‘Ara fa nou anys que vam ajuntar-nos una colla, ben diversa, de gent jove per posar en comú, i sobre el paper, les nostres reflexions sobre un País Valencià que, aleshores, ens feia mal.’ Així comença el politòleg Jordi Muñoz la introducció a la segona part d’aquella mirada ‘barreja de neguit i desolació’ que fou Ara, País Valencià. reflexions i experiències de la generació que ve. Passat el temps, l’embat més fort de la crisi, unes eleccions encara amb majories del PP i unes altres que van fer, finalment, bascular la balança, bona part d’aquelles formes, amb algunes noves incorporacions, s’han tornat a aplegar, sota la coordinació de Muñoz mateix i el paraigua de Balandra Edicions, per conformar País Valencià avui i demà, un volum a moltes veus que serveixi, ara, de pausa, anàlisi i reflexió: ‘Perquè l’impuls transformador no depèn només de l’atreviment o de l’estat d’ànim –que també–, sinó que necessita una direcció.’ Un dels articles d’aquest segon work in progress duu la signatura de Vicent Martínez. És director del gabinet del conseller d’Educació, Investigació, Cultura i Esport de la Generalitat. I fou un dels membres de l’equip d’estratègia de Compromís en la darrera campanya autonòmica. El seu text duu per títol ‘La decisió imprescindible’ i parla de la necessitat d’establir una estratègia perquè l’espai que anomena ‘esquerra valencianista’ (en oposició a la ‘dreta espanyolista’) opti a assolir l’hegemonia. Però abans, recorda, ‘cal decidir si es vol fer’. —Quin és el darrer llibre que heu llegit? —La sega, de Martí Domínguez. —Definiu la vostra reflexió com un ‘i ara, què?’ —Sí. L’editor, Jordi Muñoz, ens proposava, bàsicament, que intentàrem parar un segon i reflexionar sobre què ha passat i què passa. I em va parèixer estimulant fer una projecció cap endavant, pensar aquest ‘i ara, què?’ Perquè l’esquerra valencianista ha passat d’una situació més o menys minoritària a ser la tercera força, amb una quantitat considerable de poder institucional, començant per l’alcaldia de València, que no és poca cosa, continuant per la meitat del Consell, amb la seua vice-presidenta, i després amb altres places fortes com ara Sagunt, Alzira… —Tot un canvi de panorama. —I hi ha el perill que alguna gent amb qui compartisc espai polític pense que bé, que ja tenim la faena feta. És a dir, tenim un 18%-20 % de vots, tenim alcaldies: fita assolida. Però no. El Govern del Botànic no és cap punt d’arribada. Com a molt, és el punt final del règim del PP, això sí. Però, pel que fa a l’esquerra valencianista ha de ser un pas més. Tot projecte polític, per definició, desitja i aspira a governar amb els seus postulats i el seu model de país. L’esquerra valencianista ha de ser prou ambiciosa per a arribar a ser la força política majoritària del País Valencià. Si no, no sabria ben bé què hi hem vingut a fer. —L’altra cara de la moneda serien les falses expectatives… —Sí: ‘És que en 2019 hem de tenir ja un 35 % de vots.’ Doncs és evident que no els tindrem. No hi ha els elements perquè això passe. Però la primera qüestió és decidir si volem fer eixa majoria. Després ja podem tenir un debat molt més llarg i pausat, i segur que acabarem trobant un punt de consens entre l’esfera institucional pura, l’esfera partidista i l’esfera social sobre quina és la millor forma de construir eixa majoria. Però primer s’ha de decidir: volem fer-la? —I què implica aquesta voluntat d’hegemonia social? —Completar, polir i bastir un model de país més treballat en tots els àmbits. Perquè si vols governar, si vols una majoria, vols governar-ho tot, has de saber de tot. Per tant necessitem un corpus teòric potser més sòlid en alguns àmbits. I, després, hem de tenir clar que si parles a un 60% de la població no li parles ni a un 20% ni a un 10% ni a un 5%. —Però també. —Efectivament. Per tant, haurem d’entrar a jugar en l’escenari d’allò que pot aparentar ser una contradicció, o una paradoxa, i haurem de trobar la fórmula que no ho siga. I això és molt complicat. Quan parles a una majoria has d’aprendre a gestionar allò que pareix una contradicció. I hi pot haver contradiccions. —Segur. —I hem d’aprendre a gestionar-les. Per exemple, ja hem vist molta esquerra europea que, per arribar a una majoria, ha renunciat a certes formes de ser esquerra. Ja ho hem vist, i haurem de saber com no fer-ho. És a dir, com ser majoritaris sense deixar de ser d’esquerres i sense deixar de tenir un projecte per al País Valencià. Perquè el contrari seria la contradicció definitiva, la que et fa perdre allò que tu eres. I si passa això, de què et serveix la majoria? Si construir la majoria és contradictori amb construir el model de país al qual aspires, aquesta contradicció és difícil de solucionar. I haurem de saber com conjugar-ho. Decidir quin és el model de país de l’esquerra valencianista que pot generar l’adhesió d’una majoria social i política. —A l’article, d’entrada recordeu que l’hegemonia social i política del PP era aclaparadora, fins no fa gaire. —I tampoc no hem de passar per alt que encara arrosseguem un seguit d’inèrcies del passat que seran complicadíssimes de traure’ns de damunt, si és que ho aconseguim. En el fons, fa només dos anys que hi va haver les eleccions autonòmiques, i en les dues eleccions següents, comptant-hi la repetició, la suma de la dreta espanyolista ha tingut més vots que qualsevol tipus d’esquerra. Per tant, hem d’estar molt alerta: el País Valencià del 2017 no s’ha girat com un mitjó respecte del País Valencià del 2013 ni del del 2011. —No… —Un mal favor ens faríem a nosaltres mateixos si l’autocomplaença ens fera creure que tot ha canviat i que tot és nou per a sempre. Al contrari: hem de saber que tenim una pugna electoral molt dura ara mateix, una pugna social molt dura. I per això necessitem un full de ruta, un objectiu a mitjà i a llarg termini. Si no, ens quedarem només en les batalles del dia a dia, que són duríssimes i molt complicades, amb una dreta que continua essent forta, amb un govern de l’estat aliat d’aquesta dreta, amb unes decisions judicials incomprensibles… Ens carreguen massa les lloses que encara arrosseguem de l’anterior situació i que continuarem durant molt de temps arrossegant. També tenim poques eines per a solucionar-ho. Evidentment, parle de diners, de finançament. És a dir, la dreta espanyolista, el PP, va disposar de crèdit il·limitat per a poder finançar el seu model de país. En canvi, nosaltres hem viscut en un moment radicalment diferent, en què no hi ha diners per a fer polítiques públiques. —Com es van establir les bases de l’hegemonia electoral del PP? —Com que sempre hi ha algú que en sap més que tu, jo em base en explicacions que ha publicat Jordi Muñoz, que és expert en anàlisi electoral. Sobretot, en un resum molt clar que va publicar a L’Espill: ‘Com hem arribat fins ací’. La tesi és que el PP va basar l’hegemonia electoral podent satisfer, donant incentius a diversos col·lectius més o menys homogenis, més grans o més menuts, que veien les seues expectatives (no la realitat, potser, però sí l’expectativa) satisfetes. Fins que el taulell va deixar de posar gasolina a l’economia, tot es va paralitzar i tothom es va adonar que l’emperador anava nu. Però fins en aquell moment molta gent pensava que el vestit de l’emperador estava molt bé. No només l’emperador, sinó tothom, ho pensava. —Ho pensava o li convenia? —Ja li anava bé. Per tant, cal partir de la base que, si miraves un poc més en detall, veies que l’hegemonia social i política que semblava granítica, en realitat no ho era. Si no haguera estat així, tampoc no s’haguera enfonsat d’una manera tan evident: tinguem en compte que el PP va perdre més de vint punts en unes eleccions en només un cicle electoral. Cosa que té pocs precedents. —Insistiu prou en la dicotomia dreta espanyolista – esquerra valencianista com els dos pols clau de la política valenciana. —Jo entenc que és així. Amb tots els respectes per a projectes d’esquerres que ara mateix no es poden considerar d’esquerra valencianista, que encara existeixen i que tenen coses bones per a oferir al País Valencià i a la seua gent. Però crec que, al final, els models antagònics sí que són aquests. I acabarem tendint cap a una tria entre la dreta espanyola, que bàsicament és tota la dreta… —Xep. —Hi ha rius de tinta reflexionant sobre per què no hem tingut una dreta regionalista com Déu mana. Doncs bé: continuem sense tenir-ne i jo no veig cap element que indique que en tindrem en un termini breu. Hi ha hagut personatges, homenots, d’estructura política liberal i fins i tot conservadora que han estat valencianistes, i com a tals els hem de tenir en compte. Però la dreta valencianista… quan comence a existir que algú m’avise i llavors mirarem a veure com és. En canvi, sí que hi ha una esquerra que, més enllà dels principis de solidaritat i dels interessos compartits amb la resta de pobles de l’estat i d’Europa, se centra en el País Valencià. I pense que, al final, per una lògica de models, sí que acabarem tenint un gran pol de dreta espanyolista i un gran pol d’esquerra valencianista. I ací hi ha el repte a mitjà termini que tenim. —On? —Encara no som majoritaris dins de l’espai d’esquerra del País Valencià. No ens n’oblidem. —Heu escrit que ‘la pèrdua de domini de l’espai de l’esquerra per part del PSPV-PSOE va facilitar el canvi polític al País Valencià’. —El transvasament social i electoral entre l’esquerra federal espanyola i l’esquerra valencianista va començar i s’ha accentuat molt fort: ho hem vist el 2015. El PSPV governa amb els pitjors resultats de la seua història, i això ens porta també a veure que sense un augment de musculatura de l’esquerra valencianista, no s’hauria donat la majoria d’esquerres al País Valencià. I això ho agafe de peu per a dir: continuem explorant aquesta musculació, que l’hem de completar i de millorar, per a continuar aquest creixement, per a ser, primerament, una força majoritària dins l’esquerra i, a mitjà termini, optar a ser la força majoritària del País Valencià. I guanyar qualsevol opció de la dreta espanyolista que se’ns pose al davant: confrontar realment eixos dos models de país i guanyar en eixa confrontació. —‘Quan hi havia un socialisme hegemònic a l’esquerra, era absolutament incapaç d’enfrontar-se tot sol al PP’, dieu. —Efectivament, és la meua tesi. En canvi, és cert també, que ara mateix el lideratge exercit per Ximo Puig, més arrelat a la realitat del país, és molt més participable, per dir-ho d’alguna manera: l’esquerra valencianista s’hi pot sentir molt més còmoda. —És inevitable que al País Valencià hi acabi aflorant un sistema de partits diferent de l’estatal? —Els espais polítics apareixen i desapareixen. Depèn també de la conjuntura. En tot cas, pense que al País Valencià sempre hi ha hagut un pòsit suficient per a generar-lo. Passa, però, que probablement no hi havia les ofertes adequades per a eixe pòsit. També és cert que la musculació d’aquest espai d’esquerra d’obediència valenciana no ha vingut per una constant apel·lació nacionalista. No ha passat. Ha vingut per una reformulació del que significa ser valencianista per a alguna gent. Per ser una força política moderna. I oferir solucions als problemes del dia a dia de les persones. I eixides a demandes socials com són l’honestedat, la dignificació de les institucions públiques valencianes. Cometríem un greu error si no ho incloguérem en l’anàlisi. Però, d’una manera més sòlida o més líquida, sí que és clar que existia un pòsit per a aquesta força política. —A l’hora d’analitzar la basculació electoral, reconeixeu la importància de la ‘societat civil organitzada’, que en els anys ‘més foscos de l’hegemonia política, social i discursiva del Partit Popular’ va arribar a exercir de ‘veritable oposició’. —Sens dubte: no només d’oposició sinó de confrontació. De confrontació ideològica real. És a dir: quan l’esquerra institucionalitzada en aquell moment no oferia aquesta confrontació real, des de Xúquer Viu, Escola Valenciana o Acció Cultural van fer molta més oposició que no trenta discursos en les Corts fets per polítics que no estan al nivell del moment. El moment actual de l’esquerra valencianista és hereu directe d’això: ha agafat aquesta tradició de confrontació. I ha agafat també quadres, és clar. Per a la política institucional (que política ho és tot: Per l’Horta o un partit), què hauríem d’haver agafat, un director general de l’època del PP? No, és clar: hem d’agafar la gent que ha treballat temes concrets, el territori, la llengua: eixa és la gent que ara ha d’intentar trobar solucions per als problemes que tenim, perquè és qui millor ho sap fer. —I si us dic 2019? —Quan hi arribem, espere i desitge que tota l’esquerra valenciana continue volent apostar per una continuïtat del projecte, perquè el 2019 ningú no tindrà majoria absoluta. Espere i desitge que siga una majoria electoral d’esquerres com la que hi ha avui a les Corts, o ampliada. I supose que les forces polítiques d’esquerres seran prou madures per a entendre que qui més vots tinga serà el més legitimat per a exercir la presidència. —I quina és la relació d’aquest projecte amb el Principat de Catalunya? —L’esfera político-institucional de Compromís sempre ha parlat d’un màxim respecte pels processos democràtics. Evidentment, la nostra acció política ha incidit a recuperar unes relacions institucionals que, d’una manera absolutament absurda, abans no existien. Per tant, la primera aspiració és tenir unes relacions normals: de veïnatge i, al mateix temps, de compartir espai lingüístic i cultural. També és evident que la forma que tinga Catalunya de solucionar o de fer el seu següent pas determinarà molt la relació que puguem tenir amb vista a una confrontació entre ‘perifèries’ i estat espanyol. Si Catalunya forma part de l’estat espanyol, el 90% de reclamacions territorials poden perfectament ser compartides. Si deixa de ser una part de l’estat espanyol, els valencians estarem més sols.

Summary: Vicent Martínez: ‘L’esquerra valencianista ha d’arribar a ser la força majoritària del País Valencià’


El diputat d’ERC al congrés espanyol, Gabriel Rufián, ha advertit al PSOE i Unides Podem que ‘tensar la situació fins a la convocatòria d’unes noves eleccions seria un dels errors més grans de l’esquerra, que ja n’ha comès massa’. En un piulet ha dit que no es pot demanar ‘a tanta gent que ja va parar el feixisme una vegada amb el nas tapat que hi torni’. ‘Importa el què, no el qui’, ha afirmat en vista de la manca d’acord entre les dues formacions sobre el futur govern espanyol. Tensar la situación hasta la convocatoria de unas nuevas elecciones sería uno de los mayores errores de una izquierda q ya ha cometido demasiados. No le puedes pedir a tanta gente q ya paró al fascismo una vez con la nariz tapada q lo vuelva hacer. Importa el que, no el quien. — Gabriel Rufián (@gabrielrufian) July 13, 2019 El dirigent del Front Republicà, Albano-Dante Fachin, li ha respost i ha dit que ‘el què’ ja se sap quin és: ‘Més 155, més repressió, més multes a l’Open Arms, més govern en favor de l’Íbex, més mordassa, més Borbó’. ‘Aquest és el “què” i no entenc com ERC hi dóna suport’, ha afegit. De acuerdo @gabrielrufian. Pero el "que" ya lo sabemos: más 155, más represión, más multas al Open Arms, más gobierno a favor del IBEX, más mordaza, más Borbón. Ese es el "que". Y no entiendo como ERC da su apoyo. https://t.co/sz5TcWqcmv — Albano-Dante Fachin (@AlbanoDante76) July 13, 2019

Summary: Rufián: ‘Tensar la situació fins a la convocatòria de noves eleccions seria un dels errors més grans de l’esquerra’


El president de la sala penal del Suprem i del tribunal contra el procés, Manuel Marchena, ha demanat canvis legislatius per matisar les condemnes dels partits polítics que es financin il·legalment. En aquest sentit, assegura que no és partidari que el codi penal contempli la dissolució de les formacions condemnades. ‘La corrupció d’un determinat partit polític no pot deixar sense referència política a tots aquells ciutadans que se sentin identificats amb aquesta opció política‘, ha dit en un curs organitzat per la Universitat Complutense de Madrid. Segons el magistrat, no hi ha un obstacle constitucional per poder condemnar un partit pel seu finançament il·legal. Tanmateix, ha reiterat que caldria adaptar les penes per impedir les dissolucions. ‘No es pot acordar la dissolució d’un partit polític per un fet concret, geogràficament localitzat i que és esmenable i atendible amb la condemna dels responsables per aquest fet concret’, ha dit. ‘Algú s’imagina un partit polític administrat judicialment des de l’Audiència Nacional? Això no té cap mena de sentit’, ha conclòs el jutge.

Summary: Marchena, contrari a la dissolució de partits polítics condemnats per finançament il·legal


Les samarretes de la Diada ja no es poden adquirir a través de la Botiga online de VilaWeb però es poden aconseguir sense problemes, entre altres punts, a la Botiga física, situada a la redacció del diari. La venda online ha quedat tancada aquest dimarts per la dificultat d’assegurar que el comprador la pogués rebre abans de la Diada. Però a la Botiga física, situada al carrer Ferlandina de Barcelona (mapa), es podran seguir comprant les samarretes i altres productes fins el mateix diumenge. La Botiga obrirà dimecres, dijous i divendres de 10 a 2 i de 2/4 de 5 a 2/4 de 9. Dissabte la Botiga obrirà sense interrupció de deu del matí a 2/4 de 9 del vespre. I diumenge mateix, onze de setembre, obrirà de 10 del matí a dues.

Summary: Les samarretes de la Diada a la venda a la botiga física de VilaWeb


La defensa del president Carles Puigdemont demanarà d’ajornar la vista per les euroordres del 16 de desembre. Els advocats volen que el jutge esperi la sentència del Tribunal de Justícia de la Unió Europea (TJUE) sobre la immunitat d’Oriol Junqueras, ja que pot ser un ‘element important a valorar’ en el cas també de Puigdedmont i Toni Comín, ambdós eurodiputats electes. 19-D, el dia que la justícia espanyola pot perdre el partit a Europa La defensa de Puigdemont es mostra ‘confiada’ que el jutge accedirà a ajornar la vista perquè la decisió del TJUE sobre Junqueras, prevista per al 19 de desembre, pot tenir un ‘impacte’ en Puigdemont i Comín. En la vista oral del 16 de desembre, també estan citats Comín i Lluís Puig perquè es van ajuntar les causes.

Summary: La defensa de Puigdemont i Comín demanarà d’ajornar la vista per les euroordres del 16 de desembre


Els barons del PSOE s’estan mobilitzant per a evitar un acord entre el partit i ERC i han passat a l’ofensiva amb un degoteig constant de declaracions als mitjans amb les que posen pressió a Pedro Sánchez. En les últimes hores estan apareixent els pesos pesants de la vella guàrdia com Javier Lamban, Emiliano García-Page, Alfonso Guerra, que ha tornat a destacar per la seva bel·ligerància cap als independentistes. L’-ex-vice-president del govern espanyol va arribar a dir que un acord del PSOE amb ERC seria ‘com donar una granada explosiva a un nen’. Guerra advoca per un acord dels socialistes amb PP i Ciutadans, la via preferida per altres socialistes il·lustres amb opinió de pes en l’entorn del partit. El president de l’Aragó, Javier Lambán, va dir que encara confiava en la reunió que Pedro Sánchez té pendent amb la líder de Ciutadans, Inés Arrimadas: ‘A veure sin és possible trobar una sortida en aquest laberint diabòlic en el que estem ficats i quer faci innnecessàri el concurs d’un partit tant indestijable per mi, de cara a la givernabilitat d’Espanya, com és ERC’. Los socialistas Javier Lamban y Emiliano García-Page se han mostrado críticos con el posible acuerdo del PSOE y ERC para la investidura de Sánchez https://t.co/SDW1BgouKf #LosDesayunos pic.twitter.com/1YpnC0DloE — Los Desayunos (@Desayunos_tve) December 11, 2019 O García–Page, president de Castella la Manxa, que demana que la viabilitat d’Espanya no depengui de ‘desestabilitzadors’. Ahir, en canvi, va ser més dur en les formes i va dir que no volia ‘vaselina’ abans de Nadal, en al·lusió a les pretensions del PSOE i Podem d’aconseguir una investidura abans de les festes. #VÍDEO García-Page, sobre las negociaciones entre el PSOE y ERC: "No quiero vaselina como regalo de Reyes"https://t.co/zcnC9EUnfS pic.twitter.com/UpQOn8gVz5 — NIUS (@NiusDiario) December 11, 2019 L’ex-president d’Extremadura, Juan Carlos Rodríguez Ibarra, també ha demanat que el PSOE no pacti amb ERC i ho ha fet llançant una amenaça: ‘Si es forma govern amb Podem i els independentistes me n’aniré del PSOE’. El primer a intentar de torpedinar les negociacions va ser Josep Borrell, llavors encara ministre d’Afers Estrangers espanyol, ja que encara no havia pres possessió com a alt representant de la política exterior de la Unió Europea. Just abans que es fes la primera trobada, i en una entrevista a Onda Cero, va dir que era una ‘situació anòmala’ que la investidura de Sánchez depengués del president d’ERC, Oriol Junqueras, condemnat pel Suprem, i en va responsabilitzar el PP per no voler facilitar la investidura. Un altre dels barons habituals, l’ex-president espanyol Felipe González no s’ha pronunciat sobre les negociacions amb ERC, però sí l’acord del PSOE amb Unides Podem, el qual li produex una ‘orfandat’ política. ‘El primer que cal fer és posar-se d’acord en el programa, amb les coses més elementals, però el primer que sapiguem és com es reparteixen els càrrecs’. Guerra, Rodríguez Ibarra, García–Page o Lambán són els mateixos barons que van posar el crit al cel quan el govern català i el govern de Sánchez van parlar de la possibilitat de crear la figura d’un relator per a intervenir amb el conflicte. Un dels més contundents ha estat Alfonso Guerra, que va apel·lar ‘a mantenir la dignitat d’una nació’ i es va preguntar si comparen Espanya amb Burkina Faso o el Iemen del Sud.

Summary: Els barons del PSOE intenten de dinamitar la negociació amb ERC


L’economista Clara Ponsatí, ex-consellera d’Ensenyament de Catalunya amb el govern Puigdemont, viu i treballa en aquests moments a Escòcia. Mentre resta pendent de veure com acaba l’euroordre del jutge Llarena, continua fent recerca a la Universitat de Saint Andrews. I prepara classes sobre desigualtat que començarà al setembre. VilaWeb hi ha parlat telefònicament per saber com veu el seu cas i l’actualitat política catalana i espanyola. Com sempre, Clara Ponsatí respon de manera directa i sense pèls a la llengua. —Impressiona el vostre advocat, Aamer Anwar. Què en podeu dir? —És un advocat conegut i que es dedica a casos d’impacte públic. Gran part de la seva estratègia és allò que aquí en diuen PR. Estratègia de comunicació. Ell ho treballa molt. Al despatx, hi té gent que no surt a la televisió, però que és molt important. Perquè ell no actua dins el judici. Dins el judici actuen els advocates, i aquests són QC, Queen Counsel, els advocats de la reina. Són els que es posen la perruca. Dins el judici només poden parlar ells. Una cosa són els solicitors, com Anwar, i una altra els advocates. Els solicitors preparen, fan l’estratègia, fan de mànagers del cas. I els advocates defensen el cas davant el jutge. —Els advocats europeus, els veig més directes i a l’atac que no els de casa. —Segurament. Els advocats de casa tenien esperances que una actitud més submisa amb el sistema podria donar resultats. Però ja s’ha vist que no. La manera com funciona el sistema judicial, i també el polític, el tenim interioritzat. A fora parlen de manera molt més directa, perquè diuen les coses tal com les veuen. A casa hi ha una cultura molt submisa. El mateix fet que hi hagi aquestes acusacions tan ridícules de supremacisme i de racisme i que no hi hagi cap resposta contundent… —Això és caràcter llatí o quaranta anys de dictadura? —Són els quaranta anys de dictadura o tres-cents anys d’ocupació. És una mica tot plegat. —Teniu contactes amb l’SNP? —L’SNP d’Edimburg m’ha demanat que faci una conferència. I la setmana entrant l’SNP m’ha convidat a la conferència anual. Suposo que em faran parlar en alguna sessió. I sé que és possible que en el congrés de l’SNP hi hagi alguna presa de posició, sí. —Passem al govern català. Al final no hi ha quedat ni un conseller del govern Puigdemont. Com ho valoreu? —No hi dono gaire importància. Quan el president Puigdemont no va poder ser votat al parlament perquè un dels grups va decidir de no fer cap acte que es pogués interpretar com una desobediència… Una vegada acceptat que això era així, tot això que ha passat després crec que ha estat massa llarg i massa complicat. El govern podia haver fet això que han fet aquesta setmana fa tres mesos. Els dos intents de Sánchez, de Turull, la restitució d’uns quants consellers, tot això no ho critico, perquè tampoc no tinc arguments contundents per a dir que ha estat una bestiesa, però tampoc no crec que hagi estat especialment productiu. I crec que ens ha servit per a anar perdent credibilitat a cada esglaó. Cada vegada que volíem pujar un esglaó i després retrocedíem, era un esglaó de credibilitat que perdíem. Hi ha l’argument que ho fem per carregar-nos de raons. Però és que de raons ja en tenim. Ara necessitem credibilitat. Perdem més en credibilitat que no guanyem en raons. —La gent no té ni idea de què fer: ni els legitimistes, ni els pragmàtics ni ningú. —N’hi ha uns que sí que veuen clar què fer. Són els que entenen que l’estratègia és acceptar que no podem fer res més sinó administrar l’autonomia tal com haurà quedat ara, i durant molt de temps. I treure els beneficis que això pugui tenir per als qui l’administren i els administrats. I esperar temps millors. Hi ha una estratègia que és aquesta. I aquesta és l’estratègia, crec jo, d’ERC. Tot això que sentim de Junqueras, de Tardà, va sempre en aquesta direcció. Hi ha estratègia alternativa a aquesta? No. I és veritat que jo tampoc no la sabria explicar. Per tant, els qui tenen estratègia tenen aquesta. I els altres no en tenim. He dit ERC, però segurament el PDCat també, i és possible que aquesta també sigui implícitament l’estratègia del govern que acaba de començar. Acceptar que no saps què faràs és molt dur. Ho entenc, però no ho comparteixo. Prefereixo més la inseguretat de no saber quina és la meva estratègia. —Posem un cas concret. En la moció de censura. Què hauria fet Clara Ponsatí? —Des del primer moment he pensat que s’havia de votar sí. Sabent que ningú no ens donarà res en canvi. Jo crec que Sánchez aquesta moció de censura la va proposar perquè no sortís. I ara es trobarà que surt. —Moció per a expulsar Rajoy, doncs? —No. Per a expulsar Rajoy, no. Dic sí a la moció censura per a dividir-los a ells. Això sí. Si hi ha una cosa que es pot fer per dividir el 155, fem-la. Ara, si no sortís la moció tampoc no passaria res. Que convoquen eleccions? Doncs que convoquin eleccions. M’és bastant indiferent. Però hi veig avantatges, a votar sí. Crec que si ara hi ha un canvi de govern crearà un cert desconcert a les estructures de l’estat, i això ens pot anar bé. També entenc els que fan l’argument que votar el PSOE no es pot fer perquè ens aixequen la camisa. Vull dir que entenc l’argument del Vicent Partal a l’editorial. Mireu ara Rodríguez Ibarra. Diuen barrabassades i tan tranquils. I els sembla normal. És brutal. —O hi ha República o els exiliats no podeu tornar. És així de bèstia. —Crec que desgraciadament no és així de bèstia. —Ah. Amnistia? —Podria ser que les coses per a nosaltres es resolguessin, però per a Catalunya no. No és condició necessària. Si ho fos podríem ser més optimistes respecte de la República. Però no ho sé. Ara mateix no es veu la llum ni per un túnel ni per un altre. Per a l’estat espanyol és més digerible posar les condicions perquè jo pugui circular per Barcelona, que no pas la República. Ara, potser sí que només podré tornar si hi ha la República. En tots dos casos, ho veig complicat. Els exiliats serem exiliats tant de temps com els presos seran presos. Anirà molt lligat. I realment és indigerible que hi hagi presos durant gaire temps més. —Què us preocupa? —Això de l’estratègia em preocupa molt. Tots els qui es queixen que no tenim estratègia, que ens ajudin a pensar-ne. O que potser entenguin que l’estratègia és no tenir estratègia, ara mateix. Aquesta pressió per a dir què faràs és una mica autogol. Entenc, per una altra banda, que aquesta seqüència, de la no-investidura fins ahir, doncs no ha estat estratègia. Hem de vigilar molt la credibilitat. Passi què passi avui, sabem que hi haurà eleccions al parlament espanyol. Doncs pensem en això. O pensem en les eleccions municipals. —Sou molt favorable a la idea de Graupera, he vist. Primàries independentistes. —Totalment. Crec que s’ha de fer una sola llista independentista. I quina és la manera de fer-la que no sigui que s’asseguin Alfred Bosch i Munté i triïn un per a mi, i un per a tu? Aquesta. Ara, no tinc clar que tingui èxit. Al final una de les seves principals missions és repartir feina en el sector. No hi renuncien. A vegades no se’n surten. Però no hi renuncien. —La llista unitària la faríeu a tot Catalunya? —La llista unitària la faria cada vegada que es pugui votar alguna cosa. Sí. Sempre. Sense parar. L’argument que necessitem diversitat bàsicament ve a dir que la independència no ens importa prou. Jo parlo de llistes unitàries en una situació que no s’assembla gens a la d’Escòcia. No parlo de partits únics de l’independentisme, com l’SNP. No em sembla que sigui necessari. Si hi hagués una sola llista hi hauria una mica de tot. Quan els catalans ens presentem a les eleccions, d’ara fins que hi hagi una República, no ens hi presentem per governar. Ens hi presentem per desenvolupar un combat polític. Filar prim si un creu en l’educació pública o concertada, si els tramvies han de ser blaus o vermells em sembla important, però entenc que és compatible amb el fet que les eleccions s’aprofitin per explicar al món que la majoria dels catalans volen la independència. I unes eleccions espanyoles em semblen el moment ideal. Què més podem fer, a part de fer-les servir com un plebiscit simbòlic, no real. Per a què més serveixen? Ara, tal com van les coses hi tinc molt poca fe. Diria que la classe política catalana pensa en un altre tripartit. És molt surrealista dir-ho així. I costa d’entendre que de la presó estant es pugui pensar en un altre tripartit. Ara tens gent a la presó i gent exiliada. Vas fer un referèndum, però vas ser incapaç de resistir i t’han fotut una pallissa. Deixem-nos d’històries. Hem perdut, tornem a casa, fem veure que no ha passat res i demanem perdó. Aquesta és una estratègia, però no la meva. L’altra és ‘preparem-nos per a cadascuna de les eleccions que vindran a partir d’ara’. I no tinguem la pretensió de poder governar. No podem. I tots els vots de Cs del 21-D faríem bé de desinflar-los. Costa de creure que tot aquest percentatge de la població està còmoda amb el discurs agressiu i neofalangista, però hi ha el perill que sigui així. Hi ha feina. —Es vol fer sense acord i sense violència. —Jo sóc optimista, malgrat tot. Si no fem el ruc, generacionalment les coses ens van a favor. La demografia ens va a favor. Però hem de mantenir el discurs. Em fa por la credibilitat, l’acomplexament. Hi insisteixo, la reacció que hi ha hagut amb els atacs contra Torra és una mostra de debilitat total. Al cap i a la fi què passa? Aquest senyor és un català desacomplexat. És això. Té una retòrica que a alguna gent li sona una mica aliena, diguem-ne noucentista. Dèria intel·lectual perfectament respectable. I que tot l’atac s’hagi centrat en això denota que no saben on furgar. La nostra reacció als atacs contra Torra denoten acomplexament. Fins i tot la seva reacció, amb tots els respectes. Ell és tan ben educat, tant polit sempre (i fa molt bé, és un senyor), però jo he trobat a faltar defenses més abrandades en el cas Torra. O atacs més contundents contra l’abús de la mentida i la tergiversació. He sentit massa vegades ‘no estic d’acord amb el que diu el president Torra, però…’ Quan la prèvia és aquesta, dónes credibilitat als atacs. Torra és un català sense complexos i orgullós de ser-ho. I, com a tal, és crític amb els espanyols. Quin problema hi ha? Aquí si un escocès critica els anglesos ningú no li diu racista. I ara! És aquesta tergiversació del llenguatge. Aquesta maldat. Fixeu-vos que diuen nazis i no diuen franquistes. Per què deu ser? La raza, la hispanidad i tot aixo, què? Tothom que té una consciència nacional, en té un orgull. Això forma part de la salut mental col·lectiva. Doncs sempre amb la reacció acomplexada. I per això el meu advocat, que és una persona normal, profundament demòcrata, amb una trajectòria de defensa abrandada de les situacions injustes, arriba a TV3, diu el que diu i tothom al·lucina. Doncs ja està bé que les coses normals ens sorprenguin. —Hi ha un punt de justícia poètica que a la catòlica Espanya l’advocat que potser els guanya el judici, sigui el senyor Anwar, musulmà. Ho dic com a ateu. —Personatge molt curiós. Diu que va anar a Barcelona, va entrar a la catedral i va resar. Musulmà, però entra a la catedral a resar.  Quan ell diu que és musulmà és com dir que jo dic sóc catòlica. Estem massa acostumats a demanar permís i perdó.

Summary: Clara Ponsatí: ‘Dic sí a la moció de censura per dividir-los’


La Sala de Govern del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC) ha reclamat als Mossos d’Esquadra que ‘procedeixin a la protecció presencial i permanent’ de totes les seus judicials de Catalunya, i que informin el president del TSJC, Jesús María Barrientos, de les mesures concretes adoptades. Ho ha acordat la Sala de Govern ‘davant dels nombrosos i intolerables atacs’ a edificis judicials, i en resposta directa a l’abocament de fems i escombraries que els CDR van fer dilluns a nombroses localitats, que a Valls i Cervera van impedir l’activitat judicial. La Sala de Govern ha avisat els presidents de les quatre audiències i als jutges degans que ‘valorin la necessitat de suspendre les activitats judicials, excepte les actuacions urgents i de guàrdia, quan per raons de salubritat no es pugui garantir el normal accés a les instal·lacions’. També ha demanat a la fiscalia que investigui les possibles responsabilitats penals dels que han ‘ideat, planificat, coordinat i executat’ aquests atacs. A més, el TSJC també lamenta ‘la falta de condemna’ d’aquests atacs per part de la consellera de Justícia, Ester Capella, ‘com a responsable de les condicions laborals dels funcionaris judicials, la salut dels quals es posa en risc amb aquestes accions, i dels mitjans materials que es malbaraten en actuacions de neteja’.

Summary: El TSJC demana presència permanent de Mossos a tots els jutjats de Catalunya


Avui, 7 de desembre, es jugarà el derbi LlevantUD-ValènciaCF i, amb l’etiqueta #granotesvolenvalencià, aprofitaran l’ocasió per reclamar ‘que el Llevant cree un compte de Twitter en valencià com la resta d’equips de primera’. Són Juga en Valencià, una associació jove i amb l’empenta característica dels afeccionats als esports: es va crear el juliol passat, acaba de fer la seva primera presentació pública amb el suport tècnic de la Plataforma per la Llengua i prepara campanyes de visibilització. ‘El valencià és la llengua que utilitzem en la nostra vida diària i la volem utilitzar també en les relacions amb el nostre equip’, expliquen. En parlem amb Michelangelo La Spina, que n’és el president. —De vegades es tracta l’esport com si fos un espai a banda, com si no tingués llengua. però resulta que sí que en té. —És clar. Mira, jo, de fet, sóc castellanoparlant i vaig aprendre el valencià gràcies a veure el futbol i els dibuixos animats al Canal 9, que era l’únic que feien en valencià, pràcticament. Vull dir que no s’havien fet campanyes per a potenciar l’ús del valencià en els esports, però ja hi havia espais on s’havia normalitzat moltíssim que el valencià hi fos present. Coses com ara la megafonia del Mestalla, per exemple, van sorgir gràcies a això. Així i tot, fa un any i mig, van posar a la megafonia un imputat del PP que ha viscut tota la vida a València i no sap parlar el valencià. —Ara la megafonia és en castellà? —No, ara hi fan una barreja després de tota la pressió que férem molts aficionats. Hi hagué una recollida de firmes, que arribà a les 25.000, que són prou, perquè el València té prop de 45.000 socis. Així que després d’allò, deixa anar frases soltes, una barreja estranya. Però si més no la pressió va produir un canvi. I això pretenem a Juga en Valencià: fer pressió, soroll, i que al final reaccionen. Ja sabem que no serà de cop i volta i que arribarà quan menys ho esperem. Històricament ja ha passat. Jo m’havia cansat de demanar que el compte del València piulàs en valencià, i un dia, de sobte, varen decidir utilitzar-lo amb normalitat: varen canviar el gestor de comunitats i van passar a utilitzar igual les tres llengües. El Vila-real van arribar a fer comptes en àrab i en xinès, però no en tenien en valencià. I de sobte, aquest Nou d’Octubre, el van fer. És això: pressió, pressió, pressió, i quan menys ens ho esperem arribarà la reacció. En positiu. Hem creat l’associació perquè volem igualtat lingüística als nostres clubs. Ens hem adonat que moltes vegades no es respecta el valencià i s’ha de canviar aquesta situació. —No us limiteu al futbol, val a dir. —Vàrem començar amb el futbol però en anar creixent hi hem incorporat més esports, com ara el bàsquet o el rugbi. —Hi ha cap club en millor situació que no els altres, al País Valencià? —Encara que puga parèixer estrany, el València CF. Objectivament és el que està millor, sí. Té un compte de Twitter en valencià, per exemple, i l’utilitza. Després de mols esforços i de moltes demandes col·lectives d’afeccionats, ara funciona més o menys bé. —I la resta? —Cal treballar-ho. —Quina representació de clubs de futbol hi teniu, actualment, a l’associació? —Ja des del començament som plurals: vàrem crear l’associació Paco Galiano, que és del Llevant, de la penya Tòtil, una penya històrica que de sempre ha demanat més valencià al seu club i que ha lluitat, per exemple, pel reconeixement de la Copa de la República, que varen guanyar en el 1937 i que no ha estat reconeguda oficialment; Paula Menero, del Vila-real; i jo, que sóc del València. Ens vàrem anar acomboiant per les xarxes socials fins que creàrem l’associació. També hi ha afeccionats del Castelló, de l’Elx o de l’Hèrcules. La idea és presentar l’associació també al sud del País Valencià i sumar-hi suports. Perquè la intenció és fer grups de treball per equips, veure les necessitats de cadascun i actuar-hi. —Per exemple? —Ni l’Elx ni l’Hèrcules no tenen, ara mateix, pàgina web en valencià. El Llevant no té compte de Twitter en valencià (per això dissabte, aprofitant el derbi, ho demanarem tots junts). El Vila-real va obrir un compte el Nou d’Octubre, de manera així mig folklòrica: el va obrir perquè pràcticament no l’utilitza. Durant els partits no diu res, per exemple, i els afeccionats demanen més informació en valencià. —Aquests és una de les qüestions que poseu damunt la taula: que no es faci servir el català en ocasions especials o anecdòtiques, com si fos una excentricitat. —Sí. De fet, fins ara passava que el Nou d’Octubre es digués allò de ‘Feliç dia de tots els valencians’, o alguna cosa pareguda. I, després, el típic ‘Bon Nadal’. Tres o quatre coses més i prou. I és que pareix que no s’adonen del potencial. Per exemple, quan el València va obrir el compte de Twitter, en poc de temps va fer deu mil seguidors. Però no l’utilitzava. L’any 2015 vàrem començar a demanar més valencià i ara l’utilitzen d’una manera normal, com la resta de comptes, com l’anglès i el castellà: ja hi ha més de trenta mil seguidors. És positiu, per tant, i en tots els sentits: aplegues més gent. Com pot ser que els altres no vegen el potencial que té utilitzar el valencià? —Pregunta interessant. —El Manchester City, per exemple, ho va veure quan hi va arribar el Guardiola: va dir, ‘tenim un mercat de 10 milions de persones, si fem un compte en català podem arribar a moltíssima gent i estendre la nostra marca’. Amb total normalitat. El gestor de comunitats és d’ací, d’un poble de l’Horta Sud, i treballa allà, a Anglaterra, gràcies a això. —Reclameu igualtat bo i demostrant potencial i força de la llengua. —Sí, i ho fem de manera inclusiva: en cap moment no plantegem de retirar cap llengua. Simplement volem que el valencià siga present en els missatges oficials, en la megafonia… N’hem fet un decàleg, i el primer punt és ‘volem que el valencià siga present i en igualtat de condicions en la vida dels clubs valencians’. —I la resta de punts? —Que s’utilitze, per escrit i oralment, en l’atenció als afeccionats; que siga disponible en les xarxes socials; en les webs; que s’utilitze en la megafonia; en la ràdio, la televisió o les revistes dels clubs; en els comunicats oficials; en la retolació dels estadis; en la publicitat; i que s’ensenye als jugadors i personal tècnic dels clubs valencians. —Com encareu la feina immediata? —Treballem per la igualtat lingüística, i anem pas a pas. Analitzem equip per equip i, en funció de la situació, demanem una cosa o una altra. Per exemple, ara ens hem centrat en el Vila-real i el Llevant: en el primer, perquè cal que funcione amb normalitat el compte de Twitter en valencià i li fem marcatge. Li preguntem: ‘Com va el partit, @ValVillarealcf?’ Perquè no fan ni un piulet en valencià durant el partit. Ni un. I així, fent soroll, soroll, soroll, volem mostrar-los que hi ha una necessitat, que la gent ho demana. I que també els pot ajudar a estendre la marca per alguns altres llocs. —I amb el Llevant, què? —Ara, per al derbi, durant el partit, piularem, valencianistes i llevantinistes, amb l’etiqueta #granotesvolenvalencià. Perquè tant el club com els afeccionats vegen que hi ha una demanda. És que, de vegades, et trobes que tu ho vols i l’altre ho vol i l’altre també, però l’un no sap que l’altre ho vol. Si no comencem a demanar-ho, mai no ho sabrem, quantes persones volem que canvie la situació. Ara mateix fem accions a les xarxes, sobretot. Més endavant volem fer accions més públiques. Sempre he dit que cadascú lluita per la llengua des del seu raconet i nosaltres hem escollit el futbol i els esports. —Penseu en la resta d’equips, també? —És clar: per als equips que ara són més xicotets, com per exemple el Castelló o l’Hèrcules, i que no tenen tanta massa social, col·laborem per a ajudar-los en la seua reivindicació. Al Castelló, per exemple, ara li ha agafat per canviar la megafonia de l’estadi: sempre havia estat en valencià i ara han passat al castellà de sobte. I fan coses raríssimes. —Com ara quines? —L’altre dia van jugar contra el Llagostera i li van regalar un banderí tot escrit en castellà. És surrealista. En fi, tornant a les reivindicacions, ens agradaria que les autoritats, per ajudar equips més xicotets, obrissen una línia de subvencions relacionant esports i llengua. Per ajudar en el camí de la igualtat. Per exemple: si s’ha de fer la traducció d’una pàgina web, perquè no se senten abandonats. Perquè als equips grans els és igual, tenen diners i fer una traducció no els costa, però a un equip de segona B o de tercera li aniria bé un poc de suport. La promoció del valencià també és això. —Heu tingut cap contacte amb els clubs, cap resposta a aquestes iniciatives? —Per ara, no. Per ara no ens han respost. Però vàrem començar el juliol. Pensem que en un futur, quan hi haja bona massa crítica que demane una cosa contínuament, ja podrem dir directament ‘mire, hi ha tantes persones que demanen això: es pot fer ja un compte en valencià?’ O ‘arregleu la megafonia?’ O què siga. —I com us va la rivalitat entre vosaltres, dins l’associació? Esteu units en una causa i sou rivals aferrissats al camp. — Sí. Dissabte, per exemple, farem un dinar de germanor abans del partit Llevant-València, però després, al camp, cadascú anirà a totes amb el seu equip, és clar. Per mi, l’aspiració és arribar a la situació que tenen al País Basc equips com ara l’Atlètic de Bilbao i la Reial Societat, de quedar abans del partit, fer-se els seus pinxos, i després anar a veure el futbol amb tota tranquil·litat. Volem també depurar un poc l’ambient del futbol a partir de la llengua, crear eixos lligams de germanor i no barallar-nos. La rivalitat esportiva al màxim, és clar, però que no es perda la resta de vista. Encara que amb el Llevant és més difícil, perquè ens tenen molta mania. Ells a nosaltres.  —Rivalitat i esportivitat alhora. —Sí, volem mostrar a la societat valenciana que deixem de banda baralles històriques per fer front comú en una cosa que ens uneix a tots: la llengua que parlem.

Summary: Michelangelo La Spina: ‘Encara no es respecta el valencià als nostres clubs de futbol’


La irrupció de Vox al parlament andalús amb dotze diputats li permetrà al partit d’extrema dreta fer el salt a la política espanyola molt abans d’unes eventuals eleccions al congrés. La formació de Santiago Abascal obtindrà un dels nou senadors de designació autonòmica que li corresponen a Andalusia una volta es constitueixi el nou parlament. La desfeta del PSOE i del PP fa que Ciutadans i Vox s’estrenin amb representants al senat. Els socialistes passen de cinc senadors a només tres i els populars de tres a dos. Ciutadans no obtindrà dos i Adelante Andalucía conserva el que ja tenia.

Summary: Vox fa el salt a la política espanyola amb un senador de designació autonòmica


El BOE publica el model de declaració responsable que ha de facilitar la mobilitat dels treballadors essencials mentre duri l’enduriment de l’estat d’alarma pel coronavirus 2019. És força similar al que va publicar la Generalitat fa uns dies. El nou certificat recull les dades personals del treballador i les dades de contacte de l’empresa. Vegeu ací el document:

Summary: El BOE publica el model de declaració responsable per facilitar la mobilitat dels treballadors essencials


La campanya Ara és l’hora va aconseguir ahir d’omplir la plaça de Sant Jaume amb uns tres mil assistents en una acció de suport a les eleccions del 27-S. La concentració es va fer just l’endemà que el president de la Generalitat, Artur Mas, signés la convocatòria d’eleccions. Ara és l’hora, que inclou l’ANC i Òmnium, volia donar importància a aquest gest que posarà data al plebiscit. L’acte també va servir per a fer una crida a la mobilització prevista a l’avinguda Meridiana per a la diada de l’Onze de Setembre. A declaracions als mitjans, el president de l’ANC, Jordi Sànchez, va explicar que ja hi havia 110.000 inscrits a la Via Lliure i que no seria un acte electoral, sinó obert a tothom. El vice-president d’Òmnium, Jordi Cuixart, va recordar que volíem governar el nostre destí i es va mostrar confiat: ‘Ho volem i ho aconseguirem’. Cuixart també va explicar el perquè del fet que la independència fos important sobre la vida diària de les persones: ‘Perquè coses com ara la suspensió de la llei de pobresa energètica no passin.’ Cuixart i Sànchez van intervenir a l’acte que va tenir per lema ’27-S, on tot comença’. Es va desplegar una gran lona per a fer una crida a participar en les dues cites transcendentals dels pròxims mesos: l’Onze de Setembre i el 27 de setembre. Podeu veure-la a continuació: L'11S omplim la Meridiana, el 27S guanyem la República Catalana! #Araéslhora pic.twitter.com/4W8bTkVkbZ — Ara és l'hora! (@Araeslhora) August 4, 2015 Heus ací un piulet d’Ara és l’hora amb una imatge de la plaça plena de gom a gom: Ja tenim la plaça plena de gom de gom per donar suport a la convocatòria de les eleccions del 27! #27SOnTotComenca pic.twitter.com/dCDw1p6BAU — Ara és l'hora! (@Araeslhora) August 4, 2015

Summary: Ja hi ha 110.000 inscrits a la Via Lliure de l’Onze de Setembre a la Meridiana


El jutge que investiga les protestes contra els agents de la policia espanyola allotjats a Reus després del referèndum del primer d’octubre ha demanat informació als set parcs de bombers del Camp de Tarragona per a identificar els bombers que eren presents a la mobilització. De fet, quatre bombers ja han declarat acusats d’un presumpte delicte d’odi. La policia espanyola ha reconegut que va equivocar-se en la identificació d’aquests quatre bombers, i per això ha fet arribar un nou informe al jutge instructor perquè requereixi la informació als parcs de bombers. Aquest matí, els Mossos d’Esquadra han detingut dos regidors de la CUP de Reus, Marta Llorens i Oriol Ciurana, perquè van negar-se a anar a declarar. També estan acusats d’un presumpte delicte d’odi, igual que la resta de regidors independentistes i el batlle de la ciutat, Carles Pellicer. Vegeu també: Incitació a l’odi: l’arma repressiva sense base jurídica de la policia espanyola

Summary: Cerquen els bombers que van protestar contra la presència de la policia espanyola a Reus


La periodista de Televisió Espanyola (TVE) enviada ahir a Valls per a informar sobre l’assalt de la Guàrdia Civil al setmanari El Vallenc va denunciar, en directe, que el seu càmera havia estat víctima d’una presumpta agressió d’un vianant. En realitat, però, va ser el càmera qui va empènyer un manifestant perquè mostrava una bandera. Vegeu el moment del directe. .@GuardiaCivil ha vuelto a entrar en la imprenta de Constantí y ha registrado un local de un semanario en Valls que habría hecho el pedido pic.twitter.com/f2PS6e9eRW — Telediarios de TVE (@telediario_tve) 9 de setembre de 2017 I ara, el mateix moment des d’una altra perspectiva, difós per la usuària @Olgasool. ¿Quién agrede a quién? Manipuladores! @elvallenc @tve_tve #Valls pic.twitter.com/xcSRKs4fBk — Olga (@olgasool) 9 de setembre de 2017

Summary: Desintoxicació: una periodista de TVE denuncia que el seu càmera ha estat víctima d’una agressió quan, en realitat, ell n’ha estat l’autor


Ingredients: (per a 4 persones) 1 coliflor grossa 50 g pernil 1 gra d’all 25 g de mantega 50 g farina 1/2 litre de llet sal i pebre formatge ratllat Elaboració: Tallem la coliflor a ramets i els bullim amb aigua i sal durant uns 10 minuts. Escorrem i posem la coliflor en una plata per anar al forn. Fregim una mica el pernil amb un gra d’all a trossets petits, amb una mica d’oli i mantega. Posem la farina, remenem, i hi tirem la llet calenta amb una mica de sal i pebre. Remenem fins a aconseguir una salsa una mica espessa. La tirem per sobre de la coliflor. I a sobre de tot hi esmicolem el formatge ratllat, que posarem a gratinar al forn. I bon profit.

Summary: La cuina de la Neus: coliflor amb beixamel


La Comissió de Presidència, Drets de Ciutadania, Participació, Seguretat i Prevenció de l’Ajuntament de Barcelona ha refusat la proposta presentada per Junts per Catalunya per revocar l’ús del Palauet Albéniz a la Casa Reial, una iniciativa plantejada per Òmnium Cultural. La proposició només ha comptat amb els vots a favor de JxCat i ERC, i amb l’abstenció dels regidors de Barcelona en Comú no ha prosperat. La resta de grups hi ha votat en contra. La proposta també incloïa denegar qualsevol cessió futura d’equipaments o edificis municipals a la Casa reial, i demanar al nomenclàtor els cavis de noms d’una quinzena de carrers de la ciutat. A més, també preveia la no assistència com a representants de l’Ajuntament de Barcelona als actes convocats per la Casa Reial ni convidar els membres de la Casa Reial als actes organitzats per l’ajuntament. JxCat va fer seva la proposta del vice-president d’Òmnium Cultural, Marcel Mauri, feta pública el 4 de novembre passat durant l’estada de Felipe VI a Barcelona per presidir l’acte de lliurament dels premis Princesa de Girona. El grup municipal encapçalat per Elsa Artadi ha defensat que la monarquia és la institució ‘pitjor valorada’ i que el 3 d’octubre del 2017 va donar suport a ‘la repressió contra el poble’. Artadi ha argumentat que amb una batllessa que denuncia aquesta repressió i la regressió de drets i llibertats ha de ser conseqüent per anar més enllà. Des d’ERC, que també li ha donat suport, Elisenda Alamany ha definit la monarquia com l’estela que manté viu l’ostracisme del franquisme i ha defensat que per tenir un país moder, la casa reial està ‘a les antípodes’. El regidor de Cs, Francisco Sierra, ha acusat JxCat d’cupar l’espai polític de la CUP i ha lamentat que la proposició sigui una excusa per atacar la corona i el cap de l’estat espanyol. Ha assegurat que és una ‘barbaritat’ i ha ironitzat amb el destorb que podria suposar els canvis dels noms dels carrers que proposa el grup de JxCat. El regidor del PP, Josep Bou ha repassat i defensat les accions dels borbons a Catalunya i ha lamentat la ‘intolerància’ i ‘l’extremisme’ que considera que té el grup d’Artadi. Per la seva banda, Manuel Valls ha alertat que aquesta proposició era una mostra de la deriva ‘més perillosa del nacionalisme’ que considera que és el revisionisme per ‘esborrar la memòria’. Per Valls és un problema perquè després dels carrers amb noms borbònics pot derivar amb la destrucció de les esglésies per part dels anticlericals i altres persecucions com per exemple ‘matar la gent que porta corbata’. Per Valls és perillós i creu que ‘frega l’autoritarisme’. Per la seva banda, Albert Batlle s’ha limitat a dir ‘qui els ha vist’, després de fer referència als vint anys de municipalisme. Des dels comuns, Jordi Martí, ha argumentat l’abstenció de la proposició perquè considera que no és la manera de tirar endavant el republicanisme amb els ‘maximalismes’ del que s’ha de fer o no s’ha de fer. Ha explicat també que el Palauet Albéniz ja se li està donant un ús més ciutadà.

Summary: Barcelona refusa de revocar la cessió d’ús del Palauet Albéniz a la Casa Reial amb l’abstenció dels comuns


Partes plenes de banderes franquistes, cares del dictador, simbologia de la falange i emblemes de la División Azul. Aquesta és la imatge que descriu Patrick Kingsley, corresponsal del New York Times, sobre el bar Oliva, un local madrileny, que a banda de servir tapes i cerveses, s’ha convertit en un museu que enalteix la figura de Franco. Xianwei Chen, un immigrant xinès, regenta el bar d’ençà del 2010, però no va ser fins al 2013 que el va convertir en una trinxera feixista al mig de la capital espanyola. En declaracions al diari, Chen es declara un fervent seguidor del dictador i explica que té un fill de quatre anys amb el seu nom. Franco-Xi, concretament. El periodista explica que diversos clients habituals del bar votaran a Vox en les pròximes del 28 d’abril. També relata com els mateixos clients bromegen amb Chen i li diuen que si Franco fos viu ‘et mataria’. Tanmateix, res és tan preocupant com la part final del reportatge, on Kingsley diu que dotze policies espanyols amb uniforme entren al bar. ‘Els agents, que deixen els seus cotxes aparcats de manera il·legal, entren i surten del bar tot el vespre com si fos una sala d’estar. Les vint-i-tres gorres de policies i militars que pengen sobre el taulell —totes donades al senyor Chen per agents i soldats— demostra que la seva assistència no és una anomalia’, escriu.

Summary: El bar franquista regentat per un xinès que escandalitza el New York Times


Les votacions presencials per a escollir el nou secretariat nacional de l’Assemblea Nacional Catalana s’han tancat avui, després de la forta polèmica que va desencadenar la decisió de la junta electoral d’eliminar les candidatures d’Antonio Baños, Alexis Azuaje, Adrià Aragonès, Miquel Àngel Audí, Gràcia Ferrer, Joan Folch i Sergi Masip. Entre les deu del matí i les dues del migdia els socis han pogut votar de manera presencial a les seus electorals habilitades i el vot telemàtic s’ha prolongat fins les quatre de l’horabaixa. El recompte ha començat a les cinc i s’espera que els noms dels setanta-set nou membres del secretariat nacional es puguin anunciar a les nou del vespre. Els socis de l’ANC han pogut escollir entre els cent vint-i-tres candidats que formaran el futur secretariat nacional de l’organització. Hi ha alguns noms coneguts, com ara Elisenda Paluzie, ex-degana de la Facultat d’Economia de la Universitat de Barcelona; Joan Canadell, cofundador del Cercle Català de Negocis; Albert Donaire, coordinador de la sectorial de Mossos per la Independència; Saoka Kingolo, president de l’Espai Àfrica-Catalunya i cofundador de SOS Racisme; l’historiador Pep Cruanyes, un dels impulsors de la recuperació dels papers espoliats a Salamanca; Manel Pardo, vice-president de la Plataforma pro-Seleccions Esportives Catalanes; i el sindicalista Marc Sallas. A més, hi ha tres candidats que han manifestat públicament la intenció de presidir l’organització: David Minoves, president del Centre Internacional Escarré per les Minories Ètniques i Nacionals (CIEMEN); David Fernàndez i Aguilera, vice-president del Cercle Català de Negocis; i Adrià Alsina, actual cap de premsa de l’ANC. L’elecció del president, vice-president, secretari i tresorer es farà d’ací a una setmana, el 24 de març. El format de les eleccions, amb votacions individuals i amb prohibició explícita d’equips o grups de candidats, fa que en molts casos els socis no sàpiguen qui votar. Per donar-se a conèixer, els candidats han pogut participar en actes de presentació i respondre a preguntes dels socis en un fòrum d’internet durant aquesta setmana. Alguns s’han enregistrat en vídeo i s’han penjat a YouTube. Vegeu a continuació el que es va fer dimarts a Barcelona: Unes votacions marcades per la junta electoral Com al 21-D, la setmana de les eleccions ha tingut com a protagonista la junta electoral, formada per alguns dels membres de la comissió organitzadora de l’Assemblea General que no es presenten a les eleccions: Ligia Espejo, Miquel Noguera, Jordi Pairó, Manel Porta, Marcel Padrós, Xavier Vidal i Ramon Messeguer. Han estat ells qui, aplicant el reglament de les eleccions, han deixat fora divuit candidats. L’article setè estableix que l’única campanya electoral que es permet de fer són els actes oficials i el fòrum de preguntes. ‘Cap altra publicitat ni campanya no serà permesa, i podrà ser exclòs el candidat que ho incompleixi si, a criteri de la junta electoral, aquest incompliment fos de rellevància significativa’, diu el punt 7.2. La junta ha justificat l’exclusió de la candidatura del periodista Antonio Baños per la participació en la tertúlia del programa El Món a RAC1, a la qual assisteix cada dilluns. Endemés, la junta electoral estableix explícitament que pot deixar fora un candidat si el projecte que presenta és contradictori amb la declaració fundacional i les directrius consensuades pels socis de l’ANC. El nou secretariat haurà d’aplicar els canvis aprovats el febrer A l’assemblea general ordinària del 24 de febrer es va aprovar el full de ruta que ha de seguir l’ANC els mesos vinents. Preveu que les institucions catalanes controlin les forces d’ordre per garantir la seguretat de la ciutadania en tota mena de circumstàncies. També demana que es potenciï el debat necessari per consolidar la república, que s’engegui un procés constituent que culmini en unes eleccions i que els ciutadans participin en la confecció de la constitució catalana, que hauran de ratificar en un referèndum. Per potenciar la ‘unitat d’acció’ de l’independentisme i la seva base social, el nou full de ruta marca que cal col·laborar amb el món local i coordinar-se amb els moviments sobiranistes, l’única ‘garantia de la consolidació de la República’. També diu que és necessària una llei electoral catalana pròpia i que, atesa la deriva autoritària de l’estat espanyol, no es pot deixar de cercar suport internacional per tal que es reconegui el dret d’autodeterminació exercit l’1-O. El text estableix que ha arribat el moment que la ciutadania agafi el pes de la construcció del nou estat. Per això assenyala la necessitat que l’ANC mantingui la seva sobirania sense doblegar-se a la voluntat dels partits polítics i que tiri endavant totes les accions que consideri necessàries, encara que no aconsegueixin el ple suport polític. S’ha optat, doncs, per reforçar i preservar-ne la independència com a ‘garantia d’una transversalitat clau en el compromís i la mobilització de la societat’.

Summary: La militància de l’ANC, en l’espera de conèixer els resultats de les eleccions al secretariat


Tota excel·lència sembla possible, escoltant el poeta i pintor Narcís Comadira (Girona, 1942). A setanta-sis anys acabats de fer, continua conreant amb una gran naturalitat bellesa, gosadia, malestar, molta ironia, malenconia, erudició, poesia, art i arquitectura, dolor, record per a no perdre el matís essencial de les coses, natura, paisatge i, sobretot, sobretot, llengua i per extensió país. És això que trobem en els poemes aplegats al seu darrer llibre, Manera negra (Edicions 62), i és tot això que apareix quan el sentim parlar. Un parlar farcit d’anècdotes, de matís, un relat de la vida dilatat, lent, deixant el temps que cal a l’explicació, sempre plena de detalls. Certament, una manera de fer que es contraposa amb l’estil de vida que impera avui, que ens fa córrer tant, que no ens deixa fer bones digestions, en què tot és fet i menjat. Doncs Narcís Comadira ha aplegat en el llibre Manera negra poemes escrits aquests últims cinc anys. Una part d’aquests poemes destil·len dolor, un dolor que ens porta a recordar el dolor infligit i rebut (individualment i col·lectiva) l’1-O, tot i que no hi ha cap poema que s’hi refereixi explícitament. Però deu ser un dels signes del temps que vivim. En la nota prèvia del llibre, Comadira escriu: «De la foscor del nostre món convuls i de la seva incertesa tenebrosa, la poesia, amb la intensitat formal i emotiva que li és pròpia, mira de fer sorgir una mica la llum de l’ordre i de la confiança en la llengua, que és el que ens fa humans. Per això Manera negra m’ha semblat un bon títol per aquest llibre.» Efectivament, el títol del llibre (que coincideix amb el títol de l’última part del volum Poesia 1966-2012 i que tanca una mena de trilogia amb els dos llibres de poemes anteriors, Llast i Lent) és un títol positiu, encara que pugui semblar la contrària. Comadira, que amb humor explica que durant la presentació del llibre a Girona es va confondre sovint ‘marea’ per ‘manera’, també parla del sentit del títol: ‘”Manera negra” és el nom d’una tècnica de gravat calcogràfic. Per preparar la planxa, es ratlla en diverses direccions. Una vegada preparada, si s’entinta apareix tota negra. És quan es poleix la trama que apareixen les parts blanques. De manera que es podria dir que polint la planxa es fa sorgir la llum, de la tenebra.’ I el seu editor, Jordi Cornudella, rebla: ‘No és un llibre fosc, tot al contrari, és perfectament lluminós. No vol encegar el lector exhibint explosions de la seva emotivitat, sinó que juga amb la llum com ho fa amb la pintura, juga amb el clarobscur. És una poesia feta perquè arribi al lector, perquè ens hi entenguem, i també és una poesia que sap que l’art ha de tocar la fibra de l’emoció, però des de tota mena de matisos. Hi trobem el que el temps s’ha endut i alhora sedimenta en nosaltres, conjumina tons i formes diferents: conrea la carta; poemes que semblen madrigals, per a ser cantats; poemes elegíacs; ens apropa al paisatge; reflexions sobre el mateix art de fer versos i l’essència de la literatura, que és la llengua.’ Precisament, l’epíleg de Manera negra conté un dels poemes més punyents i bells de tot el llibre, que porta per títol «Llengua meva malalta». En la primera part del poema recorda els poetes que han fet gran la llengua (Llull, Marc, Verdaguer, Maragall, Carner, Ferrater), i diu en la segona part: «Jo t’he vetllat de nit molts dies teus terminals, t’he servit amb passió, amb dolor, amb plaer, però amb el buit enorme insondable, de saber-me tan lluny del doll poderós que ens regava la terra, aigua viva, feraç. Jo ara gairebé em sento com un cuc obstinat que es pregunta sum dignus? Però potser pel meu esforç i pel d’altres com jo sobreviuràs, llengua meva malalta, pàtria meva. Després de tot encara ets viva i encara sóc capaç de confegir per tu un poema, potser una mica escanyolit, metafòric, d’alocs de torrentada, d’ametller i de ginesta, de fonoll perfumat i d’olivarda, i encara un altre on jo faré que parlis de sang i sofriment, de solitud, de crims, de malgovern, de mentida i oblit… Accepta-me’ls tots dos. Digne o no, sóc aquí per ajudar a salvar-te.» I comenta Narcís Comadira, arran del poema: ‘En els poemes que he escrit aquests darrers quinze anys, que apleguen els tres darrers llibres, els temes són sempre els mateixos: l’envelliment, la llengua, el país, la situació cultural del país… El meu sistema de treball és sobre la vida.’ —I com trobeu el país, com el veieu, com el viviu? —No sé com està el país. Jo estic molt trist, perquè no pot ser que hi hagi gent a la presó, per la utilització il·legal de la justícia, i estic indignat per la manera com l’estat espanyol s’ha revelat tal com és. I preocupat, perquè no acabo de veure com se’n sortiran, els nostres polítics, d’aquest atzucac on ens ha posat la senyora Sáenz de Santamaria i els altres. Ara fins i tot volen fer inhabilitacions preventives. S’ho inventen tot. —Hi ha un poema que es diu ‘El dia’. —Quan el vaig escriure devia sentir-me més optimista que ara. L’endemà de l’1-O vaig ser optimista, pensant que després de la repressió rebuda hi hauria un cop de pau que vindria d’Europa. Però ara sabem que a Europa són una colla de corruptes, també. Perquè la corrupció és de dretes i capitalista. De corrupció també n’hi ha a Catalunya. Tenim el cas Pujol. És la que denuncio en el poema ‘Soliloqui terminal de Guillem Bofill, després de tallar-se les venes a la banyera’. Un poema que apareix a l’obra de teatre que vaig escriure, De l’hort de les oliveres. —És un poema molt dur, amb versos que diuen: ‘Aquest país és mort / Tots hem contribuït a assassinar-lo’. I també: ‘Tot fa pudor de podrit / a Catalunya’. —Sí, de corrupció a Catalunya n’hi ha, però el que ha robat en Pujol (que no el justifico) és la xocolata del lloro davant de tot el que ha robat Espanya, el rei Juan Carlos, el seu fill, i centenars de dirigents del PP, com Rajoy, Zaplana i companyia. La corrupció és inherent al sistema capitalista. I per això temo que ens espera un hivern llarg i fosc. —Però, confieu en la nova generació de joves que pugen? —Hi tinc molta confiança. Potser és una cosa dels vells, de tenir confiança en els joves. —Ens falta una generació? —És possible, és possible. Això ha de ser que aquests joves que ara tenen catorze i quinze anys, quan votin d’aquí a tres o quatre anys, se sumin als que voten més grans, que no s’hagin mort encara. Si no, només serà un procés de substitució. —Al final, veig que teniu una actitud optimista. —Jo crec que no ho veuré, però que aquest país acabarà essent independent, perquè això no es pot sostenir. No es pot sostenir la relació amb un estat d’aquesta mena. Ara, també penso que hauria de passar alguna cosa a Europa, però com que és dominada per la dreta… —Porteu a la solapa de l’americana l’estrella comunista i el llaç groc que reivindica l’alliberament dels presos polítics. Símbols que exemplifiquen molt bé això que expliqueu. Però deixeu-me anar una mica més enllà i parlar del paper de l’artista en la situació de revolució actual. En la nostra història recent, els artistes han tingut un paper important. Avui, en aquest moment de lluita i de denúncia, els artistes semblen desapareguts. —Teniu raó, que la majoria d’artistes no apareixen. Però és que els partits tampoc no demanen res. Deuen pensar que no és important. En l’època de la guerra i la dictadura sí, Picasso, Miró, Tàpies a partir de la postguerra.. —Em referia no tant a la visibilitat d’artistes d’importància internacional, com al paper de l’artista en la realitat més quotidiana del procés. Tenim dos grans col·lectius de la societat civil, Òmnium i l’ANC, que amb cartells i pancartes mostren una estètica, i parlen d’una manera. Vull dir que els poetes i els artistes podrien tenir una incidència més significativa, més visible, en la revolució. —Jo crec que si ho demanessin, sí que hi seríem, és clar. Però em penso que no hi donen gaire importància. Potser perquè l’art plàstic és molt devaluat. Ara tenen més importància les performances, les actuacions, la música… La plàstica i l’estètica plàstica, els és igual. —I la llengua? —Bé, la llengua és un altre capítol. Jo estic molt preocupat per la llengua. Però, és clar, els mateixos d’Esquerra Republicana diuen coses sobre la llengua que… Per no perdre vots de castellanoparlants arriben a dir coses que jo no entenc. Això em preocupa molt. En aquest llibre el poema ‘Llengua meva malalta’ va per aquí. I ja en un llibre anterior, de fa cinc anys, hi ha un poema que es diu ‘Cançó de bressol’, dedicat a la llengua. —Analitzant el problema, sempre s’acaba anant a parar a l’escola. El paper que hauria de tenir l’escola. —Jo he cregut sempre que, en aquest país, l’escola és la cosa més important. Ja ho vaig dir fa uns anys, quan la Universitat de Girona em va encarregar un discurs inaugural de curs, per a totes les universitats catalanes. I vaig fer una defensa de la inversió en l’ensenyament i en l’escola. I vaig dir davant el senyor Pujol, claríssimament, que la inversió en educació no era mai a fons perdut. Era el moment que es parlava de la rendibilització de la universitat, del fet que tot havia de ser rendible. I jo vaig dir que l’ensenyament no havia de ser rendible, que necessitava una inversió a fons perdut. Fons perdut econòmic, perquè de fet no és mai a fons perdut: és una inversió per al futur. Reverteix en gent ben formada, que vol dir bons professionals per al futur, bons polítics per al futur, bon escriptors per al futur… De tot: metges, advocats… Les persones ben educades són fonamentals per al país. Si volem fer un país tal com el volem, necessitem fer un país de gent ben educada. —L’escola és en el punt de mira del govern espanyol. —Jo estic molt indignat amb Espanya. Jo no m’he sentit mai espanyol, perquè no ho sóc. I això no ho ha dit mai ningú: que Catalunya és un país ocupat des del 1714, abans i tot. Però ocupat ocupat va ser amb el fill de puta de Felip V. Perquè abans d’ell érem un país més o menys independent, però ell va decidir que volia ser com els seus parents francesos i fer un país unificat i homogeni, i va fer el Decret de Nova Planta i va escriure allò famós de que ‘se note el efecto sin que se note el cuidado’. En canvi, els d’ara volen que ‘se note el efecto’ i ‘que se note el cuidado’ els importa un rave. —És un altre 1714. —Sí, i abans hi va haver el 1939. Aquell que va dir que cada cinquanta anys s’havia de bombardejar Barcelona… Doncs ara estan bombardejant Catalunya amb les armes que tenen: amb els jutges, amb la infàmia, amb la il·legalitat.. És inconcebible això i no ens en sortirem, de moment, crec. —La connivència de tots els estaments de l’estat contra l’independentisme, fulminant la separació de poders, fulminant el sistema democràtic, és un mur que costa molt d’esbotzar. —Esbotzar això és molt difícil. Jo no en veig la manera. Si la veiés, ja li faria un tweet, a en Carlitus. Així li dèiem al Carles Puigdemont. Jo no en sóc amic, perquè sóc més gran. Però hi vaig tenir una mica de relació quan el van fer president, perquè va penjar un quadre meu al seu despatx, un homenatge al Carles Rahola, el seu referent periodístic. Aleshores em va fer trucar i em va convidar a Palau per veure el quadre penjat. Hi vaig anar i vam parlar un parell d’hores. Però, és clar, no es veia a venir tot això que ha vingut. Fa dos anys no es veia a venir, al contrari, érem relativament optimistes. —Puigdemont ha de ser el president investit i restituït? —És el que és. Perquè per a mi no l’han destituït, perquè no tenen cap poder per a destituir-lo. Aquesta és l’obvietat. Ara, els partits polítics catalans sembla que volen és tornar a l’autonomia i tenir poder i ser diputats… Això em posa bastant negre. Ara, potser és la manera, ja que hem guanyat aquestes eleccions il·legals… Però jo trobo que no hauríem d’haver-hi anat, a aquestes eleccions. Ningú. Tot i que ara tindríem l’Arrimadas de virreina, que tampoc m’agrada. No ho sé. I tampoc veig clar que s’hagi de sacrificar el president. —I sobre la situació actual, n’heu escrit cap vers? —No. —Però hi ha molt de dolor en l’últim llibre. —Les meves sensacions motivades per la situació, evidentment que es fiquen en el poema. N’he fet un, recentment, que parla del ‘laberint d’ignomínia’. És clar que parla de la situació, però no és cap anàlisi sobre la situació ni parla de possibles sortides ni d’abrandaments ni de desinflaments. Però que la situació marca, evidentment. I l’últim poema que he fet, a més del de ‘Bèlgica’, es titula ‘En el laberint’. Però no és prou polit encara. Hi ha un vers al final que diu: ‘perdut en aquest laberint d’ignomínia’… —Al final recollirem una obra marcada per aquest moment? —En el meu cas, potser sí. És possible que en faci més, perquè aquest últim em va sortir espontàniament. —Ens heu explicat que vau anar a la manifestació de Brussel·les. Què us va fer decidir? —No ho sé. Quan vam saber que es feia ens vam decidir a anar-hi amb uns amics. Vam agafar bitllets d’avió, vam reservar un hotel i vam poder agafar un trenet i anar fins a Bruges i tot. Durant l’espera a l’aeroport, Comadira va escriure un poema, ‘Bèlgica’, que va llegir durant la presentació del llibre a Girona. Li hem demanat de compartir-lo amb els lectors de VilaWeb. Aquí el teniu: «Bèlgica Brussel·les trista, grisa d’aigua i diners. El vent glaçat del nord passa lliscant per les façanes dels edificis innocus d’Europa. Als parcs, herba gebrada i esquelets dels arbres sense fulles. Els belgues són feliços, xipollegen en bassals de cervesa. I mengen waterzooi i carbonada i musclos i patates fregides. Tenen un no-sé-què surrealista, els belgues, i una ànima catòlica. Fan una vida dolça, una vida petita com un bombó de xocolata. Els valons parlen un francès estrany i els flamencs, el flamenc. I no s’entenen. Regalimen sota el plugim les estàtues públiques: sants i reis, benefactors del poble, davant de les esglésies, dels palaus, dels mercats i els museus. La pintura flamenca és realista. La seva perfecció cansa una mica, li falta la invenció italiana (la pittura è una cosa mentale, va dir el vell Leonardo). Els flamencs pinten la vida dels homes, com va dir Brueghel, i això acostuma a ser una mica avorrit, a no ser que la pintin Jan van Eyck o bé Rogier van der Weyden o bé Hans Memling o Hugo van der Goes o el mateix Pieter Brueghel. O bé aquell boig de Hyeronimus Bosch. L’arquitectura antiga sol ser gòtica, un gòtic que s’escampa als llarg dels segles: totxo, pedra i daurats i puntes de coixí i pastisseria. La moderna és innòcua, ja ho he dit, és el frígid espai de la riquesa, és el pes burocràtic d’una Europa caduca, fet de marbre i de vidre. Entremig hi ha una mica d’art déco feixistitzant: estacions i hotels. I aquella llibertat de l’art nouveau, sempre una mica sobrevalorat. El país, cap al nord, és molt pla, ja ho va cantar Jacques Brel en una cançó esplèndida. I és verd entre les boires. L’Atlàntic li ofereix un horitzó de vida inconeguda. Per Carner aquest país va ser el recés final. Hi va polir els seus versos i hi va veure la vida que se li esgrogueïa com les petites fulles dels bedolls. La memòria se li va fer boirosa i el seu món se li va tornar gris. No estic segur que Bèlgica sigui un país per viure-hi. No estic segur que Bèlgica sigui un lloc per morir-hi. 5, 6, i 7 de desembre de 2017»

Summary: Narcís Comadira: ‘Temo que ens espera un hivern llarg i fosc’


El 1r Datató –una marató de dades– sobre pornografia ha conclòs que la pornografia continua encapçalant les recerques a internet i és el terme més buscat arreu del món als principals cercadors. La marató, celebrada en el marc del I Fòrum Internacional sobre Feminisme i Pornografia ‘El Porno Feroz’, organitzat per l’ajuntament de Santa Coloma de Gramenet, ha remarcat, a més, que les xifres estan molt per sobre de temàtiques com el futbol, el canvi climàtic, la crisi econòmica o Wikipedia i Netflix. Hi ha hagut unes 300 persones inscrites al fòrum. A la marató s’han analitzat dades globals que puguin servir de punt de partida per planificar les polítiques públiques envers la temàtica. A l’informe, a més, també han destacat que el negoci de la pornografia es concentra en grans corporacions, de manera que vuit dels deu grans portals del món estan controlats per MindGeek. ‘Al darrere d’aquesta aposta econòmica hi ha una estratègia molt meditada. La indústria ara mateix busca créixer entre dos públics molt concrets: les dones, els nens i els adolescents’, ha explicat la directora de Polítiques d’Igualtat i LGBTI de l’ajuntament de la ciutat, Maribel Cárdenas. La batllessa de la ciutat, Núria Parlon, ha destacat que el fòrum és una iniciativa emmarcada en el projecte de La Ciba, un espai de recursos per a dones, innovació i economia feminista que s’inaugurarà al març i que busca ‘treballar des de diferents àmbits per definir una agenda feminista que permeti abordar els grans temes que encara avui afecten el model de sexualitat patriarcal i que tenen unes conseqüències molt nefastes sobre les violències masclistes’. Segons la batllessa, en aquest fòrum s’ha volgut abordar ‘una temàtica que acostuma a ser més complexa i tabú com a un dels factors que legitimen la prostitució’. Les jornades En aquestes jornades s’han dut a terme diferents conferències, tallers, taules rodones i presentacions de personalitats com Sheila Jeffreys, segons l’organització una de les veus clau en la denúncia radical de la sexualitat patriarcal, i Graciela Atencio, periodista, directora de Feminicidio.net i defensora global dels drets humans de les dones. Les jornades van començar el dijous 13 de febrer i han acabat aquest dissabte 15. Joves i pornografia Durant les jornades els professors de la Universitat de les Illes Balears (UIB) Lluís Ballester i Carme Orte han presentat un estudi sobre l’impacte de la pornografia en els joves. Ballester ha destacat que la pornografia està estretament lligada al fenomen de les violacions grupals. ‘No hi ha història al respecte perquè era molt poc freqüent, en els darrers quatre anys, en canvi, s’han registrat 140 manades i, a més, una de cada quatre filma la violació i la distribueix. Un exhibicionisme característic del ‘porno’. No acaba la història fins que no s’ha distribuït’, ha argumentat. D’altra banda, han explicat que la pornografia s’ha convertit en ‘la porta d’accés’ dels menors a la prostitució. També s’ha fet un taller sobre pedagogia del reconeixement, on s’han proposat eines per a treballar amb joves adolescents nous imaginaris sexo-afectius.

Summary: El 80% del porno en línia és controlat per la mateixa empresa


La ministra espanyola d’Afers estrangers, Arancha González Laya, ha assegurat que continuarà la ‘tasca’ del seu predecessor al capdavant del ministeri, Josep Borrell, d’‘informar sobre Catalunya’ a l’estranger. A l’arribada a la seva primera reunió amb els homòlegs europeus a Brussel·les, González Laya ha dit que aquesta és una ‘tasca normal per a un país com Espanya’. ‘És una tasca per defensar els interessos d’Espanya, que també inclou els interessos de totes de les comunitats autònomes’, ha subratllat la ministra. ‘Estarem atents a què es respecti l’esperit i la llei que ens governa a tots’, ha afegit González Laya.

Summary: La nova ministra espanyola d’Afers Estrangers diu que continuarà la ‘tasca’ de Borrell sobre Catalunya


La cancellera alemanya, Angela Merkel, ha anunciat que el seu executiu ha suspès la venda d’armes a l’Aràbia Saudita mentre no s’aclareixin les circumstàncies de l’assassinat del periodista Jamal Khaixoggi. ‘Primer, condemnem aquest fet amb els termes més contundents. Segon, hi ha una necessitat urgent d’aclarir què va passar i encara som lluny de saber-ho. Pel que respecta a les exportacions d’armes, no poden continuar en aquestes circumstàncies’, ha dit Merkel durant un míting del seu partit. Paral·lelament, el Regne Unit, França i Alemanya han publicat un comunicat conjunt en què consideren ‘injustificable’ l’assassinat de Khaixoggi, que condemnen ‘en els termes més contundents possibles’. Tots tres països exigeixen un ‘aclariment urgent sobre què va passar exactament’ i demanen a l’Aràbia Saudita que qualsevol hipòtesi sobre les circumstàncies exactes de la mort ‘sigui fonamentada amb fets’. Segons l’última versió aportada per l’Aràbia Saudita, Khaixoggi va morir en un forcejament amb el personal del consolat saudita a Istambul. ‘En últim terme, emetrem el nostre judici segons la credibilitat de l’explicació addicional que rebem sobre què va passar i la nostra confiança que un fet tan vergonyant no podrà repetir-se.’ Més informació: Espanya multiplica la venda d’armes a l’Aràbia Saudita un any després del 17-A

Summary: Alemanya suspèn la venda d’armes a l’Aràbia Saudita per l’assassinat del periodista Jamal Khaixoggi


Entrevista amb Quim Monzó de la sèrie ‘La paraula viva’, de l’exposició ‘Cultura catalana, singular i universal’, que es va veure l’octubre del 2007 dins la Fira Internacional del Llibre de Frankfurt. Imatges cedides per l’Institut Ramon Llull.

Summary: La Paraula Viva: Quim Monzó


El nom d’Ernest Maragall fa dies que sona com a cap de llista a les municipals de Barcelona com a candidat per ERC i ahir Alfred Bosch va anunciar abandonava la cursa per la capital catalana. Al seu torn, Maragall ha dit avui que la proposta d’ERC és de les que no es poden rebutjar, encara que hi ha afegeix un però: ‘Ara mateix tinc un càrrec molt important que no puc deixar de qualsevol manera’, ha dit, en referència a la cartera com a conseller d’Acció Exterior del govern català. Tot i això, ahir, Bosch va sí que va confirmar-ne la candidatura i va demanar suport a la candidatura d’Ernest Maragall. Però Maragall no ho confirmarà, ha dit, fins a la setmana vinent. D’altra banda, Maragall tampoc ha clarificat què passarà amb la proposta de candidatura unitària independentista que diversos col·lectius i partits demanen. Maragall no hi tanca la porta, encara que creu que ‘el que és important és el model de ciutat’. Precisament avui al matí Munté feia unes declaracions en què considerava que la necessitat d’una llista unitària de l’independentisme a la ciutat de Barcelona és, segons ella, ‘més vigent que mai’. ERC s’ha posat en contacte amb VilaWeb amb posterioritat a la publicació d’aquesta notícia per a matisar les declaracions del conseller d’Exteriors, dient que Maragall no ha manifestat estar obert a un acord amb els altres partits independentistes sinó a sumar quanta més gent millor al seu projecte. La transcripció de les paraules exactes dites per Maragall és aquesta: ‘parteixo de la base que no entendria una altra cosa que no fos un projecte de ciutat i obviament amb tothom que estigui disposat a compartir aquesta projecte hi haurà absoluta disponibilitat per compartir i parlar del que convingui. Però en tot cas ha de ser des del projecte d’Esquerra Republicana i des d’aquesta fórmula d’incorporació ciutadana en la qual estic pensant que eventualment s’acabi decidint i s’acabi consensuant eventualment’. A la pregunta següent sobre amb qui s’hauria d’anar en aquest projecte de candidatura ciutadana Maragall respon dient que ‘això també forma part d’aquesta provisionalitat del que els hi comentava abans. Estic tot just expressant el meu estat d’ànim en aquest moment.’

Summary: Maragall encara no confirma si serà cap de llista per ERC a Barcelona i diu que cerca una fórmula ‘d’incorporació ciutadana’


L’ensenyament de la llengua catalana a l’Alguer en l’educació reglada és inexistent, de manera que els infants cada vegada tenen més dificultats per rebre aquest patrimoni lingüístic que els pertany malgrat allò que diguin les lleis italianes. Per pal·liar els efectes d’aquesta deixadesa institucional i per donar suport a les entitats que treballen a l’Alguer, sovint amb mitjans precaris, per mantenir viva la flama de la llengua i assegurar la seva transmissió a les noves generacions, la Plataforma per la Llengua ha impulsat un projecte que és, de fet, un homenatge a la cultura algueresa. Es tracta del llibre-disc Mans manetes. El treball proposa paraules, cançons i veus de minyons, un recull de cançons acompanyades d’un llibre pedagògic pensat tant per a alumnes com per a professors de l’Alguer, que ha comptat amb diversos músics que les han modernitzat. “La responsabilitat de difondre aquest patrimoni és compartida i la funció d’entitats com la nostra és fer arribar la llengua a tots los racons del domini lingüístic català. Aquest és un projecte de la Plataforma per la Llengua que vol arribar a tots, petits i grans, siguin de l’Alguer, d’arreu del domini lingüístic català i, per què no, a persones d’arreu del món que són conscients que la cultura tradicional i popular no té fronteres”, expliquen des de la Plataforma per la Llengua, tot remarcant que volen que aquest homenatge a la cultura algueresa “sigui present a totes les cases”. Llegeix la notícia sencera a Tornaveu, fent clic aquí.

Summary: Mans manetes, un recull de cançons en homenatge a l’Alguer


El Tribunal de Cassació ha refusat el recurs presentat per l’ex-president francès Nicolas Sarkozy per evitar el judici oral pel presumpte finançament irregular de la seva campanya de 2012, per la qual cosa finalment l’antic mandatari haurà de seure a la banqueta al costat de més d’una desena de persones. La cort ha donat suport al dictamen previ i ha tombat els plans de Sarkozy per evitar ‘in extremis’ un judici contra ell per l’anomenat ‘cas Bygmalion‘. Després d’aquesta llarga batalla processal, queda ara definir la data de començament de les vistes. El cas se centra a aclarir si el partit encapçalat en el seu dia per Sarkozy, la Unió per un Moviment Popular (UMP), es va confabular amb una empresa de relacions públiques per ocultar el veritable cost de la campanya electoral de les presidencials de 2012. Sarkozy va acabar perdent aquestes eleccions, en la qual es va imposar el socialista François Hollande. L’estat francès fixa uns límits per a les despeses de campanya i es creu que l’empresa Bygmalion va falsejar factures per permetre que la UMP gastés el doble de la quantitat que permet la legislació. L’ex-president nega tots els càrrecs que se li imputen. El Tribunal de Cassació ja s’havia pronunciat al juny a favor del començament d’un judici contra Sarkozy per delictes de corrupció i tràfic d’influències per utilitzar presumptament el seu poder per obtenir informació privilegiada sobre un cas que li incumbia. Sarkozy està acusat en aquest cas de plantejar la promoció a Mònaco de Gilbert Azibert, antic advocat general en el Tribunal de Cassació, a canvi d’informació sobre l’avanç d’un altre procediment en què s’investigava si Liliane Bettencourt, hereva de L’Oréal, havia finançat il·legalment la seva campanya.

Summary: El Tribunal de Cassació francès confirma el judici contra Sarkozy per finançament il·legal


Ahir vespre s’havia convocat una concentració a la plaça de la Revolució, al barri de Gràcia de Barcelona, contra el desallotjament del local anomenat ‘Banc Expropiat‘. De la protesta, se’n van derivar importants aldarulls i fortes càrregues de la policia. Impressionant #bancexpropiat #elbancresisteix pic.twitter.com/rBmNsg3ldQ — Sònia (@sort75) May 23, 2016 Alguns manifestats van tombar motocicletes i van cremar un vehicle de neteja municipal, al voltant de l’edifici desallotjat. També hi va haver avalots a prop del carrer de Verdi, on es van cremar contenidors, i a prop de la plaça de la Virreina. S’hi van desplaçar moltes furgonetes dels mossos d’esquadra i durant hores un helicòpter de la policia va sobrevolar la zona. #ElBancResisteix Una furgoneta de la Brimo s’obre pas entre contenidors a trav. de Gràcia https://t.co/7DmwedvjXk pic.twitter.com/Ew9axU2wWu — Directa (@La_Directa) 23 de maig de 2016 Els mossos van disparar bales de goma mentre avançaven cap als manifestants amb escuts. Alguns manifestants es queixaven que la policia actuava a tort i a dret, també contra els qui restaven al voltant, pacíficament. No se sap que hi hagi ferits greus, però diversos manifestants van denunciat impactes de projectils d’escuma i cops. Un grup de manifestants, carregats amb sacs de rocs i proveïts amb martells, van destruir els aparadors d’algunes seus bancàries. Durant els aldarulls molts veïns van sortir al balcó: alguns cridaven a favor del Banc Expropiat, però contra la destrucció de mobiliari urbà. Alguns altres cridaven contra els manifestants. També hi va haver discussions entre veïns. Les façanes de la zona van quedar plenes de pintades. Fotografies: Oriol Bäbler Segons fonts de la policia, el desallotjament responia a una ordre judicial i es va fer sense incidents. El local, abans de ser ocupat, havia estat una oficina bancària de la Caixa Tarragona i després de Catalunya Caixa. Fa uns mesos es va saber que el govern de Xavier Trias havia continuat pagant el lloguer del local durant l’ocupació, però Ada Colau va considerar que això era una irregularitat i va deixar de pagar-lo. Ahir la batllessa de Barcelona es va desmarcar del conflicte remarcant que el local havia estat desallotjat pel cos dels Mossos d’Esquadra, que hi havien intervingut per un ‘tema entre privats que s’ha resolt judicialment’. — Vídeo: Què era el ‘Banc Expropiat’?

Summary: Dures càrregues i aldarulls a Gràcia, després del desallotjament del Banc Expropiat


L’assemblea de Tot per Terrassa (TxT), la formació de l’ex-batlle i ex-socialista Jordi Ballart, celebrada fins gairebé la mitjanit d’avui, ha aprovat per unanimitat l’acord amb ERC perquè Ballart torni a la batllia, que va abandonar a finals del 2017 en desacord per l’aplicació a Catalunya de l’article 155 de la constitució espanyola. Les dues forces crearan un govern municipal ‘fort i progressista’ que ha estat fruit de diversos dies de reunions i en el qual s’ha destacat la importància d’impulsar els canvis que necessita Terrassa, segons ha informat en un comunicat TxT. Està previst que avui Ballart i el cap d’ERC a Terrassa, Isaac Albert, oficialitzin el pacte amb la signatura del document: la unió de tots dos els donarà 15 regidors – deu de TxT i cinc d’ERC -, la majoria absoluta en el ple terrassenc.

Summary: Tot per Terrassa aprova en assemblea pactar amb ERC perquè Ballart torni a la batllia


El govern de Trípoli ha anunciat avui el començament d’una contraofensiva a gran escala per expulsar dels voltants de la capital les forces lleials al general Khalifa Haftar, que s’ha proposat ocupar la ciutat des de la seva base de l’est de Líbia. L’operació, denominada Wadi Doum 2, es concentrarà en un perímetre d’uns 50 quilòmetres a la perifèria de la capital, on aproximadament 150 efectius del general han sigut detinguts durant les darreres hores per les forces lleials a les autoritats de Trípoli, que tenen el reconeixement internacional. Els 145 presoners van ser capturats a la ciutat de Zawiya, a 40 quilòmetres a l’oest de la capital, segons ha informat el comandant Mohammed Alhudairi a l’agència Reuters. Les forces del govern de Trípoli també han confiscat durant l’operació 60 vehicles, una part de la columna armada d’Haftar, apostats al voltant d’un lloc de control proper a la localitat, segons ‘The Libya Observer‘. Hores abans, segons les fonts del mateix mitjà, l’armada líbia va interceptar un vaixell i va detenir diversos homes armats d’Haftar després d’una operació de les forces de Trípoli contra els homes del general destacats a Sidi Bilal, també a l’oest de la capital. Líbia està sumida en el caos d’ençà de la caiguda del règim de Moammar al-Gaddafi el 2011 arran d’un alçament popular i de la intervenció de l’OTAN. En l’actualitat, compta amb dos governs, el que està establit a Trípoli i reconegut en l’àmbit internacional, i el que té la seva seu a Tubruq, a l’est, al qual dóna suport Haftar. En els darrers anys, el mariscal ha anat augmentant el seu control sobre àmplies zones de Líbia. La nova campanya de les forces d’Haftar es produeix abans d’una conferència organitzada per l’ONU que se celebrarà aquest mes amb vista a la reconciliació al país.

Summary: El govern de Trípoli anuncia una ofensiva per a expulsar les forces d’Haftar de la perifèria de la capital


El creixement electoral dels partits nacionalistes a les Illes és un dels principals indicadors d’un augment clar del sobiranisme en aquesta part dels Països Catalans. El clam per un finançament just, així com l’oposició al decret de trilingüisme, i el procés que es viu a Catalunya, semblen haver impulsat un creixement constatable dels partidaris de la independència. Dades del CIS de 2008, 2011 i 2015. No existia l’opció ‘menys autonomia’ el 2008. En les dades del CIS elaborades poc després de l’aprovació de l’Estatut de 2007 hi havia un alt percentatge de partidaris de tenir més autonomia. Amb l’arribada de Bauzà, poc més del 20% d’illencs apostava per l’autodeterminació o per més autonomia com a aspiració ideal, però la mobilització ha portat de nou a l’augment dels favorables a més autogovern. Amb la diferència que aquest cop el creixement dels sobiranistes, disposats a plantejar la hipòtesi de la independència, és clar. Per primer vegada en la història gairebé un 10% de la població de les Illes té com a ideal l’exercici del dret a la independència, mentre que són més del 30% els partidaris de més autogovern. L’oposició a Bauzà i el procés català també han portat a la creació d’organitzacions com l’Assemblea Sobiranista de Mallorca (ASM) o la Plataforma Avançam pel Dret a Decidir, creada el 2009, que va arribar a tenir 103 regidors de les quatre illes i que aquest 30 de desembre s’ha reactivat com a Associació Avançam pel dret a decidir. Creix el vot als partits nacionalistes Les eleccions de 2015 van comportar un augment de les forces sobiranistes als consells insulars, a nivell municipal i al Parlament Balear, deixant el bipartidisme PP-PSOE en els seus mínims històrics. Cal remarcar que cada illa té la seva singularitat, amb un Consell propi i que el sentiment de pertinença es situa en la pròpia illa. Els ecosobiranistes de Més per Mallorca (MÉS), van obtenir el millor resultat de la historia del sobiranisme mallorquí, com també ho va obtenir Més per Menorca (MpM). Entre les dues formacions van sumar 162 regidors i 9 parlamentaris, cinc més que el 2011, obtenint més del 17% dels vots en cada illa. La força nacionalista a Formentera és Gent per Formentera (GxF), que presentant-se amb el PSOE al Parlament va obtenir el 59% dels vots de l’illa, mentre a les municipals va obtenir majoria absoluta amb un 49,75% dels vots. Organitzats a nivell de totes les Illes hi ha present també el nacionalisme centrista de Proposta per les Illes (El PI) que va sumar gairebé un centenar de regidors, 10 batllies i 34.060 vots (7,96%) al Parlament. D’aquestes dades es desprèn que els partits nacionalistes de les respectives illes van obtenir els millors resultats electorals i a nivell institucional i les quotes de poder més gran que mai no han aconseguit. MÉS, MpM i GxF tenen la presidència dels respectius Consells Insulars i Biel Barceló, de MÉS, ostenta la vicepresidència del govern de les Illes Balears. El suport és especialment intens entre els joves. Una enquesta de l’Institut Balear d’Estudis Socials (IBES) recollia el 2012 que un 36% dels balears estaria disposat a votar una força nacionalista, encara que només un 16% ho tenia com a primera opció. I aquest suport és trobava principalment entre els joves, on un 47% del que tenen entre 18 i 35 anys afirmen que podrien votar un partit nacionalista, mentre que aquesta xifra baixa fins el 19% entre els majors de 65. A aquestes xifres cal sumar la participació a les eleccions del 26-J de Sobirania per les Illes, obtenint 7.000 vots, mentre ERC, una candidatura netament independentista, va obtenir un 7,25% dels vots a les europees de 2014. Prop d’un 15% de la població va manifestar qye tenia simpaties per JxSí o la CUP en les eleccions catalanes.

Summary: Un deu per cent dels ciutadans de les Illes, partidari de la independència


La pandèmia del coronavirus 2019 ja ha infectat més de 3.065.000 de persones i n’ha mortes més de 211.600 arreu del món, mentre que se n’han guarit més de 922.800, segons dades de Worldometer. Als Països Catalans hi ha 64.541 casos, 37.024 altes i 11.365.

Summary: La xifra de morts per coronavirus a l’estat espanyol manté la seva tendència a la baixa amb 301 noves víctimes


El president de la Generalitat, Ximo Puig, ha defensat la necessitat d’un gran diàleg en el si de la societat catalana entre totes ‘les realitats que són molt diverses’ i amb ‘tots els actors en l’àmbit nacional’. En declaracions als periodistes als passadissos de les Corts, Puig ha assenyalat que ERC i el PSC són dos partits fonamentals per a veure com es dibuixa el nou govern espanyol. Ara bé, ha precisat que ‘no es tracta de cedir res’ i ha assegurat que a ERC no se li exigeix que doni suport al govern espanyol, sinó que se li demana facilitar-ne un de nou. Una petició que també s’ha traslladat a Ciutadans. Per Puig, no hi ha alternativa a la proposta de govern que han fet Pedro Sánchez i Pablo Iglesias. I considera que el millor per a la societat espanyola és que les institucions comencin a funcionar i així ‘tindrem govern i oposició’. A parer seu, hi ha una oportunitat per a l’entesa entre Catalunya i la resta de l’estat espanyol, dins de l’Estatut i de la constitució, però des d’una ‘mirada oberta i des del diàleg’. Puig ha defensat a necessitat de buscar espais de trobada, ja que considera que l’alternativa de la confrontació i la ruptura és ‘absolutament nefasta per al funcionament del país. No és només un diàleg amb els independentistes sinó un diàleg amb tota la societat catalana, en el qual participin totes les realitats’. Ha lamentat que la visió sobre la qüestió catalana segueixi polaritzada en els pols de ‘la confrontació i dels que creiem que sí que hi ha esperança per al retrobament’. Reunió a Barcelona Puig està aquesta tarda a Barcelona, per assistir als premis Carles Ferrer Salat de Foment del Treball i abans ha mantingut una reunió amb el líder del PSC, Miquel Iceta. Preguntat per la seva presència, ha assenyalat que tot el que sigui buscar espais de diàleg, de trobada i de normalització és positiu. I que no pot entendre que algú ho vegi en termes negatius, en referència al PP valencià. Puig ha assenyalat que acompanyarà el president de la Confederació Empresarial Valenciana (CEV) i representarà els interessos econòmics valencians, que suposen milers de llocs de treball. ‘La deriva dels últims anys de l’independentisme té conseqüències de caràcter econòmic, emocional, cultural i polític’. En aquest sentit, ha dit que la Generalitat aposta per una “normalització de la situació i que puguem anar plegats des d’espais de cooperació’. A més, ha descartat que el govern pugui assumir un paper mediador en el conflicte de Catalunya. ‘No és tant una qüestió de mediació, que no és el nostre paper ni el volem ser, però vivim el que passa a Catalunya amb preocupació i en la mesura en la qual se’ns convida a fòrums importants com el d’avui intentem acudir en defensa també dels interessos dels empresaris valencians a Catalunya’ i viceversa, ha assegurat.

Summary: Ximo Puig defensa un gran diàleg en què càpiguen ‘totes les realitats’ catalanes