Si voleu rebre al vostre correu aquest report diari de VilaWeb sobre el coronavirus 2019, cada vespre a les 22.00, amb les dades actualitzades i les notícies més destacades, apunteu-vos-hi ací. Per tenir la informació sobre la Covid-19 actualitzada al moment, consulteu el Directe de VilaWeb. Editorial de Vicent Partal: Pedrolo contra Sánchez: quedem-nos tots a casa Què ha passat avui? Avui la gran notícia, després de la ressaca política d’ahir, és l’enorme salt que han fet les xifres de contagiats i sobretot de morts. En un sol dia s’ha passat de 152 morts dissabte a migdia, a 288 diumenge avui a migdia. En vint-i-quatre hores hi ha 136 morts nous, gairebé el doble. I dels 288 morts totals, la comunitat de Madrid en té 213, és a dir, el 73%. Malgrat això, Madrid encara no ha estat tancat. La Comunitat de Madrid té 3.544 casos positius de Covid-19, gairebé la meitat dels que hi ha a tot l’estat espanyol, que són 7.753, segons les dades el Ministeri de Sanitat espanyol. Amb aquestes xifres a la mà, podem dir que a la comunitat de Madrid (6,6 milions d’habitants) hi ha 536 casos per cada milió d’habitants. Doncs bé, la Xina va decidir el tancament de Wuhan i la província de Hubei (59 milions d’habitants) quan tenia 761 casos confirmats, és a dir, una mitjana de 13 casos per cada milió d’habitants. I el govern italià va ordenar de tancar la Llombardia, de 16 milions d’habitants, quan hi havia 3.420 infectats: 340 infectats per cada milió d’habitants. Amb 13 casos per milió la Xina va tancar Wuhan i la província, amb 340 casos per milió Itàlia va tancar Milà i Venècia, però amb 536 casos per milió Madrid no es tanca. Per si no n’hi hagués prou i per a completar la imatge, el nombre de casos s’ha més que duplicat en un sol dia al País Valencià: ha passat de 189 a 409. I la consellera, socialista, Ana Barceló no ha dubtat a culpar-ne l’arribada en massa de turistes madrilenys. La reacció del govern espanyol a aquest agreujament de la crisi ha estat de repetir les mesures ja explicades dissabte. Ho ha dit en una conferència de premsa en què ha destacat la presència de tot de militars i en què la ministra de Defensa ha atacat repetidament el president de la Generalitat de Catalunya, gairebé fins al punt de l’amenaça. Això i desplegar unitats de l’exèrcit, com si l’exèrcit pogués controlar la malaltia. L’executiu espanyol sembla desorientat i sense capacitat de reacció. Ja fa dies que no fa res que tingui gens d’incidència real sobre les necessitats sanitàries. I mentre no fa ni deixa fer a les comunitats autònomes, la situació s’agreuja. Les dades aplegades per l’expert en malalties infeccioses Oriol Mitjà són ben contundents. Tant com la seva conclusió: ‘A cap altre país no li ha costat tant de baixar la corba de contagi.’ La píndola de Jordi Goula, sobre l’economia I demà què faig? Ahir, després d’escoltar el president Sánchez, em demanava per què no havia parlat d’empreses i treballadors. No ho vaig entendre. Va deixar milers i milers de persones amb una incertesa total sobre què havia de fer dilluns. Havien d’anar a treballar? Havien de restar a casa confinades? Avui a migdia, el president Torra ha afirmat que ‘tothom s’ha de quedar a casa’ i ha demanat que ‘només surtin a treballar els sectors de l’alimentació, de l’atenció i assistència sanitària i els serveis essencials’. És una referència. A primera hora de la tarda la patronal Cecot ha publicat una nota molt dura i raonable. Deia que les pimes necessiten certeses per a prendre decisions i que arran de la crida del govern a un raonable confinament com més estricte millor de la ciutadania, la situació de les empreses és de total desconcert i manca d’informació per a poder prendre decisions. ‘La màxima preocupació, per part de les empreses el dia d’avui se centra a equilibrar temporalment la caiguda i anul·lacions de comandes i reserves amb els costos laborals’, remarcava el president de la Cecot, Antoni Abad. Vet aquí una situació angoixosa per a un munt de treballadors i empresaris amb vista a demà, ajornada per a dimarts. Com si l’entorn sanitari no fos prou dramàtic! I, és clar, el fet que l’autoritat competent sigui ja a Madrid complica més les coses sobre què han de fer demà les empreses. No podem continuar així! La redacció de VilaWeb us recomana avui aquests articles i enllaços: —El combat dels titans: com el coronovirus ha esdevingut el nou camp de batalla entre la Xina i els Estats Units. Interessant article en anglès del principal diari d’Hong Kong, que explica com els dos governs en compte de col·laborar s’han dedicat a competir. —Per a frenar el coronavirus cal dividir per quatre les nostres interaccions socials. Article i gràfics en francès de Le Figaro, que explica que la clau per a frenar la propagació és aconseguir, restringint les relacions socials, que cada persona contaminada pugui contaminar de mitjana, menys d’una altra persona, —El papa, a peu pel centre de Roma. Impressionant fotografia del papa caminant pel centre de Roma buit, camí de dues basíliques on ha volgut pregar avui. A La Repubblica. —Els sanitaris menorquins agraeixen amb un vídeo viral els aplaudiments de suport. A IB3. —António Costa anuncia restriccions per al trànsit a través de la frontera de Portugal amb Espanya. En portuguès a Publico. —Les gràfiques que expliquen el coronavirus. Compilació de diverses gràfiques que expliquen com evoluciona el coronavirus. En anglès, a Vox.com. —L’ús d’internet es dispara: aquests són els consells de les operadores per a no col·lapsar la xarxa durant el confinament. Article en castellà a Eldiario.es. —És una bona idea que es facin servir els telèfons per a controlar l’expansió de la Covid-19? Article molt interessant, en anglès, publicat a Wired. Explica que la Xina i Corea del Sud han fet servir app per a controlar l’expansió del contagi i es pregunta si a occident això seria possible, per les diverses concepcions sobre la privadesa. —Cuarentena Fest, el festival des de casa. Article de Surtdecasa.cat sobre el festival de música online que comença aquest dilluns per a mirar de fer passar millor els dies del confinament. Quines han estat les notícies més destacades sobre la crisi que us hem ofert avui? —La xifra de morts a l’estat espanyol salta a 288, de les quals 213 a Madrid, que continua sense estar tancada —Les xifres d’Oriol Mitjà que demostren la mala evolució de la Covid-19 a l’estat espanyol —Torra demana una ‘aturada de país solidària’ i ‘immediata’ —Ximo Puig demana a la UE una estratègia conjunta de la potència del pla Marshall —El vice-president Aragonès anuncia que té el coronavirus 2019 —Dilluns començarà el primer assaig clínic per a tractar el coronavirus —El govern espanyol desplega unitats militars a València i més ciutats — Barcelona, ciutat fantasma el primer dia d’estat d’alarma Quin és el recompte actual d’afectats i morts? Quin és el recompte actual d’afectats i morts? A escala mundial les darreres xifres són de 167.759 casos confirmats i 6.485 morts. Del total de casos, 76.598 ja es consideren guarits, segons dades de Worldometer. Els estats més afectats són: – La Xina, amb 80.849 casos i 3.199 morts. – Itàlia, amb 24.747 casos i 1.809 morts. – L’Iran, amb 13.938 casos i 724 morts. – Corea del Sud, amb 8.162 casos i 75 morts. – L’estat espanyol, amb 7.753 casos i 288 morts. A l’estat francès hi ha 4.499 casos i 120 morts. Als Països Catalans hi ha 1377 casos i 17 morts. – Al Principat, 903 casos i 12 morts (188 casos i 4 morts més que no ahir). – Al País Valencià, 403 casos i 4 morts (206 casos i 1 mort més que no ahir). – A les Illes, 55 casos i 1 mort (11 casos més que no ahir). – A Catalunya Nord, 11 casos (5 casos més que no ahir). – A Andorra, 5 casos i cap mort. *No hi ha dades separades sobre la Franja de Ponent i el Carxe. Els enllaços i les dades que us recomanem tenir sempre a mà: –  L’evolució del coronavirus a tot el món: quants casos n’hi ha? – Tots els rumors sobre el coronavirus que no us heu de creure – Per què és impossible de saber ara quina és la mortalitat real del coronavirus? – Coronavirus: per què rentar-se les mans amb sabó és tan eficaç? – Quin efecte pot tenir en les embarassades i els seus nadons? – Coronavirus: com podem netejar el telèfon mòbil? – Consells per als qui hagin d’aïllar-se pel coronavirus i per als familiars – Gossos i gats poden contreure o transmetre la Covid-19? – ‘Coronavirus’ o ‘Covid-19’? Com n’hem de dir? – Vegeu la informació del Govern d’Andorra – Vegeu la informació de la Generalitat de Catalunya – Vegeu la informació de la Generalitat Valenciana – Vegeu la informació del Govern de les Illes Balears – Vegeu la informació de l’estat espanyol – Vegeu la informació de l’estat francès – Vegeu la informació de l’Organització Mundial de la Salut (OMS) Cronologia dels reports anteriors: –14 de març: El govern espanyol ni fa ni deixa fer. –13 de març: Què ha passat avui? –12 de març: Catalunya i les Illes anuncien que volen tancar les fronteres, però Sánchez anuncia l’estat d’alarma –11 de març: preocupació per un brot a l’Anoia i la situació a Madrid, mentre l’OMS declara la pandèmia global –10 de març: suspeses les Falles de València i les Festes de la Magdalena de Castelló –9 de març: dos nous morts al país, jornada negra a les borses i mesures més dràstiques de contenció Feu-vos subscriptors de VilaWeb Les informacions i notícies de VilaWeb us poden arribar a tots amb accés lliure perquè una part dels lectors, més de 17.000 ja, s’han fet subscriptors voluntàriament. Si voleu ajudar VilaWeb a fer la seva feina feu-vos subscriptors anant a aquesta pàgina.

Summary: El report sobre el coronavirus: Sánchez opta per la propaganda mentre es dobla el nombre de morts


El director iranià Abbas Kiarostami (Teheran, 1940), un dels cineastes més destacats i influents del cinema contemporani, es va morir ahir a París, a 76 anys, d’un càncer. Entre els seus films més destacats, hi ha A través de les oliveres (1994) i El gust de les cireres, film amb el qual va rebre la Palma d’Or del Festival de Canes el 1997. També va realitzar On és la casa del meu amic? (1987), Close Up (1990), I la vida continua (1992), El vent se’ns endurà (1999) i Còpia certificada (2010). Aquests últims anys, Kiarostami havia continuat la recerca de creador independent i insubornable experimentant amb formats i cercant noves formes narratives dins el cinema. Abbas Kiarostami va tenir vinculació amb Barcelona a través de l’exposició ‘Erice – Kiarostami. Correspondències‘, al Centre de Cultura Contemporània (CCCB), comissariada per Jordi Balló i Alain Bergala l’any 2006. Fou una experiència nova, innovadora: els dos cineastes es van bescanviar un seguit de cartes visuals, on s’explicaven històries i sensacions. Aquest va ser el primer capítol d’unes cartes filmades que després també es bescanviaren més cineastes. L’any 2011 el CCCB va aplegar en una nova exposició tot el material, aquestes idees filmades entre dos cineastes, a ‘Totes les cartes. Correspondències fílmiques’, comissariada per Jordi Balló. Aquesta mostra va ser destacada amb el Premi Ciutat de Barcelona. A primers de l’any passat, Abbas Kiarostami va passar deu dies a Barcelona impartint un taller de cinema a joves de tot arreu. Arran d’aquesta activitat, Jordi Balló va escriure un article de reflexió sobre què vol dir ser mestre i va definir amb talent la força del cineasta: ‘Quan Kiarostami reclama als joves “valentia” per poder seguir les pròpies intuïcions, per poder establir un mètode singular enfront dels mecanismes conservadors de la indústria del cinema, fa molt més que classes d’estil. De fet, salvaguarda allò que és essencial en la creació, allò que fa que el cinema duri i sigui respectat: mantenir-ne el caràcter insubornable, com un valor imprescindible, que s’ha de protegir.’

Summary: S’ha mort Abbas Kiarostami, un dels cineastes determinants del cinema contemporani


Gerard Piqué ha tornat a criticar fort el Reial Madrid, però aquesta vegada ha apuntat més amunt, directament a la llotja del Bernabeu. Després del partit entre França i Espanya d’ahir, el jugador del Barça va atendre els mitjans de comunicació i un periodista li va preguntar per unes declaracions de l’ex-madridista Raúl González, que va dir que no treballaria mai per al Barça. ‘Jo no treballaria per al Madrid. No m’agraden els valors que transmet’, va respondre. Però Piqué no en va tenir prou i es va anar embalant. Alguns periodistes es van irritar i tot. ‘Amb els jugadors del Madrid, en l’àmbit personal no hi tinc cap problema. Ara, no m’agrada veure la llotja i les personalitats que hi ha. I com s’hi mouen els fils d’aquest país’, va afegir. Arran de la insistència dels periodistes, Piqué va ser més precís i va citar Marta Silva: ‘És la persona, per exemple, que ha encausat Messi, que ha encausat Neymar i casualment té un tracte ben diferent amb Cristiano. Aquesta persona era allà, al costat de Florentino, i no passa res.  Però això és així en aquest país i ha estat així sempre. No explico pas res de nou.’ Més informació: —Els poderosos vincles polítics i econòmics de Marta Silva, acusació de Messi (11-10-2015)

Summary: Gerard Piqué esclata contra la llotja del Bernabeu: ‘És on es mouen els fils’


Quatre anys després de desafiar la troica, Grècia s’ha tenyit de blau, el color del partit conservador Nova Democràcia (ND). Kiriakos Mitsotakis, candidat a primer ministre, ha aconseguit gairebé el 40% dels vots. Un resultat que li garanteix majoria absoluta al parlament grec, ja que el sistema electoral atorga un suplement de cinquanta diputats al partit guanyador. D’aquesta manera, 158 dels 300 escons seran de Nova Democràcia. El primer ministre sortint, Alexis Tsipras, ha aconseguit recuperar part dels vots perduts en les eleccions europees. Una desfeta, de fet, que el va empènyer a avançar les eleccions nacionals. Tanmateix, amb el 31,53% dels sufragis, Syriza ha quedat molt lluny de la primera posició i només tindrà 86 escons. En els darrers comicis nacionals, la coalició de centre-esquerra va aconseguir poc més del 35% dels vots i 145 diputats. Grècia: el final del govern que es va voler enfrontar a la troica El tercer és el Moviment pel Canvi (KINAL), antic PASOK, amb 22 diputats (8,10% dels vots), seguit del Partit Comunista de Grècia (KKE) amb 15 diputats i el 5,30%. El partit ultranacionalista i pro-rus Solució Grega (Elliniki Lysi) aconsegueix 10 diputats (3,70%) i substitueix Alba Daurada com a ultradreta parlamentària. Alba Daurada només obté un 2,97% i no entra al parlament. MERA25, el partit de l’ex-ministre d’Economia Iannis Varufakis, té el 3,44% i 10 diputats.

Summary: Tomb a la dreta de Grècia que dóna la majoria absoluta a Nova Democràcia


L’avortament és legal a Irlanda des d’ahir, quan el president de la República, Michael Higgins, va ratificar la llei que deroga l’esmena vuitena de la constitució irlandesa. El parlament i el senat van aprovar la llei a principis de desembre que donava sortida a la despenalització de l’avortament, aprovada en referèndum el maig passat amb el 66,4% de vots favorables. La decisió és històrica en un país de gran arrelament del catolicisme i amb una constitució anti-avortista que suposava una de les legislacions més restrictives del món. El primer ministre, Leo Varadkar, va destacar que la llei que despenalitza l’avortament i esmena la constitució permet que Irlanda tingui una carta magna moderna. La llei permet la interrupció de l’embaràs fins la dotzena setmana, i en casos excepcionals a partir d’aleshores com ara anomalia fetal fatal o quan la salut física o mental de la mare estan en perill. Fins ara, la majoria d’irlandeses que avortaven ho feien al Regne Unit.

Summary: El president d’Irlanda ratifica la llei que despenalitza l’avortament


L’assemblea de Més per Menorca decidirà pròximament la continuïtat en el pacte de govern del Consell després de la negativa del PSOE a cedir les presidències del Consorci de Residus i l’Agència Reserva de la Biosfera, segons ha anunciat en un comunicat la formació ecosobiranista. Els tres consellers de Més per Menorca han votat avui al ple en contra de l’organigrama del consell, en considerar que no contemplava la delegació de les presidències dels òrgans institucionals acordats el 5 de juliol amb el PSOE i Unides Podem. La portaveu, Maite Salord, ha argumentat el rebuig a l’organigrama per ‘dignitat política i personal’. Salord ha apel·lat ‘al fons i a les formes de la presidenta Susana Mora, al voltant d’aquesta qüestió’. Els sobiranistes consideren que l’actitud de la socialista ‘no és lògica d’algú que vol configurar un pacte de govern’.

Summary: Més per Menorca decidirà en assemblea el seu futur en el consell insular


MADRID, 12 (EUROPA PRESS) El president del govern espanyol en funcions, Mariano Rajoy, i el líder de Ciutadans, Albert Rivera, han començat puntuals aquest dimarts a les 10.30 hores la seva reunió al congrés espanyol amb una encaixada de mans. Tanmateix, quan alguns periodistes gràfics els han demanat que repetissin la salutació, Rajoy s’ha mostrat disposat, però Rivera s’hi ha negat i ha restat assegut. Aquesta és la quarta trobada que celebra Rajoy en la ronda de contactes amb els diferents líders polítics per intentar tirar endavant la seva investidura i formar govern, després de les mantingudes amb representants de Coalició Canària, PNB i ERC.

Summary: Rivera es nega a tornar encaixar la mà a Rajoy malgrat les peticions dels fotògrafs


JxCat ja prepara una querella criminal contra el consell de ministres a l’empara del codi penal espanyol per la intenció del govern de Mariano Rajoy d’impugnar la candidatura de Carles Puigdemont a la investidura. Ho ha dit l’agència ACN. D’acord amb l’article 498 del codi penal, la formació considera que el govern espanyol intimida i coarta càrrecs públics amb la decisió d’impedir la investidura de Puigdemont. I ho fa fins i tot amb la desautorització del Consell d’Estat espanyol. El conseller Josep Rull ja va explicar ahir, a la Cadena SER, que estudiaven de presentar aquesta querella, i fonts de JxCat han confirmat que els seus serveis jurídics ja la preparen. L’article 498 del Codi Penal estableix que pot ser condemnat fins a cinc anys de presó qui impedeixi o coarti amb l’ús de la força, violència, intimidació o amenaça greu l’exercici de diputats i senadors de qualsevol cambra legislativa, ja sigui per assistir a reunions, manifestar les seves opinions o emetre els seus vots. JxCat considera, doncs, que si el consell de ministres impugna finalment —aquest migdia— la candidatura de Puigdemont al ple d’investidura que s’ha de fer dimarts es podria acusar aquest òrgan del govern espanyol emparant-se en el codi penal. Rull deia ahir al vespre que l’acció que va anunciar la vice-presidenta espanyola, Soraya Sáenz de Santamaría, era un ‘exercici d’intimidació de primera magnitud’ i ‘inaudit’. I reblava: ‘No es pot permetre.’

Summary: Junts per Catalunya prepara una querella criminal contra el consell de ministres espanyol


El PI-Proposta per les Illes vol fer la sorpresa i aconseguir l’escó al congrés espanyol que s’ha resistit històricament a les forces polítiques de les Illes sense obediència a Madrid. Parlem amb Joan Miralles, candidat de la formació el 28-A, que acusa Més per Mallorca d’haver abandonat les polítiques en clau de país i fer una campanya, la de Veus Progressistes, molt similar a la de Podem. Amb menys de 13.000 vots el 2015, el PI ha de multiplicar gairebé per tres aquest resultat per aconseguir veu a Madrid. Tot un desafiament polític per a una formació creada el 2012 per ocupar l’espai que va deixar lliure Unió Mallorquina i que aspira a créixer del sector regionalista del PP. Tot i que el partit no es manifesta obertament nacionalista, hi ha sectors que aposten per posicions sobiranistes. —Com valoreu la situació política a l’estat espanyol? —És una situació de crispació continuada que no ajuda a resoldre els problemes reals dels ciutadans. —Donareu suport a una possible investidura de Pedro Sánchez? —Tot dependrà de si estan disposats a oferir un finançament just per a les Illes Balears i un Règim Especial digne. Aquestes condicions són extensibles a qualsevol candidat. També exigirem que no es toquin les competències que ja tenim. De fet, volem ampliar-les. Per exemple en la gestió de ports i aeroports. Unes altres línies vermelles són les polítiques en igualtat de gènere i en matèria lingüística. —Pedro Sánchez ja ha dit que, si cal, tornarà a aplicar 155. Què us sembla? —No crec que els problemes s’arreglin amb el 155. Allò que cal és dialogar —Vox és una amenaça real? O amb el PP i Cs són les tres potes d’Aznar? —El problema de Vox és que tothom parla de Vox. Per tant, no parlaré de Vox. —Quin impacte pot tenir el judici contra el procés en la campanya electoral? —El debat sobre Catalunya i el procés condiciona les agendes polítiques dels partits estatals. Ara, nosaltres no volem deixar de banda els problemes que tenim els ciutadans de les Illes Balears. —Quins són els referents polítics del PI? —Ens agradaria de tenir veu pròpia a Madrid com bascs, catalans, canaris, valencians i gallecs. És l’única manera que s’entengui el nostre tarannà i les nostres necessitats específiques, marcades fortament per la insularitat. Aquesta insularitat la compartim amb les Canàries i amb ells hi compartim les reivindicacions en finançament i mobilitat. Després tenim lligam amb alguns partits polítics dels territoris de parla i cultura catalana. Tenim simpatia i respecte cap a tots els partits que defensen una visió multilingüe de l’estat. I quant als bascs, compartim la idea del concert econòmic. De fet, el PI defensa un concert econòmic per a les Illes Balears —Com definiu el PI? —El PI es defineix com un partit insularista, autonomista i balearista. Ara, a dins hi conviuen amb harmonia posicions més nacionalistes i sectors més moderats i regionalistes. De tota manera, tenim clar que els pilars del nostre programa són acceptats per totes aquestes sensibilitats. Defensam un finançament just i un reconeixement de la nostra realitat social, cultural, econòmica i geogràfica. —Quina relació manteniu amb Junts per Catalunya i el PNB? —Amb vista a les eleccions europees sembla que farem una coalició amb el PNB. I la relació amb Junts per Catalunya és de màxim respecte i esperam de mantenir-hi relacions en el futur. —Podeu evolucionar cap a l’independentisme, com Convergència al Principat? Existeix aquest debat dins el vostre partit? —No podem fer comparacions perquè és una errada. Compartim llengua, una història comuna i trets culturals també comuns. Per això cream institucions com el Ramon Llull. Però hem d’anar alerta de fer còpies entre el Principat i les Balears perquè no solen funcionar. —Al parlament vau fer més de 33.000 vots el 2015. En canvi, a les espanyoles, també el 2015, no vau arribar a 13.000. Això també va passar a Més per Mallorca. Per què aquesta diferència? —Ha passat en totes les eleccions estatals anteriors. Una part dels votants canvia el vot. Creiem que això passa perquè els electors no han pogut comprovar mai els avantatges de tenir veu pròpia a Madrid. Creuen que votar opcions d’aquí és tirar el vot. Pensam que aquesta vegada la fragmentació de la dreta espanyola ens pot afavorir perquè el vuitè diputat balla. És una oportunitat històrica per a capgirar aquesta tendència. El PI ha crescut molt. A les eleccions al parlament del maig vinent aspiram a superar els 35.000 vots. —Els votants de Més i el PI trien abstenir-se a les espanyoles? —Jo crec que hi ha un poc de tot, però molts opten per partits d’obediència estatal, tant el PSOE com el PP. S’ha de dir que ara mateix és difícil que votin el PP perquè les propostes en matèria territorial i lingüística són tan regressives que difícilment algun votant nostre o de Més les podrà assumir. —Quants vots us caldrien per a assolir un escó al congrés espanyol? —Uns 35.000, aproximadament. —El 2015 no vau arribar als 13.000. És factible? —És un desafiament. No seria el primer partit que fa una sorpresa. El PI és un dels partits que creix més a les Illes Balears i això es notarà a les espanyoles i a les eleccions al parlament. —Heu valorat l’opció de concórrer amb Més a les espanyoles? —Vam proposar aquesta opció a Més i la va rebutjar. —Com són les relacions amb l’esquerra autòctona? —El PI representa el centre. I Més ha virat molt a l’esquerra. Ara mateix i sense cap ànim de criticar-los, veiem que la campanya de Veus Progressistes la podria signar Podem. Més ha abandonat la política en clau de país. —Al programa electoral proposeu que l’estat espanyol reconegui el català, el basc i el gallec. És una proposta realista? —Hem de defensar el nostre programa. Què pensi el PSOE o el PP ens interessa relativament. No vull anar a remolc de les seves polítiques. —L’objectiu és créixer amb els votants regionalistes del PP? —Crec que hem de créixer de pertot. També hi ha gent d’esquerres desencantada amb les polítiques turístiques del govern i que no acaben de veure que Més defensi a Madrid un projecte de país. I és cert que hi ha una part de l’electorat del PP descontent de veure com Madrid ha imposat un programa polític a Biel Company, que volia tornar a un projecte més regionalista. El projecte del PP és el mateix de l’època de Bauzá. —Però Bauzá ha fitxat per Cs. —Sí, però el seu programa quan va governar era suprimir el requisit lingüístic i la immersió i això mateix defensa Casado. I a Company li ho han imposat. I ell ho ha hagut d’assumir. —Voleu dir que Company no combrega amb Casado? —Company ho té molt malament. D’una banda vol evitar de perdre vots per la dreta. Intenta fer veure que és regionalista amb un programa que signaria encantat Jose Ramon Bauzá. —S’ha equivocat de partit, Company? Hauria de ser al PI, com Jaume Font? —Ell sabrà . —L’animaríeu a canviar d’equip? —Nosaltres de moment tenim un bon equip i anam a guanyar el diputat al congrés espanyol i anirem a guanyar al parlament. En política tot és possible, però m’estranyaria molt que Company deixàs el PP. —Per què heu criticat tant el Règim Especial aprovat aquesta legislatura? —L’hem criticat perquè els costs de la insularitat no són coberts. Fins i tot quan coincideixen el mateix partit al govern de Madrid i a les Balears no es pot aconseguir una qüestió bàsica per a la competitivitat de les nostres empreses i per al benestar dels nostres ciutadans. Sembla mentida! El descompte de residents en els vols no el tenim gràcies a la feina dels nostres diputats al congrés espanyol. El tenim perquè el PI ha fet feina amb Coalició Canària per a aconseguir aquest descompte. I et diré més: el transport de mercaderies hauria de ser finançat al cent per cent perquè les nostres empreses puguin competir en igualtat de condicions. No pot ser que aquí tothom parli de diversificació de l’economia però que no posin les eines per a fer-ho possible. —Algunes qüestions més personals. Per a qui no us conegui, qui és Joan Miralles? —Sóc doctor en sociologia de la Universitat d’Alacant i, per tant, sé molt bé com és la realitat del País Valencià. Vaig fer feina a Acció Cultural del País Valencià i a l’Obra Cultural Balear. També he treballat en el Fons Mallorquí de Cooperació. També vaig fer feina de comunicació a l’Assemblea de Docents. —Sou independentista? —Ara faré de polític. A mi em preocupa d’aconseguir tantes coses com podem aspirar, que és un millor finançament i contribuir a impulsar un model d’estat que reconegui la diversitat.

Summary: Joan Miralles: ‘Més ha abandonat la política en clau de país. La seva campanya la podria signar Podem’


Després de quasi dues setmanes d’intenses negociacions polítiques, s’ha aconseguit la signatura a Castelló de l’anomenat acord de Fadrell, entre el PSPV, Compromís i la coalició de Castelló en Moviment i Esquerra Unida. El pacte permetrà a Amparo Marco de tornar a tenir la batllia de la ciutat els quatre anys vinents, amb un acord que inclou representants de totes tres formacions. El nou equip municipal es defineix progressista, feminista i sostenible, segons que han destacat en la signatura del programa. L’acord pren el nom de l’ermita emblemàtica de la ciutat. Tots tres partits polítics han volgut simbolitzar el canvi que implica el nou govern, un equip on per primera vegada hi haurà Podem. El programa del nou govern municipal inclou cinc àrees bàsiques, que van de ‘la ciutat de les persones’ a convertir Castelló en una ‘capital ecològica i sostenible’. Es crearà una regidoria de Feminisme i LGTBI, conduïda per la regidora de Compromís Verónica Ruiz, i una altra de Transició Ecològica, a càrrec de Fernando Navarro, de Castelló en Moviment. A més, hi té un pes fonamental el portaveu del govern municipal, el socialista Rafa Simó, que també s’encarregarà d’Ordenació del Territori i Urbanisme.

Summary: Els partits d’esquerres continuaran governant Castelló, amb l’acord de Fadrell


El primer secretari del PSC, Miquel Iceta, ha dit en una entrevista a l’ACN que el resultat del judici als impulsors del referèndum del primer d’octubre serà condicionat per l’ambient polític: ‘L’independentisme ha de reflexionar amb quin ambient vol arribar-hi, amb un ambient d’hostilitats i de ruptura, o amb un de cerca de solucions. Jo crec que sí que depèn dels polítics, però les decisions les pren finalment qui les ha de prendre, que són els jutges.’ El primer secretari del PSC està ‘segur’ que l’aire que es respiri pot afectar a la resolució del judici. ‘No sóc jutge, però és evident que si es planteja una estratègia de ruptura i de continuïtat de l’esforç que ha portat a un procediment judicial, això dóna un color. Si la via que s’emprèn és una altra, pot donar un altre color’, diu. Consell de Ministres a Barcelona i reunió de Torra i Sánchez A l’entrevista, Iceta també ha parlat de la futura reunió entre el president de la Generalitat, Quim Torra, i el president espanyol, Pedro Sánchez, però ha evitat de comentar-ne el contingut. Ha manifestat el seu desig que la trobada serveixi perquè s’abordin temes i alguns acords ‘concrets’. També ha apuntat que desconeix què abordarà el consell de ministres que se celebrarà a Barcelona però ha admès que si es fa fora de Madrid ‘és obvi’ que hi ha una motivació i uns acords ‘molt rellevants’ per al territori en el qual es farà. Finalment, Iceta ha alertat que no ‘convenen’ noves eleccions però que, si n’hi ha, serà perquè el Govern ‘no sap on va, no té estratègia, objectius o suports’. Quant al pressupost, Iceta ha apuntat que és prevista una trobada la tercera setmana de setembre amb el conseller d’Economia perquè ‘en comenti les línies mestres’. El PSC ha marcat el ‘compliment’ de la legalitat i que l’executiu català governi ‘per a tothom’ com a línies vermelles per a participar-hi.

Summary: Iceta amenaça els presos polítics


Pedro Sánchez es juga l’estabilitat del govern espanyol a tot o res. Divendres el consell de ministres aprovarà el pressupost i l’enviarà al congrés perquè comencin a debatre’l. Si no té prou aliats per a evitar que li’n bloquin la tramitació, es podria precipitar el final de la legislatura. Els vots d’ERC, el PDECat i Compromís seran decisius. Creix la pressió sobre els partits independentistes i l’aritmètica és endimoniada. Què li cal, a Pedro Sánchez? El president espanyol ha de menester, almenys, un empat amb els partidaris de tombar el primer tràmit del pressupost. Primer de tot es votaran les esmenes de rebuig, no pas el projecte de llei dels comptes. És a dir, les propostes de retorn dels grups parlamentaris. Sánchez ha d’obtenir més vots en contra de les esmenes que no pas a favor –o, a tot estirar, un empat–perquè no reïxin i el pressupost es pugui tramitar. És molt difícil que el PSOE recompongui la majoria absoluta de 180 diputats que va aplegar per fer fora Mariano Rajoy de la Moncloa, però l’aritmètica deixa obertes diverses possibilitats. Cs, el PP i els diputats coalitzats d’UPN i del Foro de Asturias tenen 169 vots; són els que van votar contra la moció de censura. Si 7 diputats més s’afegissin al retorn, ja tindrien majoria absoluta i el pressupost no es podria tramitar de cap manera. Dit d’una altra manera, si ERC o el PDECat presenten esmenes de rebuig, Sánchez cau. Per tant, primer de tot Sánchez ha d’impedir que el bloc de rebuig creixi i, en acabat, aconseguir abstencions i vots aliats de la resta de grups parlamentaris i del grup mixt. Això vol dir que el PSOE ha de convèncer si més no una part de l’independentisme, Compromís i el PNB per a sortir-se’n. Sánchez podria superar el tràngol, per exemple, si els que volen blocar els comptes no creixen i aconsegueix que se sumin al bloc contra les esmenes que ja formen el PSOE i Podem els 4 diputats de Compromís, els 5 del PNB, els 9 d’ERC o els 8 del PDECat (i l’abstenció d’un dels dos partits independentistes). I encara hauria de convèncer els dos diputats d’EH Bildu que no obstaculitzessin la votació. Com més precària sigui la majoria contrària al blocatge, més decisiu pot ser qualsevol mínim moviment. L’aritmètica diu que el grau màxim d’empat és de 175 diputats, però perquè això passés s’haurien de repetir els blocs que van condicionar la governabilitat de Mariano Rajoy; i com que el PNB negocia amb qui governa, ara podria avalar Sánchez. Els empats a 175 van ser clau per a Rajoy. El 2017 va superar el primer tràngol parlamentari dels comptes així. L’any passat es preveia un altre empat a 175, però un error del diputat de Nueva Canarias va donar al PP la majoria absoluta per a tombar les esmenes a la totalitat en la primera votació. En el primer debat, amb un sol empat no n’hi prou. S’ha de repetir en tres votacions consecutives i, a la tercera, les esmenes decauen i el pressupost es tramita. En qualsevol cas, al bloc que s’imposi li pot anar d’un vot i qualsevol error pot decantar la balança. Què implicaria la divisió dels diputats del PDECat? Si els vuit diputats del PDECat no votessin tots igual en la primera votació del pressupost, i per tant alguns vulneressin les decisions dels òrgans del partit, es podria arribar a produir el trencament que intenten evitar d’ençà de l’assemblea del juliol. El consell nacional del PDECat va aprovar amb el 95% dels vots d’oposar-se al pressupost de Pedro Sánchez si es manté la repressió. El debat intern al PDECat rau en si presenten esmena a la totalitat o no, el primer tràmit. La direcció executiva no ho ha decidit encara, però manté que si no hi ha cap proposta, la presentarà, tal com va verbalitzar públicament David Bonvehí. En una entrevista a la SER, ahir hi afegia com a condició que es formés de manera imminent una taula de diàleg. ERC també la vol. Per a la decisió del PDECat, pot ser clau la reunió de l’executiva que faran dilluns a Waterloo amb Carles Puigdemont. El fet de presentar esmena a la totalitat o no és cabdal, encara que totes les propostes de rebuig es votin conjuntament. Si no en presenten, formalment es votaran les esmenes del PP i Cs. Per tant, el cost polític de la votació canvia, encara que el resultat pràctic sigui idèntic. A ERC li passaria igual. Què farà Compromís? Els quatre diputats de Compromís no han decidit encara què faran en la primera votació. Compromís no es va integrar en el grup parlamentari de Podem i és al grup mixt, però alhora governa amb els socialistes i amb l’aval de Podem al País Valencià. Tot i que això fa pensar que s’afegiran al bloc pro-pressupost, Joan Baldoví marca perfil propi i pretén negociar igual com ho poden fer ERC o el PDECat. A qui convé guanyar temps? Si el pressupost espanyol es tramita, encara que els partits independentistes s’hi oposin en la votació final, Sánchez aconseguirà unes quantes setmanes de marge per a preparar l’escenari electoral que més li convé: el 26 de maig, la tardor o al març, són les dates amb què s’especula al PSOE. Si res no es mou, la proximitat de les eleccions territorials del maig i l’inici del judici als presos polítics, però, també complicarà la possibilitat de qualsevol concessió per al pacte, tant a Sánchez com als independentistes. Segons quan es faci la primera votació, la proximitat del judici també pot influir en els costs i els beneficis polítics que en pugui extreure sobretot l’independentisme. El fet és que el govern de Sánchez va sospesar de governar amb l’anterior pressupost prorrogat i introduir-hi modificacions, però el PSOE ha decidit de jugar-s’ho a tot o res. A més, Compromís no ha decidit encara què faran els seus quatre diputats. Tampoc EH Bildu, que té dos escons al grup mixt. Bildu no vol unes eleccions anticipades a l’estat espanyol, però ja ha avisat que no donarà suport a Sánchez gratuïtament. Què passaria si ERC i el PDECat votessin de manera diferent? La decisió de deixar caure Sánchez o no té implicacions tàctiques evidents en l’independentisme, en un moment en què no hi ha un acord estratègic que els permeti d’afrontar els judicis ni la resta de legislatura. La qüestió és si els convé més o menys que caigui Sánchez, amb la possibilitat que el PP i Cs governin amb el suport de Vox, si l’ultradreta entra al congrés espanyol? És un debat de fons que, és clar, té implicacions clau també per a l’estabilitat del govern català. Per això el govern insisteix en la necessitat que els dos partits comparteixin posició. A més, si l’independentisme facilités l’estabilitat a Sánchez, tindria reciprocitat al parlament, amb el pressupost català. La diferència en l’actuació dels uns i els altres per negociar els comptes és també evident. Mentre que Pere Aragonès actua amb cautela amb els comptes catalans per a garantir que els podran tramitar abans de presentar-los, Sánchez ha decidit de tirar pel dret. El consell de ministres espanyol aprovarà divendres el pressupost encara que no tingui el suport necessari per a debatre’ls, amb una pressió directa sobre l’independentisme perquè accedeixi a mantenir-lo al govern com a mal menor en vista de l’ascens i la capacitat d’influència de la ultradreta, amb una amenaça persistent d’un nou 155 més dur que l’anterior.

Summary: Què pot fer caure Pedro Sánchez? Cinc respostes a la incògnita del pressupost


L’ex-president espanyol José María Aznar ha dit que cal derrotar l’independentisme el 10-N ‘perquè no es pot conviure permanentment amb un cop d’estat’. ‘Haurem de decidir què fer. Si volem una situació política ingovernable, la podem tenir. Si volem dirigents que enfrontin el desafiament, els podem tenir’, ha afegit. El dirigent del PP ha participat en un acte amb el director d’El Mundo a la inauguració de l’Aula de Lideratge IADG-*UFV. Aznar ha comparat la situació de Catalunya amb el País Basc dels anys noranta. ‘Al País Basc, als anys noranta, no només ens vam enfrontar al terrorisme, sinó que vam mobilitzar la societat’, ha comentat. ‘A Catalunya fa falta una política nacional amb continuïtat en el temps i que deixi molt clar que és impossible la ruptura de la unitat d’Espanya’, ha insistit. Ha afegit que cal un lideratge fort i ho ha comparat també amb la guerra civil dels Estats Units. ‘Abraham Lincoln no va acceptar la divisió’, ha dit. ‘Ho va afrontar amb totes les seves conseqüències, que van ser desagradables: una guerra civil i 300.000 morts. Però això salvo als EUA. No estic dient que es vagin a donar les mateixes circumstàncies, però si volem salvar-ho, la qual cosa no podem fer és conviure permanent amb un cop d’estat. Cal derrotar-los’, ha conclòs.

Summary: Aznar, sobre l’independentisme: ‘Cal derrotar-los, no podem viure permanentment amb un cop d’estat’


La magistrada el Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC) Maria Eugènia Alegret ha citat a declarar com a testimonis pel cas contra la presidenta del Parlament, Carme Forcadell, als dos diputats de la Mesa que no van votar a favor de tramitar les resolucions sobiranistes. Es tracta de José María Espejo-Saavedra (Cs) i David Pérez (PSC) que hauran d’acudir al tribunal el 23 de juny, a les 9.30 hores i a les 11, respectivament, segons ha informat Europa Press. El TSJC també ha citat com a testimonis al delegat del Govern espanyol a Catalunya, Enric Millo, i al portaveu de Ciutadans al Parlament, Carlos Carrizosa, el 7 de juliol. La portaveu de Junts pel Sí a la cambra catalana, Marta Rovira, està citada a declarar el 17 de juliol. Forcadell i quatre membres més de la Mesa tenen una causa judicial oberta per votar a favor de tramitar una proposta de resolució que incloïa la defensa d’un referèndum. L’advocada de Forcadell va sol·licitar dilluns a la magistrada de la causa que cités Rovira a declarar com a persona que va participar, a l’octubre, en la discussió d’aquestes propostes de resolució.

Summary: El TSJC cita Millo i Rovira com a testimonis en la causa contra Carme Forcadell


Convergents, el nou partit que lidera l’ex-conseller de Justícia Germà Gordó, no ha passat el tall i no podrà presentar-se a les eleccions del 21-D. La formació es presentava únicament a la circumscripció de Barcelona amb l’ex-directora de l’Institut Català de les Dones, Teresa Pitarch, com a cap de llista seguida del mateix Gordó i de Sílvia Requena. La seva candidatura al final no ha estat proclamada i no estarà a les paperetes. De fet, només 11 de les 17 candidatures presentades aquest 21-D han estat aprovades per la Junta Electoral i surten publicades aquest dissabte al Butlletí Oficial de l’Estat (BOE). Es tracta dels set partits que actualment ja tenen representació parlamentària (ERC, Junts per Catalunya, Cs, PSC, Catalunya en Comú-Podem, PPC i CUP), més el PACMA, Recortes Cero-Grupo Verde, Per Un Món Més Just –només a Girona i Lleida- i la marca blanca d’Esquerra ‘Diàleg Republicà-, presentada per evitar una possible invalidació de la candidatura de Junqueras.

Summary: Convergents, el nou partit de Gordó, finalment no podrà presentar-se el 21-D


L’aerolínia Vueling ha cancel·lat trenta-sis vols preventivament amb motiu de la vaga general convocada per la Intersindical i IAC per a demà, segons han confirmat fonts de la companyia a l’ACN. Guia de la vaga general del 18 d’octubre com a resposta a la sentència contra el procés Concretament, es tracta de divuit vols que sortien de l’aeroport i divuit més que hi tenien prevista l’arribada. Fonts de la companyia però no han precisat si es poden produir més cancel·lacions. Per a demà, es preveuen nombroses manifestacions arreu del territori català que podrien afectar, entre d’altres, les principals vies que comuniquen amb Barcelona. Vaga general del 18 d’octubre de 2019: tots els serveis mínims

Summary: Vueling cancel·la trenta-sis vols des de l’aeroport de Barcelona amb motiu de la vaga general


L’actor Toni Albà torna dijous al programa de sàtira política ‘Polònia’, de TV3, segons que ha avançat el diari La República i ha confirmat ell a Twitter. La productora del programa, Minoria Absoluta, va apartar-lo temporalment tot just fa un any. Tot va començar amb una piulada d’Albà amb motiu del viatge de la líder de Cs a Catalunya, Inés Arrimadas, i el seu grup parlamentari a Waterloo, quan va escriure: ‘Vigila, no passis de llarg i vagis a petar a Àmsterdam… allà estaries com a casa i a més a més tindries tots els teus drets laborals respectats!’. Després de rebre moltes acusacions de masclisme per aquesta piulada, Albà va explicar a VilaWeb que Toni Soler, cap de Minoria Absoluta, va comunicar-li la decisió de no comptar més amb ell com a actor. Albà va dir que se sentia trist i decebut, però amb la consciència tranquil·la. Segons ell, la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals (CCMA) va pressionar Minoria Absoluta. Quan va esclatar la polèmica, la CCMA va fer un comunicat criticant el piulet de l’actor. Albà va demanar de no fer boicot contra el programa després que se l’apartés. Va dir que ‘només donaria ales als que voldrien tancar TV3’ i ‘no seria just’. Albà va agraïr tant el suport rebut com les crítiques. ‘Tots plegats reben molta pressió per aconseguir que cada setmana surti el “Polònia” que intenta fer riure a tothom. Hi ha pressions que venen per tots cantons, com podreu imaginar’, ha afegit. Toni Albà no és treballador de Minoria Absoluta, sinó que és un actor contractat per a fer determinats papers, alguns dels quals són dels més celebrats de ‘Polònia’ com el de Juan Carlos I. Segons que explica, el programa li ha demanat que torni a interpretar el paper de Juan Carlos i de l’ex-conseller d’Acció Exterior Alfred Bosch.

Summary: Toni Albà torna al ‘Polònia’ un any després de ser apartat per la polèmica amb Arrimadas


‘Feim vint-i-un anys del naixement del Festival de Poesia de la Mediterrània, de cantar i contar amb la música dels mots les històries més íntimes, més èpiques, més locals i més universals, més quotidianes, i més humanals’, diu Biel Mesquida, escriptor, poeta, batallador de la cultura i fundador i director del festival durant tots aquests anys. ‘Feim vint-i-un anys de col·locar en el centre mateix dels treballs humans aquesta capacitat fonamental i incombustible de viure la bellesa del món, de descobrir la joia i el dolor, la potència i la fragilitat, el detall i la immensitat, la ressonància i l’eco.’ I continua la declaració: ‘Feim vint-i-un anys per demostrar que la paraula de la poesia –aquest treball artístic amb la llengua, aquest esforç dur i intens per fer fruitar els mots, per disseminar sentits o la seva absència, per dir l’indicible–, no es troba dins una torre d’ivori, sinó que és en la primera línia dels combats per la pau, per la fraternitat, per la igualtat, per la justícia i per les llibertats.’ Efectivament, el Festival de Poesia de la Mediterrània, que es fa a Mallorca aquest mes de maig, ha tingut sempre una atenció especial per donar veu a poetes de tot l’arc mediterrani, i també per denunciar guerres i genocidis perpetrats en països d’aquesta mar, a més de defensar les víctimes que fugen de conflictes bèl·lics, que fugen de la persecució política i de la pobresa, una part de les quals la mar acaba sepultant. Biel Mesquida parla d’una mar murada, d’una mar tomba. En aquest sentit, el director del festival reitera: ‘No ens hem cansat, des del primer festival en el llunyà 1999, de repetir amb paraules, manifests i manifestacions de tota casta i condició, que poesia i llibertat són sinònims. Cada any hem convidat poetes perseguits, vigilats, censurats, empresonats, torturats i, fins i tot, condemnats que han pogut escapar per mor dels seus poemes i que es troben refugiats fora dels seus països.’ Enguany, el festival ha convidat catorze poetes per celebrar la Festa de la Poesia, el 12 de maig al Teatre Principal, que és l’acte central del festival. Entre ells, hi ha dos poetes cubans lluitadors per les llibertats, Ileana Álvarez i Francis Sánchez, refugiats sota l’hospici de l’ICORN (International Cities of Refuge Network). També hi trobem la jove poeta Anna Gas i la gallega Chus Pato, al costat d’altres poetes, com la quebequesa Martine Audet, Joan Josep Barceló, Lluís Calvo, Àngels Moreno, la romanesa Adela Greceanu, el libanès Jad Hatem, l’africana Lebobang Mashile, la basca Castillo Suárez, la italiana Silvia Bre i l’alemany José F. A. Oliver (per primera vegada se sentirà l’idioma alemany en aquestes dues dècades de festival, amb aquest poeta fill d’exiliats espanyols). Com ja va passar l’any passat, un any més, el festival recorda que hi ha ‘uns activistes culturals i uns polítics independentistes catalans que sofreixen des de fa un any presó provisional, preventiva, per les seves idees’. ‘I uns altres que es troben exiliats també per les seves idees. I un cantant, Valtònyc, condemnat a tres anys i mig de presó.’ I, per a tots ells, reclama la llibertat. El poder sanador de la poesia Biel Mesquida també fa incidència en el poder sanador de la poesia: ‘Feim vint-i-un anys i no ens hem aturat de repetir que la paraula poètica és curadora, sanadora, benefactora i salvadora dels humans d’aquest començament del segle XXI, que es troben estressats i malalts per les forces dictatorials dels poders econòmics, pels mercats i els capitals, per la publicitat i el consum, que esdevenen màquines piconadores que voldrien uniformitzar els cossos i els esperits, i convertir-nos en una societat robotitzada amb un pensament únic que combregui amb les rodes informatives d’un ordre mundial inhumà i esclavitzador.’ Des d’aquesta perspectiva, encaixa a la perfecció l’homenatge que es fa enguany a Joan Brossa, poeta a qui va dedicat el festival, coincidint amb el centenari del seu naixement i la celebració de l’Any Brossa. La poesia de Brossa, la més combativa, amara el llibre del festival i també, juntament amb el seu vessant oníric i màgic, es manifesta en dues instal·lacions dedicades al poeta barceloní: ‘Brossiana’, a càrrec del director artístic del festival, Pedro Oliver, i ‘No em va fer Joan Brossa’, de Cabosanroque. A més, moltes de les imatges del festival són plenes de mosques, tot recordant la Moscafera, una escultura que Joan Brossa va fer per encàrrec de la Universitat de les Illes Balears el 1998, pocs mesos abans de morir-se. Diu Mesquida que ‘Brossa la sabia llarga sobre els efectes benèfics del mot poètic fonamentats en la seva autenticitat, directe i immediat per la seva condensació, obert a tothom pels interrogants que crea, ple de ressons de la coexistència de sentits i la seva fulguració o el seu buit.’ Poesia al carrer i amb els joves La paraula poètica és una forma de coneixement viu, un símptoma d’alta excel·lència, que ens fa més sensibles, diu Biel Mesquida, ‘i això vol dir més perceptius, més pensadors, més civilitzats, més savis, més vius, més humans’. ‘I això, dins aquest món globalitzat que ens anestesia més que no ens desperta, converteix la poesia en un bé escàs i desitjable.’ Per això, a més de combativa i sanadora, enguany, la poesia també inunda el carrer, amb l’exposició ‘Poesia és estimar’, una part de la qual s’ha instal·lat al passeig de la rambla de Palma, on els vianants es troben un conjunt de plafons amb vint poemes seleccionats per a fer presents cadascun dels anys del festival, i que es poden escoltar amb una aplicació QR. I un altre dels accents que connoten aquest festival és la feina que es fa als instituts de la ciutat, que acosten i treballen la poesia dels catorze poetes que participen en la Festa de la Poesia als alumnes de batxillerat. Cal acostar la poesia als joves, que la llegeixin i la perpetuïn. Com diu Biel Mesquida: poesia per a conèixer-nos, per a saber qui som, per a seduir, ventall de polifonies. Podeu descarregar-vos en pdf el llibre del 21è Festival de Poesia de la Mediterrània. Trobareu l’escrit íntegre del director del festival, el programa complet i també una selecció generosa de poemes (en versió original i traduïts al català) dels catorze poetes que participaran en la Festa de la Poesia.

Summary: Estimar la poesia, lliure, que transforma


La CUP ha lamentat aquest dimarts que els atemptats de Barcelona i Cambrils no s’abordin en un ple monogràfic al Parlament des d’una perspectiva ‘integral i no fragmentària’. En un comunicat, ha explicat que la seva proposta ha estat ‘rebutjada unànimement per part de tots els grups’ de la Mesa del Parlament, on la CUP té veu però no vot, i finalment el tema s’abordarà en la Comissió d’Assumptes Institucionals (CAI). Els cupaires han criticat que ‘alguns aposten més per usar els conceptes de terrorisme i islamisme per llençar-los contra els que no pensen com ells’, en comptes de fer un debat per analitzar detalladament el que ha passat abans, durant i després dels atacs.

Summary: La CUP lamenta que la Mesa del Parlament rebutgi abordar l’atemptat en un ple monogràfic


La gent encara hi és. Un milió, diu la guàrdia urbana. Sandàlies i barrets de palla, samarretes de color corall i del color de tantes causes, samarretes reciclades d’anys anteriors, llaços grocs, molts llaços grocs pertot arreu, mocadors amb l’estelada, motxilles reivindicatives, pancartes casolanes. ‘No hi ha prou presons per a tanta dignitat.’ És el setè any seguit i han vingut a dir que encara hi són. Per si ningú es pensava que es cansarien del xou, cada any una mica més enrevessat. Ara una onada sonora que fa caure un mur simbòlic amb el rei espanyol, el 155 i l’hàmster del procés. És ben bé que ja no saben què inventar i de debò hi ha ningú que es pensi que faran silenci fins que no arribi l’onada? Sí. Els més saberuts han dut la cadira plegable. Van ben preparats per a l’excursió i a quarts de set enfilaran disciplinadament fins a l’autocar per algun carrer atapeït de més autocars que acabaran en un tap a la sortida de Barcelona. Amb una mica de sort, arribaran a casa a l’hora de sopar. Ni la repressió ni la decepció no els han fet perdre el somriure. Els presos i els exiliats són una pancarta, una raó més. Aquí no s’ensuma la por. Aquesta és la festa de cada any: la dels pares arrossegant el cotxet, la de l’avi que vigila la néta com rodola per la gespa del tramvia de la Diagonal, la dels adolescents que comparteixen una cervesa freda asseguts a la vorera. Potser l’independentista emprenyat ha decidit d’amarar-se d’aquesta alenada de tossuderia i avui es manifesta alegrement al costat de la tieta que col·lapsa el grup familiar de whatsapps. Ningú ja no es demana si aquesta serà l’última manifestació. Als parlaments finals, l’advocat Ben Emmerson diu que sí, que ‘Catalunya serà una república independent l’any que ve’. Però els aplaudiments vénen a dir que tant de bo però ja ho veurem. Aamer Anwar, l’advocat de Clara Ponsatí, desprèn la gosadia i la frescor que tots els dirigents polítics catalans semblen haver perdut: ‘El general Franco estaria orgullós de l’Espanya contemporània, que actua com una dictadura feixista.’ I diu que l’estat espanyol, si vol negociar, ha d’alliberar els presos i permetre el retorn dels exiliats. És que es pot negociar quan t’agafen un fill com a ostatge i l’apunten amb una pistola al cap? ‘Això és negociació o és terrorisme d’estat?’, demana l’advocat, en un context de represa de les converses entre els governs espanyol i català per mitjà dels organismes bilaterals prevists a l’estatut. ‘Quina injustícia, quina brutalitat, quina vergonya!’, exclama la mare d’Adrià Carrasco, exiliat a Bèlgica. ‘El dolor ens l’empassem, i a la por li plantem cara’, sentencia. La mare de l’Adrià és una mare com tantes que s’han aplegat en aquesta riuada humana de corall que només pot abastar l’ull de l’helicòpter. Castells, grallers, alguns gegants. El vice-president d’Òmnium diu a Pedro Sánchez que ja no serveixen els estatuts que ‘ells mateixos es carreguen’. ‘Assumeixi que el seu estat ha comès la més gran de les ofenses, reprimint la seva ciutadania. I aquesta ofensa no la podrem oblidar mai’, deixa anar Marcel Mauri. També demana ‘sentit d’estat i unitat’. Acció política que encarrili l’energia que desborda la Diagonal. La presidenta de l’ANC vol un projecte independentista ‘més sòlid, més fort, més realista, però també més decidit’. Elisenda Paluzie ha portat una llista de demandes al govern i al parlament, ara que JxCat i ERC encara no han tancat un acord sobre la suspensió com a diputats dels presos polítics i exiliats decretada pel jutge Pablo Llarena. ‘Us demanem que prioritzeu l’interès col·lectiu al de partit’, comença. ‘Que des del govern també feu balanç del que teníeu i del que no teníeu, que us torneu a preparar per un embat democràtic, que no passeu del discurs de la llei a la llei i les estructures d’estat a dir ara que tot ho ha de fer la gent des del carrer. Som tots, que ho hem de fer.’ Paluzie no s’està de fer autocrítica i demana que l’exili estigui unit, de Brussel·les a Ginebra passant per Escòcia, i que es creï un organisme que sostingui i representi la República proclamada el 27-O. ‘No malbarateu les victòries que hem aconseguit, especialment la del referèndum del primer d’octubre.’ I encara deixa anar una metàfora: no vol una condemna com la de Sísif, fill d’Èol i pare de Glauc, obligat per Zeus a empènyer una roca muntanya amunt, que torna a rodolar cap avall tan bon punt arriba al cim: ‘No digueu ara que allò no era un referèndum, que hem d’implorar permisos que no arribaran mai.’ L’ANC es compromet a treballar perquè el ‘judici de la vergonya’ del Tribunal Suprem retorni a l’estat espanyol com un bumerang. Ningú no sap si aquesta tardor que s’espera tan calenta concentrarà les mobilitzacions i el potencial transformador de l’anterior. Però demà comença el curs, els nens tornen a l’escola i els manifestants deixen tranquil·lament la Diagonal mentre els carrers adjacents es col·lapsen d’automòbils, autocars i motocicletes que fan voleiar estelades. Demà passat o l’altre, acabada de sortir de la màquina de rentar, alguns apilaran la samarreta corall en algun racó de l’armari, a sobre de les samarretes dels anys passats. Potser arribarà un dia que el càstig canviarà de bàndol i la roca de Sísif acabarà a les portes de la Moncloa, però de moment tots els Sísifs l’empenyen pel pendent costerut de la quotidianitat.

Summary: Ni la repressió ni la decepció no els poden aturar


La directora general de Treball del govern espanyol, Concepción Pascual, ha presentat la seva dimissió fruit de la polèmica generada pel registre del sindicat de treballadores sexuals Otras, una gestió que la ministra de Treball, Magdalena Valerio, va censurar abans de definir com ‘un gol per l’esquadra’ per part del seu propi equip. Valerio ha acceptat la renúncia de Pascual, que segons una nota del Ministeri de Treball espanyol ‘assumeix voluntàriament totes les responsabilitats del registre dels estatuts d’Otras davant la seva direcció general’. El sindicat, amb seu a Barcelona, va reivindicar la seva legalitat i va recordar que la seva raó de ser és la defensa dels drets laborals de les prostitutes. També va assegurar que la polèmica per la seva legalització és fruit de la ‘moralina i l’odi visceral que amaga el feminisme blanc’. Valerio havia afirmat que no tenia cap coneixement de l’acord i ja va apuntar a l’assumpció de responsabilitats: ‘La persona que porti això m‘haurà d’explicar perquè no m’ha explicat que estava en tramitació’, va dir. Valerio va insistir que la prostitució és il·legal a l’estat espanyol i que el seu govern no pot donar suport a una activitat que ‘vulnera els drets fonamentals d’homes i dones que per necessitat o situacions diverses han de cedir els seus cossos perquè un tercer abusi d’ells’.

Summary: Dimiteix la directora general del Ministeri de Treball espanyol que va registrar el sindicat de prostitutes


Les primàries de Compromís han validat les candidatures principals que s’hi presentaven. Així doncs, amb relació a les eleccions valencianes, un 87% dels votants ha acceptat Mónica Oltra com a candidata a la presidència de la Generalitat i s’han acceptat també Aitana Mas, Fran Ferri i Vicent Marzà com als caps de llista per Alacant, València i Castelló. El president de les Corts, Enric Morera, ha acabat molt capdavant de la llista de candidats per la demarcació de València. També Natxo Bellido, Joan Ribó i Ignasi Garcia Felip han estat ratificats respectivament com a candidats a les batllies d’Alacant, València i Castelló. La votació més disputada ha estat la de la llista de les europees, en què Jordi Sebastià ha revalidat la candidatura. Ha aconseguit prop del 50% dels vots, seguit d’Isaura Navarro, que n’ha aconseguit el 34% i Myriam Fernàndez, que n’ha aconseguit el 9%. En total, en les primàries han participat 34.558 electors, una xifra clarament superior a la de les anteriors.

Summary: Compromís revalida Mónica Oltra com a candidata a la presidència i Jordi Sebastià com a candidat a les europees


El grup municipal de la CUP-Capgirem a l’Ajuntament de Barcelona ha criticat aquest dimecres que Transports Metropolitans de Barcelona (TMB) només ha publicat una part de la llista dels sous que cobren els seus directius: ‘Falten les dades dels 550 membres de l’equip directiu fora de conveni’. En un comunicat, el partit també ha assenyalat que en el llistat falta per conèixer si en els complements estan quantificades ‘les guàrdies en caps de setmana, el variable i els beneficis socials que gaudeixen’, i ha recordat que aquesta informació hauria de ser pública des del 2007. Ha assegurat que li sembla ‘una falta de respecte’ que la presidenta de TMB i regidor de Mobilitat de Barcelona, Mercedes Vidal, parli de la gran responsabilitat que ostenten els càrrecs directius després de veure’s obligada, en les seves paraules, a publicar els sous. CUP-Capgirem Barcelona ha asseverat que Vidal ‘s’oblida que qui transporta cada dia vides humanes són els treballadors de bus i metro’, i que, amb aquest plantejament, no és estrany que la presidència de TMB no hagi inclòs un representant de la plantilla en el Consell d’administració. Ha insistit que l’estructura directiva de TMB aquesta ‘sobredimensionada’, i ha assegurat que si no es fa pública la política empresarial en relació amb l’aparell productiu, el grup municipal farà les denúncies pertinents i exigirà la imposició de multes.

Summary: La CUP de Barcelona critica que TMB no ha publicat els sous de 550 directius


El coordinador general dels comuns, Xavier Domènech, i la batllessa de Barcelona, Ada Colau, han presentat la llista que han elaborat per presentar-se a les eleccions internes de Catalunya en Comú, entre el 29 de juny i el 2 de juliol. Domènech i Colau asseguren que el projecte vol fer ‘de la diversitat una riquesa’ i que vol recollir ‘totes les sensibilitats’ de l’espai. La llista incorpora en tercer lloc Marc Parés, ara responsables del Programa dels comuns; les diputades Susanna Segovia en quarta posició; Marta Ribas, coordinadora d’ICV en vuitena; i Jéssica Albiach, que va ser membre de la direcció de Podem, en 20è lloc. També formen part de la llista de Domènech i Colau, el fins ara responsable d’Organització, Xavi Matilla; la portaveu de Podem, Conchi Abellan; o el catedràtic Vicenç Navarro, entre més. La portaveu parlamentària dels comuns, Elisenda Alamany, va ser exclosa de la direcció. En un missatge a través de les xarxes, Domènech afirma que l’equip que presenten porta ‘el municipalisme a l’ADN’. ‘No oblidem mai qui som ni per què som aquí’, diu el text. Assegura també que volen obrir pas al territori, i que volen ‘avançar cap a la verdadera confluència, que no és entre partits, sinó amb la ciutadania’, afirma. ‘Els nostres adversaris no titubejaran en fer ús de tots els seus recursos, de tota la seva experiència per frenar un canvi que ja no s’atura’, afirma Domènech en una entrada al Facebook. Entre d’altres, també li donen suporta a la llista l’exdirigent sindicalista Rosa Cañadell, el diputat Joan Mena o l’exdiputada Núria Buenaventura. Domènech també ha anunciat que en paral·lel a la llista a l’executiva la seva candidatura al Consell Nacional estarà encapçalada pels diputats Mar Garcia Puig i Joan Josep Nuet. De moment també han anunciat que pretenen presentar llista a les primàries la candidatura ‘Desbordem’, que lidera la diputada Sònia Farré, així com ‘Comuns federalistes’.

Summary: Albiach, Matilla, Ribas i Navarro s’incorporen al projecte per liderar Catalunya en Comú


El portaveu d’EH Bildu, Arnaldo Otegi, ha demanat al lehendakari, Iñigo Urkullu, que aclareixi públicament quins són els plans que el president del Govern espanyol, Mariano Rajoy, té per a Catalunya a fi d’impedir el referèndum independentista de l’1 d’octubre. Otegi ha tramès aquesta exigència a Urkullu, després que s’hagi conegut que el màxim representant del Govern basc va mantenir la passada setmana amb Rajoy una reunió discreta a La Moncloa, on li va lliurar el seu programa de govern. Podría el lehendakari explicar públicamente que le adelanto el presidente español de sus planes para #Catalunya? https://t.co/D3cBoZCjte — Arnaldo Otegi (@ArnaldoOtegi) 25 de juliol de 2017 A través de les xarxes socials, el portaveu d’EH Bildu ha reclamat al lehendakari que expliqui ‘públicament que li va avançar el president espanyol dels seus plans per a Catalunya’. En aquest sentit, s’ha mostrat convençut que no podrà dir en públic el que van parlar ‘en secret’, per exemple, respecte al cas català.

Summary: Otegi demana al lehendakari que aclareixi públicament què li va explicar Rajoy sobre els seus plans per a Catalunya


La Cambra de Comerç ha llançat un missatge d’alerta sobre la situació econòmica d’Andorra, després de veure com n’ha caigut el creixement el primer semestre de l’any. El president de la Cambra, Miquel Armengol, està preocupat no únicament per les dades actuals sinó també perquè les previsions no són bones. La construcció és el sector més dinàmic de l’economia del país, segons els resultats de l’enquesta de conjuntura sobre el primer semestre de 2019 que ha presentat la cambra. Aquest sector, que es manté en creixement des del 2015, té un ritme superior al de la resta, tot i que els nivells de producció en continuen essent baixos i el pes sobre l’economia és molt inferior als valors històrics d’abans de la crisi. El comerç al detall, per contra, segueix amb els resultats més negatius i els nivells més baixos d’activitat registrats aquests darrers anys. Segons l’informe, hi ha una preocupació evident per la manca d’impuls del consum i el baix poder adquisitiu dels visitants, a més del creixement de les vendes en línia. L’enquesta, en què han participat 418 empreses, subratlla que, globalment, la millora d’activitat empresarial ha perdut ritme. El sector hoteler també ha frenat el fort ritme expansiu que duia durant els darrers anys, amb uns resultats pitjors que el 2018. La cambra també destaca que les perspectives del sector per al segon semestre d’enguany són les més pessimistes del darrer lustre, perquè els empresaris anticipen la continuïtat de la desacceleració de la demanda.

Summary: Es frena el creixement de l’economia andorrana


Josep Roca (Girona, 1966) és un dels tres germans que han fet possible el Celler de Can Roca, el restaurant que s’ha enfilat al capdamunt de la gastronomia mundial. Responsable de la sala, és també el sommelier que ha bastit un dels cellers més impressionants de la restauració mundial. Personatge inquiet, inspirat, amb un discurs construït a còpia d’uns valors de sostenibilitat, de respecte a la terra i a la gent que fa els vins. En bona part autodidacte, ha seguit un itinerari tan poc convencional i tan prematur que ha esdevingut un personatge del tot singular. Bona part de la seva visió sobre el vi i la història del vi l’ha condensada en el volum Rere les vinyes, publicat a final del 2016 per Rosa dels Vents. Josep Roca s’explica així: ‘Vull mostrar-me amb els vins com els meus germans ho fan amb els plats. Poder compartir aquesta passió, sentir-me ambaixador de la gent que fa vi, poder mostrar un diàleg fascinant per mi d’home i natura, però també amb la intenció de fer-ho amb una estètica austera.’ I explica com ha volgut que sigui el celler del restaurant, que és també una manera de mostrar-se ell mateix: ‘És la imatge d’un magatzem, sense cap mena d’incorporació de noblesa, ni amb els prestatge ni amb el lluïment d’etiquetes. Als interioristes, els vaig dir que no calia que ho fessin bonic, que res no podria millorar allò que jo veia dins de cada ampolla i que ja m’estava bé un magatzem.’ Precisament, fem l’entrevista dins aquest celler auster on Josep Roca s’ha volgut sentir retratat, ell i la seva manera d’entendre el món del vi, que va de la copa al territori i fins arribar a la gent que el fa. Sense conèixer el gest de l’home, no es pot arribar al fons d’un vi. Per això ja fa anys que viu el món del vi des de més enllà de la cultura del gust, com una aventura que conté patrimoni i també avantguarda, risc, natura, respecte, idees, valors i gests que fan els homes. Una poètica. Un món que viu amb la passió i amb la rauxa, com un fet de cultura. Per això Josep Roca és tan fi en el relat, defuig la convenció, els estereotips, els espais de confort. No us hi avorrireu mai, en els seus tasts, tan plens d’ideologia com són. —Quan tastem un vi, en podem analitzar elements tècnics que en valorin l’equilibri o els defectes, però també ens hi podem aproximar d’una manera emocional, invocant els records, la memòria acumulada, elements de gust i d’olor que ens retornen a la infantesa. Aquesta segona manera fa el tast intransferible, dóna una gran llibertat, però obliga el tastador a deixar-se anar. Com a sommelier, us heu destacat justament per la capacitat de transmetre tant les raons tècniques com les emocionals. Com vau fer aquest aprenentatge? Quan us vau adonar que calia anar més enllà de la tècnica? —Vaig començar fent cursos de vins que m’encarregaven en centres cívics i més espais. Il·lustrava els tasts amb la diapositiva i la transparència i no anava gaire més enllà. Però va arribar un dia que això em va començar a cansar. No m’hi sentia còmode, ja ho havia fet moltes vegades i em vaig adonar que volia explicar les coses d’una manera diferent. Aleshores vaig conèixer un violinista, Vladímir Kunça, amb qui ens vam fer molt amics. Un dia el vaig convidar a tocar en un tast que vaig fer al centre Isaac el Cec de Girona . Era una manera de tastar no pas analítica sinó experiencial. Aquell primer tast d’aquesta mena el vaig fer amb el quartet de corda d’en Vladímir. I em va cridar l’atenció que hi hagués gent que es posés a plorar. En un fet així et demanes: ‘Carai, què passa aquí?’ En tot cas, vaig entendre que havia anat bé, que tenia un sentit, que agradava, que el lloc tenia unes condicions de recés i de sonoritat fantàstiques. Fou la primera vegada que vaig fer el tast ‘Sis vins sentits’. Devia ser el 2004 o 2005, no ho recordo. Vaig fer tastar vins que tenien molt de sentit per a mi en aquell moment i que els podia relacionar amb una música. Per això en Vladímir va ser important, perquè em va ajudar a triar les peces, que són les que ara es poden escoltar aquí, al celler, en cadascun dels cinc àmbits que he destacat: la Xampanya, Riesling, la Borgonya, el Priorat, Xerès. Són músiques que sonen set o vuit vegades cada dia, abans de cada servei i després. —Com va ser el procés per a triar les músiques que s’adiguessin amb els vins? —Jo li aportava paraules que pensava que definien aquests vins: efervescent, bombolla, moviment continu… Intentava explicar-li com sentia els vins triats i anàvem provant músiques i ens anàvem trobant. —Entenem que la passió pel vi primer arriba per raons emocionals i després es fa l’aprenentatge de la tècnica. Però hi ha una tercera fase, la de recuperar les emocions, que no és tan senzilla, si ens fixem en la majoria de sommeliers, que es limiten al diagnòstic tècnic i queden coixos a l’hora de construir relats i imaginaris propis, a partir d’allò que un vi els fa sentir. —Fa molt de temps que no m’interessa el vi com a concepte gust, com a matèria només. M’interessen els processos previs i relacionats, que coexisteixen en una realitat: el raïm, la conducció, el gest i el temps que es dinamitza l’ampolla. I, de tot això, cada vegada me n’interessa més el perquè. Què li han fet al vi, què hi ha a dins i per què és com és. Aquesta idea d’intuir, d’interpretar, de buscar camins més enllà de la cultura del gust, m’atrapa, m’atrau i m’interessa. I cada vegada més. Per això quan tasto un vi intento veure-hi les veritats, l’honestedat, l’orgull, el creixement de qui l’ha fet, com l’ha condicionat les circumstàncies de l’anyada, la duresa, els dubtes… I, a partir d’aquí, adonar-me que a vegades les condicions d’un vi tenen a veure amb els estats vitals de la gent que l’ha fet, de canvis radicals. A vegades només és costumisme, a vegades és deixadesa i a vegades és descriure una actitud descarada al raïm, una actitud descarada a qui el fa, una actitud despreocupada de qui el fa, un cicle excessivament sobtat d’un any radicalment càustic, d’una actitud precisa en una situació d’un clima molt allargassat o d’una anyada amb temperatures molt baixes. I tot això ho vas veient i t’imagines tot el cicle. I notes si allò és buscat, si allò és ben conduït, si allò és fruit de la casualitat o de la causalitat. I en aquest món, entre la casualitat i la causalitat intento jugar, entre línies, interpretant tot allò que hi ha a la copa, tot fent un viatge retrospectiu i també amb la idea de poder anar més enllà. Perquè un mateix element en alguns paisatges és radical i en altres paisatges és tradició. Perquè la idea de la cruesa d’un raïm adolescent collit i fet no serà la mateixa en una zona calenta que en una zona freda. En una zona calenta serà molt radical i en una zona freda serà normal. El mateix paràmetre d’acidesa d’un vi, en un lloc pot ser tradició d’anys i en un altre és una actitud irreverent d’algú que necessita cridar perquè se l’escoltin. —Això que m’acabeu d’explicar és el relat d’un home de cinquanta anys, que ha fet un camí, que ha pensat i madurat un munt d’idees sobre el món del vi, que les ha viscudes. Però fem un salt, trenta anys abans, què va fer que us atrapés aquest món? —Ve de molt lluny, això, de quan tenia cinc o sis anys. Tinc consciència de petit d’estar molt proper a l’olor del vi. A casa els pares, a sota de la cuina del restaurant, hi ha una trapa per on es baixava al celler antic. Hi havia bocois que cada setmana es reomplien de vi a doll. I aquell vi de les bótes el posàvem en ampolles de vi normals per al menú. I jo des de molt petit era l’encarregat d’omplir aquelles ampolles de vi, perquè m’agradava. I de ben petit ja bevia vi amb sifó. Vivia l’anhel de beure vi amb les neurones mirall dels meus oncles Pere i Esteve (així ho dic jo), que eren els parents a qui veia gaudir del vi. El meu pare, no, perquè era conductor d’autobús i no bevia vi, no bevia alcohol (fins i tot la cervesa la barrejava amb aigua). De manera que no és una influència directa de casa, però… —La mare tampoc? —No, no. Però sempre recordo que volia anar a pescar amb l’oncle Pere a la cala que hi ha al costat de la cala Monjoi, la Rostella. I no era per a pescar peixos, sinó per a esmorzar amb una bóta d’un vi de Calonge, de Santa Cristina d’Aro, on els oncles tenien família. I també recordo la bóta d’un vi que s’enrancia, a Sant Martí de Llémena, d’on els meus pares són originaris; per la festa major sempre demanava que em deixessin tastar aquella bóta de vi ranci del racó. I probablement això és dins meu i això queda, i d’aquí ve el gust que tinc pels blancs evolucionats, pels blancs oxidats i els rancis. És possible que això vagi vinculat amb una infantesa on feia coses que no eren normals per a l’edat, com és anhelar un vi, un vi amb una certa condició extrema. Mentre els meus germans i cosins no hi veien res, jo hi veia alguna cosa. A l’adolescència, en lloc d’anar a la discoteca, portava els meus amics al Museu del Vi, un bar de Girona que encara funciona, on anava molt sovint. Bevíem vi de missa en aquell moment, vins dolços i generosos. Era curiós. —A l’època de l’adolescència a vegades es perden coses. Però veig que no fou el vostre cas amb el vi. —No. Aquesta era l’època que estudiava a l’institut. A l’institut vaig quedar blocat, perquè em van fer triar entre ciències o lletres. I jo no ho entenia, no em podia decidir. Ho volia fer tot. M’agradava molt la biologia, la química, però no m’agradava la matemàtica, i m’agradava molt l’ètica i alguna part de lletres… I com que veia que el meu germà Joan estava molt emocionat a l’escola d’hostaleria, m’hi vaig apuntar. Tot i que tenia una certa por d’entrar-hi, perquè veia en Joan que era molt endreçat, impecable amb els gests, que tenia una capacitat de precisió aclaparadora, i jo era el destraler, el sapastre, el juganer de casa. Feia de germà petit en aquell moment, perquè entre en Jordi i jo hi ha dotze anys de diferència. Jo al restaurant feia moltes bromes a tothom i pensava que no serviria per a l’escola d’hostaleria. Però el primer dia que hi vaig entrar em vaig adonar que qui era estratosfèric era en Joan i que els altres estudiants eren normals i que amb ells jo també hi podia competir. I tot allò del món del vi que m’agradava d’una manera intuïtiva, vaig comprendre que allà es podia estudiar. I aquell va ser el gran canvi: allò que havia fet tota la vida em donava avantatge. Des dels dotze anys que jo ja servia al restaurant dels pares. Portava més bé la safata que els altres alumnes, perquè ho havia fet tota la vida, i tot i ser esquerrà, que semblava que jugava a la contra. A casa portava dotze plats amb les dues mans amb menjar, per jugar. És clar, portar-ne només tres era fàcil. En fi, que em vaig trobar molt realitzat i que allò que no vaig poder triar a COU entre ciències i lletres, vaig descobrir que es trobava en el vi. I que hi havia un camp per córrer immens. —Sovint recordeu i doneu les gràcies a un mestre de l’escola d’hostaleria, el senyor Vicenç Andreu. —Ell havia estudiat a fora, havia treballat a Londres, tenia una visió oberta del món. Anava més enllà d’un bar de menús. I això féu que probablement el veiés amb un cert respecte. I que t’ensenyés a servir com es feia en un restaurant de luxe, per a un nano que no havia sortit del barri, era estratosfèric. El veia com una eminència. —Però ell no venia del món del vi, no era sommelier ni enòleg… —No. En l’àmbit del vi el que considero mestre és Josep Lluís Pérez , que a partir de l’any 1991 es va començar a aturar al bar de casa i va començar a explicar-me coses i vaig començar a viure el moviment del Priorat des de la vivència d’un senyor que és professor per sobre de tot. —Com hi va venir a parar, Josep Lluís Pérez, al Celler de Can Roca a primers dels noranta? —El 1990 vaig fundar l’Associació de Sommeliers amb Juan Muñoz Ramos i Joan Carles Parra. Ens vam conèixer arran d’un concurs de Ruinart de l’any 1988-89 i d’un altre l’any 1990, que Sopexa va organitzar de promoció de vins francesos. És a partir d’aquell moment que em van començar a conèixer uns altres sommeliers i gent del món del vi. És clar, jo no era dins el circuït de les escoles de sommeliers de Barcelona, tot i que des del 1986 que es fa un curs de sommeliers a Girona. L’escola d’hostaleria de Girona va ser la primera escola que va començar a formar sommeliers. Però a Barcelona no ho sabia ningú, perquè ja se sap que allò que no passa a Barcelona no existeix. A Barcelona es fan cursos de sommelier des del 1989. Bé, jo era una cosa rara, però en el concurs de Sopexa vaig quedar primer de Catalunya. No m’he presentat a cap més concurs. —Per què? —A la final a Madrid vaig quedar segon, potser perquè no sabia que el concurs es basava en un llibre, no m’ho havien dit, i el sommelier que va guanyar sí que ho sabia i també era molt amic de qui ho organitzava. Bé, tant hi fa, el fet és que allà ens vam conèixer i vam fundar l’Associació de Sommeliers. A Josep Lluís Pérez li vaig demanar que fes algun tast a casa, perquè el 1990 vaig començar a organitzar cursos per a col·legues de restaurants del voltant. Cada setmana o cada quinze dies tenia gent de diferents cellers a qui demanava que ens fessin tasts. I durant molts anys he fet una activitat intensa però callada de formació de sommeliers de Girona. —I amb Josep Lluís Pérez hi va haver sintonia. —I tant. Ens aportava coneixement i l’experimentació constant i en directe d’un moviment nou que sorgia. Ens va fer copsar tot allò i ens va fer entendre què representava en aquell moment: d’immensitat, de solitud, penúria, oblit, deixadesa i de com tot allò va revifar i rebrotar a partir d’uns il·luminats. I sobretot a partir del seu cas concret de reflexió constant, amb mètode. I aquesta part científica a mi m’interessava molt, en aquell moment, que volia saber el perquè exactament de tot. Aquella exactitud, aquella idea de ciència, ell me l’oferia. Ell et donava opcions del perquè de les coses. Després arribes a un altre estat, que pot ser més transcendent o més íntim o més ple de maduresa. Però abans, per a mi era imprescindible de saber per què una aroma es troba en una bóta i una altra aroma es troba en una altra bóta, per exemple. M’inquietava tot això i necessitava saber tota aquesta part analítica. Tot això va ocupar una part important de la meva vida, d’intentar entendre els llibres des de la química, des de la física, des dels moviments d’un vi… Va ser una experiència molt maca, en la qual jo no feia vi, però compartia amb algú que sí que en feia tots els canvis que implicava cada gest, i veia clarament que els gests condicionaven absolutament el territori i continuen condicionant-lo constantment. —És clar, això us devia dur a entendre que el vi no es pot quedar a la copa, que cal conèixer el territori, la vinya, la gent que el fa. —Saber què hi ha al darrere i per què en cadascun dels casos. I això és així. Però realment, aquell moment per a mi va ser important, perquè jo que no vaig poder anar a la Universitat Rovira i Virgili, perquè ja tenia el restaurant obert (vam obrir-lo amb en Joan l’any 1986)… —Entenc que en aquest sentit sou autodidacte, però vau rebre la formació dels grans i de l’experiència. Segurament no hi ha cap universitat que pugui igualar-ho, això. —Penso que l’acadèmia és important, perquè et dóna un equipatge, et dóna un pes de seguretat, també d’orgull, de necessitat d’explicar l’experiència, una experiència a vegades excessivament condicionada, però important, i que potser després cal desaprendre. Però hi ha gent que com que ha estudiat i ha dedicat un temps de la vida a aquest estudi, allò ho tindrà per sempre. Així doncs, t’adones que tots hem de rebre i després despullar-nos una mica. Perquè si no et quedes descontextualitzat de les realitats, que són mutants, i que no domines. Perquè allò que era interessant i et va ensenyar un professor l’any 1995, avui potser ja no té vigència. I això a vegades passa. Ho veus, de vegades, quan visites cellers i coneixes gent, t’adones que s’han quedat vint anys enrere. També ho veiem a la cuina. La universitat és una gran oportunitat per a continuar creixent, però l’aprenentatge ha de ser constant. —Aquest itinerari vostre tan particular, tan poc convencional que teniu, tan prematur també, fa que potser en el vostre cas no hàgiu hagut de reaprendre, que la vivència emocional del vi no l’hàgiu perdut de vista en cap moment. —Sempre he tingut la sensació que el que em defineix en el vi es troba en aquesta part entre el cos i l’ànima. Tinc una foto que em vaig fer fer, que té una meitat clara i una meitat fosca. Vol contenir la idea següent: la part clara és la del coneixement, de la ciència, de la part pragmàtica, d’estudi, de reflexió sobre el perquè, de tot allò més tangible; i l’altra, la part enfosquida, però que per a mi és més clara, més transparent, té a veure amb la part de misticisme, d’arrels, de llegat, de transmissió, de valors, d’intangibles. No vull renunciar ni a l’una ni a l’altra, perquè sóc totes dues, però cada vegada m’interessa més el vessant de transparència des d’un punt de vista filosòfic i del perquè, més que del què concret. —Aquesta idea de transparència m’ha fet recordar la darrera vegada que vau celebrar el tast ‘Sis vins sentits‘, al Fòrum Gastronòmic de Girona, l’any 2015, on vau fer una mena de preàmbul molt ideològic, parlant de què era transparència en un vi i recordant que l’aparença enganya. —Era una reivindicació: arriba un moment que t’adones que la transmissió de les realitats d’avui del món a través de les denominacions d’origen s’ha perdut en una burocràcia que no ajuda a crear uns estats de complicitat, de convivència, des de la consciència real que ha de tenir el contacte amb la terra i el consumidor. I que els consells reguladors valorin la transparència dels filtres que s’ho emporten tot, encara que hi afegeixis de tot, i que el vi només quedi transparent des d’un punt de vista de limpidesa, i en canvi puguin refusar un vi que tingui tota la transparència filosòfica, amb tot el risc i tota la bellesa interior d’una feina de gran aproximació a la terra, al diàleg i al respecte, em sembla insultant. I ho volia reivindicar amb un exemple. En aquest cas, amb la casualitat (i causalitat) que l’amic disc-jòquei que vaig portar per acompanyar-nos al tast fes vi i que fes vuit ampolles d’un vi que era fet amb les mans i no amb els peus. Què podia ser millor que això. Mirava de posar a debat la realitat d’avui de les anàlisis en els consells reguladors. Crec que hem de fer una reflexió profunda sobre què és la limpidesa i què és la transparència en un vi avui. —És clar, en aquesta reivindicació hi ha uns valors al darrere. —Absolutament. Jo des del vi parlo de la vida. I quan fas gests en el vi expliques realitats de vida, gests d’emotivitat, actituds de compromís i també moments de la teva vida i fins i tot a vegades necessitats de la teva vida i condicionants que hi ha al voltant de la teva feina. Perquè no és igual l’actitud que pots tenir fent un projecte propi de cinc mil ampolles que si dirigeixes un projecte de cent pagesos d’una cooperativa que elabora cent mil d’ampolles. La teva realitat serà diferent en relació amb tot allò que tens encomanat, no només per l’actitud personal íntima, sinó també per la feina d’equilibri teu i la responsabilitat que tens. I a vegades no és únicament la teva vida vinculada al vi, sinó la vida de molta gent vinculada al vi. Aquí has de cedir una mica més, ja no ets tant tu sinó també la circumstància que t’envolta. —Però hi ha certs valors o principis de sostenibilitat, per exemple, que s’haurien de compartir més enllà del volum de cada projecte. —Sí, però vull dir que, per entendre’ns, no és igual cuinar per a un sol comensal que cuinar per a cinquanta cada dia. Josep Roca (fotografia: Òscar Pallarès). La conversa s’atura. Es fa tard i Josep Roca ens vol acabar d’ensenyar el celler. Passat l’espai dedicat a la Xampanya, ens trobem un cubicle dedicat al Riesling, una varietat que el fascina, i que l’explica així: ‘Aquesta idea de la seda, lliscant, brillant, lluent, altiva; un raïm aparentment descarat, desimbolt, però que darrere de tot això conté tensió, acidesa i un gran pes mineral.’ Després, Roca fa un homenatge a la Borgonya: ‘Territori de pagesos savis. Hi ha aquesta netedat de les varietats que no intervenen, només hi ha les ondulacions, els drenatges i el gest de qui treballa la terra. En aquest fer hi ha molta més capacitat de mostrar un territori. Quan és tot tan net des de bon començament, observes millor les petites diferències. I aquesta idea que pam a pam hi hagi un suc diferent és fascinant; i que la gent s’hi guanyi bé la vida encara és més meritori.’ I del vi del Priorat diu que és ‘fort, ossat, colorat, que és matoll, sotabosc, que es fixa a la pell i traspua directament a la copa. I l’olivera, com un vehicle de conducció d’un territori, mediterrani, de sol roent, zenital, que estreny.’ I si en tots aquests espais ha sonat música clàssica, en l’últim Josep Roca ens transporta a la zona de Xerès, a través del cant flamenc de Miguel Poveda dient un poema de Narcís Comadira. I ací l’entrevista repunta: —Música de Miguel Poveda recitant Narcís Comadira, per poder explicar el vi com a pont de cultura i sobretot el vi com un element que tries des de la teva imperfecció de proximitat, conveniència i convivència amb allò que tens proper. Jo des de l’educació del gust l’he portat a l’extrem. Sabeu el meu gust pels palos cortados i amontillados vells, vins esmolats, angulats, espines de iode que se’t claven… Sí, allò que tu tries té a veure amb allò que has fet, que has viscut. I en la meva relació amb Xerès hi ha un cant al barri, a la nostra implicació amb el barri. Al fet que en els dotze primers anys d’infantesa el bar no va tancar mai les portes, de créixer en una casa sempre oberta, de no tenir una casa normal, només llits a sobre, de conviure en una casa feliç, sempre plena de gent, un nucli social d’una gent desarrelada i bevent i vivint com al sud. Sempre que he begut xerès he pensat que era prop de casa, que era a casa. —Quantes referències acolliu al celler del Celler de Can Roca? —Hi ha 3.360 referències, amb 60.000 ampolles en estoc, entre aquest celler i l’antic, on tinc vins molt abrivats o que vull que vagin cuidant-se molt lentament. I la intenció és que la gent que entri al celler en surti coneixent millor què representa el vi a casa nostra. —És una brutalitat, oi? —No, és una intenció que radica en el fet que ens agrada el vi i que ens sentim a prop de la gent que treballa la terra. Si tenim això aquí no és perquè ens sobrin els diners, sinó perquè estem completament enamorats del nostre ofici, del respecte a la gent vinculada a l’ofici del vi. I que això no té cap mena d’aproximació a la raó sinó a la passió i a la rauxa. Probablement des de la passió també es mouen coses. Però no és una qüestió d’oferta ni del fet que necessiti aquests vins, sinó que aquests vins són aquí perquè ens han conduït a la gent de la terra i podem explicar això a la gent que ve al restaurant. En definitiva, tot això va carregant un projecte d’una veritat concreta: fer de la nostra passió la nostra professió. —Heu construït un celler d’estètica austera. L’ostentació us incomoda? —No m’incomoda, però no la necessito. La puc entendre en els altres, perquè cadascú és fet d’una pasta diferent, cadascú té uns condicionants diferents, cadascú té una manera de relacionar-se amb l’èxit diferent, sobre la necessitat de demostrar l’èxit diferent. Una infantesa difícil pot provocar una ostentació més gran si pots fer el salt. Tothom té realitats i comprensions diferents. Nosaltres no l’hem necessitat ni ens cal. —No us ofèn, per tant. —No, perquè a vegades veus aquesta necessitat sobtada de lluïment, que és un estirabot exagerat, però veus que és un moment concret que ja li passarà, són febrades d’ego que es poden entendre. Tot depèn. Cada cas i cada objecte que es mostra té un perquè, i aquest mostrar-ho tampoc ha de ser menyspreable. Tot depèn d’una realitat i d’una personalitat i d’un context. En el nostre cas, no calia fer un celler ostentós. Ja està. És clar que el celler el podria tenir ple de daurats, però no volia mostrar això, perquè això ho pot el diner, però el que hi ha aquí no ho pot el diner. I jo volia fer una reivindicació dels intangibles. Volia mostrar més el ser que el tenir. I no volia ensenyar les ampolles, sinó mostrar el perquè hi ha aquestes ampolles i explicar-me des de la justificació del sentiment, no del diner. Jo no volia que es tingués la sensació d’algú que s’ha dedicat a invertir, diguem-ho així. O a tenir les etiquetes que no té ningú al món. —Hi ha cap element o fet sobre el qual sigueu radicalment intransigent? Que digueu: per aquí no hi passo? —Home, hi ha coses que em molesten, és clar, però com moltes coses a la vida. Sí, és clar, hi ha coses que em poden semblar insultants. Però bé, totes les accions són vinculades a una condició humana. Sí que hi ha coses que penses que no toquen, que són inadmissibles, que s’escapen d’allò que és necessari, de la normalitat. Et poden molestar, però intento relativitzar-ho tot, sincerament. Jo em trobo bastant obert a comprendre, és a dir, intento desxifrar què hi ha al darrere d’aquell beneit o aquella beneita. Però també pots pensar que som molt lluny. Jo intento ser comprensiu amb la gent. Probablement aquesta vocació de servei i d’estar davant del públic des de tan petit, d’haver jugat i haver fet broma amb els clients quan era nano, fins a la gent que ve avui al restaurant, que també hi ve per ser escoltada, tenim un coixí molt ample. I també entenem que la gent que ve aquí ens regala temps, li costa diners, tot i que ens sembla que no és car, i nosaltres hem d’estar molt oberts a comprendre realitats diverses. Aquí tant pot venir una colla de sis nois que han estalviat cada dia un euro durant un any, que ens ha passat, a les fortunes més importants que hi ha al món. I tots tenen les seves realitats que han de ser escoltades i tots tenen uns condicionants que hem d’entendre i comprendre. —Aquesta història dels estudiants deu gratificar d’una manera especial. —Oi tant, molt. Súper. Fa moltíssima il·lusió veure nanos joves aquí fent un gran esforç, és molt bonic. Perquè veus que venir a casa, dins el ritual del luxe, és un luxe possible per a tota la societat. I no és gens fàcil que coses excel·lents que anhelen gent que vénen en avions privats, tu també hi puguis tenir accés. I, tot i que val diners, ofereix una possibilitat d’experiència per a tothom. I això a nosaltres també ens acosta. Quan a vegades hi ha gent que diu ‘com és possible que un restaurant de luxe faci una acció a favor de…’ és que no som tan lluny de la realitat del dia a dia de la gent, tampoc. Sí que hi ha una sensació de luxe des de la distància, però ens ve gent jove. I probablement aquest restaurant és dels que ve més gent jove a menjar. La conversa continua però ara fora del celler. Ja no ens envolten les ampolles ni la penombra. Amb tot, el to, la cordialitat i l’interès d’allò que explica Josep Roca continuen intactes. Però deixarem aquesta segona part del relat per a una altra ocasió.

Summary: Josep Roca, més enllà de la cultura del gust


El grup de ciberactivistes Anonymous Catalonia ha accedit avui al correu electrònic del magistrat Manuel Marchena, ponent del tribunal del judici contra el procés. Al matí a Twitter han penjat una captura de la safata d’entrada del seu correu. Segons que han confirmat fonts de l’entorn del magistrat a la Cadena SER, la imatge, efectivament, correspon al seu correu electrònic. Nos gustaría decir que la sentencia no está escrita, pero no lo podemos saber, ya que Marchena no usa su cuenta profesional para eso, no hay NI UNA SOLA referencia a la causa 20907/2017 en todo su correo… (que cada uno haga sus deducciones 🙄) pic.twitter.com/NACuXTX98r — Anonymous Catalonia 🏳🌈 (@anonktalonia) June 29, 2019 Anonymous ha explicat que no hi ha cap referència a la causa del judici contra el procés en tot el correu electrònic. També ha fet befa dels ‘consells’ del CNI per a xifrar els correus, recordant que la intel·ligència espanyola va ser incapaç de trobar una sola urna de l’1-O. ‘La seguretat de les institucions espanyoles és la mateixa que aquell cadenat de la maleta que et ve amb un 0000’, han afegit. A més, han explicat que hi han pogut accedir amb facilitat perquè fa servir un codi de set lletres amb el nom d’una persona estimada per a protegir el compte filtrat fa temps. Que además, ese código (con unos cuantos más de otros jueces), esté entre una base de datos de más de 9.000.000.000 de códigos que fueron filtrados en su día, una base de datos accesible a CUALQUIERA. pic.twitter.com/1q07x2m2iJ — Anonymous Catalonia 🏳🌈 (@anonktalonia) June 29, 2019

Summary: Anonymous Catalonia accedeix al correu electrònic de Marchena i fa befa del CNI


Un centenar d’activistes de la plataforma pel dret d’habitatge ‘Què més ha de passar?‘ van acampar ahir a la Gran Via de Barcelona per instar les institucions a actuar en aquesta matèria en plena campanya electoral. Concretament, reclamen l’aturada immediata dels desnonaments, la reducció del 50% del preu del lloguer i l’expropiació dels pisos de la banca i els fons voltor. La intenció era la de passar-hi la nit, després d’haver-hi col·locat matalassos i elements per a dormir. Els manifestants ho van decidir en assemblea però a les quatre de la matinada la policia els ha desallotjat. Avui matí tenen previst d’organitzar diverses activitats, com monòlegs o sessions de DJ. Els activistes també han anunciat que aquesta nit hi tornaran. Els activistes es van aplegar a la Gran Via després que acabés una primera concentració convocada per la plataforma ‘Barcelona no està en venda’, que va reunir a partir de les sis de la tarda diversos col·lectius com Élite Taxi, Kellys Barcelona o CAP Raval Nord digne. El mes passat ja havien instat a les xarxes socials a portar mobiliari de casa i instal·lar-lo al carrer, però no van sortir fins ahir, just després d’haver llegit el manifest a les 18.00 a la plaça de la Universitat. S'ha acabat la música, algunes ens quedem xerrant, altres anem a dormir. Demà seguim. A Gran Vía amb plaça universitat. Veniu a esmorzar, al vermut, al debat, dinar…. Entre totes podem fer d'això un punt d'inflexió. #sisepuede#TraeTuCasa pic.twitter.com/Ch0k4pIFEc — Què més ha de passar? (@traetucasa) May 12, 2019 Com ens fan fora de les nostres llars, ens instal·lem al carrer.#TraeTuCasa i vine a plaça Universitat.#BcnNoEstàEnVenda11M pic.twitter.com/3FdzIdvguS — Fem Sant Antoni (@FemSantAntoni) May 11, 2019 📽 Mentre muntem la nostra nova casa al bell mig de la Gran Via, fem públiques les nostres exigències a l’Estat i la Generalitat: 1. Expropiació de tots els pisos de la banca i de Blackstone2. Zero Desnonaments3. Baixada del 50% dels lloguers#NitAlCarrer#TraeTuCasa pic.twitter.com/426unFM8Of — Sindicat Llogaters #EnsQuedem (@SindicatLloguer) May 11, 2019 2/ Instruccions 1.- Parla amb la teva penya, si l'hem de liar que sigui ben acompanyades 2.- Pilla les teves coses: matalàs, manta, lampareta de nit, cafetera, sofà. 3.- Monta el xiringuito: Surt al carrer disposada a qualsevol cosa. El nostre límit, la nostra creativitat pic.twitter.com/abT3jkCdLT — Què més ha de passar? (@traetucasa) April 16, 2019 Hem ocupat Gran Via! Això comença a semblar una casa. Una casa diferent, una casa de lluita perquè … Què més ha de passar perquè ho aturem tot fins que l'habitatge sigui un dret? El plan ara, música, beure i sopar. Perquè la lluita ha de ser també celebració! pic.twitter.com/OyurpSPUS4 — Què més ha de passar? (@traetucasa) May 11, 2019 🌃 A #Barcelona continua l'ocupació de la Gran Via amb el moviment per l'habitatge. Un sistema que ens expulsa sistemàticament de casa és un sistema que cal abolir!✊ 🌐: https://t.co/PKhB6sqdfh pic.twitter.com/n0Tkuagj76 — Arran 🃏 (@Arran_jovent) May 11, 2019

Summary: Desallotgen de matinada l’acampada a la Gran Via de Barcelona pel dret d’habitatge


La presidenta de la Cambra de Representants dels Estats Units, Nancy Pelosi, ha anunciat avui que la comissió de justícia de la cambra redactarà l’acusació formal contra Trump perquè comenci el procés de destitució estrictament. La comissió d’investigació sobre el procés de destitució (impeachment) va concloure aquesta setmana que el president dels Estats Units, Donald Trump, es va aprofitar del seu poder per a pressionar Ucraïna amb la finalitat de propiciar una investigació per presumpta corrupció contra el pre-candidat demòcrata Joe Biden, el seu rival polític, per influir en les eleccions presidencials del 2020. Nancy Pelosi, presidenta de la Cambra de Representants dels Estats Units Per aquest motiu, la comissió d’investigació l’acusa de forçar la política exterior i posar en risc la seguretat nacional dels EUA. La Constitució nord-americana estableix que els únics càrrecs pels quals pot ser jutjat un president en exercici són suborn, extorsió i altres delictes, entre els quals s’inclouria l’abús de poder. Si el congrés vota a finals de desembre a favor de l’impeachment, aleshores el senat es constituirà en tribunal, sota la presidència del president del Tribunal Suprem, i farà un judici al president. En cas que 67 senadors votessin a favor de la destitució, Trump hauria de deixar la Casa Blanca i seria substituït pel vice-president. Actualment, al senat hi ha 53 republicans, 45 demòcrates i dos independents, de manera que, pel cap baix, 22 senadors republicans haurien de votar contra el seu president.

Summary: El congrés nord-americà presentarà una acusació formal contra Trump perquè comenci el procés de destitució