El ple del Consell ha aprovat aquest divendres l’avantprojecte de llei de Renda Valenciana d’Inclusió, que preveu beneficiar prop de 95.000 persones en 2020, any en què es produirà la seua última fase d’aplicació, que es durà a terme de forma “escalonada” des del 2018, quan entrarà en vigor. Així ho ha indicat en roda de premsa la vicepresidenta i consellera d’Igualtat i Polítiques Inclusives, Mónica Oltra, qui ha explicat que la futura norma substituirà l’actual renda garantida de ciutadania amb diferents tipus de prestacions: una complementària del treball o de les prestacions que no arriben al 80% del salari mínim interprofessional, i una segona d’Inclusió Social, que es concedirà en funció d’una valoració individual de la persona sol·licitant i que variarà en funció de diversos aspectes. L’import d’aquest serà de 532 euros en el cas d’un titular, enfront dels 385 actuals, tant en els casos en què la persona no necessite un itinerari d’inserció o d’acompanyament com en els quals sí que ho requerisca, i en aquest últim cas, si el sol·licitant renuncia voluntàriament a realitzar-ho, mantindrà l’ajuda, però es reduirà fins als 266 euros. Entre les novetats de l’avantprojecte, que ara haurà de passar pel Consell Jurídic Consultiu i el Consell Econòmic i Social, respecte a l’actual renda, Oltra ha destacat el seu caràcter indefinit, quan fins ara hi havia un límit de tres anys. “Hi haurà una durada indefinida de l’ajuda mentre es mantinga la situació de la persona”, ha asseverat la consellera, qui ha indicat que fins ara el sistema es “col·lapsava” per la caducitat i renovació de les rendes, la qual cosa a més provoca que “el personal de servicis socials dels municipis contínuament estiga fent d’administratiu”. Aquesta renda, a més, serà compatible amb un contracte laboral durant els tres primers mesos i en diversos casos suposarà un complement de suport al lloguer, així com accés automàtic a beques escolars per a les famílies que compten amb ella. 95.000 BENEFICIARIS EN 2020 Oltra ha assenyalat que la futura llei entrarà en vigor “de manera escalonada”, per la qual cosa les ajudes de complement de renda seran les últimes a oferir-se, en 2020, quan està previst que es done l’última fase d’aplicació de la norma. “Farà falta un esforç molt gran”, ha destacat la també portaveu del Consell, qui ha indicat que la previsió de la Conselleria és incrementar en 40 milions cada any el pressupost de les ajudes. Així, la llei, que entraria en vigor en el primer trimestre del 2018, comptarà aproximadament amb un pressupost de 80 milions per a eixe primer any, 120 per a 2019 i 160 milions per a 2020. Eixe any, la Generalitat preveu que els beneficiaris aconseguisquen la xifra de 95.000. DESIGUALTATS I POBRESA “En l’última dècada el País Valencià s’han donat noves desigualtats, nous perfils d’empobriment, un debilitament de la cohesió social, i s’ha dificultat la integració”, ha apuntat Oltra, qui ha assegurat que “la normativa vigent està notablement superada per aquests fenòmens econòmics i socials”, per la qual cosa han observat “insuficiències d’adequació dels mitjans” a les noves necessitats. En aquest sentit, ha afirmat que existeix una “verdadera alarma” davant aquesta situació d’empobriment, ja que s’ha produït una reducció gradual dels salaris mitjans del 2016, concretament d’un 18,7%. A més, els ingressos de la població juvenil han caigut un 30%. “En 2015 teniem una cobertura social irrellevant”, ha lamentat la consellera, qui ha agregat que en aquest període la taxa de pobresa en la regió era la quarta més elevada de tot el territori estatal i que l’accés a la renda mínima garantida només arribava al 3,3% de la població valenciana. DRET A “VIURE DIGNAMENT” “La finalitat és desenvolupar el dret fonamental als recursos i prestacions suficients per a viure dignament. Que les persones puguen tindre un projecte vital”, ha afirmat Oltra, qui ha afirmat que la nova llei implica una renda que arribarà a més persones, ja que es flexibilitzen els requisits d’accés, sent necessari només un any d’empadronament, enfront dels 24 mesos actuals. A més, exigeix únicament la residència efectiva al País Valencià per a tindre dret a aquesta, i àmplia l’edat per a poder sol·licitar-la a 18 anys. Alhora que s’elimina el límit d’edat per a percebre-la, quan ara era només per a persones d’entre 25 i 65 anys. Entre els beneficiaris estaran els jóvens que han sigut tutelats per la Generalitat i les víctimes de violència de gènere, que podran accedir a les ajudes independentment de la seua edat. Entre les millores que arreplega el text, també s’inclou la redefinició de les unitats de convivència, de manera que ara dues unitats de convivència podran tindre el mateix domicili, sempre que els servicis socials així ho consideren, i la concentració de les ajudes, de manera que la persona que siga titular de la renda tindrà també accés a beneficis en altres àmbits com l’educatiu o el d’habitatge, sense necessitat d’haver de fer tràmits addicionals.

Summary: La nova Renda Valenciana d’Inclusió preveu beneficiar 95.000 persones en 2020


TV3 ha informat en un comunicat que lamentava el contingut de la secció d’Empar Moliner durant el programa ‘Els matins’, en què va cremar un exemplar de la constitució espanyola. La cadena pública catalana també ha explicat que les imatges s’han retirat de la web, ‘amb la garantia que no tornaran a ser emeses als mitjans de la CCMA’. Amb tot, les imatges han aparegut en alguns comptes de YouTube, com aquest: Abans de la decisió de TV3, el Consell Audiovisual de Catalunya (CAC) havia anunciat que actuaria d’ofici per analitzar els fets. Televisió de Catalunya lamenta el contingut d’ahir de la secció “El comentari d’Empar Moliner” https://t.co/Txk6kAC3ha — CCMA (@CCMA_cat) 12 d’abril de 2016 El CAC també ha anunciat la seva decisió a Twitter .@Consell_Audio analitza d’ofici el programa de @tv3cat on @emparmoliner cremava un exemplar de la Constitució Espanyola — CAC (@Consell_Audio) 12 d’abril de 2016 Aquest matí Empar Moliner ha defensat la seva acció en unes declaracions a Catalunya Ràdio, que podeu llegir ací: ‘La constitució és com la família reial als noranta, que no es podia tocar’ Campanya contra Moliner i TV3 La decisió del TV3 ha arribat quan els atacs polítics contra Moliner havien començat a multiplicar-se. En l’àmbit polític, un dels primers de reaccionar ha estat Daniel Sirera, ex-president del PP de Catalunya i actual membre del Consell Audiovisual de Catalunya (CAC), que ha estat qui ha demanat a l’ens que valorés si Moliner havia vulnerat la llei. Ho ha explicat a Twitter i ha rebut la felicitació de Societat Civil Catalana. També ha reaccionat iradament l’ex-diputat de Ciutadans Jordi Cañas, que ha centrat els atacs contra TV3. La seva cap de llista, Inés Arrimadas, ha volgut ser més irònica. Xavier García Albiol, del PP, ha demanat que l’espai de la periodista fos suspès. He pedido al @Consell_Audio q analice si @emparmoliner vulneró la ley al quemar una Constitución Española en @tv3cat https://t.co/HheHNTkuMB — Daniel Sirera (@danielsirera) 12 d’abril de 2016 .@tv3cat Se ha convertido en un arma de propaganda separatista que llega a extremos como quemar en directo la Constitución Española. Asco — Jordi Cañas (@jordi_canyas) 12 d’abril de 2016 Colaborada habitual de la tv pública catalana (pagada con dinero de todos) quema la Constitución. Pasen y vean https://t.co/z3dT5J6SvL — Inés Arrimadas (@InesArrimadas) 12 d’abril de 2016 Hoy la “bufona” del régimen independentista Ampar M. ha quemado una Constitución en @tv3cat. Espero la inmediata suspensión de su sección. — Xavier García Albiol (@Albiol_XG) 12 d’abril de 2016 Reaccions també de suport Al costat d’aquestes reaccions, es destaquen les que donen suport a la periodista i denuncien l’actuació del Tribunal Constitucional espanyol Quemar la Constitución Española es esto pic.twitter.com/9HvGFKtFdw — XaVi (@LoXabvi) 12 d’abril de 2016 800 familias pueden morirse de frío y a oscuras, pero la Constitución no la quema ni Dios!#opiniónCs — La Cataluña real (@TurismeCiutada) 12 d’abril de 2016 Yo entre quemar una página de la Constitución Española y congelar de frío a miles de familias me quedo con lo primero. — David Marzal (@DMarzal) 12 d’abril de 2016

Summary: TV3 retira el vídeo d’Empar Moliner enmig dels atacs polítics a la periodista


La Razón publica una enquesta segons la qual el 36,6% dels catalans té pensat de participar a la Via Lliure que ha d’omplir la Meridiana aquest Onze de Setembre, a l’acció promoguda per l’ANC i Òmnium. Vol presentar aquesta xifra com un fracàs —titula que ‘només’ tres de cada deu catalans es manifestaran per la Diada) — però el cas és que un 36,6% de la població mobilitzada és un percentatge molt alt i un èxit de participació. Encara es veu més clar si ho traduïm a la xifra sencera. Segons l’Idescat, a Catalunya hi ha actualment 7.504.008 habitants. Això vol dir que, d’acord amb l’enquesta de NC Report que diu que es manifestarà el 36,6% de catalans, aquest Onze de Setembre sortiran al carrer 2.746.000 de persones. Més de dos milions i mig de manifestants per la Meridiana en favor de la independència.

Summary: Més de dos milions i mig de catalans es manifestaran a la Meridiana l’Onze de Setembre, segons La Razón


La majoria de grans ciutats del món es vanten de tenir un local especial on es reunien els escriptors, pintors, artistes i intel·lectuals que han marcat una gran evolució en la història mundial. És el cas del Cabaret Voltaire de Zuric, on Tristan Tzara va crear el dadaisme; el cafè Florian de Venècia, considerat el més antic d’Itàlia; el Harry’s Bar d’aquesta mateixa ciutat, on es varen inventar el carpaccio i el còctel Bellini; la Closserie des Lilàs de Paris, on Hemingway escrivia els seus contes; el Café de Flore, també a la capital francesa, amb taula sempre reservada per a Simone de Beauvoir i Jean-Paul Sartre; o A Brasileira de Lisboa, on Fernando Pessoa i Almada Negreiros crearen la revista Orpheu i revolucionaren per sempre la literatura portuguesa. A Barcelona un d’aquests locals mítics és els Quatre Gats, un dels espais fonamentals per al desenvolupament del modernisme i el primer lloc on va exposar Picasso, l’any 1900. Molt possiblement la immensa majoria de gent es pensa que el local del carrer de Montsió és obert d’ençà de final del segle XIX, però en realitat la primera etapa del local va ser força curta (intensa, això sí) i la cerveseria només va tenir les portes obertes durant sis anys. De llavors al 1978 va estar tancat al gran públic i quan va tornar a obrir va ser just davant d’on havia estat. El 1983 va poder tornar al lloc original, on encara és ara. Jordi Notó i Brullas ha publicat fa poc Els quatre gats, les set vides d’un local emblemàtic de Barcelona (Viena Edicions), en què explica com va ser el ressorgiment d’aquest espai fonamental de la vida cultural barcelonina. Ho fa sobretot aprofitant el testimoni de primera mà de Pere Notó, el seu germà i un dels principals artífexs de la recuperació del local, que va comptar amb l’ajut d’artistes entusiasmats amb la idea, com ara Joan Miró. El resultat de tot plegat és un text fonamental per a entendre que aquest establiment és directament vinculat a dos moments clau de la història de Barcelona i de Catalunya: l’esclat del modernisme i tot allò que implicarà com a moviment artístic diferenciat i diferencial de la ciutat i del país; i la mal anomenada transició cap a la democràcia després de quaranta anys de dictadura franquista. La història del primer local amb el nom ‘Els 4 Gats’ és bastant coneguda. L’empresari Pere Romeu, que havia estat a París i havia vist l’eclosió dels grans cafès i de les cerveseries de la capital francesa va decidir d’obrir un cabaret a Barcelona. El terme ‘cabaret’ llavors no tenia cap de les connotacions posteriors, i significava sobretot una mescla de cafeteria i restaurant on es podia menjar a totes hores i que, a més a més, oferia programacions culturals. El singular Pere Romeu va obrir les portes de l’establiment el 12 de juny de 1897 i va mantenir-lo obert fins a mitjan juliol del 1903. En aquests sis anys va haver-hi prou temps perquè el local restés inserit en la memòria ciutadana i s’hi desenvolupessin alguns esdeveniments culturals clau, com ara l’ascens del modernisme pictòric, amb els noms cabdals de Ramon Casas, Miquel Utrillo i Santiago Rusiñol. El dibuixant Opisso va crear aquesta estampa del local a l’època històrica. La casa Martí, els baixos de la qual ocupa la cerveseria, la va construir l’arquitecte Puig i Cadafalch sobre el solar d’allò que antigament havia estat un monestir de religiosos franciscans que més tard va passar a ser de monges dominiques. També ocupà el mateix espai una caserna militar, el teatre del Liceu, un espai de circ i un punt de sortida de diligències de cap a l’interior de Catalunya. Però què va passar després dels sis anys d’esplendor cervesera? Doncs que es va convertir en la seu del Cercle Artístic de Sant Lluc, va acollir la seu de la societat cultural wagneriana, clubs d’automobilistes… Durant la guerra de 1936-1939 va ser ateneu cultural i a la postguerra s’hi establí la societat d’il·lusionistes. Tanmateix, el canvi més sobtat va ser quan es va convertir en magatzem tèxtil durant trenta anys, del 1950 al 1980. Com explica Joan Francesc Ainaud al pròleg del llibre, ‘la recuperació d’Els Quatre Gats no pretenia convertir el local històric en la recreació museística, teatralitzada o nostàlgica d’un passat irrecuperable, sinó restituir-ne la fesomia –amb una voluntat de fidelitat històrica–, obrir-lo novament al públic i donar-hi una nova vida, amb un doble component dinamitzador: gastronòmic i artístico-cultural. Per aquesta raó, el 1978 es va publicar també una revista de quatre pàgines que recuperava la capçalera i el format històrics de la publicació modernista Els Quatre Gats, actualitzant-ne el contingut artístic i literari, la qual, malauradament, no va tenir continuïtat.’ Joan Miró, un artista cabdal en la recuperació En tota la història de la recuperació dels Quatre Gats hi ha un personatge fonamental que brilla amb llum pròpia: el pintor Joan Miró. Pere Notó i Ricard Alsina volaren a Mallorca per entrevistar-s’hi. De seguida es va mostrar entusiasmat amb el projecte i va prometre el lliurament d’un quadre. Llavors Miró feia una exposició a la sala Maeght del carrer Montcada i va deixar dit que Notó se’n podia endur el quadre que volgués. ‘Vaig agafar el quadre i me’l vaig endur posat. Sort que no em va passar res pel camí. Vaig fer el trajecte de la galeria del carrer de Montcada fins al carrer de Montsió 5, on ja havia obert els Quatre Gats. Hi va estar pocs dies, fins a traslladar-lo a la seu de la Caixa, a la Via Laietana, on el vaig anar a dipositar. El recorregut entre la galeria d’art Maegt i l’entitat financera, fent escala als Quatre Gats, el vaig fer a peu. El quadre el vaig transportar damunt del cap. Quina fila que devia fer! La inconsciència de la joventut. Ara penso que m’hauria pogut passar alguna cosa. L’obra de Miró en aquells moments era tot el capital de què podíem disposar per començar el camí cap a la recuperació dels Quatre Gats. Com és lògic, la primera cosa que vaig fer va ser mirar d’aconseguir diners amb l’obra que m’acabaven de donar. La vam empenyorar. Amb el temps i per les necessitats imperioses, l’obra de Miró no la vam poder recuperar, tot i anar pagant religiosament els rebuts. D’altra banda, els deutes s’anaven fent més grossos. El quadre ja no va sortir de La Caixa, i no l’he tornat a veure mai més exposat públicament. M’agradaria tornar a veure aquesta obra’, explica Notó. No va ser l’única vegada que Miró contribuí al salvament del negoci. Un any després va donar un altre quadre i també ho feren Antoni Tàpies, Antoni Clavé, Armand Cardona, Josep Guinovart, Josep Maria Subirachs, Joan Hernández Pijoan, Jaume Genovart, Albert Ràfols-Casamada, Vimala Devi, Eduard Arranz-Bravo, Rafael Lozano Bartolozzi i Antoni Iniesta. Gràcies a aquestes aportacions i a les de més mecenes, el projecte va anar endavant i finalment el 1983 la cerveseria va poder ocupar el seu emplaçament original, després de cinc anys just al davant, una operació que a més comptà amb l’assessorament artístic d’Ainaud de Lasarte per a recrear l’ambient original. Al llibre s’explica qui va fer aquesta còpia del quadre de Casas. El llibre és ple d’anècdotes –es pot saber perfectament com i qui va fer les còpies dels famosos quadres de Casas que s’exhibien al local i ara al MNAC–, recull bona part dels personatges il·lustres de la primera i la segona etapes del local, registra una munió d’activitats i es converteix en un testimoni clau d’un espai mític de Barcelona amb moltes més sorpreses que no ens puguem imaginar, però vinculat sempre i decididament al món de l’art.

Summary: El dia que Joan Miró va salvar els Quatre Gats


El diputat de la CUP Carles Riera creu que el desplegament de la República Catalana vindrà amb ‘una onada de mobilitzacions massives’. ‘No té cap mena de sentit autonomisme aquí i simbologia a l’exterior. No té sentit, entre més coses perquè serà contraproduent per a Puigdemont mateix, perquè el deixarà com una figura simbòlica sense capacitat real’, ha dit en una entrevista a Europa Press. Per al diputat de la CUP, desplegar tots els instruments per a la construcció de la república, inclosos els de l’exterior, tindrà sentit si a Catalunya ‘hi ha batalla, lluita, confrontació, desobediència i unilateralitat; si no, no serveix per a res’. Per això creu que les formacions polítiques han d’acompanyar la societat per fer possibles es condicions i els moments per a crear majories entorn al projecte de república, semblant a allò que es va produir el 3 d’octubre. Crida Nacional per la República ‘La unitat no la trobarem a través de la negociació de partits. La unitat no la trobarem creant nous partits, noves plataformes polítiques o noves plataformes electorals; la unitat i els nous marcs on es produeixi vénen donats pel conflicte i la mobilització’, ha dit en referència al nou projecte polític de Puigdemont, la Crida Nacional per la República, una plataforma que considera que només té sentit si es posa al servei de la mobilització social que ha de marcar l’agenda dels polítics, com van fer l’1-O i en l’aturada de país dos dies més endavant. ‘Tot allò que siguin cabdillatge sense més, o recomposició de sigles, probablement, és una miqueta ineficient’ ha advertit Riera, que incideix que totes les eines dels partits s’han de posar al servei de la direcció del moviment social, de la ruptura democràtica amb l’estat espanyol i de la construcció real de la república. Riera ha fet una anàlisi de la situació dels partits independentistes i adverteix d’una disputa per l’hegemonia entre ERC i JxCat. ‘Segurament, aquesta proposta de la Crida obeeix a aquestes disputes internes tant entre el PDECat i JxCat, com a les disputes entre aquest espai i ERC, i a la recomposició necessària que tot el moviment ha de tenir’, ha raonat. Davant els darrers esdeveniments entre els socis de govern i a l’assemblea nacional del PDECat ha dit: ‘És lamentable i trist veure partits polítics que no fan sinó barallar-se per veure qui té un tros més gran de control de la miserable autonomia que tenim’.

Summary: Riera demana que el Consell de la República s’acompanyi de mobilitzacions al Principat


El govern ha anunciat que la capacitat de les Unitats de Cures Intensives (UCI) s’ha doblat per atendre els casos greus de la Covid-19. Tanmateix, la consellera de Salut, Alba Vergés, no ha especificat el nombre de places amb què compta ara el sistema després d’haver incorporat els recursos de la sanitat privada i altres mesures, com reconvertir llits de semicrítics. D’altra banda, Vergés ha explicat que el tancament d’alguns centres d’atenció primària (CAPs) i consultoris no respon a contagis ni aïllaments dels professionals sinó a ‘reorganitzar la xarxa assistencial’ per la crisi del coronavirus 2019 i ‘concentrar i sectorialitzar-ne l’activitat’.

Summary: El govern anuncia que ha doblat la capacitat de les UCI del Principat


La cap de l’oposició i dirigent de Ciutadans a Catalunya, Inés Arrimadas, abandona la política catalana i fa el salt a Madrid, tot i que fa tres setmanes deia que a curt termini volia ser la presidenta de la Generalitat. La decisió té de rerefons un canvi d’estratègia de la formació, que veta un acord amb els socialistes i opta per formar un bloc amb PP i Vox, com ja ha passat a Andalusia. L’objectiu, guanyar el govern espanyol, encara que això li faci perdre la centralitat política catalana i, per tant, la possibilitat de ser presidenta. En relació amb allò que va dir Inés Arrimadas, podríeu dir si esteu d’acord… CEO Enquesta sobre el debat de política general. 2018 En el debat de política general, l’octubre del 2018, uns mesos abans de l’acord amb PP i Vox, Arrimadas ja era la dirigent més mal valorada i tres quartes parts dels ciutadans que havien seguit el debat no estaven d’acord amb res o gairebé res de tot allò que havia dit. El rebuig no era únicament entre els independentistes. El 70% de votants del PSC i el 97% dels comuns tampoc no estaven d’acord amb res o gairebé res del que havia dit. Un fet que dificulta el suport imprescindible d’aquests partits per a governar si mai canviessin les majories. ‘No gaire d’acord o gens que Inés Arrimadas hagi transmès que…’ CEO Enquesta sobre el debat de política general. 2018 La mala imatge era àmpliament compartida. Una gran majoria dels ciutadans considerava que no tenia propostes reals (81%), ni feia una oposició constructiva (85%), ni transmetia confiança (79%). A més, una majoria superior al 70% de la població considerava que les intervencions d’Arrimadas eren superficials, demagògiques i que no eren ni responsables ni realistes. En el darrer baròmetre, la valoració d’Arrimadas va ser d’un 2,19, una puntuació molt inferior, per exemple, de la del president de la Generalitat, Quim Torra (4,34). La suspenen els independentistes però també la majoria absoluta dels ciutadans que votarien que no en un referèndum, els quals li posen una mitjana de 4,08. Més enllà dels equilibris electorals que es podrien fer, es mostra un rebuig a Arrimadas molt majoritari de la societat. La pugna electoral amb Vox La moció de censura a Mariano Rajoy per part de Pedro Sánchez va trencar la unitat d’acció del bloc del 155, amb PP, Cs i Vox fent front comú contra els socialistes. La nova situació porta Ciutadans a l’objectiu de sumar una majoria absoluta entre les tres formacions i, a més, ser primera força entre les dretes. Factible, si tenim en compte que, amb vuitanta escons, podria ser perfectament el partit més gran de la dreta. Una enquesta d’aquesta mateixa setmana de La Voz de Galicia mostra que la principal fuga de vots de Ciutadans és cap a Vox (18,4%). Més de mig milió de ciutadans a l’estat espanyol que el 2016 van votar Ciutadans ara votarien Vox. La pugna amb l’extrema dreta els ha fet endurir encara més el discurs i les accions, amb escenes com les d’Albert Rivera i Inés Arrimadas arrencant llaços a Alella i anant a poblacions marcades per la repressió judicial, en un gest clarament provocador, com és en el cas de Torroella de Montgrí (poble de Dolors Bassa), Amer (poble de Carles Puigdemont), Altsasu i Waterloo. L'obsessió (unidireccional) d'Inés Arrimadas amb Carles Puigdemont. pic.twitter.com/2tCgkzY2LN — Joe Brew (@joethebrew) February 26, 2019 En el cas de Catalunya, amb una societat majoritàriament favorable al referèndum i contrària a la presó preventiva i a la repressió, el nou posicionament de Ciutadans els fa menys centrals. La darrera enquesta sobre el Parlament de Catalunya estimava que Ciutadans perdria entre 5 i 6 escons, mentre que els partits independentistes mantindrien la majoria, amb 70-73 escons. Sembla clar que, després d’unes eleccions amb el 155, l’independentisme amb els dirigents a l’exili o empresonats i una mobilització màxima, Ciutadans va tocar sostre. Si hi afegim un allunyament de la resta de partits no-independentistes (comuns i PSC) i un discurs més allunyat de la societat catalana, tot plegat pot beneficar electorament el partit a l’estat espanyol, però el condemna a ser minoritari a Catalunya. Aquest fet, la voluntat d’entrar al govern espanyol encara que comporti endurir el discurs, fa que Arrimadas tingui molt difícil que en un futur pugui ser presidenta de la Generalitat, i això pot explicar en gran part que abandoni el Parlament de Catalunya i faci el salt a la política espanyola.

Summary: La marxa d’Inés Arrimadas explicada en xifres


El Consell General del Poder Judicial (CGPJ) ha publicat un comunicat molt dur criticant el vice-president segon espanyol, Pablo Iglesias, per haver declarat que la justícia espanyola havia estat humiliada a Europa. El CGPJ diu que cap dels tribunals europeus a què resta subordinada la justícia espanyola –el Tribunal d’Estrasburg i el Tribunal de Luxemburg– no ha dictat cap sentència que signifiqui un revés contra el poder judicial espanyol, tot i la del Tribunal de Luxemburg favorable a Oriol Junqueras. En una entrevista a Antena 3, Iglesias va dir que estava preocupat per la imatge exterior de la justícia espanyola arran de les desautoritzacions de tribunals europeus, fet que relaciona amb la judicialització del conflicte polític sobre Catalunya. Va evidenciar la incongruència que el president Carles Puigdemont i el conseller Toni Comín puguin exercir com a eurodiputats, però que el vice-president Oriol Junqueras sigui a la presó. També va dir que un dels motius pels quals això és possible és que els tribunals europeus no han lliurat Puigdemont i Comín a Espanya. Segons Iglesias, els tribunals europeus han llevat la raó als jutges espanyols i això és ‘una humiliació per a l’estat espanyol’. ‘Que hi hagi tribunals europeus que formen part de l’ordenament jurídic espanyol que llevin la raó a allò que diuen tribunals espanyols em sembla que deixa malament la nostra justícia’, va afegir. Vegeu-ho ací:  El CGPJ respon a Iglesias que els tribunals europeus no han refusat les actuals euroordres contra Carles Puigdemont, Toni Comín i Clara Ponsatí i destaca amb menyspreu que l’única resolució contrària és la del ‘tribunal regional’ de Slesvig-Holstein que va refusar l’extradició de Puigdemont per rebel·lió, però no per malversació. ‘La comissió permanent apel·la a la moderació, prudència i mesura i a la responsabilitat institucional per a evitar la utilització política de la justícia o el qüestionament de la independència, la imparcialitat i la professionalitat dels jutges i magistrats que integren el poder judicial’, diu el comunicat. També manifesten un ‘absolut respecte al dret de llibertat d’expressió’ d’Iglesias per les seves declaracions. El comunicat, el signen el president en funcions del CGPJ i del Tribunal Suprem espanyol, Carlos Lesmes, i els vocals en funcions de la comissió permanent del CGPJ: Álvaro Cuesta, José María Macías, Pilar Sepúlveda, José Antonio Ballestero, Juan Manuel Fernández, Juan Martínez Moya i Rafael Mozo. Resposta de la Moncloa El govern espanyol ha respost al comunicat del CGPJ recordant-los que estan en funcions –des del desembre del 2019– i que cal renovar la cúpula del poder judicial. Segons fonts del govern espanyol, és el ‘deure de tothom posar al dia’ els òrgans de govern de la justícia per a evitar que ‘la seva acció es ressenti pel blocatge’. I ha afegit: ‘El govern considera que és l’hora de dialogar i d’aportar acords que reforcin les nostres institucions.’ Finalment, demana que l’oposició tingui actitud de diàleg, dins el respecte a la llibertat d’expressió i el dret de crítica.

Summary: Atac inèdit del poder judicial espanyol contra Pablo Iglesias pels revessos dels tribunals europeus


Francesc Ribera ‘Titot’ diu que té una obsessió per l’obra i la figura del polèmic Guillem de Berguedà, que era, igual com ell, un agitador sense pèls a la llengua. Aquest trobador del segle XII va enemistar-se amb gent de molts comtats catalans. Amb els seus sirventesos, atacava nobles de tota mena. Fins i tot en va ser víctima el rei Alfons. El 2003, aquesta devoció de Titot pel personatge va portar-lo a musicar-ne tota l’obra. I ara se submergeix en una novel·la històrica que és un intent de descobrir qui el va assassinar. L’obra porta per títol: ‘L’Assassinat de Guillem de Berguedà’ —Fa uns quants anys vàreu musicar tota l’obra de Guillem de Berguedà i ara n’heu escrit un llibre. Per què us fascina tant la seva figura? —Per una banda, perquè és de casa. I per una altra, diguem que no era un trobador convencional, sinó que es dedicava a atacar més els seus enemics que no el cor de les dames. Es burlava, ridiculitzava, insultava i amenaçava els seus enemics amb sirventesos, i també feia crides a la revolta. Em vaig adonar que era un personatge que no únicament havia viscut a la mateixa comarca que jo, sinó que a més a més, es dedicava a fer pràcticament això que faig jo. D’alguna manera, me’n sento hereu, marmessor del seu llegat. —Quan vau conèixer Guillem de Berguedà? —Al Berguedà és un personatge popular. Hi ha un institut que porta el seu nom, igual com una biblioteca i alguns carrers. Però sobretot m’hi vaig abocar quan vaig musicar la seva obra, el 2003. Va ser una feina molt llarga, pràcticament de dos anys. Des de llavors, sempre més he estat un escriptor abduït pel seu personatge, fins que em vaig decidir a escriure el llibre. —Va ser un personatge amb molts detractors, però, en canvi, sobta que establís relació amb el rei Ricard d’Anglaterra. Això demostra la seva categoria. —Sí. Els nobles, els poderosos i els reis s’envoltaven dels millors, en aquest cas trobadors. Quan es van conèixer, Ricard encara no era rei d’Anglaterra sinó duc d’Aquitània. El fet que moltes vegades anés a la seva cort, ens fa tenir una idea del prestigi de Guillem de Berguedà. Més enllà del seu caràcter, va ser un dels millors trobadors dins el millor període de la poesia trobadoresca. —El llibre reconstrueix la investigació per saber qui va assassinar Guillem de Berguedà. Ha estat complicat documentar-se i ambientar la narració d’uns fets ocorreguts el segle XII? —Sí, però perquè jo no tinc una àmplia base historiadora ni medieval. Ha estat una feinada perquè una de les coses que m’interessava era no ser traïdor de la història real. He volgut agafar peces que es coneixen i les que no es coneixen inventar-me-les. Però de cap manera no volia substituir els fets per la inventiva. He intentat ser fidel al llegat de la història i, a partir d’aquí, he novel·lat. Molta gent que ens ha votat no és de l'esquerra independentista, però ha confiat en l'esquerra independentista per resoldre els seus problemes. —Amb quin material us heu documentat? —Especialment amb l’rbra de Martí de Riquer. És una base imprescindible per a parlar de Guillem de Berguedà. Després, estudis fets per historiadors. Fins i tot vaig anar a petar a l’arxiu de la Corona de Palma a cercar certa informació. Sóc una mica torracollons, i no volia ser infidel als fets. —No ha estat prou reivindicat i no ha arribat mai a formar part de l’imaginari col·lectiu català. Potser és un personatge que hauria d’estar a l’altura de Serrallonga, del timbaler del Bruc… —Segur, i té molta més categoria que aquests que em dieu. Hem de tenir en compte que durant molt temps on es copiaven els textos era els convents. M’imagino que algú tan enemic de l’església i excomunicat, un cafre de categoria, no el volien com un model a seguir. Entenc que aquesta és una de les raons per les quals la seva obra no ha arribat als nostres dies amb la plenitud que es mereix. —Hem conegut el Titot músic, el Titot actor, el Titot escriptor i ara debuteu com a novel·lista històric. Us hi heu sentit còmode? —Molt còmode. Feta l’excepció dels moments en què vaig participar en muntatges teatrals, diguem que el meu lligam amb la música sempre ha estat a través de la meva faceta de lletrista. Jo vinc de les lletres, no de la música. Per això, en cap moment no m’he sentit fora de casa. He escrit contes, cançons, articles, novel·les, en cap moment no m’he sentit estrany. —Sou membre del govern municipal de Berga, la primera capital de comarca que té la CUP. És un símptoma de la implantació que va tenint la CUP al Principat? —Crec que no és cap anècdota. Fins fa poc érem un partit testimonial amb vocació d’oposició que partia pràcticament de zero. A la tercera legislatura hem aconseguit l’alcaldia en un feu tradicionalment convergent. Això ve la feina i de la certesa que molta gent que ens ha votat no és de l’esquerra independentista, però ha confiat en l’esquerra independentista per resoldre els seus problemes. Per una banda, tenim el desafiament de correspondre a la gent de Berga i, per altra banda, una responsabilitat amb el conjunt de l’esquerra independentista. Som la primera capital de comarca i, si ho fem malament, se’n pot ressentir el conjunt del moviment. —Aquests dies es negocia una llista conjunta per al 27-S i la CUP ha demanat una llista ‘cívica’ sense polítics. Què us sembla tot plegat? —Si he de ser franc, i sempre ho he dit, veia més clar i més oportú fer tres llistes perquè crec que tindria més suport. Ara, per un seguit d’informacions que jo no tinc, és possible que vagi equivocat. Es tracta de guanyar i s’ha de fer amb el format que doni més garanties de victòria. Jo creia que en tindríem més amb les tres llistes. Si no ha de ser així, rectificaré ràpidament. No es tracta de sortir-me amb la meva, sinó de guanyar. —Quin 27-S somnieu? —El somnio amb una celebració molt llarga. Voldrà dir que haurem de posar-nos a treballar de valent. Som en una lluita en què, anant molt bé, i l’Ajuntament de Berga ens ho ha demostrat, se’ns girarà més feina. I ja ho volem. Més feina perquè el 28 de setembre ens puguem posar a preparar el procés constituent per a tenir un nou estat. Sense renunciar a cap dels nostres somnis ni objectius, situant-los d’acord amb la realitat. El vídeo és ‘Cançoneta lleu i plana’, un sirventès de Guillem de Berguedà musicat per Titot:

Summary: Francesc Ribera ‘Titot’: ‘Es tracta de guanyar i s’ha de fer amb el format de llistes que doni més garanties de victòria’


El coordinador federal d’Esquerra Unida, Alberto Garzón, ha denunciat en un fil de Twitter el clientelisme del sistema polític espanyol. Ha estat arran de les escoltes del comissari José Manuel Villarejo filtrades ahir i que revelen que la vice-presidenta del govern espanyol de José Luis Rodríguez Zapatero i ara presidenta del Consell d’Estat, María Teresa Fernández de la Vega, va citar un dirigent del Banc Santander perquè el president, Emilio Botín, estigués tranquil quant a un judici que tenia pendent. ‘El Banc Santander és una de les entitats que palesa més bé com funciona realment el sistema polític espanyol. Una mena de clientelisme en el qual participen jutges, polítics i empresaris’, comença Garzón. ‘Entre el 1987 i el 1991 el Banc Santander va comercialitzar uns productes financers –cessions de crèdit– per evitar el pagament de 2.600 milions d’euros en imposts. El Banc venia aquests productes als clients i movia el diner negre fent servir testaferros i més trampes’, continua. A més, explica que aquell mateix any, i després d’una querella de l’empresari José María Ruiz-Mateos, es va descobrir la trama de corrupció, en què hi havia implicats polítics del PP. El jutge, Miguel Moreiras, va citar a declarar Emilio Botín per aquesta qüestió, però després va ser substituït per Teresa Palacios. ‘Tanmateix, aquell canvi no seria tan important com més endavant alguns d’altres…’, assenyala Garzón. La nova jutgessa va citar a declarar l’executiva sencera del Banc Santander. Hi havia Ana Patrícia Botín, filla de Botín i actual presidenta. ‘Per una circumstància “estranya”, el criteri de la fiscalia va ser modificat el 1998 a instàncies del ministeri d’Economia de Rodrigo Rato i es va passar a defensar el Santander. El fiscal Jesús Santos va ser substituït per Eduardo Fungariño, que va retirar l’acusació contra Botín. Perquè ens entenguem: la fiscalia –que ens representa a tots– deia que no l’importava que l’estat –que som tots– hagués perdut 2.600 milions d’euros… A més, l’advocacia de l’estat també va canviar el criteri i va demanar que no es fes el judici…’, denuncia Garzón. El 2004 es va obrir el judici oral en el qual es jutjaria a Emilio Botín i alguns altres directius del Banc Santander. Tanmateix, El 2006 la sala penal de l’Audiència espanyola, dirigida pel jutge Gómez Bermúdez va declarar el sobreseïment del cas. ‘De manera que Emilio Botín estava salvat’, diu Garzón. ‘El Tribunal Suprem va confirmar la tesi del jutge Gómez Bermúdez, bo i acceptant l’anomenada “doctrina Botín”, que permetia els acusats de deslliurar-se del judici en cas que la fiscalia i l’advocacia de l’estat no acusessin… cosa que va establir que l’acusació popular no era suficient.’ Garzón es demana si hi ha motius per a pensar que el govern del PSOE hi va influir. Troba que ho confirma, d’una banda, la notícia sobre Fernández de la Vega i, de l’altra, la declaració de Rodrigo Rato mitjançant la qual es va defensar en el seu judici al·legant que l’abril del 1996 ella havia donat instruccions perquè l’advocacia de l’estat i la fiscalia retiressin les acusacions contra Botín. El dirigent d’Esquerra Unida assenyala també el qui va ser directiu del Santander, Alfredo Sáenz. Després de la condemna, li van prohibir de continuar exercint de banquer. Però li van retirar la restricció gràcies a un indult del PSOE. ‘Un altre dels qui es va lliurar en el judici a Rato va ser Jaime Botín, germà del president del Santander’, continua Garzón. Té un judici pendent per l’intent de vendre il·legalment un Picasso, i segons que assenyala Garzón, el seu advocat és Gómez Bermúdez, el mateix jutge que va crear la ‘doctrina Botín’. ‘Però el Santander ha tingut força més processos judicials amb final feliç (per a la família Botín). Un dels més coneguts va ser la querella d’un accionista contra Emilio Botín, Jaime Botín, Alfredo Sáenz i Ana Patrícia Botín. Va ser arxivat per… Baltasar Garzón.’ En principi, com diu Garzón, no ha de semblar sospitós, però s’escau que el jutge, ara dirigent del partit polític Actua, va arxivar la causa quan va demanar a Emilio Botín que li financés uns cursos a Nova York. Va rebre 300.000 dòlars entre el 2005 i el 2006. Garzón també recorda que, per a la compra del Banc Popular, el ministre d’Economia del PP, Luis de Guindos, va demanar ‘ajuda’ a Ana Patrícia Botín i que després el Santander va demanar 1.000 milions d’euros al Ministeri d’Hisenda espanyol. Al final del fil també denuncia que una editorial del grup Prisa va censurar un llibre seu sobre el Santander Podeu llegir el fil sencer de Twitter ací: Tenía ganas de explicar esto con detalle. El Banco Santander es una de las entidades que mejor representa cómo funciona realmente el sistema político español. Un tipo de clientelismo en el que participan jueces, políticos y empresarios (HILO 👇) pic.twitter.com/r5uPFHErSf — Alberto Garzón🔻 (@agarzon) 11 de gener de 2019 «Avui hem sabut que la vice-presidenta del govern amb el PSOE, Fernández de la Vega, va citar un dirigent del Banc Santander perquè el president, Emilio Botín, estigués tranquil respecte d’un judici que tenia pendent. Escandalós, però sabeu de quin judici parlem? Comencem… Entre el 1987 i el 1991 el Banc Santander va comercialitzar uns productes financers –cessions de crèdit– per a evitar el pagament de 2.600 milions d’euros en imposts. El Banc venia aquests productes als clients i movia el diner negre fent servir testaferros i més trampes. Aquest mateix any i després d’una querella de l’empresari especulador Ruiz-Mateos, el jutge va entrar amb la policia a la seu del Santander i va descobrir tot l’entramat. Hi eren implicats fins i tot polítics del PP. Per exemple, el llavors diputat Luis Fernando Cartagena va dimitir sis anys després. El jutge que va admetre la querella el 1992 va ser Miguel Moreiras, encarregat a l’Audiència nacional dels delictes econòmics. El jutge va considerar que hi havia indicis clars de criminalitat en les accions del president del Banc Santander, Emilio Botín, i el va citar a declarar. El jutge Moreiras va dimitir el 1996 després d’haver revelat a la premsa una part del secret de sumari del cas de Mario Conde, que havia estat president de Banesto. Va ser substituït per la jutgessa Teresa Palacios. Però aquell canvi no seria tan important com més endavant alguns d’altres … La nova jutgessa va prosseguir el cas i el 1998, a petició del fiscal Jesús Santos, va citar a declarar l’executiva sencera del Banc Santander. Entre els citats hi havia Ana Patrícia Botín, llavors filla del president del Banc i ara presidenta. Per una circumstància ‘estranya’, el criteri de la fiscalia va ser modificat el 1998 a instàncies del ministeri d’Economia de Rodrigo Rato i es va passar a defensar al Santander. El fiscal Jesús Santos va ser substituït per Eduardo Fungariño, que va retirar l’acusació contra Botín. Perquè ens entenguem: la fiscalia –que ens representa a tots– deia que no l’importava que l’estat –que som tots– hagués perdut 2.600 milions d’euros… A més, l’Advocacia de l’estat també va canviar de criteri i va demanar que no es fes el judici… El 2004, i malgrat el criteri de la fiscalia i l’advocacia de l’estat, clarament pressionades pel govern, es va obrir el judici oral en el qual es jutjaria a Emilio Botín i més directius del Banc Santander. Teresa Fernández de la Vega feia referència a aquest judici oral? Recordem que les paraules de la llavors vice-presidenta del govern del PSOE són del 2005 i que anuncien una intervenció del govern per a salvar a Emilio Botín. El canvi de paper de la fiscalia i de l’advocacia de l’estat no havia estat prou cosa… Què hi podrien fer ara? Va passar que el desembre del 2006 la Sala penal de l’Audiència nacional, dirigida pel jutge Gómez Bermúdez (recordeu aquest nom) va declarar el sobreseïment del cas, de tal manera que Emilio Botín estava salvat. Però, com va ser possible això? El Tribunal Suprem va confirmar la tesi del jutge Gómez Bermúdez, bo i acceptant l’anomenada ‘doctrina Botín’ que permetia els acusats d’estalviar-se el judici en cas que la fiscalia i l’advocacia de l’estat no acusessin… cosa que establia que l’acusació popular no era suficient. La doctrina Botín va ser un estratagema per a no jutjar el president del Banc Santander. Va ser una interpretació tan escandalosa que de llavors ençà ja no s’ha tornat a fer servir mai. De fet, va haver-hi cinc vots particulars i és altament recomanable de llegir-los. Però prosseguim… La pregunta és: el govern del PSOE va influir el 2006 perquè s’aprovés aquesta ‘doctrina Botín’? Hi ha dos actors importants que asseguren que fou així. En primer lloc, Fernández de la Vega en la conversa difosa avui. En segon lloc, Rodrigo Rato… Efectivament, el qui va ser ministre del PP va ser jutjat el 2008 atesa la sospita d’haver fet favors polítics al Banc Santander en la compra d’empreses de la família Rato. La defensa va dir que els favors venien d’abans… En concret, Rato es va defensar dient que l’abril del 1996 Fernández de la Vega havia donat instruccions perquè l’advocacia de l’estat i la fiscalia retiressin les acusacions contra Emilio Botín que, com recordem, era investigat per frau fiscal de 2.400 milions d’euros. El 2010 la querella contra Rato va ser arxivada i van respirar tranquils tant el germà, Ramón Rato, com Emilio Botín, el seu germà, Jaime Botín, i el llavors cap del Santander Alfredo Sáenz. Però no perdem de vista aquests noms… Alfredo Sáenz se’n va deslliurar però en tenia una altra de pendent. El 2009 va ser condemnat a sis mesos de presó per delictes comesos quan era president de Banesto. El 2011 el Tribunal Suprem va rebaixar la pena a tres mesos i implicava no poder exercir més de banquer. Però hi va continuar… què va passar? Doncs va passar que el 25 de novembre de 2011 el govern del PSOE, ja en funcions després de les eleccions generals, va decidir de donar un regal de Nadal, ben generós i anticipat, al banquer Alfredo Sáenz: el va indultar. Era lliure. En 2013 el Tribunal Suprem va anul·lar l’indult del govern del PSOE, però Emilio Botín es va negar a destituir el seu amic Alfredo Sáenz. Finalment se’n va anar havent dimitit i es va emportar un petit honorari de… 88 milions d’euros. Un altre dels qui se’n va lliurar en el judici a Rato va ser Jaime Botín, germà del president del Santander. El 2017 li van imputar un delicte de frau fiscal a Hisenda per haver defraudat un milió d’euros. I té una causa pendent per haver provat de vendre il·legalment un Picasso… Sabeu qui és un dels advocats de Jaime Botín en aquest judici pendent? Es tracta de Gómez Bermúdez, el mateix jutge que va crear la ‘doctrina Botín’ i que en un exercici de portes giratòries ara treballa per a un bufet d’advocats i té com a client… la família Botín. Però el Santander ha tingut força més processos judicials amb final feliç (per a la família Botín). Un dels més sonats va ser la querella d’un accionista contra Emilio Botín, Jaime Botín, Alfredo Saénz i Ana Patrícia Botín. Va ser arxivat per… Baltasar Garzón. En principi no seria sospitós, però després es va escaure que aquell arxivament de la causa va coincidir amb el fet que Baltasar Garzón, ara dirigent del partit polític Actua, va demanar Emilio Botín que li financés uns cursos a Nova York. Botín li va donar 300.000 dòlars entre el 2005 i el 2006. El poder del Banc Santander és enorme, i a vegades és demostrat amb gests més que simbòlics. Per exemple, per la compra del Banc Popular, el ministre d’Economia del PP, Luis de Guindos, va haver de desplaçar-se als EUA a demanar a Ana Patrícia Botín una mica de ‘ajuda’. Demanar un favor a un banquer no és mai gratuït. Aquella operació, que els ministres van dir que no costaria res, va servir perquè el Santander demanés ni més ni menys que 1.000 milions d’euros a Hisenda. És a dir, a nosaltres. Mentrestant, el Santander ha anat comprant espais de la vida pública. Tothom sap que la Lliga de Futbol es diu ‘Lliga Santander’, però menys gent sap que del 2006 ençà el Santander ha anat penetrat a les universitats i fins i tot ha condicionat els plans d’estudi. La influència del Santander –i de més bancs– va més enllà dels punts quantitatius. Recordeu aquesta estupenda portada del llibre Hay alternativas, que escrivim Juan Torres López, Vicenç Navarro i jo mateix amb pròleg de Noam Chomsky? És de l’estiu del 2011… És impossible que la recordeu perquè no va arribar a publicar-se. L’editorial, pertanyent al grup Prisa, ho tenia tot preparat, però en l’últim moment va arribar una trucada de dalt: o traiem un esment sobre la història de Botín o no hi havia llibre… Vam cercar una altra editorial. Què va ser de Teresa Fernández de la Vega? Va ser premiada i ara mateix és presidenta del Consell d’Estat. Cobra uns 80.000 euros a l’any per unes funcions que semblen més un premi que no pas una responsabilitat. Ja n’hem demanat la dimissió immediata.»

Summary: Alberto Garzón denuncia el clientelisme entre el govern i la justícia espanyola i el Banc Santander


Aquesta setmana arriba als cinemes Ardara, amb Bruna Cusí, que retrata en un documentari la desaparició de tres joves catalans a l’Ulster. També s’estrena, en català, l’esperada segona part de Frozen i el francès Les misérables, seleccionat per a competir com a millor film de parla no anglesa als premis Òscar. Una altra de les estrenes més esperades de la setmana és Intemperie, basat en la cèlebre novel·la homònima de Jesús Carrasco. Ardara. Direcció: Raimon Fransoy, Xavier Puig. Intèrprets: Bruna Cusí, Elisabet Casanovas, María García Vera; Macià Florit. Gènere: Drama. Esbós: Film en forma de documentari que reconstrueix la història d’un menorquí i dues barcelonines desapareguts al poble d’Ardara, a l’Ulster irlandès. En català. Les misérables (Los miserables). Direcció: Ladj Ly. Intèrprets: Issa Perica, Jeanne Balibar, Sana Joachaim; Damien Bonnard, Alexis Manenti, Djibril Zonga. Gènere: Drama. Esbós: Retrat de la vida en un barri als afores de París. Un policia s’uneix a la brigada contra el crim i s’hi troba dos agents que empren mètodes d’investigació de legalitat dubtosa. Una mena d’adaptació contemporània del clàssic de Víctor Hugo. Frozen II. Direcció: Chris Buck, Jennifer Lee. Gènere: Animació. Esbós: Segona part de la popular cinta de Disney. Elsa i Anna, acompanyades de Kristoff, Olaf i Sven, han d’endinsar-se al bosc encantat per descobrir els secrets que els seus pares els van amagar. En català. Intemperie. Direcció: Benito Zambrano. Intèrprets: Mona Martínez, Yoima Valdés, María Alfonsa Rosso; Luis Tosar, Luis Callejo, Jaime López. Gènere: Enjòlit. Esbós: Un nen fuig d’un poble i es troba un pastor que li ofereix protecció. A partir d’aquest moment, tot canvia. Basat en la novel·la homònima de Jesús Carrasco. Adiós. Direcció: Paco Cabezas. Intèrprets: Natalia de Molina, Ruth Díaz, Mona Martínez; Mario Casas, Carlos Bardem, Vicente Romero. Gènere: Enjòlit. Esbós: Un pres de tercer grau surt de la presó per assistir a la comunió de la seva filla. La mort accidental de la nena destapa un entramat de corrupció policíaca i narcotràfic. J’ai perdu mon corps (¿Dónde está mi cuerpo?). Direcció: Jérémy Clapin. Gènere: Animació. Esbós: Viatge d’una mà tallada que s’escapa d’un laboratori per trobar el cos a què pertany. Marriage Story (Historia de un matrimonio). Direcció: Noah Baumbach. Intèrprets: Scarlett Johansson, Merritt Wever, Laura Dern; Adam Driver, Wallace Shawn, Ray Liotta. Gènere: Comèdia. Esbós: Un director de teatre i la seva dona, actriu, lluiten per superar un divorci que els duu a l’extrem tant en el terreny personal com en el creatiu. A Vida Invisível (La vida invisible de Eurídice Gusmão). Direcció: Karim Aïnouz. Intèrprets: Julia Stockler, Carol Duarte, Flávia Gusmão, Maria Manoella; António Fonseca, Nikolas Antunes, Gregório Duvivier. Gènere: Drama. Esbós: Rio de Janeiro, 1950. Dues germanes es procuren un espai segur per a les seves esperances i aspiracions en una família conservadora portuguesa.

Summary: Les estrenes: ‘Ardara’ o el viatge de tres joves catalans per Irlanda


L’Espai LGTBI de Girona ha denunciat a les seves xarxes socials un atac feixista contra la seu. La porta del local, situat al carrer Sant Josep al Barri Vell, ha estat destrossada. L’Espai LGTBI n’ha penjat fotos a Twitter i Facebook denunciant els fets i deixant clar que no faran ‘ni un pas enrere’ i que continuaran mostrant-se ‘sempre visibles davant d’aquests brètols’. ‘No tenim por, no tenim res a amagar, no tenim armaris i no tenim claus. Som diversos i estimem a qui volem i com volem’, reivindica l’escrit a les xarxes socials. Els fets s’haurien produït avui a la nit i la denúncia de l’entitat ha arribat hores després. Avui hem patit un atac #lgtbifobic al nostra local. No farem cap pas enrere a #Girona. #visiblessempre Porta del local de l @espailgtbigi destrossada . Contra l'odi els nostres drets i llibertats.Davant del feixisme ni un pas enrere @girona_cat pic.twitter.com/yOOBR60d2G — Espai LGTBI Girona (@espailgtbigi) November 16, 2019

Summary: L’Espai LGTBI de Girona denuncia un atac feixista contra la seva seu


Albert Rivera, candidat de Ciutadans a les eleccions espanyoles, ha anat aquesta setmana a Extremadura. En una visita a l’assemblea extremenya, Rivera va demanar perdó, ‘com a català’, per la insolidaritat dels independentistes. Va dir que els extremenys havien estat objecte de discursos insolidaris dels catalans. L’usuari de Twitter David d’Enterria ha respost a aquestes declaracions de Rivera amb disset piulets. Tots contenen dades que desmenteixen Rivera sobre ‘la insolidaritat’ dels catalans amb els espanyols. Vegeu-los a continuació: .@Albert_Rivera:"Como catalán pido perdón por la #insolidaridad separatista" AVE a ESP=14.000M€ Rodalies a CAT=140M€ pic.twitter.com/RxZock7N5G — David d'Enterria *X (@denterd) November 10, 2015 .@Albert_Rivera:"Como catalán pido perdón por la #insolidaridad separatista" Peatges: CAT=67% Madrid=3% #AdéuEspanya pic.twitter.com/D0ZWZJdaxT — David d'Enterria *X (@denterd) November 10, 2015 .@Albert_Rivera:"Como catalán pido perdón por la #insolidaridad de los separatistas" Vols directes al Prat prohibits pic.twitter.com/CvYrQN1eZt — David d'Enterria *X (@denterd) November 10, 2015 .@Albert_Rivera:"Como catalán pido perdón por la #insolidaridad separatista" Últims en ocupació pública durant crisi pic.twitter.com/rKAivqqRaJ — David d'Enterria *X (@denterd) November 10, 2015 .@Albert_Rivera:"Como catalán pido perdón por la #insolidaridad separatista" Peatges CAT per rescatar autopistes ESP pic.twitter.com/RQy86RhDnH — David d'Enterria *X (@denterd) November 10, 2015 .@Albert_Rivera:"Como catalán pido perdón por la #insolidaridad d los separatistas" Ports MARÍTIMS tributen a Madrid pic.twitter.com/6cuFek64Uf — David d'Enterria *X (@denterd) November 10, 2015 .@Albert_Rivera:"Como catalán pido perdón x la #insolidaridad separatista" Percentatge d'ocupació d funcionaris a EU pic.twitter.com/rdZvwBwXBD — David d'Enterria *X (@denterd) November 10, 2015 .@Albert_Rivera:"Como catalán pido perdón x la #insolidaridad separatista" I el perdó x 300 anys d'atacs al català? pic.twitter.com/hMfTH7J6MM — David d'Enterria *X (@denterd) November 10, 2015 .@Albert_Rivera:"Como catalán pido perdón x la #insolidaridad de los separatistas" Desenes de lleis impugnades al TC pic.twitter.com/F7OqauyB1I — David d'Enterria *X (@denterd) November 10, 2015 .@Albert_Rivera:"Como catalán pido perdón x la #insolidaridad de los separatistas" CAT=Última en execució inversions pic.twitter.com/zhxnuQAHLd — David d'Enterria *X (@denterd) November 10, 2015 .@Albert_Rivera:"Como catalán pido perdón x la #insolidaridad de los separatistas" Milers milions € en AVE fantasmes pic.twitter.com/iMRLiBLDTs — David d'Enterria *X (@denterd) November 10, 2015 .@Albert_Rivera:"Como catalán pido perdón x la #insolidaridad de los separatistas" Autovies: Madrid=600km CAT=20 km pic.twitter.com/K4RSJfZuM0 — David d'Enterria *X (@denterd) November 10, 2015 .@Albert_Rivera:"Como catalán pido perdón x la #insolidaridad de los separatistas" Rescat peatge Madrid-Toledo=140M€ pic.twitter.com/f4vWfxxsTD — David d'Enterria *X (@denterd) November 10, 2015 .@Albert_Rivera:"Como catalán pido perdón por la #insolidaridad separatista" Ministeri Cultura Madrid=112M€ BCN=11M€ pic.twitter.com/9dOrdyt5ZW — David d'Enterria *X (@denterd) November 10, 2015 .@Albert_Rivera:"Como catalán pido perdón por la #insolidaridad separatista" Milers de milions d'€ en AVEs fantasmes pic.twitter.com/vD2xqZINdv — David d'Enterria *X (@denterd) November 10, 2015 .@Albert_Rivera:"Como catalán pido perdón por la #insolidaridad de los separatistas" 5.25% d'interès pels NOSTRES €! pic.twitter.com/ijyq2V1zfe — David d'Enterria *X (@denterd) November 10, 2015 .@Albert_Rivera:"Como catalán pido perdón por la #insolidaridad de los separatistas" CAT=Últims en inversions Estat pic.twitter.com/JzpNopYVi7 — David d'Enterria *X (@denterd) November 10, 2015

Summary: Els disset piulets que desmenteixen Albert Rivera quan acusa d’insolidaris els independentistes


El Tribunal Suprem de Tailàndia ha decidit de mantenir la condemna a pena de mort al català Artur Segarra pel segrest i l’assassinat del també català David Bernat el 2016, segons que ha informat el diari The Bangkok Post. Segarra ha estat traslladat des de la Presó Central de Bang Kwang al Tribunal Penal Central per a escoltar la decisió judicial. El seu advocat ha dit que Segarra demanarà un indult al rei de Tailàndia i de complir la pena de presó a l’estat espanyol. Segarra va ser condemnat a la pena capital per assassinat premeditat, ocultació del cadàver, detenció il·legal i robatori. Els fiscals del cas van argumentar davant del tribunal que s’havien trobat parts del cos al riu Chao Phraya a Bangkok i a les regions de Nonthaburi i Pathum Thani el 30 de gener de 2016. Posteriorment es van confirmar que les restes mortals eren de David Bernat. El tribunal va basar la seva decisió en proves circumstancials i en imatges de les càmeres de vigilància, declaracions de testimonis i el d’una serventa i la parella de Segarra, a més de mostres d’ADN de Segarra i de la víctima recollides d’un congelador i d’un molinet elèctric. El tribunal va concloure que el 19 de gener de 2016 Segarra es va emportar al seu company de treball David Bernat a una habitació d’un edifici d’apartaments, on el va assassinar, va desmembrar el seu cadàver i va llençar les restes en diverses bosses en diferents punts del riu Chao Phraya. Segarra va fugir després de l’assassinat i va ser detingut el 7 de febrer de 2016 a la localitat de Sihanoukville, a Cambodja, des d’on va ser traslladat de tornada a Tailàndia. A més de la pena de mort, Segarra ha estat condemnat a pagar 734.940 bahts (uns 22.000 euros) a la família de la víctima en compensació pels diners que va robar-li fent servir la seva targeta de crèdit.

Summary: El Tribunal Suprem de Tailàndia confirma la pena de mort al català Artur Segarra


L’editorial Raig Verd, de la mà de Laura Huerga, va néixer el 2012 amb un premi sota el braç, el que li van concedir els llibreters pocs mesos després: A dalt tot està tranquil, de Gerbrand Bakker, va obtenir el premi Llibreter, un dels més estimats i valorats pel sector editorial i pels lectors. Durant aquests set anys, Raig Verd ha fet política d’autor i ha anat publicat tota l’obra de Bakker: Deu oques blanques i Les pereres fan la flor blanca. Ara n’arriba la darrera, Juny, una història que escruta la propagació del dolor en una comunitat, una família i diverses generacions. Us n’oferim un fragment. L’editora Laura Huerga escriu sobre l’autor i l’obra: «Gerbrand Bakker ens enamora. Juny és la quarta i darrera obra que publiquem d’aquest autor i (com ja ha passat amb Svetlana Aleksiévitx o aviat passarà amb Juan José Saer) ja podeu gaudir de la seva obra completa a la nostra editorial. Bakker és un autor important i significatiu per a nosaltres, perquè el primer llibre que vam publicar va ser precisament d’aquest escriptor: A dalt tot està tranquil, i aquell mateix any els llibreters el premiaven amb el premi Llibreter. Després vam publicar Deu oques blanques, també guanyadora de diversos premis, i Les pereres fan la flor blanca, una obra que tres anys després de la seva publicació es llegeix a les escoles i ja arriba a la cinquena edició. Bakker és segurament l’autor més venut de la nostra editorial i, sens dubte, un dels més estimats. Els seus textos estan plens de vida, amb aquella capacitat que té la vida d’il·lusionar-te o decebre’t en qualsevol moment. Els seus diàlegs són frescos, amb una tensió deliciosa, on sol ser més important allò que els personatges no diuen (i que tu sí que saps), que allò que sí que diuen en aquelles frases curtes i familiars. Hi ha un cert to de malenconia i un humor àcid que es repeteix. La pèrdua, el dol, l’amor… són temes habituals en les seves obres, si bé mai no els tracta de la mateixa manera. Als seus llibres sempre hi ha animals d’una presència protagonista que, habitualment, no tenen veu però que tampoc sembla que els faci falta. Les relacions familiars són un dels articuladors comuns, i com les entén i les explica, sense disfresses ni adorns, és la seva millor habilitat. Les diferents perspectives de la mateixa història a Juny recorden les de Les pereres fan la flor blanca, però la història és més completa i la mirada més àmplia, superant a l’anterior en estructura i personatges. Dels quatre llibres, aquest és probablement el més ambiciós i el més proper a A dalt tot està tranquil. Aquests dos són llibres durs, on la vida se’ns presenta com és, sense embuts, però on sempre hi ha espai per una mica de llum i per una esperança que, potser, a continuació, tot serà millor.»

Summary: Avançament editorial: ‘Juny’, de Gerbrand Bakker


El Premi d’Honor de les Lletres Catalanes ha estat atorgat a Enric Casasses, un dels poetes amb més intensitat artística i literària del país en les últimes dècades. ‘Narrador, dramaturg i traductor, ha esdevingut referent d’una nova manera de fer poesia a Catalunya, amb un repertori profund i extens que suma versos, narrativa i dramatúrgia,’, ha destacat el jurat de la 52a edició. El guardó, creat per Òmnium Cultural el 1969, té una remuneració de 20.000 euros. Enric Casasses: ‘No sé on són, els artistes espanyols: o amagats o s’han tornat de dretes’ Com és habitual, va ser el president d’Òmnium, Jordi Cuixart, qui va anunciar el premi directament al premiat. Ho va fer la setmana passada a través d’una carta i una trucada telefònica a Casasses. ‘Primer vull parlar de la irritació de rebre el premi d’Òmnium Cultural i que el seu president estigui a la presó. La irritació és que tots aquests polítics no estiguin tancats i estiguin jugant una partida d’escacs. Pleguem tots d’una vegada’, ha dit només prendre la paraula. I més tard s’hi ha tornat a referir amb més indignació: ‘Com poden continuar fent política com si res amb els altres a la presó? Com diu aquell, si tinguéssim una mica de seny faréim una bogeria’. Mira el vídeo on @e_casasses rep del vicepresident @marcelmauri la carta del president @jcuixart amb l'anunci del 52è #PremiDHonor de les Lletres Catalanes pic.twitter.com/OD1Fk3ZlS3 — Òmnium Cultural (@omnium) February 27, 2020 Quan la delegació d’Òmnium el va visitar a casa seva per portar-li la carta de Jordi Cuixart, Casasses ha explicat que s’havien cartejat abans i que li havia escrit un poema-dibuix que diu: ‘La llibertat existeix. L’he vista. És a la presó’. Visiblement emocionat, ha recordat que el seu pare va ser membre del jurat del premi durant els anys vuitanta: ‘Diuen que sóc un cas únic en la poesia actual, i així ho espero. Però em sento part d’altres caos únics i de creació d’una poesia en català que té molts estils. Hi ha gent molt potent al meu costat’.

Summary: El poeta Enric Casasses, premi d’Honor de les Lletres Catalanes


Josep Tarradellas torna a ser aquí. Edicions Dau publica, juntament amb Montserrat Catalán, de l’Arxiu Tarradellas, el llibre ‘Josep Tarradellas. El retorn del president (juny-desembre 1977), que descriu el retorn de Josep Tarradellas a Catalunya com a president. El volum inclou texts institucionals, cartes, notes personals i un seguit de discursos, entre els quals el famosíssim ‘Ja sóc aquí!’, que surten de l’arxiu. S’hi destaquen dos textos: el dietari de Tarradellas i un enregistrament inèdit del president dies després de la famosa entrevista amb Adolfo Suárez. VilaWeb ha entrevistat l’historiador, i pintor, Enric Pujol (1960), autor de l’estudi de vuitanta pàgines que acompanya el llibre. A través de Pujol i Tarradellas viatgem a un món que sembla molt diferent del d’ara (el PSC reivindicava la reunificació dels Països Catalans) i molt semblant alhora: com aleshores, som en plena transició. —Heu fet un llibre dedicat només a un any. —L’any 1977 és quan passa tot. T’hi jugues el ser o no ser. Són els mesos que van des de les eleccions fins a final d’any: el reconeixement de la Generalitat, el retorn del president i la conformació d’un executiu d’unitat a la Generalitat. L’únic que hi ha hagut fins ara. Amb els comunistes i tot, malgrat que els americans pressionaven perquè no hi entressin. Doncs hi van entrar per voluntat de Tarradellas. Ho diu Bricall, testimoni directe. Aquell va ser un autèntic govern unitari, amb l’exclusió d’AP, que tenia molta poca representativitat. —Qui en defensava el retorn, al principi? —Gent molt radical. L’extrema esquerra d’aquells moments, en Xirinacs, els independentistes, tots els partits comunistes a l’esquerra del PSUC, els socialistes i ERC. Té un suport més ampli d’allò que la gent havia dit. Es veu com un element de radicalitat democràtica. Els qui s’hi oposaran, no d’una manera oberta, però sí més soterradament, són Convergència, perquè Pujol és l’alternativa de Tarradellas, i el PSUC. Però al final l’acceptarà tothom. I això que, en el fons, molts no es pensaven que funcionés. A les memòries de Jordi Pujol s’explica: ni ell ni ningú no es pensava que la Generalitat tornés. Es pensava que es crearia un altre organisme. —Tarradellas i Pujol. Un clàssic. On neix la discrepància? —Pujol no veia clara la viabilitat del retorn, i acceptarà a la comissió dels nou, que és un organisme de l’oposició espanyola. Cosa que Tarradellas no vol. Ell vol que es negociï amb el president de la Generalitat, de tu a tu. Aquí neix la rivalitat Pujol-Tarradellas. Serà molt una cosa de lideratge. I ja anys abans, hi ha el testimoni de Jordi Solé Tura. Es troba amb Tarradellas i el president li diu: ‘Mira, aquest en Pujol, cal vigilar-lo, perquè si no ens fotrà a tots.’ Tarradellas. —Per què el PSUC no volia que tornés, Tarradellas? —No és que no volguessin que tornés. No volien que liderés. Hi havia una connivència tàcita entre el PSUC i Convergència. El referent de l’esquerra havia estat el PSUC. I es volia que continués essent així. Jo havia estat del PSUC. Tenia 15, 16 i 17 anys. I ho recordo: es feia córrer allò de ‘No volem titelles, fora en Tarradellas’. Coses d’aquestes. Però oficialment no va haver-hi cap enfrontament. Era soterrat. En el cas del PSUC, la intenció era d’hegemonitzar l’esquerra ells. —Aquesta època comença amb una victòria a les eleccions espanyoles inesperada: a Catalunya guanya el PSC. —I un PSC que no era delegació del PSOE. Es va aliar amb el PSOE per les eleccions, cert, però era un PSC molt radical. Molt. Impensable ara: parlava de la reunificació dels Països Catalans i de la lluita antiimperialista. El PSC-Congrés era això. I tenien rivalitat amb els socialdemòcrates, del PSC d’en Pallach. Aquest PSC acusava el PSUC de sucursalistes. Doncs guanyarà les eleccions contra pronòstic gairebé. S’esperava que guanyés el PSUC, el partit antifranquista per excel·lència. I amb molta incidència social. Doncs no. El mapa polític no s’havia configurat. S’anava conformant, tot eren sorpreses. Com un magma. Tothom era feble. Fins i tot Madrid era feble. I això explica la possibilitat que tindrà de negociació Tarradellas. Els resultats electorals no van ser els que Madrid havia programat. Tant si guanyava UCD de Suárez com la Convergència de Pujol, ho tenien dissenyat. Però els resultats alteraran les coses. I aleshores Madrid reprendrà les negociacions amb Tarradellas, que tenia aturades. Havien tallat. L’opció de Tarradellas va ser fer-se valer. En aquest context de feblesa Tarradellas era un mal menor, des del punt de vista de Madrid, per moltes raons. D’entrada, l’esquerra que havia guanyat no se sabia com era. —Punts forts de Tarradellas? —L’experiència política de govern. I en situacions límit: Tarradellas va estar en un govern enmig d’una guerra, i amb processos de col·lectivitzacions. Haver viscut en una democràcia consolidada com França, i també d’aquella manera convulsa, li donava una perspectiva que l’altra gent no tenia. Penso que el bagatge li anirà a favor. I va saber sortir-se’n. I aconseguirà una cosa que ningú no es pensava: el tracte bilateral Catalunya-Madrid. Això és molt important. Penseu que el restabliment de la Generalitat, i el retorn de Tarradellas, es fa abans de l’aprovació de la constitució espanyola de l’any 1978. Aquells franquistes reformistes van fer més concessions per necessitat política, que no un PSOE o un PP d’ara. En tot aquest complex tan complicat, Tarradellas va tenir talla de polític. La situació era explosiva. El procés d’independència d’ara no es pot ni comparar en absolut amb el procés que hi havia en aquells moments: morts, atemptats, manifestacions pel carrer, militars amenaçant que s’aixecaven. —Punts febles? —Ell mateix reconeixia que la idea de la Generalitat era feble. La guerra havia estat molt traumàtica. I ell havia promogut el decret de col·lectivitzacions. Aquí hi havia sectors molt contraris a Tarradellas. El veien com algú que havia fet un experiment anarco-comunista. I era cert. Era vist com el papu per als conservadors catalans. I la institució podia resultar afectada pel seu paper. —Qui eren els seus homes lleials? —Bricall, Ortínez, Frederic Rahola o Josep Lluís Sureda. I dels partits, Joan Raventós, del PSC. Eren amics. Els socialistes donaran via a Tarradellas. Convenceran al PSOE perquè hi doni suport. I més partits. ERC hi donarà un suport molt decidit. Amb Heribert Barrera, hi havia vincles gairebé personals. El veien com algú que podia aglutinar. I el que quedava de l’assemblea també donarà suport a Tarradellas. Un espectre decantat cap a l’extrema esquerra —Editeu un enregistrament de Tarradellas fins ara inèdit. —Surt de la reunió amb Suárez, que ha anat fatal, li anul·len l’entrevista amb el rei. Es veia mort políticament. I en deu dies, se’n surt. I es vol dir a ell mateix què ha passat. Per això es grava a ell mateix. I podem escoltar la seva veu. La gràcia és veure què pensava ell just després dels fets. I comparar-ho amb la manera com ho explica anys després, en el seu dietari. Tots fem igual. Ho arregles. Amb el temps. I aquesta entrevista ens diu coses que no s’havien dit abans. I jo hi dono molta importància. —Per exemple? —En aquesta discussió amb Suárez, li diu: legalitzar el Partit Comunista no va ser tan difícil que això. Perquè hi havia una quanta gent que hi estava d’acord, a legalitzar el PC. El retorn de Tarradellas i de la Generalitat, poden voler-lo molt els catalans, però Espanya no ho vol. Això li ho diu. Aquesta revelació ens diu molt de com estaven les coses. I de com estan. I de la necessitat que els catalans tenien d’un reconeixement, si no de la Generalitat republicana en tant que republicana –perquè es va haver d’adaptar–, sí d’uns drets històrics catalans. Vulgues que no, és reconeixement de drets històrics. Per una altra banda Suárez i el rei eren molt febles. Molt. I tenien unes enquestes que no els sortien bé. La república guanyava la monarquia. Si Catalunya deia que sí, decantava el suport a favor de la monarquia. Aquest va ser un dels famosos pactes de la transició. Monarquia en canvi de Generalitat. Enric Pujol, historiador —Monarquia en canvi de Generalitat? —Sí. Jo crec que sí. Autogovern amb continuïtat. Per això Tarradellas, quan s’acaba l’entrevista, diu: ‘Doncs, miri, Catalunya no donarà suport a la monarquia d’Espanya.’ Va notar que eren febles. —Quina importància té el dietari de Tarradellas que es publica? —Parcialment, ja ha estat publicat en unes memòries, Ja sóc aquí. Però aquí, per primera vegada, en tenim el text sencer. I amb els documents annexos pertinents. El dietari és el pensament posterior de Tarradellas. I es pot comparar amb el pensament immediatament després de l’enregistrament. —Quina valoració final en feu, del personatge? —El 1977 ell farà l’acte polític de restabliment de la Generalitat. És la seva obra. I per això crec que la figura de Tarradellas creixerà amb el temps. Jo mateix en sóc exemple: vinc d’una tradició política molt crítica, cap a ell. I en canvi ara crec que la seva aportació és bàsica. Per mi, el fet de constituir un govern d’unitat crec que també és un gran encert. Això és una força que no hem sabut jugar prou. Altra cosa és quan Tarradellas deixa de ser president, que actua amb més filies i fòbies. Però la gent, quan la jutges, també l’has de jutjar pels encerts. —Paral·lelismes entre aquells anys i ara? —Viure un moment de transició. De febleses de tothom. El que en sàpiga més, de política, és el que se’n sortirà. Aleshores el president de la Generalitat, Tarradellas, va tenir un paper. Ara el fan el parlament i el govern. Hi ha la necessitat de la unitat interpartidista i de mobilització de la societat civil. Hi ha la necessitat d’un pacte bilateral, de tu a tu, entre Catalunya i Espanya. I, naturalment, viure una transició democràtica i pacífica. Si va ser possible avançar d’una dictadura a una situació democràtica per què no hi ha d’haver un procés democràtic d’independència? O de consulta, si més no. També compartim que és un moment de fase àlgida de demanda d’autogovern. Ara molt més extremat. —I diferències? —Una, segur: l’actitud dels dirigents de Madrid. Aleshores van agafar el bou per les banyes i feren un pas molt impopular a l’Espanya de l’època, més que no pas legalitzar els comunistes: restablir la Generalitat. Ara Madrid només respon amb immobilisme i intransigència.

Summary: Enric Pujol: ‘Monarquia en canvi de Generalitat va ser un dels pactes de la transició’


Els Premis Internacionals Ramon Llull s’han lliurat aquest divendres al matí a Andorra. En aquesta vuitena edició han estat el folklorista nord-americà Michael Mason (Premi a la Promoció Internacional de la Creació Catalana), responsable del Smithsonian Folklife Festival que se celebra al National Mall de Washington; la traductora marroquina Annie Bats (Premi de Traducció Literària), reconeguda per l’adaptació al francès d’Ogre de toi (Llefre de tu), de l’escriptor mallorquí Biel Mesquida; i el professor japonès Ko Tazawa (Premi de Catalanística i a la Diversitat Lingüística), traductor, escriptor i formador d’experts en catalanística al Japó. Aquests premis són destinats a reconèixer persones o institucions de fora del domini lingüístic que han treballat per la promoció internacional de la llengua i la cultura catalanes. L’acte de lliurament s’ha celebrat a l’Auditori Nacional d’Andorra, a Ordino, presidit pel cap de govern d’Andorra, Xavier Espot, que també és el president de la Fundació Ramon Llull; el director de la fundació, Vicenç Villatoro; la directora de l’Institut Ramon Llull, Iolanda Batallé; i el president de la Fundació Congrés de Cultura Catalana, Agustí Alcoberro. Annie Bats, guanyadora del Ramon Llull de traducció literària 2019. La dificultat de traduir ‘Llefre de tu’ de Biel Mesquida a una altra llengua La traductora Annie Bats ha recollit el premi per la traducció al francès de la novel·la Llefre de tu de Biel Mesquida (Club editor, 2012). L’escriptor també ha assistit a l’acte, content d’aquest reconeixement, que creu que ajudarà a donar un impuls a l’edició en francès, que ha fet una editorial petita, Yvon Lambert. Al mes de febrer i març, la traductora i l’autor faran una gira amb lectures plegats a Bordeus, Perpinyà, Lió i Tolouse. Bats ha explicat quan ha recollit el premi: ’S’ha premiat una obra difícil. És una obra exigent, poètica i on la qualitat literària de l’original pesa molt. La traducció és una lluita: no és només un transport, sinó la relació entre el text original i el de la llengua d’acollida, així com la relació que s’estableix entre traductor i autor.’ Això fa que Bats estigui molt feliç del resultat final amb l’obra concreta de Mesquida: ‘Treballar amb en Biel ha estat molt interessant i agraït.’ Mesquida també estava content: ‘Que hagin destacat la traducció d’Annie Bats per unanimitat, davant de les nombrosíssimes traduccions que s’han publicat, vol dir que ahn destacat una feina molt ben feta. Perquè el llibre conté una prosa plena de poesia, carregada d’imatges. Vam fer un treball plegats sobre tots els dubtes que li van sorgir.’ I Bats rebla: ‘A l’original hi ha molts jocs amb la llengua, ressonàncies, ritmes i una tria de paraules que havia d’explicar ell mateix. Si no, per a mi serien pràcticament indesxifrables o intuïts.’ Aquesta traducció la va impulsar l’editora Maria Bohigas, que va fer traduir a Annie Bats unes primeres cinquanta planes. Yvon Lambert és un galerista d’art i publica sobretot temes d’art i fotografia, però el llibre de Mequida li va interessar i va impulsar-ne l’edició. Aquesta és una obra poc comercial, un homenatge a la literatura. El francès és la primera traducció que es publica de Llefre de tu. També s’està treballant l’edició en espanyol, que publicaria l’editorial Cabaret Voltaire i s’ha demanat un ajut a l’Institut Ramon Llull per mirar de traduir-lo al rus. La difusió de la llengua i la cultura catalana als Estats Units i al Japó Michel Mason també ha recollit el premi a la Promoció Internacional de la Creació Catalana, a través del Smithsonian Folklife Festival de Washington. Ha assegurat que des dels seus orígens, el 1967, el Folklife ha intentat incloure sempre les cultures minoritzades. ‘Per a nosaltres, la diversitat cultural és un valor internacionalment important i molt potent i, pel que fa al cas, una de les millors formes d’explicar al públic les diferències que existeixen dins d’Ibèria.’ Qui no ha pogut recollir el premi en persona per malaltia ha estat el japonès Ko Tazawa, premi de Catalanística i a la Diversitat Lingüística, traductor, escriptor i formador d’experts en catalanística al Japó.M. Carme Junyent en la glossa sobre el premiat ha destacat: ‘Ara que vivim preocupats per la crisi climàtica i les catàstrofes que comporta, les reflexions de Tazawa, que és un gran home pont, ens alerten de coses que no han de tornar a passar mai més.’

Summary: Els premis internacionals Ramon Llull destaquen el folklorista Michael Mason, la traductora Annie Bats i el professor Ko Tazawa


L’acció que el Tsunami Democràtic ha convocat per dimecres amb motiu del clàssic entre el Barça i el Reial Madrid al Camp Nou es podrà veure en directe per televisió. El moviment ha afirmat estar-ne convençut en una entrevista al programa FAQS de TV3. 👉 @tsunami_dem té la convicció que l’acció que faran es podrà veure en directe per televisió? “Sí” #FAQS100TV3 ▶ https://t.co/VjQ7h15gZU pic.twitter.com/U3Rgzzputr — Preguntes freqüents (@FAQSTV3) December 14, 2019 Tsunami Democràtic: Tota la informació sobre la convocatòria del 18 de desembre durant el Barça-Madrid El Tsunami no ha volgut desvetllar en què consistirà l’acció -de fet no ha respost si consistiria en una invasió del terreny de joc- i ha insistit en la petició que el club permeti que s’exhibeixi el missatge ‘Spain Sit and Talk’ a les grades, malgrat que a hores d’ara la directiva no hi ha accedit. També ha reiterat que no pretén que se suspengui el partit, i ha deixat clar que el que seria una conseqüència negativa seria que ‘el club esportiu més gran de Catalunya restés al marge d’una problemàtica social com aquesta’. Prèviament ha afirmat que el món de l’esport no pot quedar-se al marge de les problemàtiques socials que l’envolten i que els jugadors han d’entendre que ‘aquestes qüestions afecten a molts socis’. “Seria una conseqüència negativa que el club esportiu més gran de Catalunya restés al marge d'una problemàtica social com aquesta. Considerem que el missatge "Spain, Sit and Talk" és perfectament assumible” @tsunami_dem #FAQS100TV3 ▶ https://t.co/VjQ7h15gZU pic.twitter.com/rWt6kA7vh4 — Preguntes freqüents (@FAQSTV3) December 14, 2019 Pel que fa al desplegament policíaca, ha recordat que el president de la Lliga, Javier Tebas, va suspendre el partit fins i tot abans que el Tsunami anunciés cap tipus d’acció en motiu del clàssic. I ha assegurat que no temen perdre popularitat ni que manifestants s’enfrontin amb la massa social del club. Encerclar el camp des de les quatre de la tarda Els darrers dies, el Tsunami ha fet una crida a tota la ciutadania perquè aquell dia envolti el Camp Nou quatre hores abans del partit. En un comunicat, el moviment explica que ha convocat la concentració perquè cap dels dos equips no ha volgut participar en una acció a favor del diàleg. Segons el Tsunami, hi ha 25.000 persones inscrites per participar en la protesta.

Summary: Tsunami Democràtic afirma que l’acció del Barça-Madrid es podrà veure en directe per televisió


Hi ha premis literaris en català que sempre mereixen atenció. Sobretot per les voluntats que expressen les bases i pel jurat que tria l’obra guanyadora. Des d’aquesta perspectiva, el premi Documenta i el premi Just M. Casero són referència. Els impulsors de l’un i de l’altre són llibreries emblemàtiques i amb història i compromís cultural. No deu ser pas cap coincidència. Fa pocs dies que es va presentar el nou guanyador del Just M. Casero. És Josep M. Pagès (el Poal, Pla d’Urgell, 1976), amb ‘Blat‘, que és la seva primera novel·la. Quan el llibreter Guillem Terribas, carismàtic ‘alma mater’ de la Llibreria 22 de Girona, va començar la presentació a la premsa del llibre premiat, no es va deixar de recordar algunes dinàmiques del premi, que haurien de ser habituals en tots els certàmens literaris, però que no ho són: la Llibreria 22 convoca el premi, però no intervé en la decisió del jurat; té una dotació modesta de 2.200 euros, però són íntegres per a l’autor i no corresponen a drets d’autor; i l’editorial Empúries, que és el segell que publica l’obra guanyadora, no comença a intervenir en el procés d’edició fins que el premi ja s’ha donat. Amb aquest preàmbul, Terribas deia que el Just M. Casero és un premi independent, en què el jurat tria per raons literàries i no d’una altra mena. El jurat és format per Mita Casacuberta, Josep M. Fonalleras, Imma Merino, Vicenç Pagès i Eva Vàzquez. Enguany el guardó fou decidit per unanimitat i el jurat es va posar d’acord amb molta rapidesa, segons que va explicar Terribas. La discussió va venir pel finalista, Gemma Sardà, amb l’obra ‘La veu del Cyrano’, que Empúries també ha decidit de publicar el mes de setembre. Un nou talent, una veu singular Guillem Terribas ja va definir d’entrada l’obra guanyadora: ‘Blat’ és una obra ‘difícil’, va dir. I l’editor d’Empúries, Josep Lluch, no li ho va pas qüestionar, ans va afegir: ‘Una vegada més aquest premi descobreix un nou talent i una veu singular. És un autor pràcticament inèdit (només ha publicat alguns contes) i desplega qualitat literària.’ Va recordar que el premi tenia un jurat molt literari i que l’obra guanyadora ho reflectia. I afegí: ‘Una de les coses bones de la crisi és que molts escriptors escriuen el que creuen que han d’escriure sense buscar el rendiment comercial, i d’aquest fet en sorgeixen obres de més interès literari.’ La primera cosa que va dir Lluch sobre aquest nou autor, Josep M. Pagès, és que li feia pensar en un narrador-poeta, i el va comparar amb el Jordi Sarsanedas dels contes del llibre ‘Mites’. Va destacar-ne la pulcritud en l’escriptura i el fet de voler atènyer allò inefable, com els poetes. Josep M. Pagès. La seva primera novel·la, ‘Blat’, ha obtingut el premi Just M. Casero. Així vam arribar a Josep M. Pagès i la seva novel·la breu, ‘Blat’. Amb una actitud modesta i amb força timidesa, aquest autor que acaba de fer quaranta anys, nebot de Lluís Pagès, de Pagès Editors, editorial on treballa de corrector, va començar a filar l’explicació: ‘L’obra presenta dues històries molt diferents, amb dos protagonistes també molt diferents, que no es coneixen però que tenen un vincle estret, gairebé íntim. Perquè jo volia parlar de tot allò que ens pot unir tot i ser personatges desconeguts.’ ‘Per una banda hi ha el Tomàs, que treballa en una impremta i que d’una manera gairebé accidental el conviden a un casament d’uns amics de joventut que fa anys que no veu. No hi encaixa, en aquella celebració. Però la situació el fa mirar-se a ell mateix en la distància, vint anys abans, per veure com ha canviat. I això és un ressort per a furgar en el seu món interior, un món de records, seus i d’altres que li han explicat, d’èpoques difícils com la guerra civil. L’altre personatge, que no té nom, es troba en una situació de guerra i de frontera. Vol travessar a l’altra banda, que sembla que és un lloc amb llum, un bon lloc on viure. Aquí entra la imatge del blat (espai obert, lluminós), que en canvi per al Tomàs només és un element de l’entorn del lloc on es fa el casament.’ Continua Pagès: ‘I tot això per a parlar de l’altre, en dues situacions i contextos molt contradictoris. A més, introdueixo la història dels germans Torres (Víctor, que era un galant, que va ser polític, es va exiliar i va viure fins fa pocs anys, i Màrius, el poeta, que era metge i va morir molt jove de tuberculosi), que també és una història de dualitat i m’ajudava a tancar la història.’ Josep M. Pagès parla de l’altre, de la dualitat, des d’un mateix o transcendint-lo, des de la idea d’alteritat? Respon: ‘L’altre és en un mateix personatge però l’altre també és fora d’ell mateix, que vol dir entrar en el concepte de l’alteritat. I situo l’altre en un món més oníric, ple de símbols, un espai nocturn, perquè és una manera de potenciar l’interior.’ I si d’entrada Josep Lluch intuïa un Josep M. Pagès autor-poeta, Pagès ho posa en dubte: ‘De jove vaig escriure poesia però ho vaig deixar córrer. Sóc més bon prosista i sóc lector de poesia, de Vinyoli per exemple. Mira, la lectura de “Passeig d’aniversari” m’ha ajudat a escriure el llibre.’

Summary: Josep M. Pagès, guanyador del premi Just M. Casero, explorador de l’alteritat


El ple de l’Ajuntament de Castelló ha aprovat avui el pressupost de 2019, que ascendeix a 181.800.000 d’euros, amb els vots a favor de PSPV, Compromís i Castelló en Moviment, i els vots en contra de Partit Popular i Ciutadans. Durant el ple municipal celebrat avui s’han rebutjat les vint-i-quatre esmenes presentades per Ciutadans i les trenta del PP i s’han aprovat set de les vuit presentades per Castelló en Moviment. Al començament de la sessió, un grup de policies locals del Grup de Recerca i Protecció (GIP) s’han manifestat per reclamar una valoració del seu treball perquè ‘no som menys que ningú’, i la batlessa, Amparo Marco, els ha recordat que el de Castelló va ser el consistori que va traslladar la reivindicació de la jubilació anticipada per a la Policia Local, equiparada a la de la policia espanyola i la Guàrdia Civil, a la federació de municipis i províncies. En el debat, la batllessa ha explicat que ‘darrere de cada xifra’ dels pressupostos ‘hi ha persones, benestar ciutadà i progrés per a una ciutat’ i ha dit que els comptes dels últims tres anys ‘han respost al repte que van establir les urnes el 2015 i que es van concretar en el Pacte del Grau’. El portaveu de Castelló en Moviment, Xavi del Señor, ha afirmat que la seua formació ‘ha aconseguit marcar el rumb en temes transcendents al llarg de la legislatura’ i les seues propostes ‘han estat decisives en ocupació, habitatge, medi ambient i prevenció i lluita contra la corrupció ‘, i alhora ‘obríem vies a un nou model econòmic i perquè la ciutadania siga escoltada’. No obstant això, del Señor ha demanat a l’equip de govern més diàleg i ha advocat per millorar el Pacte del Grau i superar ‘el model de batllia figurant’. El portaveu de Ciutadans, Vicente Vidal, ha lamentat que ‘estiguem debatent els últims pressupostos i que no siguen consensuats’ i ha assegurat que són ‘electoralistes i partidistes’ i que els ha elaborat ‘al seu capritx, amb premeditació i traïdoria’. Per la seua banda el portaveu del PP, Carlos Feliu ha criticat el ‘paperot’ de Castelló en Moviment, ja que ‘després de reclamar set milions en esmenes s’ha conformat finalment amb 1,5 milions’. Sobre els comptes de 2019, Feliu ha dit que ‘paguem més per pitjors serveis’ i ha dit que marquen les prioritats de l’equip de govern ‘que no són ni la policia, ni els barris perifèrics, ni el comerç’. El portaveu de Compromís, Ignasi Garcia ha afirmat que el pressupost de 2019 és ‘ambiciós’ i està ‘pensat per consolidar les polítiques centrades en les persones’ i són uns comptes ‘ben gestionades’ que han aconseguit ‘reduir el deute galopant que va deixar el PP en 80 milions d’euros’. La batllessa ha recalcat que és una persona que, el 2015, es va presentar ‘amb la il·lusió de servir a la ciutadania i amb mil defectes i alguna virtut. L’única cosa que he fet en aquests anys ha estat treballar pels ciutadans de Castelló’.

Summary: PSPV, Compromís i En Moviment aproven el pressupost de Castelló de 2019


El conseller de Justícia Carles Mundó ha dit en el seu últim discurs al judici contra el procés del Tribunal Suprem espanyol que ‘traslladar els temes polítics als tribunals fa un flac favor a la política i en res ajuda a la justícia’. Mundó creu que el judici ‘és resultat del fracàs de la política’ i un ‘fracàs col·lectiu’. ‘La política i la justícia són essencials per enfortir la societat democràtica’, i espera que la sentència ajudi a ‘trobar camins que apropin solucions, perquè enrocar-se i anar a carrerons sense sortida no és el camí’. ‘Hi som a temps, mai no és tard per trobar solucions, i espero que tothom estigui a l’altura del moment’, ha afegit. En la breu intervenció, Mundó ha agraït les mostres de suport rebudes, ha lamentat el patiment de familiars i amics i ha expressat el seu ‘desig compartit amb milions de persones, tinguin les idees que tinguin, que els nou empresonats surtin en llibertat, puguin anar a casa i abraçar les seves famílies: serà la millor notícia per a ells i per tothom’. Després, el judici ha quedat vist per a sentència.

Summary: Mundó: ‘Hi som a temps, mai no és tard per a trobar solucions’


Fa vint-i-cinc anys, va néixer un festival que volia fer de la cultura una eina de reflexió i transformació social. El Barnasants, festival de cançó d’autor, arriba al quart de segle consolidat com una de les cites imprescindibles del calendari. Del 24 de gener al 26 d’abril s’han programat 125 concerts arreu dels Països Catalans. Salvem Barnasants!: el festival engega un procés de micromecenatge per a canviar de model i garantir-ne la continuïtat Us oferim deu propostes per a esprémer el Barnasants: Ovidi 25. Mai no se’n va sempre és qui torna. Concert inaugural 24 de gener. 20.30. Cotxeres de Sants (Barcelona). Més dates: 25 de gener a Centelles; 15 de febrer a Castelldefels; 22 de febrer a Girona; 14 de març a Manacor; 27 de març a Vilafranca del Penedès; 29 de març a Balaguer. ‘Ovidi és una brúixola, un antídot contra l’amnèsia’ Els Ovidi4 reten homenatge a Ovidi Montllor ara que fa vint-i-cinc anys de la seva mort. L’espectacle, que uneix música, poesia i reflexions, vol ser un repàs de tot allò que significa Ovidi Montllor en el seu triple vessant, com diria ell, d’artista, cantant i pallasso. Concert per la vida. Homenatge a Guillem Agulló 26 de març. 20.00. Auditori de Barcelona. Més dates: 1 d’abril a València, lloc per confirmar. El projecte ‘La lluita continua’, contra la impunitat dels assassins de Guillem Agulló, programa un concert amb dos escenaris (Barcelona i València) per a homenatjar la figura d’Agulló i denunciar l’auge de l’extrema dreta a les institucions i als carrers. Hi actuaran Xavi Sarrià, Feliu Ventura, Tribade, Smoking Souls, Jazzwoman, Miquel Gil, el Diluvi, Opció k-95, No Logo, Ovidi5-Columna Guillem Agulló i el Cor d’Eliana, i encara se n’han de confirmar més. Maria del Mar Bonet. En record d’Ovidi Montllor i Guillem d’Efak 8 de febrer. 21.30. Teatre El Goula del CC el Roure (Begues). Maria del Mar Bonet s’acompanya d’una vintena de músics a escena, la Big Band Begues, i recupera algunes de les peces emblemàtiques de la seva trajectòria que han caminat pel món del jazz. A més, el concert també servirà d’homenatge a dos grans noms de la cançó que van morir fa vint-i-cinc anys: Ovidi Montllor i Guillem d’Efak. Quico Pi de la Serra. La cançó ve d’un lloc on ningú mana 4 de febrer. 20.00. Teatre Principal de Palma. Més dates: 22 de febrer a Bellreguard. Aquest concert és el particular homenatge de Pi de la Serra al festival Barnasants, ara que arriba als vint-i-cinc anys. Un projecte que ell mateix considera que ‘ha aixecat tossut la persiana del seu refugi anti-mordassa per poder escoltar veus i cançons que són testimoni de la lluita dels pobles, cançons que qui mana no vol sentir, anhels de llibertat d’arreu.’ Marina Rossell. Cançons de resistència 1 de febrer. 20.30. Sala de Cultura de Formentera. Més dates: 7 de març a Gandia. Marina Rossell revisa temes que han marcat història, com la ‘Bella Ciao’, que van popularitzar els partisans italians, o la mítica ‘Lili Marleen’, que va unir els bàndols dels alemanys i dels aliats. Bestiari Carner 24 d’abril. Lo Quarter (l’Alguer). Per a commemorar els 50 anys de la mort de Josep Carner, Joan Díaz, Gemma Abrié i el grup New Catalan Ensamble desembarquen a l’Alguer per dur-hi el Bestiari Carner. També hi presentaran un llibre-disc amb il·lustracions d’alumnes de l’Escola Massana. Una bruixa com nosaltres. Homenatge a Guillermina Motta 15 de març. 19.00. Teatre Joventut (l’Hospitalet de Llobregat). Silvia Comes, Ester Formosa, Anna Roig, Laura Simó i Mone Teruel són les encarregades de posar música i veu a aquest homenatge a Guillermina Motta. Mirau que sem anant i mirant: Cançons de festa, sàtira i taverna de l’Alguer 4 d’abril. 21.00. Sala Luz de Gas (Barcelona). El cantautor alguerès Claudio Gabriel Sanna porta a Barcelona la música de taverna de l’Alguer, on era costum que, en algun moment del vespre, els clients es posessin a cantar acompanyats d’una guitarra, una mandolina i percussions inventades, com ara culleres de la taverna. Aquestes melodies seran a l’escenari de la mà de Sanna i el seu Rall Grup, format per artistes algueresos i catalans com Meritxell Gené, Marc Serrats, Salvatore Maltana, Dario Pinna, Josep Maria Cols, Paolo Zuddas i Andreu Ubach. Vicente Feliú. Concert antològic en directe, guitarra i veu 6 de març. 21.00. Sala Luz de Gas (Barcelona). El Barnasants vol mirar una de les realitats culturals més importants de l’Amèrica Llatina, amb la qual ha teixit forts llaços culturals i complicitats: la música cubana. És per això que Cuba és el país convidat d’enguany i que torna a l’escenari del festival Vicente Feliú, un dels grans noms de la música cubana, amb un concert antològic en directe, a guitarra i veu. Pau Alabajos. Cloenda 18 d’abril. 20.30. Teatre Joventut (l’Hospitalet de Llobregat). Més dates: 26 d’abril a València. El cantautor torrentí presenta el seu darrer treball, Les hores mortes, amb què torna a impregnar la música de poesia amb versos de Maria Mercè Marçal, Miquel Martí i Pol i Apel·les Mestres. Podeu consultar tota la programació del Barnasants

Summary: Deu concerts del Barnasants 2020 que no podeu deixar escapar


L’autoanomenat Estat Islàmic ha reivindicat l’autoria de l’atac perpetrat aquest divendres contra una mesquita xiïta de Kabul, que ha deixat almenys 16 morts, la majoria civils, segons ha informat l’agència de notícies Amaq vinculada a l’organització extremista. ‘Els combatents d’Estat Islàmic han llançat un atac a la zona de Jair Jana, a la ciutat afganesa de Kabul’, ha indicat Amaq, principal canal de propaganda del grup que dirigeix Abú Bakr al Baghdadi. L’atac s’ha produït al voltant de la una del migdia, hora local, quan un kamikaze s’ha immolat enfront de la mesquita Imam Zaman per obrir pas als altres atacants, entre tres i quatre, que han aconseguit entrar en el temple musulmà. ‘Primer un terrorista suïcida ha disparat i immolat matant dos guàrdies de seguretat en l’entrada de la mesquita i després han entrat’, ha explicat Sayed Pacha, un testimoni, a Reuters.

Summary: Estat Islàmic reivindica l’atac contra una mesquita xiïta de Kabul


Luis Barcala (PP) ha estat reelegit batlle d’Alacant al ple d’investidura d’avui al matí al Saló Blau de l’ajuntament. Ha aconseguit la vara de comandament en la primera votació i com a cap de llista del partit més votat el 26 de maig passat. Ha estat gràcies als catorze vots en favor del PP i Cs en una corporació de vint-i-nou edils. La resta de formacions s’han votat a si mateixes: el PSPV ha sumat nou, i Compromís, Unides Podem i Vox, dos cadascuna. En la primera votació ningú no ha aconseguit la majoria absoluta, fixada en quinze vots. Luis Barcala ha jurat l’acta de regidor en castellà, com vint-i-tres regidors més. En català han promès el càrrec els altres cinc. El PP també governarà la diputació d’Alacant després d’un acord amb Ciutadans.

Summary: Barcala obté la reelecció com a batlle d’Alacant


El president Carles Puigdemont ha expressat tot el respecte pel pacte d’investidura entre ERC i PSOE. Un respecte que espera que també rebin els qui, com ell, tenen reserves. ‘No som menys madurs ni menys dialogants pel fet que pensem que els acords amb els nostres repressors han de poder ser planificats i treballats conjuntament’, ha dit en un fil a Twitter. 2. Fins ara, les etapes decisives del procés d’independència havien estat compartides i decidides enmig d’un consens molt ampli. Això, de moment, ha deixat de ser així. Els teòrics de la desunió tenen una nova oportunitat de demostrar que «quan més dividits, millor». — Carles Puigdemont (@KRLS) January 3, 2020 Puigdemont lamenta que, si fins ara les etapes decisives del procés d’independència havien estat compartides i decidides ‘enmig d’un consens molt ampli, això, de moment, ha deixat de ser així’. També ha dit que JxCat no va interferir en les negociacions entre ERC i el PSOE tot esperant de ser-ne informats, i ha lamentat que no ho hagin fet fins que s’ha tancat l’acord. En aquest sentit, diu que la formació es mereixia ‘més respecte i lleialtat’ si volien que participés en els acords. Tanmateix, creu que cal continuar fent política ‘des del respecte mutu’. A parer seu, ‘fixar de manera compartida les condicions d’una taula de negociació hauria estat un primer pas en aquest sentit’. 9. Es pot revertir aquest error i acceptar la creació d’una mesa entre les forces independentistes on es decideixin el contingut i els acords de la mesa de negociació amb l’Estat. Que és per on havíem d'haver començat. — Carles Puigdemont (@KRLS) January 3, 2020 És per això que el president advoca per ‘revertir l’error’ creant un espai compartit ‘on tots els actors, també els crítics, fem endreça i prenguem les decisions estratègiques que ens porti a culminar el que vam decidir emprendre l’octubre de 2017’. Concretament, proposa una taula entre les forces independentistes on es decideixi el contingut i els acords de la taula de negociació amb l’estat espanyol, ‘que és per on havíem d’haver començat’. Puigdemont també diu que ser crítics amb l’estratègia de partit pel fet que privilegiïn l’estratègia de país és tan respectable com defensar-la. ‘No et converteix en senyalador de traïdors. Ho dic amb coneixement de causa: sé el que és que t’acusin de traïdor o de vendre’t per 155 monedes de plata només per plantejar unes eleccions a canvi d’aturar el 155. No érem immadurs aleshores ni ho som ara’, ha dit, bo i fent referència implícita al piulet de Gabriel Rufián de l’octubre del 2017. 6. sé el que és que t’acusin de traïdor o de vendre’t per 155 monedes de plata només per plantejar unes eleccions a canvi d’aturar el 155. No érem immadurs aleshores ni ho som ara. — Carles Puigdemont (@KRLS) January 3, 2020

Summary: El president Puigdemont proposa a ERC una taula que fixi conjuntament la negociació amb l’estat espanyol