Fa unes setmanes, en aquesta secció, parlàvem de l’exposició Després de la fi del món, organitzada pel CCCB i dedicada al canvi climàtic. I relatant el tast ‘Vins i incendis. Policultiu. Vins de foc i de gel’, del sommelier Josep Roca, apareixia citada com a referent l’activista Vandana Shiva. Roca la definia com una defensora de la justícia ambiental, justícia social, en pro d’una alimentació més justa. A finals de gener, Vandana Shiva va passar per Barcelona i va donar una conferència a l’auditori del CCCB, ‘Sembrar la llibertat: la humanitat a la cruïlla evolutiva’, dins el programa d’activitats de l’exposició Després de la fi del món al CCCB. El periodista Lluís Reales va presentar Vandana Shiva, sintetitzant en tres paraules les seves causes i accions: Dones, llavors i aigua. I va explicar: “A partir d’aquests tres mots, Vandana Shiva ha construït un discurs en defensa del medi ambient, que té una gran influència avui arreu del món. Discurs controvertit, valent, crític, on no fa cap concessió als poderosos, els quals anomena ‘capitalisme extractiu’. El seu discurs vincula les crisis ambientals amb les crisis socials, que avui patim, també a les portes d’Europa. Ella va néixer el 5 de novembre de 1952 a Dehra Dun, a l’Índia, a la regió de les muntanyes, prop de l’Himàlaia, al nord de Nova Delhi. Filla d’un conservador forestal i d’una grangera. Va estudiar física i es va doctorar a la Universitat de Western, Ontario, al Canadà. Tothom li augurava una gran carrera en física quàntica, però potser preguntes més terrenals, els paisatges de la seva infantesa i les seves tradicions, van poder més.” Va continuar Reales: “Els paisatges de la seva infantesa s’estaven desintegrant, veia frustració en la seva gent i com es malbarataven els recursos comuns, a causa d’una lògica econòmica que impedia l’organització democràtica dels camperols i agricultors del seu país. I vet aquí que l’atzar va intervenir: el govern indi li va demanar que investigués, com a experta, les causes de l’escassedat d’aigua en regions on no feia gaire abundava aquest recurs. L’any 1982 va crear la Fundació per a la recerca en ciència, tecnologia i ecologia, un laboratori d’idees, que ha nodrit els moviments ambientals, especialment del sud. Al llarg de la seva trajectòria ha escrit una vintena de llibres, l’últim, que ara es presenta: ¿Quién alimenta realmente al mundo? El fracaso de la agricultura industrial y la promesa de la agroecología (Capitan Swing).” I feta la presentació, Vandana Shiva va començar a parlar, amb to cordial, proper i cada vegada més contundent: “A mi no m’agrada parlar de canvi climàtic, perquè dit així, podem pensar que és un fet fàcil de predir, de com anirà pujant la temperatura. I hi ha gent a Copenhaguen que diu: ‘Cap problema, podrem nedar a l’hivern.’ I els més escèptics diuen: ‘Mira, ens hi anirem adaptant.’ Però no: el caos climàtic significa la paralització absoluta dels sistemes de la terra, aquests sistemes increïbles que ens permeten viure com a éssers humans. Que permeten l’agricultura, que permeten tenir les societats que tenim avui en dia. A l’Índia fa deu mil anys que conreen la terra, que tenim activitats agràries! Jo crec que el canvi climàtic és una malaltia metabòlica del planeta.” “La terra és capaç de regular-se, de crear la seva pròpia temperatura, la terra és capaç de gestionar el clima, la terra és una entitat viva, de nom Gaia, que és la deessa de la terra. Doncs quan els sistemes d’autoregulació comencen a paralitzar-se, per culpa de la nostra arrogància i estupidesa, perquè hem agafat el que la terra havia posat sota el sol, que són les plantes fòssils des de fa més de sis-cents milions d’anys. Doncs, actualment, consumim més de vint milions d’anys de la feina de la natura. Els humans, com més intel·ligents sembla que ens fem, amb més facilitat sembla que ens oblidem de les coses més simples i bàsiques que hem anat aprenent. En aquest procés, deixem de conèixer les coses realment. Per una banda, tot el que consumim va més enllà del que la terra pot assumir i, per altra banda, destruïm els sistemes que poden destruir el carboni, que són els boscos. Això ha produït moltíssima contaminació, que és el que ha provocat el canvi climàtic, que ja he dit que penso que és una malaltia metabòlica.” “Es diu que si no canviem aquesta manera de viure, podem arribar a incrementar en sis graus la temperatura de la terra. Això és una xifra que sorgeix de models climàtics, però ja n’estem experimentant les seves conseqüències: l’any 2008 vam patir un fenomen extrem a Birmània, un super cicló tres vegades més ràpid que tots els ciclons que s’havien produït al llarg de la història, que va afectar una zona molt àmplia i van morir 30.000 persones. L’any 2013, a la meva regió de l’Himàlaia, que estem a la falda d’un gran riu, les fortes pluges van provocar unes inundacions tan fortes en dos dies que van morir 20.000 persones. En unes altres inundacions al Pakistan, van morir 10.000 persones… Nosaltres hem anat a treballar en aquestes zones, per salvar les llavors.” “Després tenim les sequeres, que passen més desapercebudes, però que també causen situacions devastadores. Però formen part dels processos que fan que el nostre sòl sigui fràgil, que fan que l’aigua desaparegui, són processos que contribueixen al canvi climàtic i que també agreugen la crisi que vivim actualment. La majoria de gent no sap que l’inici de la guerra a Síria va ser a conseqüència d’una sequera l’any 2009. A causa de la sequera, un milió de pagesos van haver de deixar les seves terres. I a l’Àfrica, un dels seus llacs més grans, el llac del Txad, amb una superfície de vint-i-dos mil quilòmetres quadrats, de cinquanta anys cap aquí, el 80% de l’aigua d’aquest llac ja no hi arriba, es desvia cap a l’agricultura industrial. I quan el 2009 hi va haver aquesta gran sequera, es va produir un gran conflicte entre pagesos i pescadors. Aquest fou l’origen de Boko Haram .” “La zona índia del Panjab era una zona que als anys seixanta es va instaurar la indústria química en nom de la revolució verda, però no va ser ni verda ni revolucionària. Jo vaig analitzar les partícules químiques del Panjab l’any 1973 i no hi havia cap problema. Però a finals dels anys setanta, va començar a haver-hi una gran desafecció de la població, van enviar l’exèrcit, es va produir un gran cicle de violència. Jo aleshores treballava per a la universitat de les Nacions Unides I em vaig fixar bé en què passava: aquell mateix any, una de les indústries químiques de la zona va tenir una fuga i van morir moltíssimes persones. En moltes ocasions, quan hi ha un conflicte en una regió, que sorgeix d’una crisi ecològica creada per aquest sistema extractiu, que consumeix un munt de recursos que treu de l’ecosistema, en comptes de centrar-se en l’aspecte que no és sostenible del fenomen, el que es fa és crear confusió per desviar el conflicte ecològic cap a conflictes ètnics. Això és el que va passar a la zona del Panjab.” “En el cas del llac del Txad i en el cas de les químiques del Panjab, si haguéssim tractat aquests temes des de la qüestió de l’aigua i de la terra hauríem trobat una solució. Però no, el que es fa és enviar els exèrcits. La solució és ecològica i no militar. Fixeu-vos, davant de la crisi dels refugiats de la Mediterrània, mentre tot un consell de senyors grans parlaven de com militaritzar la zona de la Mediterrània, jo no podia parar de parlar de com fer les paus amb la terra.” “Al llarg d’aquests anys, que hem vist com s’agreuja la problemàtica del clima, m’he fixat en les connexions entre l’agricultura industrial i la inestabilitat climàtica. Els temes agraris no van tenir un paper en la convenció de les Nacions Unides, de manera que vaig decidir escriure un llibre, Soil not Oil, on volia identificar les fonts d’origen dels gasos d’efecte hivernacle, produïts per la gran industrialització. Quan pensem en la industrialització agrària, pensem en els elements químics. Aquestes indústries es basen en el consum de combustibles fòssils. A més, és un procés altament mecanitzat. Però també els fertilitzants sintètics de nitrogen provenen dels combustibles fòssils. De manera que, per culpa de l’arrogància i de l’estupidesa, ara se sap que els fertilitzants de nitrogen no van millorar la fertilitat natural, la van malmetre i més i tot, van crear els gasos d’efecte hivernacle (l’òxid de dinitrogen), que són molt perjudicials per al metabolisme de la terra.” “La cultura basada en els combustibles fòssils ha evolucionat no només pel que fa a la producció sinó també a la distribució. Els aliments recorren llargues distàncies. Els combustibles fòssils s’utilitzen per poder traslladar els aliments i, en aquest sentit, el que es produeix no són aliments sinó anti-aliments. El menjar s’ha reduït a la fabricació en massa i tot té el mateix gust, sigui una poma o un préssec. I ens és igual quin sigui el seu valor nutritiu o quina quantitat de tòxics contingui, que sigui útil o no per a la nostra nutrició… No, el que importa és la quantitat. I ens adonem que el 75% de malalties cròniques humanes estan relacionades amb el que mengem i, el 75% de problemes de salut de la terra estan relacionats en quina agricultura practiquem; i un gran percentatge dels gasos d’efecte hivernacle sorgeixen dels processos actuals de producció d’alimentació; el 75% de la desertificació també té aquesta causa; més del 75% de l’aigua la utilitzen aquests sistemes. Perquè és un sistema que requereix de l’aigua per mirar de diluir els elements químics. I això no permet nodrir la terra ni la capacitat de tenir aigua per a la terra.” “En la meva cultura, tenim una dita, que diu que amb un tros de terra hi trobem tota la protecció que necessitem: ens ofereix tot allò que necessitem per viure. Però si el destruïm, també és la nostra destrucció. Si no ens connectem amb la terra, no podrem trobar les causes reals del canvi climàtic ni les solucions. Podeu escoltar tota la conferència.

Summary: Vandana Shiva: dones, llavors i aigua


Ianis Varoufakis, fins fa poc ministre grec d’Economia, prepara un partit d’abast europeu per a lluitar contra les polítiques d’austeritat i per reclamar més democràcia dins les institucions europees. Ho assegura el diari italià Il Fatto Quotidiano, generalment molt ben connectat amb l’esquerra radical italiana, i també el setmanari alemany Der Spiegel. Sembla que Varoufakis compta amb el suport i la implicació de líders polítics com ara Oskar Lafontaine (ex-ministre socialista alemany i líder de l’esquerra radical), James Gallgribt i fins i tot dels coneguts economistes Paul Krugman i Joseph Stiglitz, que aquests darrers anys s’han distingit per la crítica a les polítiques d’austeritat. El nou moviment, que probablement s’anomenarà Aliança Europea, serà transnacional i sembla que es presentarà a les eleccions gregues, on Varoufakis mateix l’encapçalarà.

Summary: Varoufakis prepara un partit d’abast europeu


Dia Internacional de les Dones, 8 de març, un dia important per a recordar que encara hi ha desigualtats entre homes i dones al nostre país. Avui hem considerat idoni d’aplegar vuit indicadors per a adonar-se que cal continuar reivindicant la igualtat. Segons dades sobre l’ús del temps, sembla clar que les feines de casa i la cura de la família encara són activitats considerades essencialment de dones, que hi dediquen el doble de temps que no els homes. Podem comparar el temps que hi dedica la població segons el sexe: Les diferències entre homes i dones es mantenen, independentment que siguin ocupats, desocupats o inactius. La dada més significativa és que les dones ocupades dediquen més temps a la llar i a la família que no pas els homes sense feina. L’única explicació possible és que són feines assignades socialment a la dona, encara que sigui ella la que treballa. Una de les desigualtats manifestes entre homes i dones és la diferència de sou, anomenada escletxa salarial. Als Països Catalans, les dones cobren menys que no els homes, amb diferències que van entre 4.800 euros i 7.000 euros l’any. Hom podria considerar que aquesta diferència és perquè les dones no treballen tantes hores, però no és pas aquesta l’explicació. Quan s’ajusta el sou per hores treballades, les diferències es mantenen. Si es fa la comparació per grups d’edat, amb un nivell d’educació similar entre els més joves, també hi ha diferències, que creixen amb l’edat. Fins i tot hi ha diferències quan es compara nivell educatiu o tipus de feina: els homes cobren més que no pas les dones. La incorporació de la dona al mercat laboral, com s’ha vist, no ha implicat que les dones es desvinculessin de les feines de casa. El repartiment desigual de la càrrega de treball afavoreix les desigualtats, tant al mercat laboral com en les interaccions socials. La diferència entre homes i dones que treballen s’ha reduït amb els anys, però encara hi ha més homes que treballen o cerquen feina. Entre un 54% i un 60% de les dones en edat laboral treballen o cerquen feina, un percentatge inferior al dels homes (65%-70%). I el fet més destacable és que les dones són relegades principalment a les feines de temps parcial, més precàries, pel fet d’haver de mantenir també la feina de casa. Dels contractes a temps parcial de l’estat espanyol, el 72% el tenen dones. I dels de jornada completa, només el 41%. Quan els demanen per què tenen un contracte parcial, prop d’un 20% de les dones responen que tenen obligacions familiars o que s’han d’encarregar de mainada, malalts o persones d’edat avançada. Aquest percentatge és només del 2,74% entre els homes. El 2016 va haver-hi 45.952 dones que van demanar excedències per a la cura d’un familiar (principalment nens), i només 4.585 homes. Això és com dir que el 91% dels qui demanen excedència són dones. El 1977, amb les primeres eleccions als Països Catalans després d’una llarga dictadura, les dones eren majoritàriament excloses de les esferes polítiques. De llavors ençà, el percentatge de representants polítiques no ha parat de créixer, per bé que la paritat encara és lluny, principalment en les batllies. Si el 1995 les regidores eren entre un 14% i un 21%, actualment ja oscil·len entre el 35 i el 42%. La tendència és estable i cal mantenir les polítiques d’igualtat. Les parlamentaries també s’acosten com més va més a la paritat, i és a les batllies on la presencia és més baixa: només entre un 18% i un 29% dels batlles són dones. Encara hi ha camp per córrer. Actualment, trobem dones en alts càrrecs de representació política dels Països Catalans: la presidenta del Govern de les Illes Balears, la presidenta del Parlament de Catalunya, les batllesses de les tres ciutats més poblades del Principat, la cònsol major d’Andorra la Vella i la vice-presidenta de la Generalitat Valenciana. Les universitats suspenen en perspectiva de gènere, tal com recull l’informe ‘La perspectiva de gènere en docència i recerca a les universitats de la Xarxa Vives d’Universitats‘, que analitza centres dels Països Catalans. Segons aquest estudi, els graus que incorporen alguna assignatura específica en matèria de gènere són només el 17% dels que es fan a cada universitat i la majoria d’aquestes assignatures (61%) són optatives. La coordinació de programes de doctorat també té deficiències evidents pel que fa a la presència de dones. Només quatre de les universitats analitzades en tenen una proporció equilibrada: la Universitat de Girona té un 62% de dones en la coordinació de programes de doctorat, la Universitat Rovira i Virgili un 48%, la Universitat Autònoma de Barcelona un 45% i la Universitat Jaume I un 37%. En la resta, la presència femenina va del 30% al 40%. Per a les dones continua essent més difícil d’accedir als màxims òrgans de la universitat i hi tenen encara una presència inferior a la dels homes. També es veu una aclaparadora presència d’homes que reben guardons i medalles a l’honor acadèmic. Tanmateix, l’estudi reconeix que la Medalla d’Honor de la Xarxa Vives ha estat concedida des de l’any 2012 a cinc homes i a cinc dones. Una de les xacres de la nostra societat, encara ben present, és la violència masclista. Segons una enquesta del Departament d’Interior de Catalunya, una dona de cada quatre ha rebut una agressió masclista de gravetat especial durant la seva vida. El 4% de les dones entre 18 i 70 anys que han treballat, han hagut de plegar d’alguna feina per evitar una situació d’assetjament sexual. A l’estat espanyol, més d’una desena part de les dones han tingut una parella que ha provat d’impedir que veiessin un amic o amiga o algun familiar. El problema més greu és que aquestes actituds es mantenen independentment de l’edat. L’any passat hi va haver 40.566 denuncies als Països Catalans per violència masclista (111 cada dia) i 18 víctimes mortals. Enguany ja n’hi ha hagudes 5. En la història, trobem una doble invisibilització de la dona. Si les dones han estat relegades a la llar i allunyades de certes professions, les que han assolit grans fites també han estat silenciades molt sovint. Això encara passa avui. N’és un exemple el percentatge de carrers dedicats a homes i a dones: Si analitzem els carrers de les ciutats més grans dels Països Catalans, trobem que a València n’hi ha deu vegades més amb noms d’homes que no de dones, diferència que es repeteix a Barcelona i a la resta de ciutats de la nostra geografia. A més, dels noms de carrers de dones, la gran majoria responen a motius religiosos. Tant a Barcelona com a València són santes o verges (Verge de… o Mare de Déu de…). També n’hi ha una gran part de la reialesa. Només un 22% dels carrers amb nom de dona de Barcelona i un 18% dels de València responen al fet d’haver destacat per la professió. Una iniciativa del Consell de Mallorca, la Generalitat de Catalunya i la Xarxa Vives d’Universitats ha estat de crear el Diccionari biogràfic de dones, amb 655 biografies de grans dones dels Països Catalans. Encara que un percentatge menor de dones són actives en el món laboral, avui hi ha un nombre més alt de dones que cerquen feina i no en troben. Això ja passava abans de la crisi. Però durant la crisi, com que es van perdre molts llocs de feina amb més presència d’homes, com ara la construcció, la situació es va capgirar. Tanmateix, la crisi no ha servit per a equilibrar. Així que s’han recuperat llocs de feina, la tendència ha tornat a ser la d’abans: les dones són les que més es ressenten de la desocupació i el nivell de desigualtat actual ja s’acosta al d’abans de la crisi. Actualment a Catalunya hi ha un 9,3% de dones i un 7,7% d’homes amb desocupació de llarga durada, amb l’afegit que una gran proporció dels contractes de les dones són a temps parcial i cobrant menys.

Summary: 8-M: vuit indicadors de la desigualtat entre homes i dones als Països Catalans


La ministra d’Igualtat espanyola, Irene Montero, ha contret la Covid-19, segons que ha informat el govern espanyol. Montero es troba en bon estat. La seva parella, Pablo Iglesias, vice-president segon del govern espanyol, es troba en quarantena. Tota la informació sobre el Coronavirus, minut a minut El govern espanyol diu que durant el matí es faran les proves diagnòstiques a tots els membres de l’executiu i que se’n donaran els resultats a la tarda. Com a mesura de prevenció, totes les reunions del president espanyol, Pedro Sánchez, es faran telemàticament. Coronavirus 2019: Què ha passat avui? El report diari de VilaWeb Podeu llegir el comunicat sencer ací: Consells per als qui hagin d’aïllar-se pel coronavirus i per als familiars

Summary: La ministra espanyola Irene Montero, infectada pel coronavirus


El president del govern espanyol, Perdo Sánchez, ha anunciat que no tindrà cap contacte amb Meritxell Serret, nomenada nova delegada de la Generalitat a la Unió Europea. Sánchez ho ha justificat per la situació legal de Serret, que es troba exiliada a Brussel·les. El president també ha afegit que no li ha calgut demanar a les institucions europees i als països d’Europa no es reunissin amb Serret, perquè no hi han tingut contacte. La delegació catalana a la capital belga és l’única que va sobreviure a l’apliació de l’article 155, tot i que l’ex-delegat Amadeu Altafaj sí que fou destituït.

Summary: Pedro Sánchez anuncia que el govern espanyol no tindrà contacte amb Meritxell Serret


Un informe elaborat pel comitè de seguiment de la crisi del coronavirus per al Departament de Salut de la Generalitat preveu que el pic de contagis de la Covid-19 al Principat arribarà entre el 24 i el 28 d’abril, cosa que implicarà que el confinament s’allargui fins al mes de juny. El document insisteix que una volta es doblegui la corba, a l’abril, encara caldrà mantenir les mesures de contenció per evitar que hi hagi una segona onada de contagis. Tota la informació sobre el Coronavirus, minut a minut L’informe, al qual ha tingut accés VilaWeb, està pensat perquè tingui una circulació molt restringida i té data d’ahir, 24 de març, a les 10.30. Aquest document preveu que a partir del cap de setmana vinent comencin a notar-se els efectes del confinament i que això alenteixi l’augment del nombre de casos. Si fos així, es preveu que el pic arribarà cap al 24 d’abril. En canvi, si amb les mesures que s’han pres fins ara no n’hi ha prou i Catalunya segueix el ritme d’Itàlia, es pot endarrerir al dia 28. Això es traduiria també en un creixement més accelerat dels contagis. Tanmateix, el document adverteix clarament que els resultats són ‘fortament condicionats per l’evolució dels pròxims dies’, que seran clau per a aturar l’expansió de la pandèmia. VilaWeb sap que aquest report es fonamenta en les dades actuals, però sense preveure les conseqüències de les possibles mesures que el govern de la Generalitat vol que s’apliquin immediatament. Aquestes mesures inclouen el cessament de tota activitat no essencial i un confinament total, l’extensió de les proves a tanta gent com sigui possible i el reforç del sistema sanitari i la protecció dels professionals; això vol dir adquirir el material que calgui, sense haver de passar obligatòriament pel filtre del govern espanyol. El document també diu que Catalunya té ara mateix 878 llits d’UCI repartits per tots els hospitals i centres mèdics del territori, 686 dels quals són ocupats per malalts de Covid-19. Això vol dir que un 76% de les places destinades a malalts crítics ja han estat ocupades. L’estudi preveu que al juliol s’arribi a una xifra total de casos predits greus de 4.822. Segons les dades que recull el report, ja hi ha hospitals al límit de la capacitat. Sobre aquesta qüestió, la consellera de Salut, Alba Vergés, va explicar ahir que es treballava per triplicar el nombre d’Unitats de Cures Intensives, tot i que no en va precisar cap xifra exacta. Si voleu rebre cada nit a les deu, al vostre correu, el resum de tot el que ha passat durant el dia relacionat amb el coronavirus apunteu-vos ací

Summary: El confinament es pot allargar fins al juny, segons un informe del Departament de Salut


Quim Gutiérrez torna a la gran pantalla amb el film Te quiero, imbécil, que protagonitza amb l’actriu de Joc de trons Natalia Tena. Aquesta setmana també s’estrenen Aguas oscuras, amb Mark Ruffalo i Anne Hathaway i Las aventuras del doctor Dolittle, amb Robert Downey Jr. Te quiero, imbécil. Direcció: Laura Mañá. Intèrprets: Natalia Tena, Alba Ribas, Vanessa Castro, Patricia Vico; Quim Gutiérrez, Ernesto Alterio, Alfonso Bassave, David Lifschitz. Gènere: Comèdia. Esbós: Film que explora la manera de les noves generacions d’homes d’enfrontar-se als rols de gènere. El protagonista intenta convertir-se en un home actual: es depila, s’interessa per la moda i es cuida. Dark Waters (Aguas oscuras). Direcció: Todd Haynes. Intèrprets: Anne Hathaway, Mare Winningham, Louisa Krause, Ming Wang; Mark Ruffalo, Bill Camp, William Jackson Harper, Tim Robbins. Gènere: Drama. Esbós: Un advocat descobreix un secret fosc que connecta unes morts inexplicables amb una de les corporacions més grans del món i ho arrisca tot per fer sortir a la llum la veritat. Basat en fets reals. Dolittle (Las aventuras del doctor Dolittle). Direcció: Stephen Gaghan. Intèrprets: Emma Thompson, Jessie Buckley, Octavia Spencer; Robert Downey Jr., Antonio Banderas, Michael Sheen. Gènere: Comèdia. Esbós: L’excèntric doctor John Dolittle, després de la mort de la seva dona, es tanca a casa acompanyat d’animals exòtics. Quan la reina es posa malalta, haurà d’anar a una illa per trobar un mossèn i, així, també recuperar el sentit de l’humor i el coratge. Ema. Direcció: Pablo Larraín. Intèrprets: DONES; HOMES. Mariana Di Girolamo, Josefina Fiebelkorn, Giannina Fruttero; Santiago Cabrera, Gael García Bernal, Eduardo Paxeco. Esbós: Una jove ballarina decideix separar-se de la seva parella després de lliurar el fill que havien adoptat i que no van ser capaços de criar. Nan Fang Che Zhan De Ju Hui (El lago del ganso salvaje). Direcció: Yi’nan Diao. Intèrprets: Lun-Mei Kwei, Regina Wan, Chloe Maayan; Ge Hu, Fan Liao. Gènere: Drama. Esbós: Una adolescent passa moltes hores a l’aquari del seu pare. Un dia hi arriben dos nens que tenen objectius contraris als interessos de l’aquari i de la població. Om det oändliga (Sobre lo infinito). Direcció: Roy Andersson. Intèrprets: Anja Broms, Marie Burman, Amanda Davies, Lotta Forsberg; Bengt Bergius, Thore Flugel, Anton Forsdik. Gènere: Drama. Esbós: Film inspirat en Les mil i una nits que cerca mostrar una juxtaposició de les etapes vitals dels éssers humans.

Summary: Les estrenes: ‘Te quiero, imbécil’, la comèdia romàntica de Quim Gutiérrez, arriba al cinema


El dia 8 de novembre va començar molt aviat, quan encara era negra nit, per a tots aquells que van sortir a tallar carreteres d’una manera perfectament coordinada. La proclamació de la República Catalana va anar seguida de l’aplicació del 155, l’empresonament de mig govern i l’exili de l’altra meitat, una greu situació que va conduir a una vaga general convocada per l’Intersindical-CSC i defensada amb un èxit notable pels Comitès de Defensa de la República (CDR). Aquell dia els ciutadans partidaris de la República van demostrar el poder de la societat civil catalana controlant i paralitzant moltes de les estructures bàsiques del país. A més dels talls de carreteres arreu del Principat van ser especialment destacades les ocupacions de les estacions del TGV de Girona i Barcelona. Durant hores, milers de persones van seure a les vies i van impedir la circulació dels combois d’alta velocitat com una mostra més de la capacitat de controlar el territori i implantar la República proclamada. Quatre mesos i mig després, la repressió es fixa ara en aquells que van participar en aquests talls: demà estan citats a declarar davant la jutgessa vuit persones per l’ocupació de l’estació de Sants (Barcelona). L’organització antirrepresiva Alerta Solidària ha convocat una concentració de suport als encausats a les 9.30 del matí davant la Ciutat de la Justícia. A banda, demà també es farà una conferència de premsa per a explicar el cas d’un encausat pel tall de l’estació de Girona. Un company imputat per tallar les vies del TAV a Gi en la #VagaGeneral8N per la #República. Us esperem dl 26/03 12 pl del Vi amb més info. Vam ser 10.000 i serem 10.000. Si en toquen una, ens toquen a totes! pic.twitter.com/BMIWGz4VTX — CDR Girona (@CDRGironaSalt) March 23, 2018 Tal com recull a l’article 560 del codi penal, dins del capítol de desordres públics, s’enfronta a penes de presó d’entre un i cinc anys qui causi ‘danys en vies fèrries o originin un dany greu per a la circulació ferroviària’. Jordi Busquets, advocat de cinc dels vuit encausats per l’ocupació de l’estació de Sants, indica a VilaWeb que, a més, és probable que els demanin elevades quantitats de diners com a responsabilitat civil: ‘El jutjat ha reclamat un informe a ADIF i RENFE perquè facin una valoració dels perjudicis creats pel no funcionament dels TGV.’ Una de les imatges destacades del dia A Girona el 8 de novembre al matí el cordó policíac destinat a evitar l’ocupació de les vies ferroviàries es va veure abastament superat pel mig miler de manifestants que van voler accedir a l’andana. Un riu de persones intens i constant va fer inútil els esforços dels agents de Mossos d’Esquadra i van baixar a les vies al crit de ‘llibertat’. Poc després, l’estació era plena i els trens van deixar de circular. Al llarg del dia milers de persones es van afegir a l’ocupació, que es va allargar fins poc després de les nou del vespre, quan els manifestants van decidir marxar. Hundreds of protesters block the high-speed train station in #Girona to demand the release of jailed ministers of #Catalonia govt during #GeneralStrike8N today. #VagaGeneral8Npic.twitter.com/YSHmooKdVP — David d’Enterria *X (@denterd) 8 de novembre de 2017 A la tarda, una concentració a la plaça de Sants de Barcelona convocada pel col·lectiu Universitats per la República es va convertir en una marxa en direcció a l’estació de trens. Perfectament coordinats, diverses persones es van ocupar d’obrir i bloquejar les portes d’accés i es va repetir el que havia passat a primera hora a Girona: centenars de joves van baixar a l’andana i van ocupar les vies per on circulen els TGV. Tanmateix, per evitar una mobilització tan massiva com allà, la policia va tancar els accessos de l’estació deixant fora centenars de persones que volien sumar-s’hi. Segons que ha sabut VilaWeb, a l’atestat judicial els Mossos d’Esquadra reconeixen que amb el dispositiu que hi havia desplegat no era adequat desallotjar les vies pel risc d’actuar en aquell espai. L’ocupació es va allargar fins passades les 21.15, l’hora que estava programat el darrer tren. A l’hora de sortir, els vaguistes van intentar de negociar amb la policia un desallotjament acordat però sense identificacions. Com no ho van aconseguir, els manifestants van marxar per la sortida d’emergències. Va ser al carrer quan van identificar els joves citats demà a declarar. ‘Policies de paisà els identifiquen visualment a l’andana sense demanar-los el carnet d’identitat, ho transmeten per ràdio i a fora uns policies antiavalots uniformats els aturen segons la descripció que els han fet’, explica l’advocat Jordi Busquets. El que no recull l’atestat és la descripció de l’agent de paisà sobre què van fer els encausats, fet que segons l’advocat obre una porta per la seva defensa. ‘Els jutjats d’Igualada i de Vilanova i la Geltrú han arxivat casos sobre els talls de carreteres del 8-N en considerar que, tot i que les persones denunciades hi van participar, la seva actuació es trobava dins els límits de la llibertat d’expressió’, diu Busquets.

Summary: La repressió apunta ara els vaguistes del 8-N que van tallar les vies de TGV


Un repic d’atuells contra la monarquia espanyola s’ha fet sentir des dels balcons aquest migdia. La protesta, que s’ha transmès per missatges de WhatsApp, és per a demanar que Juan Carlos I doni a la sanitat pública els milions d’origen saudita que la premsa estrangera ha revelat que té en comptes suïssos. Vegeu ací un recull de vídeos: Monumental cassolada contra la monarquia corrupta. Avui a les 21h més!#Cacerolada #CaceroladaReal pic.twitter.com/puzF5k5Sfb — Nit (@Nitsuga000) March 18, 2020 La gent fa una primera cassolada al rei. Hi tornem a les 21:00!! pic.twitter.com/GKqwoHNRJq — AlbertxRepublica (@AlbertxRepubli1) March 18, 2020 Cassolada antimonàrquica ara a València ✊🏽#cacerolada #COVID19 pic.twitter.com/rSeI0MYKzC — Xavi Sarrià (@xavisarria) March 18, 2020 Nova convocatòria al vespre A les 21.00, l’ANC, Òmnium Cultural, els CDR i partits com JxCat, ERC, En Comú Podem, la CUP i Més per Mallorca han convocat un nou repic d’atuells amb l’etiqueta #CoronaCiao coincidint amb el discurs públic que farà el rei espanyol Felipe VI després d’haver-se reunit amb el president del govern espanyol, Pedro Sánchez, i els quatre ministres del comitè tècnic de la gestió de la pandèmia del coronavirus: Salvador Illa, Margarita Robles, Fernando Grande-Marlaska i José Luis Ábalos. ⬛⬜ Aquest dimecres, a les 21 h, surt al balcó.❌👑 Cassolada de rebuig a una monarquia corrupta i sense vergonya! 👉 El coronavirus se superarà amb responsabilitat i mesures a l’altura, no amb discursos televisats de patriotisme oportunista#CoronaCiao#ObjectiuIndependència pic.twitter.com/r1UrGTlsUU — Assemblea Nacional Catalana (@assemblea) March 17, 2020 ❗Demà fem que el rei ens escolti! ❌ Denunciem-lo per corrupte i insolidari amb la greu crisi sanitària que estem vivint. 📢 A les 21.00, gran cassolada i acabem cantant #CoronaCiao — Òmnium Cultural (@omnium) March 17, 2020 🔥👑🔥TORNEU EL QUE ENS HEU ROBAT! Els CDR del Barcelonès convoquem una cassolada per la república i contra els Borbons coincidint amb la declaració per TV d'aquests lladres opressors imperialistes. 🗓Dimecres 18 març🕘21h🥁Al balcó de casa teva! pic.twitter.com/lfC0yx9rSW — CDR_Barcelonès #RevoltaPopular 🔥 (@CDR_Barcelones) March 17, 2020 🥁 Aquesta nit, deixem clar als Borbons que no volem discursos buits d'una monarquia caduca, inservible i corrupta‼ Contra el #coronavirus🦠 necessitem reponsabiliat i mesures eficients, no més monarquia. 🗓 Avui🕘 21 h📍 Des de finestres i balcons#CoronaCiao#cassolada pic.twitter.com/7kbbERO0Dp — Junts per Catalunya 🎗 (@JuntsXCat) March 18, 2020 📢 Aquesta nit, sortim al balcó i fem que el rei ens escolti! Superarem el #coronavirus amb responsabilitat i solidaritat, no sentint un discurs patriòtic d'un rei corrupte! ❌👑 🕘A les 21h, fem una gran cassolada i cantem #CoronaCiao!👋#ProuBorbons pic.twitter.com/AFMJsUWlFJ — Esquerra Republicana (@Esquerra_ERC) March 18, 2020 Guanyarem al #CoronaVirus i a la #CoronaCorrupción‼ 🥁 Avui sortim al balcó a les 21 h i fem ressonar les cassoles per a exigir que els diners dels 'chanchullos' de la Monarquía vagin a la sanitat pública. #Cacerolada pic.twitter.com/uM349nk9TA — En Comú Podem (@EnComu_Podem) March 18, 2020 👉🏻A Mallorca no tenim rei 🗓 Dimecres 18 Març🕘21h📍Surt al balcó pic.twitter.com/nH3I4vvxNp — MÉS per Mallorca (@MESperMallorca) March 18, 2020 S’espera que el discurs se centri en l’estat d’alarma per la crisi sanitària pel coronavirus, però hi ha la incògnita si també parlarà de l’escàndol de corrupció que esquitxa la casa reial espanyola. Òmnium Cultural va publicar un vídeo per a denunciar que Felipe VI sabia els ‘negocis bruts’ del seu pare, però que fins que la premsa estrangera no els ha descoberts no n’ha dit res, justament ‘quan tota l’atenció se centra en el coronavirus’. A banda els missatges institucionals nadalencs, aquest serà el segon discurs públic d’ençà del del 3 d’octubre de 2017, en què va avalar la repressió contra els catalans. Felipe VI va dir que renunciava a l’herència que li pogués correspondre dels seixanta-cinc milions d’euros de Juan Carlos I i a ‘qualsevol actiu, inversió o estructura financera l’origen, característiques o finalitat puguin no estar d’acord amb la legalitat o amb els criteris de rectitud i integritat que regeixen la seva activitat institucional i privada’. Amb aquesta frase Felipe VI admetia la informació de The Telegraph i reconeixia la seva connexió directa amb els negocis de son pare. La investigació del diari anglès explica que el juliol del 2008 Juan Carlos va crear la Fundació Lucum, que té la seu a Panamà i un compte al banc Mirabaud de Ginebra, Suïssa, que és on el rei d’Aràbia Saudita, en aquell moment Abdul·là I, va dipositar 64.884.405 euros com a pagament de gestions per a la construcció del TGV al seu país.

Summary: El primer repic d’atuells contra Felipe VI ja es fa sentir, tot esperant el de les 21.00


Aquesta setmana entrant arriba a les llibreries ‘Tots els contes’ de l’escriptora nord-americana Grace Paley (Nova York, 1922 – Vermont, 2007), que publica, per primera vegada en català, Edicions de 1984 en una traducció d’Emili Olcina. El volum aplega històries exuberants i gens convencionals, escrites amb una veu personalíssima i inconfusible, que van convertir Paley en una de les autores més singulars de la seva època. Llegiu el conte ‘Dues orelles, tres cops de bona sort’. Grace Paley va ser escriptora de narrativa breu, poeta, professora universitària i activista política. Nascuda i criada a Nova York, va esdevenir l’autora novaiorquesa per excel·lència. Va ser guardonada amb diversos premis, com ara el premi Vermont a l’Excel·lència en les Arts del 1993 i el premi Edith Wharton del 1989. L’any 1989 el governador Mario Cuomo la va proclamar primera Escriptora Oficial de l’Estat de Nova York. Laura Baena, editora d’Edicions de 1984, ens parla sobre l’escriptora a bastament: ‘Per primera vegada, el lector català pot trobar en la seva llengua els contes de Grace Paley, una de les autores nord-americanes més importants de la segona meitat del segle XX. El volum de contes que ara publiquem, recopilats per la mateixa Paley l’any 1994, va ser finalista dels premis National Book Award i Pulitzer, però, més enllà de les distincions que el llibre hagi pogut tenir al llarg dels anys, és una obra imprescindible perquè configura un fresc magnífic de la literatura de l’autora.’ ‘Grace Paley va néixer al Bronx l’any 1922, en el si d’una família d’immigrants jueus. La seva vida va transcórrer entre l’escriptura, la maternitat, el feminisme i el seu compromís polític. El seu corpus literari no és gaire extens, perquè, tal com deia ella mateixa, “l’art és massa ampli, i la vida massa curta”. A Paley li agradava definir modestament la seva obra com “històries sobre gent normal”, però afegia amb sornegueria que creia que amb un grapat de relats curts aconseguia el mateix que molts dels seus col·legues amb les seves llargues novel·les.’ ‘En paraules de George Saunders, un altre autor de la casa, en un article sobre l’autora publicat a The New Yorker: “Grace Paley és una de les grans escriptores de la veu del segle passat. Hi ha una sensació que el lector experimenta quan llegeix una estilista com ella que té a veure amb la gran quantitat de veritat que contenen els seus sintagmes o les seves frases i amb la rapidesa amb la qual se segueixen els uns als altres. Una imatge o una frase et troba, et complau amb el seu enginy o la seva vivor, s’introdueix dins teu per ampliar la teva visió evolutiva del món de ficció, i abans que aquest canvi es completi, aquí ja n’arriba una altra. Tu no t’acabes de creure que vagis essent inundat per tot aquest enginy. Davant teu, apareix un món molt més ric i més estrany del que et podries haver imaginat mai, i aquest món guanya habitacions, paisatges i complicacions amb cada frase. El que experimentes és el contacte íntim amb una intel·ligència extraordinària, que et provoca l’agradable sensació que la teva pròpia personalitat recula i és reemplaçada per la consciència de l’autora”.’ ‘Vaig descobrir Grace Paley fa tota una colla d’anys, en un viatge a Suïssa d’editors d’arreu del món que en parlaven entusiasmats. Recordo que la primera vegada que vaig entrar en contacte amb la seva prosa vaig quedar estupefacta. El domini de la llengua, la ironia, l’aspror, la luxúria, la comicitat… tot m’enlluernava i em feia sentir, tal com diu Saunders, que l’autora se’m ficava dins del cap. Un viatge emocionat, extraordinari, que recomano a tots els amants de la bona literatura.’

Summary: Avançament editorial: ‘Tots els contes’ de Grace Paley


En el xup-xup cultural de Mèxic dels anys seixanta i setanta, tres germanes inseparables remenaven força les cireres. Tan inseparables, de fet, que dues eren bessones. Les barcelonines Montserrat (1929) i Anna Maria i Maria Teresa Pecanins (1930-2009) van significar, gràcies a la seva activa i trencadora galeria d’art a la capital mexicana, una veritable sacsejada cultural a Mèxic amb rèpliques a l’altra banda de l’Atlàntic incloses. A diferència de molts dels catalans que vivien a mitjan segle XX a Mèxic, Las Pecas (com van ser conegudes les germanes) no hi van arribar com a exiliades o refugiades: el seu pare, enginyer, hi havia acceptat un contracte de feina de cinc anys i hi van desembarcar el 1950. Enrere deixaven la tristesa del règim franquista i al davant els rebia una Veracruz alegre i sense pobresa aparent. En aquest nou ambient, les tres germanes van començar una nova vida amb un horitzó en blanc. Una viduïtat inesperada i dos divorcis gairebé simultanis van empènyer les germanes a muntar la Galeria Pecanins, primer al carrer Florencia i després a la mítica seu d’Hamburgo 103, en plena Zona Rosa de Ciutat de Mèxic. En aquell veritable enclavament de dones, s’hi acabaria aplegant tota la cultura emergent mexicana i l’elit intel·lectual del país, a més d’acollir periòdicament artistes contemporanis catalans com ara Josep Guinovart, Joan Miró, Carles Santos, Antoni Tàpies, Ràfols Casamada i Roser Bru, exiliada a Xile. Molts d’aquests artistes convidats acabaven exposant, de retruc, al Museu d’Art Contemporani de Mèxic. Aquesta important i incansable tasca de difusió de la cultura catalana més trencadora també va fer el viatge invers, amb la presentació de molts artistes de Mèxic a Catalunya durant els anys seixanta i setanta. Del 1972 al 1976, de fet, una de les germanes es va arribar a establir a Barcelona i hi va obrir una sucursal de la galeria al carrer de la Llibreteria. Els diferents locals regentats per les germanes Pecanins (l’últim dels quals, del 1984 al 2010, al carrer Durango 186, a Colonia Roma), hi va passar tot l’art rupturista català i mexicà, i s’hi va gestar també el Saló Independent del 1968, una resposta a la cultura oficialista –en ple any olímpic a Mèxic– i a la sanguinària repressió del Moviment del 68. I no sols van ser un referent de les arts plàstiques, sinó també del cinema, el teatre, la música i fins i tot la literatura del moment. Cal tenir present que al Mèxic d’aquella època van coincidir escriptors com ara Gabriel García Márquez i agents literaris de la talla de Carme Balcells, en un antecedent directe del boom literari llatinoamericà que es gestaria tot seguit a Barcelona. En l’enorme empenta cultural i vital de les tres germanes, amb seixanta anys d’immersió a Mèxic sense perdre mai l’accent català, seria fàcil trobar-hi referents familiars de pes com el seu oncle Miquel Soldevila, fundador de l’Escola Massana de Barcelona, i el musicòleg Joaquim Pecanins. Però si algú les va esperonar en les inquietuds culturals en tot moment va ser sens dubte la seva mare, Montserrat Aleix (Palamós 1908-Ciutat de Mèxic 2004), que va començar a pintar a seixanta-quatre anys i es va convertir en l’artista naïf més singular de Catalunya, amb una obra en què es fusionaven les arrels de la Costa Brava i les vivències a Veracruz, Mèxic DF i Cuernavaca. El terratrèmol Pecanins no es va aturar amb el tancament de la galeria el 2010, arran de la mort en pocs mesos de diferència de les dues germanes bessones, perquè l’esperit de Las Pecas ha continuat amb la descendència: Yani Pecanins, filla de Teresa, va ser autora de collages i instal·lacions innovadores; Betsy Pecanins, filla d’Anna Maria, va conrear el blues, les ranxeres i tota mena de música barrejant la cultura catalana materna, la nord-americana del pare i la mexicana del país on va residir; Marisa i Beba, filles de Montserrat, van fer incursions en el cinema i la televisió i Walter Doehner Pecanins és actualment un dels cineastes més sòlids a Mèxic. I una mica més: El cineasta Ventura Pons va enllestir l’any passat el documentari Univers(o) Pecanins (vídeo promocional), un bonic homenatge coral a les tres germanes catalano-mexicanes. El fil conductor del film és la germana gran, Montserrat, que a banda la feina a les galeries ha destacat artísticament pels seus preciosos Teatrets i Bataclans, que es van arribar a exposar a l’aparador de la mítica joieria Tiffany de Nova York. —Què és Com a casa? —Tots els articles —Suggeriments per a la secció: marti.crespo@partal.cat

Summary: Les Pecanins, un pont cultural entre Catalunya i Mèxic


De vegades els descobriments importants arriben per casualitat. Aquest va ser el cas de quatre adolescents francesos que vagaven pels boscs del petit municipi de Montihac allà pel 1940; creien que entraven a una cova qualsevol, però, en realitat, havien descobert la cova de Lascaux, la «capella Sixtina de l’art prehistòric». Una cosa similar li havia succeït un segle abans al llaurador grec Yorgos Kentrotas quan, netejant el seu terreny a l’illa de Melos, trobà una cavitat d’on sobreeixia el tors nu d’una deessa. Era la Venus de Milo. I és que sí, les casualitats poden ser meravelloses. De la mateixa forma, per atzar, en juny de 2014 es va descobrir a la universitat escocesa de la localitat de Saint Andrews una taula periòdica que ha sigut reconeguda ara com l’exemplar acadèmic més antic datat fins al moment. En aquest cas, la casualitat és encara major, doncs la publicació de la datació d’aquesta troballa ha coincidit amb la celebració de l’Any Internacional de la Taula Periòdica dels Elements Químics amb motiu del 150 aniversari del descobriment del sistema periòdic pel químic Dmitri Mendeléiev. En l’estiu de 2014, la Facultat de Química de la Universitat de St Andrews va ordenar la neteja d’una zona d’emmagatzematge per motius de seguretat en l’edifici Purdie. Entre material vell, reactius caducats i parafernàlia de laboratori, al fons de la sala hi havia uns cartells enrotllats. Un d’ells resultà ser una taula periòdica de la qual es desconeixia l’origen, però ràpidament van deduir que es tractava d’una peça valuosa i van procedir a la seua conservació. Inicialment, els experts van datar l’exemplar entre 1879 i 1886, és a dir, entre 8 i 15 anys després que Mendeléiev publicara en un article l’última versió de la taula periòdica. Donat que la taula periòdica d’ús acadèmic més antiga fins aquell moment era un exemplar de Koblenz (Alemanya) datat com a mínim a partir del 1886, cabia la possibilitat que la taula de Saint Andrews li furtara el títol. La recerca dels orígens Ací donava inici el repte de trobar la procedència de la taula. D’aquesta labor es va encarregar Maria Pilar Gil, doctora en Ciències Químiques per la Universitat de Barcelona, que es va incorporar com a bibliotecària a la Universitat de St Andrews uns pocs mesos després del descobriment. La doctora es plantejà la recerca dels orígens de la taula com un repte personal. La missió estava dividida en dues parts: trobar la data exacta de publicació i descobrir com havia arribat la taula a la universitat escocesa. La doctora va descobrir la primera pista rastrejant la bibliografia, quan trobà en una col·lecció sobre història de la química una entrada en la qual apareixia una taula com la de Saint Andrews. Segons l’arxiu, la taula havia sigut publicada en la ciutat de Viena en 1885, un any abans que l’exemplar de Koblenz. Un altre catàleg bibliogràfic d’obres en alemany va corroborar aquesta dada: mateixa taula i mateix títol. Es tractava de la taula periòdica més antiga datada fins al moment i provenia de la Viena de 1885. Es coneixia l’on i el quan, però encara faltava un perquè. Llig l’article complet al web de Mètode Sofia Llàcer Esparza. Estudiant de Periodisme de la Universitat de València Què és Mètode?

Summary: La taula periòdica més antiga del món


D’un racó de món del Pallars, a Efes. De la dècada dels quaranta, en plena postguerra, als presocràtics de l’antiga Grècia. El gir novel·lístic de l’escriptor Pep Coll ha estat total i en la seva darrera novel·la, Al mateix riu d’Heràclit (Editorial Proa), oblida els seus estimats Pirineus –diu que hi tornarà– per fer una cabussada en la vida del filòsof Heràclit. D’ell, en queden pocs escrits, però a partir dels escassos fragments, Coll, filòsof de formació, s’ha atrevit a novel·lar la vida d’aquest filòsof ‘lúcid’ per a explicar-nos-en el pensament. Que la gent no es pensi que és un llibre de filosofia. És una novel·la que ens fa pensar, reflexionar sense pressa, i presentada a través de les aventures d’Heràclit, les trobades amb Tales de Milet, Hecateu o Parmènides, i els seus famosos judicis. Alguns d’ells, encara molt actuals, com el que origina el titular d’aquesta entrevista: ‘Cal que el poble lluiti tant per la llei com per la muralla’. És a dir, que tan important és l’enemic de fora com el de dins, i això és actual en la política dels nostres dies. —En les vostres històries ens teníeu acostumats a portar-nos als Pirineus. Em sorprèn molt el salt geogràfic que heu fet, fins a l’antiga Grècia. —Per diversos motius. D’una banda, volia allunyar-me un temps del Pirineu, perquè vulguis o no, corres el risc de repetir-te i has de vigilar molt. Volia anar-me’n a un món totalment diferent. I d’una altra banda, aquest llibre és un viatge a la meva joventut, quan estudiava filosofia. El món de la filosofia sempre m’ha interessat i volia anar als orígens dels orígens. —Fins als presocràtics. —Sí. Abans de la filosofia que diríem clàssica, com podria ser Plató o Aristòtil. En el període dels presocràtics és on va començar, d’una banda, el pensament racional, és a dir, plantejar-se com es pot explicar el món sense els déus, sense mites. I de l’altra, és l’època en què neix la democràcia, a final del segle VI aC. També és un moment molt decisiu per a la història de Grècia, d’on venim, que és l’enfrontament amb els perses. Les Guerres Mèdiques. —Per què us fixeu en Heràclit? Per als qui hem estudiat breument filosofia, podríem dir que no és dels més citats ni coneguts. —Heràclit sempre m’havia interessat. Per la seva lucidesa, pels seus judicis intuïtius. Per la poca cosa que en queda i que contrasta molt amb la visió que ens diu que tot és regulat i que hi ha algú, un déu, que ho garanteix tot. Ell té una concepció molt líquida de les coses i dels fets, que tot passa i tot es mou. Per a ell, l’únic que té sentit i que ho ordena tot és el logos, que en diu ell, que seria com una raó universal. També vaig triar Heràclit perquè és desconegut. Jo no ho hauria fet sobre Aristòtil, Sòcrates o de tants que se n’ha escrit moltíssim. —Però el vostre no és un llibre de filosofia, sinó una biografia novel·lada d’Heràclit, i és a partir de les seves vivències amb Eleudos, el seu esclau, que li anem coneixent el pensament. —Algun crític em comentava fa uns dies que és un llibre d’idees. És una novel·la que cerca sorprendre i emocionar pensant. És un llibre per a llegir amb tranquil·litat. L’Heràclit que la gent llegirà és el meu Heràclit. És una biografia novel·lada de la seva vida. Com que és un personatge del qual se sap poca cosa, en queden poques ruïnes, he fet una reconstrucció d’un edifici del qual només quedaven quatre pedres. Per això m’he hagut d’informar com n’era la resta i com podia ser aquest. D’ell, se n’han conservat una mica més d’un centenar de fragments i he intentat posar-los-hi tots. —El pensament d’Heràclit és actual? —Sí. Per què ens continuem plantejant les mateixes coses. Per exemple en la política. Ell feia un judici que deia: ‘Cal que el poble lluiti tant per la llei com per la muralla’. —Què vol dir? —Ens diu que qui ha de lluitar és el poble. No han de lluitar els polítics, ni el rei, ni els mercenaris. És el poble, la comunitat, qui ha de lluitar. La muralla encercla el teu territori i l’enemic és a fora i s’ha de protegir, però també has de lluitar per la concòrdia interior. Tan important és l’enemic de fora com el de dins. Per dir-ho ras i curt, no pateixis tant a fortificar aquesta muralla si tens a dins l’enemic. I això és ben actual en la política catalana. El principal enemic el tenim a dins, que no es pot dir quin és, però és clar que no ens avenim. Estem barallats entre nosaltres i al final donem la culpa als perses. —També diu que la guerra és el pare de totes les coses, una reflexió que també és molt actual. —Sí. La guerra, els uns, els fa déus i els altres mortals; els uns, els fa esclaus i, els altres, els fa lliures. Venim d’aquí. Tot és una lluita, però no només física. Allò que m’ha sorprès d’aquesta cabussada a Grècia és la gran violència que hi havia entre les ciutats gregues. Contínuament es declaraven la guerra. Llavors, aquesta violència, també es trasllada en lluites a l’estadi, en lluites comercials… Això ho hem heretat. La nostra societat és regeix per les guerres, on es decideix qui són els perdedors i els guanyadors. No s’hi val jugar bé. Per a la nostra societat allò més important no és participar, és guanyar. I si mires un partit de futbol i el teu equip juga malament però guanya, l’altre és un desgraciat perquè ha perdut. —O a Sant Jordi. —Exacte, el llibre més venut és el guanyador de la jornada. Tot ho volem veure amb aquesta estructura i per això anem on anem. I això ja ho anunciava Heràclit i ja observava que la natura i la societat es comporten així. —Segurament, el judici més conegut fa referència al fet que tot es troba en estat de canvi i inspira el títol del llibre: ‘Mai no podràs banyar-te en el mateix riu’, deia Heràclit. —És la teoria que s’ha popularitzat més d’ell. De totes maneres, ell no ho diu directament. Ell diu que entrem i no entrem en els mateixos rius; hi som i no hi som. Quan dic ‘al mateix’, ‘al mateix riu d’Heràclit’, n’és la visió contrària, perquè si tu et banyes al mateix riu d’Heràclit, vol dir que sempre penses que és el mateix. És a dir, que és una frase oposada a la teoria d’Heràclit. L’oposat a Heràclit podria ser Parmènides, que també apareix a la novel·la. No hi podia faltar perquè sempre que te n’expliquen un, te n’expliquen l’altre. Ell deia que el ser és, no es mou, que hi ha un ésser immòbil. I, per tant, és una visió del món més tranquil·litzadora que no pas la que té Heràclit, on tot flueix, tot se’n va i tot s’escapa. I per tant, tot és més incert. —L’època que va viure Heràclit eren els inicis de la democràcia. Hem evolucionat? —D’alguna manera es repeteixen algunes qüestions. És clar, la democràcia grega era limitada només als ciutadans lliures, que deien. Però, aquests, sí que vivien en una democràcia que avui consideraríem radical, perquè es decidia tot en assemblees. Fins i tot utilitzaven el sorteig per a molts càrrecs. Això comprometia aquests ciutadans amb la polis. Potser tocava recaptar impostos a algú que no hi entenia, però si n’aprens, després valoraràs aquesta tasca i t’ho pensaràs abans de criticar. Ser sempre espectador és molt fàcil. No sé si arribarem a aquest punt, però per exemple, les meses electorals ja es decideixen per sorteig. El cas és que hi ha col·lectius que volen aplicar una democràcia radical i que habitualment comencen amb el sistema assembleari. —A voltes, quan els partits es professionalitzen, obliden la seva essència. —Sí, i les assemblees desapareixen. Però fixa’t que el sistema assembleari és com tornar als orígens. Igual que limitar el temps de mandat, que també ho aplicaven els grecs. —La novel·la no té una estructura clàssica, com la resta de llibres que has escrit, amb un plantejament, nus i desenllaç molt ben definits. —El lector, més que per emocions, intento enganxar-lo per les idees, per les reflexions. També hi ha alguns hams, com per exemple, saber si l’esclau d’Heràclit, Eleudos, s’alliberarà o no. Però sobretot, hi intento remarcar el contrast de les dues consideracions que tenen del món l’esclau i el filòsof lúcid. Un filòsof amargat, perquè segurament és massa lúcid. És massa coherent amb la visió pessimista que té del cosmos i per tant, també de la societat. Però sobretot, m’interessava de quina manera es plantejaven fa 2.500 anys moltes de les qüestions que ens plantegem avui. Com es començava a fer el plantejament l’anàlisi del món sense els déus i governar-se per un mateix. Aquesta visió individualista que té avui el món occidental. Com et deia, com es considera l’estranger, el bàrbar, aquell que vol robar-nos i fer desaparèixer la nostra cultura. Això que deien els atenesos, que si els envaïen els perses s’acabaria la seva forma de viure, de pensar, la llengua. Aquesta és una visió que encara ara tenim del foraster, d’aquell que no parla com nosaltres. —Us preocupa que una temàtica com la filosòfica, no enganxi el lector com ho pot fer una trama negra? —No em preocupa. Vaig començar aquesta història fer quatre anys, i segurament la filosofia no era tan mediàtica. Potser en el nostre país, arran de la sèrie Merlí, s’ha popularitzat una mica més. Popularitzat entre cometes. Però allò que m’interessava era fer una cosa diferent i fer pensar al lector. Ja sé que en seran menys els lectors, ja ho tinc en compte. Però penso que molts d’ells s’ho passaran molt bé i descobriran un món totalment diferent. I d’una altra banda, tenia ganes de fer una cosa que no fos moda. Avui dia el 90% de les novel·les són sobre conflictes familiars o bé, novel·la negra. Doncs volia anar-me’n molt lluny i presentar aquesta visió de la Grècia arcaica i com, en certa manera, és un referent per al segle XXI i que ens pot aportar moltes coses. Encara que exigeixi un lector més reflexiu, que no tingui presses, i que aquell que tingui unes referències de la cultura grega o de la filosofia segurament entrarà al llibre amb una altra sensibilitat. —Com us heu documentat per ambientar-vos en una època tan llunyana com és el segle VI aC? —Ha estat un procés lent. Hi ha hagut un treball de documentació de pràcticament quatre anys, d’ençà que vaig publicar Dos taüts negres i dos de blancs. També he viatjat a l’Àsia Menor, que pertany a Turquia, a les polis gregues de Milet, Efes, Sardes… He recorregut tot aquell món. Sobretot m’interessava Milet perquè molta de la saviesa ve de Milet. És la capital del pensament occidental. Creiem que ve de Grècia, però exactament arriba a Grècia a través de Milet. Per tant, la nostra civilització ve d’allà. Els primers que es comencen a plantejar d’explicar el món sense els déus són a Milet. Actualment fa pena. Els turcs, si no fos per la qüestió turística, ho traurien tot perquè els grecs són els seus enemics. Sort que n’hi ha dels alemanys, els americans, les universitats i instituts arqueològics que hi posen diners per a no perdre-ho. —Tornareu al Pirineu? —Ja em vagarà de tornar-hi. Segurament sí que hi tornaré. Encara es poden explicar moltes històries dels Pirineus.

Summary: Pep Coll: ‘Estem barallats entre nosaltres i al final donem la culpa als perses’


Isaac Rosa (Sevilla, 1975) és un escriptor resident a Madrid i impulsor de la carta col·lectiva per l’alliberament dels presoners polítics catalans que es va fer pública ahir. El text és una mostra d’empatia i solidaritat que inclou una seixantena de signants del món de la cultura espanyols, com Elvira Lindo, Alberto San Juan o Nacho Vegas. Rosa, autor de set llibres (l’últim, La habitación oscura) i opinador habitual a El Diario, atén VilaWeb per telèfon. I explica els motius personals del seu gest. —Per què la necessitat d’escriure aquesta carta? —D’entrada, no n’hem dit manifest, sinó carta col·lectiva, tancada en el nombre de signatures. Alguns col·legues de Catalunya em demanaven per què no hi havia més signants de la cultura a Catalunya. Doncs perquè a l’hora de convidar gent, en cercàvem que encara no s’hagués manifestat. I a Catalunya, gran part de la gent de la cultura ja ho havia fet. En canvi, fora de Catalunya, de moment s’han sentit molt poques veus alertant, preocupant-se o denunciant una situació que a mi personalment i als cinquanta i escaig signants ens preocupa, ens inquieta i ens indigna: que nou persones faci entre quatre i nous mesos que són en presó preventiva. Volíem que se sentís la veu dels qui fins ara, per diverses raons, no ens havíem pronunciat. —Parleu de ‘dany a la democràcia’. —Sí, ho situem en un retrocés de drets i llibertats a Espanya i bona part d’Europa. Els darrers temps, ja s’han fet convocatòries que no solament incloïen els catalans sinó també rapers, sindicalistes, usuaris de Twitter. Som en un moment que s’ha de defensar la democràcia. I en aquest cas en concret, la presó preventiva fa molt de mal a la democràcia, sí. Avui són nou persones, però la mateixa lògica es pot aplicar el dia de demà en altres casos similars. —Per exemple? —Avui són els nous presoners col·lectius que anys enrere era impensable que fossin a la presó, o ni tan sols denunciats. I tot i això, passa. Aquest retrocés en drets i llibertats ens afecta a tots. No cal que siguis un dirigent independentista, ni un raper contra els borbons. Tots estem amenaçats per aquest retrocés. —Destineu la carta ‘als qui tenen a les mans de fer acabar aquesta situació’. Qui teniu el cap? —Cap dels qui vam signar la carta som ingenus. Entenem que no és una cosa tan fàcil com això. Assumim que hi ha uns procediments, però crec que amb el canvi que hi ha hagut els darrers mesos a Espanya hi ha uns mecanismes que es poden fer servir per a accelerar la posada en llibertat d’aquestes persones. Començant per la fiscalia mateixa, l’advocacia de l’estat, i també ens dirigim al jutge. És en mans del jutge, del ministeri fiscal i del mateix govern, que tenen capacitat per a posar fi a l’abús de la presó preventiva. Però no ens dirigim a ells i prou. També ens dirigim a la resta de ciutadans, de la societat, perquè a la vegada mostrin la seva opinió i pressionin. —Esperàveu més reaccions de la ciutadania? —Avui al matí, en la poca estona que fa que la carta és publicada, veig que hi ha gent que ens retreu que hàgim tardat tant, nou mesos, però alhora em trobo gent que em diu ‘per fi, ja era hora’. Crec que sí: aquest mesos s’ha trobat a faltar més pronunciaments, també sé i entenc qui té dubtes i pors, en un tema molt sensible a Catalunya i fora de Catalunya. No sé si hem arribat tard, si som molts o pocs, o si hauríem de ser més contundents, però sí que hem fet la nostra part. Jo personalment he fet altres coses i he escrit articles. I altres signants sé que també han començat iniciatives que potser no han acabat sortint. Convidem la ciutadania que signi i faci altres cartes. I altres actes. No ens podem quedar sols amb un grapat de creadores i escriptores i artistes. Qualsevol ciutadà hauria de poder-ho fer en el seu entorn i àmbit, i mostrar el seu rebuig a la situació dels presos, que és indignant. —Sou l’Espanya que no veiem a les televisions. —Crec que òbviament hi ha una Madrid i una Espanya que fa més soroll, rep més atenció i monopolitza les tertúlies i les pàgines d’opinió. Hi ha una altra Madrid i una altra Espanya, que no se’ls escolta tant, però que tenen molta més empatia. Accepto que hi ha molt prejudici, recel i desinformació. Però em trobo amb gent que quan els exposes el tema i el baixes a terra, i no parles en majúscules de Catalunya o de model territorial, sinó de nou persones en presó provisional, aleshores la cosa canvia. Nosaltres hem donat un enfocament humanitari al text, i costa molt de trobar que algú el rebutgi. Presentat així, costa trobar gent que et digui que han de ser a la presó en aquestes condicions. És molt més fàcil de tenir-hi empatia. —De signants de dretes, n’hi ha? —Ui. Definir la gent de dretes o esquerres, ho veig complicat. La intenció era que no signéssim els de sempre, els sospitosos habituals, sinó obrir a una altra mena de persones. Sí que crec que la llista és molt oberta i representa sectors molt diferents. I molts dels qui hi som no coincidiríem en moltes altres qüestions. Començant per la territorial. Però en presó preventiva, sí que estem d’acord a denunciar-la. Hi ha gent que ens ha demanat per què no parlàvem de referèndum i presos polítics. Doncs, segurament, perquè no seríem aquests seixanta signants. Seríem uns altres. Potser no coincidim en tantes altres coses. Però en aquesta de la presó preventiva, sí. —Teniu pensat visitar els presos polítics? —No forma part de la iniciativa, ni ho hem previst. Però, personalment, sí que crec que és interessant. Valoro molts els qui hi ha anat, tant del món de la política com del món cultural. És un gest molt decisiu. Em sembla un gest valent. —Coneixíeu personalment alguns dels presos? —No en coneixia cap personalment. Ara he conegut alguns familiars. I he tingut l’ocasió d’intercanviar un parell de cartes amb Jordi Cuixart.

Summary: Isaac Rosa: ‘Hi ha una altra Espanya que no se l’escolta tant, però que empatitza molt més’


Cobega ha tancat l’exercici del 2015 amb una facturació consolidada de 3.856 milions d’euros, xifra que suposa un lleuger descens de l’1,5%, segons els comptes dipositats en el Registre Mercantil i recollits avui pel diari ‘Expansión‘. L’empresa familiar catalana va incrementar en un 18% el seu resultat abans d’impostos, fins a 275,9 milions d’euros, mentre que el benefici net es va situar en 186 milions, un 19% menys, per l’augment de la càrrega impositiva. El benefici net atribuït a la societat dominant dels Daurella s’ha reduït un 8%, fins a 92,22 milions d’euros; segons apunta el rotatiu, gràcies a aquests resultats, els membres de les diferents branques familiars es repartiran un dividend de 45 milions.

Summary: Cobega tanca el 2015 amb unes vendes de 3.856 milions d’euros, un 1,5% menys


Ahir, amb el resultats de les eleccions al congrés espanyol de diumenge, els partits van començar a apuntar tímidament les possibilitats de pactes per a formar govern. Però el resultat és semblant al del desembre i la suma d’escons continua complicant els acords. Vegem quins elements s’han començat a insinuar: —ERC i CDC donarien suport a un govern d’esquerres en canvi d’un referèndum Els partits sobiranistes catalans que van concórrer a aquestes eleccions van deixar clar que podrien donar suport a un pacte que tingués per condició un referèndum d’independència. La suma dels escons de la dreta espanyola (PP + Ciutadans) és de 169. La dels de l’esquerra (PSOE + Podem) és de 156. Com que la majoria absoluta és de 176, qualsevol combinació tret del pacte PP-PSOE reclama els independentistes catalans, que han tornat a sumar 17 escons. —Podem: els comptes no surten; la millor opció és l’oposició Els comptes no li surten a Podem (71 escons), que havia insistit durant la campanya a pactar amb el PSOE (85). Les primeres veus de la direcció del partit han descartat de pactar i parlen de fer oposició. Ara, Xavier Domènech (En Comú Podem) va dir ahir que el pacte pel canvi era aritmèticament possible: si pacten PSOE, Units Podem i les forces sobiranistes de Catalunya i el País Basc. —Rajoy s’estima més pactes, però no refusa de governar en minoria El PP és la candidatura guanyadora, amb 136 escons. Ha obtingut 14 diputats més, però queda lluny de la majoria absoluta. Ahir Mariano Rajoy va proposar de fer una gran coalició amb el PSOE (85 escons) i Ciutadans (32) que superaria amb escreix la majoria absoluta i permetria d’investir president a la primera votació. De totes maneres, no ha descartat de governar en minoria i fer pactes de conveniència. —Pedro Quevedo és el diputat de Nueva Canarias que ho pot canviar tot El PP pot captar 175 escons si fa seus els vots de Ciutadans, PNB i CC. En aquest cas, l’abstenció del diputat de Nueva Canarias, Pedro Quevedo, seria decisiva per fer realitat una investidura. Quevedo mateix no ha descartat pas aquesta abstenció, però Nueva Canarias va concórrer a les eleccions amb el PSOE –tenen un acord que li facilita l’escó, com el 20-D– i, ara com ara, ha dit que era més a prop del no que de cap altra opció. —El PSOE no votarà ni s’abstindrà en la investidura de Rajoy, però no tothom pensa igual dins del PSOE L’executiva del partit no vol fer president Rajoy, per cap via. ‘És a Rajoy a qui correspon d’agafar la iniciativa. Hauria d’esclarir claus i hipòtesis, si es presenta a la investidura i amb qui parlarà. I haurà de cercar suports entre els seus afins ideològics, entre els quals no hi ha el PSOE’, subratllava ahir en una conferència de premsa Antonio Hernando, cap de campanya dels socialistes. Ara, no tothom pensa igual dins del PSOE. El president de la Junta d’Extremadura, Guillermo Fernández Vara, va demanar al secretari general del PSOE, Pedro Sánchez, que deixés via lliure a Rajoy i no provés de formar govern. —Ciutadans aixeca el vet a Rajoy i es podria abstenir El cap de llista de Ciutadans, Albert Rivera, va proposar ahir que es reunissin PP, PSOE i Ciutadans per parlar de reformes i deixar per al final el debat dels noms. Va dir que ell no comptaria amb partits independentistes ni nacionalistes per sostenir el govern espanyol. D’aquesta manera aixecava el vet al PP malgrat haver dit en campanya: ‘Els vots de Ciutadans no donaran suport a qui va pactar amb Bárcenas.’

Summary: Tímid joc de pactes per al congrés espanyol


El Tribunal Superior Electoral de Brasil ha decidit que l’ex-president Luiz Inácio Lula da Silva, ara a la presó acusat de corrupció, no podrà presentar-se a les pròximes eleccions presidencials. La sentència, que ha tingut el vot a favor de quatre magistrats i un en contra, és justificada per la seva condemna. Lula da Silva encapçala gairebé totes les enquestes com a candidat a les eleccions, que seran el 7 d’octubre. Els seus advocats han avançat que recorreran la decisió al tribunal Suprem del Brasil, que aquest mes ha d’estudiar l’apel·lació de Lula per a ser alliberat. Tanmateix, encara que sortís de la presó, les lleis brasileres prohibeixen les candidatures d’aquells a qui hagin ratificat els veredictes de culpabilitat en una primera apel·lació, com en el cas de Lula. La seva formació, el Partit dels Treballadors, encara no ha anunciat què farà finalment, però moltes mirades es fixen en el número dos de Lula, l’antic batlle de São Paulo Fernando Haddad, com a alternativa al capdavant de la candidatura. L’èxit d’Haddad, que ja ha fet campanya però que no ha participat en els debats presidencials, dependria de la capacitat d’arrossegar el suport dels seguidors de Lula da Silva.

Summary: El Tribunal Superior Electoral del Brasil prohibeix la candidatura de Lula da Silva


El president espanyol en funcions, Pedro Sánchez, se sotmetrà demà a la segona volta de la investidura i aquesta vegada sembla que serà reeixida. Després de més de vuit mesos en funcions, la formació d’un govern de coalició amb Unides Podem i l’acord amb ERC –que inclou una taula de negociació entre governs– seran els desllorigadors que permetran a Sánchez d’assolir els suports necessaris després d’haver fracassat en les dues investidures anteriors. Si bé ahir necessitava el vot favorable de la majoria absoluta del congrés espanyol, en la segona votació de demà només li caldran més vots favorables que no pas de contraris, un objectiu que assolirà de manera ajustada. Amb 167 en favor i 164 en contra, els números demostren la fragilitat de la majoria que ha de permetre la formació de l’executiu. La diferència entre els sís i els nos serà de només tres vots, un fet sense precedents. El resultat encara pot ser més baix, atès que a la primera volta una diputada dels comuns estava malalta i que la de Coalició Canària ha trencat les directives del partit i ha votat en contra quan s’hi havia d’abstenir. En la primera volta, la diferència ha estat d’un sol vot. Entre les investidures anteriors, la que havia estat més ajustada era la de José Luis Rodríguez Zapatero el 2008, amb una diferència favorable d’onze vots. Cal afegir que, entre tots els candidats a la presidència espanyola que han estat elegits, Sánchez serà el que obtindrà el suport més baix de tota la història, amb 167 vots. Una altra vegada ens hem de remuntar al 2008 per trobar el precedent amb menys suport, quan Zapatero va obtenir la confiança de 169 diputats. De fet, fins al 2016, totes les sessions d’investidura, tret de la del 2008, s’havien tirat endavant amb majoria absoluta. Vots en favor i en contra en les investidures del cap del govern espanyol. Durant els períodes anteriors –la restauració borbònica i la Segona República espanyola–, els caps del govern espanyol eren designats pel cap de l’estat, mentre que durant el poc més d’un any que va durar la Primera República es van utilitzar diversos mètodes, com ara l’elecció entre dos candidats, la designació directa o la sessió d’investidura; com en el cas de Nicolás Salmerón, que va obtenir 119 vots en favor i 93 en contra. Per tant, realment es pot afirmar que és la investidura amb menys suport i més ajustada de la història. La fragmentació del congrés espanyol Els equilibris de Sánchez per a assolir una majoria s’han fet en el parlament espanyol més fragmentat d’ençà de la transició, amb un total de divuit partits. D’aquests, vuit han votat en favor (PSOE, Unides Podem, Compromís, PNB, BNG, Més País, Nova Canàries i Terol Existeix), vuit en contra (que inclouen d’independentistes i regionalistes fins a la dreta espanyolista: JxCat, CUP, PRC, CC, PP, Vox, Fòrum Astúries i Unió del Poble Navarrès) i hi ha hagut dues abstencions (d’ERC i EH Bildu) que facilitaran la formació del nou govern espanyol en la segona volta. El pacte amb Unides Podem portarà al primer govern de coalició d’ençà de la Segona República espanyola, després del fracàs de la legislatura anterior, que va obligar a repetir les eleccions el 10-N. Tots els acords han estat clau, a causa del poc marge entre els vots afirmatius i els negatius, amb concessions territorials en el cas de Terol Existeix, el BNG, el PNB i Nova Canàries, la reforma del sistema de finançament en vuit mesos que ha pactat amb Compromís i la taula de negociació entre governs aconseguida per ERC. Així i tot, cal esmentar que la investidura, a més de ser la que té un suport més baix de les que han tingut èxit, serà una de les que tenen més una oposició. Fins ara havia estat la investidura de José María Aznar el 1996, amb 166 vots en contra, dos més que la de demà; tanmateix, en aquest cas era intranscendent, perquè tenia assegurada la majoria absoluta, amb quinze escons de marge. L’estat espanyol perd l’estabilitat La fragilitat del nou govern, ultra els números de la investidura, també es mostra en la futura estabilitat, car els pactes no impliquen en absolut una garantia amb vista al pressupost ni de cap majoria per a aprovar tots els pactes a què ha arribat Sánchez. Històricament els governs s’havien caracteritzat per l’estabilitat. De fet, fins ara hi ha hagut cinc majories absolutes: tres del PSOE (1982, 1986 i 1989, gràcies a la suspensió dels diputats d’Herri Batasuna), dues del PP (2000 i 2011) i diversos pactes de legislatura. Tanmateix, a partir de la majoria absoluta de Mariano Rajoy (2011-2015), hi ha hagut una crisi política, sense cap majoria estable, que ha derivat a un fet sense precedents fins llavors, és a dir, que una investidura fos fallida. D’ençà del 2016 hi ha hagut quatre sessions d’investidura i tres no han reeixit. Concretament, una de Sánchez el 2016, després d’haver pactat amb Ciutadans; una de Rajoy el mateix any, que després assoliria el govern amb una abstenció dels socialistes; i finalment la que Sánchez no va superar aquest estiu per no haver arribat a un acord amb Unides Podem. Per tant, després d’haver accedit a la presidència espanyola amb una moció de censura, aquesta investidura serà la primera en la qual en surti amb èxit. Tot i això, en cap cas no té garantida l’estabilitat i encara és una incògnita si també podrà acabar la legislatura. Catalunya com a factor clau Una de les peces centrals per a explicar la fragilitat actual del sistema polític espanyol, més enllà de l’esfondrament del bipartidisme, és el procés independentista. El sobiranisme català ha estat un dels grans actors de les investidures i, en gran part, el blocatge de la política espanyola d’ençà del 2016 és per un canvi d’actitud dels partits catalans, que van passar de condicionar els governs espanyols a blocar-ne la formació. Vots en favor i en contra a les investidures i a la moció de censura reeixida, a excepció dels partits independentistes catalans. En aquest gràfic es pot veure el pes del bloc independentista –incloent-hi CiU, tot i que no ho era–de l’any 1982 fins a la investidura fallida de Pedro Sánchez al juliol. L’independentisme va ser clau per a tombar la investidura de Mariano Rajoy el setembre del 2016 i fer-lo caure amb la moció de censura presentada per Sánchez el juny del 2018. Per la seva part, en les altres eleccions, les del 1993 i 1996, CiU va ser clau per a no blocar la investidura i fer decantar la majoria, primer en favor del PSOE i després, amb el Pacte del Majestic, en favor del PP. L’acord d’ERC amb el PSOE trenca aquesta nova dinàmica i facilitarà la formació del nou govern, amb la incògnita de quin serà el recorregut de la taula de negociació entre governs i si pot servir per a assolir una sortida política. De moment, demà, en aquest nou escenari, sembla que la legislatura començarà a caminar.

Summary: La investidura de Sánchez, la més ajustada i amb menys suport de la història


El vice-cònsol rus a Rio de Janeiro, César Feres Braga, ha matat avui un assaltant que intentava atracar-lo en una de les principals vies de la Barra da Tijuca, a l’oest de la capital. Segons ha informat la Divisió d’Homicidis de la ciutat al diari ‘O Globo’, el vice-cònsol, un advocat brasiler de 60 anys, ha reaccionat a un intent d’atracament robant l’arma del lladre amb un moviment de jujutsu –una art marcial japonès– i l’ha matat en una zona prop dels principals recintes esportius i de les residències dels atletes. Els delinqüents, que anaven en moto, han aprofitat un embús per trencar una de les finestres del cotxe de Braga, qui anava acompanyat de la seva dona i filla. Aquest ha reaccionat matant un dels atacants a l’acte, mentre que el còmplice fugia.

Summary: El vice-cònsol de Rússia a Rio mata un lladre que intentava atracar-lo


La defensa d’Oriol Junqueras ha presentat un escrit de súplica davant la sala penal del Tribunal Suprem espanyol, en què s’oposa a la decisió del jutge Pablo Llarena de denegar el permís perquè pogués assistir a la sessió constitutiva del parlament. Junqueras insisteix a ser traslladat a una presó de prop del seu domicili per poder assistir a la sessió d’investidura. En el seu escrit, segons Europa Press, l’advocat Andreu Van den Eynde argumenta que la decisió de Llarena produeix ‘distorsió de la institució parlamentària’. D’una altra banda, el trasllat del diputat d’ERC a una presó a Catalunya i els permisos per a assistir a les sessions de la cambra catalana implicarien garantir els seus drets processals i personals, ‘com ara els inherents a estar a menys distància de la seva dona i sobretot dels seus fills’. Per això demana al magistrat que autoritzi el trasllat del seu client al centre penitenciari Brians 1 (pròxim al seu domicili) o a un altre dependent de l’administració penitenciària de Catalunya. Sol·licita, també, que s’autoritzin els permisos de sortida o excarceracions per a assistir al ple d’investidura o bé en futurs plens.

Summary: Junqueras torna a demanar de poder participar en les votacions del parlament


La vicepresidenta del País Valencià i portaveu de Compromís, Mònica Oltra, ha reclamat aquest dissabte al secretari general del PSOE, Pedro Sánchez, que escolti els 11 milions de persones “que han votat canvi” a Espanya i s’allunyi de PP i C’s. “Ens hem posat dempeus i volem un cavi al govern d’Espanya”, ha exclamat durant la intervenció a l’Assemblea Nacional d’ICV. “La solució no està en seure amb el PP en cadires pagades amb diners bruts, per continuar amb el dogma neoliberal”, ha apuntat en primer lloc, abans de centrar-se en Ciutadans. “Si no ens escolten a nosaltres, escoltin el missatge de C’s”, ha advertit Oltra, fent referència a l’abstenció del partit taronja en la votació per aturar la LOMCE al Congrés –tot i tenir un pacte signat amb el PSOE en contra de la llei- i al fet que C’s rebutgi la reforma de l’estatut valencià. “Però no ho veus Pedro Sánchez que així nio podem abordar l’emergència social i territorial?”, li ha preguntat retòricament al líder socialista. “La solució és escoltar als 11 milions d’home si dones que han dit prou. Pel 161 diputats que representen Podem , PSOE, Compromís, les confluències i IU”, ha opinat. “El govern o serà d’esquerres o no serà. El clam popular que va començar fa dos anys l’hem de rematar amb un govern de canvi a Espanya o no ens perdonarà ni la gent ni la història”, ha insistit.Oltra ha tingut paraules d’agraïment a ICV –en especial a Joan Herrera-, amb qui Compromís ha compartit “viatge” des de fa molts anys. “Hem sabut créixer i compartir i sempre hem sabut que havíem d’unir-nos”, ha defensat. “Per a nosaltres, la política sempre ha estat instrument per millorar la vida de la gent”, ha conclòs.El portaveu d’ICV, Ernest Urtasun, ha coincidit amb Oltra en la necessitat de seguir teixint complicitats entre les esquerres de tot Europa i en rebutjar un govern espanyol amb C’s.”A Catalunya els coneixem de fa molt de temps i sabem el que representen. Sabem que amb C’s no hi ha govern de canvi. El canvi no es construeix ni amb ells ni amb el PP, sinó amb les forces d’esquerra”, ha recalcat.

Summary: Oltra a Sánchez: “Que no veus que amb C’s no podem abordar l’emergència social i territorial?”


Un estudi de la Cambra de Comerç conclou que Catalunya encapaçala la inversió productiva estrangera a l’estat espanyol, amb un 22,5% del total, i nega que el procés hi hagi afectat negativament. L’informe contraposa aquesta xifra al 17,1% del pes que té la inversió productiva a Madrid en el conjunt de la inversió estrangera a l’estat espanyol. El president de la Cambra de Comerç, Joan Canadell, ha explicat que han elaborat l’informe per ‘contrarestar les ‘fake news’ arran de la informació sobre inversió estrangera facilitada pel govern espanyol, que donava el lideratge a Madrid. L’estudi apunta que la informació estatal no té en compte que l’efecte seu ‘distorsiona’ el resultat. A més, el president ha asseverat que el procés no ha afectat negativament la inversió estrangera a Catalunya. L’estudi analitza l’estoc de la inversió neta acumulada, ‘a partir de dades oficials i públiques’ però que difereix de les dades facilitades pel Ministeri d’Economia que té en compte els fluxos bruts. El director d’Estudis Econòmics, Joan Ramon Rovira, ha afirmat que les dades d’inversió bruta no permeten separar entre inversió financera i els estocs i això fa que sigui ‘volàtil’. ‘Amb aquesta volatilitat, extreure missatges de fons és molt complicat’, ha declarat. En l’estudi de la cambra, i prenent com a referència dades del govern espanyol sobre aquests estocs productius, es constata que el valor de l’estoc net d’actius productius vinculats amb la inversió estrangera rebuda a Catalunya s’estimava en 25.593 milions d’euros el 2017, el que representa un 10,9% del PIB català i un 22,5% de tots els actius productius vinculats amb la inversió estrangera arreu de l’estat espanyol. El valor dels mateixos actius localitzats a Madrid representa el 17,1% del total, ‘per sota del seu pes en el PIB que és del 19%’. L’estudi analitza el període 2003-2017 i s’observa que en aquesta sèrie el pes que representa Catalunya ha variat relativament poc entre el 23% del 2003 i el 22,5% del 2017. La xifra del 2017 està per sobre del 21,5% del 2016. L’informe analitza també el nombre d’ocupats associats amb la inversió estrangera rebuda a Catalunya, que s’estima en 313.515 persones a 31 de desembre del 2017, el que representa un 9,5% de tots els ocupats a Catalunya i un 22,5% dels vinculats a la inversió estrangera en el conjunt de l’estat. En aquest cas, l’anàlisi de la Cambra conclou que la Comunitat de Madrid supera Catalunya, amb un 29,1% del total. Rovira ha afirmat que això està relacionat amb la diferent estructura productiva de les dues economies, ja que Catalunya té una base industrial, mentre que Madrid té major concentració de serveis professionals, més intensius en capital humà. L’estudi calcula també el grau de ‘distorsió’ associat a l’efecte seu i conclou que en el cas de Catalunya el valor dels actius productius de la inversió estrangera és del 22,5% del total si es treu l’efecte seu, mentre que si no es desgrana aquest factor el pes baixa fins al 13%. En el cas de Madrid, si es treu l’efecte seu el seu pes en la inversió productiva estrangera seria del 17,1% i no del 68% que dona si no es té en compte. Així, conclou que “es subestima entre un 30 i un 40%” en el cas de Catalunya i ‘es multiplica entre tres i quatre vegades’ en el cas de Madrid. Pel que fa a la comparació internacional, la Cambra afirma que Catalunya destaca com un dels països de l’Europa Occidental amb un major pes de l’estoc acumulat d’inversió estrangera amb un 57,4% el 2017. Afegeix que la quota catalana s’ha mantingut estable en els darrers anys i per sobre del seu pes en aquestes economies. Per últim, l’estudi també analitza la inversió productiva en el seu conjunt, tant l’estrangera com la domèstica, i conclou que el 2018 la inversió productiva de l’economia catalana representa un 10,9% del PIB català, per sobre del 10,4% de l’estat. Canadell defensa que el procés no afecta a l’economia catalana Un cop exposades aquestes xifres, Canadell ha assegurat que demostren que Catalunya lidera ‘clarament’ la inversió estrangera i que ‘el procés no ha afectat a la inversió estrangera’. A més, s’ha aventurat a dir que el creixement de la inversió total el 2018 fa pensar que l’estrangera també ho haurà fet. El president ha destacat que ‘tot i la pressió política que ha patit Catalunya’ després de l’1-O i ‘amb un estat en contra’, l’economia catalana ‘presenta fortalesa i resiliència’, sent ‘molt atractiva internacionalment’. En aquest sentit, ha criticat que l’estat ‘no afavoreix les inversions a Catalunya’ i que es generen notícies ‘tendencioses’ per enviar el missatge que ‘el procés va molt malament per a l’economia catalana’ i crear un ‘estat d’opinió contrari’. El president ha insistit en el fet que tradicionalment es donen les xifres sense tenir en compte l’efecte seu que concentra Madrid en moltes empreses i ha esperat que ‘en properes vegades els mitjans siguin conscients que existeix l’efecte seu i que no es poden treure les conclusions que s’han tret’. ‘És inacceptable que es torni a parlar d’inversions que arriben sense explicar l’efecte seu’, ha sentenciat. Segons el seu punt de vista, el procés no ha afectat negativament a la inversió estrangera i ha afegit que, a més, ‘hi ha una part positiva’ perquè gràcies a això Barcelona ‘està molt més al mapa que abans del procés’. Ha afegit que això pot afectar positivament quan una empresa estudia en quines ciutats invertir. Ha reconegut però que ‘és probable que algú s’hagi fet enrere’ i s’ha preguntat quina seria la situació si Catalunya tingués l’efecte capitalitat. Reitera que la campanya de l’ANC no és un boicot En tornar a ser preguntat, Canadell ha insistit que la campanya de l’ANC sobre el cercador d’empreses compromeses no és un boicot sinó que està pensada per posar en valor una sèrie d’atributs d’una sèrie d’empreses. Per aquest motiu, ha replicat al president de Foment, Josep Sánchez Llibre, que dir que aquesta campanya és un boicot ‘és una errada enorme’. ‘Allà ell amb les conseqüències de la demanda que ha interposat’, ha declarat en relació amb la denúncia que la patronal ha interposat davant de Competència. Anuncia que no contestarà preguntes en castellà En el torn de preguntes i quan una periodista li ha demanat que respongués en castellà, Canadell ha explicat que ha decidit, juntament amb el seu equip, fer les rodes de premsa íntegrament en català i no contestar preguntes en castellà. ‘He pres la determinació, amb el comitè directiu, de fer les rodes de premsa només en català perquè a més el reglament intern diu que s’han de fer només en català’, ha asseverat. Ha afegit que contestar dues vegades la mateixa pregunta en dos idiomes també pot fer que la resposta ‘sigui diferent’. ‘El reglament intern diu això i ho farem en català’, ha conclòs. La resposta arriba després de la polèmica generada quan en una anterior roda de premsa ja va dir que es pensaria si contestaria les preguntes en castellà, cosa que sí va fer en aquella ocasió.

Summary: Catalunya lidera la inversió estrangera a l’estat espanyol


El capità del vaixell Open Arms, Marc Reig, ha sol·licitat a l’ambaixada espanyola a Malta que doni asil als 31 menors salvats en alta mar i designi un port on traslladar-los. Concretament, ha demanat a l’ambaixada que tramiti el procediment d’asil de manera urgent ‘atesa la situació d’incertesa en què es troba el vaixell Open Arms, que continua sine die en aigües internacionals’. en l’escrit dirigit a l’ambaixada al que ha tingut accés Efe, el capità explica que els 31 menors ‘compleixen les condicions per a ser reconeguts com a refugiats’ i que ja se n’ha informat el Tribunal de Menors i de la Procuradoria de Menors de Palerm sense obtenir resposta. Marc Reig demana que l’ambaixada traslladi al govern espanyol aquesta situació perquè admeti la seva competència com a estat de pavelló del vaixell i ‘en consideració a les circumstàncies especials que concorren en el cas, ordeni a l’autoritat corresponent que n’organitzi la tramitació urgent, inclòs el trasllat dels menors’, al lloc habilitat per a això. L’Open Arms és en alta mar amb 151 migrants salvats en tres operacions diferents aquests últims dies, a l’espera de rebre autorització per a desembarcar en un port segur, però fins ara Itàlia i Malta s’hi han negat. La llei de la mar obliga a salvar els nàufrags El professor de dret marítim de la Universitat Politècnica de Catalunya i coordinador legal de l’ONG Proactiva Open Arms, Jaime Rodrigo de Larrucea, ha recordat que Itàlia, i també Espanya, havia signat i ratificat tant la Convenció del Dret del Mar com el Conveni Internacional sobre Recerca i Salvament Marítims, que imposen al capità d’un vaixell l’obligació de salvar els nàufrags i deixar-los en un lloc segur. No obstant això, Itàlia recorre a una llei pròpia aprovada fa poc que impedeix que vaixells amb migrants atraquin als seus ports, una ‘contradicció amb els convenis internacionals’. Per la seva banda, ‘Espanya s’empara en el reglament comunitari que diu que el desembarcament es farà al port segur més pròxim i diu que aquest és Itàlia’. ‘Espanya i Itàlia es passen la pilota. Els polítics miren pel seu interès polític a curt termini’, diu Rodrigo de Larrucea, qui precisa que en alta mar no existeix el terme ‘migrant’, sinó el de ‘nàufrag’. Sobre l’actitud d’Itàlia davant el suposat incompliment dels convenis internacionals, el coordinador legal d’Open Arms ha explicat que l’ONG voldria acudir al Tribunal Internacional del Dret del Mar, però que li calia l’autorització de l’estat espanyol. Si el blocatge en alta mar continua, el vaixell considera de ‘fer-se internar’ a Itàlia, com va fer el Seawatch: ‘Acabaríem a la presó o on fos, sabent que els jutges italians ens deixaran en llibertat perquè la legalitat és la nostra, no la dels estats’, ha asseverat.

Summary: Open Arms demana a Espanya asil per als 31 menors que du a bord


El president de la Generalitat, Quim Torra, ha assegurat que no prohibirà mai els llaços grocs, malgrat les advertències de la Junta Electoral espanyola (JEC). Torra s’ha defensat de l’acusació de Cs que s’amaga darrere dels consellers, que van pactar actuar de manera coordinada, i del Síndic de Greuges, després que la portaveu del govern, Elsa Artadi, avancés ahir que Torra seguirà les recomanacions de Rafael Ribó sobre el manteniment dels llaços als edificis públics en període electoral, hi estigui o no d’acord. El president de la Generalitat ha dit que no s’amaga de res. ‘He pres les decisions que crec que he hagut de prendre’, ha afirmat durant la sessió de control al parlament. ‘Estic a favor de la llibertat d’expressió, de més llibertat d’expressió i més democràcia’, hi ha afegit. Inés Arrimadas ha acusat Torra de mantenir ‘propaganda separatista’ als edificis públics de la Generalitat, cosa que considera una ‘vergonya’ durant tot l’any, però especialment en període electoral. Per a Torra, però, el fet que Cs al·legui que els llaços grocs són símbols polítics implica que accepti l’existència de presos polítics. ‘Aquí es fan els fatxendes i davant dels jutges s’enfonsen’, ha sentenciat Arrimadas. L’expressió ha fet que la diputada de la CUP Maria Sirvent hagi demanat que la líder de Cs sigui amonestada per aquest ús del llenguatge i el president de la cambra, Roger Torrent, ha garantit que s’abordaria la queixa. Arrimadas ha tornat a recordar les declaracions d’alguns dels encausats, com ara el fet que hagin qualificat de simbòlica la declaració d’independència, per contrarestar el manteniment dels llaços amb l’actitud que tenen els independentistes davant de la justícia espanyola. ‘Es passen el mort els uns als altres, no se’n recorden…’, ha dit. La líder de Cs ha exhibit fotografies de llaços grocs en edificis públics, una de les quals era la façana del Palau de la Generalitat, i les ha estripades al final de la seva intervenció.

Summary: Torra, sobre els llaços grocs: ‘No prohibiré mai res’


Noelia Bail ha estat elegida nova secretària general de Podem Catalunya i substituirà Xavier Domènech. Ha aconseguit 2.305 vots (el 32,04% d’un total de 7.422) en les eleccions primàries que van començar dijous passat, amb sis candidatures. Bail, llicenciada en ciències polítiques i en dret per la UPF, i màster en polítiques d’igualtat de gènere, és membre del consell ciutadà de Podem, i en la darrera direcció comandada per Albano-Dante Fachin va ocupar la secretaria de feminismes i coordinació interna. Després de Bail, Jaume Durall ha aconseguit 2.286 vots, el 31,77% del total; Belmonte, 1.460, el 20,29%; Rafael Garcia, 548 vots, un 7,62%; i Francisco José Herrador, 350, un 4,86%. El mandat de Bail al capdavant de Podem té la mateixa vigència que el del consell ciutadà de Podem Catalunya que va emanar de les primàries de l’abril d’aquest any. L’11 d’abril de 2021, el consell es dissoldrà i es convocarà un procés de renovació de la direcció.

Summary: Noelia Bail substitueix Domènech com a secretària general de Podem Catalunya


El president dels Estats Units, Barack Obama, ha felicitat aquest dimarts a l’ex-secretària d’Estat Hillary Clinton per aconseguir el nombre de delegats necessaris per obtenir la nominació del Partit Demòcrata a la Casa Blanca. ‘La seva històrica campanya ha inspirat milions de persones i és una extensió de la llarga lluita per les famílies de classe mitjana i els nens’, ha indicat la Casa Blanca en un comunicat. En el mateix comunicat, ha apuntat que Obama es reunirà dimecres amb el pre-candidat demòcrata Bernie Sanders, després de la celebració de l’últim ‘superdimarts‘ a les primàries del partit.

Summary: Obama felicita Clinton per aconseguir els delegats necessaris per obtenir la nominació a la Casa Blanca