el discurs de victòria, quan l’EAN es va apoderar de San José, va dir: ‘No solc parlar sense fonament, sóc el pitjor polític que existeix.’ Els divuit mesos següents va encapçalar la junta que va assentar les bases polítiques de la segona república de Costa Rica. El 1949 va cedir el poder al president Otilio Ulate Blanco. Amb tot, tornà a exercir la presidència dues vegades més, del 1953 al 1958 i del 1970 al 1974. La creació de la seguretat social fou probablement la joia del seu llegat polític. El 1956, per a commemorar els cinquanta anys de l’emigració dels seus pares cap a Costa Rica, José Figueres va visitar Os de Balaguer i Reus (vegeu-ne el No-Do), on, malgrat la prohibició franquista, va adreçar sengles discursos a la població en català, ‘en tono íntimo y familiar‘ segons que ho va maquillar La Vanguardia.

Summary: Pepe Figueres, el català que va dissoldre l’exèrcit de Costa Rica


La Federació de Diables de la Ciutat de Barcelona i els portadors del Bou de Barcelona (membres dels Gegants del Raval) han decidit d’estrenar una celebració conjunta per fer més visible el paper de la dona dins la cultura popular barcelonina. La festa es farà el dissabte 7 de març a la plaça dels Àngels i començarà amb un seguit de conferències i col·loquis centrats en el paper de la dona al món del foc. A les 11 h se’n farà la presentació, a càrrec de Cristina Velasco, presidenta de la Federació de Diables. A continuació, hi haurà un seguit de xerrades fins a les 12.30 h. Llegiu tot l’article aquí. El Bou de Barcelona

Summary: El Bou de Barcelona celebra la segona trobada dins el dia de la Dona


El president de la Generalitat i secretari general del PSPV, Ximo Puig, ha votat en línia en la consulta a la militància per a avalar l’acord de govern de coalició aconseguit amb Unides Podem per a governar a l’estat espanyol. ‘Les comunitats autònomes necessitem estabilitat per a poder avançar’, ha manifestat. Puig ha exercit el seu dret a vot mitjançant internet perquè no ha pogut acudir presencialment a la seva agrupació, a Morella, segons ha indicat en el seu compte de Twitter. Sí han dipositat el seu vot presencialment altres socialistes valencians, com el secretari d’organització del PSOE, José Luis Ábalos, el seu homòleg de la federació valenciana, José Muñoz, o la secretària general del PSPV de València, Mercedes Caballero.

Summary: Puig vota en línia en la consulta a la militància pel govern de coalició espanyol amb Unides Podem


L’Audiència Nacional ha tirat endavant la investigació del regidor de Capgirem Vic (CUP) Joan Coma per un delicte d’incitació a la sedició després que la fiscalia ho sol·licités fa uns dies. El motiu són les paraules que Coma va pronunciar en el marc d’un ple municipal a l’Ajuntament de Vic el passat 9 de desembre en el qual es va debatre i aprovar una moció de suport a la resolució rupturista del Parlament. Coma va apel·lar a la desobediència davant dels tribunals espanyols. És el primer cop que un càrrec electe és investigat per aquest delicte i, segons ha informat la CUP en un comunicat, se li poden arribar a demanar fins a 8 anys de presó. La investigació de Roura ve motivada per les declaracions que el regidor va fer durant el ple municipal de l’Ajuntament de Vic en què es va debatre i aprovar una moció de suport a la resolució rupturista del Parlament. Segons quedava reflectit en l’informe de la Fiscalia, Coma va apel·lar a desobeir les decisions de les institucions espanyoles i, en concret, del Tribunal Constitucional, en considerar que no té ‘legitimitat ni competència’. L’informe del fiscal també assegurava que Coma va expressar: ‘desobediència, fa temps que la venim reclamant. Nosaltres hem dit que per fer la truita primer s’han de trencar els ous’ . Davant d’aquests fets, l’assemblea de Capgirem Vic ha volgut mostrar tot el seu suport al regidor i a la seva família i ha demanat a la resta de la població que se sumi a la proposta de construir una plataforma de suport i de lluita davant l’ofensiva judicial espanyolista contra l’independentisme i els drets civils més elementals. Aquesta plataforma, que té el suport de la CUP nacional, un grup de juristes i Alerta Solidaria, vol obrir-se a tota la societat vigatana, osonenca i catalana que està a favor dels drets civils i nacionals. Segons informa la formació política, en els propers dies s’articularan les accions de suport i de lluita, entre les quals es preveu una manifestació multitudinària a Vic per mostrar el rebuig ben clar i contundent a l’ofensiva espanyolista de l’Estat i la seva justícia’ De fet, ja es va organitzar una manifestació de suport a Coma fa pocs dies, quan es va conèixer la decisió de la Fiscalia de demanar la seva investigació.

Summary: L’Audiència espanyola investiga el regidor de Capgirem Vic Joan Coma per un delicte d’incitació a la sedició


Ahir el Partit Progressista-Conservador d’Ontario va anunciar que expulsava un dels seus diputats Jack MacLaren, després d’haver-se fet públic un vídeo de fa anys en què donava la raó a un elector que es queixava que fos obligatori saber francès per a accedir a alguns llocs de treball en la zona d’Ontario. El cap del partit, Patrick Brown, que a Ontario és el líder de l’oposició, ha dit que el comentari de MacLaren era intolerable i que el seu partit sempre defensaria els drets de la minoria francòfona a Ontario. ‘Volem crear un nou partit conservador a Ontario, que no fa qüestió d’on véns, com estimes, a qui pregues, quina llengua parles o quants diners tens’, ha dit. MacLaren ja havia tingut conflictes dins el seu partit. Tot i que la província d’Ontario no és oficialment bilingüe, hi ha vint-i-cinc àrees que tenen poblacions de parla francesa i on és obligatori que l’administració presti els seus serveis en francès, llengua que els funcionaris que estan en contacte amb els ciutadans han de saber. Aquestes àrees tenen un mínim de cinc mil parlants de francès o bé, si són més petites, els parlants de francès hi representen el 10% de la població. Segons el cens, hi ha prop de mig miler de francòfons a Ontario, que representen només el 4% de la població total de la província, que és de més de tretze milions.

Summary: Els conservadors canadencs expulsen un diputat per un comentari contra els drets dels francòfons


Milers de refugiats que des de fa dies són a l’exterior de l’estació de tren central de Budapest per a poder sortir d’Hongria han començat avui a migdia una marxa a peu en direcció a la frontera amb Àustria, en una ruta de dos-cents cinquanta quilòmetres. Han pres aquesta decisió desesperats després d’esperar dies i dies sense poder continuar el viatge cap a Alemanya i altres estats de la Unió, i ho han fet arran de la suspensió de les connexions ferroviàries entre Hongria i Àustria. Uns quants centenars d’ells van agafar ahir un tren que es pensaven que anava cap a Àustria, però poc després d’haver sortir de Budapest la policia hongaresa va aturar el tren i va forçar els refugiats a baixar-ne per a traslladar-los a un camp als afores de la capital. Mentrestant, el primer ministre hongarès, Viktor Orban, manté el to desafiant, fins i tot xenòfob, dient: ‘La realitat és que Europa està amenaçada pel flux massiu de persones, moltes desenes de milions de persones podrien venir a Europa. Ara parlem de centenars de milers, però l’any que ve parlarem de milions, i això no té final. De cop i volta veurem que som una minoria en el nostre propi continent’. S’ha mort un refugiat paquistanès Un refugiat d’origen paquistanès dels que es concentrava a l’estació de Bicske, prop de Budapest, s’ha mort després de caure a la via del tren, segons ha informat la policia d’Hongria. Les autoritats han subratllat que en el moment de la mort no estava perseguint al grup del qual la víctima mortal formava part. La televisió estatal ha dit que el refugiat mort ha caigut i s’ha fet un cop al cap. Els agents mantenien retinguts uns vuit-cents immigrants a l’estació.

Summary: Els refugiats blocats a Budapest comencen una marxa a peu fins a Àustria


El dilluns 2 de desembre mandataris d’una cinquantena de països van arribar a Madrid per obrir la COP25 (les sigles en anglès de Conferència de les Parts, òrgan suprem de la Convenció Marc de les Nacions Unides sobre Canvi Climàtic), per concretar objectius i compromisos per a afrontar l’emergència climàtica. Es tracta d’una COP de transició, l’última prèvia a l’entrada en vigor de l’Acord de París, que ha de ser plenament vigent el gener del 2020 (ai!) i ha de substituir el Protocol de Kyoto. És el pacte mundial vinculant en defensa del clima acordat a la COP21, a París el 2015. Es va arribar al compromís de mantenir l’augment mundial de temperatura per sota dels 2 °C i de procurar de no superar l’1,5. La cimera de Madrid s’allargarà fins al 13 de desembre i hi participen polítics, científics, empresaris, institucions i activistes d’arreu del món. Els primers dies són protagonitzats pels tècnics de les delegacions i fins al 10 i 11 no entraran en la negociació els ministres dels països integrants de la COP. Els 12 i 13 es faran els plenaris de tancament de la conferència. L’organització de la COP25 costarà 50 milions d’euros, diuen, i la petjada de carboni que, diuen que tindrà serà de 65.000 tones de CO2. Divendres una gran manifestació a Madrid va fer que la ciutadania protagonitzés el clam contra l’emergència climàtica. ‘És hora d’actuar’, reclamen activistes i organitzacions als caps de govern per a frenar l’escalfament del planeta. La jove Greta Thunberg, símbol de la lluita, també hi va participar. Ella representa sobretot els joves, representa els qui tenen la vida per endavant, els ciutadans d’avui i de demà, que són els qui patiran l’esgotament de la Terra i els estralls naturals que se’n derivaran. És inevitable de tenir mala consciència quan poses rostre al futur. I és lògic que ells, els joves, siguin la cara de la denúncia de l’emergència climàtica, per què significarà al llarg de la seva vida i també perquè, per frenar el canvi climàtic, cal una revolució. Una revolució en tots els àmbits i en tots els estaments: canviar les polítiques econòmiques, que vol dir limitar el sistema capitalista i combatre’n els abusos, canviar la manera de viure transformant-ne molts dels hàbits, canviar els valors individualistes, fonamentar-ne uns de sòlids i col·lectius. La revolució abasta de les altes esferes polítiques fins als nostres hàbits quotidians. Un àpat reivindicatiu, provocador Per això va ser interessant la proposta del Celler de Can Roca per a l’àpat del primer dia. Perquè en la gastronomia i l’alimentació també cal una gran transformació, en especial de la indústria alimentària. Els germans Roca van construir tot un discurs per al conjunt de l’àpat, que van titular ‘Menú la Terra s’esgota’ i darrere de cada plat van aportar un missatge. Es van prendre molt seriosament l’encàrrec, com corrobora aquest piulet: ‘Avui cuinem el menú més important de la nostra vida.’ Segons el pròleg del menú signat pels tres germans Roca, ‘compartim una proposta culinària que obre el debat de les ombres de la nostra alimentació i intenta remoure els espais de silenci’. I també: ‘Provocarem amb un menú que interpel·la, que és una eina commovedora per definició, però alhora, curosa i tendre.’ El dia 2, l’obertura de la cimera, era important per la quantitat de caps d’estat i primers ministres que s’hi congregaren. Els restauradors els van interpel·lar en aquests termes: «Amb aquest menú volem afrontar sabor o insipidesa, ciència o consciència, costumisme i antropologies creuades, monopolis i monocultius, intervenció genètica o diversitat agrària, capitalismes o preus justos, autenticitat o homogeneïtat, economies, sostenibilitat i reciclatge. Però sobretot obrir el pensament a problemes de raons comunes a través dels aliments i la seva transformació.» El canvi de seu a darrera hora (havia de ser a Xile i finalment ha estat a Madrid) va fer córrer els germans Roca, però el menú és impossible que l’improvisessin. La fortalesa de la proposta gastronòmica és que en si ja era un clam per a prendre consciència que calen canvis estructurals. Va ser, doncs, un àpat que va fer simbiosi amb la cimera, per a sacsejar consciències. I aquesta fortalesa no s’improvisa. Centrant-nos en la part vinícola, fa anys que Josep Roca, el sommelier, cap de sala i copropietari del Celler de Can Roca, llegeix, investiga i treballa en aquesta direcció, la de fer prendre consciència que calen noves maneres de viure, d’enfocar un futur més just i sostenible respecte el clima, l’agricultura, la societat, l’economia…d’abast planetari. El sommelier, l’especialista en vins, s’ha format d’una manera granítica en aquests aspectes de compromís mediambiental, social, humanista, filosòfic. Perquè el vi és el resultat d’un procés que comença essent natural i després conviu amb el fet cultural i social. El vi no es pot desentendre de la terra on neix i el clima que l’assota (darrerament marcat per les sequeres, les tempestes, les riuades, els incendis…). El clima, amb les seves bonances i els seus estralls, determina cada anyada i explica per què un vi és com és i, en bona part, com evoluciona. Fa dos anys, dins els actes del Fòrum Gastronòmic de Girona, vam assistir a una sessió de Josep Roca, que tenia aquest compromís. Els que hi van ser no s’estranyaran pas dels vins que el sommelier va triar per a l’àpat de la COP25. La sessió del 2017 prenia per títol ‘Vins i incendis. Policultiu. Vins de foc i de gel’ i és en l’origen del menú presentat pel Celler de Can Roca en el dinar de benvinguda de la COP25. A VilaWeb vam recollir aquest tast en tres lliuraments: Josep Roca, cap a una consciència ecològica des del món del vi (I); Josep Roca: canvi climàtic, incendis, vins de foc (II); i Josep Roca: biodiversitat, policultiu i vins de gel (i III). El primer vi que es va tastar tenia a veure amb les inundacions: Trepat del Jordiat 2018 del celler Rendé Masdéu (DO Conca de Barbera), el celler que va desaparèixer sota les aigües del riu Francolí aquest mes d’octubre passat. Un vi sepultat per les aigües d’un riu, que els del poble de l’Espluga, solidària ja del minut zero amb els veïns vinaters que havien patit la desgràcia, va recuperar uns quants milers d’ampolles estancades en el fang que portava la llera. (Podeu llegir també l’article El temps, el vi, la solidaritat). El segon vi fou un de marcat pel foc. Vi fumat 2012 Carinyenes de Capmany del celler Arché Pagès (DO Empordà). Nascut d’una vinya assotada per l’incendi del 2012 de l’Alt Empordà, una vinya que va frenar el foc i va evitar que arribés al poble de Capmany. Ja s’havia tastat al Fòrum Gastronòmic de Girona el 2017 i aleshores el sommelier va explicar: ‘Vaig insistir a Bonfill Arché Pagès que collís el raïm d’aquesta vinya i em vaig comprometre a comprar-li tot el vi que en sortís. Volia que aquest vi es fes. Aquestes vinyes el juliol del 2012 van fer de tallafoc d’un incendi terrible. I d’aquella vinya va néixer un vi que és el que tenim ara a la copa, una carinyena de raïm cremat. Alguns ceps no van sobreviure i es van haver de replantar, alguns altres van sobreviure. I en va sortir un vi fet de carinyena, ja de per si amb matisos reductius, i que aquí es mostren juntament amb uns deixos completament fumats. És un vi que juga amb l’efecte d’una escalivada a la copa. Una carinyena d’una vinya vella darrere del poble de Capmany, al nord, i té la capacitat de mostrar l’equilibri que tenen les carinyenes que van modulant en la vellesa, la part furiosa, vigorosa d’un raïm que és molt productiu però que alhora pot mostrar molt de taní i molta acidesa. En aquest cas, és un taní i una acidesa molt més compensada. Un vi sense fusta. El fum que li trobem prové directament del raïm.’ El vi de cloenda va ser xilè, per tenir en la memòria el paisatge de Xile al començament de la cimera: Huasso de Sauzal Chilena Renán Cancino 2015. Els germans Roca, gràcies als viatges per mig món durant diferents estius amb tot el seu equip, han conegut les altres realitats del planeta de primera mà. Aquest vi és una d’aquestes vivències i el van acompanyar amb aquesta reflexió: «Des de l’interior secà xilè, milers d’hectàrees de pi i eucaliptus, molt a prop de pobles i vinyes, es converteixen en combustible incontrolable amb les altes temperatures. Les empreses forestals propietàries cobren de les asseguradores. El poble queda indefens. Territoris que van ser venuts en època de la dictadura militar a aquestes empreses a preus ridículs, arravatats als pobles indígenes en molts casos. D’aquí el debat sobre justícia ambiental i justícia econòmica en la lluita de l’Araucània contra les empreses forestals.» Seguim.

Summary: Vins de fang, vins de foc, emergència climàtica