Ahir s’havia de presentar en públic un llibre valuós sobre Ada Colau, escrit pel periodista Joan Serra. Valuós per les coses que explica, i valuós per les que no. Al final, però, els atemptats de Bèlgica van anul·lar la presentació en públic d’Ada Colau, la rebel·lió democràtica (Ara Llibres), que havia de comptar amb la presència de la batllessa Ada Colau; Albert Om, que n’ha escrit el pròleg; i Joan Serra, autor del llibre. La presentació s’ha ajornat fins a millor data. El llibre ja es pot trobar a les llibreries. L’autor ha pogut parlar hores amb Colau i el seu cercle més íntim, i es nota. Per això el llibre diu coses. Però també deixa de dir-ne. Això ens passa a tots. Com diu la filòsofa Marina Garcés, ‘tot poema diu el que diu, però també el que no diu. Tota filosofia diu el que diu, però també el que no diu. Podem resumir el text d’un autor. I en fem l’esquema. Ara, obrim-lo: què no diu, què deixa per pensar, què no entenem… Aleshores és quan començarem a pensar en ell o en ella.’ Aquesta crítica del llibre de Joan Serra es divideix en dues parts. En la primera, expliquem què no diu el llibre. I en la segona part, què sí que diu. El que el llibre explica poc és el pacte que ens cau a sobre entre Barcelona en Comú i el PSC. Des de l’any 1979, el PSC ha governat la ciutat durant 32 anys dels 36. Només hi ha hagut el parèntesi de quatre anys de Xavier Trias. El PSC ha estat el partit que ha governat durant tres dècades la gran estafa immobiliària a la ciutat, la creació de la marca Barcelona o l’eclosió del turisme. Amb aquest partit és a punt de pactar Ada Colau, contrària a l’estafa immobiliària, la marca Barcelona i l’eclosió del turisme. I és justament la cuina d’aquest pacte, la justificació d’aquest pacte, les contradiccions d’aquest pacte, les possibilitats d’aquest pacte, els beneficis d’aquest pacte allò que el llibre explica poc. I ben interessant que seria. Això sí, les diferències d’opinió entre Colau i Podem, i Colau i la CUP, queden perfectament explicades i han tingut un ampli i polèmic ressò. Un ressò que poderosament amplia el silenci sobre el possible i buscat pacte amb el PSC. L’altre gran silenci és la Barcelona que somnia Ada Colau. Quina ciutat és? Per a què volia ser batllessa, Ada Colau? Per a fer exactament què? Quin és el seu model? On la vol fer arribar? On la vol fer volar? Un cop dins, què? Pel que fa a les coses que sí que explica el llibre, heus aquí un breu resum d’un lector que en recomana la lectura, per la sana actitud que ha trobat en l’autor, Joan Serra. Hi posa ganes de conèixer el personatge. I punt. Ni voluntat d’estripar ni voluntat de fer hagiografia. Simplement copsar, i informar. He descobert, per exemple, que Colau és filla de l’escola pública, però també de la concertada. Si ho he entès bé, Colau va fer l’EGB a la pública i el BUP i el COU, en acadèmies concertades: acadèmia Febrer i Santa Anna. Surt fugaçment un personatge molt desconegut, el pare, Ramon Colau, que viu a Almeria i fa de dissenyador. I també entens la importància de Jaume Asens. L’actual tinent batlle i Colau es coneixen des de la universitat. Qui presenta Colau i Pablo Iglesias? Jaume Asens, en un bar del Gòtic. Qui presenta Colau i Jordi Martí, ex-PSC, i actual gerent? Jaume Asens, en un dinar. També hi és molt ben explicada la relació entre Ada Colau i Adrià Alemany, la seva parella. ‘Som una parella política’, diu. I s’entén perfectament que Barcelona en Comú l’acabés fitxant. Ell és l’home que en nom del partit negociava amb els altres partits. ‘Jo tinc l’habilitat de comunicació; ell, de negociació.’ El distanciament entre Colau i el món convergent queda molt ben retratat. Només cal consultar l’entrada Ada Colau a Enciclopèdia Catalana per a veure que per a certa gent Ada Colau és ‘una activista’. I punt. No els lliga, i no han entès, que Ada Colau ja és batllessa de Barcelona, té la intenció d’estar-hi dos mandats i, com molt bé diu el llibre, la política catalana ja no s’explica sense ella. ‘Em veuen com una intrusa al seu món’, és una frase de Colau que resumeix molt bé la seva relació. Algú, un dia, hauria d’escriure el llibre no de la victòria de Colau, sinó de la derrota de Trias. Dones exercint poder. Això també és molt present al llarg del llibre. Gala Pin, Vanesa Valiño, Gemma Tarafa, Silvia Gonzalez Laa o Àgueda Bañon formen part del cercle de més confiança de la batllessa. Amb ERC, Colau té sintonia amb Trini Capdevila. I amb la Maria José Lecha, de la CUP, no gaire. Una altra dada (que qui signa no sabia) és el vot d’Ada Colau el 27-S. Ada Colau explica que va votar Catalunya Sí que es Pot. Durant la campanya no s’havia pronunciat. Això sí, les distàncies que estableix en el llibre amb CSQP són molt remarcables. Potser tant, o més, com les més conegudes amb la CUP i Podem. Una mostra: ‘S’ha de poder dir que Catalunya Sí que es Pot no és Barcelona en Comú. No ho és, però no només pels actors polítics que en formen part, tampoc per les formes de fer, per l’estil, pel llenguatge. No és el mateix. Això és una evidència. I em sap greu, perquè em representen en moltes coses, però no és el mateix.’ De fet, segons que diu el llibre, les relacions de Colau amb Lluís Rabell no són excel·lents, precisament: ‘Espero que es refredin en el temps i ens recomponguem.’ Una república catalana dins una república espanyola Aquest és el projecte en què creu Colau, que viu ‘amb disgust’ la declaració de ruptura del parlament, pactada per Junts pel Sí i la CUP: ‘Ho visc tràgicament. És fotut per a molta gent com jo, la gent dels matisos, la gent republicana, que no entenem aquesta polarització, ni aquesta manera de forçar la màquina. Crec en el referèndum. El meu ideal és una república catalana federada amb una república espanyola, però no podem forçar la realitat, perquè això només són vots per a Ciutadans i el PP. És molt evident. A la causa republicana i democràtica no li estem fent servei. Quan es tensionen les coses, hi ha molta gent que se sent dividia, gent que té molts vincles a una banda i l’altra, i que no vol triar un bàndol. Si ho convertim en bàndols, hem fallat. Això és el que vol el PP.’ El llibre, doncs, també explica el viatge d’Ada Colau. Del sí-sí que va votar el 9-N al sí-no actual. Quedar atrapada en la maquinària El llibre expressa amb detalls viscuts la temença dels membres de Barcelona en Comú de quedar atrapada dins la maquinària de l’ajuntament. Queda molt ben dibuixada l’escena dels ‘intrusos’ entrant a la casa gran i la por que la inèrcia se’ls emporti. ‘En les primeres setmanes tenim els poders fàctics, bancs i patronals, en reunions a l’ajuntament que ni tan sols havíem previst’, diu Pisarello. Impressiona aquest altre cas. No poder controlar la pròpia opacitat: ‘Colau sol·licita una llista amb tots els càrrecs que acumula i els consells d’administració que presideix, una llista que abans dels quatre primers mesos de gestió no aconsegueix rebre’. Com diu Colau, ‘les parets de l’ajuntament són més gruixudes del que pugui semblar  i en pocs mesos em pot passar una cosa que havia dit que no em passaria: ser sempre a l’Ajuntament. He d’admetre que em pensava ser molt més al carrer i als barris. Tinc aquest objectiu i el penso aconseguir’. Aquest és un llibre que aporta informació tant pel que diu com pel que no diu, i pels constants titulars que Ada Colau deixa anar al llarg de les entrevistes: ‘A vegades em sento com Frodo a “El senyor dels anells”, que em poden donar l’anell perquè a mi l’anell no m’interessa. Jo només vull l’anell per transformar. Em sento amb aquest encàrrec.’

Summary: Els poderosos silencis d’Ada Colau


De la Paula se n’ha parlat força als mitjans. El seu grup de suport, format per familiars i amics, ha creat el compte Paula Absolució a Twitter (@paula_absolucio), i una adreça de correu electrònic, paula.absolucio@gmail.com, i això permet un contacte amb el grup relativament senzill. La Paula té 23 anys i es troba a mig estudiar la carrera de psicologia a la UOC. És barcelonina, del barri de Sants. La seva bona amiga Clara la defineix com una persona vinculada a iniciatives culturals, esportives i socials. El dia 18 d’octubre, la policia espanyola la va detenir, acusada de desordres i atemptat contra l’autoritat. Des del dia 19, és a la presó de Wad-Ras, amb dues joves més, la Xènia, de 22 anys, i l’Andrea, de 21. Ahir es va saber que el recurs d’apel·lació que va interposar l’advocada de la Paula, Norma Pedemonte, d’Alerta Solidària, s’ha desestimat al·legant risc de fuga i de reincidència. Dilluns, l’advocada presentarà un nou recurs a l’Audiència Provincial. Què en sabem, del cas de la Paula? Recapitulem amb el testimoni de la Clara Castaño, que va ser, juntament amb la seva mare, la primera persona que va visitar la Paula a la presó, més enllà de la seva advocada. Explica la Clara: ‘Participàvem en les mobilitzacions, com tants altres joves. Érem un grup d’amics, uns sis o set. Cap a dos quarts de set de la tarda, érem a la Via Laietana, a l’altura de Bankia, quan hi va haver una càrrega policial, van aparèixer dos furgons, vam arrencar a córrer i ens vam perdre. De mica en mica, el grup d’amics ens vam anar retrobant, mitjançant el mòbil, tot i que ens va costar, perquè hi havia molt de merder. Al cap d’una hora, ja tornàvem a estar tots plegats, però la Paula no apareixia. Tenia el telèfon mòbil encès, però no l’agafava. El va tenir encès fins a dos quarts de deu de la nit.’ ‘De seguida vam pensar en la possibilitat que estigués detinguda i ens vam posar en contacte amb Alerta Solidària, perquè hi tenim una amiga, i aquesta va trucar al Col·legi d’Advocats, per saber si la policia havia notificat la detenció de la Paula. En aquell moment, no constava com a detinguda. Aleshores vam pensar que l’havien ferida i vam trucar als tres hospitals on traslladaven els ferits: l’Hospital del Mar, Sant Pau i el Clínic. Tampoc no hi constava.’ ‘Vam pensar que podia estar detinguda en un furgó o ferida pel carrer. Ara, quan ja feia tantes hores que no en sabíem res, vam començar a pensar d’una manera cada vegada més clara que havia d’estar detinguda. I vam començar a buscar el contracte de feina, el lloc on es trobava empadronada… Vam demanar que l’advocada Norma Pedemonte assumís el cas. La policia espanyola va tardar catorze hores a notificar al Col·legi d’Advocats la detenció de la Paula. Legalment, el termini màxim per a notificar una detenció són vuit hores. Nosaltres ho vam saber dissabte al matí.’ ‘Segons que em va explicar la Paula quan la vaig poder visitar a Wad-Ras, quan corria fugint de la càrrega policial, un noi davant seu es va entrebancar i va caure i ella es va aturar a ajudar-lo. I fou aleshores quan la policia se li va tirar al damunt. La va detenir arbitràriament, la van posar en un furgó i allà li van pegar. Després la van portar a la comissaria de la Via Laietana.’ Tot fa pensar que allà va coincidir amb la Xènia, també detinguda, i amb l’Èric, el nord-americà que també va anar a parar a la comissaria de la Via Laietana. En el relat de l’Èric apareixen dues noies que podrien ser elles. Després, segurament a les dotze de la nit, com explica l’Èric i també el pare i advocat de Francesc Colomines, un altre detingut, els van traslladar a la comissaria de la Verneda. Continua el relat la Clara: ‘Les hores que van passar a la comissaria de la Verneda van ser les més dures. Sembla que quan van arribar els policies s’acabaven d’assabentar que un dels seus companys es trobava ferit greu. Van entrar a les cel·les i van apallissar tots els detinguts, especialment els nois. Aleshores, em va explicar la Paula, en un determinat moment, un policia la va amenaçar amb un cúter a la mà, obrint-lo i tancant-lo i dient-li: “Què voleu, que hi hagi un mort? Si hi ha un mort, no serà al nostre bàndol”.’ ‘A les vuit del vespre del dissabte 19 la traslladaven a la Ciutat de la Justícia i la feien declarar. Va ser ràpid. Sobre la declaració sembla que hi ha moltes irregularitats. Normalment hi ha tres jutjats de guàrdia, però aquell dia només n’hi havia dos. I si a la Paula li tocava el número 30, doncs la van fer declarar al número 31, on hi havia una jutgessa suplent, de la qual hi ha fotos que la vinculen amb mobilitzacions d’extrema dreta.’ ‘I l’atestat policial de la Paula és idèntic al de dos detinguts d’aquell mateix dia. Sembla que van fer un còpia-i-enganxa, perquè s’hi repeteixen fins i tot les faltes d’ortografia. A la Paula no li van posar proves falses, però en altres casos sí, i d’una manera maldestra, col·locant una pilota de petanca amb el mateix número de sèrie en més d’un detingut. Dissabte de matinada va ingressar a la presó de Wad-Ras. Jo la vaig veure dilluns al matí, amb la seva mare.’ Com vau trobar la Paula? ‘Per tot el que ha passat, la vaig veure molt bé. La primera cosa que va voler saber és com estàvem nosaltres, si havien detingut algun altre amic, i després em va demanar que li expliqués coses que no tinguessin res a veure amb el que li havia passat. I vam mirar d’entretenir-la i de riure una estona.’ ‘Ara, després de saber que de moment no deixaran sortir la Paula de la presó, la nostra prioritat és difondre el seu cas i posar-nos en contacte amb altres grups de suport a altres detinguts. S’ha començat a crear una plataforma de suport als detinguts d’aquesta setmana.’ Les persones que formen el grup de suport a la Paula volen deixar clar que això que passa és un conflicte polític, que va més enllà de la qüestió nacional, que també s’hi barreja l’agreujament de la crisi. I diu la Clara que aquests dies els ha quedat clara una cosa sobre els qui ara reprimeixen d’aquesta manera: ‘Són els mateixos que ens van enterrar a la cuneta el 1939, que ens van enterrar en calç viva als vuitanta i que ens van torturar durant la ràtzia repressiva del 92. I que, malgrat la por, només ens queda continuar endavant.’

Summary: ‘Van amenaçar la Paula amb un cúter: “Si hi ha un mort, no serà al nostre bàndol”‘


La batllessa de Barcelona, Ada Colau, va assegurar en declaracions al programa El Objectivo de la Sexta que les eleccions que vol imposar Rajoy ‘no són els comicis que voldríem ni les condicions que voldríem’, però va defensar que Catalunya en Comú hi ha de participar. ‘Segur que el nostre candidat serà Xavier Domènech, la persona més preparada’ va afegir. Colau va dir que més detencions i més presons serien ‘molt dolentes per Catalunya’. ‘Crisparien molt i farien que les eleccions no es poguessin celebrar amb una mínima normalitat’, va valorar Colau, i va afegir que també caldria deixar en llibertat Jordi Cuixart i Jordi Sànchez. La batllessa va assegurar que el que a ella li ha arribat és que ‘totes les forces es presentaran a les eleccions’ del 21 de desembre. Sobre per què no va anar a la manifestació unionista de diumenge, va respondre que no hi va anar perquè ‘reivindicava l’aplicació de l’article 155’. ‘No hi havia res a celebrar’, va reblar Colau.

Summary: Colau defensa que els comuns es presentin a les eleccions que vol fer Rajoy


L’atleta sud-africà, Oscar Pistorius, ha estat traslladat de la presó a un hospital de Pretòria amb diversos talls als canells, segons han informat diversos mitjans. Un portaveu del servei de presons sud-africà, Singabakho Nxumalo, ha explicat que l’atleta ha dit a les autoritats que s’havia lesionat al caure del llit. Segons Reuters, el mateix Pistorius —que ja ha tornat a la presó— ha dit que no ha estat ‘un intent de suïcidi’. Tanmateix, un pres situat prop de la secció hospitalària de la presó, ha assegurat que Pistorius s’havia autolesionat. Dos guàrdies d’aquesta presó han afirmat que s’han trobat ganivetes a la cel·la de Pistorius. Dos guàrdies de l’hospital de Kalafong han explicat que ‘tenia talls lletjos als seus canells’. Culpable d’assassinat Pistorius va ser sentenciat a una pena de presó de sis anys per haver assassinat a trets la seva parella, Reeva Steenkamp, el dia de Sant Valentí del 2013. La jutgessa que va instruir el cas va afirmar que una pena més dura no hauria suposat fer justícia. L’atleta, de 29 anys, va disparar en quatre ocasions contra Steenkamp. La seva defensa va al·legar que l’atleta l’havia confós amb un intrús. El tiroteig es va produir amb una porta de bany pel mig, fet que suposadament li impedia veure qui hi havia a l’altra banda. L’atleta va ser condemnat inicialment a cinc anys de presó per homicidi i va quedar en arrest domiciliari el mes d’octubre del 2015, però el desembre el Tribunal Suprem de Sud-àfrica va revisar el cas i va elevar el delicte comès al rang d’assassinat, fet que implicava una pena d’un mínim de 15 anys de presó.

Summary: Pistorius, ingressat en un hospital amb talls als canells


Cinquanta-nou morts i més de dos mil ferits: aquest és el resultat, segons el Ministeri de Sanitat de Gaza, de la intervenció de l’exèrcit israelià en les protestes que s’han fet en diversos punts de la tanca que separa Israel de la Franja. Possiblement, el dia més mortífer a Gaza d’ençà de l’operació Marge Protector del 2014, quan van morir-hi més d’un miler de palestins en un mes i mig. Les manifestacions, en les quals han participat unes 40.000 persones, formen part d’un cicle de protestes anomenat la Gran Marxa del Retorn, aixoplugat pel moviment islamista Hamàs, que governa Gaza. Durant la jornada s’han cremat grans fileres de pneumàtics, per a dificultar la visió als soldats israelians, mentre es llançaven pedres i còctels molotovs. Les forces de defensa d’Israel (IDF) han respost amb material antiavalots, però també disparant foc real contra els manifestants. Entre els milers de ferits, més de 1.200 –200 són nens i onze periodistes–, ho són per bales de l’exèrcit. Les IDF han acusat Hamàs de coaccionar els habitants de Gaza perquè arrisquessin la vida prop de la frontera, malgrat els advertiments previs. L’exèrcit també ha anunciat la destrucció de set ‘estructures de Hamàs’ des d’on suposadament s’havia disparat contra els soldats israelians. Les actuacions de les IDF a la Franja, d’ençà del començament de la Gran Marxa del Retorn, acumulen un centenar de morts i més de 12.000 ferits, la majoria de bala. A la banda israeliana no hi ha hagut cap mort ni ferit. El número dos de Hamàs, Jalil al-Haya, ha avisat que demà les protestes s’intensificarien, coincidint amb la Nakba –’catàstrofe’, en àrab–, la jornada de dol que commemora l’èxode palestí, quan més de 700.000 persones van haver d’abandonar casa seva, arran de la creació de l’estat d’Israel. La majoria van fugir a Gaza i Cisjordània. Enguany fa setanta anys. Però al-Haya ha fet molt més que un simple avís: ha fet una crida a la intifada. ‘La reacció natural a la mort de gent que protesta pacíficament hauria de ser una intifada àrab i islàmica’, ha declarat al diari Yedioth Ahronoth. ‘No hi ha més remei que encendre la metxa a Gaza i Cisjordània en resposta a això que ha passat’, ha afegit. El trasllat de l’ambaixada nord-americana a Jerusalem, per fer explícit el reconeixement de la ciutat com a capital d’Israel, no ha ajudat a minvar la tensió. Durant l’acte d’inauguració de la delegació diplomàtica, en què no hi ha hagut cap alt representant dels EUA, el primer ministre Binyamín Netanyahu ha celebrat el ‘coratge’ de Donald Trump per haver fet un pas que fins ara tots els presidents de Truman ençà havien evitat. ‘Avui és un dia de pau’, ha dit en el seu discurs. Més tard, arran del creixent nombre de morts, ha piulat a Twitter que ‘qualsevol estat té dret a defensar les seves fronteres’. Bona part de la comunitat internacional ha condemnat l’actuació de l’exèrcit israelià. L’Alt Comissionat pels Drets Humans de l’ONU, Zeid bin Ra’ad, ha exigit que Israel deixi d’utilitzar ‘munició real’ contra els palestins. ‘Els qui han comès aquestes violacions indignants dels drets humans se n’hauran de fer responsables. La comunitat internacional ha d’assegurar justícia per a les víctimes’, ha afegit. “Shocking killing of dozens, injury of hundreds by Israeli live fire in #Gaza must stop now. The right to life must be respected. Those responsible for outrageous human rights violations must be held to account. The int'l community needs to ensure justice for victims” – #Zeid. pic.twitter.com/hBb7825Sp8 — UN Human Rights (@UNHumanRights) May 14, 2018 A Cisjordània, milers de persones han sortit als carrers de Betlem i Ramal·lah per a protestar. El president de l’Autoritat Palestina, Mahmud Abbas, ha declarat tres dies de dol pels morts i ha convocat una vaga general demà. ‘Avui ha estat un dels dies més violents, cosa que demostra el nivell de crueltat d’Israel contra el nostre poble’, ha dit. Abbas ha animat els palestins a mantenir la resistència pacífica per aconseguir l’estat propi. D’una altra banda, també ha critica el trasllat de l’ambaixada nord-americana i ha dit que els EUA s’havien inhabilitat com a mitjancers en el procés de pau.

Summary: L’exèrcit d’Israel causa una matança a Gaza abans del ‘dia de la catàstrofe’ palestina


Les Entitats Catalanes d’Acció Social (ECAS) han alertat que la pobresa es cronifica tot i la recuperació econòmica, segons recull la vuitena edició de l’informe INSOCAT que analitza la contradicció que viu la societat catalana enriquint-se i empobrint-se alhora. Els ingressos mitjans nets han crescut el 2016 en un 3,1% respecte a l’any anterior per persona i un 2,2% més per llar. Tot i això, ha augmentat la pobresa i, actualment, un 19,2% de la població catalana es troba en situació de risc. Des de les entitats socials denuncien que la clau està en el repartiment desigual de la riquesa generada i que la proliferació de llocs de treball amb condicions laborals precàries continua alimentant el fenomen dels treballadors pobres: la taxa de risc de pobresa en el treball ha passat d’un 8,6% el 2008 a un 12% el 2016. “Tenim una societat que genera riquesa, però no la reparteix equitativament” ha destacat Teresa Crespo, presidenta d’ECAS. En aquest context, el nivell socioeconòmic es relaciona directament amb les dificultats en temes de salut o educació. Pel que fa a la sanitat, les persones amb menys nivell socioeconòmic pateixen més dificultats i tenen una major proporció de complexitat elevada en la seva salut, tant en població adulta com en la infantil, i les visites a centres de salut mental són molt superiors. A més, en contextos de crisi econòmica s’ha documentat l’augment dels suïcidis o malalties relacionades amb la salut mental, assenyala l’informe. Treballar ja no és garantia contra la pobresa L’informe apunta que el fet de tenir feina no garanteix poder cobrir les necessitats bàsiques. ‘Actualment tenir feina no es garantia de sortir de la pobresa’, ha lamentat el director d’Insercoop, Xavier Orteu. Factors com la temporalitat, el tipus de jornada o la retribució marquen el sector del treball actual en què un 21,8% de les persones contractades ho són de manera temporal i un 12% dels ocupats tenen uns ingressos que no superen el llindar de la pobresa. ‘Ha crescut l’ocupació, però cal veure de quin tipus i amb quines qualitats’, ha explicat Teresa Crespo. De fet, hi continua havent més risc de pobresa entre la població ocupada que entre la jubilada, dada que evidència, segons les dades recollides a l’informe, que estan més protegides les persones que disposen de pensions que les que depenen de salaris.

Summary: Les Entitats Catalanes d’Acció Social alerten que la pobresa es cronifica tot i la recuperació econòmica


El Partit Nacional Escocès, l’SNP, ha guanyat les eleccions europees a Escòcia obtenint tres eurodiputats. Així, el partit de la primera ministra Nicola Sturgeon ha millorat els seus resultats en aquests comicis amb un 37,7% dels vots, vuit punts més que en les últimes eleccions, i per tant, aconseguint un escó més al Parlament Europeu. Mentre que el Partit de Brexit ha quedat segon amb un eurodiputat i els liberals i els conservadors també n’han obtingut un cadascú, els laboristes han quedat en cinquè lloc amb només un 10% dels vots, perdent els dos eurodiputats per Escòcia que tenien. Alyn Smith repetirà doncs com a eurodiputat de l’SNP que també enviarà a Christian Allard i Aileen McLeod a Brussel·les. Com a membres de l’Aliança Lliure Europea (ALE), tots tres compartiran grup parlamentari amb ERC al Parlament Europeu. Tanmateix, quan el Brexit entri en vigor els eurodiputats britànics hauran de deixar els escons.

Summary: L’SNP obté el seu millor resultat de la història a les europees amb tres eurodiputats


Una república catalana amb un president que serà alhora cap d’estat i de govern, elegit per designació directa en unes eleccions cada cinc anys en circumscripció única; en què el govern mantindrà el nom de Generalitat de Catalunya i els seus membres el nom de consellers, amb un parlament que eixirà d’unes altres eleccions en què les comarques seran circumscripcions. Una república en què el català serà la llengua oficial (tret de l’Aran, on serà l’aranès) i el castellà tindrà un règim especial. Un estat que no tindrà un exèrcit i que serà aconfessional. Aquests són alguns dels aspectes més destacats que s’inclouen en la proposta de constitució catalana que han presentat avui a la presidenta del parlament, Carme Forcadell, els responsables de Constituïm. És un projecte fet des de la societat civil, que s’ha volgut mantenir al marge dels partits i en què han participat disset ponents, que hi han treballat durant més d’un any. Heus ací el document íntegre: El document vegeu el PDF Heus ací alguns dels aspectes més destacats de la proposta: La forma política és una república ciutadana i participativa. El català és la llengua nacional i oficial de Catalunya i es reconeix al castellà un estatus jurídic especial, com a patrimoni cultural i de cohesió que cal protegir. L’aranès és la llengua oficial de l’Aran, i és oficial a Catalunya. L’estatus de l’Aran és el d’una entitat nacional singular dins de Catalunya, amb un règim jurídic especial. I es reconeix a l’Aran el dret a la lliure determinació. Sobre la relació amb la resta del país, diu que s’ha de ‘promoure la comunicació, l’intercanvi cultural i la cooperació amb els territoris amb vincles històrics, lingüístics i culturals’, però no esmenta aquests territoris, amb els quals ‘es poden subscriure convenis, tractats’ i crear ‘organismes comuns’. La nacionalitat catalana es pot adquirir per naixement, filiació, adopció, matrimoni, residència o bé per opció. I cap català d’origen no pot ser privat de la seva nacionalitat. Els ciutadans d’altres estats (com l’espanyol o el francès) que tinguin nexes culturals i lingüístics amb Catalunya poden optar a la nacionalitat catalana sense haver de renunciar a la seva nacionalitat, encara que el principi de reciprocitat no es reconegui al seu estat. A més, encara sobre la nacionalitat, hi ha una disposició transitòria que diu: ‘Tots aquells ciutadans que a data de la declaració d’independència tinguin la nacionalitat espanyola i el veïnatge administratiu català o els que acreditin la residència habitual legal a Catalunya per un termini superior als cinc anys, són reconeguts com a catalans d’origen a tots els efectes, sens perjudici del seu dret de renunciar-hi, si desitgen conservar la nacionalitat espanyola i la legislació espanyola fes incompatible la doble nacionalitat.’ L’estat català és aconfessional. ‘Cap religió no té caràcter oficial.’ La proposta de constitució no preveu l’existència de cap exèrcit per a Catalunya, que es defineix com una nació de pau. En canvi, estableix una agència nacional de seguretat i defensa que s’encarregui de garantir la seguretat, i la creació d’un Institut Internacional de Pau i Treva de Catalunya, que disposaria d’un cos professional per a mirar d’evitar conflictes i cercar-hi solucions i per a participar en missions d’ajut humanitari. Hi haurà un Banc Central de Catalunya, com a regulador del sistema financer català. La república catalana tindrà un president, que serà alhora el president de la República i el de la Generalitat. El govern mantindrà el nom de Generalitat de Catalunya, ‘per raons històriques’. El president serà, per tant, alhora cap d’estat i de govern. Com a cap d’estat, és la màxima representació de Catalunya i dirigeix la política exterior de Catalunya, entre més funcions. El tractament protocol·lari continuarà essent el de ‘Molt Honorable Senyor’. El president serà escollit cada cinc anys i podrà renovar el càrrec una sola vegada, mitjançant una elecció en una circumscripció única a tot Catalunya. Així com la proposta de constitució manté el nom de la Generalitat, també manté el nom de consellers per als membres del govern. I es preveu el nomenament d’un conseller primer, que tindria una funció delegada de coordinar els altres consellers. Hi haurà un parlament, amb una única cambra de representació que s’elegirà cada cinc anys. Els diputats podran renovar el càrrec una sola vegada. La circumscripció serà la comarca, tret de la ciutat de Barcelona, on serà el districte. Les eleccions seran d’una sola volta i amb llistes obertes. L’organització territorial bàsica de Catalunya s’estableix en municipis i comarques, agrupades en vegueries, i en l’àmbit supramunicipal en mancomunitats.

Summary: El text íntegre de la proposta de constitució per a la república catalana


La Convenció Municipalista del Partit Demòcrata va avalar la proposta de la direcció executiva de presentar-se a les eleccions municipals vinents amb la marca de Junts per Catalunya, fet que no ha agradat a alguns diputats del grup parlamentari. Aurora Madaula s’ha adreçat directament al Partit Demòcrata i li ha dit ‘en nom meu no. ‘Sóc diputada de Junts per Catalunya i no em representa ni la manera de fer ni el vostre projecte’, ha escrit. La diputada ha recordat que Junts per Catalunya va néixer com un projecte transversal de país i no de partit. ‘El nom no fa la cosa. I ho sabeu’, ha recalcat. Ei, @Pdemocratacat , NO en el meu nom. Sóc diputada de @JuntsXCat i no em representa ni la vostra manera de fer ni el vostre projecte. @JuntsXCat va néixer com un projecte transversal d país i no de partit. El nom no fa la cosa. I ho sabeu. https://t.co/QzZAUJwyrb — Aurora Madaula #JuntsperCatalunya🎗 (@Aurora_Madaula) June 16, 2018 De manera semblant s’hi ha pronunciat el vice-president del parlament Josep Costa. ‘No és el mateix ser Junts per Catalunya que dir-se Junts per Catalunya’, ha escrit. No és el mateix ser @JuntsXCat que dir-se @JuntsXCat #AhíLoDejo — Josep Costa🎗 (@josepcosta) June 16, 2018 L’ús de la marca de Junts per Catalunya s’ha decidit en Convenció Municipalista del PDECat, on han participat més de quatre-cents càrrecs territorials d’arreu de Catalunya. ‘Ha estat clar que, en política, sumar multiplica. Que hi puguem incorporar tanta gent per fer per fer equips més transversals que sedueixin millor la ciutadania, és molt positiu’, va dir la coordinadora general del Partit Demòcrata, Marta Pascal.

Summary: Diputats de Junts per Catalunya critiquen que el PDECat es presenti amb la seva marca a les municipals


El Tribunal Constitucional andorrà ha anul·lat els escorcolls que el passat 8 de juny es van practicar als domicilis personals i professionals dels que van ser els màxims accionistes de Banca Privada d’Andorra (BPA), Higini i Ramon Cierco, fins a la seva nacionalització. Segons que ha informat el Grup Cierco a través d’un comunicat, l’alt tribunal ha considerat que la perquisició ordenada per la Batllia arran d’una suposada revelació de secret bancari vinculada al cas Pujol va ser tan àmplia que ‘indueixen el risc de perseguir altres delictes, concretament, aquells que deriven de la causa BPA’. Per aquest motiu, segons diu la mateixa nota, ‘ordena el retorn als recurrents de tots els documents, aparells i suports informàtics que van ser objectes de segrest’. La sentència del Constitucional ha estat notificada aquest dimarts als interessats i, segons el comunicat difós pel Grup Cierco, l’alt tribunal ha dictat una resolució en què reconeix que s’ha vulnerat el dret a la intimitat dels antics accionistes majoritaris de BPA i una altra en la que admet la vulneració del dret a la defensa dels advocats de la família Cierco al principat andorrà, al·legant que entre la documentació confiscada i els 38.410 correus electrònics comissats hi havia moltes comunicacions entre clients i assessors legals. Sobre l’ordre d’escorcoll als domicilis professionals i personals d’Higini i Ramon Cierco arran de la querella interposada per la defensa de la família Pujol, l’alt tribunal considera que els elements del procediment van ser respectats però afegeix, segons diu la nota, que el mandat de la batlle instructora es va extralimitar. En aquest sentit, tot i que el TC reconeix que cercar proves ‘és un objectiu legítim’, s’ha de fer amb la ‘proporcionalitat adequada i amb les mesures exactes per resoldre allò que es pretén en el cas concret i no en cap altre’. El Constitucional andorrà també destaca que la magistrada era conscient que els querellats estaven involucrats en el cas BPA -destapat arran del comunicat del FinCEN, la divisió de delictes financers del Departament del Tresor dels Estats Units, que va acusar l’entitat de permetre blanquejar diners procedents del crim organitzat internacional– i que, per tant, calia una ‘extrema cura’. Per això retreu que s’hagués acudit als seus domicilis personals i ho exemplifica amb el fet que es segrestessin des de diversos CD de música a llibres relacionats amb el cas BPA.

Summary: El Tribunal Constitucional andorrà anul·la l’escorcoll pel cas Pujol als domicilis dels antics màxims accionistes de BPA


L’Antàrtida ha registrat una temperatura rècord per primera vegada des que hi ha registres. Segons The Guardian, un grup d’investigadors brasilers han detectat que el 9 de febrer es va assolir una temperatura de 20,75 graus centígrads a l’illa de Seymour, una xifra que descriuen com a ‘increïble i anormal’. Aquesta temperatura és gairebé un grau més que l’anterior rècord de 19,8 graus, registrat a l’illa de Signy el gener de 1982. Fa pocs dies, el 6 de febrer, es va assolir un altre rècord de temperatura, en aquest cas a l’Antàrtida continental: una estació climàtica a la base Esperança va mesurar una temperatura de 18,3 graus. L’Organització Mundial de Meteorologia encara ha de validar aquests rècords, però van en la línia de la tendència de la península i les illes pròximes, que des de l’era preindustrial s’han escalfat gairebé 3 graus. En declaracions recollides pel diari britànic, un dels investigadors brasilers que estudia l’impacte del canvi climàtic al permagel i la biologia a l’Antàrtida, Carlos Schaefer, es mostra impactat per aquests registres. ‘Hem vist una tendència de temperatures a l’alça a molts dels indrets que monitorem, però mai no havíem vist res com això’, diu. L’Antàrtida representa el 70% de l’aigua dolça en forma de neu i gel. En cas de fondre’s, el nivell de la mar pujaria entre 50 i 60 metres, tot i que els científics avisen que caldrien molts anys per a arribar a aquest extrem. Les Nacions Unides preveuen que a final del segle el nivell dels oceans haurà pujat entre 30 i 110 centímetres, depenent dels esforços que es facin per a reduir les emissions.

Summary: La temperatura de l’Antàrtida supera els 20 graus per primera vegada a la història


El passat 8 de març, milers de persones van sortir al carrer en una jornada històrica que es va entendre com un punt d’inflexió per al moviment feminista. Però aquests últims mesos, l’auge del partit d’ultradreta Vox ha amenaçat una sèrie de drets que semblava que ja havien estat conquerits o, si més no, s’hi encaminaven. Vox exigeix derogar la llei de violència de gènere, lluitar contra l’avortament, menystenir la paritat i obrir la porta a fomentar les escoles que segreguen per sexe. És una formació que, tal com denuncien les associacions feministes, acostuma a fer ús de la repetició sistemàtica de mentides per a desacreditar un moviment que etiqueta ‘d’ideologia de gènere’. Per això el feminisme ha decidit de no quedar-se de braços plegats. Per a respondre a tots aquests atacs i també a la complicitat de PP i Ciutadans amb el discurs del partit d’ultradreta, associacions feministes dels Països Catalans i l’estat espanyol han fet públic avui el manifest conjunt ‘Ni un pas enrere’, que serà la base per a una sèrie de mobilitzacions que començaran dimarts vinent, 15 de gener. Aquest dia, a les set del vespre, es preveuen manifestacions a totes les grans ciutats, després de la manifestació que s’haurà fet a les dotze del migdia davant el parlament andalús. La intenció és que les mobilitzacions es mantinguin fins a les eleccions municipals. A més del manifest, han creat una plataforma i una web amb el mateix nom. ‘El manifest és una resposta a l’intent de negacionisme de la violència masclista i una manera de mostrar el rebuig al pacte de dreta i ultradreta que es gesta a Andalusia com a embrió del pacte que es vol gestar a la resta de l’estat espanyol i també a Catalunya i a Barcelona’, ha explicat la presidenta de l’Associació Internacional l’Escola, Núria González, en la presentació del manifest a Barcelona, que s’ha fet de manera gairebé simultània a València i Alacant. ‘Patim una regressió de drets mai vista en un estat democràtic’, ha dit Meritxell Cabezón, de la Plataforma Stop Trata. ‘No podem tornar a situacions ja viscudes i renunciar a drets ja adquirits.’ ‘El moviment feminista és qui organitza les coses importants en l’àmbit internacional. No estem disposats que hi hagi un retrocés respecte de tota la feina feta. No ens conformarem a ser al carrer amb una pancarta’, ha afegit Inma Bajo, de la Federació de Dones de Catalunya per la Igualtat. Encarna López, d’Igualtat Ni un Pas Enrere, ha exigit ‘que la igualtat sigui prioritària en els governs de tots els estaments institucionals’. L’ha seguit Makechu Antón, del Moviment Democràtic de Dones: ‘Qualsevol persona que negui la violència de gènere participa en un joc perillós en què les dones som les grans perjudicades. La provada falsedat de les dades i aquest negacionisme de l’opinió pública és producte de l’odi cap a tot allò que representa un avenç de les dones a la societat. Amb la seva intenció de tornar-nos als anys de l’obscurantisme demostren, una vegada més, que alguns ens volen sotmeses i callades.’ Elva Tenorio, de la Plataforma Catalana pel Dret a no ser Prostituïdes, ha considerat que ‘Vox és un fenomen que afecta molts altres països’ i que representa la ‘reacció dels poders que mouen el món, que veuen en el feminisme un perill real i que, per tant, desperten els monstres.’ També han instat Ciutadans que es negui a pactar amb Vox en qualsevol ajuntament. Diuen que interpel·len Ciutadans ‘perquè festeja amb Vox a Andalusia i perquè el PP no té cap mena d’escrúpol’. Pensant també en les eleccions vinents, Núria González ha demanat responsabilitat a l’hora de votar per tal de no permetre ‘que s’instauri el discurs de les denúncies falses i el que diu que la violència de gènere és domèstica’. Podeu llegir el manifest de la plataforma tot seguit: «Les dones hem estat secularment condemnades al silenci. Per això, perquè encara tenim molt fresc en la memòria col·lectiva el dolorós record de la nostra paraula segrestada, no estem disposades a romandre mudes davant la pluja diària de fal·làcies encoratjada per un partit d’ultradreta nouvingut a l’activitat parlamentària autonòmica. Encara que considerem que no val la pena de respondre als plantejaments d’aquesta formació contra l’avenç de les dones en la igualtat, sí que creiem que cal informar tota la societat –les dones i també els homes que, com més va, més comparteixen les nostres reivindicacions feministes– de quina és la realitat que, conscientment, retorça i falseja aquest grup polític, amb l’eclosió del qual Espanya ha deixat de ser l”anomalia’ d’Europa, perquè ara hi ha una extrema dreta perfectament visible i, per primera vegada, en solitari, aparentment independitzada del partit conservador que la va acollir durant tota la democràcia. Deixant de banda l’ús pervers del llenguatge amb què proven d’enfangar el feminisme i equiparar-lo a les manifestacions més ignominioses de la història –no, el moviment que defensa la igualtat de les dones i el seu dret de viure lliures de violència no és nazisme; el ‘feminazisme’ és una fabulació masclista per a posar en el mateix pla ideologies que no ho estan gens–, Vox ha declarat la guerra no tan sols a l’independentisme i la immigració, sinó també a les dones, convertides en els negres d’aquesta imitació nacional de Ku Klux Klan que dispara consignes de supremacisme masculí. Perquè aquesta ultradreta pàtria que abomina d’això que en diuen ‘ideologia de gènere’ –com si nomenar el feminisme o la igualtat els portés a cremar A les calderes de Pedro Botero– no vol apartar-se ni un mil·límetre d’aquesta altra ‘ideologia’, la patriarcal, que durant segles ha mantingut les dones confinades. Sembla que no puguin triomfar si no ens aparten de l’escenari polític i social i ens retornen a la cuina, degudament alliçonades en les consignes de la Sección Femenina. És el càstig, la ràbia, la reacció del masclisme més ranci i violent davant l’indici que, finalment, aconseguim una conquesta del poder que no és merament cosmètica i que abans es concentrava exclusivament en mans masculines. No ho hem aconseguit, encara, però els avenços assolits–ja sigui en forma de protecció legal a les dones víctimes de violència de gènere, de recursos que facilitin l’autonomia vital femenina, de negar-nos al repartiment dels nens per ordre judicial com si fossin objectes o, simplement, de la llibertat per a prendre els carrers i protestar perquè ens violen i ens maten gairebé amb total impunitat– són suficients perquè el sistema patriarcal que defineix i defensa aquesta ultradreta desplegui els seus ariets. Tal com assegurava Susan Faludi el 1991, quan va analitzar la reacció contra el feminisme a principi dels vuitanta i la va batejar com ‘la guerra no declarada contra la dona moderna’, la por del masclisme al fet que consolidem el terreny guanyat és estímul suficient: cal retornar-nos, com sigui, a la casella de sortida. I en aquest objectiu s’enquadra la campanya de Vox i del seu dirigent a Andalusia, algú que, cal recordar, va ser expulsat de la carrera judicial per haver prevaricat en un jutjat de família i dictat una resolució injusta, sabent que ho era, contra una mare. Si més no, fa posar vermell que qui va ser condemnat per prevaricació s’obstini a negar la realitat i a dir, menyspreant les dades, que Espanya pateix una epidèmia de falses denúncies contra els homes, acusats per pèrfides dones que simulen el maltractament. Contra la ceguesa voluntària del conservadorisme d’extrema dreta, les xifres: s’estima que només es denuncia un 30% dels casos de violència masclista; a més, de l’1,2 milions de denúncies presentades entre 2009 i 2017, només 96 (el 0,01%) van ser no reals, segons la Fiscalia General de l’Estat. Aquest percentatge va ser del 0,001% el 2017 (166.260 denúncies en total, de les quals dos van resultar no acreditades). És a dir, una xifra infinitament més residual que no pas en altres tipus de delicte, com ara la simulació de robatoris per a cobrar una assegurança i que, no obstant això, ningú qüestiona. Perquè mantenir callades, a casa, les dones és l’objectiu de la campanya d’aquesta formació política que presumeix sense complexos de masclisme. És aquí on s’enquadra la seva exigència de derogar la llei integral contra la violència de gènere, un text legal que es va aprovar per unanimitat de tots els grups parlamentaris el 2004 i que va convertir Espanya en el país més avançat en matèria de protecció a les dones. Ara, emparant-se en la fal·làcia que ‘elles també maltracten i maten’, Vox ha posat la lluita contra la violència de gènere a la diana i pretén, si no revertir la llei, sí neutralitzar-la amb una altra dirigida a protegir expressament els homes d’una violència femenina que la realitat confirma que no existeix tret de casos excepcionals. I partint que totes les accions humanes tenen excepcions, que són les que confirmen la regla, mai no s’ha legislat per als casos puntuals que, a més, estan perfectament coberts i protegits al codi penal. Equiparar la violència és negar el caràcter estructural de la violència que patim les dones pel sol fet de ser-ho i minimitzar de manera intolerable les gairebé mil víctimes mortals que el masclisme assassí ha segat a Espanya des del 2003. Per no parlar directament d’apologia del terrorisme de gènere… Ja no es tracta solament que aquesta ultradreta envalentida tregui pit per voler imposar-nos el ricí de la reculada de drets a les dones. Tan important com això és deixar clar que tindrà la mateixa responsabilitat qualsevol partit que doni suport a aquesta formació i faci concessions a les seves pretensions, com s’evidencia, tristament, a Andalusia amb el Partit Popular i Ciutadans, tot girant l’esquena al compromís obligat amb la defensa dels drets humans (en aquest cas, el dret de les humanes a gaudir d’una vida lliure de violència). Finalment, és també la nostra responsabilitat. Cal que la societat es mobilitzi i prengui consciència que tenim el govern al qual hem donat suport dipositant el nostre vot i el que hem permès no acudint a les urnes. A partir d’ara, amb cites electorals a la primavera, s’imposa la necessitat que, especialment les dones, per tant com ens hi juguem, exercim la nostra responsabilitat democràtica i deixem clar que els nostres drets són intocables i que no hi ha pacte possible amb els qui defensen en les institucions les pretensions dels violents. No callarem.»

Summary: ‘Ni un pas enrere’: així prepara el feminisme el contraatac a Vox


Ara fa una setmana, ens llevàvem amb una notícia inesperada: la xef Carme Ruscalleda anunciava que tancava el seu restaurant, el Sant Pau, de Sant Pol de Mar (el Maresme), amb tres estrelles Michelin. Coincidint amb la celebració dels trenta anys de l’establiment, Ruscalleda, juntament amb el seu marit Toni Balam, el 27 d’octubre faran l’últim àpat del Sant Pau. La cuinera ha deixat ben clar que això no vol dir que es jubili, sinó que treballarà sense el pes empresarial del restaurant. Anirà més lleugera i guanyarà temps i llibertat per a ella i per a poder acceptar infinitat d’invitacions que rep de tot arreu i que ara ha de declinar ‘perquè treballo’. Carme Ruscalleda ha fet una cuina marcada pel producte local del Maresme. Aquesta ha estat una de les icones de l’alta cuina nascuda a Catalunya, que en aquestes tres dècades ha aconseguit brillar a dalt de tot de la gastronomia mundial, prenent el relleu a la cuina francesa. Al costat de Ferran Adrià al Bulli, Joan Roca al Celler de Can Roca, Santi Santamaria al Racó de can Faves, Carme Ruscalleda al Sant Pau ha regnat a l’Olimp de la gastronomia mundial. Però d’on i en quines condicions neix la seva cuina? Quins són els elements que l’han marcada? En aquesta llarga entrevista analitzem els orígens de Carme Ruscalleda i també les tres dècades d’estrelles. I acabem amb un petit four de ratafia. No us el deixeu escapar. A les onze del matí, el Sant Pau ja fa estona que bull d’activitat. L’equip, format per trenta-tres persones, va amunt i avall: passen proveïdors, a la sala pleguen i planxen estovalles i tovallons, les olles fan xup-xup a la cuina i la mànega neteja el jardí. Tot ben net. A aquesta hora, Carme Ruscalleda ja ha respost tots els correus pendents i ha despatxat amb la direcció del restaurant Sant Pau de Tòquio, el restaurant Moments de Barcelona i la gent del Restaurant Odyssey de Joël Robuchon, de l’Hotel Metropole de Montecarlo, a Mònegue, on aquest juliol i agost oferirà un menú degustació de la cuina del Sant Pau. Seiem al jardí, acabat de refrescar. Ens disposem a fer balanç d’aquestes tres dècades de cuina des del cor de Sant Pol de Mar, de cara a mar, una Mediterrània que la preocupa. Però l’entrevista s’enfila d’entrada cap a un tema que es troba a debat: el poc pes que les dones tenen en l’alta cuina mundial. Ja de bon començament, Carme Ruscalleda és expeditiva: —Les dones hem d’organitzar el món afectiu com ho fan els homes. Jo m’he perdut moltes coses dels meus fills, moltes, però no han estat pas desatesos. Vaig jugar la carta del ‘m’ho perdré perquè, és clar, tiro endavant un projecte que demana de dedicar-hi moltes hores’. —Què voleu dir amb això d’organitzar el món afectiu com ho fan els homes? —Jo rebo moltes visites i entrevistes de joves, més noies que nois, que em vénen a demanar consell. Noies que volen crear la seva casa; noies que volen entrar en equips com el nostre que requereixen molta complicitat (aquí no puc tenir ningú que vingui a treballar per hores, jo necessito gent que sumi, que critiqui el que jo proposo, que sàpiga corregir-ho). Per tant, aquestes noies em demanen: ‘Com me’n sortiré si vull crear una família?’ I jo sempre els dic: tu, primer de tot, t’has de veure valenta. Has de creure en tu. La primera que ha de creure en tu ets tu. I després, com que aquesta professió t’atrapa la vida tantes hores, fixa’t en els homes com organitzen la rereguarda familiar, pren model de com actuen ells. Ells ho tenen clar. Tot ordenat, organitzat i no tenen cap càrrec de consciència. I la societat no els assenyala. Potser a tu t’assenyalaran, però si tens la consciència que ho has fet bé, endavant. —I d’on l’heu treta, la força per a veure-us valenta? —Jo vinc d’un món agrícola, on la dona sempre ha estat molt respectada. El món agrícola ha respectat molt la dona, perquè la dona ha ajudat a sembrar, ha ajudat a collir, ha ajudat a vendre, ha tingut cura del bestiar, ha tingut cura de la mainada, dels vells, ha posat sempre un plat a taula… La dona era pal de paller en el món agrícola. Per tant, la dona tenia vot i veu i era escoltada. No era un matriarcat (diuen que el País Basc és un matriarcat molt tancat, on mana molt la dona), la dona tenia vot i veu en aquella organització familiar. Per això, quan de petita em deien: ‘Les nenes no hi juguen, a això.’ Jo els deia: ‘I per què no hi poden jugar?’ Em molestava. Jo vaig jugar molt a indis i americans amb el meu germà i vaig gaudir-ne molt, no vaig jugar a nines. Potser és que no tenia aquest sentiment tan maternal. Per tant, sempre m’ha acompanyat el sentiment que no sóc ciutadana de segona fila, que jo puc fer les mateixes coses que un home, si competeixo amb les mateixes eines. Que cap dona no es pensi que per remenar el cul li faran descompte. Per això la dona s’ha d’empipar si la volen discriminar i considerar que el seu treball és inferior. No. —Us donaré unes dades que reflecteixen la feina que encara cal fer en el món de la gastronomia respecte de la dona, malgrat ser una mateixa i tenir gran determinació. —Sí i tant. I després te’n diré una de més greu de fa trenta anys. —Vós primer. —Fa trenta anys, quan vaig obrir el Sant Pau i vaig començar a bellugar-me per aquest món, encara hi havia establiments de restauració que no contractaven dones. No permetien l’entrada de dones a la cuina. Els cuiners es pensaven que esverarien el galliner. Però després, com que les escoles s’han anat omplint de noies que lliurement han escollit aquesta professió, que han fet estades a fora, a l’estranger, que han presentat currículums, la pressió els ha obligat a obrir la porta. I encantats! Perquè la dona penso que hi posa equilibri. Per tant, ja hem superat el llindar de ‘no contractem dones’. —Però segons un estudi del Fòrum Parabere, el 80% de dones cuinen a casa seva i el 52% s’han format en escoles de cuina. Tanmateix, una vegada dins el restaurant, només un 5% ocupen els càrrecs de xef i sots-xef, només el 18% són propietàries d’un restaurant i hi ha un 28% de diferència salarial entre un home i una dona en el sector, de mitjana. —No és el meu cas. Ara mateix, el cap de cuina al Sant Pau és una dona. Quan vaig obrir, fa quinze anys, el restaurant a Tòquio, vaig posar al capdavant una dona i a la cuina també una dona. I em van dir: ‘Però què fas si aquesta societat és molt masclista.’ Jo no ho sabia ni ho hauria pas canviat si algú m’hagués avisat abans. Si les dones ens hem de guanyar el respecte de la societat, ens hem de treure aquestes ulleres entelades amb la feina. És així. Sempre he tingut dones al meu costat i en l’equip del Sant Pau de Sant Pol tinc dones que tenen un sou superior al dels homes. Mai no he vinculat el sou amb el sexe, però sí amb la vàlua, amb el sacrifici. Això sí. Penso que hem de defensar principalment el talent. —Tanmateix, sou l’excepció que confirma la regla. —Potser és perquè acabem de començar. —Us donaré unes quantes dades més (i prou de dades). Teniu set estrelles Michelin: tres pel Sant Pau de Sant Pol, dos pel restaurant Moments de l’hotel Mandarin Oriental, i dos pel restaurant Sant Pau de Tòquio. Però, en relació amb els restaurants del món amb estrelles Michelin: hi ha 2.650 xefs que en tenen, dels quals menys del 5% són dones i només cinc en tot un segle han aconseguit la qualificació màxima de tres estrelles (dues a Itàlia, una a Catalunya, una al País Basc i una a França). —Si hi hagués la mateixa quantitat de dones que d’homes dedicant-s’hi, això seria escandalós. Però dedicant-s’hi hi ha moltes menys dones. Acabem de començar, prenguem consciència d’això. I, una altra cosa: avui dia, que les famílies són tan modernes, que els homes no senten que ajuden la dona fent la bugada, sinó que saben que la bugada forma part de l’organització familiar, trencats aquests tabús, encara és més fàcil que un home rebi tot el suport familiar perquè es projecti que no pas que el rebi una dona. Jo sí que m’he sentit molt abrigada en aquesta projecció, però no és habitual. —Voleu dir que heu tingut la família donant-vos suport? —I tant! Els meus pares, el meu home, els meus fills. Hi ha menys dones en la restauració perquè, tot i haver-se format, quan decideixen de constituir una família encara hi ha més dones que no pas homes que acaben sacrificant-se. Això és una decisió femenina. Per tant, estem competint amb xifres desiguals. —I allò que dèieu abans, que és crucial, no tenir mal de consciència. —Ah, no! Un home –potser per genètica– no analitza allà on es fica. Ja compta que crearà una família que estarà ben atesa, ja té l’esperit de conquerir. En canvi, una dona ho analitza tot: què he d’atendre, quins riscos correré, què hi hauré de dedicar, què hi perdré… Una dona ho analitza tot i potser no juga. Un home és més agosarat. Jo penso que forma part de la genètica femenina: la dona és cuidadora i formadora. Ara, dones universitàries que han estudiat aquest fet, em diuen que de cap manera, que això ens ho han ensenyat de petites, que és cultural. Jo penso que ens ve del moll de l’os. Però, com dic a les noies: si vols, pots. Ara, la vida demana qualitat, qui fa trampes no se’n surt. —O no hauria de sortir-se’n. —Evidentment, jugarà un joc de tramposos i farà carrera amb tramposos. Però, per sort, sempre hi ha una llei natural que fa que les coses que fan pudor acabin destapant-se. I si no mireu el moment social que vivim: quantes coses que fan pudor que s’han destapat. —Ara al Museu Picasso de Barcelona hi ha l’exposició ‘La cuina de Picasso’, on trobem que l’artista deia que a la cuina es fixen els records d’infantesa. Com era la cuina de quan éreu petita i com us va marcar? —Molt precària i molt pura. Tan precària que cada dia per sopar menjàvem mongetes bullides, variades: del ganxet, del carai, del genoll de Cristo, de la floreta… Cada dia mongeta bullida i peix de platja. Hi havia dies que eren aranyes amb suc i dies que era morralla fregida i uns altres dies eren llucets més bonics de mida. Per dinar, escudella, potser més d’una vegada a la setmana; un arròs senzill i un de més guarnit si era dia de festa. Galetes variades per postres els dies de festa, que a la canalla ens permetien sucar-les al vi ranci que prenien els grans. Molts berenars de pa amb oli i sal i pa amb vi i sucre. Precari. Sabors puríssims. També tot més cuit. Recordo unes bledes rebullides, unes mongetes tendres que havien perdut el verd, uns espinacs que eren com verdet d’una bassa. N’hem après molt, del control de les coccions. En aquest trajecte hem millorat. Recordo venir de l’escola, obrir la porta de casa, sentir nassada de faves i pèsols i pensar: ‘Ja ploraré avui, a l’hora de dinar.’ Perquè no podia. I me les acabava amb una fava voladora perquè me les mengés. I me les acabava menjant salades, perquè me les empassava amb llàgrimes. En canvi, la cuina de quan era petita m’ha format en la temporalitat, de saber que hi ha un calendari que canvia els colors i les formes; que l’amanida central que presidia sempre la taula variava, segons la temporada. El color de les fruites, aquell color tan especial,. La fruita no tan bonica o macada que es convertia en una confitura. El valor de no llençar res que és bo i no menjar res dolent, m’ha servit molt per a encarar la vida. I us he de dir que aquesta mateixa filosofia tan pobra i tan sàvia me l’he trobada a l’altra banda del món, me l’he trobada a Tòquio. És una comunió amb una cultura que no treballa ni el vi ni el blat ni l’oli, que són per a mi els tres puntals, però la comunió de fons és aquesta. —Permeteu-me que tractem més endavant l’aventura nipona. Tornem a la cuina d’infantesa: pel que expliqueu, no es cuinava gaire bé a casa vostra. Doncs, qui us en va ensenyar, de cuinar? —Continuo vivint a la casa on vaig néixer, que és davant del Sant Pau. Era una casa rústica, on al vespre arribava el carro i el cavall, i el cavall dormia amb gallines, conills i porcs. A casa es venia el vi de la vinya. A Sant Pol encara anem a la vinya, tot i que no en queda cap cep, però tot eren vinyes abans. Unes vinyes que es van arrencar per la revolució de la maduixa o quan va arribar la flor, clavell i rosa. Hi ha hagut moments de revolucions agrícoles. En aquest tros de Maresme va ser la maduixa. Jo vinc d’un món pagès. Casa meva era can Puig. La mare de la meva mare es va morir durant el part. Va quedar un pagès jove vidu amb una filla. La seva germana, casada amb un Puig, no tenia fills i es va afillar aquesta nena, la meva mare. L’avi es va casar al cap de vuit o deu anys, però la meva mare es va quedar a casa l’oncle i la tia. Són unes històries estranyes vistes de lluny, però molt naturals. A aquesta tia que hi havia a can Puig, la Maria Serra, li agradava molt cuinar. I tinc records de la Maria Serra de quan era petita, perquè em permetia jugar a la cuina. Es va morir quan jo tenia vuit anys o nou. Jo tenia una olleta de terra on escaldàvem les mongetes i els cigrons, repelàvem per l’escudella o netejàvem les tripetes de les gallines per fer un cabdell i entrar-lo a l’escudella. Hi participava. Quan la tia es va morir, la mare es va posar al davant de la cuina. Però la mare sempre ha cuinat perquè toca, no n’ha gaudit mai. Ràpidament vam començar a pactar, perquè jo sí que en gaudia, de la cuina. I ja vaig ser responsable dels sopars de la família des de l’edat de deu anys o dotze. I tant! —Caram. —Jo ara en tinc seixanta-sis. En aquell temps, a la botiga de queviures de casa encara veníem menjar per a l’aviram, veníem la llet de les vaques d’un altre carrer a prop de casa. M’he fet un fart de despatxar. Vinc d’un món de fer feina. He viscut en una família que ha fet sempre feina i poc lleure. Jo vaig començar a fer vacances quan em vaig casar. No n’havia fet mai, de vacances. A casa no es parava mai: s’obria la botiga quan ens llevàvem i es tancava quan anàvem a dormir. Quan dinàvem fèiem torns, perquè venia la Pepeta a comprar mig quilo de blat de moro i ens havíem d’aixecar de taula per atendre-la. Era un món rural davant del mar. —I per la banda paterna? —El meu pare és de Martorell de la Selva i molts diumenges anàvem a dinar a la casa paterna. Doncs de ben petita ja em preguntava com era que aquells arrossos de festa, amb conill, costelló, musclos i unes gambetes minúscules que quedaven de cartró eren tan diferents dels que fèiem a Sant Pol. Com és que eren tan diferents els arrossos? Allà em vaig adonar que el que el fa és el que mana. —Quin trobàveu més bo? —Diferents. Els de la Selva eren més confitats de ceba, de suc més vellutat, més brillants. Ara en diríem un arròs melós. Els nostres eren més prims, més aigualits, eren més ràpids. Comprant el mateix producte. Qui mana? Aquell que ha tingut la paciència de fer un sofregit d’una ceba gairebé desfeta, que després amb el tall fa una comunió amb l’arròs i, quan hi aboques l’aigua, fa un suc opac i sedós, d’un arròs a la cassola. Nosaltres no hi hem tirat mai el fumet. La cuina es troba en el resultat final que depèn, primer, de si has comprat un bon producte, si l’has netejat bé (la higiene és molt important), com l’has tallat, com l’has cuinat, com l’has presentat, i tot es troba en el resultat final. —Aquesta és la part d’herència, però quina part d’intuïció hi ha en la vostra cuina? —N’hi ha, d’intuïció. La mare del meu pare, que es va morir quan ell devia tenir uns dotze anys, era allò que a la Selva en diuen cuqueses: una dona que anava a cuinar a cases potents on es feien bateigs o funerals, on es rebia molta gent i cuinava per a tots. Cuinava amb llenya. El pare sempre deia que la seva mare només posava una condició, que tinguessin prou cassoles i prou llenya. Sempre deia que jo tenia l’esperit de l’àvia Carmeta, que l’hi recordava. Tinc intuïció i tinc esperit artístic. I un artista no és res més que una persona que vol fer les coses a la seva manera per explicar-les, per projectar-les, a algú altre. Jo havia demanat a la família de fer una carrera artística. Ja comprendreu que en una família com la meva, de pagesos i botiguers, va ser com una bomba que la nena demanés una cosa així. I l’escola religiosa els va confirmar que tots eren uns bohemis, els artistes. Les noies de la meva condició social no feien el batxillerat. Feia el batxillerat la filla del metge, la filla del farmacèutic, del fabricant de punt. Jo, com que era bona estudiant, vaig tenir premi de consolació i vaig fer comercio mercantil. Les monges van desaconsellar a la família que fes belles arts, però per darrere em van dir: ‘Si te hicieras dominica, podrías hacer Bellas Artes.’ Aquella oferta em sembla que no la vaig ni explicar a casa. —Quines barrudes. —La qüestió és que sóc bona minyona de mena, vaig acceptar de no fer belles arts i, perquè estigués més contenta a casa, els pares van modernitzar la botiga. Vam posar un petit supermercat. Va ser un boom: abolir taulells i agafar tu mateix les coses empaquetades. En aquest procés vaig tenir sort: vaig entrar a formar-me de cansaladera amb uns amics del pare de Tordera. Allà aprenc a desfer canals i a triar la carn del taulell, a fer botifarres i fins i tot producte sec (per la humitat de Sant Pol, no ens en vàrem sortir de fer fuets, llonganisses i pernils). Però el porc em dóna una llibertat de fer les coses a la meva manera. I ja començo a jugar, fent botifarres de dos colors, botifarres d’ou a la meva manera, d’all i julivert, amb festucs, barrejant ànec i porc. I començo a ser feliç: sentir el perill que és fer una cosa a la teva manera, que algú pagui pel producte, esperar que et renyi i, en canvi, que vingui amb un amic perquè ho tasti. Allà se’m comença a obrir un món de joc i de feina. També tinc la sort que em caso amb un veí del poble, un home que sempre m’ha fet costat, que sempre m’ha projectat endavant. Ens casem el 1975, ell entra a treballar a la botiga dels pares i ja hi fem un altre tomb: convertim la botiga en un delikatessen i fem plats per a endur-se i croquetes, pasta seca… Però vam topar amb un sostre de vidre, perquè anàvem assolint detalls d’una cuina que no era la que els clients demanaven: el qui venia a comprar no volia complicacions, perquè venia a comprar temps. I com que no volíem que ens tallessin les ales, vam acabar comprant la casa del davant i vam obrir el Sant Pau. I aquí va canviar radicalment la nostra vida. Hi havia esperit creatiu i emprenedor. —Teníeu trenta-sis anys. —Sí, ja teníem els nens mig criats. En Raül en tenia dotze i la Mercè, sis. —Són tres dècades viscudes al Sant Pau. En aquests anys, el vostre concepte de cuina ha variat gaire? —No, ha millorat. S’ha vist capaç d’explicar coses. Ara que estrenem el menú dels trenta anys, continuem oferint el món carni: a sobre d’una fotografia de la botiga hi trobem tres mossos, tres sabors, de la botiga de quan era petita i jove. Com que sempre fèiem mongeta cuita bullida, la mongeta del ganxet s’ha convertit en un taco mexicà, una tortita que abriga un pa amb tomàquet i a cavall dos talls, una botifarra amb festucs i una botifarra negra, que fem nosaltres. Ara les faig més bones, les botifarres. Sabeu per què? —Per què? —Perquè netejo més bé els ingredients. Les botifarres són fetes amb interiors: el ventre, l’estómac, la llengua, la galta, el cor, el morro, les orelles…, amb els menuts. Són parts que s’han de rentar molt bé perquè expressin les textures i els sabors diferents. Hem après a netejar-los més bé. Ara els tinc en remull amb aigua, sal i una mica de vinagre. Quedaran ben nets, els cuinarem i en farem botifarres. I demà, que viatjo a Mònegue, portarem les botifarres perquè allà hi fem cuina del Maresme. Per tant, aprens a millorar. I del Japó, a més d’aprendre noves tècniques, com la de netejar els menuts, també descobreixes productes i sabors nous, que han entrat a la nostra cuina. I amb això també la voluntat i la força d’explicar una història al voltant de la qual gira el menú. Per exemple, el valor de les espècies. Vam fer un menú on les espècies eren les protagonistes i les acompanyàvem d’un vegetal o d’una carn o d’un peix o d’unes postres. En aquests anys hem fet un menú que parla de músiques ballables, i hem fet un plat a partir de la sardana, del cha-cha-cha o del twist. O un menú per explicar-te els colors naturals, l’expressió del color. Hem fet també la poesia d’explicar-te l’univers (mostrant al plat un eclipsi, un planeta o un exoplaneta, els cossos celestes o la Via Làctia), hem fet estils pictòrics… Per tant, la cuina és una eina, que, si t’ho proposes, també pot ser una expressió artística. Treballo molt i em diverteixo molt. —En aquests trenta anys, la cuina ha canviat molt: s’ha prestigiat la figura del cuiner; la cuina s’ha obert, ara s’ensenya; les receptes es comparteixen i ja no són un secret; són espais molt nets… Només això ja és una revolució. Però, a més a més, l’alta gastronomia feta a Catalunya ha arribat als nivells més alts de la gastronomia mundial. En uns primers moments, molt influïts per Ferran Adrià del Bulli estant, es fa una cuina on predomina molt la tècnica i la tecnologia, el fet estètic, el joc o divertiment, i també l’exotisme (anar a cercar el producte més rar que es troba a l’altra punta de món). Però, amb els anys, hi ha hagut uns valors que han passat davant d’aquests altres: el valor de producte de proximitat, revalorar i fer visible el pagès, salut, sostenibilitat… Ara, en el vostre cas, heu fet tots els papers de l’auca. Des del principi heu donat prioritat al producte propi de la comarca, fet que us ha distingit; però alhora, heu anat a Tòquio. Per tant, també heu encarat el desafiament de la globalització amb una mirada molt pròpia. —Precisament, ens conviden a anar a Tòquio per mostrar el Mediterrani. Mireu, a mi tot el moviment Adrià em transmet que les coses petites, per més senzilles i precàries que siguin, les coses locals –que a vegades teníem la vergonya de pagès o la vergonya de pescador– són molt grans. Ferran Adrià em dóna el valor que si les coses són bones, valen molt. És clar que no deixo d’estar atenta a aquests avenços tecnològics i científics, i utilitzo els que trobo que m’ajuden. Anem a Tòquio perquè ens ho demanen. I diem que no tres vegades. I ens convencen quan trepitgem el país. Al Japó treballen un producte molt bo, la gent que treballa en una casa hi dedica la vida; hi ha un públic que és entès, sap si una cosa és falsa o és real. Per tant, aquesta cuina nostra, que és natural i sense trampes, pot agradar allà. Hi anem. I d’entrada, quan descobreixo la seva, faig un mur molt espès per evitar fer cuina japonesa, perquè ells volen Mediterrani. Però aquest mur ha trobat escletxes, i en aquestes escletxes ens hem barrejat d’una manera molt natural. Hi ha moltes pinzellades japoneses en la nostra cuina. No per buscar l’exotisme, per impressionar amb un producte rar, sinó pel valor del producte. —Com es pot fer cuina mediterrània a Tòquio? A partir dels tres puntals que dèieu: el pa, el vi i l’oli? —És clar. Sense aquests elements et cau l’edifici. Oferim pa a taula, amb una fórmula nostra que executen en un forn que és francès. També hi ha molts vins de Catalunya al celler del Sant Pau de Tòquio. Perquè el nostre establiment és una porta d’entrada per a productes catalans: l’oli de la cooperativa de Cambrils (que ara el gasten a Tòquio establiments italians, xinesos, japonesos, embotits, formatges, vins, galetes…) Però em demaneu com es pot fer cuina mediterrània a Tòquio. Doncs, per exemple, ells tenen l’arròs com el seu pa i en mengen per esmorzar, dinar i sopar. Però no el fan pas com nosaltres, no hi posen una picada de pescador i després l’acaben amb marisc o peix. No fan un suquet amb unes patates estofades, perquè tenen un altre concepte. Ja en fan, d’estofats, de sucs i de sopes, de mil maneres diferents, però tenen un altre esperit a sota. I la nostra cuina els agrada perquè és pura, perquè no hi ha trampa, perquè és de veritat. —Però les escletxes culinàries i culturals han anat acostant la cuina japonesa i la cuina Mediterrània en la creació dels vostres menús. —En aquests moments a Tòquio podríeu menjar el mateix menú que al Sant Pau. El que donem neix a Sant Pol i després viatja a Tòquio. Ara quina feina hem de fer? No us enganyeu, aquell pes que us sembla que reconeixeu i en coneixeu el sabor, no té el mateix sabor, perquè ha nascut en una altra banda. Ni el marisc té el mateix sabor ni el julivert ni les patates. Som allò què mengem. Som d’allà on habitem. I les coses cultivades o salvatges s’expressen allà on viuen. I certament treballem amb pa, vi i oli, però el producte fresc és japonès! —Tornant als trenta anys de llegat, durant la primera dècada del segle XXI una colla de restaurants catalans arribeu a dalt de tot de la cuina mundial i desplaceu el regnat de la cuina francesa. I sou restaurants que us complementeu: el Bulli, el Celler de Can Roca, el Racó de Can Faves, el Sant Pau. —Santi Santamaria va fer una gran labor per prendre consciència de com és important tenir una casa confortable, com és d’important anar ben guarnit i rebre bé el client. Fins i tot condicionar el client perquè no entri de qualsevol manera. De prendre consciència de tenir una vaixella a l’altura de la cuina. Santi Santamaria també va creure en aquesta cuina que hem heretat, que ve dels grecs, dels romans, dels jueus, que ve de cada comarca i els seus platillos que la distingeixen. En Santamaria va fer una labor molt important. I l’Adrià també, en el sentit de ser creatiu, de crear conceptes, tècniques i de donar-me el valor de la cuina que jo feia, que era molt diferent de la seva. Per tant, tots dos han fet una feina molt gran per Catalunya. —Hi ha un xef que a vegades no s’esmenta, però que ha estat molt important en l’àmbit de l’alta cuina aplicada als hotels, que és Fermí Puig i la feina que va fer com a xef del Drolma. —Totalment. Fermí Puig recupera allò que havia estat Catalunya a final del segle XIX i principi del XX, quan la gran cuina era dins els grans hotels, on tenien xefs estrangers. Eren establiments dedicats a les elits, a la burgesia catalana. I en Fermí, a final del XX i començament del XXI, torna la gastronomia als hotels, i tant que sí. I obre la porta al Santamaria per entrar en un hotel, obre la porta als Roca per entrar en un hotel i ens obre la porta a nosaltres. I els hotels hi creuen i posen el pensament i el detall gastronòmic a casa seva. —Quina experiència n’heu tret, del restaurants Moments, dins l’hotel Mandarin Oriental de Barcelona, més enllà del fet que el vostre fill Raül en sigui el xef? —El 2008 ens ho van demanar i el 2009 s’inaugurava l’hotel. Feia deu anys que el nostre fill treballava amb nosaltres, ell sempre diu que la seva escola es diu escola Sant Pau, i li proposem que es posi al davant del restaurant Moments. Ens va demanar una setmana per a pensar-s’ho i va acceptar. És un xef que té discurs, que val la pena que seguiu. I amb el Mandarin Oriental també hem pres el compromís, ara ja fa dos anys, d’agafar les regnes del concepte de gastronomia de tot l’hotel: esmorzars, dinars, sopars, còctels, events, room service… És un repte que vol molta feina, perquè no és igual que un restaurant, que quan obre té un equip humà, sempre els mateixos, i pots anar corregint a cada servei. Un hotel és obert vint-i-quatre hores. Quan entres al moll de l’os, allò és un transatlàntic. No podem anar de pressa, per la complexitat, però ja hi anem entrant aquest concepte de país, de creure en el territori. Hi ha molt de Maresme ja. —Això que feu amb el Maresme és la construcció d’una geografia emocional, terme que utilitzen els geògrafs més contemporanis. —Doncs des d’aquesta geografia emocional, voldria posar un toc d’atenció sobre el mar: tinguem cura del mar. El Mediterrani es queixa, ens envia missatges, que com que tots som tan cobdiciosos, no en fem cas. Abans el que sortia del mar tenia unes temporades molt marcades, ara canvien, és boig el mar Mediterrani. És clar, ara es pesca d’una altra manera, d’una manera més tècnica. I els pescadors van amb GPS i passen el rasclet. I correm el risc d’esgotar el mar. També hi aboquem molta brutícia. I aquelles sèpies de primavera arriben més tard o més aviat, aquells lloritus que ja hauríem de tenir, encara no han engegat, aquelles orades de setembre que pescàvem en lluna plena no hi són i vindran més tard. Què passa? El mar en avisa. La clau és fer vedes i que el pescador les pugui mantenir, perquè també ha de viure. Potser som en aquell moment que el peix s’ha de ficar a la gàbia. En un moment determinat el gall es va ficar a la gàbia i el conill també. Potser ha arribat aquest moment. —Oh. —Tot i que a mi em continua emocionant menjar un enciam que té gust de terra i tomàquet que no l’he d’amanir gaire perquè expressi el sabor. Tinguem cura del mar, i dels pagesos. Si els pagesos no poden viure bé, s’acabaran els productes que tenen el gust de la nostra terra. Jo penso que hem tocat fons. Sí que hi ha un món afectiu. Jo tinc molt de diàleg amb la naturalesa. Continuo cuidant aquella nena que habita en mi. I quan vaig a la platja busco aquella nena que havia gaudit tant de la platja. Tinc aquest vincle i per això m’emociono i no el vull perdre. I per això n’hem de prendre consciència tots. Tinguem cura del mar, tinguem cura de la muntanya. —No voldríem acabar l’entrevista sense constatar que, tot i que heu anunciat que tancaríeu, us veiem feliç i contenta. —El Sant Pau era una història personal d’en Toni i meva que sabíem que un dia o altre s’acabaria. No volíem tancar el restaurant amb cansament, amb poques ganes de fer-ho, amb desànim. Tanquem una història d’èxit, amb èxit, i de poder decidir quin és el nostre futur. De poder reinventar-nos. I això és el premi que m’ha donat la vida, arribar als trenta anys i dir: continuarem treballant pels altres. Continuaré essent jo mateixa sense el compromís de dinars i sopars. Penseu que posar-se al capdavant de la restauració és de les feines més complexes que hi ha. Primer perquè, si treballes amb producte natural, sempre és diferent. Tu tampoc ets igual cada dia i de vegades tens un mal dia perquè t’has llevat amb mal de cap. Ompliràs la casa de gent diferent, perquè cadascú és fill d’una mare diferent i tots tenim una manera d’anar per la vida. I els has de convèncer tots a taula. I tu has d’acceptar que amb tota l’honestedat i la feina que hi ha al darrere, no pots agradar a tothom. Per tant, dormiràs tranquil si ho has fet sense trampes. —Estar a dalt de tot de la gastronomia implica un compromís i una pressió molt elevada. Per a vós, la pressió és un estímul, us incomoda o després de trenta anys us la voleu treure de sobre? —La pressió forma part del meu caràcter. La pressió l’he entomada des del primer dia que vaig obrir, quan només em coneixia el meu veïnat i els clients de la botiga. Al primer servei vaig quedar muda, se me’n va anar la veu. Del xoc. Per inconsciència i desconeixement. Mireu, ara, després de trenta anys, quan estrenem un menú no agafem totes les reserves, només mitja entrada. Perquè grinyolarem i costarà uns dies de dominar la nova dinàmica i organitzar-nos. Doncs, imagineu-vos aquell dia que ens estrenàvem tots. Vam tenir la casa plena, que podien ser trenta-cinc, i van venir tots a la mateixa hora. Vaig perdre la veu. Jo no he estat mai grassa, però durant el primer any em vaig aprimar tant, que era un grapat d’ossos que caminaven. Per tant, de pressió n’he tingut del primer dia ençà. Després arriben les estrelles, i el veïnat –que deia: ‘Res al plat, tot a la factura’– comença a pensa que això és seriós. I amb la segona estrella ja fas taca més enfora. I amb la tercera ja ve gent que fa un viatge per venir a la teva taula. Però la pressió és la mateixa del primer dia. Perquè el compromís és poder mantenir una casa amb tanta gent. Acabes fent feina fora per mantenir el Sant Pau tal com el vols. —Quants sou de plantilla? —Trenta-tres. Això sol és inviable. Si jo tingués un soci economista no hi hauríem arribat pas als trenta anys. Però tinc al costat un boig com el meu home, amb qui hem sacrificat coses personals per canviar l’uniforme o la vaixella, o per un bon producte. Si la motivació fossin els diners, ara no parlaríem pas. —I ara què? —Continuar treballant! —Què vol dir posar l’accent en el departament Cuina Estudi? —És l’espai on desenvolupem idees que anem treballant. El pròxim menú girarà entorn dels signes del zodíac. No l’estrenarem al Sant Pau, l’estrenarem a Tòquio, però ja hi treballem. El missatge és: no en tinc prou, ho faré d’una altra manera. —Doncs molta sort en els nous projectes i que puguem continuar tastant la vostra cuina. —Moltes gràcies. Aquest matí he sentit que deien que algun mitjà havia ridiculitzat el president Torra perquè va dur d’obsequi una ratafia. Doncs que sàpiga que nosaltres, a Mònegue, en aquest lloc tan elitista que és Montecarlo, hi fem la cuina maresmenca. I a l’agost, de petit four, que és un divertiment final, com que fa calor i la xocolata es desfà, lliurem un bescuit de ratafia. El dia de la inauguració, que vam tenir la jet set de Mònegue i que continuem tenint cada dia, tota aquesta gent se’n va endur una bosseta amb una capseta de paper que hi diu ‘Maresme i Montecarlo’ i a dins hi havia un bescuit de ratafia. Per tant, és donar valor a un producte de pagès, perquè allò que és de pagès pot ser universal. I, mireu, hem coincidit a triar un producte nostre per explicar-lo al món. —Ara que parleu del president Torra, com veieu el país políticament? —Espero que ens en sortim i que tots estiguem contents. Que els que estan cansats trobin que ha valgut la pena tot plegat, i els que diuen que no s’hauria d’haver engegat mai, doncs, també. I penso que aquesta és la feina del polític, l’entesa. Espero que ens en sortim. No vull posar un suspens ni als uns ni als altres. Jo sóc d’un esperit molt positiu. Sempre penso que tot té solució. Sempre. Menys la mort, evidentment. Si als Estats Units no hi hagués hagut gent que hagués fet protesta, els negres encara anirien a la fila del darrere dels autobusos. S’ha de protestar quan consideres que una cosa és injusta. Aquí hem fet protesta. Ara cal que convencem a qui ens ha d’escoltar. És això.

Summary: Els secrets de Carme Ruscalleda per a arribar a l’Olimp de la gastronomia mundial


Els advocats de l’ex-president de la Generalitat Artur Mas, de l’ex-vice-presidenta Joana Ortega, i de l’ex-consellera d’Ensenyament, Irene Rigau, han demanat que en el judici per la consulta del 9-N el tribunal citi a declarar com a testimoni, entre altres, al president del govern espanyol, Mariano Rajoy, i al ministre de Justícia, Rafael Catalá. En sengles escrits presentats avui al Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC), les respectives defenses han demanat també l’arxivament de la causa contra els tres investigats perquè considera que ni van desobeir el Tribunal Constitucional (TC) ni van prevaricar amb la consulta. Tant els advocats de Mas com els d’Ortega i Rigau han sol·licitat a més que entre d’altres compareguin com a testimonis en el judici –encara sense data– l’ex-presidenta del parlament, Núria De Gispert, i l’ex-conseller Francesc Homs, també investigat pel 9-N al Tribunal Suprem (TS).

Summary: Mas, Ortega i Rigau demanen que Rajoy declari com a testimoni en el judici del 9-N


Si voleu rebre al vostre correu aquest report diari de VilaWeb sobre el coronavirus 2019, cada vespre a les 22.00, apunteu-vos-hi ací. Per tenir la informació actualitzada al moment, consulteu sempre el Directe de VilaWeb. En dies com els que vivim, és més necessari que mai defensar un periodisme independent i sense por de ser crític amb el poder. Si voleu donar suport al model de VilaWeb, feu-vos-en subscriptors. Què ha passat avui? De les moltes notícies del dia, a la redacció de VilaWeb ens ha sorprès avui de manera molt especial la polèmica apareguda a Itàlia sobre el partit de futbol de la Lliga de Campions que es va disputar a l’estadi San Siro de Milà entre el València i l’Atalanta el 19 de febrer passat. El diari Corriere della Sera, un dels principals d’Itàlia, ha entrevistat el cap de pneumologia de l’Hospital de Bèrgam, Fabiano Di Marco. En l’entrevista recorda que al partit hi van acudir 40.000 ciutadans de Bèrgam i el defineix com ‘una autèntica bomba biològica‘. Explica que fins al dia 12 la situació era completament normal, que a partir del 13 van començar els problemes però d’una manera controlable i que la situació se’n va anar de les mans després del partit. La Repubblica, un dels altres diaris importants del país, en parla com el detonant del contagi que va causar la difusió de la Covid-19 a la Llombardia. Cal recordar que setmanes després l’Atalanta va ser autoritzat a desplaçar-se a València per disputar el partit de tornada. Itàlia és encara un dels epicentres del contagi i avui el govern ha confirmat 793 morts i 6.557 casos nous en un sol dia, la xifra més alta registrada. El total de casos ja és de 53.578, i el de defuncions 4.825. Un altre detall que ha cridat molt l’atenció ha estat la trucada del president de la Xina al rei d’Espanya. Fins i tot un diari com el South China Morning Post ha expressat estranyesa pel fet que el president xinès hagi trucat avui a quatre estats europeus i que en el cas espanyol no hagi telefonat al primer ministre sinó al cap d’estat. Al cap de poques hores ja circulaven articles per Madrid alabant els esforços del rei espanyol per a aconseguir màscares. El diari diu que ‘la telefonada de Xi a Espanya ha estat poc usual perquè ha parlat amb el rei Felipe, cap d’estat cerimonial, que normalment està apartat la política’. Però mentre tot això passava la situació al conjunt del país no millora. Tant l’estat espanyol com el francès són entre els que més malament van de tot el món, especialment l’espanyol. Per això s’esperava el discurs anunciat per Pedro Sánchez per a les 21.00, que ha acabat començant més tard. Així i tot, el primer ministre espanyol ha fet un discurs que, tot i que semblava insinuar un canvi d’orientació no s’ha acabat concretant en res. El to no ha estat el d’intervencions anteriors i ha repetit força vegades que cal adaptar-se i canviar d’estratègia si es demostra que les coses no van bé, però no ha anunciat cap mesura nova, especialment el confinament de les zones més afectades i sobretot de Madrid. L’editorial de Vicent Partal: —Una crida a organitzar-nos des de baix. Passa-ho. La píndola de Jordi Goula sobre l’economia: Blindatge empresarial contra els voltors Llegeixo en una piulada que JP Morgan augmenta la participació a Repsol i Blackrock a Telefònica. No sé si és cert, però la veritat és que les empreses cotitzades a la borsa espanyola –després de les caigudes espectaculars d’aquestes últimes setmanes– s’han posat a l’abast de molts caçadors de gangues. El Banc Sabadell, per exemple, al final del 2019 valia 5.850 milions d’euros a la borsa i avui en val 2.355. ACS, la companyia del totpoderós Florentino Pérez, ha passat d’11.200 milions a 4.200; Repsol, de 21.200 a 9.600… i podríem continuar. Són empreses importants de l’Ibex, però si anem a les dels altres mercats, les baixades són semblants. Els bancs són un dels sectors més afectats. Avui el Sabadell costa el 21% del seu valor comptable, Bankia el 24%, el Santander el 37%, el BBVA el 40% i CaixaBank el 42%. Creix, doncs, la temptació dels anomenats voltors. Per tractar d’evitar que de la nit al dia ens trobem que les empreses han passat a mans estrangeres, el govern espanyol veu la necessitat de posar-hi entrebancs. I així, a la lletra petita del reial decret llei de dimecres passat, s’estableix que les inversions directes, és a dir, les dels inversors residents a països fora de la UE i de l’Associació Europea de Lliure Comerç, se suspenen quan l’inversor passi a tenir una participació igual o superior al 10% del capital social de la societat o bé prengui el control de l’òrgan d’administració. Tanmateix, se suspenen també les inversions que, donant-se aquestes circumstàncies, siguin procedents d’empreses públiques o de control públic o bé de fons sobirans de tercers països. La llista de sectors estratègics (són molts) la podeu trobar al BOE, però val a dir que, a més, ‘el govern podrà suspendre el règim de liberalització de les inversions estrangeres directes a Espanya en els sectors no especificats en aquest capítol’. Un blindatge important de què s’ha parlat poc i que fa referència sobretot a les cotitzades a la borsa, on tothom pot comprar sense fer gaire soroll. De les que no hi són –que, per mimetisme, també seran més barates– serà el propietari qui decideixi, sempre, és clar, que no pertanyin als sectors a què fa referència el decret. La redacció de VilaWeb us recomana avui aquests articles i enllaços: —De Netflix Party a Zoom: les aplicacions que ens fan passar la quarantena. Article en anglès de Vox.com que ensenya aplicacions i webs que tenen un paper positiu en la tasca de socialitzar enmig de la quarantena. —El menysteniment de la màscara a Europa crea consternació a Àsia. Article de Le Monde, en francès, que explica com l’Àsia no s’entén el menysteniment del paper preventiu de les màscares, quan es recomana que només en portin els malalts. —Ens rentem les mans amb la Rebolica. Gràfic d’Escola Valenciana per ajudar a entendre als xiquets com han de rentar-se les mans. Es pot cantar amb la música de la Rebolica —Migrants per a salvar les ciutats en quarantena. Article de La Jornada de Mèxic, en espanyol, que explica com els emigrants són, enmig de la crisi, els qui mantenen dempeus ciutats com Nova York, car són la majoria dels repartidors a domicili. —Els 10 films de ciència-ficció que anticipaven una vida en confinament. Un article, en català, de SurtdeCasa. —VilaWeb: Formentera resisteix, aïllada, al coronavirus. Formentera és l’únic territori del país lliure de la Covid-19 i conté la respiració esperant a confirmar que no hi ha contagi local. Quines han estat les notícies més destacades sobre la crisi que us hem ofert avui? —Setanta científics de tot l’estat espanyol alerten Sánchez que és urgent el confinament total —Joan Ramon Masclans: ‘El 61% dels llits d’UCI a Catalunya són ocupats per pacients amb la Covid-19’ —Elena Martínez (Esquerra Castellana): ‘Tanca Madrid, però no en facis una ratera’ —El Col·legi de Metges de Barcelona fa una crida a tothom per a recaptar material i diners —La falta de màscares, la prevalença dels interessos econòmics i la solidaritat de Bocairent —La Covid-19 també afecta els joves: ‘N’hi ha molts en estat greu’ —El metge que va detectar el brot d’Igualada critica durament la gestió de Salut —Un epidemiòleg alerta que els casos greus de Covid-19 són el doble que no preveien —S’ha mort de coronavirus Joan Cuadrench, capellà obrer a Nou Barris —‘Tinc setanta anys, visc sola, tinc la Covid-19 i em sento abandonada’ —Molts dels malalts de la Covid-19 presenten uns nous símptomes no descrits fins ara Quin és el recompte actual d’afectats i morts? A tot el món, les darreres xifres són de 303.443 casos confirmats i 12.964 morts. Del total de casos, 94.640 ja es consideren guarits, segons dades de Worldometer. Els estats més afectats són: —La Xina, amb 81.008 casos i 3.255 morts. —Itàlia, amb 53.578 casos i 4.825 morts. —L’estat espanyol, amb 25.374 casos i 1.378 morts. —Els Estats Units d’Amèrica, amb 24.137 casos i 288 morts. —Alemanya, amb 22.084 casos i 83 morts. A l’estat francès hi ha 14.459 casos i 562 morts. Als Països Catalans hi ha 5.934 casos i 181 morts. —Al Principat, 4.704 casos i 191 morts (501 casos i 69 morts més que no ahir). —Al País Valencià, 1.363 casos i 50 morts (258 casos i 17 morts més que no ahir). —A les Illes, 246 casos i 4 morts (43 casos més que no ahir) —A Catalunya Nord, 35 casos i 5 morts (no hi ha dades noves). —A Andorra, 87 casos (13 casos més que no ahir). *No hi ha dades separades sobre la Franja de Ponent i el Carxe. Els enllaços i les dades a tenir sempre a mà: –  L’evolució del coronavirus a tot el món: quants casos n’hi ha? – Tots els rumors sobre el coronavirus que no us heu de creure – Per què és impossible de saber ara quina és la mortalitat real del coronavirus? – Coronavirus: per què rentar-se les mans amb sabó és tan eficaç? – Quin efecte pot tenir en les embarassades i els seus nadons? – Coronavirus: com podem netejar el telèfon mòbil? – Consells per als qui hagin d’aïllar-se pel coronavirus i per als familiars – Gossos i gats poden contreure o transmetre la Covid-19? – ‘Coronavirus’ o ‘Covid-19’? Com n’hem de dir? – Vegeu la informació de la Generalitat Valenciana – Vegeu la informació de la Generalitat de Catalunya – Vegeu la informació del Govern de les Illes Balears – Vegeu la informació del Govern d’Andorra – Vegeu la informació de l’estat espanyol – Vegeu la informació de l’estat francès – Vegeu la informació de l’Organització Mundial de la Salut (OMS)

Summary: El Report diari sobre el coronavirus: Va ser l’Atalanta – València la bomba biològica que va desencadenar el contagi?


El president de la Generalitat, Quim Torra, amenaça amb accions legals contra els qui l’acusen d’un delicte d’usurpació de funcions públiques per no haver dimitit arran de la decisió de la Junta Electoral espanyola, que diu que l’inhabilita com a diputat. En un comunicat, l’oficina del president diu que aquesta mena d’acusacions podrien constituir un delicte de calúmnies i injúries. A més a més, Torra denuncia pressions contra el president del Parlament de Catalunya, Roger Torrent, i altres diputats que defensen ‘la sobirania de la cambra’ davant les interferències del sistema judicial espanyol i la JEC. En aquest sentit, ha explicat: ‘Aquell qui, sense estar autoritzat legítimament, obligui un altre a realitzar el que no vol, sigui just o injust, incorrerà en un presumpte delicte de coaccions’. Per això, també amenaça amb accions penals. El Parlament de Catalunya té la paraula sobre la inhabilitació del president Torra Torra es refereix a declaracions com les de la portaveu de Ciutadans al parlament, Lorena Roldán, que avui mateix ha amenaçat Roger Torrent de denunciar-lo per un delicte de desobediència si no retirava l’escó de diputat al president de la Generalitat. La petició ha estat registrada a la cambra catalana pel grup taronja i exigeixen que es compleixi ‘com més aviat millor’. ‘Si dilluns Torra ocupa un escó que no li pertany, prendrem les accions legals que correspongui per a defensar els drets de tots els catalans’, ha advertit Roldán. Heus ací el comunicat del president: «Les pressions a les quals es pretén sotmetre el president del Parlament del Catalunya i altres membres de la cambra que defensen la sobirania del Parlament està arribant a límits insostenibles i incompatibles amb l’ordenament jurídic en general i, específicament, amb el codi penal. Hem de recordar que aquell qui, sense estar autoritzat legítimament, obligui un altre a realitzar el que no vol, sigui just o injust, estarà incorrent en un presumpte delicte de coaccions. I en aquest sentit no renunciarem a exercir les accions legals pertinents, també de caràcter penal. La condició de diputat del Parlament de Catalunya del president de la Generalitat tan sols li pot ser revocada, en cas que existeixi sentència ferma, pel propi Parlament. I, sens dubte, la decisió d’un òrgan administratiu, incompetent per dictar la resolució per la qual se’l vol privar d’aquesta condició, no és res més que una anomalia democràtica que genera un conflicte institucional que excedeix l’àmbit del propi Parlament de Catalunya. El president de la Generalitat compta amb tota la legitimitat democràtica per seguir exercint el càrrec per al qual va ser escollit. Per tant, atribuir-li la possible comissió d’un delicte d’usurpació de funcions públiques no només demostra una ignorància profunda del dret penal, sinó que s’esgrimeix per coaccionar aquells qui defensen la sobirania del Parlament de Catalunya. Per això, el president de la Generalitat no dubtarà tampoc a exercir les accions legals oportunes en cas que persisteixin aquestes accions, que podrien estar incorrent en un presumpte delicte de calúmnies i/o injúries.»

Summary: Comunicat de Torra: amenaça amb accions penals per les pressions a Torrent i les calúmnies contra ell


Un equip de recerca format per membres de l’Institut d’Investigació Biomèdica de Bellvitge (IDIBELL) i del Campus de Bellvitge de la Universitat de Barcelona (UB) ha demostrat la implicació de la glucosa en el creixement de les cèl·lules tumorals. Les cèl·lules canceroses són addictes a la glucosa i pateixen grans canvis metabòlics per tal de poder créixer. El treball, publicat a la revista iScience, desxifra la via a través de la qual la glucosa potencia el creixement cel·lular. Tots els processos estan regulats per la proteïna mTOR i els resultats recentment publicats demostren que els enzims PFKFB3 i PFK1 són el nexe entre la disponibilitat de glucosa i l’activació d’mTOR. També evidencien la importància dels lisosomes com a plataformes de senyalització essencials per a la regulació de la reprogramació metabòlica.

Summary: Demostren la implicació de la glucosa en el creixement de les cèl·lules tumorals