Pas enrere, fre a la reindustrialització o decret insòlit al món occidental. La patronal Pimec no ha estalviat qualificatius contra la normativa que regula l’autoconsum elèctric, a la qual el consell de ministres va donar llum verd divendres. Per a la patronal, el decret ‘bloqueja’ que les petites i mitjanes empreses puguin abaratir costos produint la seva pròpia energia i els resta competitivitat, també de cara a l’exterior. ‘En un moment on tothom demana reindustrialització és una incongruència que s’encareixin els costos energètics’, diu el president de Pimec, Josep González. La patronal també critica que l’aprovació de la norma, a dos mesos de les generals, evidencia ‘un pacte encobert’ del PP amb les elèctriques. Per al vice-president de la Comissió d’Energia de Pimec, Joan Vila, la normativa no ajuda a impulsar les renovables, sinó que les pot ‘penalitzar’. I com a exemple, hi posa el fet que l’estat obligui a pagar els costos del sistema elèctric i la distribució de l’energia, en especial, per a les instal·lacions de més de 100 kW. Des de Pimec critiquen que, apart, el nou marc regulatori sobre l’autoconsum resta competitivitat a les empreses. Sobretot, a l’hora de sortir a l’exterior. ‘No pot ser que tinguem els costos energètics més alts que els nostres veïns, amb qui competim o bé hi exportem’, diu Joan Vila, en referència a França. Per a l’expert en energia de Pimec, amb el decret sobre autoconsum elèctric, l’estat espanyol torna a fer un altre pas enrere i tanca la porta al desenvolupament de les renovables. ‘No és intel·ligent posar traves a l’evolució, perquè el futur passa per aquestes energies’, explica Vila. En la mateixa línia també es mostra el president de la patronal, Josep González. ‘L’estat espanyol no ha fet res més que enganyar-nos durant tot aquests anys, quan ens deia que les renovables eren cares i les causants del preu del kilowatt; en realitat, el que ha fet és carregar-se tot un sector productiu que aposta per la sostenibilitat’, ha assegurat el president de Pimec. Fre a la reindustrialització El president de Pimec també ha criticat que l’Estat s’ompli la boca demanant reindustrialització quan, per una altra banda, ‘comet una clara incongruència encarint encara més els costos energètics’. En aquest sentit, des de la patronal han recordat que hi ha sectors, com en el cas de la indústria o els serveis hotelers, on els costos energètics es poden arribar a enfilar fins al 20% del global. Per això, Josep González assegura que el reial decret és un error. ‘Tenim l’energia més cara d’Europa, i el govern limita a les empreses i als particulars poder accedir a l’electricitat reduint costos’, ha dit el president.

Summary: Pimec qualifica de ‘pas enrere’ la regulació de l’autoconsum elèctric


Els diputats d’ERC Josep Maria Jové i Lluís Salvadó s’han acollit el seu dret de no declarar davant de la jutgessa del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TJSC), que els ha processat per l’organització de l’1-O i el desplegament de la Hisenda catalana. Ambdós són acusats dels delictes de desobediència, prevaricació, malversació i revelació de secrets. Ambdós dirigents d’ERC, que foren detinguts per la Guàrdia Civil el 20-S, se’ls ha imposat fiances milionàries de 2.889.000 euros, en el cas de Jové, i de 1.635.000, en el cas de Salvadó. A més, se’ls apliquen les següents mesures cautelars: presentar-se mensualment al jutjat, retirada del passaport i prohibició de sortir de l’estat espanyol. D’altra banda, Jové i Salvadó han denunciat al TSJC la criminalització que fa l’estat espanyol contra l’independentisme i la dissidència política. En aquest sentit, ambdós mantenen que organitzar un referèndum no és cap delicte i defensen el dret d’autodeterminació com una eina política per desencallar el conflicte polític. Jové i Salvadó han arribat al TSJC poc abans de les 9.00. Una comitiva formada per representants de partits i entitats independentistes ha donat suport als dos encausats davant del tribunal. ‘Sempre de cara. Sense por. Sense renúncies. Amb la voluntat de fer sempre allò que trobes més just’, ha piulat Jové. Sempre de cara. Sense por. Sense renúncies. Amb la voluntat de fer sempre allò que trobes més just. I amb la força de saber-nos milers plens de solidaritat i determinació. Moltes gràcies per ser-hi sempre! Fins a la victòria! #AndJusticeForAll — Josep M. Jové Lladó (@jmjovellado) March 11, 2020

Summary: Jové i Salvadó s’acullen al seu dret de no declarar al TSJC per l’1-O i l’Hisenda catalana


El Parlament de Catalunya ha reblat el seu caràcter plenament sobirà reafirmant-se en els continguts de la resolució d’inici del procés d’independència del 2016, amb què la cambra va refusar les imposicions el Tribunal Constitucional i del Tribunal Suprem. JxCat i ERC han donat finalment suport a una iniciativa de la CUP que relliga la reclamació de l’amnistia a l’exercici de l’autodeterminació i que afirma la legitimitat de la desobediència civil i institucional com a instruments en defensa dels drets polítics, civils i socials que siguin lesionats. Abans del debat, C’s i el PSC havien intentat que la cambra no tramités la proposta amb l’argument que la resolució del 2016 va ser anul·lada pel Tribunal Constitucional. Malgrat això, la mesa ha refusat les peticions de reconsideració presentades i, inesperadament, la majoria independentista ha votat unida a favor de la proposta, que la CUP no ha volgut rebaixar. C’s havia advertit també del perill d’incórrer en responsabilitats penals. Les tres forces independentistes han apujat així el llistó respecte a la resolució que havien consensuat, que també ha tirat endavant amb l’abstenció dels comuns, i que ha fixat l’amnistia i l’exercici de l’autodeterminació com a resposta a la sentència del Tribunal Suprem. Amb aquesta iniciativa, JxCat, ERC i la CUP s’havien assegurat ja la preservació de la unitat independentista fixant aquests dos grans principis sense concretar-ne els terminis ni la manera específica com s’han de desenvolupar. Aprovant la iniciativa dels anticapitalistes, el parlament també ha reconegut que Catalunya va exercir l’1-O el dret a l’autodeterminació en un context d’amenaces i repressió per part de l’estat espanyol. Segons el criteri de la cambra, la violència física, ambiental i jurídica exercida va impedir que la votació es desenvolupés en unes condicions de ‘normalitat democràtica’, amb la paradoxa que no se n’ha perseguit els responsables i que hi ha presos polítics i exiliats per haver estat responsables del referèndum. Les dues resolucions s’han aprovat en un moment en què JxCat, ERC i la CUP tampoc no han acordat quines haurien de ser les actuacions alternatives en cas que sigui inviable una negociació amb el govern espanyol i que no es puguin dur a la pràctica l’amnistia i l’autodeterminació. En qualsevol cas, el parlament els ha instat ara a trobar ‘un acord nacional per l’amnistia, l’autodeterminació i els drets civils i polítics’ obert a tots els agents polítics, socials i culturals dels Països Catalans. El president de la Generalitat, Quim Torra, i les tres forces independentistes ja es van emplaçar ahir a detallar-ne el quan i el com de la resposta al Suprem a partir d’ara. Segons el mandat parlamentari, l’exercici del dret a l’autodeterminació, concretament, ha de formar part de la resposta institucional que lideri el parlament si els presos polítics són condemnats. Per si això passés, la cambra també ha fet una crida a la ciutadania a manifestar-se per vies pacífiques i democràtiques. Acostament independentista al parlament: autodeterminació i amnistia per a respondre a l’estat espanyol

Summary: El parlament reafirma el seu caràcter plenament sobirà


La vice-secretària general d’ERC, Marta Vilalta, no té cap dubte que el govern seurà a la taula de negociació amb l’executiu espanyol pactada entre ERC i PSOE. ‘És el que hem estat reivindicant. Hem aconseguit allò que feia molt temps que se’ns negava. Estic convençuda que no desaprofitarem l’oportunitat’, ha defensat en entrevistes a Catalunya Ràdio i Rac 1. Vilalta també ha assegurat que, segons l’acord amb els socialistes, la constitució espanyola no serà un topall per a la negociació entre governs, ja que es fa referència a ‘l’ordenament jurídic democràtic’ que, segons Vilalta, va més enllà de la constitució i inclou el dret internacional. Vilalta ha dit que es tractava de fer ‘real’ el lema ‘Sit and talk’ que s’ha defensat als carrers i a les institucions, tot i que a la vegada ha admès ‘l’escepticisme’ d’ERC perquè té ‘moltes males experiències’ de promeses que després no s’han complert. Amb l’abstenció d’ERC no n’hi ha prou: els comptes de Sánchez per a ser president espanyol Pel que fa a la relació amb JxCat, Vilalta ha justificat per la rapidesa i discreció de les negociacions amb el PSOE que no hagin compartit la informació amb el seu soci de govern com haurien volgut. De totes maneres, ha remarcat que ara ho havien fet, en la reunió d’ahir entre el president de la Generalitat, Quim Torra, i el vice-president i coordinador general d’ERC, Pere Aragonès. ‘En el si del govern s’ha de parlar sobre com s’aterra a la negociació. Estic convençuda que no desaprofitarem l’oportunitat per tal de fer útil aquest instrument’, ha remarcat. I ha insistit que estava convençuda que quan es convoqués la primera reunió de la taula de negociació el govern hi seria al complet. ‘Sempre hem aixecat la bandera del diàleg i no deixarem d’aixecar-la ara.’ Segons l’acord, la taula entre governs s’ha de posar en marxa en el termini de quinze dies després de la formació del govern espanyol. Vilalta ha defensat que la proposta que hauria de portar el govern a la taula de negociació ha de representar els grans consensos: autodeterminació i amnistia. ‘Qui diu que això és per un nou estatut?’, ha demanat. També ha assegurat que li agradaria molt que el president Torra i el president Sánchez lideressin la taula de negociacions i ha remarcat que ERC ha batallat perquè ‘no es veti ningú’. En referència a la decisió de la Junta Electoral espanyola sobre una possible inhabilitació exprés del president de la Generalitat, Quim Torra, sense tenir una sentència ferma, Vilalta no ha volgut entrar en la qüestió si això podria condicionar l’acord d’investidura. ‘No ho preveiem. Creiem que és un òrgan que no hi té res a dir. L’última paraula segur que la tindrà el Suprem.’ Preguntada per la reacció de la dreta espanyola, que rebutja la consulta als catalans que preveu l’acord, Vilalta ha respost que la dreta i l’extrema dreta es podien posar molt nerviosos, però que ‘això és la democràcia’.

Summary: Vilalta assegura que la constitució espanyola no serà un topall per a la negociació entre governs


L’ex-diputada de la CUP, Mireia Boya, encapçalarà la llista d’Aran Amassa al terçó de Castièro a les eleccions al Consell General d’Aran del 26 de maig. La decisió implica el retorn de Boya a la política aranesa després d’haver deixat el secretariat nacional de la CUP el mes de març. Aran Amassa és un partit occitanista, assembleari, d’esquerres i progressista, que té com a objectiu posar fi al bipartidisme de Convergència Democràtica Aranesa (vinculat al PDECat) i Unitat d’Aran-Partit Nacionalista aranès (vinculat al PSC). El partit Aran Amassa ha canviat de nom: el 2015 es va presentar com a Corròp a les eleccions municipals a Les, on va aconseguir dos regidors (un dels quals la mateixa Mireia Boya) i a les eleccions al Consell General només es va presentar al terçó de Quate Lòcs, on va obtenir un 14,52% dels vots, però sense aconseguir cap dels tres consellers. El Consell General d’Aran, l’òrgan de govern de la Vall d’Aran, és format per tretze consellers que es trien a cadascun dels sis terçons. El de Castièro, per on es presenta Boya, és justament on se n’elegeixen més, un total de quatre. Aquesta vegada, Aran Amassa es presenta a tots els terçons excepte el de Lairissa.

Summary: Mireia Boya es presenta a les eleccions al Consell General d’Aran


Joan Rendé (Barcelona, 1943) ens cita a casa seva, al Poblenou. És una d’aquelles cases antigues, amb caràcter, amb tradició, viscudes. Em diu que és la casa on va néixer. Fa molts anys que Rendé, adscrit a la generació literària dels setanta, no havia publicat res. De fet, en un moment determinat, va semblar que s’havia retirat, que havia canviat Barcelona per l’Alt Camp i l’escriptura per la pagesia. Això té una part de veritat, però el fet és que hem trobat un Joan Rendé molt en forma, ben al cas de la realitat i les circumstàncies que ens ocupen com a país, amb la novel·la Els anys de la serp (Proa) que acaba de sortir del forn i amb una altra novel·la que encara cuina però que diu que ja acaba. I amb una alta capacitat de reflexió, que posa en pràctica amb una llengua rica i una manera d’expressar-se pausadament, triant la paraula justa a cada moment. Quan hem fet l’entrevista feia poques hores que havien empresonat Jordi Cuixart i Jordi Sanchez, capdavanters d’Òmnium Cultural i l’Assemblea Nacional Catalana (ANC), les organitzacions civils més importants del moviment independentista català. Aquests esdeveniments històrics, de revolució que vivim, dramàtics també, imposen començar l’entrevista en l’àmbit polític, perquè no s’entendria d’una altra manera la funció cultural i social d’un escriptor. Doncs això fem amb Joan Rendé: començar pel moment històric que vivim. I no decep. —Com viviu els moments històrics actuals, quina anàlisi en feu, com veieu la situació en què es troba el país? —Jo veig un país valent, que se sent concernit per les expectatives de futur i amb ganes d’arribar-hi i de lluitar fins que això s’aconsegueixi. A part que estic indignat per aquest darrer esdeveniment de presó per a uns líders pacifistes de la nostra causa, també estic encoratjat a tirar endavant. No em deprimeix això, m’indigna, però no em deprimeix. Entre altres coses, perquè confirma el projecte radicalment oposat que tenim respecte d’Espanya. I nosaltres tenim les de guanyar en el sentit que actuem amb uns instruments d’expressió i reclamació pacifista però consistent, mentre que els espanyols estan acostumats a lluitar, de segles, amb el terror, la força i la violència. I això és un model que ja no es porta. El que em sap més greu és que Europa fa veure que no ho veu. Fa els ulls grossos, gira la vista cap a un altre cantó. Però això arribarà un dia que no ho podrà fer, perquè aquests fets comprometran Europa o comprometran la seva composició. El projecte d’Europa haurà periclitat per causa de no fer atenció a les realitats actuals. —Sou dels qui s’han considerat europeista fins ara? —Jo era circumstancialment europeista, perquè creia que era l’àmbit en el qual ens havíem d’incloure. Fins i tot pensava que això podia anar a favor de la causa catalana per minvar el poder dels estats. Però ara veig clarament, fa temps que ho veig, que els estats prevalen en contra del projecte primigeni d’Europa. Era prioritzar un seguit de valors que avui menen segrestats pels vells estats del segle XIX, que no volen deixar escapar els últims romanents d’imperi. Per a ells l’extensió territorial és el tot, però això és una idiotesa. Tenim molts casos de països que són potència i que tenen una extensió minsa o una població moderada. Comunitats grupals que es constitueixen sota una llengua, sota unes lleis, sota uns costums… i s’ha vist clarament que Europa no hi té interès. Europa es nega a ella mateixa amb aquest comportament. —La inacció d’Europa enfront de la repressió fa l’efecte que ha fet créixer el nombre d’europeistes desencantats i antieuropeistes. —Deixem-ho en més desinterès per l’estat de l’Europa actual. Nosaltres mateixos ja parlem de la possibilitat d’integrar-nos a l’EFTA. Això són coses una mica col·laterals, perquè tanmateix, els països són útils o no ho són. I si som útils produirem, ens compraran, vendrem, ens escoltaran, escoltarem… Ens interessa estar en el context universal des de la nostra personalitat. Si hem de renunciar a ser el que som per convertir-nos en una cosa tímida, tèbia i bastant inhumana, no ens interessa en absolut. —A vegades penso què diria Ramon Barnils en aquests moments. Us ho dic a vós, perquè éreu bons amics. —Jo crec que avui fóra un dels líders. No se’n podria estar. Ell no tenia vocació de líder, sinó de crític amb el poder. Exercia la seva activitat crítica a tort i a dret. Però avui ja no hauria pogut més. L’equidistància que requeria la seva actitud, de ser crític a tort i a dret, com en tantes ocasions, es trencava quan veia que la injustícia s’abocava contra una de les parts. Avui el que vivim l’hauria exacerbat, no ho podria suportar. Anava a dir que ens falta la seva veu, però no és del tot cert, perquè l’exemple que va projectar una manera de fer periodisme i una manera de veure el món, l’han heretat, a part dels seus fills, els seus deixebles. L’actitud d’en Barnils, severa al mateix temps que tolerant (allà on veu el forat s’hi posa, allà on veu la injustícia la denuncia), és l’única manera de fer periodisme contemporani. —Trobeu a faltar les veus del món de la cultura? —Sí. Són molt tímides. I ja no parlem de la intel·lectualitat espanyola, que dorm en una somnolència clarament estúpida i crec que clarament interessada. A casa nostra crec que la intel·lectualitat s’hauria d’haver organitzat ad hoc. És a dir, per a aquest moment. I ho ha fet molt tímidament. No hi ha manifestos, que haurien de ser tan unitaris i contundents com fos possible, en aquestes circumstàncies tan absolutament antidemocràtiques. Això una consciència intel·lectual no ho hauria de poder suportar. I jo veig que hi ha com una barreja de cansament i por, i trobo que el capteniment intel·lectual és poc organitzat. Se senten algunes veus, sobretot absorbides per les instàncies de tertúlies i aquestes coses; per tant, són veus individuals, i trobo a faltar les veus col·lectives organitzades amb contundència. Després, una altra cosa: sobretot el que fa vergonya és l’actitud desapareguda del Col·legi de Periodistes. Jo vaig assistir amb una certa esperança al manifest que es va fer (que ja feia dies que el trobava a faltar). Quan el col·legi es va manifestar, un dels lectors del manifest, al cap de pocs dies, produïa una entrevista, crec que lamentablement espúria, al president de la Generalitat. Ho trobo d’un oportunisme mesquí. —En quin grau us considereu periodista avui? —Pràcticament no exerceixo de periodista, però me’n sento plenament. Crec que és una qüestió d’actitud, que porto des del néixer, i és el meu interès per l’actualitat. Durant el dia, em dedico plenament a la literatura. Tanmateix, ara fa dies que no escric, perquè estic constantment pendent de la televisió i la ràdio, per mantenir-me informat al moment. Això és febre periodística. —La revolució que vivim es diu que és el final del règim instaurat el 1978. Ho veieu així? Podem crear cap paral·lelisme entre el final de la dècada dels setanta i aquest final de la segona dècada del segle XXI? —He de separar dues coses. Jo aspiro que per a nosaltres sigui el final del règim del 1978. Ens hem d’alliberar d’aquest llast. I com més aviat millor. Si pot ser demà, que no sigui demà passat, sempre amb la previsió estratègica que el que fem pugui ser realment un pas endavant, que no ensopeguem amb un sot. Per altra banda, em sap greu pels espanyols, però crec que no l’acabaran. —Espanya no acabarà el règim instaurat el 1978? —No l’acabarà. —Què us ho fa pensar? —M’ho fa pensar la majoria parlamentària que tenen els partits de dreta, per no dir-ne d’ultradreta. Aquesta mena de neofalangisme que s’ha instaurat per heretar les masses del PP, que comença a donar senyals de caducitat, és un pas molt enrere en la civilitat política. En canvi, veus que, encara que sigui d’una manera vaga, és com un encanteri per a la intel·lectualitat espanyola. Que continuï reservada darrere el mateix cortinatge és un mal pronòstic. Les coses no canvien d’avui per demà. Que a Espanya els grans diaris encara siguin del segle XIX, professin un periodisme ranci, retrògrad i, a més a més, molt enganyós… Els grans diaris espanyols es dediquen a enganyar el seu públic. I aconsegueixen que el seu públic es mantingui enganyat. I un públic enganyat que continua votant PP, Ciudadanos, el PSOE més corcat… això no dóna esperances d’un gran canvi. —En la segona meitat de la dècada dels setanta van aflorar molts corrents radicals, de revolta, de llibertat, que amb la transició es van anar aplacant i eliminant… —La transició es va configurar com un apagafocs. Com a projecte, no va ser inconscient sinó ben conscient. —La pregunta és: en un moment de construcció del nou país, què n’hauríem d’aprendre d’aquell moment per no repetir el mateix patró i el mateix fracàs? —Hauríem de tenir claredat sobre la forma d’un fracàs col·lectiu. —Expliqueu-vos. —No podem tornar a ser enganyats, sobretot a casa nostra. Si volem fundar, i recalco fundar, un país nou, l’hem de fundar sense llastos. —Això és possible al segle XXI? —Home, jo crec que sí. I, a més a més, crec que aquesta sordidesa d’Europa ens hi ajuda. Perquè Europa ha fet el mateix que la ‘transición española’: ha partit d’uns pressupòsits fundacionals diguem-ne de bona fe i bastant oberts, per anar-se tancant i deixar-se apoderar per la mala fe i pels hàbits més indignes. Aquesta és la qüestió. Nosaltres, sobretot, hem de fugir d’això. Hem de mirar com estructurar la banca, el funcionariat, perquè no sigui mai un llast per al progrés del nostre país. El progrés social ha de ser continuat. —I com esteu després de publicar un llibre en un segell del Grup 62 (propietat majoritària del Grup Planeta) i que aquest traslladi la seu social fora de Catalunya? —Ho trobo lamentable i previsible. I a mi em causa una certa vergonya que l’editorial que em publica resti subjecta a aquesta monstruositat. Jo veig que la gent que hi treballa vol mostrar una certa independència d’ànim, però dins d’una màquina tan grossa no és l’ànim allò que preval, sinó els diners, la producció… són altres interessos en els quals la cultura catalana sempre resulta perdedora. —Això pot fer que hi hagi escriptors que abandonin aquesta editorial o encara mana molt un catàleg? —El catàleg té força; l’hàbit de publicació també adscriu l’autor, però jo no descarto canvis en aquest sentit. —I en el vostre cas? —Home, en el meu cas ho tinc una mica complicat, perquè tinc una altra novel·la contractada que ara vaig acabant. Però, plantegem-ho d’una altra manera: si un gran segell editorial té una actitud manifesta, proclama una actitud oposada al destí del país, de la llengua, de la cultura que ha de tirar endavant, es constitueix en una contradicció tan greu que fa preveure que sorgiran alternatives. L’escriptor Joan Rendé —Ara feia molts anys que no publicàveu. —Sí, perquè sóc un escriptor lent, potser dubtós, sobretot molt crític amb mi mateix, potser en excés. Jo construeixo la meva escriptura a través de la revisió. És a dir, si volguéssim trobar un sistema en el meu procés d’escriptura literària, seria la següent: penso una idea, l’elaboro mentalment d’una manera bastant decisiva, l’escric, amb la qual cosa aconsegueixo que quedi escrit allò que he pensat, i després treballo per anar-ho transformant, constituir un sistema de relacions d’episodis, donar rellevància a algun esdeveniment o personatge… La novel·la es va transformant fins que perdo l’oremus i dic prou! Perquè hi ha un moment que perdem la perspectiva. I per això, com més avancem més ens voldríem convertir en uns lectors de nosaltres mateixos, és a dir, en un lector extern, per veure l’obra sense estar-ne afectat d’una manera tan estreta. —I quins recursos teniu? Teniu lectors de confiança? —Tinc alguns lectors de confiança, però també m’hi perdo, perquè acostumen a ser excessivament compassius. He arribat a la convicció que només podem ser crítics de nosaltres mateixos. —I l’editor? —L’editor pot ser d’un gran ajut, si fa d’editor. Si exerceix llegint l’obra i retornant-te l’original amb un plec d’indicacions, que tu puguis discutir intensament i extensament amb ell. I després, en un altre aspecte, en la configuració física de l’obra. —Us veig en forma. Jo que pensava que després de la crisi que vau tenir a l’escola d’escriptura de l’Ateneu us havíeu retirat, fins i tot marxant de Barcelona i instal·lant-vos a Cabra del Camp… I, en canvi, em trobo un escriptor d’escriptura diària, a punt de lliurar nova novel·la, just després d’haver-ne publicat una altra. Què ha passat en aquesta dècada de silenci? —Jo visc vivament, atent, perquè és la meva actitud. No ho concebo de cap més manera, més aviat m’he d’esforçar per relaxar-me. Visc bastant atent a la meva cultura, a la meva llengua i a les circumstàncies que les envolten. —Com a creador, és difícil de deixar d’escriure. Escriviu malgrat vós mateix. —Sí, sí. I molt sovint analitzo les coses en forma d’escriptura. Com allò es podria plasmar perquè en quedés, exagerant una mica, constància eterna. Del gran caramull de coses que passen aquests dies, he constatat que oblidem de l’una setmana per l’altra fets que han estat importantíssims. I que de fet en el context continuen essent-ho, però ja els hem oblidat. Estem obligats a viure tant al dia que després necessitarem els historiadors per a recordar-nos allò que hem oblidat. Per exemple: van ser detinguts catorze alts funcionaris de la Generalitat, o també, no era en Trapero sol que van detenir dels Mossos, també hi havia una oficial del cos, de la qual ja hem oblidat el nom, mentre hem consagrat el nom d’en Trapero. Però ella també ha actuat amb valentia dins el cos. Per això hi ha coses a repinzellar. —Això em fa pensar en l’última frase de la vostra darrera novel·la, Els anys de la serp. Diu: ‘El temps, el temps, aquest pou de les tergiversacions i de l’oblit.’ —Exacte. El temps és això, és un pou de tergiversacions i d’oblit. I d’això es refien els qui ens volen manipular. Ens volen fer recordar allò que no ha passat. —Entrem en la novel·la, doncs. Abans explicàveu el procés de creació en el vostre cas i que la primera cosa que feu és capturar una idea i plasmar-la. Com us va arribar la idea d’explicar la història d’una família de la serra de Cazorla, que emigra al Pirineu perquè el pare de família és un treballador de la Renfe, que es dedica a traginar troncs dels boscos per a les vies del tren? —Això té l’origen en una comunicació real que em va semblar molt interessant, la vaig adoptar i en vaig fer una novel·la. Vaig conèixer una persona a qui havia passat una cosa similar. Em va interessar. En vaig prendre nota. Aquelles notes ocupaven quinze folis. Després hi vaig aplicar la imaginació, la creació literària, posant-hi esdeveniments, lligant caps, vaja, fent-ne una novel·la. —Un autor que és lent ha de tenir una gran convicció en la història que tria, perquè la duu molt de temps a sobre. Què us va atrapar d’aquesta història? —Sobretot el fenomen de la transculturació i un contingut de violència interfamiliar que es desenvolupa paral·lelament, en un estat cultural determinat, on afloren certs primitivismes i s’imposen als comportaments civilitzats. Fets que alhora revelen veritats que altrament no serien revelades. —En aquesta novel·la la protagonista és una nena, que per edat es correspondria amb la vostra generació. Deu haver-vos ajudat a l’hora de recrear certes coses. Tanmateix, els dos paisatges principals on s’esdevenen els fets, la serra de Cazorla i el Pirineu, en pobles del Pallars Sobirà sobretot, són paisatges que no us són propis. —Cada obra que produeixes conté uns àmbits sense els quals no et valdria la pena de fer-la. —Quin són en aquesta? —Posar-me en la pell de la innocència, que és la nena, que és també la visió d’un altre sexe, que és una altra sensibilitat; mostrar un altre àmbit cultural extrem, que ajuda a donar més contrast als fets… Amb això ja fas una mica de lector de tu mateix. Tot i amb això, aquesta novel·la ja procura ser honesta dient al començament que és un fet recordat i hiperbolitzat, que a més és contat a un que en sap. Ja s’avisa d’uns certs filtres al començament. —Hi ha un fil conductor en la novel·la, que diria que és el paisatge i més concretament els boscos. Això fa que aquest àmbit natural tingui molta importància. I també tot el que se’n deriva, com les olors, els animals, el pas de les estacions i les menges que se’n cullen… —M’interessa molt això. És la contribució que jo hi faig, perquè conec una mica els àmbits feréstecs. Perquè tota la vida m’han interessat molt. I això fa que es vinculi la innocència amb la natura pura, en la qual es produeixen uns fets culturals que contrasten amb aquest estat de puresa. —En la novel·la feu dir a un personatge que la paraula ‘feréstec’ a ciutat té unes connotacions diferents. Què són per a vós els boscos feréstecs? —’Feréstec’ vol dir intocat i lliure, per resumir-ho en dues paraules. Intocat i lliure. Aquesta petita comunitat que viu una situació inestable, que ha d’anar d’un lloc a un altre constantment, no es pot assolar en cap lloc. A sobre de tot això s’hi produeix el factor humà. —El personatge més reeixit de la novel·la és la mare. —És el personatge més fort. És el personatge més natural amb una personalitat més arrabassadora, sense frens, sense motlles culturals. I això dóna per resultat una veritat que sovint és dramàtica. —És que és un llibre molt dramàtic. —Sí. Ho és. —També són uns anys molt durs. —En una comunitat humana, en una època determinada, es produeixen uns fets que haurien de pertànyer a quaranta anys abans. Ja delaten un endarreriment produït per una victòria política que ha tingut per objecte aturar la història. I amb aquest objecte ha aconseguit endarrerir-la molts anys. Hi ha un episodi que és la visita de Franco per a inaugurar un dels pantans. Es basa en un fet real. I en aquest episodi es produeixen unes subcircumstàncies que són bastant indicatives de la situació en la qual es produeix la novel·la. —Tot i que és una escena tòpica del franquisme, mostreu el règim dictatorial d’una manera gens tòpica, precisament. —Per mitjà dels seus efectes, no de les seves causes. M’interessa l’atmosfera que el franquisme va donar com a resultat. Resulta fumós, una cosa rància i irreal. —El matrimoni ja no és hereu de les ideologies dels seus pares. —Alhora comprens que la ideologia de la generació dels avis era més el desig de pertinença a un grup que no pas una militància en les idees. Que això també és dramàtic i voldria que fos un avís. —Quin avís? —Això és el que crec que no s’ha de produir, l’adscripció social per tradició, per interès grupal, fins i tot per desídia. No hi hauria evolució. —Què voldríeu que en tragués més el lector? —La possibilitat de canvi. Aquesta novel·la hauria d’encoratjar la possibilitat de canvi. No solament de canvi en l’entorn sinó la possibilitat de millorament d’un mateix. Aquesta mossa, per circumstàncies territorials i laborals, és analfabeta fins a deu anys. Però, en canvi, extreu algunes circumstàncies del seu entorn per sortir-se’n. —És analfabeta de llegir i escriure, però té una gran saviesa natural. —És una persona àvida, i el coneixement el xucla de tot allò que té a la vora, la interpretació de la natura, dls comportaments de la natura, alhora que tria aspectes d’alguns personatges com a paradigmes a seguir. —Ella adquireix una cultura de la natura (de les herbes remeieres, el comportament dels animals, les paraules, els gests…) i es fa molt evident que això avui ho hem perdut com a societat. Hi ha hagut un trencament profund amb el món natural, de fa seixanta anys. —D’entrada: no hi ha cap pèrdua que pugui justificar un guany. Obtenir guanys culturals a costa de pèrdues essencials no és justificable. Pot donar com a resultat que la societat, volent-se civilitzar, es torni cada vegada més salvatge en el sentit més negatiu i acusatori de la paraula. Prescindint de les causes, vivim sobre un món d’efectes. Per tant, en un món que som incapaços de poder analitzar i modificar, perquè desconeixem l’origen de tot. —Doncs, des d’aquest punt de vista, hi ha molta feina a fer. —Hi ha molta feina a fer i l’hauríem de resoldre immediatament. I sense carantoines. Perquè també hi ha aquella actitud bonista i naturalista que s’allunya tant de la realitat com l’altra, com l’extremadament urbana. En el món natural hi ha també crueltat. Hem d’assumir que el món és una màquina que funciona d’una determinada manera. I en allò que nosaltres inventem i no funciona, és que ens hem equivocat, i és allò que hem de rectificar.

Summary: Joan Rendé: ’Europa es nega a ella mateixa’


El diputat de JxCat Josep Rull ha dit al programa ‘Via lliure’ de RAC1 que ‘les eleccions són un escenari possible’ després de les mesures cautelars dictades pel Tribunal Constitucional espanyol per a evitar la investidura de Carles Puigdemont. ‘Intenten abatre el que ha votat la gent i potser ha de ser la gent qui decideixi’, ha valorat. Tot i això, Rull creu que la investidura del president ‘no és impossible’ i assegura que faran tot el que estigui al seu abast per a aconseguir-ho. El primer pas serà demanar l’autorització judicial perquè pugui assistir al ple d’investidura, tot i que no ha concretat el procediment que es farà servir. ‘Els advocats establiran quin serà l’itinerari’, ha explicat. Sobre uns nous comicis, Rull ha detallat que ‘ara mateix no és l’escenari, és un escenari’. El conseller ha remarcat que es volen concentrar en el que és possible, que ‘és que aquest dimarts el ple continua’. Considera que la decisió del Tribunal Constitucional de permetre la celebració del ple va ser una ‘desautorització’ a la vice-presidenta del govern espanyol, Soraya Saénz de Santamaría, i per això n’ha demanat la seva ‘dimissió immediata’. Tanmateix, Rull ha criticat l’actuació de l’alt tribunal, que creu que ha comès ‘un frau de llei’. ‘Volen que ens movem en aquests paràmetres i ho complirem’, ha anunciat.

Summary: Rull veu unes noves eleccions com ‘un escenari possible’


Un exoplaneta el doble de gran que la Terra resulta potencialment habitable, fet que obre la recerca de vida en mons molt més grans que el nostre i més petits que Neptú. Un equip de la Universitat de Cambridge va fer ús de la massa, el radi i les dades atmosfèrics de l’exoplaneta K2-18b i ha determinat que és possible que el planeta allotgi aigua líquida en condicions habitables sota la seva atmosfera rica en hidrogen. L’exoplaneta, és a cent vint-i-quatre anys llum de distància, té 2,6 vegades el radi i 8,6 vegades la massa de la Terra, i orbita la seva estrella dins de la zona habitable, on les temperatures poden permetre l’existència d’aigua líquida. L’exoplaneta K2-18b ja va ser objecte d’una important cobertura mediàtica a la tardor de 2019, ja que dos equips diferents havien informat de la detecció de vapor d’aigua en la seva atmosfera. No obstant això, l’extensió de l’atmosfera i les condicions en l’interior continuaven sent desconegudes. El doctor Nikku Madhusudhan de l’Institut d’Astronomia de Cambridge, han demostrat ara que tot i la mida de K2-18b, el seu embolcall d’hidrogen no és necessàriament massa gruixuda i la capa d’aigua podria tenir les condicions adequades per a suportar la vida.

Summary: Un gran exoplaneta pot reunir les condicions idònies per a la vida


Milers de persones han sortit als carrers d’arreu de l’Iran per donar suport al règim dels aiatol·làs, després de diversos dies de protestes antigovernamentals. Els manifestants portaven la bandera de la república islàmica i imatges del líder suprem, l’aiatol·là Ali Khamenei. Els crits més repetits eren ‘líder, estem a punt’, ‘mort als sediciosos’ i ‘no volem ser com Síria’. Hi ha hagut manifestacions arreu del país, però el règim ha exposat mediàticament aquelles que han tingut lloc on han arrelat més les protestes antigovernamentals: Kermanshah, Bushehr, Abadan o Gorgan. Ací podeu veure imatges d’Ahwaz, la capital de la província del Khuzestan (sud del país i fronterera amb l’Irac): 🔴📺 pic.twitter.com/SdBjSzWd7A This is #Ahvaz , Thousands of people held rally for supporting their leader , Imam #Khamenei , you can’t see these rallies in world media !!! ” We won’t be like Syria ” #Iranprotests #Iran #اهواز #تظاهرات #تظاهرات_سراسری — hadi🔎🕎✡ (@Zolfegar12) 3 de gener de 2018 Les manifestacions de suport al règim volen desacreditar les protestes que van esclatar el 28 de desembre arran de la inflació i la desocupació. Però cal tenir en compte que arriben després de la crida feta pels Estats Units a la comunitat internacional perquè donés suport a les protestes. De fet, l’ambaixadora nord-americana davant de l’ONU, Nikki Haley, ha demanat una reunió d’urgència del Consell de Seguretat per a analitzar la situació. ‘La gent clama per la llibertat i no els podem girar l’esquena’, ha assegurat. Khameni acusa els EUA i Israel D’altra banda, Ali Khamenei ha acusat els EUA i Israel d’haver ideat un complot contra la república islàmica. Ahir, en un missatge televisat, va dir: ‘L’enemic sempre espera una oportunitat i un esquerda per a infiltrar-se i colpejar la nació iraniana.’ A més, va dir que havien fet servir tots els mitjans possibles, és a dir diners, armes i serveis d’intel·ligència, per a provocar una crisi política a l’Iran. In recent events, enemies of #Iran have allied & used the various means they possess, including money, weapons, politics &intelligence services, to trouble the Islamic Republic. The enemy is always looking for an opportunity & any crevice to infiltrate &strike the Iranian nation. pic.twitter.com/HIXtudRAue — Khamenei.ir (@khamenei_ir) January 2, 2018 El president Hassan Rouhani (reformista) ha desitjat que les protestes s’acabin aviat, però de moment ja han estat un cop fort a la seva política exterior aperturista: el president francès, Emmanuel Macron, ha suspès la visita oficial a Teheran. En diversos missatges, Rouhani ha expressat la comprensió per les protestes contra el malestar social i la situació econòmica. Tanmateix, ha advertit que el pes de la llei cauria sobre aquells que la vulneri i causin avalots. Protestes populars sense dirigents Les protestes antigovernamentals van començar el 28 de desembre a Meixad, una ciutat situada a l’extrem orient del país i una de les més conservadores. Els manifestants que van sortir al carrer aquella nit eren de classe popular, els més afectats per l’augment de preus i la desocupació. Dos mals endèmics de l’Iran d’ençà que se’n va decretar l’embargament internacional. Les protestes es van estendre per tot l’Iran i han arrelat sobretot lluny de Teheran, en capitals de província com Isfahan o ciutats de segona fila com Tuyserkan. Durant les protestes, s’han fet crides contra l’establishment polític, però els clams per un canvi de sistema no han estat la consigna principal. El Moviment Verd, que va encapçalar les protestes del 2009 contra la reelecció de l’ex-president Mahmud Ahmadinejad i que reclamava la democratització del país, no s’ha posicionat. Qui sí que s’ha unit a la revolta són algunes minories ètniques com ara els kurds, els àrabs o els luris. Denuncien la discriminació social que pateixen per part de la majoria persa. D’ençà del 28 de desembre, les protestes s’han radicalitzat i hi ha hagut forts enfrontaments entre manifestants i la policia iraniana. Les autoritats han admès fins ara vint-i-una víctimes mortals i més de 450 detencions. Segons el govern, el 90% dels detinguts són menors de 25 anys (el país té més d’un 40% de desocupació juvenil). Malgrat que les autoritats han anunciat l’arrest d’alguns líders de les protestes, la veritat és que és un fenomen certament heterogeni i no té cares visibles com el Moviment Verd: Mir-Hossein Mousavi (sota arrest domiciliari), Mehdi Karroubi (sota arrest domiciliari) i Muhammad Khatami (silenciat mediàticament).

Summary: Demostració de força del règim iranià per a mirar de desacreditar les protestes antigovernamentals


El Tribunal Suprem espanyol ha aturat avui l’exhumació del dictador Francisco Franco perquè abans ha de valorar el recurs de la família. En la interlocutòria, els magistrats asseguren que seria ‘un greu trastorn pels interessos’ de l’estat si s’exhuma el dictador i més tard, per ordre del mateix Suprem, s’ha de retornar el cos al Valle de los Caídos. En aquest punt, els jutges assumeixen el relat franquista de la guerra del 1936-39 i asseguren que Franco es va convertir en cap de l’estat espanyol l’1 d’octubre de 1936, és a dir, només tres mesos després del cop d’estat. El que va passar realment aquell dia és que el mateix dictador és qui es va autoproclamar cap d’estat, tot i que era Manuel Azaña, com a president de la república, qui ostentava el càrrec. Ací podeu llegir el paràgraf en qüestió:

Summary: El Suprem assumeix el relat franquista en l’argumentació contra l’exhumació del dictador


El president de la Generalitat Valenciana Ximo Puig ha augurat que l’any 2017 serà ‘el del principi del final de la discriminació dels valencians’ en matèria de finançament. Durant el seu missatge de Cap d’Any, enregistrat a la Casa Museu del poeta Miguel Hernández a Oriola (Baix Segura), Puig ha assenyalat que 2016 ha estat l’any del final de la invisibilitat del País Valencià i ha assegurat que si els valencians treballen junts ‘travessarem les portes que ens tanquen el camí a la justícia’. El cap del Consell ha dit que el poble valència és un poble de 5 milions de persones que ‘dóna respecte i vol respecte’ i que ‘cap errada del passat pot donar cobertura a la discriminació en el present’. En aquesta línia, ha dit que els valencians ‘tots a una veu’ exigiran un finançament just per a les escoles, hospitals, universitats, persones dependents, infraestructures, economia productiva i lluita contra l’atur. El president ha iniciat el seu missatge remarcant que es trobava emocionat per ser-hi a la Casa Museu de Miguel Hernández, del qual l’any 2017 es commemora el 75è aniversari de la seva mort. El cap del Consell ha recordat els efectes de les pluges que la passada setmana varen assolar la comarca del Baix Segura i altres comarques. Ha recordat les persones mortes pels efectes dels aiguats i ha reconegut el treball de bombers i personal d’emergències. Puig ha indicat que la Generalitat donarà suport econòmic per a la reconstrucció de les comarques afectades i ajuts al camp per a les pèrdues en la producció agrícola. Després de citar el poema ‘Vientos del pueblo’ de Miguel Hernández, el president ha assegurat que són aquests vents els que guien la Generalitat a governar per a tots els ciutadans ‘amb propòsit de cosir la terra diversa dels valencians i cosir una societat massa fracturada per la desigualtat’. ‘Del sud al nord formem part d’un mateix poble, compartim un projecte en comú, tots ens necessitem i ens fem més forts si treballem units i confiem en la nostra força. Cosir la riquesa d’una terra diversa i cosir la fractura social que ens deixa la crisi’, ha dit Puig. Un nou camí de ‘reparació, reconstrucció i renaixement’ El cap del Consell ha manifestat que s’inicia un nou camí de ‘reparació, reconstrucció i renaixement’ i ha assenyalat que el seu govern ha reparat drets bàsics ‘amb fets’ fent que ‘cap pensionista es quedi sense medicines per no poder pagar-les, que els nens tinguin per primera vegada llibres gratuïts i que els dependents estiguin cobrant per fi les seves ajudes’. En el terreny econòmic, Ximo Puig ha assegurat que el País Valencià ‘està millor que fa un any’ i ha exposat els índexs de creixement del 3,8%, amb 50.000 persones menys a l’atur, un 16% més de turistes internacional i un índex de producció industrial que ha augmentat un 4,4%. El president ha remarcat que aquestes xifres estan per sobre de la mitjana estatal i que són mèrit dels treballadors i empresaris. De cara al 2017, Ximo Puig ha dit que ‘encara queda gairebé tot per fer’ i recuperar el teixit econòmic. Al respecte ha avançat que l’any que comença entrarà en vigor la la Llei de la Funció Social de l’Habitatge i la Llei de renda mínima garantida, així com l’Agència Valenciana de la Innovació i ‘un pla per recuperar el talent de tots els joves que han hagut de marxar fora’. Puig ha dit que els valencians són ‘un poble de valors que s’estremeix amb el patiment aliè’ i ha recordat la situació dels refugiats sirians, reivindicant la fe en Europa i demanant ‘una Europa diferent que es reconegui en la seva alçada de mires, l’Europa dels drets per sobre de les fronteres’. El cap del Consell ha dit que la valenciana és ‘una societat governada des de la diversitat i gestionada des del diàleg’ i que és ‘continuadora dels encerts històrics i conscients de les errades, ara transformades en lliçons’. Puig ha conclòs el seu missatge de Cap d’Any citant de nou Miguel Hernández , amb el vers ‘dejadme la esperanza’, i ha assenyalat que ‘des dels valors, l’esforç i convicció treballem per fer la Comunitat Valenciana la nostra casa, terra d’esperança’. Quart missatge sense Ràdiotelevisió Valenciana El missatge de Ximo Puig ha estat el quart en la història que no ha estat emès per Ràdiotelevisió Valenciana, després del seu tancament el novembre de l’any 2013. Els dos primers anys Alberto Fabra va enregistrar el seu discurs al Palau de la Generalitat i emès a través d’Internet al canal Generalitat i per la desconnexió territorial de Televisió Espanyola. Ximo Puig va iniciar l’any 2016 amb un missatge també enregistrat al Palau de la Generalitat. Enguany, Puig s’ha desplaçat a Oriola per enregistrar el seu discurs. El missatge ha estat difós pels serveis audiovisuals de la Generalitat i emès per algunes televisions autonòmiques privades i canals locals, així com per la desconnexió territorial de RTVE. L’emissió també s’ha pogut veure a través d’internet al Canal Generalitat.

Summary: Ximo Puig: ‘El 2017 serà el principi del final de la discriminació dels valencians’


Tanquem una setmana decisiva i històrica al País Basc. La dissolució d’ETA és un fet avalat i certificat per experts i mediadors internacionals que han assistit a un procés unilateral atípic. Divendres es va fer un acte a Kanbo, al País Basc Nord, per certificar i avalar aquesta decisió definitiva de l’organització armada que actuava des del 1959, en ple franquisme. El govern espanyol ha mirat de sabotar la resolució del conflicte. De fet, ja ha anunciat que no modificarà ni una coma de la seva política penitenciària i repressiva. El govern francès ha tolerat el desarmament i ha fet silenci a propòsit del procés de dissolució. Ara s’obren molts interrogants sobre els pròxims passos en la resolució d’un conflicte polític que no s’ha tancat. Els plantegem al director de Berria, el periodista Martxelo Otamendi, que acabarà parlant de la situació actual a Catalunya des d’una estimació que professa de fa anys. —Com valoreu l’acte de divendres a Kanbo? Hi ha cap missatge que en vulgueu destacar? —Sobretot, vull destacar l’optimisme amb què la gent que té un recorregut i experiència important en la resolució de conflictes encara aquestes qüestions. Tots els qui van ser a Kanbo eren polítics de prestigi reconegut o bé persones que fa molts anys que estan implicats en processos de pau i de desactivació de conflictes. I hi van dir coses molt bones. Van dir que això era bo per al País Basc, per a Espanya, per a França i per a Europa. Per a Europa! Si això ho diu un basc, li diuen que és de Bilbao! Però ho diuen ells. És bo de destacar, perquè la gent d’aquí és més escèptica. —Escèptica? —Tan sols cal veure’n les valoracions del lehendakari de Gasteiz i la lehendakari de Pamplona. Han de venir de fora per dir-nos com n’és, d’important, això que ha passat. Aquí estan massa atents del rendiment electoral i de la batalla de partits habitual. La gent de fora que van venir a Kanbo han donat un punt d’optimisme que és important de tenir en compte. Allà vaig parlar amb Jonathan Cohen, un dels impulsors d’aquest procés, que em va dir que aquestes coses van lentes, però que millor que siguin lentes i surtin bé que no pas que siguin ràpides i vagin malament. —Cal tenir la mirada llarga? —Aquesta mirada per damunt de les pugnes de partit i de família és important en dies com divendres. Va ser un dia important. Aquesta gent va recordar que ETA era l’últim grup rebel armat a Europa. I aquesta gent també va parlar de totes les víctimes, de la convivència i de cercar solucions entre tots. Van tornar a apel·lar que es fessin converses polítiques per resoldre el conflicte. —L’acte de Kanbo també va servir per agrair la decisió d’ETA i exigir al govern espanyol que s’hi impliqués? —Més que un agraïment, l’acte de Kanbo ha estat un aval a la decisió final d’ETA. A Kanbo hi havia bona part de les personalitats que van ser a Aiete el 2011 i que els van exigir la fi de la seva activitat. I ahir es produïa un aval i un reconeixement de la decisió. De fet, a Kanbo es van queixar que l’única que va respondre a les propostes d’Aiete va ser ETA. El govern espanyol no ha fet cap pas en la direcció que se li demanava. A Kanbo van deixar clar que els va fer més cas ETA que el govern espanyol. I van demanar de mirar al futur. —I de no encallar-se en el passat? —Ells ho fan perquè és l’única manera de resoldre els conflictes. No es posen en jutjar qui té més raó entre bascs o entre espanyols i bascs. Estan molt enfocats a resoldre el conflicte i això demana de mirar endavant. Hi eren Gerry Adams, Bertie Ahern i Joanathan Powell, que van tenir un paper decisiu al procés de pau d’Irlanda del Nord. I ara s’han celebrat els vint anys dels Acords de Stormont. I, vint anys després, a Belfast encara hi ha murs que separen algunes comunitats. Encara hi ha murs vint anys després! —Alguns polítics en són escèptics o es mostren freds. Però com viu la gent del carrer l’anunci de dissolució d’ETA? —A mi, m’arriba allò que respira el meu entorn. No tinc una vista d’ocell per saber què pensa tothom. Jo crec que el goig i l’expressió més oberta de sentiments es va produir l’octubre del 2011 quan ETA va decidir de fer pública la decisió que havia pres el febrer del 2010 de no continuar la lluita armada. El gran dia, per a molta gent, va ser aquell. La resta ha estat anar veient com s’anava resolent tot plegat. Com que el procés és tan llarg, amb aquell anunci, el desarmament posterior… que la dissolució ja no ha generat gaires expressions públiques de joia. Això sí, els del meu entorn estan molt contents i animats per veure si es poden encarar algunes conseqüències del conflicte després de la dissolució d’ETA. —Quines són les prioritats i les dificultats més grans per al període que ara s’obre? —És principal implicar-hi el govern espanyol, evidentment. No crec que ho faci. Per tant, el canvi de política penitenciària no sembla una possibilitat a curt termini. Tampoc no crec que reconegui les víctimes que ha creat la seva actuació. També serà molt difícil de construir un relat comú i col·lectiu del passat perquè cadascú ho ha viscut a la seva manera. És molt difícil que hi hagi una lectura crítica per reconèixer que determinades coses no haurien d’haver passat mai. Per la part d’ETA, ja ha anunciat que no diria res més perquè deixa d’existir. —Ho podria fer l’esquerra abertzale? —És molt complicat que l’esquerra abertzale digui que això no hauria d’haver passat mai. Com tampoc no veig cap voluntat de Madrid per a reconèixer la conculcació dels drets humans i polítics. No crec que reconeguin les tortures, per exemple. Les peticions d’autocrítica van gairebé sempre dirigides a l’esquerra abertzale i no als responsables d’Interior a Madrid i a Gasteiz. Hi ha una mena de pacte tàcit entre el PNB, el Partit Socialista i el PP de no exigir-se entre ells cap revisió del passat i de dirigir totes les exigències a l’esquerra abertzale. —Amb la desaparició d’ETA, s’obre la possibilitat de construir un front sobiranista transversal al País Basc? —No crec que això passi. Actualment, la distància política entre el PNB i EH Bildu és molt gran. Sí que hi ha un grau d’entesa interessant a Iparralde, al País Basc Nord. Fixeu-vos que allà els partits d’obediència francesa com l’extrema dreta de Sarkozy fins a l’esquerra verda donen suport al procés de pau. I aleshores, una oposició forta als sobiranistes no és rendible en termes electorals. Aquí no. És cert que hi ha hagut molts morts i tot és més complicat. A Iparralde, els morts van ser cosa dels GAL. No pas d’ETA. —La situació oposada del sud… —És clar. Al sud, van ser majoritàriament cosa d’ETA. És més complicat que hi puguin fer aliances com la que plantegeu. No veig el PNB amb disposició d’entendre’s amb l’esquerra abertzale. Està obsessionat a demanar-li que digui que tot això no hauria d’haver passat mai. I això no passarà. No hi haurà un front. Ja veurem si noves dinàmiques al carrer poden canviar aquesta situació. Però en tinc dubtes. Crec que es pot avançar des de la societat, però serà difícil que en l’àmbit polític s’acompanyi aquesta unió amb una estratègia conjunta. —I tampoc no hi haurà cap impacte en el mapa electoral? —Diria que no. L’hegemonia del PNB està molt consolidada. Les enquestes li donen encara dos diputats més. Quan el PP i el PSE estan malament a Madrid, el seu vot moderat es refugia al PNB. I l’esquerra abertzale no li pren vot al PNB malgrat que aquest acabi aprovant el pressupost del PP. Fins i tot en l’època més bruta i corrupta del PP, el PNB ha donat suport al pressupost espanyol. Al parlament basc, l’esquerra abertzale sembla que es quedarà amb els mateixos vots i diputats. —No canviarà res? —No canviarà gaire el mapa actual. La incògnita és Ciutadans, que no sabem si aconseguirà res. No té estructura ni presència, però és un fenomen mediàtic i funciona amb les onades espanyoles. Això ja va passar amb Podem, que no es coneixien ni entre ells i van tenir un resultat magnífic. Talment com a Catalunya. Són fenòmens que depenen de com va la matriu. És previsible que Podem tingui una forta baixada en línia amb el comportament espanyol. Però no crec que l’anunci d’ETA tingui cap impacte electoral entre els sobiranistes. —Com acabaran els militants d’ETA en llibertat fins ara? No podran pas tornar a casa… No es poden desmobilitzar perquè els empresonaran. —És impossible que puguin tornar a casa. Això es pot fer quan es fa un procés negociat i acordat entre els governs i el grup insurgent armat. A Irlanda, la qüestió dels presos va entrar en l’acord. També a Colòmbia hi ha un acord sobre el procés d’alliberament dels presos de manera ordenada i amb uns criteris concrets. Però si el govern de l’estat no participa en el procés, és impossible de pensar un retorn a casa normal. Quan es negocia, en funció de la pena que compleixes, surts abans o després sempre que et comprometis a no tornar a actuar. Això ho hem vist a Irlanda. —Però aquí no hi ha hagut negociació… —Exacte. El final d’ETA no ha estat un procés negociat i acordat amb l’estat espanyol. El govern de Rajoy ja ha dit que els presos continuaran pagant les penes i que no obtindran cap rèdit de la dissolució d’ETA. I si això passa amb els presos, imagineu-vos quina pot ser l’actitud amb els qui han militat a ETA fins fa poc i que no han passat per la justícia. —I què faran? —Ja deu fer mesos que viuen tancats en els seus pisos i fent una vida completament clandestina. Ho dic sense saber res concret, però és evident que no deuen fer vida al carrer passejant. La policia espanyola està molt interessada a localitzar-los i detenir-los. Però hauran de continuar amb la seva vida clandestina encara que ETA no existeixi. Suposo que han trobat gent que els doni cobertura i una habitació on viure. Estaran sense sortir-ne durant molt de temps. —Si el govern espanyol té aquesta actitud, quina és la disposició del govern francès? —A Iparralde hi ha una implicació més gran de tots els partits en una solució negociada. I quan van a París a demanar alguna cosa, hi van tots de bracet. Hi van els representants de les institucions basques, el president de la Mancomunitat, que és batlle de Baiona, Jean René Etchagaray, i els membres de la societat civil. I es presenten a París a parlar amb el Ministeri d’Interior i amb Macron. I cal destacar que el traspàs de la qüestió basca entre Hollande i Macron no va trigar ni una setmana. —Què voleu dir? —Habitualment, quan hi ha canvis de governs i presidents, el traspàs de les carpetes i els compromisos pot tardar mesos. El cas d’ETA i del País Basc es va traspassar amb una rapidesa molt poc freqüent. Ens ho diu la gent que ha estat en aquestes reunions amb el govern francès. L’herència i la responsabilitat amb què l’equip de Macron ha agafat aquesta qüestió és sorprenent. Sembla que no hi hagi hagut cap canvi. L’actitud és la mateixa. París fa un temps que va deixar de fer seguidisme de l’estat espanyol en la qüestió basca. —Com es veu aquesta actitud diferent? —L’estat francès ja ha començat a moure presos a les presons més pròximes al País Basc. La de Baiona és molt vella i poc adequada per acollir presos. Però n’hi ha una que és fora del País Basc Nord però molt més a prop que tota la resta. És a una hora amb cotxe de la frontera. En comptes de fer set o vuit hores de viatge, fer-ne una, és un canvi important. L’acostament dels presos ja ha començat a l’estat francès. —Com s’explica? —Sobretot perquè els representants institucionals i polítics i la societat civil no van cadascú pel seu costat ni parlant malament els uns dels altres quan han de tractar amb el govern francès. El compromís d’empènyer plegats és modèlic a Iparralde. Té una explicació. Allà no han matat gent del partit de Sakozy, ni del Partit Socialista, ni dels centristes del MoDem de Bayrou. Allà van ser els GAL qui van matar. Si hi hagués morts d’aquests partits, segur que l’ambient no seria com l’actual. El cas és que hi ha una unitat civil i política en aquesta qüestió i ETA és un tema que no cotitza a la borsa electoral. I aquesta unitat ha permès una cosa inèdita en cap procés. —Expliqueu-vos… —Que sigui la societat civil qui acudeixi als amagatalls d’armes i que avisi la policia francesa dient-los on són, això no ha passat mai enlloc. Com que no hi havia implicació dels governs, es va cercar una fórmula imaginativa per a poder-ho fer amb seguretat. Si hi hagués hagut negociació i acord com a Irlanda, això s’hauria fet amb una comissió internacional de desarmament reconeguda per tots. L’IRA mai no hauria donat les armes a l’exèrcit britànic ni a la policia irlandesa. A Irlanda se’n van ocupar un general canadenc retirat i un alt càrrec militar indi. —D’ençà que no hi ha violència, l’estat espanyol se l’ha inventada o ha magnificat coses menors? Ho demano pel cas d’Altsasu, per exemple. —Aquest cas i els altres són de manual. Com també el de Tamara Carrasco a Catalunya. Acusada de terrorisme en un primer moment. Una dona d’un CDR acusada de terrorisme per haver-se mobilitzat sense cap mena de violència. El ‘tot és ETA’ ha passat a Catalunya amb un ‘tot és terrorisme i rebel·lió’. A Altsasu, pensen que no han pogut detenir tots els d’ETA i ara n’empresonen qualsevol. A més, vol ser un avís per a navegants. A Altsasu, com a molts pobles més, s’organitza cada any l’Alde Hemendik, una jornada per dir ‘que se’n vagin’. És un avís per veure qui és el valent que organitza unes jornades com aquesta. A la mínima, apliquen delicte de terrorisme. La deriva és total. Acusen de delicte d’odi qualsevol. O es dóna categoria de grup armat a qui talla les autopistes a Catalunya. —Parlant de Catalunya, com a observador i coneixedor que sou de la política del nostre país, què penseu que ha de passar d’ara endavant després de la tardor que hem viscut? —Crec que és fonamental mantenir la majoria parlamentària i no arriscar-se a una repetició d’eleccions. Conec analistes que em diuen que podria incrementar la representació de l’independentisme. Però vull recordar que hi havia setanta-dos diputats i ara n’hi ha setanta. Cal pensar si s’ha tocat sostre en aquesta darrera fase o no. Jo esperava una pujada més gran després del primer d’octubre i de l’empresonament i l’exili dels membres del govern. Ho dic amb tota l’estima. Però pensava que creixeria més. —I, aleshores, què s’ha de fer? —Em sembla que és important que hi hagi un govern a Catalunya. No m’arriscaria a repetir les eleccions. La jugada de Rajoy era que, si l’independentisme no perdia les eleccions del 21-D, perdria les següents. La jugada era aquesta. I, a ell, no li importa que hi hagi dos milions de catalans desconnectats d’Espanya. Allò que li preocupa és que legislin. O encara més, que liderin processos. Em sembla que la combinació de tenir un govern operatiu a Catalunya i un govern més polític a l’exili de Brussel·les és molt bona. Caldrà veure com acaba això de Puigdemont a Alemanya. —Sembla que un govern a Catalunya no serà gaire operatiu tampoc… —Cert. El govern de Catalunya tindrà l’amenaça constant de processament judicial si traspassa alguna línia vermella. Però no sé si la ciutadania de Catalunya està disposada i preparada per l’empresonament de centenars de persones o l’empresonament continuat d’uns quants governs. Si hi hagués disposició d’aguantar això, potser seria una opció. Però aquestes coses depenen de la gent que hi ha quan mires enrere. Quanta gent continua. —I si la gent hi és? —Si la gent hi és, aleshores es pot desafiar les estructures de l’estat espanyol contínuament. Cal decidir amb el coneixement de quanta gent està disposada a seguir un camí més dur. En qualsevol cas, allò que és imprescindible és una estratègia comuna. Allò que ha fet fort l’independentisme ha estat la unitat. La unitat és el clam del carrer. Si la unitat va fluixa, pot haver-hi desercions a la perifèria del moviment independentista. La meva principal apel·lació és a recuperar la unitat entre els partits. I a continuar endavant.

Summary: Martxelo Otamendi: ‘Els militants d’ETA hauran de continuar la vida clandestina encara que l’organització ja no existeixi’


En el pròxim número de la seua revista, la comunicadora nord-americana Oprah Winfrey inclourà els carretons Rolser entre els objectes que li agrada utilitzar i que recomana. Aquesta és l’última bona notícia que s’ha rebut a la seu de la fàbrica de Pedreguer, a la Marina Alta, i que ha revolucionat els comercials perquè saben quin poder d’influència té Oprah, i prou, sense cognom. Aquesta és la història d’un imperi familiar que va començar essent una petita fàbrica de bosses i cistelles de llata a l’andana de la casa de Joan i Paquibel Server. Més endavant les bosses eren de lona i a principi dels anys setanta, a les bosses de lona hi van afegir unes rodes i un mànec llarg. D’aquesta manera, les dones evitaven el mal d’esquena i podien transportar la compra. Rolser en fabrica entre 650.000 i 700.000 cada any. Una quarta part l’exporten a seixanta països tant d’Europa com d’Àsia i Amèrica. Fins i tot han entrat en el mercat xinès, on competeixen amb un èxit notable amb les imitacions pròpies. Els carretons que venen al Japó els fabriquen cinc centímetres més curts. Joan Server, el copropietari de l’empresa, ens rep a la seu de la fàbrica. 20.000 metres quadrats per a confeccionar carretons de compra, escales i posts de planxar. L’alumini com a base de tots tres productes. El català com a llengua vehicular en totes les instal·lacions. ‘Som molt de Pedreguer, nosaltres, molt de la Marina’, diu amb naturalitat Server. Hi ha un departament de disseny que cada any presenta novetats, tant en les formes com en els estampats de les lones. S’entesten a convertir els carretons en un producte de moda. Afirmen que aquesta és la manera que tenen de lluitar contra els estereotips que uneixen aquests artefactes amb senyores grans que van al mercat. En els països on no hi ha tradició, els carretons es veuen d’una altra manera. Per això en els catàlegs de Rolser hi apareixen homes joves, per això s’utilitzen per anar a la platja, a pescar o a comprar roba. Joan Server i la seua germana Paquibel són la segona generació de l’empresa, que acaba de celebrar el cinquantè aniversari. Ara ja hi ha els fills i nebots que hi treballen. Diuen que han esquivat la crisi com han pogut, sense deslocalitzar la fàbrica i sense escoltar els cants de sirena d’un fons d’inversió estranger que els la volia comprar per una quantitat molt i molt important. Tampoc no van embogir en l’època de la bombolla immobiliària. Joan opina que potser és conservador a l’hora de dirigir la companyia, però diu que així els va bé. Ara, no tot són flors i violes: la situació geogràfica de la fàbrica el fa exclamar-se contra els preus dels peatges a l’autopista i la falta d’un corredor mediterrani en condicions. Afirma que els empresaris s’adapten a tot i recomana amb vehemència a tothom qui és capaç de fabricar un bon producte que isca al món, que és molt gran i la gent espera novetats. A Rolser, per exemple, desenvolupen un carretó per a transportar els bastons de golf. De les cistelles de llata als carretons per a Spar Foto ©Prats i Camps —És un mite, que vàreu inventar el carretó de compra posant rodes i un mànec a una cistella de les que fabricàveu a l’andana? —La nostra evolució és la del cabàs de palma. Després passem al teixit. Confeccionem una bossa de lona, de cotó i després de niló i això ja ens dóna peu a fer una bossa i a posar rodes a eixa bossa. Això passa als anys setanta i apostem per això. Ens conviden a apostar. La cadena Spar s’implanta a tot l’estat espanyol, però sobretot per aquesta zona, i hi ha un canvi molt fort perquè es passa de la botiga de tota la vida amb el taulell venent a granel a l’autoservei, als prestatges on el client agafa el que necessita i la caixa registradora a l’eixida. Això portava que la dona havia d’anar a la compra amb un carretó. Els primers carretons de compra els venem a Spar. Eren botigues de barri, no gaire grans i no hi havia el carretó metàl·lic. —De seguida vàreu veure que havíeu d’encaminar el negoci cap als carretons de compra? Com es pren aquesta decisió a la família? —Els consells d’administració d’aquella època els fèiem quan dinàvem o quan sopàvem. Era la manera que teníem de discutir les coses, de comentar què passava durant el dia. Per a nosaltres el carretó era una incògnita. Era complicat de saber com ho acceptaria el mercat. Però vam fer un primer catàleg i el vàrem enviar als clients que ens compraven cabassos i Galerías Preciados ens va passar una comanda important. Això ens donà a entendre que si aquesta gent que sabien que duien entre mans ho veien acceptable per als seus centres, nosaltres tindríem faena, i justament buscàvem faena. Foto ©Prats i Camps —Parleu d’un catàleg quan tot just començàveu a fabricar carretons; em fa l’efecte que des del principi heu tingut clar que a banda de fer un bon producte l’heu de saber vendre. —La intuïció, el sentit comú. Alguns detalls de Galerías Preciados que t’obrin els ulls. Per exemple, quan vam fer una primera innovació de posar-hi una cremallera o utilitzar la tela de texans, ens vam adonar que això tenia acceptació. I això ja et fa pensar que has d’innovar. Vam canviar els formats. Tot això t’ho va donant la intuïció. Tot va conformant una idea i el resultat és el que el carrer diu. —Podem dir que Rolser és líder en el món en aquest sector? —Sí. Podem dir-ho amb el cap ben alt perquè no hi ha cap altre lloc on es consumisquen tants carretons com a Espanya. França ens segueix, i també Alemanya. Jo no vull que tot el mèrit siga nostre. A on anem nosaltres, som novetat. I som empresa innovadora. Els nostres carretons són molt fashion, són molt de moda, tendència, als llocs on anem, això crea una bona rebuda. La internacionalització —Heu entrat en països com ara la Xina, on probablement es fabriquen carretons molt més barats que els vostres. —És complex vendre a la Xina un producte que ells també fabriquen. Són la nostra principal competència avui dia. Però hi tenim bons clients que ens compren i que ho venen. No sabem com, perquè és un producte que a ells els ix car, però hi ha un mercat de milions de persones i hi ha tota classe d’opcions. Aquestes empreses no venen només carretons de compra Rolser, sinó que venen productes alemanys, francesos, europeus en general. Els xinesos que poden, els compren perquè consideren que són de més bona qualitat. —Se suposa que teniu molts imitadors i fins i tot falsificadors. Teniu eines per a lluitar contra això? —És molt complicat. Nosaltres tenim una patent i alguna mena de defensa, però és molt complex perquè després s’ha de perseguir.Amb l’obertura que hi ha hagut a la Xina és molt difícil, perquè és un sector de comerç molt…  obscur. No dic fora de la llei, però sí vorejant el fora de la llei, no hi ha claredat. Hi ha moltes còpies, fins i tot amb el nom de la marca. —Quin és l’últim país on heu entrat? —L’últim país? La lluita més gran que tenim és els Estats Units. Som als Estats Units, però ens costa. Ara tenim una bona notícia i és que en el pròxim número de la revista d’Oprah Winfrey ella eixirà parlant bé dels nostres carretons i recomanant-los en una secció on ella recomana coses que gasta. Ella és una influencer. Es van interessar en el nostre producte. Ens van veure en una fira i ens van buscar. Fa dos anys que hi anem darrere. S’ha lluitat molt. És un mercat molt difícil, l’americà. Van amb el cotxe a tot arreu. Fins i tot van amb el cotxe a comprar i no baixen del cotxe perquè els ho fiquen dins per la finestreta. San Francisco és diferent, perquè és més europeu. Tenim il·lusió que això d’europeïtzar els americans funcione. Foto ©Prats i Camps —Entre nosaltres hi ha un estereotip i és que el carretó de la compra és propi de dones, i fins i tot de dones d’una certa edat. Aquest imaginari no existeix fora d’ací. És per això que intenteu masculinitzar el carretó en els vostres catàlegs? —Aquests últims deu anys, en totes les revistes, en tots els catàlegs, totes les passarel·les, en tots els magazins que fem incorporem l’home. En les desfilades de les fires sempre posem dos homes i dues dones. Igual d’elegant es veu un home amb un carretó de compra que una dona. Nosaltres treballem per trencar l’estereotip, però després ve Pedro Almodóvar o algú que fa una pel·lícula i em posen un carretó de compra amb una senyora gran… Ells també reforcen el que la societat fa. Si ells han de traure el prototip de dona, de mestressa de casa, el trauen amb un carretó de compra. És perquè ells ho veuen així… Passar la crisi sense moure’s de Pedreguer —Com us ha afectat la crisi econòmica? —Hem hagut de fer reajustos. Les escales són els productes que més han patit per la crisi, perquè es va frenar la construcció. Les escales grans, per als electricistes, pintors… tot eixe mercat va fallar i la facturació va baixar un poc. Vam haver de reaccionar. També hem tingut la sort que durant la crisi és quan ha crescut més la nostra expansió a l’estranger. Hem anat perdent mercat a Espanya, però internacionalment hem crescut en aquests anys. Resistim el temporal. Foto ©Prats i Camps —I no heu pensat mai a deslocalitzar la producció per abaratir el cost? —N’hem tingut moltes temptacions, perquè la majoria de productors se n’han anat a fabricar fora, però nosaltres hem volgut aguantar ací. I trobe que això, ara, comença a tenir un valor. Hi ha hagut moments que hem estat molt desanimats, que vèiem que era més fàcil d’anar a la fira de Canton i comprar un producte com el teu a meitat de preu que ací i pensar: ‘En lloc de fabricar me’n vaig allà, ho compre tot fet i ja està.’ Qui ha fet això ha deixat de ser fabricant i s’ha convertit en un distribuïdor, però aquest distribuïdor una volta ja no tenia cap força, el xinès li ha importat aquell producte i s’ha quedat sense fàbrica i sense distribució i sense res. Ha ocorregut molt. Nosaltres hem fet alguna cosa en la confecció de bosses. Per què? Perquè d’alguna manera hem aconseguit col·locar un preu competitiu en el mercat i que no ens esborraren del mapa. D’alguna manera hem sigut conseqüents. No tot és deslocalitzar. Sí que hem fet alguna cosa per mantenir la plantilla estable de més de cent persones. En un moment com aquest no era fàcil. Som made in País Valencià, Marina Alta. —Justament, des de la Marina Alta, us resulta fàcil de fer arribar els vostres productes al món? —Tenim una autopista caríssima. Els que vivim a Pedreguer o Dénia, o a la Marina Alta, hem de pagar uns peatges molt alts per anar a les ciutats més pròximes com Alacant o València. Això encareix el producte. Hem de traure la mercaderia d’ací. Hem de traure quatre o cinc camions cada dia i això té un cost. Ens fan falta bons trens. Tenim una vella reclamació que el tren arribe des de Gandia a Dénia perquè puguem anar a València amb tren i des de València a tot arreu. Internet no acaba de funcionar. No tenim una banda ampla. El meu amic de Más y Más ha de tenir una oficina a València amb els portals informàtics per a controlar la xarxa de botigues que tenen perquè ací no poden. Balearia també té coses similars per a vendre les reserves. Necessitem banda ampla. Exportem el 25% de la nostra producció. I això ens costa més diners de transport. També importem coses. Importem teixits. Tot és més car. Comprem alumini a Itàlia. D’Itàlia ací, quan arriba a la frontera, ha de vindre per autopista i això és un peatge molt gran. Necessitem que l’administració ens ho arregle un poc. Els empresaris només demanem això. Només volem que ens deixen treballar i que ens deixen fer. —No us deixen treballar, no us deixen fer? —Les nostres administracions han de procurar administrar els nostres impostos per al benestar de les persones, però l’industrial i qui exporta no volem que ens ajuden, sinó que ens deixen fer. Que ens posen bones carreteres, bones comunicacions i nosaltres ja ens apanyem. La reacció del gran empresariat Foto ©Prats i Camps —Parlem del corredor mediterrani? —Pense que ara ja hi ha molta consciència des del petit empresari al gran empresari. Jo pertany a AVE  i ara a AVE fan moltes coses. El dia 13 de febrer faran un acte a Tarragona per a demanar el corredor mediterrani. He d’aplaudir que ara s’hi apunten els gran empresaris del País Valencià. Ja era hora que el nostre empresariat veiera aquestes coses amb claredat i que lluitara, i que estiguera convençut que necessitem infrastructures importants per a poder exportar i perquè el poble valencià tinga una eixida important a Europa. Jo crec que s’ha d’aplaudir que ara es faça aquesta reunió a Tarragona perquè els empresaris forts de Catalunya i del País Valencià hi donen suport. —Aquesta relació entre els grans o petits empresaris catalans i valencians, és prou fluida? —Pense que hi ha hagut molts anys, siga per la política o per un malentès, que ens ha distanciat. Però nosaltres, els valencians, els catalans, tenim moltes coses en comú i moltes reivindicacions a fer conjuntament. Hem de suportar els mateixos mals. El dèficit que tenim amb l’estat i que avui dia també el reivindica no només la Generalitat, sinó també tota la societat. Tenim les mateixes mancances. Jo aplaudisc que ara no hi haja la beneiteria que hi havia abans. —Hi té res a veure el canvi de govern al País Valencià? —És possible que el canvi de govern hi haja influït. Però jo trobe que les coses maduren també i que el que hi havia no era massa coherent. Eixe encegament… —L’anticatalanisme? —L’anticatalanisme. No era molt coherent. Tampoc no seria coherent fer el pèndol, no? Ara les coses estan més serenes i es veuen des d’un altre punt de vista. El punt de vista empresarial, la necessitat d’infrastructures. El corredor mediterrani és fonamental en el futur. Que les mercaderies que desembarquen a València puguen estar a un dia de qualsevol ciutat d’Europa és importantíssim per al port de València. —Us imagineu aquesta relació amb els empresaris catalans que ara es va normalitzant amb una Catalunya independent? —Jo trobe que els empresaris som la classe que més fàcilment s’adapta a tot i segurament trobarem una solució a això. Catalunya és el nostre primer comprador i el País Valencià és el primer comprador de Catalunya. Per tant, si ells aconseguiren eixe referèndum i hipotèticament s’independitzaren, els empresaris s’hi acoblarien de seguida. Jo ho veig més complicat per a altres institucions i altra gent, però el món empresarial de seguida s’adapta. Ara, per exemple, el Regne Unit se’n va d’Europa. Això és molt més gros que no que Catalunya s’independitzara. En macroeconomia, el Brexit portarà un daltabaix. Però ja veurem com tot s’emmotllarà i s’arreglarà, i els alemanys continuaran venent als anglesos, i els anglesos vendran una altra cosa a Alemanya o a nosaltres… i continuaran venint a fer turisme a la Marina Alta… —La veieu una Catalunya independent? La voleu? —Jo no puc dir si la volem no. Jo tinc amistats a Catalunya que van molt llançats i molt entusiasmats i si parles amb ells t’impregnes de la il·lusió que tenen, que passaran per tots els obstacles que hagen de passar. Ara, si parles després amb gent de l’estat espanyol, et desanimes, aquest no i no tan rotund… I et fan veure que és complex. No ho sé, és una incògnita que tenim tots ací. Trobe que hi haurà d’haver molt de diàleg per part de tots i s’haurà de fer un esforç per part de tots perquè això s’encarrile bé. Jo ja dic, la gent que conec, els clients o gent de Catalunya amb qui m’ajunte, els veig molt avançats. —Representeu l’ideal d’empresari d’èxit. Quina és la clau, la filosofia que us guia per obrir nous mercats? —Fa falta eixir a vendre. Agafar el cotxe i eixir. Anar a fires. Endur-te el producte i parlar-ne. Ens hem de mentalitzar que el mercat és tan gran que qualsevol producte ben fet, ben arreglat tindrà acceptació. Ens hem de mentalitzar de fer-ho bé. Hi ha mercat a manta. El món és grandíssim i si fas la feina ben feta te la pots endur a qualsevol banda. El món espera que li dugues coses bones.

Summary: Joan Server: ‘Té més repercussió econòmica el Brexit que no la independència de Catalunya’


Les activitats organitzades pel Fòrum d’ONG aquest cap de setmana han servit, com els darrers anys, de prèvia a la celebració de la reunió del Comitè Intergovernamental per la Salvaguarda del Patrimoni Cultural Immaterial (PCI), que arrenca aquest dilluns a la capital de Colòmbia, Bogotà. El Fòrum d’ONG agrupa aquelles entitats sense ànim de lucre que han estat acreditades per la UNESCO com a assessores de la Convenció, entre les quals hi ha l’Ens de l’Associacionisme Cultural, que un cop més ha estat present en la trobada. Podem considerar que les activitats programades es podien dividir en dues categories: en primer lloc, aquelles destinades a l’organització del mateix Fòrum i el paper de les ONGs dins l’estructura de la Convenció; en segon lloc, aquelles més adreçades a compartir coneixement i experiències sobre PCI i l’aportació que les ONGs poden fer a aquest camp. Així, les activitats del primer grup han pres sovint forma de tallers participatius, fent servir dinàmiques de grup per tal de mirar d’aconseguir posicions de consens entorn qüestions com els reptes de les ONG, la possibilitat de crear xarxes de col·laboració entre elles, com es pot actuar en contextos d’emergència (guerres, desastres naturals) o com poden participar les ONG en la revisió dels mecanismes de les llistes de la Convenció. Pel que fa a aquest darrer punt, s’han apuntat propostes de millora de cara al monitorage previ i posterior a la inscripció d’un element a la Llista Representativa, així com fórmules per tal de donar més rellevància a la Llista de Salvaguarda Urgent o el Registre de Bones Pràctiques, donat que aquestes dues llistes no estan rebent, per part dels estats, l’atenció que mereixerien. Llegeix la notícia sencera a Tornaveu fent clic aquí

Summary: La trobada del Fòrum d’ONG dona el tret de sortida a la sessió anual de la Convenció del Patrimoni Cultural Immaterial de la UNESCO


Jordi Arasa, el polèmic inspector dels Mossos d’Esquadra, ha estat condemnat a dos anys i quatre mesos de presó per dos delictes de lesions contra cinc manifestants del 15-M en el desallotjament de la plaça de Catalunya el 2011. Arran dels mateixos fets, l’any 2014 ja va ser condemnat per una falta de lesions a l’ex-diputat de la CUP David Fernàndez. El dia que Arasa va declarar a l’Audiència de Barcelona, el centre Irídia de defensa dels drets humans va publicar un vídeo en què es veu com Arasa agredeix uns quants manifestants asseguts. ‘Aquesta seqüència d’agressions és només una petita mostra de l’actuació que va tenir lloc aquell dia’, diuen. Ahir va començar el judici contra l'inspector de Mossos Jordi Arasa per les agressions comeses a 5 manifestants en el desallotjament del 15M de Pl Catalunya. Aquesta seqüència d'agressions és només una petita mostra de l'actuació que va tenir aquell dia.https://t.co/3BO9J3rHDL pic.twitter.com/Z3YsXwv3fo — IRIDIA (@centre_IRIDIA) February 18, 2020 Durant el judici, els agredits van reconèixer l’inspector com l’agressor i van assegurar que cap agent no els havia avisat que serien desallotjats, cosa que vulnera el protocol dels Mossos. ‘De cop i volta, va venir aquest senyor i em va colpejar a la cama, em va agafar pels cabells i em cridava que m’aixequés, mentre un altre agent li deia “Ara, ara, que no hi ha periodistes”‘, va declarar un dels ferits. La jutgessa va renyar Arasa perquè anava armat La jutgessa que presideix el tribunal, Myriam Linage, va retreure a l’inspector que es presentés a la sala de vista amb uniforme i l’arma reglamentària. El va obligar a deixar-la a l’armeria dels Mossos, al Palau de Justícia, i el va instar a vestir-se de paisà en les sessions següents. ‘En una sala de justícia no s’hi ha d’entrar uniformat quan s’hi va com a acusat i les armes hi són absolutament prohibides’, va dir Linage.

Summary: Els 45 cops de Jordi Arasa: les brutals agressions per les quals ha estat condemnat l’inspector dels Mossos


Audronius Ažubalis em sorprèn d’entrada quan diu que em recorda. Faig anar enrere la màquina de la memòria i, efectivament, ens coneixíem. Ell era el portaveu del president Vytautas Landsbergis, en la Lituània que deixava de ser soviètica quan jo era un dels periodistes occidentals que arribava a aquell país tan tancat durant dècades i mirava d’entendre què passava en aquella àrea tan desconeguda, i fins a un cert punt remota, d’Europa. Diuen que els periodistes oblidem els caps de premsa perquè ens concentrem en aquells per als qui treballen. I que en canvi els caps de premsa no obliden mai un sol periodista. L’anècdota actual en deu ser una prova. El món ha canviat molt des d’aleshores, des d’aquells darrers anys soviètics. Lituània és independent, ell és diputat del Partit Popular lituà i va arribar a ser ministre d’Afers Estrangers. Actualment és a la comissió d’afers estrangers del Seima, del parlament lituà. Quedem perquè és a Barcelona amb Birute Vesaite, diputada socialista i ex-ministra d’Economia. Tenen interès a saber què passa a Catalunya, però a mi també m’interessa saber què passa al seu país. Que no viu una situació tan fàcil com sembla. Lituània és un estat il·legal? La setmana passada, en una iniciativa de la Duma russa, que va fracassar, es demanava si la independència de Lituània havia estat legal o no. Malgrat allò que puga semblar, no és pas cap anècdota. Des de fa anys, la pressió de Rússia sobre els estats bàltics ha anat creixent, i encara més després dels fets d’Ucraïna. Al Bàltic han reaccionat amb decisió. Lituània, per exemple, ha tornat a fer obligatori el servei militar. S’hi ha reforçat la cooperació amb l’OTAN i tant Estònia com Lituània ja han implantat l’euro, un dels símbols més forts de la cooperació dins la Unió Europea. Els russos han promogut tot d’incidents aquests anys però ells creuen que sobretot és una guerra de propaganda, que vol dividir la societat. Els lituans, de tots els bàltics, són els qui tenen una minoria russa més petita. Però Rússia ha maldat per influir en la important minoria polonesa a fi d’obstaculitzar la recuperació nacional lituana. Pot semblar paradoxal, però vint-i-cinc anys després de la declaració d’independència encara hi ha qui, des de l’antic centre, qüestiona el dret dels lituans de ser independents. Entrevista Birutė VĖSAITĖ i Audronius AŽUBALIS (1) per vilawebtv Audronius Ažubalis reacciona amb calma. ‘Si hi ha ningú que dubte de la legitimitat de l’estat lituà posarem sobre la taula la legitimitat de l’actual estat rus, que va nàixer de l’assassinat de tota la família del tsar a mans dels bolxevics.’ El llenguatge pot sonar estrany ací, però és típic de les discussions al Bàltic. Ažubalis, a més, és conegut per una frase de provocació que va causar impacte, anys enrere: ‘L’única diferència entre Hitler i Stalin és la forma del bigot.’ Vesaite insisteix que hi ha amenaces creixents des del punt de vista de la propaganda, però que són insensates i no trauen cap a res. ‘Com han de considerar il·legals els tres estats bàltics? Tot això és ridícul i, com tots els meus compatriotes, no puc ni prendre-ho en consideració.’ El darrer país a unir-se a l’euro, en un moment de màxima tensió Lituània va ser el darrer país d’entrar a formar part de la zona euro, el primer de gener d’enguany. Just a temps de la gran polèmica amb Grècia. Vesaite insisteix a dir que la transició va ser molt suau, que la població s’hi ha adaptat de pressa i que l’euro no ha fet apujar pas els preus i, en canvi, ha atret inversió estrangera, ‘que la necessitem molt’. Han estats els darrers d’arribar, però això no els fa dubtar. En les reunions d’aquests dies, el primer ministre Algirdas Butkevičius, socialista, s’ha alineat molt clarament amb Alemanya i s’ha declarat ‘preparat’ perquè Grècia abandone la zona euro. Vesaite, diputada del grup del govern, evidentment comparteix la posició del primer ministre i insisteix a dir que no pot ser que les recomanacions de la Comissió Europea no tinguen força legal. Entrevista Birutė VĖSAITĖ i Audronius AŽUBALIS (2) per vilawebtv Ažubalis encara va més lluny i reclama rigor mentre denuncia els ‘jocs fiscals i pressupostaris’ d’alguns països, especialment Grècia. Creu que la Comissió i l’Ecofin haurien de tenir molt més poder que no tenen ara, per tal de controlar els estats membres i impedir que puguen portar el conjunt de la zona euro a una situació de risc. Respectarem allò que diga el poble de Catalunya a les eleccions Finalment els pregunte com veuen, ells que van proclamar una independència, la situació catalana. Ažubalis no es defineix amb claredat. Reclama que tots els canvis ‘en aquesta península’ siguen pacífics i democràtics. Vesaite, en canvi, parla amb molta més franquesa. Diu que aquests dies s’han entrevistat amb tot de partits polítics catalans i ens veuen molt dividits, cosa que no és gens bona. Però després afirma: ‘Nosaltres, com totes les famílies  europees, respectarem allò que decidesca el poble de Catalunya. De manera que ara esperem el resultat de les pròximes eleccions.’ Entrevista Birutė VĖSAITĖ i Audronius AŽUBALIS (3) per vilawebtv Ažubalis, aleshores, agafa la paraula per a recordar una cosa, que sembla prendre forma de consell: ‘Quan nosaltres vam proclamar la independència, l’11 de març de 1990, immediatament vam demanar a les autoritats soviètiques una negociació per a saber com podien ser les nostres relacions. Seixanta vegades els vam demanar de parlar, oficialment, i seixanta vegades ens van respondre amb silenci. Ni tan sols responien.’ I immediatament riu, com rejovenit: ‘Però a la que feia seixanta-una van respondre i tot va canviar.’

Summary: Les amenaces russes, la crisi de l’euro i el futur de Catalunya


Després de les declaracions com a testimonis d’Iñigo Urkullu i Gabriel Rufián ha comparegut l’ex-diputat de Catalunya Sí Que es Pot Albano-Dante Fachin, que ha dit que quan va arribar a la conselleria d’Economia el 20-S va veure ‘vint periodistes amb les seves càmeres i trípodes’ a sobre dels cotxes patrulla de la Guàrdia Civil. Vegeu a continuació el vídeo de la declaració íntegra de Fachin: Segons que ha dit, no va veure la mobilització del 20-S ‘com una concentració independentista a l’ús, sinó com una concentració bastant plural’. Ha explicat que es va assabentar del que passava per la premsa i que llavors hi va anar com a representant públic i de Podem, en entendre que ‘era un deure polític’, més enllà de si era independentista o no. Quan hi va arribar, vora les 9 del matí, va veure que ‘hi havia 20 periodistes amb les seves càmeres i trípodes a sobre dels cotxes de la Guàrdia Civil’ i se’n va anar directament a la porta de l’edifici. Allà, ha dit que va poder veure ‘més d’una desena de vegades entrar i sortir gent de manera bastant normal’ i que la seva única preocupació va ser no molestar als agents de la Guàrdia Civil amb el fum del seu cigarret, però li van dir que no. Calendari del judici contra el procés Aquest dijous 28 de febrer estan cridats a declarar: Iñigo Urkullu, Gabriel Rufián, Albano-Dante Fachin, Ernest Benach, Ada Colau, Juan Ignacio Zoido, Xavier Domènech, Josep Ginesta, Francesc Iglesias i Adrià Comella. Si no hi ha temps que declarin tots avui ho hauran de fer demà divendres en una sessió extraordinària en horari de matí. El calendari i les fases del judici Fins ara les sessions ordinàries del judici contra el procés anaven de dimarts a dijous, però a causa de la duració de les declaracions dels acusats Marchena va anunciar que també hi haurà sessió els dilluns 4, 11 i 25 de març. Entre dilluns i dijous de la setmana vinent, fins a un total de trenta-quatre testimonis passaran per davant del tribunal. Entre ells destaquen l’ex-membre de la mesa del parlament per Ciutadans, Jose María Espejo Saavedra; l’ex-secretari d’estat de Seguretat, José Antonio Nieto Ballesteros; Juan Antonio Puigserver, que va assumir la direcció política dels Mossos durant el 155; o els comissaris dels Mossos d’Esquadra Manuel Castellví i Emilio Quevedo. També declarara els propietaris dels hotels de Figueres i Reus on es van allotjar policies espanyols durant els dies previs i posteriors al referèndum; Núria Llorach, presidenta en funcions de la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals (CCMA); i Xavier Xirgo, director del diari El Punt Avui.

Summary: Dante Fachin: ‘Vaig veure vint periodistes a sobre dels cotxes de Guàrdia Civil’


El jutge del Tribunal Suprem espanyol Pablo Llarena ha emès les euroordres per a l’extradició dels consellers Clara Ponsatí, a Escòcia, i Toni Comín i Lluís Puig, a Bèlgica, pels delictes de sedició i malversació, tal com li ho va demanar la fiscalia. Així ho han confirmat a VilaWeb els advocats de tots tres, Gonzalo Boye i Aamer Anwar, que no disposen encara de la còpia de les ordres d’arrest. El Tribunal Suprem manté encara el silenci sobre aquestes noves peticions d’extradició, que arriben tres setmanes després de la sentència contra els presos polítics i l’enviament d’una euroordre pels mateixos delictes contra el president Puigdemont. Segons la cadena britànica BBC, Ponsatí compareixerà davant del jutge escocès aquest dijous mateix. Ella mateixa ha estat entrevistada a la cadena. "A referendum is not a crime."A new European Arrest Warrant has been issued for Clara Ponsati, the Catalonian politician and St Andrews University professor. Via @BBCNiallOGMore: https://t.co/r275LbAOOF pic.twitter.com/pC114HpMRf — BBC Scotland News (@BBCScotlandNews) November 5, 2019 Als seus escrits la fiscalia assegura que el fet que el Tribunal Suprem ja hagi emès sentència contra els líders independentistes dota en aquesta ocasió les euroordres d’una major ‘seguretat jurídica’ respecte als anteriors intents del jutge Llarena, que van ser desestimats per la justícia belga. Segons els fiscals, l’emissió de la nova euroordre permet “ajustar de manera exacta” els ‘fets i títols d’imputació que s’han establert’. La fiscalia atribueix a Puig delictes de malversació i desobediència, que suposen ‘penes de presó greus que superen de llarg els límits punitius que exigeix la legislació vigent per expedir una ordre de detenció’. Pel que fa a Comín i Ponsatí, els atribueix delictes de sedició i malversació, i per tant, com en el cas de Puig, “es compleixen els requisits establerts a la legislació vigent” per reclamar la detenció i extradició dels exconsellers. La fiscalia no ha inclòs als escrits enviats al jutge Llarena peticions perquè emeti euroordres contra Meritxell Serret ni contra l’ex-diputada de la CUP Anna Gabriel. Pel que fa a Marta Rovira, que es troba exiliada a Suïssa, país que no pertany a la UE, la fiscalia no en diu res. Sobre la dirigent republicana no pot dictar cap euroordre, sinó una ordre de detenció. Anàlisi: Llarena comença amb mal peu el procés d’extradició de Puigdemont

Summary: Llarena envia les euroordres per a l’extradició dels consellers Ponsatí, Comín i Puig


Els membres de la mesa del parlament de JxCat, Josep Costa i Eusebi Campdepadrós, no han recollit avui la notificació del Tribunal Constitucional (TC) que els adverteix de les conseqüències penals de desobeir les resolucions de l’alt tribunal. Segons fonts de la formació, el vice-president i el secretari primer de la mesa han atès el secretari judicial del TSJC que els ha portat la notificació però no l’han recollida. “‘orna a ser el mateix, tornen a fer servir la justícia per interferir en la sobirania del Parlament, vulnerar l’autonomia, la separació de poders i la immunitat i la inviolabilitat dels diputats. I pretenen que la mesa es torni un òrgan censor’, han lamentat. El TC ha notificat el president del parlament, Roger Torrent, i els representants de Cs, ERC i PSC després que el tribunal hagi suspès part de la resolució del parlament que defensa l’autodeterminació i torna a reprovar Felip VI. El TC amenaça penalment la mesa del parlament si no censura certes iniciatives parlamentàries

Summary: Costa i Campdepadrós es neguen a signar la notificació del TC