Xavier Sala i Martín ens rep a les oficines de l’editorial amb una americana carabassa llampant. N’ha portades unes quantes, de colors diferents, perquè té programades unes quantes entrevistes seguides i es farà estrany si surt sempre amb el mateix color. Li demanem si s’ha posat la carabassa expressament per rebre VilaWeb, però no, ha estat casualitat. Volem parlar del seu nou llibre, La invasió dels robots i altres relats d’Economia en colors (Rosa dels vents, 2018), però també li volem demanar com veu el panorama polític de Catalunya. Fins ara ha estat recelós a fer cap entrevista per parlar tan sols d’aquesta qüestió. Tot canvia molt de pressa i ell voldria tenir-ne més informació per a poder opinar amb més seguretat, diu. Però quan comencem a parlar de tot plegat, Sala i Martín és Sala i Martín i té una opinió clara i contundent. Us oferim a continuació una primera part de l’entrevista, que podreu llegir sencera a partir d’aquest vespre. —Com el veieu, el moment polític a Catalunya? —Hi ha moltes coses que se m’escapen. Perquè segurament no sóc prou llest per a analitzar-ho bé. Però si ho analitzo de manera optimista, em fa la impressió que, baralles a banda, juguem a buscar que l’estat espanyol s’excedeixi. I ho fem amb un cert èxit. L’estat espanyol fa coses que un any enrere ningú no hauria somiat que faria i que hi ha molta gent al món que ho observa i calla. Però, a la llarga, això que fa l’estat espanyol no serà sostenible. L’estat espanyol s’excedeix amb la restricció i la repressió de drets bàsics com la llibertat d’expressió o la llibertat de reunió. O la restricció aquesta amb què el president de la Generalitat és decidit per un jutge i no pel poble. I això significa que la sobirania de la nació no la té la ciutadania sinó un jutge. —No trobeu que fan i desfan amb absoluta impunitat? —Un jutge designat a dit amb uns mecanismes que han estat condemnats per parcials i contraris a la separació de poders per tribunals europeus. Espanya ha estat condemnada per manca de separació de poders per la manera com es trien els jutges. Per tant, un senyor triat d’una manera que ha estat condemnada té prioritat a l’hora de decidir qui governa el país per sobre de la població. Això pot tenir molts adjectius, però segur que no pot tenir el qualificatiu de democràtic. Jo crec que això no és sostenible. La meva pregunta –i per això no em veig amb cor d’opinar amb seguretat– és si el col·lapse de l’estat espanyol arribarà abans que el col·lapse de l’independentisme. Perquè la nostra capacitat de barallar-nos per les parides més grans tampoc no deixa de sorprendre’m. —Us va decebre la reacció política, institucional, després del referèndum de l’1 d’octubre? —Jo hauria declarat la independència immediatament. Crec que es va perdre l’impuls. Allò que els americans anomenen el momentum. Hi havia un impuls en què la gent estava disposada a defensar-ho tot. Van esperar un mes i la cosa es va anar florint. Però tampoc no vull opinar amb rotunditat perquè m’és impossible de ficar-me a la pell d’aquests líders que sabien perfectament que anirien a la presó. Però havien d’entendre que calia que declaressin immediatament la independència precisament per evitar d’anar a la presó. —Per evitar la presó? —L’única manera de salvar-se de la presó era declarar la independència després del referèndum. Jo pensava en ells: ‘Que aquesta gent us mataran! Que no tenen escrúpols!’ No vull dir que es van equivocar perquè jo no sé què hauria fet en lloc seu. Des de Nova York, potser tot es veu més fàcil. I no vull jutjar-ho. Potser hauria fet una cosa diferent de la que pensava des de la distància si m’hagués tocat a mi de prendre les decisions. En qualsevol cas, sí que penso que la millor opció era accelerar i no alentir. —I ara ens trobem que ens dediquem a cercar el penal a dins l’àrea… —Crec que ara és l’estratègia bona. Anar buscant… i que els tribunals vagin vulnerant els drets bàsics… i anar produint notícies negatives sobre Espanya al món. —I fa efecte a fora? En aquests espais de poder que visiteu… Davos… —A Davos no havia vist mai tant d’interès per la qüestió catalana. Encara que els diaris espanyols diguin que no se’n va parlar. Mentida! Tothom parlava de Catalunya. Cada vegada que algú parlava amb mi, la primera pregunta era sobre la independència de Catalunya. Per tant, és mentida que Catalunya no interessi el món. Això és mentida. I l’interès no és precisament per dir ‘quina sort que ja s’ha aturat tot gràcies al 155’. No. Ja ho hem vist: Pep Guardiola es posa un llaç i tot Anglaterra, fins i tot el parlament britànic, comença a debatre sobre el tema català. —No era l’estratègia d’Espanya, aquesta. Tot al contrari… —Exacte. Fins fa un any, l’estratègia espanyola era evitar que se’n parlés a fora. Sabien que si se’n parlava, la posició feble era la seva. No pots convèncer la gent que els arguments de prohibició democràtica són els bons. El ‘no pots votar pels meus collons’, la gent civilitzada no ho accepta. Que no ens deixin votar és un argument poderosíssim a favor nostre. Una altra cosa és que la gent doni suport a la independència. No és així. Però sí que hi ha un suport molt general a la capacitat que tenim de decidir què volem fer. Per a això, trobarem suport a tot arreu. Com que ells sabien que tenien una posició dèbil, la seva estratègia era censurar. —Van perseguir debats, conferències, periodistes… —A mi em van censurar dues conferències. Em van cancel·lar una conferència a Suècia i una altra a Angola per pressions de la diplomàcia espanyola. Concretament, de l’ambaixador espanyol d’aquests països. Però jo tinc passaport americà. Vaig amb passaport americà. Als organitzadors els deia això: jo sóc americà, a mi no em pot afectar el que digui l’ambaixada espanyola. Per mi, l’ambaixada espanyola i la del Nepal són el mateix. No poden decidir res sobre les activitats dels ciutadans nord-americans. Només faltaria! Tampoc no han de fer res contra les activitats dels ciutadans espanyols, però a mi encara menys. Jo no sóc espanyol. —El xantatge els funcionava en alguns casos. —Sí, és clar. Comprarem uns quants tancs, o farem no sé quins tractes militars, en canvi d’impedir la llibertat d’expressió quan es tracti de parlar de Catalunya. L’estratègia de voler que no es parli d’allò que no els convé va destinada al fracàs. Guardiola es posa un llaç i tot el Regne Unit parla de la independència de Catalunya durant dues setmanes. I la cosa ha arribat al parlament britànic. Com deia, vam perdre l’oportunitat de fer la millor estratègia, que era accelerar després de l’1 d’octubre. Però ara la millor estratègia que tenim és aguantar fort i que sigui l’estat espanyol que s’excedeixi. —En un capítol del llibre parleu del funcionament de les colònies espanyoles. No trobeu que hi ha moltes similituds amb la situació actual? —Sí. Trec l’explicació del llibre Per què fracassen les nacions, de Daron Acemoglu i James Robinson. Sí que hi ha moltes coses que són iguals que l’estratègia colonial. Fins i tot la retòrica. Ells fan aquest discurs en positiu: ‘Salvem la democràcia, nosaltres respectem la llei.’ Van ser incapaços de justificar l’esclavisme i la tortura que van practicar a les colònies. Aleshores també volien vendre aquest missatge de salvació: ‘Els donem la capacitat de ser cristians’, deien aleshores. Xavier Sala i Martin | Foto: Elisabeth Magre. —Pretenien convertir les víctimes en les grans beneficiades del seu salvatgisme. —Quan van crear la institució de l’encomienda, que és esclavisme nu i cru, ells amagaven què era en realitat. Els governadors de la colònia, donaven encomendados als amics i als colons. Eren nadius que treballarien per a ells. Però no volien que es digués que era ‘esclavisme’ perquè deien que, en canvi d’allò, hi havia un capellà que els ensenyava la religió cristiana. En la seva retòrica –i en el seu cap, segurament també–, en una època en què l’esclavitud no es veia bé a Europa, ells consideraven que feien un favor als colonitzats. Aquesta retòrica goebbelsiana la veiem també avui. Em sorprèn com giren la realitat. I em sorprèn com arrela la idea que els supremacistes som nosaltres. —Voleu dir que arrela? —Vejam. Analitzem la seva gran obra dels últims temps. Es diu Tabàrnia. Com es diu la part de Catalunya que no és Tabàrnia? Tractòria. A veure, hi ha res més supremacista que això? Tabàrnia, la gent sofisticada de ciutat, cosmopolita… I els altres són pagesos endarrerits… Aquesta és la seva idea. I aquests que fan aquests plantejaments ens diuen supremacistes a nosaltres? En la història recent d’Occident no hi ha hagut res més supremacista que Tabàrnia. I ens acusen a nosaltres de supremacistes? Que es mirin al mirall. L’Arrimadas diu que ella no defensa això de Tabàrnia, però considera que ha aconseguit posar els independentistes davant el mirall. No, no, no. Us hi ha posat a vosaltres, davant el mirall, Arrimadas! El mirall d’això sou vosaltres. —Girar la truita sempre. —S’ha demostrat sens dubte qui són els supremacistes, els racistes, els classistes i els que desperten odi. Fan servir la mateixa retòrica del colonialisme de sempre. Diuen que ho fan per nosaltres i que no és esclavisme. Ens ajuden, diuen. Tot continua igual. I, parlant de colònies, m’agradaria que tothom recordés com es va fer la independència de l’Índia. —Ens hi ajudeu? —La independència va començar quan el govern colonial va decidir que les úniques empreses que podien vendre sal havien de ser angleses. Van pretendre imposar el monopoli de la sal a favor dels anglesos. Tothom havia de comprar sal anglesa i ningú més no en podia produir. No podies anar al mar, evaporar l’aigua i quedar-te la sal. Això era il·legal. Aleshores, Gandhi va anar caminant mil quilòmetres per arribar a la platja per agafar la sal. Va dir que no acceptava aquella imposició i que els indis podien fer sal. Va fer la Marxa de la Sal. Va començar a caminar ell tot sol. I s’hi van afegir dues persones, deu, un centenar. I, finalment, milers i milers. Tots caminant cap al mar per fer sal. I els anglesos el van fotre a la presó. —Gandhi va ser empresonat per sedició i el tribunal deia que seria alliberat si la seva gent renunciava als seus objectius… —Va passar anys a la presó per rebel·lió. I la independència de l’Índia va tardar deu anys. Però va arribar. I ara nosaltres fem sal. Ara fem sal.

Summary: Xavier Sala i Martín: ‘Recordem la independència de l’Índia? Doncs ara nosaltres fem sal’


És mig milió de signatures, però en el fons és una fotografia, la que dóna sentit al Pacte Nacional pel Referèndum. La fotografia que es buscava, la que volen que arribi a Madrid perquè se la mirin ben mirada. És aquesta que encapçala la crònica. Ací, des d’una perspectiva frontal: En un mateix escenari, davant de l’etiqueta #votoreferèndum i un grafit d’una papereta en una urna, gent tan diferent i tan diversa com aquesta: Carles Puigdemont, Carme Forcadell, Dolors Sabater, Lluís Rabell, Gerado Pisarello, Artur Mas, Lluís Llach, Oriol Junqueras, Mireia Boya, Marta Pascal, Antoni Castellà, Antoni Abad (Cecot), Joan Josep Nuet, Joan Caball (Unió de Pagesos), Javier Pacheco (CCOO), Ruben Wagensberg (Casa Nostra, Casa Vostra), Camil Ros (UGT), i molts més. Tota aquesta gent, junta i aplaudint, reivindicant el dret de votar en un referèndum sobre la independència de Catalunya. Aquesta fotografia fa por a Madrid, i no és casual que el mateix dia que es feia, i a tres dies de l’últim avís al govern espanyol perquè s’avingui a negociar els termes del referèndum, Soraya Sáenz de Santamaría fes un moviment desesperat per mirar de recuperar el control d’una situació que ara veuen descontrolada. L’escena final del Pacte Nacional pel Referèndum tenia un aire d’incertesa. I aquest pot ser un punt feble del seguit de moviments finals cap al referèndum. Perquè ens trobem de ple en la transició d’allò que Puigdemont va dir a l’octubre: ‘o referèndum, o referèndum’. Som a punt de veure l’activació del referèndum unilateral; el Pacte pel Referèndum aplega adhesions per un referèndum acordat amb l’estat, i constata una força política i social enorme, molt transversal, en aquest sentit. Però l’estat no vol pactar res. Tota aquesta mobilització de gent i d’entitats s’ha fet a partir d’un manifest que en essència ‘insta els governs de Catalunya i de l’estat espanyol’ a posar-se d’acord. S’ha construït amb uns missatges i una posada en escena, com la d’ahir, en què es poguessin sentir còmodes els qui se senten incòmodes amb un referèndum unilateral. I amb el crit d’independència. Joan Ignasi Elena, portaveu del comitè executiu del Pacte, deia: ‘Hem constatat que el que més incomoda els contraris al referèndum és que això no va d’independència, sinó que va de democràcia.’ Un final amb Serrat de fons En efecte, cap referència a la independència de Catalunya (diguem-ne ‘futur polític’) en el manifest del Pacte, poques estelades ahir al Palau de Congressos, en comparació amb les que estem acostumats a veure en actes de defensa dels càrrecs públics querellats o inhabilitats, per exemple; cançons de Serrat, pancartes repartides als seients tant en castellà com en català; un discurs final amb què els comuns es poguessin sentir còmodes. I, potser per casualitat, quan el públic assistent cridava independència, ja al final, el fil musical que anava i venia al llarg de tot l’acte va pujar sobtadament, amb estrèpit, fent inaudibles els crits. ‘Això no va d’independència’, havia dit Elena. Aquest és el mantra amb què s’ha pretès eixamplar la base sobiranista (que no independentista). Sobirania, referèndum. Elena també deia una cosa ben elemental: ‘Som nació. Perquè així ho sentim la majoria dels catalans. I com que som nació, som sobirans, i volem decidir. Per això tenim el dret de decidir en referèndum el nostre futur. Aquesta és la nova centralitat del país.’ Una reflexió sobre la sobirania que convida tothom qui hi ha en aquesta fotografia de més amunt i que es feia seva a ser conseqüent. És a dir: quan el poble de Catalunya, a través de les seves institucions de govern i representatives legítimes, sigui convocat a votar, perquè justament és sobirà, què faran? Encara hi seran tots? Això és el que fa més por a Madrid, i és a punt de passar. Però hi seran tots? Més informació: El Pacte pel Referèndum recull més de mig milió de signatures i passa el relleu a Puigdemont

Summary: El Pacte pel Referèndum i el crit ofegat d’independència


El dirigent de Podem, Pablo Iglesias, i el president d’ERC, Oriol Junqueras, es reuniran avui a la presó dels Lledoners, a Sant Joan de Vilatorrada (Bages). També hi haurà el portaveu d’ERC a Madrid, Joan Tardà, i el del grup parlamentari d’Esquerra al parlament, Sergi Sabrià. El dirigent de Podem provarà de convèncer ERC que voti sí al pressupost de l’estat espanyol del 2019. A l’altra banda, segons que explica Joan Tardà, Junqueras exigirà una petició perquè la fiscalia retiri les causes contra els presos. Me confirman que veré a Oriol Junqueras el viernes. Él y sus compañeros deben estar libres. Hay que trabajar duro para desjudicializar el conflicto, defender el diálogo y construir vías democraticas. Creo que eso sólo es posible si la mayoría de la moción de censura se mantiene — Pablo Iglesias (@Pablo_Iglesias_) October 17, 2018 ‘No seurem a la taula de negociació, no cal que ens hi convidin, si abans el govern espanyol no fa una declaració política solemne instant la fiscalia a retirar les caues que pesen sobre els nostres presos’, va dir ahir Tardà. La llei permet que la fiscalia, que depèn del govern espanyol, faci aquesta petició. Tan bon punt es va saber que es faria la reunió –que Iglesias assegura que va demanar Junqueras–, el govern espanyol va aclarir que el dirigent de Podem no hi aniria pas en condició d’enviat del govern espanyol. Segons la ministra d’Hisenda, Maria Jesús Montero, ‘Iglesias no és una persona autoritzada pel govern per negociar ni amb Junqueras ni amb ningú’. També ho va subscriure Pedro Sánchez, en veient les reaccions que hi va haver a Madrid arran d’aquesta trobada imminent. El dia 11, el PSOE i Podem van segellar en públic un acord per a aprovar el pressupost. Entre més pactes, inclou augmentar el salari mínim fins a 900 euros. Però cal veure si poden ser aprovats, els comptes. Per això són necessaris els vots dels partits independentistes. Entre PSOE i Podem sumen 151 diputats i n’han de menester 25 més.

Summary: Junqueras es reunirà amb Iglesias als Lledoners amb el pressupost espanyol sobre la taula


Aquest matí el conseller de Cultura, Ferran Mascarell, ha fet públic el nom del nou director del Museu d’Art Contemporani de Barcelona (MACBA). Serà Ferran Barenblit (Buenos Aires, 1968), conegut en l’àmbit de l’art català perquè va ser el director del Centre d’Art Santa Mònica del 2002 al 2008. Abans havia estat comissari de l’Espai 13 de la Fundació Miró. En les primeres declaracions, Barenblit ha dit sobre el seu projecte del MACBA: ‘No he arribat per trencar res, sinó per transformar el museu. El MACBA té un ADN propi i la voluntat és fer-li fer una volta més per fer-lo créixer. Hem de pensar que aquest museu ja té vint anys, els celebrarem aquest novembre, i en aquest temps ha canviat molt el món, el país i la ciutat, també gràcies al MACBA.’ Ha assegurat que el museu ha de continuar complint la funció de servei públic, amb esperit crític i tenint en compte la diversitat, per construir un relat de present i de futur, sense voluntat hegemònica, per enfortir els individus. Segons Barenblit, ‘la ciutat viu un moment de transformació, amb molts desafiaments, que el museu ha d’acompanyar’. I ha definit el MACBA com ‘un laboratori de transformació a tots nivells’. El nou director s’imagina no pas com un arquitecte, sinó com un urbanista que té l’encàrrec d’articular una trama sòlida i coherent, però prou oberta per a incloure propostes que potser no encaixen del tot, també, per no oferir discursos previsibles. Barenblit creu que el MACBA ha de remirar-se. I entre els grans temes que abordarà hi ha: la relació entre les arts visuals i la cultura popular; què passa amb els nostres cossos, la identitat; àmbits geogràfics, enfortir l’àmbit de la Mediterrània… Per una altra banda, la col·lecció continuarà essent un objecte de recerca. Segons Ferran Barenblit, la internacionalització del museu és el resultat d’un treball d’excel·lència i intensitat. I ha posat l’educació i els programes públics al mateix nivell que el programa d’exposicions. Concep l’educació dins el museu com un element central, no pas com una eina instrumental, sinó emancipadora, per a construir individus crítics. També ha deixat anar alguna frase altisonant: ‘El museu és el temple de la intel·ligència, que no és asèptica.’ I seguidament ha recordat que ha de posar en risc el visitant, li ha de donar allò que no s’espera. En aquest sentit, prioritzarà els elements més afectius i no tan efectius. ‘És des de l’afecte que es vol vincular el museu amb la gent.’ En la conferència de premsa, presidida pel conseller Ferran Mascarell, també hi ha participat la comissionada de Cultura de l’Ajuntament de Barcelona, Berta Sureda; la representant de la Fundació MACBA, Ainhoa Grandes; i la representant del Ministeri de Cultura espanyol, Isabel Quintana, membres del Consell General del Consorci del MACBA. Ells han nomenat Ferran Barenblit nou director a proposta d’un comitè d’experts que l’ha triat a partir d’un concurs internacional. El comitè d’experts era format per: Chris Dercon (membre del comitè assessor del MACBA), Alfred Pacquement (ex-director del Centre Pompidou), Pepe Serra (director del MNAC), Ignasi Aballí (artista), Emilio Álvarez (galerista), Xavier Antich (professor de filosofia), Jordi Sellas (representant del Departament de Cultura de la Generalitat de Catalunya), Rosa Mach (representant de l’Institut de Cultura de l’Ajuntament de Barcelona) i Pedro de Esteban (representant de la Fundació MACBA). Quan han preguntat al conseller Mascarell què havia extret de la crisi del MACBA i si calia fer autocrítica, s’ha limitat a dir que, d’això, a la reunió no n’havien pas parlat. I Berta Sureda ha comentat que calia preservar la llibertat d’expressió i que els directors treballessin amb la màxima llibertat.

Summary: Ferran Barenblit, sobre el MACBA: ‘No he arribat per trencar res, sinó per transformar el museu’


El conseller de Justícia, Carles Mundó, ha fet una crida a la participació a les eleccions del dia 21. ‘Tenim l’oportunitat de transformar en vots tota aquesta indignació, tots els abusos i totes les imposicions’, ha dit en una carta publicada a Nació Digital, titulada ‘L’hora de la política’. ‘Hem d’omplir les urnes en defensa de les nostres institucions i ens cal una victòria inapel·lable per a demostrar que la causa de la llibertat és la que ens assegura un futur en què les oportunitats s’obrin pas davant tots aquells que han volgut guanyar als despatxos tot allò que les urnes els havien negat’, ha afegit. Mundó, empresonat a Estremera, ha agraït també totes les mostres de suport i solidaritat: ‘No estem sols. Ho sabem i ho notem. I el nostre agraïment és infinit.’ ‘Des d’un punt de vista personal, estar a la presó és un preu molt alt, però alhora és l’evidència d’un estat incapaç de respondre amb altres arguments’, ha dit. I també: ‘Cap jutge ni cap sentència no donaran una resposta útil a la situació política que vivim.  En una democràcia madura i que no tingui por a la lliure expressió de la ciutadania, la constitució és sempre la clau que obre tots els panys, que és prou flexible per a adaptar-se i donar resposta als canvis socials i als reptes polítics que de manera sostinguda i legítima plantegen els ciutadans.’ Mundó ha criticat durament el govern del PP i els seus aliats: ‘Han optat pel codi penal per respondre al repte democràtic plantejat pels catalans de forma pacífica i democràtica.  El codi penal no servirà per a convèncer milions de ciutadans que desisteixin del seu compromís.’ Així mateix ha dit, irònicament: ‘Ara, els mateixos que no han donat cap oportunitat al diàleg es presenten com els que tenen totes les respostes i les millors solucions.’ La carta de Mundó acaba així: ‘Aplicar arbitràriament l’article 155 de la constitució per expulsar el govern electe de Catalunya, imputar de manera injustificable un delicte castigat amb fins a trenta anys de presó o tancar el vice-president i set consellers a la presó per un delicte que no han comès, no sembla compatible amb la lògica d’un estat que tingui una democràcia madura i consolidada.’

Summary: Carles Mundó: ‘Hem de transformar en vots tota aquesta indignació, abusos i imposicions’


El Tribunal de Justícia de la Unió Europea ha anul·lat la decisió de la Comissió Europea que denegava el registre d’una Iniciativa Ciutadana Europea (ICE) dirigida a millorar la situació de les regions amb una minoria nacional. L’executiu europeu havia rebutjat el registre de la proposta argumentant que estava fora de les seves competències, però el TJUE ha considerat la decisió controvertida perquè entrava a valorar elements concrets de l’ICE i no les mesures en abstracte, com creu que hauria d’haver fet. La iniciativa reclamava que la UE tingués especial atenció amb les regions amb una minoria nacional i que permetés el seu accés a fons europeus de cohesió per no quedar desfavorides econòmicament respecte a altres regions. La CE va denegar el registre d’aquesta ICE assegurant que estava manifestament fora del seu àmbit de competències, una decisió que els impulsors van recorre al Tribunal General de la UE. Aquesta instància ho va desestimar perquè considerava que l’avaluació sobre les competències havia d’implicar una apreciació dels fets i elements que els impulsors havien de demostrar. Ara el TJUE, darrera instància judicial a la UE, anul·la aquesta sentència i assegura que la CE s’ha de limitar a examinar en abstracte si les mesures previstes d’una ICE es podrien adoptar d’acord amb els tractats europeus. Les iniciatives ciutadanes europees són propostes legislatives que poden fer els ciutadans europeus a la Comissió Europea. El primer pas abans de recollir el suport d’1 milió de persones és registrar la proposta. En aquest primer pas, la CE ha de determinar si la iniciativa entra dins del seu àmbit de competències segons els tractats europeus o si la qüestió és prerrogativa dels estats membre de la UE.

Summary: El TJUE anul·la una decisió de la Comissió Europea que denegava una iniciativa ciutadana sobre minories nacionals


La dissolució definitiva d’Euskadi Ta Askatasuna (ETA) no ha seguit cap manual de procés de pau, sobretot perquè en aquest llarg trajecte les parts involucrades no hi han intervingut de la mateixa manera. La fotografia del president de Colòmbia, Juan Manuel Santos, encaixant la mà amb el màxim dirigent de les FARC, Rodrigo Londoño Echeverri, àlies ‘Timochenko’, no tindrà cap equivalent al País Basc. El govern espanyol, amb el PP al capdavant, ha desestimat i criminalitzat la negociació com a instrument per a atènyer la pau definitiva perquè volia la victòria. Ha estat la societat civil, per mitjà dels artesans de la pau, i els mediadors internacionals que han aconseguit segellar la dissolució definitiva de l’organització. Aquest procés de pau tan atípic tampoc no té cap data de començament gaire clara. De negociacions, n’hi va haver moltes des del 1981, però fou l’última, a cavall de Ginebra i Oslo, i amb el PSOE al govern espanyol, que va marcar un punt d’inflexió. L’esquerra independentista basca ja feia temps que s’havia anat distanciant d’ETA i els projectes anaven separats. Podríem dir que fou una ponència política feta per Batasuna el 2004 que va marcar el començament de l’etapa que culminarà demà al País Basc Nord, amb un acte que simbolitzarà la dissolució definitiva d’ETA. A continuació us presentem cinc capítols que ajuden a entendre com s’ha arribat a la dissolució definitiva d’ETA i quins n’han estat els actors principals. 1. La proposta Anoeta (14-11-2004) El 2004 Batasuna, el partit que representava políticament l’esquerra independentista basca, ja era en procés de ser il·legalitzat per ordre de Baltasar Garzón, al capdavant de l’Audiència espanyola. La formació va organitzar al Velòdrom d’Anoeta, davant quinze mil persones, un ‘acte il·legal d’un partit il·legal’, com el va definir Arnaldo Otegi. Allà, Batasuna va formalitzar la seva proposta –llegiu ací el document– d’una resolució del conflicte i que tindria el suport d’ETA. Aquest pla es fonamentava en l’establiment de dues taules de diàleg: una entre el govern espanyol i ETA per a tractar del cessament de l’activitat armada, i una altra constituïda per tots els partits polítics sense excepció, però al marge dels parlaments basc i navarrès, per a debatre l’afer polític. 2. Negociacions frustrades (juny del 2006) Eguiguren i Otegi Abans d’aquesta ponència ja es forjava una resolució del conflicte. El dirigent de l’esquerra abertzale, Arnaldo Otegi, i el socialista Jesús Eguiguren, el 2001, ja havien començat a treballar per una solució negociada del conflicte. Aquelles converses al caseriu de Txillarre han estat recollides en un bon documentari titulat La fi d’ETA. Però era el 2001 i, amb el PP al govern, la negociació era un miratge. Amb l’entrada de José Luís Rodríguez Zapatero al govern espanyol les tornes van canviar. El maig del 2005 el congrés espanyol va aprovar, amb el sol vot en contra del PP, d’emprendre converses amb ETA perquè abandonés les armes. L’organització va respondre-hi i va anunciar un ‘alto-el-foc permanent’ el 24 de març de 2006. A Oslo i Ginebra, Jesús Eguiguren, Javier Moscoso i José Manuel Gómez Benítez per part del govern espanyol, i Josu Urrutikoetxea ‘Ternera’ i dues persones més per part d’ETA, van negociar per establir les bases d’una negociació amb dues taules, tal com havia proposat Batasuna mesos enrere. En les reunions finals ‘Ternera’ va ser substituït com a interlocutor central per Francisco Javier López ‘Thierry’, de l’ala més dura de l’organització. Segons algunes veus, a partir de llavors els avenços es van refredar per l’actitud de ‘Thierry’. El 30 de desembre, i sense previ avís, ETA va trencar l’alto-el-foc amb un atemptat contra l’aeroport de Madrid que va costar la vida a dues persones de nacionalitat equatoriana. Les negociacions es van estroncar. Alto-el-foc i més enllà (25-9-2010) Amb un vídeo difós per la BBC, el setembre del 2010, ETA va anunciar un alto-el-foc. Hi assegurava que feia mesos que havia pres la decisió ‘de no fer més actuacions armades’. El març d’aquell any un etarra havia mort un policia francès a la població de Dammarie-lès-Lys, durant una persecució arran d’un robatori d’un vehicle. ETA ja s’havia afeblit molt militarment. Aquell fou l’últim mort causat per l’organització. Després de l’anunci d’alto-el-foc, Batasuna, Aralar, EA, Alternatiba i Abertzaleen Batasuna (l’esquerra abertzale del País Basc Nord) van reclamar a ETA ‘un alto-el-foc permanent, unilateral i verificable per la comunitat internacional com a expressió de la voluntat per a un abandonament definitiu de l’activitat armada’. Quatre mesos més tard, l’organització cedia a les peticions de l’esquerra independentista i feia un nou vídeo on assegurava que l’alto-el-foc era verificable per la comunitat internacional. Les peces per a tornar a assolir una negociació s’anaven situant, però faltava la del govern espanyol. Rubalcaba, llavors ministre d’Interior, entomava la notícia amb escepticisme: ‘És una bona notícia, però no és una bona notícia.’ Les eleccions eren a prop i unes altres negociacions els podien costar uns quants diputats en detriment d’un PP sempre preparat per a erigir-se en el partit defensor dels drets de les víctimes. El dirigent de la Comissió Internacional de Verificació, Ram Manikkalingam Tanmateix, la via per a assolir la pau segueix el seu curs i el setembre d’aquell 2011 es constitueix l’anomenada Comissió Internacional de Verificació de l’Alto-el-foc al País Basc (CIV), sorgida arran de la necessitat de crear un mecanisme de verificació de l’alto-el-foc ‘permanent, general i verificable’ anunciat per ETA. Conferència Internacional de Pau de Sant Sebastià (17-10-2011) Malgrat la inacció del govern espanyol i després d’un alto-el-foc en el qual s’emplaçava a una negociació internacional, els principals partits –a excepció del PP– i entitats del País Basc van escenificar la Conferència Internacional per a promoure la resolució del conflicte al País Basc, també coneguda com la conferència d’Aiete, pel palau on es feia. Hi van assistir personalitats internacionals com ara Kofi Annan, Bertie Ahern, Gro Harlem Brundtland, Pierre Joxe, Gerry Adams i Jonathan Powell. Més tard, s’hi afegirien Tony Blair i Jimmy Carter. La conferència va concloure amb una declaració de cinc punts en els quals s’emplaçava ETA a un cessament definitiu de la violència. Tres dies més tard ETA anunciava la fi de la seva activitat armada. Comunicava que havia pres la decisió històrica com ‘un compromís clar, ferm i definitiu de superar la confrontació armada’ i feia ‘una crida als governs d’Espanya i França a obrir un procés de diàleg directe destinat a solucionar les conseqüències del conflicte’. Però un mes exacte més tard, el PP de Mariano Rajoy guanyava les eleccions. I es barrà el pas a qualsevol participació del govern en una negociació amb mediadors internacionals. Amb ETA totalment inactiva, el govern espanyol va continuar actuant contra l’organització i va detenir David Pla i Iratxe Sorzábal. Ells eren els qui havien fet els comunicats anunciant el cessament de l’activitat armada, i arran d’això foren acusats de pertinença a banda armada. El seu substitut, Mikel Irastorza, també va ser detingut un any més tard. Otegi, alliberat de la presó després de sis anys d’empresonament per haver intentat refundar Batasuna i organitzar una estratègia cap a una pau negociada, va emmarcar aquestes detencions en la ‘lògica de guerra’ de l’estat espanyol. En una entrevista a VilaWeb, Otegi parlava així sobre el rebuig del govern espanyol a intervenir en el procés de pau: ‘Hem decidit de fer-lo al nostre país i a la comunitat internacional. A l’estat, ni li oferim ni li deixem d’oferir. Sabem que l’estat té molta força i capacitat per a ingerir-se en els nostres processos. Però ja no li donem cap protagonisme. Nosaltres, a la nostra.’ Milers de persones van celebrar a Baiona el desarmament d’ETA. Desarmament unilateral (08-4-2017) En el comunicat del 2011, en el qual ETA anunciava la fi de l’activitat armada, també feia una crida a la societat basca perquè s’impliqués en el procés per a aconseguir un escenari de pau i llibertat. Aquesta crida va prendre cos en els artesans de la pau, activistes bascs encarregats de lliurar les armes de l’organització. Ells es van encarregar de mostrar vuit amagatalls repartits entre Aquitània i Occitània, on hi havia 120 armes de foc, tres tones d’explosius, milers de detonadors i munició. Més tard, la CIV es va encarregar de verificar-ho. En la compareixença pública a Baiona, el dirigent de la CIV, Ram Manikkalingam, va assegurar que el lliurament de la llista constituïa ‘el desarmament d’ETA’ i ho va definir de ‘moment històric’: ‘Desarmem el darrer grup armat autòcton d’Europa, el més permanent’, va dir. El mes passat ETA va emetre un comunicat en què reconeixia ‘el mal que havia causat’ en el transcurs de la seva trajectòria armada i mostrava el ‘compromís amb la superació definitiva de les conseqüències del conflicte’ i amb la ‘no-repetició’. Havent demanat perdó i amb les armes lliurades, només faltava una declaració oficial en què proclamés la dissolució definitiva. L’ha feta aquest matí a Ginebra, davant els verificadors internacionals i diplomàtics de nombrosos països.

Summary: La dissolució d’ETA en cinc capítols: l’assoliment d’una pau unilateral


Els guardacostes d’Itàlia ha estimat el nombre d’emigrants rescatats al Canal de Sicília, davant de les costes de Tunísia i Líbia, en 6.500, si bé en un començament han parlat del rescat de més de 3.000 persones a la Mediterrània, en una operació portada a terme amb la col·laboració de vaixells de les organitzacions no governamentals Proactiva Open Arms i Metges Sense Fronteres (MSF). Els guardacostes italians han assenyalat al seu compte de Twitter que havien coordinat quaranta operacions de rescat i que les ONG havien salvat uns 6.500 emigrants. En un vídeo publicat per Proactiva Open Arms, que ha assenyalat que la xifra de rescatats era ‘desgraciadament històrica’, es pot veure com desenes d’emigrants aplaudeixen per l’arribada dels vaixells i que es llancen al mar per nedar cap a ells. Esta es la crónica de hoy.Sobran las palabras.La humanidad de Europa yace con los miles de personas en el fondo #Med pic.twitter.com/qZiimH5ZXh — PROACTIVA OPEN ARMS (@PROACTIVA_SERV) 29 d’agost de 2016 L’esmentada ONG ha apuntat a ‘la vergonya que haurien de sentir els estats en veure com la humanitat s’enfonsa al fons d’aquest mar convertit en cementiri’. Per una altra banda, MSF ha afirmat que el seu vaixell ‘Dignity 1′ havia col·laborat en les tasques. I ha apuntat que entre els rescatats figuraven dos germans bessons de cinc anys. Dels més de 3.000 emigrants que han mort des de començament d’any provant de travessar la Mediterrània cap a Europa, el 75% ha mort intentant arribar a Itàlia des del nord d’Àfrica, sobretot des de Líbia, segons les dades de l’Organització Internacional de les Migracions (OIM).

Summary: Rescaten 6.500 emigrants en 24 hores a la Mediterrània


El Tribunal Constitucional espanyol (TC) ha donat la raó al congrés i ha dictaminat que Mariano Rajoy i el seu govern s’haurien d’haver sotmès a les iniciatives de control de les corts durant l’any en què van estar en funcions. La sentència determina que Rajoy i el seu executiu van esquivar de manera il·legítima la seva obligació de comparèixer durant el 2016, quan van esquivar les peticions dels grups de l’oposició per retre comptes davant la cambra espanyola adduint que el fet d’estar en funcions els eximia de respondre davant els diputats i senadors. Segons el Tribunal Constitucional, en actuar d’aquesta manera el govern de Rajoy va ‘menyscabar l’atribució constitucional’ del congrés. ‘La funció de control que correspon a les Corts Generals està implícita en el seu caràcter representatiu i en la forma de govern parlamentari que estableix l’article 1.3 de la constitució’, i per tant ‘no es pot negar a les càmeres cap exercici de la funció de control, perquè això afectaria l’equilibri de poders a la nostra constitució’, afirma el TC. En conclusió, segons el TC, ‘el fet que un govern estigui en funcions no impedeix la funció de control de les càmeres, perquè en la mesura que el govern segueix fent activitat, aquesta no pot quedar exempta del control de les Corts Generals’. Tot plegat data del 2016 quan el PSOE va demanar la compareixença urgent del ministre de Defensa en funcions, Ignacio Morenés, davant la comissió de defensa per informar sobre qüestions tractades a la reunió de ministres de defensa de la OTAN de l’11 de febrer del 2016, i el govern espanyol va comunicar al congrés que no es podia sotmetre a iniciatives de control ‘perquè no existia relació de confiança entre els dos òrgans constitucionals’, ja que el PP s’havia quedat sense majoria absoluta i el seu executiu estava en funcions. A iniciativa del PSOE, el congrés va plantejar aleshores un conflicte de competències argumentant que el govern espanyol havia vulnerat els articles 1, 9, 23, 66.2, 108, 109, 110 i 11 de la constitució espanyola perquè furtava a la cambra la seva funció de control al govern espanyol, estigués o no en funcions.

Summary: El TC sentencia que Rajoy s’hauria d’haver sotmès al control del congrés espanyol


Manuel Huerga (1957) és el director de la sèrie de moda, ‘Nit i dia’, que s’emet per TV3. Però és molt més que això: va treballar al mític ‘Arsenal Atlas’ de TV3, fou el realitzador dels Jocs Olímpics, el reinventor de BTV i el director del film sobre Puig Antich. És capaç de parlar del món del cinema i la televisió fins a arribar a l’erudició, però també de política. Gran lector d’història, durant molts anys va ser votant del PSC, partit que creu que ha traït els votants com ell. En parla amb duresa. Manuel Huerga explica el seu pas a l’independentisme, la seva defensa d’Ada Colau i la seva posició sobre el capitalisme. Rep VilaWeb a casa seva, al carrer de Muntaner de Barcelona, i ens fa seure en un magnífic sofà vermell de més de deu places, en forma de mitja lluna, i encarat a una gran pantalla. El seu menjador sembla un cinema. —Increïble aquest espai. Què hi ha darrere les cortines? —Això és un cine. No tinc segona residència, no tinc iots, i aquest és el somni de la meva vida: tenir un cine a casa. Bé, el projector és digital. Aquí no sé quantes en tinc, de pel·lícules; més de 10.000 sí. Són molts anys d’anar acumulant, i moltes hi són repetides. La primera vegada que vaig comprar ‘2001’ era amb Betamax, després VHS, làser disc, DVD i ara amb Blu-ray. Em passo la vida comprant les mateixes pel·lícules amb el format nou, superior i millor. La pantalla fa tres metres per un i mig. Això del cine és una mena de caprici que tinc de petit. És el més semblant a la missa que practico. De petit deia: un dia tindré això a casa. I mira. No tots els somnis es fan realitat, però almenys aquest sí. —Vau estudiar geografia i història. Per què? A la vostra època no es podia estudiar cinema? —Perquè a l’últim curs de geografia i història, que m’apassiona, hi havia en Porter Moix fent classes de cinema. No vaig arribar mai a l’últim curs, per motius de recursos familiars. A banda que el 1975, el meu primer curs, a la universitat pràcticament no es feien classes: tot eren vagues. Jo vaig aprovar aquests cursos pràcticament sense estudiar. —Ara dirigiu la sèrie ‘Nit i dia’ de TV3. La sèrie de moda. M’he adonat que arriba a un públic que no és de TV3. Gent que no mira la cadena habitualment, sí que mira la sèrie. —En aquesta sèrie, que és un treball bàsicament dels guionistes, hem aconseguit passar el tabú, aquesta línia, que no es traspassava a TV3: hi ha sexe, violència, imatges fortes. TV3 no l’havia traspassada, aquesta línia. Això fa que la gent que no mira TV3, precisament perquè la troba massa familiar, massa tova, se la mira. M’imagino. I m’imagino que també deu passar el contrari. —Tots portem l’àngel i el dimoni a dins. Fàcil de dir, difícil de mostrar. I ‘Nit i dia’ ho fa. —Tampoc no és fàcil de reconèixer que tots som la nit i el dia. En general a les sèries la persona que ha de ser el protagonista acaba essent heroi. El perfecte. Ha de ser bo i just. I en aquest cas no és perfecte, perquè no ho és ningú. I en aquest sentit tots els personatges, alguns amb les tintes més carregades, tenen la seva nit i el seu dia. La vida és així. No és pas un conte de Disney, la vida. —’Nit i dia’ és una sèrie per encàrrec. Defenseu-me el procés creatiu a partir d’un encàrrec, i no des de zero. —Encara és l’hora que no faci una cosa que no sigui per encàrrec. Si et donen llibertat, i sempre me n’han donat, treballar a partir d’un marc determinat és perfecte. Potser només et donen un nom i a partir d’aquí, crees. Em va passar amb ‘Gaudí’, que era un encàrrec de Paco Poch. Un biòpic sobre Antoni Gaudí era l’encàrrec. Però la vida de Gaudí té un interès zero. El paio es va tancar dins un taller i ja està. Per què no ho convertim en documental, vaig dir? I ens vam trobar que Gaudí no ha estat filmat i té quatre fotografies. Com el fem, un documental, sense tenir imatges de veritat? Vaig optar per fer un fals documental, inspirat en ‘Zelig’, de Woody Allen. Mira si dóna joc el marc. —Per què no n’hi ha, d’imatges de Gaudí? —Perquè la guerra civil ho va liquidar tot. Sabem que n’hi havia, d’imatges. De fet Gasset i Nicolau, un home que vaig conèixer, era a l’enterrament de Gaudí i el va filmar! Però el 90% del nostre patrimoni audiovisual, l’anterior a la guerra civil, fou destruït per la barbàrie feixista durant la guerra. La ràbia que et fa veure documentals de Scorsese sobre el blues, per exemple. Les imatges que tenen! No ho tenim, nosaltres. Ni de Gaudí ni de ningú. Ni tan sols quan comença TVE l’any 1957. Aquell any neix la televisió, però no el vídeo. Tot allò que anava a l’aire es perdia. No es podia gravar, sense vídeo. —I els americans com ho han fet per guardar les imatges de televisió, si ells tampoc no tenien vídeo? —Perquè són molt llestos, i aquí no hi havia ningú que fos llest. Els americans engegaven la tele, i després gravaven amb una càmera de cinema les imatges de la televisió emetent. I així tenen el fons que tenen de televisió. Feien aquesta trampa. Per això podem veure la primera vegada que Elvis Presley va aparèixer al programa d’Ed Sullivan a la TV, o la primera vegada dels Beatles. El vídeo no arriba fins als anys setanta, però ells, i no nosaltres, van trobar aquesta manera de guardar les imatges. —No heu fet mai classes de cinema? —No em desagrada, no. Però m’agradaria fer les classes aquí, a casa. Grup reduït, i passar pel·lícules. Parlar i veure. Parlar i veure. A mi m’interessa la gent jove. Més que els de la meva generació. Un exemple: sóc una mena de mànager d’una banda de rock. Nanos de vint anys d’aquí. Els Holy Bouncer. Els vaig fer sortir a ‘Nit i dia’ i tot. Ha! Beuen dels seixanta i els setanta, recuperen l’aire de The Doors, Stones, Led Zeppelin, Velvet, amb lletres seves. Els faig els videoclips, vaig als concerts i els gravo. Els busco entrevistes. Quin futur els espera –i també penso en els meus fills– a la gent de la seva edat? M’agafa una angoixa! I aquests són molt bons. Oi que no tinc res millor a fer? Doncs els ajudo. Pel seu talent. —A Catalunya no hem tingut mai el gran productor de cinema que aposti per joves. I ja es nota prou. —Ens hauríem de remuntar a en Pepón Coromina. Jo he tingut la sort d’haver-me vist congraciat per un personatge que era en Pepo Sol, i ara en Jaume Roures. Pensa que en Roures ha produït Oliver Stone, Woody Allen. I mira, ara faig un documental sobre Miquel Barceló a través seu, també. —De Miquel Barceló? —Sí. Ja el coneixia, en Barceló. De quan tenia vint-i-pocs anys, ens coneixem. I ara des del setembre passat vaig i torno cap a París, cap a Mallorca, seguint tot el seu procés creatiu. He estat a París en la inauguració de ‘Llull’. Barceló a París és el nou Picasso. És Déu. Unes cues! Milers de persones a totes dues exposicions, perquè en feia dues. També vaig gravar l’assaig que ell i Pascal Comelade faran al juny. Barceló és un coco que, mentre treballa, escolta audiollibres de ‘A la recherce du temps perdu’ o Stendhal. I, a més a més, com que diu que reciten molt lent, s’ho accelera una mica. El play va una mica més ràpid. Escolta el llibre accelerat. Ha ha! És d’una producció desmesurada, acollonant. I té molta memòria. Et recita fragments de llibres sencers. —Canviem de tema. Ara fa un any vau signar el manifest a favor d’Ada Colau. Balanç un any després? —Mira, jo em sento molt proper a la Colau. Per moltes raons. Em sembla que és una aposta que ha fet la ciutadania per regenerar l’ajuntament. I feia falta. Veníem d’una cosa enquistada. Trenta-pocs anys de socialistes. El fet que ella pogués tenir aquesta possibilitat, doncs on s’ha de firmar? La prova és que posa de molt mala llet molta gent. Bona notícia. Anem bé. —El procés català cap a la independència, com el veieu? —Ara passa per un mal moment. Hi ha una desinflada. El camí es fa massa feixuc. Tinc la sensació que hi ha un esgotament. No només per part dels polítics, que els veig que van fent voltes sobre si mateixos. No se sap on hi ha la sortida. La gent diu que aquests no saben on van, que ens haurem d’inventar un nou Onze de Setembre, que a veure què hem de fer. És allò de l’hàmster. —Vós què faríeu, amb el procés d’independència? —Jo tiraria pel dret. D’una altra manera estarem enganxats amb això. Veig molt improbable un pacte d’esquerres amb Podem. —Us diran que no tenim els 50% dels vots per tirar pel dret. —No tenir el 50% dels vots és relatiu. Les últimes eleccions van demostrar que hi havia una majoria bastant àmplia d’esquerres, i dintre aquestes esquerres –uns més, uns altres menys– tots estan per la feina. S’ha de mesurar exactament aquesta majoria. Però si no ens donen el referèndum, tornem-lo a fer nosaltres. Encara que sigui sense permís. Inventem-nos una manera de votar per internet i guanyar garanties. Tirem pel dret. —D’independentista no crec que ho hàgiu estat sempre. —No ho era, no. Jo he estat el típic imbècil que ha votat el PSC vint anys. És veritat. He fet les campanyes del Maragall, del PSC, molts anys. M’he passat nits senceres amb l’Iceta muntant espots. Mai de la vida no hauria pensat que agafessin aquesta deriva. Conec aquesta gent. I alguns me’ls aprecio molt. Aquesta deriva no l’he entesa i m’ha semblat una traïció. —Una traïció? —Sincerament, m’ho sembla. I no eren així. Vull pensar que no ho eren. Jo m’identificava amb un catalanisme raonable i que a poc a poc aconseguírem una autonomia, una independència, etc. Maragall va tenir la valentia de plantejar l’Estatut. Li tinc una gran admiració. Però el PSC el va fulminar. —L’Iceta, precisament. —Això em fa dir que em sento traït. I que a l’hora de definir-se i mullar-se, no han estat a l’altura. I a partir d’aquí vas fent el viatge cap a unes conviccions. Realment això de Madrid tira massa. Si no ho tallem, això no ens ho traurem mai de sobre. I com que des de Madrid només ens arriben insults, doncs escolti’m, adéu. Si no és possible la convivència pacífica, si només hem de ser una colònia i ens tracten d’aquesta manera… Si no ens estimen, val més que ens separem. En una parella, passa això. —No crec que vingueu d’un ambient independentista. A la vostra família no crec pas que ho sigueu tots. —Et diré d’on vinc jo: jo vaig néixer a la Casa de la Caritat. Fill de mare soltera. La mare va venir de fora, a un lloc que no la conegués ningú, perquè va quedar sola i embarassada, i al seu poble era rebutjada. Aquesta senyora, i jo dins la seva panxa, vam arribar a Barcelona en pilotes. L’una mà al davant i l’altra al darrere. Aquest és el meu origen. No tinc família, pràcticament. La meva mare encara viu, 94 anys. La tinc en una residència aquí prop. La meva història és la d’un self-made man. —I què va fer la vostra mare, després? —Va tenir la sort de trobar feina de cuinera a l’escola Sant Gregori. Laica, de la burgesia catalana, molt bona. Un dels meus professors era el poeta Francesc Garriga. Com que era fill de la cuinera no vaig haver de pagar els estudis, i no els hauria pogut pagar mai. De fet, érem tan humils que vivíem a l’escola, on tenia una habitació. Imagina’t. No en teníem ni per a anar a un pis. En canvi, la meva educació és com si formés part de la burgesia catalana. Mantinc amics d’aquella època, que són els meus íntims, i alguns van esdevenir els meus germans, diguem. L’altre dia mateix, el Barça Madrid ens el miràvem aquí uns quants. —Huerga, per tant, és el cognom de la mare. I el segon cognom? —El segon és inventat. Jo sé qui és el meu pare biològic. Al final la mare m’ho va dir, però durant anys vaig viure en el conte que el meu pare s’havia mort de molt jove en un accident. Al final va explicar-m’ho: el meu pare era un italià, intèrpret en un consolat de Viena, a Àustria. I ma mare era serventa al consolat. L’intèrpret i ella, una nit…. Però l’intèrpret se’n va desentendre i ma mare no es va atrevir a tornar al seu poble de Zamora. I va venir a Barcelona. —Molt gran, la vostra mare! —Li tinc admiració total. Va passar per les monges, ‘que si te’l prenem, que ens el donis’. Jo podia haver estat un nen robat d’aquests. Però ella va aguantar i aquí em tens. He sortit raret, perquè això marca. Ha ha! I per això jo també sóc nit i dia. Ho explico perquè la trobo una història maca, no per res més. I perquè la gent no em situa. Doncs mira, surto de l’hospici. M’ajuda a explicar-me. Sóc un cas de desclassat. La realitat de casa no es corresponia amb la de fora. —Teniu fills? —Dos. El noi 23, i la nena 26. Vaig ser pare a 33 anys. La meva dona, ara separats, amb qui mantenim relacions excel·lents, té una família que quan s’ajuntaven tots eren trenta o quaranta. Imagina’t. Nosaltres a casa érem dos. Ha ha! La meva sogra era la Rosa Regàs. La meva filla és la primera néta i nét de la Rosa. I després n’han vingut 20 més. Però si la Rosa ja és besàvia! Hi mantinc una gran relació, amb tota aquesta banda de la família. —Per anar acabant. A mi el capitalisme m’ha explotat a la cara. Us passa igual? —No es veu clarament l’alternativa, no. Som antisistema, però som dins el sistema. És molt difícil. Jo el sistema el veig bastant imbatible. Passa que cau per si sol. Nosaltres serem les víctimes i el sistema ens caurà damunt. No estem en condicions de plantar-li cara, i ens aixafarà. És com ho veig. Pot tardar més o menys, però és evident que això s’acabarà. No s’aguanta. El problema de no poder plantar cara al sistema és que abans s’han de resoldre moltes coses. No pots bastir la teoria antisistema, perquè primer has de donar a menjar aquest i aquell. No és bufar i fer ampolles. Hi ha emergències per davant de tot. Per això m’agrada la Colau: perquè va per feina en aquest sentit. Has vist aquest documental que li han fet? —N’he vist els dos tràilers. On surt ella, Trias, Alberto Fernàndez i Bosch, m’ha agradat. En 30 segons, veus que no és del seu món. —Exacte. Gran tràiler. I veus? Tornant als meus orígens: jo moltes vegades m’he sentit així. No sóc d’aquest món. No tinc res a veure amb aquesta gent. I el tràiler ho explica en trenta segons. —L’altre clip, en canvi… El de la confessió no m’ha agradat tant. Alguns no s’ho creuen, que el clip fos enregistrat fa deu mesos. —Ja et dic jo que sí. Conec en Pau, el que ha fet el film. Venia per aquí i tot. Ho he seguit des del principi. De fet, jo vaig fer l’espot de Barcelona en Comú. És una mica ‘Gran Hermano’, si vols. Però, hòstia, és d’una sinceritat esclatant. Un dia plora, un altre està contenta. I explica què li passa i com ho veu. Quantes vegades tens l’oportunitat de veure una persona tan propera que t’explica el que li passa? I no és sospitosa de fer propaganda. Ni ego, ni res. Obre els seus sentiments, dubtes i contradiccions. ‘Chapeau’. Cap polític no té el valor de fer una cosa així, honestament. L’he vist, la pel·lícula, i es despulla bastant. Se li veuen dubtes, per exemple. Jo em puc sentir identificat amb ella: segurament diria aquestes coses. És la contradicció. Ho diu. Ara forma part del poder. I no en lletra petita. El poder existeix. I ara ella és poder. Estan molt bé les reflexions que fa. M’hi veig: és el nouvingut que no és benvist. I que li’n cauen de tot arreu. Com ara el Felix de Azúa! Quin nivell!

Summary: Manuel Huerga: ‘Jo he estat el típic imbècil que ha votat vint anys el PSC’


BARCELONA, 29 (EUROPA PRESS) CaixaBank ha obtingut un benefici atribuït de 638 milions d’euros en el primer semestre, fet que suposa un 9,9% menys respecte al mateix període de l’any passat, que incloïa ‘impactes singulars’ associats a la integració de Barclays Bank, ha informat aquest divendres l’entitat financera. En un comunicat a la Comissió Nacional del Mercat de Valors espanyola (CNMV), ha destacat que el resultat abans d’impostos s’ha situat en 888 milions, un 59,4% més en comparació dels 557 milions obtinguts el primer semestre del 2015, i el resultat del negoci bancari i assegurador ha ascendit a 943 milions. L’entitat ha assenyalat que el resultat del primer semestre es recolza en un ‘elevat nivell d’ingressos’, de 4.049 milions de marge brut, un 11,3% menys; en la contenció i racionalització de les despeses d’explotació (-2,5% sense considerar els costos associats a la integració de Barclays Bank i l’acord laboral en el primer semestre de l’any passat), i en les menors dotacions per a insolvències, que s’han reduït en 609 milions, un 56% menys. Aquesta reducció de les dotacions per a insolvències han comportat un descens de les pèrdues per deteriorament d’actius financers i altres, que ascendeixen a 912 milions, fet que suposa un 36,6% menys que en el primer semestre de l’any passat. La ràtio de morositat s’ha reduït fins al 7,3% i també han disminuït els saldos dubtosos (4.018 en els últims 12 mesos), i l’entitat ha ressaltat que, aïllant el sector promotor, la ràtio de morositat cau fins al 6%. CaixaBank ha assegurat que l’evolució del crèdit a la clientela confirma la tendència de recuperació, amb un increment de l’1% fins a 208.486 milions, i ha detallat que en el segon trimestre ha incidit l’efecte estacional de les pagues dobles a pensionistes; sense aquest impacte, el crèdit creix un 0,4% i la cartera sana creix un 1,6% en comparació del primer semestre del 2015 i un 1,4% en comparació del primer trimestre d’aquest any. El crèdit hipotecari ha crescut un 46% en comparació del mateix període del 2015; el de consum un 58%, i el d’empreses i corporativa un 24%, i els recursos de clients han ascendit a 304.465 milions, amb un augment del 2,7% en els primers sis mesos (+7.866 milions) i del 3% en el segon trimestre. L’entitat ha destacat el bon ritme comercial, amb la captació de 605.600 nòmines el primer semestre del 2016, un 11% més, fins a un total de 3,4 milions de nòmines domiciliades, i també han crescut els ingressos derivats del negoci assegurador, que aporta uns ingressos en termes de marge brut de 516 milions, un 20% més. Ha indicat que a l’epígraf de guanys i pèrdues per actius i passius financers i altres s’inclou la plusvàlua bruta de 165 milions després de la formalització de la compra de Visa Europe per part de Visa Inc., mentre que en les pèrdues per deteriorament d’actius financers i altres provisions es registra la provisió associada a l’acord de prejubilacions (-160 milions d’euros).

Summary: CaixaBank guanya 638 milions fins al juny, un 9,9% menys per la integració de Barclays


Avui ha estat un dia d’alts i baixos. Una hipotètica convocatòria electoral, aprofitant que el senat espanyol encara no havia aprovat d’arrabassar la competència al president Puigdemont, ha encès el debat dins l’independentisme –i més enllà. I és a la xarxa on aquest debat ha estat més evident. El tinent batlle de l’Ajuntament de Badalona, Oriol Lladó, ha reflexionat sobre el paper de les xarxes en el desgavell emocional del dia d’avui. Avui l’independentisme no ha tingut en Twitter el seu millor aliat… Cridats a gestionar política, no emocions. — Oriol Lladó (@oriolllado) 26 d’octubre de 2017 A mig matí, en plena manifestació d’universitaris per a demanar l’alliberament de Jordi Sànchez i Jordi Cuixart i per protestar contra l’aplicació de l’article 155, ha esclatat la notícia: eleccions al desembre. Ben aviat, alguns diputats de Junts pel Sí vinculats al Partit Demòcrata s’han manifestat indignats i alguns, fins i tot, han anunciat que abandonarien la formació. No comparteixo la decisió d’anar a eleccions. Renuncio a la meva acta de diputat i em dono de baixa del @Pdemocratacat — Jordi Cuminal ❤🗳 (@jordicuminal) 26 d’octubre de 2017 El diputat Germà Bel també ha anunciat que deixaria el seu escó tan bon punt Puigdemont hagués signat el decret de convocatòria de les eleccions. Just després @KRLS convoqui eleccions (no abans) renunciaré Acta Diputat. Cap sentit allargar-ho més i mantenir la condició fins entrat 2018 — (((Germà Bel))) (@gebelque) 26 d’octubre de 2017 Mireia Boya, de la CUP, també ha criticat la decisió i, fins i tot, ha enllaçat una fotografia de Lluís Maria Xirinacs amb el text: ‘La traïció dels líders’. De veritat, q encara avui és parli d'eleccions passa de la manca de respecte als resultats de l'1oct a ser una vergonya — Mireia Boya Busquet (@yeyaboya) October 25, 2017 La traïció dels líders pic.twitter.com/vA4IxdXsL9 — Mireia Boya Busquet (@yeyaboya) October 26, 2017 Per una altra banda, Albano-Dante Fachin ha fet un piulet ben enigmàtic aquest migdia. No diguis blat… — Albano-Dante Fachin (@AlbanoDante76) October 26, 2017 I la seva companya de Podem, Àngels Martínez Castells, ha donat per fet que el PDECat perdria aquests hipotètics comicis autonòmics. No sols @KRLS sembla decidit a convocar eleccions… també sembla decidit a perdre-les. Moltes ganes d’escoltar com s’explica. — angelsmcastells (@angelsmcastells) 26 d’octubre de 2017 I, hores més tard, ha fet avinent que els helicòpters de la policia espanyola sobrevolaven el parlament. Parlament de Catalunya. 15:41 pic.twitter.com/dCAZTKjZ9E — Albano-Dante Fachin (@AlbanoDante76) October 26, 2017 El diputat d’ERC al congrés espanyol Gabriel Rufián ha acusat el president d’haver-se venut per ‘155 monedes d’argent’. 155 monedas de plata. — Gabriel Rufián (@gabrielrufian) 26 d’octubre de 2017 I l’economista Xavier Sala i Martín ha descrit la maniobra com un ‘gran error’. Gran error, @KRLS. Gran error. — Xavier Sala-i-Martin (@XSalaimartin) 26 d’octubre de 2017 Alguns altres, en canvi, veien amb molt bons ulls el gest de Puigdemont de convocar eleccions. És el cas del president del grup parlamentari de Catalunya Sí que es Pot, Lluís Rabell. La decisió de Puigdemont contribueix a evitar un escenari de confrontació en què podíem perdre l’autogovern. Decisió prudent del President. — Lluís Rabell (@LluisRabell) 26 d’octubre de 2017 També el secretari general de Podem a l’estat espanyol, Pablo Iglesias, i el secretari d’organització, Pablo Echenique. Unas elecciones en Catalunya no resolverán el problema, pero dificultarán aplicar el 155 y darán más tiempo para buscar el diálogo — Pablo Iglesias (@Pablo_Iglesias_) 26 d’octubre de 2017 1) Si finalmente se confirma que que no hay DUI ni 155, como pedía Unidos Podemos, será una buena noticia para Catalunya y para España. — Pablo Echenique (@pnique) 26 d’octubre de 2017 Un cop s’ha sabut que el president descartava la convocatòria d’eleccions, diversos dirigents del PDECat, amb un to ben diferent, han mostrat el seu compromís amb la decisió. Hores on et sobrevolen avions de l’Estat, on es questiona i es critica ferotgement @KRLS i el @Pdemocratacat. Hores en les que no fallarem. — David Bonvehí (@davidbonvehi) 26 d’octubre de 2017 En @KRLS ha complert, el @Pdemocratacat ha complert. I els que tampoc fallen mai són els de l’odi visceral al que nosaltres representem. — Marta Pascal (@martapascal) October 26, 2017 Però no totes les reaccions han estat d’alleujament. La vice-presidenta de la Generalitat Valenciana, Mónica Oltra, ha criticat la decisió de Puigdemont i ha assegurat que no entenia quin concepte de sobirania inspirava el fet de no haver aprofitat la potestat de convocar eleccions. Tener la potestad para convocar elecciones, pero dejarla en manos del gobierno de España. Se me escapa el concepto de soberanía que subyace. — Mónica Oltra Jarque (@monicaoltra) 26 d’octubre de 2017 Finalment, el perfil de Twitter de l’ex-diputat de la CUP Antonio Baños ha estat durant tot el dia un reflex dels sentiments de bona part de l’independentisme. De l’enuig més absolut fins a demanar perdó al president. Ha plasmat molt gràficament el seu canvi en l’estat d’ànim amb la fotografia del perfil, que ha començat amb el president Puigdemont de cap per avall i que s’ha anat redreçant fins a quedar dret del tot, amb l’anunci del president que no hi hauria eleccions. #FotoPerfilNova pic.twitter.com/8szYHtcyzA — Antonio Baños (@antoniobanos_) October 26, 2017 #FotoPerfilNova pic.twitter.com/d6ovZwVzab — Antonio Baños (@antoniobanos_) October 26, 2017 Perdoneu el mareig, president. Una empenteta pic.twitter.com/K4PmXJhtXq — Antonio Baños (@antoniobanos_) October 26, 2017 #FotoPerfilNova pic.twitter.com/RIRMYmZE4q — Antonio Baños (@antoniobanos_) October 26, 2017 S'adreça, sembla — Antonio Baños (@antoniobanos_) October 26, 2017 #FotoPerfilNova pic.twitter.com/sv8rysU3Sc — Antonio Baños (@antoniobanos_) October 26, 2017 Pam — Antonio Baños (@antoniobanos_) October 26, 2017 I perdó, president @KRLS — Antonio Baños (@antoniobanos_) October 26, 2017

Summary: Twitter, el mirall de la muntanya russa emocional d’avui amb el fantasma de les eleccions a l’horitzó


Els partits d’ultradreta europeus no presentaran un programa conjunt per a les eleccions europees del 26 de maig, segons que ha revelat el president d’Alternativa per a Alemanya (AfD), Jörg Meuthen, en una entrevista amb el dominical vespertí Frankfurter Allgemeinen Sonntagszeitung. ‘No ens presentarem a les eleccions amb un programa en comú. El projecte encara és en formació’, ha afirmat Meuthen. ‘Cadascú s’encarrega de la seva campanya nacional i prova d’aconseguir com més vots millor’, ha afegit. Dilluns passat a Milà Meuthen va anunciar l’aliança d’ultradreta juntament amb el dirigent del partit italià Lliga Nord, Matteo Salvini. A més, també s’hi han afegit el Partit de la Llibertat (FPÖ) austríac, Autèntics Finlandesos i el Partit Popular Danès, amb vista a formar un grup parlamentari a Estrasburg. El president de l’AfD ha explicat que confia que s’hi afegirà la francesa Marine Le Pen i el seu partit, absents en la cita. ‘Hem d’obrir-nos com més aviat millor. Si les coses van bé, potser podríem convertir-nos en el segon grup més fort del parlament’, ha assenyalat. Ara per ara els partits d’ultradreta i euroescèptics són dividits en tres grups al Parlament Europeu.

Summary: La ultradreta descarta de presentar un programa comú a escala europea per a les eleccions a l’Eurocambra


Tot fa pensar que l’incendi polític que ha viscut l’acord del Botànic s’ha apagat. Ahir es va fer una reunió que en teoria va servir per a tancar la crisi entre els partits signants de l’acord: el PSPV, Compromís i Podem. La comissió de seguiment del pacte van posar les bases per a acabar la legislatura, amb un seguit d’acords que inclouen l’aprovació del pressupost del 2019 i un calendari per als mesos vinents, fins a les eleccions del mes de maig. Tot amb tot, el fantasma d’un possible avançament electoral, desitjat per Ximo Puig, no és totalment descartat. El president, com explicarà en el debat de política general que començarà dimarts, vol donar ‘singularitat’ a la política valenciana i una de les maneres de fer-ho serà traient les eleccions valencianes del calendari de les autonomies de règim comú, que ara coincideixen amb les municipals. En tot cas, sí que s’ha compromès a informar prèviament els seus socis si decideix d’avançar-les. Tant Compromís com Podem són partidaris d’exhaurir la legislatura. Aquests dubtes sobre el calendari electoral no impedeixen que els tres partits considerin tancada la crisi i que donin per fet que, si tornen a tenir majoria plegats després de les eleccions, repetiran el pacte de govern. La guspira que va encendre el foc va ser el sobtat canvi de posició de la Generalitat Valenciana en el Consell de Política Fiscal i Financera (CPFF), on va donar suport a l’objectiu de dèficit proposat pel govern espanyol. El conseller d’Hisenda, Vicent Soler, va passar de l’abstenció de la reunió anterior del CPFF al vot afirmatiu a la proposta del govern espanyol de suavitzar el dèficit de les comunitats autònomes del 0,1% al 0,3% del dèficit, en canvi –segons l’executiu de Puig– de mesures que implicaran uns 850 milions d’euros per al País Valencià. Per exemple, l’acord que l’estat espanyol assumeixi el deute del Consorci València 2007 que va organitzar la Copa de l’Amèrica, que representen 350 milions d’euros. Però el vot de Soler no havia estat acordat ni amb Podem ni amb Compromís, cosa que va irritar aquestes dues formacions. La vice-presidència de Mònica Oltra va dir que havia estat una decisió ‘unilateral’ i va recordar que el canvi de vot no ajudava ni a singularitzar l’autogovern valencià ni a resoldre el greuge crònic del mal finançament. L’enfrontament va atènyer el màxim nivell del Botànic, és a dir, entre Oltra i el president Puig, que és qui va dur les negociacions telefònicament amb la ministra Maria Jesús Montero per pactar les contrapartides, que a més dels 850 milions d’euros inclouen 1.000 milions de refinançament del deute. És la primera vegada en tota la legislatura que hi ha una pugna entre els dos principals membres del govern, si més no públicament. La vice-presidència de la Generalitat qüestiona les xifres i matisa el valor de les contrapartides pactades per Puig. Fonts del departament d’Oltra expliquen que d’aquests milions, 220 corresponen a l’augment del marge de dèficit i ‘són més deute’, els 300 milions per la bestreta de l’IVA ja formen part d’allò que el govern espanyol va negociar amb el president de Galícia, Alberto Nuñez Feijóo, i els 350 milions per a fer-se càrrec del deute del consorci que va organitzar la Copa de l’Amèrica en l’època del PP no cobreixen el total de 480 milions d’aquesta ‘llosa’. Quant al refinançament de 1.000 milions de deute autonòmic, Compromís adverteix que consisteix a passar a llarg termini deute de curt termini, però que no és pas cap ‘reestructuració’ de l’endeutament valencià. Pressions polítiques del PSOE Compromís considera que el canvi de vot es va deure a les ‘pressions polítiques’ del govern de Pedro Sánchez sobre Puig, per no debilitar més la seva posició en el consell de política fiscal. Però allò que més va irritar Compromís és que no els consultessin. La confrontació entre Puig i Oltra va obrir la capsa de Pandora al Botànic i la vice-presidenta ho va aprofitar per fer visibles rivalitats fins ara soterrades. Pocs dies després criticava a les xarxes socials la consellera de Justícia, Gabriela Bravo, per una altra decisió ‘unilateral’ dels socialistes: la d’obrir una oficina de denúncia de violència masclista a la Ciutat de la Justícia de València, una matèria que és competència de la vice-presidència. A Twitter va recordar que al govern fa dos anys que es treballa perquè hi hagi oficines de denúncies especialitzades en violència masclista en un espai annex al Centre Dona 24 hores, cedit per la Generalitat. Aquesta proposta va sorgir arran del desfasament entre el nombre de dones que acudeixen al centre i el nombre de denúncies presentades, molt inferior. ‘Les professionals que les atenen ho saben i així expressen la importància d’acompanyar i donar suport en aquest procés’, va explicar Oltra. A més, va assenyalar directament la consellera Gabriela Bravo: ‘També em resulta incomprensible i no entenc per quina raó la consellera de Justícia no sap les seves competències ni les alienes i passa per alt el Pacte Valencià contra la Violència de Gènere i Masclista. No tinc paraules, o me’n sobren i callo.’ Ja s’havia botat foc i això va obligar Puig a actuar amb molta diplomàcia per reconduir la situació. El 29 d’acost va haver-hi una reunió amb Oltra per provar de salvar la unitat del govern. Va servir per a escometre cara a cara les discrepàncies i començar a teixir una solució. El vot al Consell de Política Fiscal i Financera ja era un fet consumat, però, segons fonts informades sobre la reunió, Puig es va comprometre a consultar prèviament Oltra en aquesta qüestió i en més que poguessin irritar Compromís. També van parlar del pressupost i de l’estratègia fins al final de la legislatura. Acabada la reunió, les coses semblaven arranjades i els dos dirigents atribuïen la crisi a ‘la diversitat i la pluralitat política’ que hi ha al Botànic. La reunió va tenir efecte i la tensió ha anat baixant, fins al punt que dijous Mónica Oltra i Gabriela Bravo van fer les paus en una reunió pública on fins i tot es posaren d’acord sobre les oficines de denúncia de la violència masclista. La solució és que n’hi haurà dues: una a la Ciutat de la Justícia de València, amb l’objectiu d’agilitar la burocràcia, i una altra al Centre Dona 24 Hores per a acompanyar les dones en el procés de denúncia. Oficialment, la crisi s’ha tancat, però ha deixat alguna esgarrapada i el dubte sobre el calendari electoral, que continuarà planant sobre el Botànic. En el fons, hi ha un problema partidista: abans de la caiguda de Mariano Rajoy, Compromís era a punt de passar davant del PSPV en algunes enquestes, però amb l’arribada de Sánchez el PSOE remunta, també al País Valencià. Ximo Puig medita si aprofita l’onada, amb el risc d’irritar els seus socis, o s’espera al mes de maig. La setmana entrant hi ha debat de política general i potser el president de la Generalitat explicarà més pistes per a entendre com vol acabar la legislatura.

Summary: El Botànic rebrota després de la crisi més important de la legislatura


Sota la direcció d’Eladio Jareño, la televisió pública espanyola ha sofert un procés de degradació accentuada aquests últims mesos amb nombrosos episodis de censura, informacions silenciades i manipulacions. A més, la voluntat del consell d’administració de controlar i vigilar els correus electrònics dels periodistes per a afrontar un suposat ‘augment d’atacs de ciberseguretat’ ha fet esclatar una guerra darrerament entre els treballadors i la direcció. L’últim episodi d’aquesta deriva ha estat la dimissió de l’editora de TVE al País Valencià, Arantxa Torres. Segons que va explicar la Cadena SER, Torres va presentar la dimissió irrevocable perquè la direcció havia censurat l’emissió del vídeo en què es veia la secretària de Comunicació del govern espanyol, Carmen Martínez Castro, dient als pensionistes que es manifestaven a Alacant: ‘Vénen ganes de fer-los una botifarra de collons i dir-los “us foteu”.’ Ho va recollir La Sexta. Carmen Martinez Castro, Secretaria Estado de Comunicación, espero ver al final quien jode a quien #FelizLunes pic.twitter.com/UGQUTPsJER — poogier (@poogier) 7 de maig de 2018 De fet, el 24 d’abril, una delegació del consell d’informatius de TVE va fer una conferència al Parlament Europeu en què va denunciar la indefensió dels periodistes en els casos de manipulació. Ara les institucions europees estudien el cas i podrien fer un toc d’atenció al govern espanyol. Els professionals han reiterat en molts comunicats les ingerències que han de suportar dia a dia, les manipulacions dels informatius i les ordres polítiques de la direcció de la cadena. L’usuari de Twitter Xavier Galve ha aplegat en un fil de piulets un centenar de casos, recollits en diversos mitjans de comunicació, que han esquitxat el prestigi de TVE. Entre l’abril i el juny del 2017, per exemple, el consell d’informatius va denunciar setanta casos de manipulació. El procés d’independència i la corrupció del PP El consell d’informatius també va demanar la dimissió de la cúpula de TVE per la cobertura ‘esbiaixada’ dels fets que passaven a Catalunya l’octubre passat. Durant el primer d’octubre, la cadena no va emetre cap especial informatiu sobre Catalunya ni va informar sobre el resultat del referèndum. En canvi, el 8 d’octubre sí que va fer un seguiment detallat de la manifestació convocada pels partits unionistes i les entitats espanyolistes al centre de Barcelona. El programa ‘Informe semanal’ va utilitzar música de L’exorcista en un reportatge en què presentava unes declaracions de Puigdemont a Catalunya Ràdio. I també va emetre una peça sobre la ‘presó permanent revisable’ enfocada de manera que seguia l’argumentari del PP per a defensar-ne l’aplicació. . @telediario_tve pone música de ‘El Exorcista’ a palabras de @KRLS https://t.co/cu3iY6iO4T pic.twitter.com/QoVhbQf4X5 — La Jornada San Luis (@JornadaSanLuis) 14 de novembre de 2017 El 12 de febrer, el Canal 24h va traduir malament, per escrit, un comunicat de l’ANC. En comptes d”accions valentes’, va escriure ‘violentes’, en un context social, polític i mediàtic d’acusacions de violència per a justificar el delicte de rebel·lió contra els dirigents independentistes catalans. L’ANC va anunciar accions legals contra la cadena. La ANC lanza un comunicado hablando de “acciones valientes” (https://t.co/IZA3Q1EQda) y TVE lo traduce como “acciones violentas” (grafismo). Ni Rajoy ni Cospedal amenazarán con cerrarla vía 155, ni PSOE-C’s lo denunciaran, ni El País hará reportajes. Solo es otro pequeño lapsus. pic.twitter.com/2gcYT6c2BV — Kasper Juul🎗 (@KasperJuul_0) 12 de febrer de 2018 L’informatiu, el ‘Telediario’, tampoc no ha defugit les crítiques pel tractament de la confessió de l’ex-secretari general del PP valencià Ricardo Costa sobre el finançament irregular del partit, ni de les acusacions de l’ex-ministre espanyol Rodrigo Rato contra l’executiu de Rajoy per haver ‘conspirat’ contra ell per a tancar-lo a la presó. També van fer cas omís de la dissolució de la direcció del PP del País Valencià per a col·locar una gestora al capdavant del partit a causa dels casos de corrupció. Sobre els atemptats de Barcelona i Cambrils, TVE va utilitzar imatges d’arxiu de les protestes contra l’atac a la redacció del setmanari francès Charlie Hebdo sense especificar que no foren preses aquell dia a Barcelona. Després va silenciar la xiulada contra el rei espanyol en la manifestació de rebuig als atemptats. No fou l’únic cas d’omissió. Abans del referèndum, TVE va ocultar els càntics franquistes en una manifestació per la unitat d’Espanya que va fer-se a Madrid. Silenci envers TVE, linxament contra TV3 Malgrat les denúncies dels periodistes, la majoria dels diaris de Madrid no han criticat o han parat poca atenció a la deriva i a la manca de pluralitat de TVE. Alhora, s’han dedicat a difamar TV3 i a dilapidar els serveis informatius de la televisió catalana per un suposat afavoriment de les posicions independentistes. Tanmateix, les acusacions de parcialitat i de voler amagar l’unionisme, amb el PP i Ciutadans alimentant aquestes tesis de fa anys, topen amb la realitat i amb els informes, com ara els del Consell de l’Audiovisual de Catalunya, que indiquen que TV3 dóna veu a totes les opcions polítiques. La pressió sobre TV3 va créixer notablement a l’octubre a causa de la tensió política. Els professionals van denunciar l’intent d’ingerència amb l’aplicació del 155, però finalment els mitjans públics van restar fora de l’abast de la intervenció, tot i la dura oposició de Ciutadans. Durant la campanya electoral, quan els mitjans públics funcionen per quotes que responen al resultat objectiu de les eleccions anteriors, la premsa espanyola va continuar atacant TV3. El linxament contra la televisió catalana contrasta amb el silenci sobre la caiguda en picat del prestigi de TVE.

Summary: La degradació de TVE: censura, manipulació, silencis i periodistes vigilats


Un camió ha envestit els manifestants que tallen el trànsit a la N-II al costat de la Jonquera. Sortosament, ningú ha estat ferit. Quan els manifestants intentaven que s’aturés, amb cops i llançant-li objectes, la Guàrdia Civil ha carregat contra ells. El camió ha fet una rotonda en sentit contrari i finalment s’ha aturat perquè s’ha trobat amb diverses furgonetes dels Mossos d’Esquadra aparcades i quatre agents que s’hi havien plantat davant. La policia l’ha detingut. Moment en que els mossos i guardia vivil detenen el camioner que ha envestit els manifestants amb un trailer. pic.twitter.com/sy1rOSvLdZ — CatInfo Girona (@Cati_Girona) November 12, 2019 El Tsunami Democràtic anunciarà noves accions a les 16.30

Summary: Un camió envesteix els manifestants del tall a la Jonquera mentre la Guàrdia Civil carrega contra ells


El batlle de València, Joan Ribó, ha dit que està ‘molt satisfet’ per la pròxima formació d’un nou govern espanyol i ha avançat que quan es nomenin els ministres d’Hisenda i Foment els demanarà una reunió per a abordar el deute de la Marina i les infraestructures ferroviàries que ‘necessita la ciutat’. En una conferència de premsa per a explicar l’adequació de les polítiques públiques municipals als Objectius de Desenvolupament Sostenible (ODS) de les Nacions Unides, ha celebrat la formació d’un nou govern perquè hi ha ‘moltíssims’ assumptes pendents de resoldre a València. Tot i l’entusiasme, ha expressat la seva ‘preocupació’ per ‘determinades actituds’ dels partits de l’oposició que s’han sumat ‘la veu més extrema’ i, en oposició, ha defensat que cal posar-se a treballar per a ‘resoldre els problemes’. En aquest sentit, ha apuntat que el govern municipal és a l’espera que es nomeni els nous ministres per a demanar-los una reunió i abordar les qüestions pendents. A més, Ribó ha advertit que estaran atents per tal que es resolguin a una ‘velocitat important’, però ha deixat clar que amb aquest advertiment no diu que el nou executiu espanyol no tingui la ‘voluntat’ de solucionar-los. De fet, ha recalcat que traslladarà les peticions des de ‘la confiança que per primera vegada en molts anys avançarem’ en aquests assumptes, que veu ‘encallats’. En concret, vol una reunió amb Hisenda per a fixar un calendari per al pagament del deute de la Marina perquè ‘o es paga o hi haurà seriosos problemes de liquiditat i finançament’. Ribó ha assenyalat que el que es demana és que l’estat assumeixi el deute originat per l’organització America’s Cup, de la mateixa manera que ha sufragat el que es va generar a ciutats com Sevilla o Saragossa per l’Expo. Així mateix, vol entrevistar-se amb el ministre espanyol de Foment per a tractar les inversions ferroviàries que ‘fan falta’ en la ciutat, un node ‘fonamental’ del Corredor Mediterrani. Entre elles, s’ha referit a l’execució del canal d’accés i del túnel passant, que permetran l’entrada i sortida dels trens d’alta velocitat i rodalia soterrat a la ciutat. A més, Ribó ha destacat que veu ‘imprescindible’ que l’estat financïi el transport metropolità de forma comparable a com ho fa a Madrid o Barcelona, una reclamació que admet que no és ‘estrictament municipal’.

Summary: Ribó vol reunir-se amb el nou govern espanyol per a tractar el deute de la Marina i les infraestructures ferroviàries


L’Ajuntament de Barcelona penjarà a partir d’aquesta tarda al seu balcó i durant les festes de La Mercè un cartell amb el lema ‘Més democràcia’. Així ho han acordat Barcelona en Comú, ERC, la CUP i el Grup Demòcrata, que és qui ho havia demanat formalment. Xavier Trias va enviar dijous una carta a l’alcaldessa, Ada Colau, reclamant aquest gest després de les detencions per l’organització del referèndum de l’1-O. Trias apostava pel lema ‘Democràcia’, però finalment se li ha afegit el ‘més’ al davant. El PSC ha manifestat el seu desacord perquè prefereix no polititzar la festa major de la ciutat, ‘que ha de ser de tothom’, apunta. Cs i PPC també s’hi han expressat en contra.

Summary: L’Ajuntament de Barcelona penjarà al seu balcó un cartell amb el lema ‘Més democràcia’ durant La Mercè


El diputat d’ERC Lluís Salvadó assegura en una publicació al seu Facebook que no sap què decidirà fer les ‘properes hores’ però sosté que, com sempre, estarà a disposició ‘del que consideri el seu partit’ per la filtració d’una conversa masclista i racista. En aquest sentit, torna a demanar disculpes ‘a totes les dones i homes que s’han sentit ofesos i decebuts’, especialment a la seva ‘família d’ERC’, per una conversa ‘del tot improcedent i descontextualitzada’. Així, lamenta que després de 30 anys de ‘militància activíssima en els valors republicans’ i de lluita ‘contra totes les discriminacions’ hagi de passar per un ‘miserable masclista’ i espera, alhora, que se’l jutgi per ’30 anys de fets’ i no per una ‘conversa sarcàstica robada de la intimitat’. ‘Hi insisteixo per si algú ha interpretat que estem davant de la norma i no pas de l’anècdota, però per molt desafortunada que sigui, no passa de ser un bolet aïllat’, diu. El diputat d’ERC lamenta en el text que des de fa més d’un any són sotmesos a una pressió brutal pels ‘poders d’un estat disposat a tot’ i que aguanten com ‘bonament’ poden perquè el fet que Oriol Junqueras estigui a la presó els ‘obliga moralment a resistir’. ‘Si ell aguanta Estremera, nosaltres estem obligats a tot, però les forces comencen a flaquejar a casa’, diu. Així, assegura ser conscient que l’estratègia d’enfonsar-los ‘políticament i, sobretot personalment’ no pararà i resistir avui creu que no garanteix resistir en un futur. Una broma ‘de molt mal gust’ El també ex-secretari d’Hisenda insisteix que la conversa incloïa una ‘conya de molt mal gust’ que cap dels que l’han sentit en pot desxifrar el significat real perquè ‘forma part d’un codi personal de vivències compartides’. ‘Una conversa entre dues persones que es coneixen profundament i saben que ni un ni l’altre pensen ni han fet mai el que estan dient’, precisa. Tot i això no amaga que en trobades d’amics sovint estan ‘poc per l’estètica’ però insta a penjar a Twitter ‘les seves contrasenyes’ a qualsevol que cregui que no té una conversa o un correu de què avergonyir-se en veure’l als diaris. Amb tot, afegeix que és conscient que s’ha de ser ‘profundament crític’ amb el llenguatge masclista i amb tot el que comporti ‘la cosificació de la dona en tots els espais’ com creu que ha fet sempre. ‘Em fot, i molt, que després de 30 anys de militància activíssima en els valors republicans i de lluita contra totes les discriminacions hagi de passar per un miserable masclista’, conclou.

Summary: Lluís Salvadó es posa a disposició d’ERC per decidir el seu futur polític


Un grup de setanta científics de prestigi de tot l’estat espanyol ha subscrit un document adreçat al govern espanyol demanant-li que actuï urgentment amb més contundència per a aturar l’epidèmia de la Covid-19. Això implica mesures com ara confinar totalment la població i aïllar territoris amb una incidència especialment greu del virus, començant per Madrid, però també Catalunya i el País Basc, per exemple. Entre els signants del text, al qual ha tingut accés VilaWeb, hi ha el metge especialista en malalties infeccioses Oriol Mitjà, impulsor del primer assaig clínic del país per a combatre el coronavirus 2019, i el físic de la URV Àlex Arenas, que ha desenvolupat un model matemàtic per a fer prediccions del perill de nous contagis. Tots provenen d’especialitats diferents, com ara la salut pública, l’epidemiologia, la microbiologia, la biologia molecular o bé la dinàmica i la propagació d’epidèmies, totes clau a l’hora de comprendre l’expansió de la Covid-19. En el document enviat al govern de Sánchez hi expressen la urgència de prendre noves mesures. ‘Les mesures preses fins ara, tot i que van en la bona direcció, no han estat suficients per a aconseguir que el creixement passi de ser exponencial a subexponencial’, expliquen. És més: ‘Les mesures adoptades amb data d’avui no seran suficients per a evitar el col·lapse del sistema sanitari i, en conseqüència, la morbiditat i mortalitat de la Covid-19.’ Avisen que els experts en dinàmica i propagació d’epidèmies coincideixen a dir que hi haurà un gran volum de casos aquestes setmanes vinents i que ‘amb una restricció de mobilitat parcial, com l’actual, estimem que s’arribaria al punt de saturació del sistema sanitari cap al 25 de març. Això es podria evitar si la restricció de la mobilitat fos total i es decretés sense demora’. Aquestes mesures de confinament total haurien d’ampliar algunes de les actuals –com ara l’isolament els casos positius, la quarantena dels seus contactes, el distanciament social de tota la població, especialment les més grans de setanta anys, i el tancament d’escoles i universitats– arribant al blocatge màxim o confinament total, que impedeix que la població vagi a treballar. Unes mesures concretes i contundents ‘Demanem més celeritat i decisió en l’aplicació de les mesures de control de l’epidèmia que siguin contundents per a minimitzar l’impacte de la pandèmia en la població espanyola’, diuen els científics. I fan una proposta concreta de mesures contundents, que consisteixen a tancar les àrees geogràfiques amb més afectació i el confinament total dels seus ciutadans, tret dels serveis bàsics i essencials, durant un període d’entre quinze dies i vint-i-un. Demanen que això es faci a Catalunya, Madrid, Castella i Lleó, Castella la Manxa, la Rioja, el País Basc i Navarra, on el nombre de casos és superior als 25 per milió d’habitants. A la resta de l’estat espanyol, demanen un confinament parcial, amb un 50% de l’activitat laboral i un 25% del transport permès. I hi hauria d’haver una interrupció total del trànsit interurbà de passatgers no essencial i de les connexions domèstiques aèries, marítimes i ferroviàries durant dues setmanes, és a dir, pel cap baix fins al 4 d’abril. I tot això intensificant alhora les proves diagnòstiques de casos sospitosos, habilitant un canal de compra i subministrament d’equips de protecció i hotels per a isolar els casos de la població general i dels sanitaris, perquè no n’infectin el nucli familiar i protegeixin alhora els professionals de la salut.

Summary: Setanta científics de tot l’estat espanyol alerten Sánchez que és urgent el confinament total


MADRID, 9 (EUROPA PRESS) Rússia ha tornat a desmentir aquest dilluns qualsevol implicació en suposats ciberatacs contra el Partit Demòcrata dels Estats Units i ha vist en això una “caça de bruixes”, després que el director d’Intel·ligència Nacional estatunidenc, James Clapper, assenyalés aquesta setmana passada a Moscou com a responsable de les accions detectades durant la recent campanya electoral. “Seguim descartant categòricament qualsevol implicació de Moscou i les acusacions que càrrecs o departaments oficials de la Federació Russa podrien tenir alguna cosa a veure amb els atacs de pirates informàtics”, ha afirmat aquest dilluns el portaveu del Kremlin, Dimitri Peskov. Segons el portaveu del president rus Vladímir Putin, són “acusacions absolutament infundades, gratuïtes” i que ja “generen fort cansament”. “Recorden la caça de bruixes en tota regla”, ha opinat, informa l’agència Sputnik. D’altra banda, Peskov ha recalcat que només serà possible una trobada entre Putin i el president electe dels Estats Units, Donald Trump, una vegada que aquest assumeixi el càrrec el pròxim 20 de gener. “Trump ha de prendre possessió del càrrec com a president dels Estats Units, només després s’elaborarà un pla”, ha assenyalat en roda de premsa. “És clar que es preveu fer trobades, que es planejaran de manera meticulosa, acurada, prenent en compte que es tracta de contactes després d’una fase molt intensa d’empitjorament de les nostres relacions, fet que exigeix que qualsevol contacte d’alt nivell requereixi una seriosa preparació prèvia”, ha explicat Peskov respecte a la futura trobada entre tots dos.

Summary: El Kremlin veu en les acusacions de ciberatacs a Rússia pels EUA una “caça de bruixes”


El conseller de Polítiques Digitals i Administració Pública, Jordi Puigneró, ha presentat aquesta tarda al Fòrum Econòmic Mundial de Davos el projecte d’identitat ‘autosobirana’ IdentiCAT. El projecte està basat en tecnologies de registre distribuït (DLT-Blockchain) i cerca ‘apoderar digitalment els ciutadans’, tal i com ha destacat Puigneró en la presentació. El conseller de Polítiques Digital ha estat convidat com a ponent al ‘Blockchain Economic Forum’, que ha reunit representants governamentals, inversors i empresaris d’arreu del món per debatre sobre possibles canvis estructurals en els mercats de capital i els sistemes de pagament, així com per intercanviar experiències i explorar oportunitats de col·laboració. Jordi Puigneró: ‘L’IdentiCAT pot servir per a votar, no ens n’amaguem’ Sota el títol ‘El paper de les identitats a l’era de la governança digital’, Puigneró ha exposat l’aposta del govern per un nou model de governança que ‘apoderi digitalment la ciutadania, que serà qui gestionarà, en exclusiva, la seva identitat a la xarxa’. Amb aquest projecte, Catalunya vol dotar-se d’una identitat digital descentralitzada en què el ciutadà serà el propietari, gestor i custodi exclusiu de la seva identitat en qualsevol activitat personal de relació digital. Això suposa un canvi de paradigma ja que l’administració passarà a tenir un rol de ‘validador de la tecnologia’ i la ciutadania passarà a ser emissora i gestora de la seva pròpia identitat. Puigneró ha afirmat que Catalunya és ‘la capital mundial del mòbil’ però vol ‘esdevenir també la capital mundial dels drets digitals’. El govern ha destacat també que aquest projecte és la primera identitat digital a escala europea impulsada per l’àmbit públic i gestionada pels ciutadans. D’altra banda, Puigneró va participar aquest vespre al ‘Golden Eye Tech Dinner’, organitzat pel portal de criptoeconomia Cointelegrah, on va exposar casos d’ús d’aplicació de tecnologia ‘blockchain’ a Catalunya. El conseller també ha aprofitat l’estada a Davos per reunir-se amb diversos directius tant del Fòrum Econòmic Mundial com d’empreses i entitats tecnològiques i de l’ecosistema ‘blockchain’. A més, demà té previst reunir-se amb els responsables del Blockchain Zug, conegut com a Crypto Valley per l’alta concentració d’empreses relacionades amb la criptoeconomia.

Summary: Puigneró presenta al Fòrum de Davos el projecte d’identitat ‘autosobirana’ IdentiCAT


El president de les Corts Valencianes, Enric Morera, ha assegurat avui que és partidari de convertir Compromís en una federació de partits en què la militància tingui més protagonisme i es recuperi el tracte directe amb les bases. ‘L’èxit de Compromís es va fonamentar en escoltar a molta gent, sense hiperlideratges. És una eina política molt potent que s’ha de millorar i enfortir’, ha insistit Morera durant la seva intervenció al Forum Europa Tribuna Mediterránea, en una conferència en la qual ha estat presentat per la vice-presidenta de la Generalitat, Mónica Oltra. Morera ha advocat per una fórmula que mantingui la pluralitat de la coalició entre el Bloc, Iniciativa del Poble Valencià i Verds-Equo i que mantingui les ‘quotes de pluralitat en les llistes’ en una formació que, a parer seu, és ‘l’eina més important del valencianisme polític’. Una altra de les qüestions que se li han plantejat és si creu que els resultats electorals de Compromís haguessin estat millors en coalició amb Podem (en lloc de Més País), al que Morera ha respost que ‘és una incògnita; d’això es va parlar a l’executiva i es va prendre una decisió. Estem molt satisfets que els nostres vots hagen fet possible un nou govern’. Preguntat pel seu millor i pitjor moment en la presidència de les Corts, Morera ha indicat que no ha tingut ‘cap moment dolent’, si bé no li va agradar ‘treure la targeta groga’ al diputat Jorge Bellver, del PP, o haver de fer front a ‘fake news’. Pel que fa al millor moment, ha assenyalat la intervenció a l’hemicicle de la portaveu de l’Associació de Víctimes de l’Accident de Metro del 3 de Juliol, Beatriz Garrote, a la conclusió de la comissió parlamentària d’investigació sobre l’esmentat accident. ‘A qualsevol govern li pot passar una desgràcia com aquesta, però el que no es pot consentir és deixar d’estar a la banda de les persones que pateixen’, ha agregat.

Summary: Morera proposa de convertir Compromís en una federació de partits


El jutjat de primera instància 1 de Girona permet que l’exèrcit espanyol enviï soldats uniformats al saló Expojove. La sentència, a més, anul·la la prohibició de Fira de Girona que va decidir que les forces armades de l’estat de no participessin en el certamen durant tres anys. Fira de Girona va vetar la presència de l’exèrcit espanyol en aplicació del codi ètic, que impedeix la difusió d’elements bèl·lics als certàmens. La sentència, però, anul·la aquest article del reglament i critica que Fira de Girona l’hagi aplicat de manera ‘arbitrària’. El jutjat de primera instància 1 de Girona argumenta que, en canvi, Fira de Girona sí que permet que s’exhibeixin armadures, espases i llances en altres fires. En concret, esmenta Girocòmic i la mostra de Playmobil, on hi havia diorames que recreaven una batalla medieval i un campament romà.

Summary: Un jutjat anul·la la decisió de Fira de Girona de no deixar participar l’exèrcit espanyol a l’Expojove


La nova sèrie a Netflix de José Padilha, creador de l’exitosa ‘Narcos’, ‘O mecanismo’ (El mecanisme), basada en el cas de corrupció brasiler Operació Autorrentatge, ha aixecat una gran polseguera. De res no li ha servit dissimular tot canviant lleugerament el nom d’alguns personatges (Janete Ruscov en lloc de Dilma Rouseff o Samuel Thames en lloc de Michel Temer): poc després de l’estrena ja s’havia engegat una campanya a les xarxes per a suspendre l’abonament a la plataforma audiovisual com a protesta. La polèmica ha crescut tant que fins i tot s’hi han posicionat en contra els ex-presidents Lula da Silva i Dilma Rouseff, qui ha dit que és ‘una visió distorsionada de la història, amb tons típics del feixisme latent al país’. Da Silva ha anunciat que en denunciarà els responsables. Amb les etiquetes #CancelaNetflix i #BoicoteNetflix, s’han difós missatges que acusen la sèrie de manipular de manera massiva. Un dels fets que més crítiques desperta és que es posa en boca del personatge que representa Lula da Silva l’expressió ‘estancar a sangria‘ (‘aturar la sagnia’), que l’ex-ministre Romero Jucá fa servir en un vídeo real en què suggeria un pacte per a tancar l’Operació autorrentatge i tramava un cop contra Dilma Rousseff. Ara fa una setmana, l’ex-presidenta Rousseff, que va ser destituïda pel senat el 2015, va escriure a Facebook un missatge contundent contra el realitzador de la sèrie, José Padilha. Segons que diu, la sèrie no reprodueix ‘fake news‘, sinó que el mateix Padilha s’ha ‘convertit en un creador de notícies falses’. ‘El cineasta no fa servir la llibertat artística per recrear un episodi de la història nacional. Menteix, distorsiona i enganya. Això és més que deshonestedat intel·lectual. És propi d’un covard al servei d’una versió que tem la veritat’, escriu. José Padilha ha dit que la polèmica arran de la frase de Jucà atribuïda a Lula Da Silva és una ximpleria i diu que ‘qui sap llegir’ és capaç de separar la realitat de la ficció.

Summary: La nova sèrie a Netflix del director de ‘Narcos’ desferma una polèmica política intensa al Brasil


El candidat d’ERC a les eleccions generals, Gabriel Rufián, ha plantejat la celebració d’actes de campanya conjunts entre el seu partit i CDC en els quals participin el president de la generalitat, Carles Puigdemont, i el vicepresident i líder del partit republicà, Oriol Junqueras, entre d’altres. ‘Nosaltres proposem fer actes de manera conjunta sense cap tipus de problema. M’agradaria molt veure Joan Tardà, Oriol Junqueras i Carles Puigdemont en un acte d’aquesta campanya. I tant de bo que amb algú de la CUP també’, ha explicat una entrevista d’Europa Press. Aquesta opció ja es va plantejar a la campanya de desembre, però no es va arribar a concretar: ‘No va ser possible per un tema d’agenda, de no poder arribar a un dia concret en què a tothom li anés bé. Tant de bo pugui ser ara’, resumeix, i recorda que fora de la campanya és normal que els sobiranistes facin actes junts. Rufián ha argumentat que seria una imatge molt potent que formacions sobiranistes tan diverses i amb sensibilitats polítiques diferents participessin en actes conjunts d’aquestes característiques, i ha assegurat que gestos com aquests són els que incomoden realment l’Estat. ‘La meva experiència a Madrid és aquesta: infon molta por i es rep de manera molt clara el fet que hi hagi formacions molt diferents que donin suport al mateix’, sentencia en al·lusió que ERC, CDC i la CUP comparteixen l’aposta per la independència de Catalunya. Per a Rufián, un acte així no seria estrictament en clau electoral, sinó que demostraria que no hi ha matisos a l’hora de defensar el mandat de les eleccions catalanes del 27 de setembre, i evidenciaria que aquesta unitat des de la diversitat forma part de l’ADN del procés sobiranista.

Summary: Rufián planteja actes de campanya conjunts ERC-CDC amb Puigdemont i Junqueras


El festival Arenal Sound va abaixar anit el teló amb les actuacions de Steve Aoki i The Hives. Enguany, si es mira el nombre d’assistents (més de 300.000 persones), ha estat tot un èxit. No obstant això, els organitzadors van anunciar que el 2017 l’Arenal podia deixar Borriana. El motiu, segons ells, és el mal tracte institucional. A la conferència de premsa sobre el resultat de l’esdeveniment, el portaveu del festival, David Sánchez, va explicar: ‘Hem demanat a l’ajuntament les mateixes condicions que qualsevol altre festival. No hi ha portes tancades si estan disposats a donar-nos el mateix tracte.’ La batllessa de Borriana, Maria Josep Safont, que seia al seu costat, va assegurar que volia que l’Arenal es quedés a la ciutat. L’organització té previst de reunir-se, aquests dies vinents, amb l’ajuntament i la Generalitat valenciana per negociar la permanència de l’Arenal. Els problemes d’enguany Aquest estiu, el festival ha estat a punt de no fer-se. L’ajuntament hi va retirar l’autorització per ‘falta de garanties i solucions contra les molèsties veïnals’. La decisió es va prendre arran del fet que tres reports tècnics –dos de municipals i un de la Generalitat– van aconsellar de denegar-ne els permisos. Els reports són fruit d’una sentència del Tribunal Superior del País Valencià que va obligar l’ajuntament a indemnitzar per danys morals tots els veïns d’un edifici afectat pel soroll de l’Arenal. L’ajuntament va pagar 18.000 euros. Finalment, el 22 de juliol, el consell va autoritzar el festival, per tal com era un esdeveniment de caràcter ‘singular i extraordinari’. Tanmateix, l’organització es va veure obligada a prendre mesures per minimitzar-ne els efectes del soroll.

Summary: Borriana es pot quedar sense el festival Arenal Sound el 2017