Lídia Heredia i Soler (1971) dirigeix i presenta ‘Els Matins’ de TV3, on condueix algunes de les entrevistes polítiques més seguides de fa anys. Referent per a molts d’una manera de fer entrevistes incisiva i educada a la vegada, dirigeix un equip de trenta persones que realitzen quatre hores diàries de televisió. VilaWeb l’ha entrevistada en un hotel cèntric de Barcelona per parlar dels seus orígens familiars, Badalona, de la seva carrera acadèmica i de la manera com veu la professió periodística. I en aquesta entrevista amb un punt biogràfic ens hem trobat amb una persona crítica amb la manera com és el periodisme actual. —Lídia Heredia Soler. Qui era la senyora Soler? —Lidia Soler Caçador, filla d’un metge, uròleg de Badalona, i de Pepita Caçador, originària de les Terres de l’Ebre. Era la mitjana de tres fills: Miquel Soler, ella, i Asunción. Mestra tota la vida. No va deixar de treballar i va muntar una escola bressol i després primària, l’Escola Gitanjali, on vaig anar jo. El meu avi Soler era metge. I el besavi també, visitava amb cotxe de cavall. —I el pare? —El senyor Heredia era un home que va estudiar molt poc i que de seguida va començar a treballar de molt jove. Va tenir un taller mecànic al carrer Indústria de Badalona. Era fill de la Isabel i el Bartolo, que van arribar a Badalona a tres o quatre anys procedents d’un poblet de Màlaga. Mon pare va jugar a futbol, al Badalona, com l’avi, Bartolo Heredia, a punt de fitxar pel Barça, i entrenador del Badalona. Els dos avis, tinc la sensació que van ajudar-me a ser feliç en la meva infantesa. Els paterns tenien un pis minúscul on jo m’ho havia passat molt bé. Mesos d’estiu sota sostres d’uralita, banyar-me en un cossi, i la festa era aquesta. I els avis Soler, en una casa bastant més gran. Tenien una segona residència, a Campelles. —La vostra germana és metgessa com l’avi? —No. Farmacèutica. —Com era l’Escola Gitanjali? —Era una escola del CEPEPC, escoles que no eren públiques però que volien ser-ho. Escola laica, catalana, catalanista, i mixta, per descomptat. Eren escoles clarament de la lluita antifranquista, escoles del PSUC, per dir-ne. El professorat i bona part de l’alumnat era d’aquest ambient. Després ja vaig fer ESO a l’Institut Badalona Set, públic, amb molta il·lusió i ganes de projecte. Era una ESO experimental, de les primeres. En general a la vida tinc la sensació que no estic prou formada –no sé si et passa–, però en aquesta època crec que humanament vaig estar ben formada. Molt ben formada. —Volíeu fer periodisme ja de molt joveneta? —No. Volia ser psicòloga, veterinària, advocada. I al final no ho vaig fer perquè aquesta ESO experimental que et deia incloïa pràctiques a l’empresa i jo vaig agafar Ràdio Ciutat de Badalona. Aquí és on veig que m’agrada. Després, a la UAB a periodisme sempre hi vaig anar de tarda perquè ja treballava al matí de periodista. I recordo pensar: com és que em paguen per una feina tan meravellosa? —Heu estat a l’estranger? —No. Ni treballant, ni vivint. És una lliçó de vida pendent. Parlo en un anglès pitjor que no voldria. Vaig treballar una època comprant drets audiovisuals per Canal Plus i el vaig parlar una mica. Van ser tres anys molt interessants i suficients per a dir: ‘jo de gran no em vull dedicar això.’ És quan vaig conèixer Jaume Roures i Gerard Romy. Jo comprava els drets de futbol australià, les carreres de cavalls angleses, el tenis de WITA, o els combats Mike Tyson i parlava amb els col·laboradors de Don King. Va ser l’època entre Onda Rambla i Telecinco. Feia uns horaris a Onda Rambla terribles. Letal. Entràvem a les tres de la matinada. I va sortir aquesta oportunitat, i vaig pensar que per què no. —Tot i ser de la televisió, teniu un ego mesurat. Gràcies. —Això dels fums té molt a veure amb la manera com és la carrera professional. I jo penso que no he fet res d’extraordinari. Fa molts anys que treballo i pico pedra. Anar a una conferència de premsa, fer guàrdia davant un jutjat, sortir de la redacció sense tema i amb un cap que et diu ‘no cal que tornis sense tema’, fer una entrevista i intentar treure’n una notícia, cobrir desastres. Com que tot això ho he fet i m’ha agradat, doncs ara què em toca, estar al capdavant d’una televisió i dirigir un programa de quatre hores? Doncs endavant. Aquesta professió nostra té un punt d’ego, cert, i per això va bé de tenir clara una cosa: Avui hi ha gent que ha operat a cor obert. i jo no. —A ‘Els Matins’, quanta gent dirigiu? —Una trentena de persones. —Detecteu si algú us menteix a la cara, quan feu entrevistes? —Ho dius per aquest moment polític actual? — —Diferenciaria molt l’entrevista política de la resta. Fa temps, anys, que entrevistar els polítics és molt poc agraït. Vull creure que per ells també. Vénen tots amb un discurs molt après i els costa molt de sortir del guió, ser sincers. Estan molt preocupats que, de qualsevol cosa que diguin, en facin un titular poc fidel. Això fa que les entrevistes acabin essent molt poc interessants, per a tots dos. L’entrevista política s’ha tornat molt dura. A la televisió tens un temps limitat. Si detectes una mentida flagrant, què fas? El pots pressionar dues o tres vegades, però a la quarta has de passar a una altra cosa. —Hi ha algú que us digui que no, sempre, a venir a ‘Els Matins’? —Doncs mira, Carles Puigdemont. Li he ofert tots els formats, també d’anar cap allà. Res. Que sigui clar que ningú no hi està obligat, però aquests darrers dos anys ha anat a molts programes de la casa i a ‘Els Matins’ no. —El xoc més bèstia, amb Albert Rivera? —El xoc més bèstia en directe, sí. Una situació inaudita, desagradable. No va ser en cap cas un moment feliç. Vaig trobar que el convidat portava la discussió a un extrem brutal. —I algú que us enamorés? —Desmond Tutu. Va ser bastant màgic. Tot el mèrit va ser seu. —Quins consells doneu per a fer una entrevista? —Crec que una entrevista ha de ser un punt tensa, sobretot amb els servidors públics que governen. Els hem de demanar explicacions, amb bones maneres i sense agressivitat. No s’ha de ser agressiu: les entrevistes com a combat, com a gènere, no m’agraden. Fan un flac favor a l’objectiu final, que aquella persona digui coses, i l’has de fer sentir còmode. Ara, als servidors públics, han de ser entrevistes exigents, de passar comptes. —Hi insisteixo, com podem detectar si menteixen? —No és tant que detectis que menteixen. És que ho saps, que menteixen. No sé com dir-t’ho. Vivim en una gran mentida. Rectifico: vivim en un gran malentès de fa quatre anys. I en aquest malentès hi hem contribuït tots. El periodisme també. —Sou crítica amb el procés i el periodisme. —Totalment. No hem estat capaços de demanar les explicacions ja al minut zero sobre què vol dir cada cosa. Del 155 fins a la independència en divuit mesos. Hem permès molts malentesos i els hem deixat acumular en capes. I el dia que te n’adones, potser ja no hi som a temps. I quan la situació s’ha complicat tant, què has de fer? Dimitir quan la situació és tan complicada? Aquesta és la gran pregunta que ens hem de fer tots: en quin moment hem dimitit en ares de… —La pròpia ideologia. —Bé. —La gent no sap quina és la vostra ideologia. —Això és un tema? La gent al·lucinaria si sabés què voto, i què he votat, al llarg de la meva vida. —Ho direu? —No. —El Primer d’Octubre vau anar a votar? —Hi vaig anar. —Direu què vau votar? —No. Però hi vaig anar. —Hi ha aquella cosa tan catalana, que no us servirà de consol: Potser el periodisme català pressiona poc el poder català, però el periodisme espanyol menys. —No t’ho compro, perquè no em consola. Tot això ho veig. Primer: no es pot generalitzar, ni amb el periodisme català, ni amb el fet fora. N’hi ha que pressiona. Dit això, aquest consol, que me’l sento molt, ostres, és que no em consola. Ho he intentat, eh. ‘Vegem si em consola.’ I no em consola. Perquè a mi m’agrada la meva feina, me la crec una mica, i cada vegada menys. Em faig gran i és un desengany. No ens podem permetre de dimitir justament en els moments més complicats. Hi ha un punt del procés, que no sé si no el vam saber veure a venir o bé la propaganda era boníssima. —Quin? —Jo em recordo molt de les eleccions del 27-S del 2015. Eren eleccions plebiscitàries. I els qui abans pretenien de comptar vots van comptar escons. I els qui pretenien de comptar escons van comptar vots. I ho vam tolerar a tots dos. Sempre he pensat que aquell és un moment clau. Aquella nit, Antonio Baños va dir: ‘Hem perdut el plebiscit.’ Recordo entrevistar Mas i Junqueras i dir-los que un 47,5% era la bomba, sí. Però jo els preguntava si el resultat els permetia tirar endavant el programa electoral amb el qual es van presentar. I em deien que sí. Hi havia la proclamació d’independència i referèndum constitucional. I tens raó amb això que dius. Nosaltres pressionem qui tenim més a mà. I els governs del PP i de l’estat és que senzillament no s’han presentat a aquesta auditoria. I els l’hem demanada de totes les maneres. És una situació molt anòmala. Que ningú, o pràcticament ningú, del govern del PP volgués venir… —A la presó hi heu anat? —Vaig anar a entrevistar Junqueras. Vaig viure el moment horrorós de posar la mà al vidre. Quaranta minuts amb ell. És molt impressionant. Són gent que has entrevistat mil vegades. Pensar que fa any i mig que són a la presó no té explicació lògica. Les coses per les quals va passar aquest país la tardor del 2017 han de tenir un rendiment de comptes polític, i el periodista hi ha de ser. Ens falta saber alguna cosa. I aquest rendiment seria normal fer-lo amb ells, però a fora. Segurament sense aquest judici. No hi ha cas penal. Que abordem penalment què va passar crec que és un despropòsit. Que s’hagi d’abordar políticament i periodísticament, crec que és una necessitat i una obligació. La paraula és preguntar. Preguntar. Perquè, si no, ens fem un flac favor. —Què ha ensenyat el procés? —Que l’un sol poble sí, però. És objectiu, model, aspiració, però això és molt fràgil. Les societats, construir-les és molt difícil, i destruir-les molt fàcil. Les convivències, els ascensors socials, tot això és delicat. I a vegades m’esgarrifa pensar que fàcil que seria de destruir-ho tot. Un sol poble és un mèrit de molta gent, durant molts anys, però potser era més feble que no pensàvem tots. Es remouen coses atàviques, viscerals. D’on sóc, en quina llengua parlo? Una cosa de molt endins. Quan algú té la sensació que això es posa en risc, compte. Es trenquen fibres. I crec que algunes fibres sí que s’han trencat. Hi ha gent amb qui ara m’és difícil de parlar. Sí. Saps que la discussió pot ser una mica agre. —A la vostra família penseu tots igual o esteu barrejats? —Jo tinc una mare de les que cada dilluns va a l’ajuntament i un cosí a Madrid que ho viu d’una altra manera. L’altre dia algú feia una reflexió que em va agradar molt: al final els espais on ens obliguem a conviure de manera diferent han acabat essent les famílies. Perquè els amics i les bombolles mediàtiques, les tries. Però les famílies no. Què no pots evitar? El cunyat del PP. El cosí de la CUP. O el fill de no sé què. I això està bé. Les famílies acabaran essent els òrgans cel·lulars més diversos. Si no, correm el risc de parlar només amb qui pensa com nosaltres. —Per què no feu un davantal, a ‘Els Matins’? —En primer lloc perquè a TV3 el concepte d’editorial té poca tradició als programes informatius. Després, jo tinc una opinió, cert. Però tendeixo a pensar que quina importància té, com jo opini? Em sento més identificada amb el periodisme d’informació que no pas amb el d’opinió. En general, tots plegats, opinem per damunt de les nostres possibilitats. Hi ha un excés d’opinió en el periodisme. Crec que és un error. I la televisió amb el gènere de les tertúlies hi ha contribuït. Durant un quant temps ha funcionat molt bé. Crec que entre tots l’hem esgotat. Té virtuts si se sap que, abans de res, aquí ningú no és paraula de Déu. No es tracta de sacralitzar. En aquestes dues etapes de ‘Els Matins’ que dirigeixo estic molt contenta amb la tertúlia, però, com saps, la farceixo amb connexions i experts, perquè, si no, és demanar massa.

Summary: Lídia Heredia: ‘Una entrevista ha de ser un punt tensa’


Esquerra Republicana manté la seva abstenció a la investidura de Pedro Sánchez i l’acord amb el PSOE. L’executiva del partit s’ha reunit aquest matí de manera extraordinària per a ‘valorar les conseqüències’ de les polèmiques decisions de la Junta Electoral espanyola (JEC) d’ordenar les inhabilitacions el president de la Generalitat, Quim Torra, i Oriol Junqueras com a eurodiputat. El coordinador nacional d’ERC i vice-president del govern, Pere Aragonès, ha criticat les decisions de la JEC i les ha emmarcades en l’espiral repressiva de l’estat contra l’independentisme. Ha criticat que la dreta espanyola, a través de la JEC, ataqui les institucions catalanes i les institucions democràtiques. ‘És una decisió absolutament irregular i feta al servei i l’oportunitat del calendari d’una dreta i una extrema dreta que no han acceptat els resultats electorals’, ha dit. Aragonès ha dit que ERC manté l”aposta estratègica’ pel diàleg i la via política i que no deixaran passar l’oportunitat de forçar l’estat espanyol a negociar amb l’independentisme. ‘Estem convençuts que el president Torra, a finals de gener, encapçalarà la delegació catalana a la taula de diàleg amb el govern espanyol’, ha refermat. ‘ERC es manté en la defensa de les institucions i l’acord que ha de permetre aquesta taula de diàleg i negociació’, ha dit. Tanmateix, ha advertit que l’estat intentarà tancar aquesta via ‘per la porta del darrere’ i que la dreta intentarà ‘rebentar-ho dia rere dia’. Respecte del discurs del candidat del PSOE, Pedro Sánchez, parlant sobre el ‘marc constitucional’ en referència a la negociació entre governs, Aragonès ha respost que el marc de negociació serà el que reflecteix l’acord ratificat per les direccions d’ERC i del PSOE, no pel que hagi dit durant el discurs d’investidura. Aquest matí, abans de començar el ple d’investidura de Sánchez al congrés espanyol, el portaveu d’ERC a Madrid, Gabriel Rufián, ha recordat que el consell nacional dels republicans havia pres una ‘decisió ferma’ respecte de la investidura, però que s’havia de respectar la reunió de l’executiva a Barcelona En canvi, la portaveu de JxCat, Laura Borràs, ha assegurat que ERC els havia informat que el sentit del seu vot a la investidura no canviaria.

Summary: Ni la JEC ni el ‘marc constitucional’ de Sánchez canvien el vot d’ERC


El Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC) ha citat a declarar el 6 de novembre el conseller Miquel Buch i l’ex-batllessa de Vilanova i la Geltrú (Garraf) Neus Lloveras, com a investigats per desobediència pels preparatius del referèndum d’independència de l’1-O. Quan es va fer el referèndum, Buch era president de l’Associació Catalana de Municipis (ACM) i Lloveras, de l’Associació de Municipis per la Independència (AMI). Lloveras ha difós ella mateixa la cèdula de citació en un piulet a Twitter. ‘Querella per fer política, per expressar públicament el suport al referèndum’, ha escrit. Citada a declarar el 6 de novembre a les 10.00 al Tribunal Superior de Justicia de Catalunya. Querella per fer política, per expressar públicament el suport al referèndum. pic.twitter.com/FgpbE5yFM7 — Neus Lloveras🎗 (@neuslloveras) October 15, 2018

Summary: Citen a declarar Buch i Lloveras com a investigats pels preparatius de l’1-O


Vilanova de Bellpuig ha batut un rècord Guinness. La localitat ha aconseguit unir més d’un miler de músics –concretament 1.004– que han interpretat No surrender, cançó del nord-americà Bruce Springsteen. La iniciativa d’un veí del poble, Josep Maria Pons, també pretenia convèncer el cantant perquè actués al poble. L’esdeveniment ha rebut el nom No Surrender Festival i s’ha celebrat des d’ahir, amb diverses actuacions i assajos. ‘No puc més. I quan les coses surten bé, millor no repetir-les’, ha dit Pons després de l’actuació. A Vilanova de Bellpuig volien reunir 1.001 músics interpretant alhora ‘no surrender’ de Bruce Springsteen. Al TN Vespre veurem com ha anat! pic.twitter.com/LccPI0cSyQ — Oriol Vidal Aixalà (@oriolvidal) 8 de juliol de 2017 La majoria de músics han arribat d’arreu de Catalunya però també de fora, com ara d’Astúries o fins i tot Roma. Els primers han començat a fer acte de presència a les set del matí. A les onze s’ha fet un primer assaig conjunt i a la tarda s’han enregistrat per ordre els instruments: bateries, baixos, guitarres, teclats i veus. Els organitzadors han destacat el bon nivell dels participants, que duien la cançó assajada de casa i que només els ha calgut tocar-la tres vegades per fer-la correctament i alhora. A les set de la tarda tots junts han interpretat diversos cops el No Surrender del Boss i s’ha enregistrat un videoclip. El compositor i músic Antoni Tolmos ha estat l’encarregat de dirigir els més de 1.000 músics que han interpretat la cançó de Bruce. La idea és pujar a internet la cançó i que també se li faci arribar una còpia al mateix Bruce Springsteen. #NoSurrenderFestival @springsteen @aacudam @@aralleida @openarms_fund @vizcarrafanclub pic.twitter.com/fJbPA1VvCt — VilaWeb Mollerussa (@vw_mollerussa) July 8, 2017 A punt assaig #NoSurrenderFestival a Vilanova de Bellpuig @aacudam @vizcarrafanclub @aralleida @RoureOptics @nuriabaldri pic.twitter.com/2kVwv8IYDU — VilaWeb Mollerussa (@vw_mollerussa) July 8, 2017 Al #NoSurrenderFestival @ManelFuentes3 @springsteen @vizcarrafanclub @aacudam @openarms_fund @MollerussaComer @aralleida pic.twitter.com/aAsIZsabpi — VilaWeb Mollerussa (@vw_mollerussa) July 7, 2017

Summary: VÍDEO: Rècord Guinness a Vilanova de Bellpuig: 1.004 músics toquen ‘No Surrender’, de Bruce Springsteen


L’ex-president espanyol Felipe González ha publicat al diari El País una ‘carta als catalans‘ en què comparava el procés sobiranista català amb el nazisme i el feixisme italià dels anys trenta. Diu que l’escriu perquè ‘els ciutadans de Catalunya no es deixin arrossegar a una aventura il·legal i irresponsable’; que ‘la desconnexió’ seria un desastre, que la independència acabaria ‘en una veritable via morta’. Els arguments apocalíptics sobre la independència de Catalunya, i l’asseveració de la impossibilitat d’assolir-la, han estat repetits una vegada i una altra per dirigents del govern espanyol i líders tant del PP com del PSOE. Aquests discursos tenen una ressonància que recorda la dels dirigents soviètics que, ara fa vint-i-cinc anys, es referien a la independència de Lituània. ‘La independència de Lituània és un impossible’, va dir Gorbatxov en una històrica visita a Vílnius. Era l’11 de gener del 1990. Gorbatxov visitava la capital de Lituània, on fou rebut per tres-cents mil manifestants que volien un estat independent i que cridaven: ‘Llibertat, Lituània serà lliure’. Setmanes abans el Partit Comunista lituà havia decidit de separar-se del Partit Comunista de la Unió Soviètica (PCUS). Repassant les cròniques d’aquella visita als diaris de tot el món es pot comprovar la similitud dels arguments contra la independència exposats per Gorbatxov als dirigents lituans amb els avisos dels dirigents del govern espanyol adreçats a Catalunya avui. A diferència d’aquests, Gorbatxov prometia als lituans ‘una autèntica federació’. Però, això a banda, els arguments contraris a la independència que el dirigent soviètic exposava als lituans eren sorprenentment semblants als del ministre espanyol. Es pot comprovar, per exemple, a la crònica que feia el New York Times de la visita de Gorbatxov. ‘El president Mikhaïl Gorbatxov ha implorat als lituans que romanguessin a la Unió Soviètica, i els ha avisats que la secessió portaria aquesta petita república a una calamitat econòmica i, a més, debilitaria la seguretat soviètica i faria perillar-ne la posició i el programa’, comença dient el diari. Després destaca que Gorbatxov ‘va intentar de persuadir els lituans que els procediments relatius a una secessió serien costosos i gens fàcils, i que implicarien negociacions sobre la defensa, el comerç, les comunicacions i la possible compensació per les inversions federals . Gorbatxov va avisar que si algú reeixia a posar Moscou contra Lituània seria una tragèdia’. I, segons que recollia el New York Times, s’adreçava així a un grup de manifestants que s’havien aplegat espontàniament prop d’on era ell: ‘Us penseu que això és tan fàcil?  Durant cinquanta anys, hem estat units tant si ens ha agradat com si no’. I afegia el cronista: ‘I va emfasitzar la importància dels ports i les comunicacions de la regió per a la defensa soviètica’. Les amenaces i els avisos sobre una secessió continuaven: ‘El president soviètic repetia que amb la secessió Lituània perdria milers de milions de rubles dels subsidis que rebia en forma de primeres matèries i de productes soviètics i que s’enfonsaria a la competència cruel del món exterior. Us donem la independència i us deixem que fixeu els preus mundials i us empantanegareu immediatament, va dir a la gentada que hi havia al carrer’. La crònica del diari nord-americà acabava amb una anècdota: ‘La gent té el dret de decidir el seu futur’, va cridar un home al president soviètic mentre es barrejava amb la multitud després de la col·locació d’una ofrena floral al monument a Lenin. Gorbatxov es va girar cap a l’home i li va respondre: ‘Res no es decidirà sense vós. Ho decidirem tot tots junts’. ‘Demanar un impossible’ La notícia va tenir un tractament destacat també a la premsa espanyola. El diari ABC ho va destacar a la portada, i a la crònica de les pàgines interiors deia això: ‘Gorbatxov, que a la imatge apareix dialogant amb uns quants dels lituans que se li van atansar, va afirmar que demanar la independència de Lituània era demanar un impossible, i va advocar per una federació soviètica diferent de l’actual, que convingués a cada nació que la integrés’. Avui, arran de la publicació de l’article de Felipe González, hi ha hagut usuaris de Twitter, com ara @marqmarti i @jaumeclotet, que han recordat precisament aquells fets, i la vehemència amb què Gorbatxov negava la possibilitat de la independència de les repúbliques bàltiques; i com d’aquelles paraules es va passar a una situació de reconeixement per l’URSS. Per exemple, l’abril del 1990, un mes després de la declaració d’independència, Gorbatxov va considerar que eren aventures (justament com González avui referint-se a les propostes de Junts pel Sí) les accions del parlament lituà. I gairebé un any després l’URSS va admetre la independència de les repúbliques bàltiques.

Summary: Recordatori a Felipe González: quan Gorbatxov avisava Lituània que la independència era impossible


L’exsecretari d’Organització del PSC José Zaragoza ha assegurat aquest dilluns en la comissió d’investigació sobre l’Operació Catalunya que ell ‘mai’ ha encarregat una ‘gravació il·legal’, preguntat per si era el responsable de l’enregistrament de la conversa al restaurat La Camarga el juliol del 2010. Tot i aquesta afirmació, Zaragoza ha respost en moltes ocasions a les preguntes dels diputats que es remetia al que ja va declarar l’abril del 2015 quan va comparèixer al Parlament, aleshores en la comissió d’investigació sobre el ‘cas Pujol’, per donar explicacions sobre la conversa entre María Victoria Álvarez, exparella de Jordi Pujol Ferrusola, i l’expresidenta del PPC Alícia Sánchez-Camacho. L’exdirigent socialista ha assenyalat que va tenir ‘sensació de patiment’ amb el documental Las cloacas de Interior perquè no li agradava el que hi veia.

Summary: José Zaragoza (PSC) reitera al Parlament que ell ‘mai’ va encarregar una ‘gravació il·legal’ a La Camarga


Barcelona en Comú considera una ‘irresponsabilitat’ que el grup demòcrata i ERC hagin ofert a la batllessa de la capital catalana, Ada Colau, estabilitat en canvi de trencar amb el PSC. La formació vol reflexionar sobre l’aplicació i els efectes de l’article 155 de la constitució espanyola i també sobre el pacte de governabilitat amb els socialistes, als quals demana que es desmarquin clarament de les mesures anunciades per Mariano Rajoy amb el suport del PSOE. En un comunicat fet públic després de la primera reunió, BComú demana al PSC que rebutgi clarament el suport al 155 i valora positivament la iniciativa d’alguns batlles socialistes que s’han manifestat amb contundència contra la intervenció de la Generalitat. Malgrat tot, una de les opcions sobre la taula és portar el debat a consulta de la militància. La formació recorda que es tracta d’un moviment municipalista, i que la seva prioritat és aplicar polítiques municipals transformadores a la ciutat per sobre de tot. En aquest sentit, han acusat Xavier Trias i Alfred Bosch de tenir interessos partidistes per damunt dels interessos de la ciutat. Dijous hi haurà un ple extraordinari per a rebutjar l’aplicació de l’article 155. Barcelona en Comú ha volgut deixar clar que aplicar aquesta intervenció seria la pitjor opció per a Catalunya, però també s’ha ratificat en el rebuig a la declaració d’independència.

Summary: Barcelona en Comú diu que l’oferta de Bosch i Trias és ‘irresponsable’ i demana al PSC que es desmarqui del 155


El 14 de setembre es va desnonar a Sants una família amb tres menors que va reobrir el debat sobre el dret a l’habitatge. Tot i la pressió feta per entitats com la PAH, l’estat segueix tenint una de les legislacions més contràries pels deutors i els intents, com el del parlament català, d’aprovar lleis pròpies que protegissin als més vulnerables han estat recorregudes i suspeses pel Tribunal Constitucional espanyol. Encara hi ha desnonaments? Actualment, tot i el descens mediàtic, els desnonaments no s’han aturat. Segons dades del Consell General del Poder Judicial, en el període d’abril del 2015 a fins a març del 2016 hi trobem 27.143 desnonaments als Països Catalans, el que significa 74 desnonaments diaris. Una xifra no gaire lluny del nombre de desnonaments en els quatre trimestres anteriors, que era de 28.693. Encara que l’inici d’aquest període coincideix amb l’arribada de nous governs progressistes a les Illes Balears i el País Valencià i l’entrada d’ajuntaments que posen l’accent en aquesta qüestió, el canvi no ha estat radical. El descens és lleugerament superior als Països Catalans que a l’estat, però sense una tendència clara: la caiguda és major a la província de Tarragona que no pas a la de Barcelona, i mentre a Castelló fins i tot puja lleugerament a Alacant cau més pronunciadament. Més enllà del procés judicial, la resposta ha estat en gran part l’objectiu que, encara hi hagi desnonaments, cap ciutadà es quedi al carrer. Cal remarcar que, segons el Banc d’Espanya, un 77% és l’habitatge habitual dels desnonats. Dins d’aquests desnonaments es pot dividir entre els que són deguts a una execució hipotecària, normalment d’entitats financeres, que tenen el 85% del crèdit hipotecari de l’estat, i els procediments de la llei d’arrendataris urbans, principalment per lloguer impagat. Si dividim els desnonaments segons aquestes dues categories, trobem diferències importants per comunitats autònomes. En els desnonaments per execució hipotecària (o sigui per impagament de la hipoteca), en el País Valencià, tot i tenir dos milions i mig menys habitants que Catalunya, hi ha gairebé 750 més desnonaments per aquesta qüestió. Les províncies d’Alacant i València tenen gairebé el mateix nombre que la de Barcelona. En canvi, a la província de la capital catalana es disparen els desnonaments per impagament del lloguer, representant aquestes tres quartes parts dels que es produeixen a la província, percentatge molt superior que a la resta de províncies. Les diferències són clares. Una de les claus les trobem en els processos d’execució hipotecària. El procés comença quan el creditor reclama el pagament d’una hipoteca. El ciutadà rep les quotes impagades (sumat als interessos i comissions) i si no hi ha acord entre les parts, es fixa una subhasta, d’on surt un nou propietari (pot ser la pròpia entitat creditora pagant el 70% del valor de taxació) que pot demanar una ordre de desnonament. Per tant, sense acord, s’arriba a un desnonament. Encara que a Catalunya s’inicien més processos d’execució hipotecària, al País Valencià el 58% dels processos d’execució hipotecària acaben amb un desnonament, mentre que a Catalunya aquest percentatge es redueix el 44%, fet que provoca que els desnonaments per aquesta qüestió siguin més alts al País Valencià. Els que no acaben en desnonament pot ser per un acord, o perquè els inquilins abandonen l’habitatge abans que es produeixi l’ordre. Els ciutadans de l’estat, dels més desprotegits d’Europa Una de les grans reclamacions de la PAH, així com de les entitats que van promoure una Iniciativa Legislativa (ILP) al Congrés reclamant la dació amb pagament, o sigui la possibilitat de saldar el deute entregant l’habitatge. Actualment, si l’habitatge és venut a la subhasta per un preu inferior al deute, el deutor ha de pagar la totalitat de l’import encara que sigui desnonat del seu habitatge. Sense habitatge i amb deutes. L’any 2011 el PP i el PSOE (en aquell moment en el govern) van votar en contra d’una proposta d’ERC, IU i ICV de considerar suficient l’entrega de l’habitatge per cancel·lar el préstec. Aquest fet va portar a la PAH i altres entitats a promoure aquesta ambiciosa ILP que demanava la dació en pagament, paralització dels desnonaments i possibilitat de lloguer social, amb més d’un milió i mig de signatures. Aquest cop tenia el suport d’un PSOE que no governava, però que es va topar amb una majoria absoluta del PP. El PP va rebaixar radicalment la proposta, que va provocar que fins i tot la ILP fos retirada. En la llei aprovada el 2013 es dona la possibilitat de demanar la condonació del deute al creditor (sense obligar a aquest a acceptar-ho), s’impedeix desallotjar en dos anys a les persones amb risc d’exclusió social (famílies nombroses, monoparentals amb dos fills, menors de tres anys, amb discapacitat, desocupats i sense prestació social o víctimes de violència de gènere) ‘amb la confiança que, a la finalització d’aquest període, haurà superat la situació de dificultat en què es pugui trobar en aquell moment’ i també permet alliberar part del deute si es paga el 65% en cinc anys o el 80% en deu anys. El govern espanyol contra les lleis d’habitatge i pobresa energètica dels parlaments El 29 de juliol de 2015 el Parlament de Catalunya aprovava la llei de mesures urgents per afrontar l’emergència en l’àmbit de l’habitatge i la pobresa energètica, a proposta d’activistes catalans. En aquesta llei les entitats tenen l’obligació d’oferir lloguer social si els desnonats no tenien una alternativa d’habitatge pròpia i no assolien un màxim d’ingressos. Sent el lloguer un 10% dels ingressos familiars, en el mateix poble i una durada mínim de tres anys. A més posava l’accent en els desnonaments per impagament de lloguer (la majoria dels que es produeixen a Catalunya). Així com la pobresa energètica, on es blindava l’accés a aigua, gas o electricitat, fent que en el moment que no es pot pagar, les empreses avisen serveis socials, per si els afectats tenen risc d’exclusió social (quan la família no supera els 1.480 euros mensuals). Però part d’aquesta llei va ser recorreguda el maig d’aquest any pel govern del PP i suspesa pel Tribunal Constitucional. Aquest fet ha portat al Parlament a aprovar una nova llei (aquest cop sense el suport de la PAH), però amb el suport amb matisos de l’ajuntament barceloní. Punts com l’obligatorietat a oferir un lloguer social a persones vulnerables han estat impugnats i ha portat a crear comissions amb la mediació del Govern, entitats socials, advocats, ajuntament i bancs per analitzar els casos. A la vegada que s’augmenten els habitatges de lloguer social. Les dades han mostrat que el govern català ha evitat de forma directa 4.334 desnonaments durant el 2015 (16.827 des del 2012), així com 42.000 ajuts per pagar el lloguer o quota hipotecària. També trobem la intervenció dels ajuntaments. En els dotze ajuntaments catalans més grans, en els nous mesos que la llei havia estat vigent, s’havien aturat 4.286 desnonaments, 314 dacions en pagaments, 328 refinançaments i 64 quitances. A la vegada, gràcies a la llei s’havien aturat 4.399 talls de subministrament. A Barcelona s’havien augmentat les ajudes a lloguer i gràcies a la llei es van evitar 639 desnonaments el primer trimestre del 2016, així com 300 a l’Hospitalet o 165 a Badalona. Segons l’ajuntament, tot i els desnonaments, no hi ha cap ciutadà que s’hagi quedat al carrer després de l’esdeveniment. A la ciutat de València, el batlle Joan Ribó va anunciar que la policia local no intervindria en cap desnonament, a la vegada que també s’augmentaven les ajudes a lloguer i al pagament de proveïments de gas, electricitat i aigua, així com el govern valencià que està rehabilitant habitatges públics per posar-los com a lloguer social. A la vegada que s’han compromès a no executar cap desnonament en habitatges del parc públic i deixar de treballar amb entitats que executen desnonaments a persones en risc d’exclusió. Per la seva part, l’ajuntament de Palma ha creat l’Oficina Antidesnonaments, que ha aconseguit aturar el 62% dels desnonaments el primer any d’existència. El govern espanyol també ha recorregut i suspès al Tribunal Constitucional les lleis sobre habitatge d’Andalusia, el País Basc, Navarra i les Illes Canàries. Algunes amb propostes similars a la catalana, com la del País Basc, que garantia un lloguer a l’afectat per part de les entitats financeres (si no hi havia alternativa d’habitatge). A la vegada paralitza lleis que ja estaven avançades com a les Illes Balears o al País Valencià, quedant la llei per la funció social de l’habitatge en un esborrany de moment. Critica europea i altres estats El març del 2013 el Tribunal de Justícia de la Unió Europea va dictaminar que les lleis espanyoles sobre desnonaments no garantien la protecció suficient als ciutadans davant les clàusules abusives i el maig del 2013 un dictamen del president del Banc Central Europeu, Mario Draghi, afirmava que l’execució hipotecaria hauria de ser l’últim recurs i que les mesures del govern de Rajoy eren insuficients. El mes d’abril d’aquest any la Comissió Europea obria un expedient a Espanya per primer cop per la seva legislació hipotecària, considerant que incomplia la directiva que ‘garanteix que els consumidors no quedin vinculats per clàusules abusives’, ja que només un reduït grup pot agafar-se a les mesures del govern. Si no se soluciona, la comissió Europea podria denunciar Espanya davant el Tribunal de la Unió Europea, procés que pot durar anys i podria acabar sense efectes legals. Altres estats sí que han modificat la seva legislació per a protegir els més vulnerables. Per exemple, Grècia, que tenia una legislació similar a l’espanyola, va aprovar una moratòria que impedeix a bancs expulsar per impagament si l’habitatge és la primera residència i és menor de 200 metres quadrats, a Itàlia un decret-llei impedeix desnonar famílies amb menys ingressos que 27.000 € i altres països com els Països Baixos o Estats Units tenen mesures similars a la dació en pagament. Les modificacions d’Espanya han estat evitades en gran part pels bancs espanyols, ja que consideren que la dació en pagament podria temptar als hipotecats a no pagar quan el deute pendent està per sobre el valor de l’habitatge. A Barcelona hi ha al voltant de 1.500 pisos buits en mans del ‘banc dolent’ i prop de 150 fa més de dos anys que estan buits, que podrien portar a la cessió obligatòria o a multes a l’entitat. Un dels problemes de la bombolla immobiliària ha estat que les taxadores estaven en mans d’entitats de crèdit, que s’encarregaven de valorar les hipoteques que es concedien. El 2013 havia 57 taxadores, Tasamadrid (controlada per Bankia), VTH (La Caixa) o Tabimed (Banco Santander), fins que el Banc d’Espanya ha obligat a deslligar-se dels bancs. Però els bancs no sempre són els culpables. Per exemple, l’Associació d’Estats Víctimes Financeres (Adevif), calcula que un 30% dels desnonaments que es produeixen a l’estat són per prestadors privats de ‘crèdit ràpid’, amb individus que tenen 3.800 habitatges i 1000 drets d’hipoteques. Tot i el descens mediàtic que s’ha produït sobre aquesta qüestió, sembla que el problema encara està lluny tenir una solució.

Summary: Els desnonaments no s’aturen: 74 cada dia als Països Catalans


El titular del jutjat d’instrucció 6 de l’Audiència espanyola, Manuel García Castellón, ha tornat a dictar presó provisional sense fiança per a Germinal Tomàs, el cinquè independentista detingut el 23-S a qui la Sala Penal de l’Audiència va anul·lar l’ordre d’empresonament dictada el 26 de setembre. El magistrat ha pres la decisió aquest divendres després de repetir la vista de mesures cautelars, tal com va fer fa prop d’un mes amb Eduardo Garzón, Guillem Xavier Duch, Xavier Buigas i Alexis Codina. Fonts jurídiques han explicat a l’ACN que la fiscalia no ha canviat de criteri en el cas de Tomàs i a la vista ha tornat a demanar presó provisional sense fiança. Les defenses han insistit a reclamar-ne l’alliberament. Així doncs, García Castellón ha pres la mateixa decisió que en el cas dels altres quatre detinguts a qui es va anul·lar l’ordre de presó el 19 de novembre. I ha decidit de mantenir Tomàs empresonat. A la interlocutòria, García Castellón argumenta que hi ha risc de fugida davant la gravetat de les penes dels delictes que se li atribueixen, la possibilitat de destrucció de proves i la reiteració delictiva en cas de deixar-lo en llibertat. A més, el magistrat sosté que ha quedat indiciàriament acreditada la intervenció material i directa de l’investigat en actes que apunten a la fabricació d’explosius. La Sala Penal de l’Audiència va declarar nul·la dijous la primera ordre de presó dictada per García Castellón en considerar que es va vulnerar l’accés a elements essencials de les actuacions, tant per conèixer l’objecte de la imputació com per impugnar la presó provisional. Tanmateix, el jutge instructor ha pres la mateixa decisió que al setembre. La fiscalia demana presó sense fiança La fiscalia de l’Audiència va informar dijous a favor que tres dels empresonats –a qui García Castellón va mantenir empresonats fa un mes– puguin sortir en llibertat sota fiança de 9.000 euros. Les seves defenses van recórrer la decisió del jutge instructor de desestimar el primer recurs i el ministeri públic ha canviat de criteri en el cas de Buigas, Duch i Garzón. No ha estat el cas de Tomàs, ja que la fiscalia ha mantingut el criteri anterior, expressat a la vista del 20 de novembre en la qual es va revisar la presó dels quatre detinguts, de demanar presó provisional sense fiança. L’acusació popular manté criteri L’acusació popular, direcció lletrada de la qual exerceix l’ACVOT (Associació Catalana de Víctimes d’Organitzacions Terroristes), ha mantingut la petició de presó sense fiança a la vista d’avui i també ho farà per als tres detinguts a qui ara la fiscalia demana presó eludible amb fiança. Investigació per terrorisme El magistrat els investiga per delictes de pertinença a organització terrorista, fabricació i tinença d’explosius i conspiració per a causar estralls. El jutge va considerar a la interlocutòria que els va enviar a presó per primer cop que hi ha indicis que els set empresonats formen part d’ERT (Equips de Resposta Tàctica), ‘una organització amb una estructura jerarquitzada que pretén instaurar la república catalana per qualsevol via, incloses les violentes’.

Summary: L’Audiència espanyola torna a dictar presó per a Germinal Tomàs, detingut el 23-S


El ple del Consell ha aprovat l’avantprojecte de llei de renda valenciana d’inclusió que preveu beneficiar prop de 95.000 persones l’any 2020, quan es complirà l’última fase d’aplicació. Així ho ha explicat la vice-presidenta, Mònica Oltra, que ha explicat que aquesta norma, que entrarà en vigor l’any vinent, substituirà l’actual renda garantida ciutadana amb diferents tipus de prestacions. D’una banda hi haurà una prestació complementària per a aquells ciutadans que no arribin al 80% del salari mínim interprofessional. També se’n podran beneficiar els beneficiaris de pensions no contributives, que rebran 149 euros. D’altra banda, les persones sense ingressos rebran 532 euros al mes tant si necessiten un itinerari d’inserció com si no. En cas que el sol·licitant renunciï a participar en l’itinerari d’inserció, continuarà rebent l’ajuda però se li reduirà fins als 266 euros. ‘La duració de l’ajuda s’allargarà mentre es mantingui la situació de la persona’, ha explicat Oltra. Aquesta renda, a més, sera compatible amb un contracte laboral durant els tres primers mesos.

Summary: El Consell aprova una renda d’inclusió de fins a 532 euros al mes


La secció segona de la sala penal de l’Audiència espanyola ha ordenat de reobrir la investigació sobre les adjudicacions de la GeneralitatValenciana a Orange Market, una de les empreses de la trama Gürtel. Aquesta peça intentarà esclarir qui ordenava les adjudicacions després que es coneguessin les revelacions de Francisco Correa, Ricardo Costa i Álvaro Pérez ‘El bigotis’ durant el judici pel finançament irregular del PP valencià que apuntaven directament a l’expresident autonòmic Francisco Camps.

Summary: Es reobre la investigació del cas Gürtel per a esclarir el paper de Camps en el finançament il·legal del PP


Taxistes han aparcat avui els seus vehicles en vies del centre de València per a protestar contra les mesures proposades pel Consell per al decret que regula el sector de les VTC, ja que consideren que els 15 minuts de precontratació són ‘insuficients’ i que la resta de propostes plantejades per a la nova normativa ja estan en el reglament de l’estat espanyol. ‘A què esperen per a protegir i mantenir un servei públic d’interès general?’, s’ha preguntat el president de la Confederació de Taxistes Autònoms del País Valencià, Fernando del Molino, durant una manifestació que ha començat a les 10.30 al carrer Pintor López Teodoro, a les proximitats a les Torres dels Serrans de València. Els taxistes han aparcat els seus vehicles ocupant carrils fins al carrer Xàtiva, encara que han deixat lliure a la circulació el carril bus. Després han marxat a peu fins a la plaça Manises, per a concentrar-se enfront del Palau de la Generalitat, on han mostrat pancartes amb lemes com ‘El ministre diu sí, i tu Ximo?’ o ‘Un reial decret atorga competències, i ara què?’. La mobilització s’ha perllongat fins passat el migdia. Del Molino s’ha dirigit els taxistes valencians i a companys que han acudit des de diverses ciutats de l’estat espanyol, i ha criticat que el sector ‘està patint mentre la classe política està afavorint les multinacionals i especuladors’, en referència a les VTC. Ha asseverat que el taxi confiava en les “promeses” del govern, però que ‘amb les mesures del president Puig no se solucionen els problemes’ que travessa el sector. Les deu claus per a entendre el conflicte entre taxistes i VTC a Barcelona

Summary: Taxistes protesten al centre de València per les VTC i les ‘mesures insuficients’ proposades pel Consell


El portaveu de Demòcrates de Catalunya i diputat del parlament, Antoni Castellà, ha defensat que l’única resposta possible a les sentències del Tribunal Suprem espanyol (TS) sobre els presos polítics és un torcebraç definitiu amb l’estat espanyol. En una entrevista a Europa Press ha assegurat que ho va traslladar al president de la Generalitat, Quim Torra, durant la reunió que van mantenir dins de la ronda de contactes per a acordar una resposta unitària a les sentències. Segons Castellà, li van explicar que només té sentit de dissoldre el Parlament de Catalunya i convocar eleccions ‘si s’aconsegueix un front comú de l’independentisme amb un únic punt al programa: aixecar la suspensió de la declaració d’independència del 27 d’octubre de 2017’. ‘Això és executar el mandat de l’1-O i un pols polític a l’estat. Qualsevol altra mena de convocatòria electoral, que seria de convocar unes eleccions autonòmiques, ens semblaria un frau’, ha advertit el diputat, adherit al grup parlamentari d’ERC. Després d’haver considerat que no té sentit de fer cap més referèndum, ha reivindicat que el mandat de l’1-O només es pot executar per la via unilateral, i creu que la resposta política a les sentències que proposen és compatible amb el fet d’impulsar mobilitzacions o més iniciatives com ara un tancament de caixes o vagues generals, que defineix com a ‘instruments de reacció resistencial’. ‘La reacció resistencial és de protesta, però el gran desafiament que tenim és si, a més d’aquesta protesta, hi donem una resposta política. I una resposta política de pols a l’estat no pot tenir mitges tintes’, ha sostingut. Per Castellà, quan més a prop s’ha estat de la independència va ser el Primer d’Octubre, quan es va visualitzar ‘el límit de la violència de l’estat’ contra els ciutadans, que creu que no se superaria en cas que s’aixequés la suspensió de la declaració d’independència, perquè l’estat espanyol forma part de la UE i l’OTAN. ‘L’única cosa que no pot fer Espanya en aquests moments, a diferència dels últims tres segles, és exercir l’estat de guerra. Dono per descomptada la violència policíaca i la repressió judicial, però no l’estat de guerra. No tenen capacitat d’exercir-lo mentre estiguin a la UE’, ha apuntat. Quan li han demanat si se senten sols en la defensa de la via unilateral, ha assenyalat que ‘pot ser que sí’ d’un punt de vista de partit, però no de suport social, i ha instat a explicar si existeix cap altra via perquè Catalunya sigui independent. ‘Govern autonòmic’ Sobre el paper del govern, considera que ‘és un govern autonòmic que gestiona el poc poder institucional’ que té i que és com li toca fer, a més de puntualitzar que viu en una situació excepcional atès que és format per partits els dirigents de les quals són a la presó o a l’exili. No obstant això, sí que critica que l’executiu afirmi que ‘fan República’: ‘No crec en absolut en els conceptes “fem República”. No existeix el “fem República”. Una república es fa un dia, el dia que es decideix de trencar.’

Summary: Antoni Castellà: ‘L’única resposta possible al judici és un torcebraç definitiu amb l’estat’


Compromís ha presentat a les Corts una Proposició No de Llei (PNL) on proposa l’adhesió dels menjadors escolars del País Valencià a la iniciativa internacional dels ‘Dilluns sense carn’ per ‘lluitar contra el canvi climàtic i millorar la salut ‘dels nens. El moviment internacional ‘Meat free monday’, basat en una dieta lliure de productes carnis pel primer dia de la setmana, recull la ‘preocupació pel medi ambient i per la salut’, segons ha explicat la diputada de la coalició Cristina Rodríguez. Aquesta iniciativa té entre els seus objectius la reducció del consum de carn i de les emissions de gas hivernacle produït pel bestiar, que ‘contribueixen de manera significativa al perillós escalfament del planeta’. Per tant, des de Compromís consideren que ‘seria molt interessant que des de les administracions públiques es donés a conèixer i es promocionés el “Dilluns sense carn” entre els més joves i entre la població en general, per les positives conseqüències, sobretot de conscienciació, que comportaria’. La parlamentària ha al·ludit al respecte que l’Organització de les Nacions Unides per a l’Alimentació i l’Agricultura (FAO, per les sigles en anglès) ha constatat en els seus informes que les emissions de gasos d’efecte hivernacle associades a tota la cadena de producció de carn representen gairebé una cinquena part de les emissions mundials. En concret, ‘un 18% de les emissions provenen de la desforestació provocada pel procés de criat del ramat, el transport de la carn i la producció industrial’. ‘I és que la cria d’animals és una de les formes més ineficients de produir aliments: per produir un quilo de carn, s’utilitzen entre quinze i vint quilos de cereals, i quinze mil litres d’aigua’, ha il·lustrat.

Summary: Compromís proposa que els menjadors escolars se sumen a la iniciativa internacional ‘Dilluns sense carn’


L’oposició d’una part important dels gal·lesos a la sortida del Regne Unit de la Unió Europea ha fet augmentar el suport a la independència del territori a un 33%, una xifra sense precedents, segons un sondatge publicat avui. L’enquesta, elaborada per YouGov, ha plantejat a més de mil persones la possibilitat que Gal·les fos independent si amb això podia seguir dins de la UE després del Brexit. Un 48 per cent ha assegurat que seguiria votant ‘no’ a la independència, mentre que un 17% no té clar la seva postura. Això en un referèndum es traduiria en un 41% a favor de l’estat independent, un suport sense precedents històrics. Segons YouGov, també hi ha un 28% de gal·lesos que es declaren favorables a la independència de Gal·les en qualsevol circumstància, independentment de quin pugui ser la seva relació amb la UE. Cal destacar que entre els més joves (de 18 a 24 anys) hi ha una majoria que seria partidària de la independència, amb un 42% que votaria sí i un 35% qeu estaria pel no. El cap del partit independentista Plaid Cymru, Adam Price, ha qualificat de ‘sensacionals’ aquestes xifres, ja que donen ales a la ‘ambició’ independentista. ‘La independència està passant de la marginalitat a ser un tema central’, ha afirmat Price. El Plaid Cymru espera que, a mesura que el primer ministre, Boris Johnson, acosti al Regne Unit ‘a l’abisme’, ‘més persones demanaran un Gal·les lliure dels menyspreus de Westminster’.

Summary: El Brexit dispara l’independentisme gal·lès fins al 41% dels vots en un referèndum


L’ex-primer ministre d’Escòcia Alex Salmond s’ha donat de baixa de militància del Partit Nacionalista Escocès (SNP). Salmond està involucrat en un procés judicial per presumpte assetjament sexual i ha argumentat que no vol que això afecti negativament el partit pels atacs de l’oposició ni que se l’expulsi perquè això dividiria l’SNP. Salmond ha afegit que, si es demostra la seva innocència, tornarà a sol·licitar l’alta com a militant a finals d’any. Salmond ha anunciat la seva decisió amb un vídeo. També ha anunciat que ha obert una campanya de micromecenatge per a pagar els costs de la seva defensa, que ascendeixen a 50.000 lliures. L’ex-primer ministre sempre ha defensat la seva innocència, i ha lamentat que el procés judicial s’utilitzi per a atacar la seva reputació i l’SNP. També ha demanat que ningú es doni de baixa del partit i ha explicat que fa aquest pas per a no generar divisió. Assegura que vol netejar el seu nom i que les pròximes setmanes es concentrarà en el judici.

Summary: L’ex-primer ministre escocès Alex Salmond abandona temporalment la militància de l’SNP


José Téllez (Badalona, 1984) es va negar a declarar dijous davant la fiscalia, que l’acusa de desobediència i obstrucció a la justícia. Els fets es remunten a la campanya del referèndum, quan va recuperar uns cartells que la Guàrdia Urbana de Badalona havia segrestat a membres d’Òmnium. Téllez defensa que l’actuació dels agents va coartar la llibertat d’expressió dels activistes i creu que, com a càrrec electe, tenia el deure d’actuar davant una vulneració dels drets fonamentals. Aquest no és el primer encausament de Téllez d’ençà que és regidor. El 12 d’octubre de l’any passat va estripar davant els mitjans de comunicació la interlocutòria judicial que prohibia al consistori d’obrir les instal·lacions com si fos un dia laboral. Va definir la interlocutòria de cop d’estat contra la sobirania local i va exclamar ‘vinga, a treballar’ abans d’obrir les portes. La causa es va acabar arxivant. Per les seves accions, Téllez s’ha guanyat la fama de ‘regidor rebel’ entre els badalonins. Amb ell parlem sobre els fets del 25 de setembre, les eleccions del 21 de desembre, la posició dels comuns i del regidor ‘simbòlic’ Garcia Albiol. —Què va passar la nit del 25 de setembre? —Tornava a casa després d’una reunió i vaig veure un cotxe de la Guàrdia Urbana. Hi havia una vintena de persones i una mica de rebombori. La gent em va reconèixer i em van comentar que els dos agents els havien requisat cartells. Amb els dos agents, ens vam allunyar de l’operatiu i els vaig demanar què passava. ‘Estem requisant material del referèndum per ordre de la fiscalia’, em van dir. Vam parlar una estona i els vaig dir que la batllessa havia presentat un recurs perquè la fiscalia no tenia competències per a convertir les policies locals en policies judicials. I em van respondre que fins que no es resolgués el recurs ells podien actuar com a policia judicial. Tanmateix, vaig insistir que en feien un gra massa, considerant els cartells d’Òmnium material del referèndum, perquè no era propaganda del govern i estava emparada per la llibertat d’expressió. —A la interlocutòria que envia a presó Sànchez i Cuixart apareix aquest incident i diu: ‘Assisteixen al lloc una vintena de persones amb actitud cada vegada més hostil’. És així? —Mentre discutíem, els ciutadans van fer una convocatòria per les xarxes i cada vegada s’hi van anar acumulant més persones. La situació es va complicar una mica i llavors, perquè el tema no s’escapés de les mans i perquè els agents no haguessin de continuar coartant la llibertat d’expressió dels presents, vaig agafar els cartells assumint-ne tota la responsabilitat i els vaig lliurar als activistes amb la promesa que desconvoquessin la concentració. I així va ser. A la concentració hi havia Jordi Cuixart des del principi i va tenir sempre una actitud conciliadora i mediadora. —Què va passar quan la gent se’n va anar? —Jo em vaig quedar amb els agents per col·laborar-hi. Em vaig identificar perquè poguessin tancar correctament l’atestat. L’endemà vaig anar voluntàriament a comissaria a testificar perquè constés la meva versió dels fets. —Gairebé un mes i mig després, us cita la fiscalia i us acusa de desobediència i obstrucció a la justícia. Per què no declareu? —Primer de tot, perquè és un dret i perquè considero que davant la fiscalia no haig de dir res. Ja vaig donar la meva versió a la policia local i he pogut comprovar que consta en les diligències de la policia fiscal. —I com continua el procediment? —La policia fiscal ja m’ha dit que la investigació està tancada i que ho remeten a una autoritat judicial. Si la causa arriba on hauria d’arribar, que és al jutjat de Badalona, el més normal és que s’arxivi. Ara bé, si acaba en una instància superior i, per tant, més controlada per l’estat, com ara l’Audiència Nacional, hauré de sospitar el pitjor. —Què voleu dir? —Que es vol criminalitzar encara més una persona que està empresonada, que és Jordi Cuixart, o que se cerca depurar responsabilitats polítiques contra un membre del govern de Badalona. —Què us sembla que un incident gairebé anecdòtic formi part de l’argumentació per a enviar Jordi Cuixart a la presó? —És la demostració que és una causa general contra els drets civils i democràtics de Catalunya arran del referèndum. Cada cop que s’ha incriminat una persona, començant pels Jordis, s’han deixat plecs a les interlocutòries per a poder perseguir més gent. Primer, van ser els dirigents de les principals entitats sobiranistes que han mobilitzat milions de persones de manera pacífica, i després, han perseguit els consellers i el govern. Arribaran al món local amb regidors, policies locals, i després obriran la porta a perseguir activistes i ciutadans. Les pàgines de la interlocutòria de la jutgessa Lamela en què se citen els fets de Badalona —No ho considereu un fet aïllat? —No ho és. El meu cas forma part d’aquesta gran causa general. De fet, em considero víctima d’un muntatge policíac. —Per què? —En la interlocutòria de Cuixart i Sànchez, el fet s’esmenta a partir d’un informe de la Guàrdia Civil que jo no he pogut consultar mai. Aquella nit, al carrer érem jo i la Guàrdia Urbana. —La batllessa Sabater, com heu comentat, va ser una de les més bel·ligerants amb les ordres de la fiscalia contra el referèndum. Creieu que això va influir d’alguna manera perquè la policia espanyola no ataqués la ciutat durant l’1-O? —S’han dit moltes coses, però crec que no sabrem mai del cert per què vam tenir el dubtós honor de no tenir intervencions dures de la policia l’1-O. Badalona era la principal ciutat de Catalunya que col·laborava amb el referèndum. L’ajuntament va cedir tots els locals i això va representar un repte logístic enorme. Prefereixo pensar que no hi va haver repressió arran de la gran organització popular per a defensar els col·legis. Tenim sospites que els serveis secrets van vigilar-ne els preparatius. Suposo que l’alt nivell d’autoorganització els va fer desdir-se d’actuar. Crec que és més això que no pas elements externs. —El referèndum va ser vinculant. Quin sentit doneu a les eleccions del 21-D? —És una estratègia de l’estat espanyol. Ens volen portar a unes eleccions autonòmiques per veure quina capacitat tenim les forces independentistes i democràtiques de resistir el seu embat repressiu. Hem de ser capaços de mantenir la unitat i revalidar majories, malgrat el desgast de les represàlies. Són unes eleccions imposades pel nostre enemic, l’estat espanyol, però crec que no les podem defugir. No podem renunciar a jugar en camp contrari i guanyar. Hem de revalidar les majories que defensen una altra manera d’entendre el país davant el bloc del 155. —I la CUP, concretament, què creieu que ha de fer? —Ha de construir una majoria d’esquerres que traspassi les fronteres ideològiques de la mateixa CUP. —Això inclou ERC? —Jo aposto per un front que inclogui ERC i altres forces esquerres. Em refereixo a Albano-Dante Fachin o certs sectors dels comuns que tenen una estratègia diferent d’Iniciativa. Un front que reflecteixi, en certa manera, la unitat popular que hem construït a Badalona, que és una miqueta diferent d’altres confluències. Hem estat capaços de construir una majoria que integra independentistes i federalistes de debò. —Què us uneix? —La nostra consigna és la República Catalana. Per als independentistes és l’estat final. Per als federalistes de debò és un estat intermedi per a aconseguir una confederació de repúbliques. —Votareu la CUP encara que no participi en un front comú d’esquerres? —Cal veure com s’acaba concretant tot abans del 21 de desembre, però jo votaré qui estigui en millor posició per a aconseguir una majoria d’esquerres conseqüent amb la República Catalana. —Què cal fer després del 21-D? —La República Catalana serà popular o no serà. Crec que ha quedat clar que no podem mantenir la via del xoc de trens i de la doble legalitat. No hi ha marge, perquè l’estat espanyol és molt fort. Ara bé, el govern que surti del 21-D, si vol tirar endavant la República Catalana, haurà de donar el màxim poder al poble perquè sigui la gent qui la construeixi. Fer-ho des de l’encotillament de les institucions és molt difícil. La República es guanyarà al carrer. —Parleu d’aquest ‘consens Badalona’ per a construir un front d’esquerres. Tanmateix, el vot del PDECat va ser clau perquè Guanyem Badalona en Comú governés. S‘hi pot adherir, a aquest consens? —Més enllà de parlar d’esquerres i dretes, tot i que estic d’acord a fer aquest mena d’anàlisi, hi ha gent a qui aquestes etiquetes ideològiques els fan por. Vull dir que estic a favor d’un front que doni resposta democràtica al conflicte català, però que també pugui aglutinar majories per a aplicar un programa d’emergència social. Això, les esquerres ho porten a l’ADN i poden respondre millor que el PDECat. De totes maneres, no parlaria del PDECat com un conjunt, perquè hi ha sectors del partit que podrien estar d’acord amb un programa de mínims d’emergència social. —Catalunya en Comú sembla que s’ha desvinculat de qualsevol ‘front electoral’? —Crec que s’equivoquen interpretant el 21-D com unes eleccions autonòmiques. Crec que aquestes eleccions es vertebren sobre l’eix de la democràcia. Evidentment que haurem de donar una resposta a l’emergència social, perquè les urgències no les podem deixar a la sala d’espera, però impera una sortida democràtica al conflicte. El parlament que surti del 21-D ho ha de tenir molt clar. Tancar els ulls i pretendre que són unes eleccions normals és una gran errada. —Els comuns haurien d’escoltar Albano-Dante Fachin? —L’haurien d’escoltar molt. Ha comprès l’embat repressiu que pateix Catalunya i la seva posició ha estat democràtica i molt honesta. —Què en penseu, del Lluís Rabell parlamentari, tenint en compte que va ser el vostre referent? —Per a mi és un desconegut. És un Lluís Rabell molt diferent del que jo vaig conèixer. Ell era el meu referent durant la meva formació ideològica sobre la qüestió nacional. A Revolta Global em va ensenyar coses molt diferents de les que ha defensat al parlament aquesta legislatura. És com si fossin persones diferents. No només ho penso jo, ho pensa molta gent. —Què defensava quan el vau conèixer? —Les posicions de l’independentisme més social, molt properes a l’esquerra independentista i cercant fronts més amplis al voltant del dret d’autodeterminació. Però el Lluís Rabell que descarta la via unilateral i que opta per pactar amb l’estat del règim del 78 és un Rabell irreconeixible. Ell defensava el poder popular i una república de les classes treballadores, encara que fos amb l’oposició frontal de l’estat. —A què es deu el canvi? —L’aprecio moltíssim, malgrat que pensem diametralment diferent en aquest tema, i per tant, no diré res. —Tornem a Badalona. Recentment hi ha hagut molta polèmica amb Xavier García Albiol, qui va assegurar a TV3 que era un regidor simbòlic a l’Ajuntament de Badalona. Com és el regidor Albiol? —Assisteix a molt pocs plens i comissions informatives. La relació amb el govern és inexistent. Està completament fora de la vida política de Badalona. A les reunions a què assisteix, s’hi està molt poca estona. I gran part del temps, mirant el telèfon. —De debò? —Sí, es pot comprovar en els vídeos dels plens. A les reunions informatives, quan ve, sempre rep una trucada al cap de cinc minuts que l’obliga a sortir de la sala i no torna. Suposo que es presenta perquè li fan falta els diners de les dietes. —Ell assegura que no cobra. —Entre les meves responsabilitats com a regidor hi ha Hisenda i Recursos Humans. Jo signo cada mes les nòmines del senyor Albiol quan ve a les reunions. Cobra 1.700 euros si assisteix a una comissió informativa i a un ple. Encara que només hi sigui present cinc minuts. Si en falta a una, cobra menys. A mi no em pot enganyar perquè jo li signo la nòmina. Tot queda reflectit al portal de transparència.

Summary: José Téllez: ‘A mi Albiol no m’enganya perquè li signo la nòmina’


Un centenar de persones s’han concentrat aquest vespre a les portes del Centre d’Internament d’Estrangers (CIE) de la Zona Franca de Barcelona per demanar-ne el tancament immediat. Ahir 68 interns van començar una vaga de fam per reclamar que els deixessin en llibertat. A migdia, els 37 vaguistes que mantenien la protesta l’han abandonada. Andrés García Berrio, advocat i membre de la plataforma Tanquem els CIE, ha denunciat que set interns havien estat deportats aquest migdia, tres dels quals havien fet vaga de fam. ‘D’alguna manera, la por de la deportació ha fet que la vaga de fam s’hagi acabat’, ha dit. La policia espanyola no ho confirma, però puntualitza que les deportacions s’han de planificar amb temps. Quan ha començat la concentració, la presidenta del parlament, Carme Forcadell, i alguns diputats han donat suport a la protesta. Més tard, alguns manifestants s’han encarat als mossos d’esquadra que custodiaven l’entrada del centre i hi ha hagut moments de tensió.

Summary: Tanquem els CIE denuncia que tres dels interns que havien fet vaga de fam han estat deportats


TV3 arrenca la nova temporada refermant la seva aposta pels blocs informatius i el seguiment de l’actualitat de la mà de nous formats com ‘Planta baixa’, plat fort de la graella de tardor. El programa, capitanejat pel periodista Ricard Ustrell, comptarà amb un equip de joves periodistes que obriran les portes de l’actualitat social i política als espectadors, fent-la tan accessible ‘com un pis de planta baixa’. Medi ambient, feminismes i vida digital són alguns dels temes que s’abordaran en un format que defugirà de les tertúlies per centrar-se en espais de reflexió i opinió amb nombrosos col·laboradors. A part, ‘El foraster’, ‘Joc de cartes’, ‘Tot es mou’, ‘Preguntes freqüents’, ‘Està passant’ i ‘Polònia’ són algunes de les produccions que retornaran a les pantalles pel nou curs. En la presentació de la programació de tardor de TV3, Ustrell ha revelat el nom d’alguns dels col•laboradors que passaran per ‘Planta baixa’, com ara Lola Garcia, Toni Clapés, Marina Garcés, Xabi Barrena, Llucia Ramis, Carles Francino i Antoni Bassas. El programa, que s’emetrà de dotze a dues del migdia a partir del 16 de setembre, reivindica un ‘periodisme de planta baixa’, amb moltes ‘finestres’ i posant l’accent en la societat amb nombroses connexions en directe a peu de carrer. Més informació matinal L’afany de TV3 de reforçar la programació del matí l’ha dut a crear un nou format de telenotícies, el ‘TN matí’, conduït per Ariadna Oltra. L’arrencada informativa del ‘day time’ es complementarà així amb el magazín ‘Els matins’, amb Lídia Heredia al capdavant. Els telenotícies es consoliden com a pal de paller de la graella de la televisió pública catalana i els formats de comarques, migdia, vespre i cap de setmana mantindran els editors i presentadors actuals per tal de refermar les xifres positives d’audiència registrades les dues últimes temporades. Estrenes i vells èxits d’entreteniment La cuinera Carme Ruscalleda, el cantant Gerard Quintana, el Mago Pop i l’actriu Clara Segura seran alguns dels noms propis d”El suplent’, el ‘docutainment’ de quatre capítols que vindrà amb TV3 aquesta tardor. Un programa que convertirà els seus protagonistes en professors substituts amb el repte d’impartir una classe basant-se en experiències i reflexions pròpies. A més, la televisió pública es torna a vestir d’entreteniment a partir del setembre amb el retorn de formats com ‘El foraster’ de Quim Masferrer, que encara la seva setena temporada, o ‘Joc de cartes’, que es proposa en la seva tercera entrega ‘fer més quilòmetres que mai’ per tot Catalunya. De fet, el xef Marc Ribas torna a les pantalles aquesta tardor per partida doble, ja que també presentarà el retorn de ‘Cuines’. A banda, Helena Garcia Melero i Lluís Marquina tornen al plató amb ‘Tot es mou’, el magazín de les tardes de TV3, que estrenarà tertulians com Carla Vall o Mireia Boya. Seguidament, l”Està passant’, programa d’humor conduït per Toni Soler, reprendrà l’emissió després de 200 capítols de la mà d’Elisenda Carod i Jair Domínguez, que alhora portarà en exclusiva a les xarxes socials ‘BricoHeroes’, una paròdia amb el Peyu dels clàssics programes de bricolatge. Tampoc no faltarà a la graella de tardor ‘Preguntes freqüents’, capitanejat per Cristina Puig, que espera continuar convidant tothom una temporada més les nits de dissabte per analitzar l’actualitat política i social, tot mesclant-hi entreteniment. ‘Com si fos ahir’ continuarà a la sobretaula de TV3 a partir del dilluns 9 de setembre per encetar una tercera temporada amb noves trames i girs argumentals. A més, la cadena estrenarà aquest mateix mes ‘La sala’, una sèrie protagonitzada per Francesc Garrido, que encarnarà un inspector de policia especialitzat en interrogatoris. També arribaran amb la tardor una nova remesa de capítols de ‘Katalonski’, amb Halldór Már, a més de la segona temporada d”Els meus pares’, sota la batuta de Gemma Nierga, i quatre capítols especials d”Al cotxe’, amb Eloi Vila. Repetiran un curs més els cèlebres formats d”APM?’, ‘Zona Zàping’ i ‘Polònia’, alhora que tornaran ‘Atrapa’m si pots’, ‘Quan arribin els marcians’ i ‘L’ofici de viure’. A més, s’estrenarà ‘Gent de mercats’, una nova docusèire dirigida per Tana Collados. El ‘Sense Ficció’ i el ’30 minuts’ arribaran de nou amb la tardor a TV3 en la seva 11a i 34a temporades, respectivament. El primer, tractarà temes com el maltractament de fills a pares o les persones desaparegudes, mentre que el segon dedicarà el seu primer capítol del curs al desè aniversari de la consulta per la independència a Arenys de Munt.

Summary: Totes les novetats de la graella de tardor de TV3


El president de la Generalitat de Catalunya, Quim Torra, ha presentat aquest dijous una querella contra Alfonso Guerra, exvicepresident del govern espanyol, ‘per un delicte d’injúries greus comeses amb publicitat i d’incitació a l’odi’. La querella, que Torra ja havia anunciat la setmana passada, arriba després que Guerra titllés Torra de ‘nazi’ en una entrevista radiofònica i s’ha presentat ara davant d’un jutjat d’instrucció de Sevilla. Segons un comunicat del govern, el cap de l’executiu cita el Codi Penal i fa referència a l’agreujant de l’article 22.4, referit a delictes per motius racistes, antisemites o d’una altra classe de discriminació referent a la ideologia, religió o creences de la víctima’. En paral·lel, Torra ha enviat a Guerra dos llibres sobre catalans en camps de concentració. La querella considera que és una afirmació ‘clarament insultant i vexatòria’ i que ‘l’ànim específic d’injuriar s’hi troba implícit’. ‘No hi ha cap dubte que la finalitat del querellat és vexar i menystenir la imatge i la dignitat’ de Torra ‘de forma totalment innecessària i gratuïta, desacreditant-lo públicament i greument en el marc del debat polític i social’, resolt el text. L’escrit insta el jutjat a incoar les corresponents diligències, també que se citi a declarar Alfonso Guerra en qualitat d’investigat.

Summary: Torra es querella contra Alfonso Guerra per un delicte d’injúries greus i incitació a l’odi


L’alemany Bernhard von Grünberg es dedica a la política des de l’any 1971, i té una llarga trajectòria com a diputat del partit socialdemòcrata alemany, l’SPD. Von Grünberg també s’ha implicat en organitzacions en favor dels llogaters alemanys i en favor dels refugiats. Coneix des de fa anys la realitat catalana. Va ser observador internacional el 9-N, per exemple. I aquesta setmana ha estat a Barcelona per a recollir un premi de l’Associació de Publicacions Periòdiques en Català. VilaWeb va aprofitar la seva estada per a entrevistar-lo i es va trobar amb un home molt preocupat per la deriva autoritària de l’estat espanyol. —Podríeu presentar-vos una mica per a la gent que no us conegui? —Faig política des del 1971. Una llarg carrera. Ara mateix sóc el cap d’una organització de llogaters de Bonn. Hem ajudat les associacions de llogaters que teniu ara ací. He estat diputat al parlament de Nord Westfàlia, fins fa pocs dies. També sóc vice-president d’una organització que recull diners per a donar a l’ONU i que els destina als refugiats. I també, sembla, sóc un dels pocs polítics que té opinió sobre Catalunya, la lluita contra Espanya, i en favor de la independència. Nosaltres, els alemanys, vam ser part de la guerra civil espanyola, al costat de Franco. Per tant cal que també ens impliquem en aquesta qüestió. És una qüestió molt important. —He llegit que dèieu que Espanya es va convertint en un estat autoritari. Per què ho creieu? —Ara em podré explicar una mica. Vaig ser observador internacional el 9-N i el 27-S. I sempre m’he demanat com era possible que Espanya no digui parlem-ne quan hi ha un milió o un milió i mig de manifestants al carrer. I cada any. Veig que la seva resposta és sempre no. No. No. No. Vaig veure com el Tribunal Constitucional tombava l’estatut, i ja vaig dir aleshores que s’havia de reaccionar. I que, si més no, s’havia de poder parlar de canviar la constitució. I res, cap reacció… Excepte portar la gent a judici. És una bogeria. L’única cosa que aconsegueixes és radicalitzar els catalans. Portar els polítics als tribunals és una bogeria. Fotografia: Xavi Serrano —Oh, és que vulnerem la llei. I, per tant, cap als tribunals. —La qüestió no és si es vulnera la llei. En política sempre has de poder tenir una resposta als conflictes. S’han de reunir les parts, i sempre es pot trobar una solució plegats. Plegats, es podria trobar una solució en el federalisme, el de veritat. Plegats, es podria parlar de Franco. Plegats, es podria parlar d’autonomia. Plegats, es podria parlar d’Europa, i de com hem de fer avançar les estructures democràtiques europees, i no els sistemes autoritaris. Això és molt important. A Europa, fixeu-vos, tenim aquests estats autoritaris com Hongria. També en part a Polònia. És una vergonya que Espanya s’allunyi d’Europa i dels debats democràtics. —Doncs prepareu-vos, perquè ens enviaran la policia l’1 d’octubre. Voleu dir que no? —Sí. Conec la història. Per això és important que en parli amb polítics alemanys. I que reaccionin. Perquè ara la resposta és ‘no vull cap més conflicte’. I de moment, no diuen res. Però haurien de reaccionar. —Ho faran? —No ho sé pas, si reaccionaran. I si ho fan, no sé si ho faran públicament. Però, si més no, que entenguin què passa, aquí. Hi ha gent que encara es pensa que això és una qüestió de rics i pobres, com al Nord d’Itàlia amb la Lliga Nord. I que aquí són els catalans que no volen ser solidaris. S’ha d’explicar que això és un conflicte polític i cultural. Jo me’n vaig adonar fa temps. —Martin Schultz, ens coneix bé? —Diria que sí. —I Merkel? —Ningú no sap exactament què vol. Aquest és el problema. I és una política que sempre reacciona al darrer minut. Suposo que ella i Rajoy deuen tenir una bona relació, però estic segur que Merkel haurà de reaccionar a mesura que el conflicte pugi de to. —Quin paper hi hauria de tenir la UE? —Fa de mal dir. Primer, haurien d’entendre’l, aquest conflicte. I que no es pensin que això és com Itàlia. Després, s’ha de veure que el poder ha de ser cada vegada més a Europa, al Parlament Europeu. I, per tant, el poder dels estats nació es va reduint. Hem d’entendre que si Europa vol triomfar ha de resoldre els problemes de la gent jove del sud d’Europa. I hem de veure si les estructures financeres europees són prou solidàries. Els estats nació ja no són tan importants i creix la importància de les regions. El poder, tal com ho veig jo, ha d’anar més a Europa i no tant a Madrid. Hem de veure com conviuen les llengües, les cultures, les diferències. Hi ha debat a Escòcia i a Irlanda del Nord sobre el Brexit. Estic convençut que els escocesos votarien contra Londres, aquesta vegada. Per tant, el debat s’obrirà a Escòcia i potser en més regions. Hem de fer una Europa nova, lluny de sistemes autoritaris. —La UE ens expulsarà? —No ho sé pas. Per mi, ara és urgent que s’entengui el problema. Què passarà després, no ho sé. Intueixo que Escòcia marcarà el camí. Allà l’un vol ser membre de la UE i l’altre ha votat d’anar-se’n. Europa té pressió, allà dalt. Seria molt millor que tots volguessin formar part d’Europa. —Vindreu l’1 d’Octubre? —Sí. M’hi han convidat. Seré l’encarregat de transmetre a Alemanya què veig. No sóc un gran polític, però sí que tinc connexions. Per exemple, amb Martin Schultz ens coneixem bé. Fotografia: Xavi Serrano. —Us imagineu que ens detenen el president? —No m’agradaria que tinguéssiu pànic. Jo crec sempre en la política. Crec en les solucions. Però, en aquest cas, no n’estic pas segur. Estic molt confós. Com he dit, quan vaig veure que el Tribunal Constitucional tombava l’estatut vaig pensar que trobarien el camí. I no el van trobar. El meu partit, l’SPD, va ajudar durant els anys de la transició espanyola, i la fundació del partit també. I aleshores era clar que la constitució incloïa articles que defensaven la unitat amb contundència. Però va semblar que valia més així, per evitar que algunes parts d’Espanya volguessin romandre dins el sistema franquista. La unitat era important. Però els temps canvien. I s’ha de poder parlar de tot, això inclòs. I de la cultura catalana. Ara, no tenen mai respostes polítiques, i la resposta de la repressió és una bogeria. Si porten la policia i envolten el parlament… Ja havíem tingut una guerra civil, aquí, per aquesta idiotesa de dur Franco al poder. Els polítics europeus han d’entendre què passa. I solucionar les coses. I han de dir a Rajoy que de cap manera una altra guerra civil. —Escolteu, Alemanya ens rebria amb els braços oberts? Mireu que ens n’hi anem tots. — Alemanya ja té una certa història, ja. Qui és alemany? Això és un debat que ja vam tenir amb Kaliningrad, Königsberg. Fa uns quants anys va haver-hi un moviment en aquesta zona russa, a la mar Bàltica, perquè volien ser alemanys i deixar de ser russos. I vam rebutjar-ho, fa deu anys. El meu pare va ser el degà de la Universitat de Königsberg. Hi vaig sovint. La meva família en prové. Segle XVII. Som prussians. —Franco va canviar l’hora a Espanya per tenir la mateixa que l’Alemanya nazi. Doncs encara no s’ha canviat. Ho sabíeu? —Que bèstia. I explica la història del pensament, també. Veig que aquí encara en celebren l’aniversari de la mort cada any. Ara us explicaré una història. El meu pare era un oficial nazi d’alta graduació. I després de la guerra, presoner a Rússia. Quan en va tornar, va fundar partits d’extrema dreta a Alemanya. I jo, a Bonn, vaig fundar organitzacions que fessin llum damunt el passat nazi del país, i de gent com el meu pare. I explicàvem als joves què havia estat l’època nazi. Per tant, per mi és important veure com Espanya tracta del franquisme. —La Falange era el partit franquista. Encara és legal. La Fundació Francisco Franco, també. —Ho sé. Però mireu. Aquestes coses necessiten temps. Nosaltres vam necessitar que passessin quaranta anys després de la guerra. Vaig fundar aquella organització aleshores. Però abans van caldre quaranta anys de silenci, i de desnazificació. Els oficials havien d’anar als judicis, i, per exemple, el meu pare el van expulsar de l’administració. He estat a Sud-àfrica, també. I a tot el món és important de parlar d’aquestes coses. —Per què no parleu amb Mariano Rajoy? Això ajudaria. —No sé pas si em rebria.

Summary: Bernhard von Grünberg: ‘És una vergonya que Espanya s’allunyi d’Europa i dels debats democràtics’


Els caps d’estat i de govern de la Unió Europea discuteixen demà en un esmorzar informal a Brussel·les, al qual no ha estat convidat el primer ministre britànic, David Cameron, quines són les fórmules per avançar en el projecte europeu després de la sortida del Regne Unit i assegurar la fortalesa de la Unió. ‘Europa ha d’aportar més respostes concretes i visibles per als ciutadans. Hi ha certa percepció de tecnocràcia, no funciona’, ha alertat el primer ministre de Bèlgica, Charles Michel, en la seva arribada a la reunió extraordinària a 27. Segons l’opinió del dirigent belga, existeix un risc d”immobilisme’ quan es pretén ‘decidir tot a 27’, per la qual cosa s’ha declarat defensor d’una Europa ‘de diverses velocitats’, que permeti avançar més ràpid als països que així ho desitgin. ‘La il·lusió de fer-ho tot a 27 crea una percepció d’immobilisme’, ha insistit Michel, per després confiar que el suport britànic a la sortida del club comunitari serveixi d”alerta’ per a la resta d’estats membre. Segons el parer de la presidenta de Lituània, Dalia Grybauskaite, els líders de la Unió Europea han de mostrar unitat i prioritzar en les seves decisions aquells reptes que preocupen els ciutadans abans que els que ells identifiquin. ‘Necessitem escoltar la gent’, ha declarat a la premsa en la seva arribada a la cimera a 27, després de recalcar que han de reaccionar ‘al que la gent creu que hem de fer, no el que nosaltres creguem’. També s’ha referit a la probabilitat d’una nova cimera extraordinària sense el Regne Unit al setembre, perquè afronten una situació ‘extraordinària’ que exigeix tasques i trobades addicionals. En la mateixa línia, el primer ministre estonià, Taavi Roivas, ha fet seva una expressió del cap de l’executiu comunitari, Jean-Claude Juncker, que diu que ‘els líders saben bé el que han de fer, tot i que no com fer-ho’ per reforçar Europa. ‘Els líders han de decidir i explicar a la gent quines són les eleccions, quines les dificultats i quins els reptes. És l’única manera’, ha resumit. Per la seva banda, el mandatari xipriota, Nicos Anastasiades, ha apostat per ‘reconsiderar’ la manera en què la UE desenvolupa les seves polítiques i també el ‘com respondre a l’euroescepticisme o als nacionalismes’. ‘Necessitem més que mai una Unió unida i forta, davant d’un ‘Regne Desunit”, ha expressat el primer ministre luxemburguès, Xavier Bettel, que ha recalcat el missatge dels dirigents comunitaris pel que fa que no hi haurà cap tipus de negociació formal o informal amb Londres, mentre no activi el procediment oficial de divorci. ‘No vull que sigui el govern britànic qui decideixi quan haurem fet suficient per activar l’article 50’, ha tancat.

Summary: Els dirigents de la UE, tret de Cameron, examinen les fórmules per avançar després del Brexit


L’Assemblea de Lectors de VilaWeb arriba aquest dilluns i dimarts, respectivament, a Castelló i a Tortosa. A Castelló l’Assemblea tindrà lloc aquest dilluns a les 19:00 a la Llotja del Cànem, (carrer Cavallers,1) Dimarts 2 l’Assemblea tindrà lloc a Tortosa a les 19:00 a la Biblioteca Marcel·lí Domingo, (carrer de la Mercè, 6) L’Assemblea de Lectors de VilaWeb és una reunió anual en què els subscriptors i més lectors poden parlar directament amb la direcció del diari durant dues hores. En les assemblees, VilaWeb explica la seva situació actual i els projectes immediats de futur, que són discutits de manera pública. La direcció de VilaWeb escolta també els comentaris, les crítiques i els suggeriments que els lectors poden fer i en acabat es fa un col·loqui obert sobre la situació política del país, sobre el paper dels mitjans de comunicació i sobre les qüestions que els lectors vulguin debatre. En les assemblees, hi participen diversos membres de la redacció de VilaWeb. Cada any l’Assemblea gira al voltant d’un tema, que aquest any és el paper que els mitjans han de jugar en un món cada cop més autoritari. L’Assemblea de Lectors de VilaWeb es fa cada primavera. Aquest 2019 es fan vint-i-una sessions arreu dels Països Catalans. Després de les de Castelló i Tortosa les següents seran aquestes: Divendres 5 d’abril Vilanova i la Geltrú a les 19:00 (Centre Cívic La Geltrú, Plaça de l’Associació d’Alumnes Obrers, 1) Dimarts 9 d’abril Tarragona a les 19:00 (IMET – Institut Municipal d’Educació de Tarragona, Avinguda de Ramón y Cajal, 70) Dissabte 13 d’abril Barcelona a les 11.00 (Centre de Cultura Contemporània de Barcelona, carrer Montalegre, 5). Aquesta sessió serà retransmesa en vídeo en directe per a tots els subscriptors que no hagin pogut acudir a cap de les sessions anteriors. Divendres 3 de maig Manresa a les 19:00 (Biblioteca del Casino, Passeig de Pere III, 29) Dimarts 14 de maig Granollers Dimarts 21 de maig Olot Hi ha, a més, dues sessions de l’Assemblea que encara no tenen data, les que es faran a Andorra i a Elx. I Aquest 2019 ja s’han fet les sessions corresponents a les ciutats de València, Ontinyent, Gandia, Girona, Perpinyà, Sabadell, Vic, Lleida, Palma, Mataró i Maó. Catorze mil subscriptors ja impulsen el periodisme de VilaWeb

Summary: Dilluns i dimarts l’Assemblea de Lectors de VilaWeb arriba a Castelló i Tortosa


El president del parlament flamenc, Jan Peumans, ha reiterat les crítiques contra l’estat espanyol. Ha dit que l’empresonament dels presos polítics és ‘inadmissible’. I ha afegit: ‘El govern espanyol és incapaç de complir les condicions per a formar part d’una Europa democràtica.’ Peumans va desfermar una crisi diplomàtica entre Bèlgica i Espanya quan va enviar una carta a la presidenta Forcadell a la presó del Mas d’Enric. En la carta, expressava les mateixes opinions. Tot seguit, el ministre d’Afers Estrangers espanyol, Josep Borell, va cridar a consultes l’ambaixador belga a Madrid. ‘Tancar polítics és un acte de violència’, ha dit Peumans, que ha participat en la inauguració d’una exposició sobre el procés al parlament flamenc. L’exhibició, a càrrec de la fotògrafa Dolors Gibert i el periodista Carles Gorb, recull els moments clau del procés d’ençà del 2010. Així mateix, Peumans ha fet referència a la violència policíaca durant el primer d’octubre: ‘Les veritables urnes democràtiques són el símbol de la voluntat del poble i, per tant, la violència és totalment fora d’ordre quan parlem del naixement de la democràcia.’ En referència a Carmen Forcadell, ha dit: ‘És inadmissible que faci gairebé un any que és rere els barrots, separada de la seva família i dels seus amics, perquè ha intentat exercir un dret democràtic.’ Sobre l’empresonament i l’exili de la resta del govern, ha dit que era ‘xocant’.

Summary: El president del parlament flamenc: ‘Tancar polítics a la presó és un acte de violència’


La presidenta del grup parlamentari de CatECP, Jéssica Albiach, ha reclamat al president de la Generalitat, Quim Torra, que se sotmeti a una qüestió de confiança ara que el govern ‘incapaç de tirar endavant els pressupostos’. En una entrevista a l’Agència Catalana de Notícies (ACN), ha lamentat que l’executiu ‘vagi sense rumb’ i que ‘no tingui les prioritats clares’. La dirigent dels comuns a la cambra catalana ha descartat de tornar a negociar els comptes catalans i ha sostingut que part del govern ‘té interès a convocar eleccions’. També ha criticat que, de les deu propostes de ‘mínims’ de CatECP al govern per al pressupost, no els n’han concedit ni una. Després d’haver tornat a criticar que el govern presentés uns comptes al parlament que no havia aprovat prèviament, Albiach ha constatat que ‘ni se’ls creia’ i ha evitat d’avançar les demandes del seu grup a Torra en una hipotètica qüestió de confiança. Això sí, ha dit que d’antuvi la predisposició ‘no és bona’. En concret, ha criticat durament l’executiu Torra-Aragonès perquè considera que, quan el seu grup ha alertat que Catalunya ‘està en una situació d’emergència’, JxCat i ERC els han respost que els comuns fan ‘petita política’. ‘No parlaria de quines serien les prioritats o condicions per a tirar endavant una qüestió de confiança o no. Han de fer la seva feina. Ja que han estat incapaços de presentar un pressupost, que impulsin una qüestió de confiança i ja ho veurem’, ha apuntat. ‘No tornarem a seure  perquè veiem que durant aquest temps no han tingut gens de voluntat de treballar, ni negociar i moure’s’, ha dit Albiach. ‘Comencem a sospitar que hi ha part del govern que té interès de convocar eleccions’, ha explicat. De fet, Albiach ha dit que CatECP ha ofert al govern ‘totes les possibilitats’ però que l’equip del vice-president Pere Aragonès ‘no s’ha mogut ni un mil·límetre’. De fet, ha negat que la conselleria d’Economia i el grup parlamentari dels comuns hagin arribat a negociar plenament en cap moment. Els comuns han lamentat que el govern no hagi abordat prou qüestions, com ara la mesa d’emergència d’habitatge per a persones desnonades. Al seu entendre, Aragonès no hi destina prou recursos. D’una altra banda, de places de residències d’avis, CatECP en reclamava 3.500 i apunten que el govern no n’oferia cap. El finançament de les escoles bressol ha estat un dels altres esculls, perquè, segons Albiach, la llei obliga a garantir-ne 80 milions d’euros de finançament però CatECP n’exigia 45 i el govern n’oferia 20. També ha criticat que la partida per a l’Institut Català de la Dona ‘estigui congelada’ i que no s’hagin rebaixat les taxes universitàries. ‘Defensem propostes mínimes per a la situació d’emergència. Ells fallen als infants, a la gent gran i a les dones’, ha opinat. ‘Demanem qüestions tant de mínims que ells no estan a l’altura de Catalunya i fallen’, ha conclòs. ‘Nosaltres no els castiguem, son ells els qui han castigat Catalunya’ Quant a una possible convocatòria anticipada d’eleccions al parlament, per Albiach seria ‘coherent si el govern perd el suport majoritari de la cambra’. ‘Tenim un govern que no governa, que estan barallats entre ells i sense full de ruta. Hi ha una retòrica per una banda i els fets per una altra’, ha lamentat. Amb tot, Albiach ha criticat que els grups independentistes han ‘castigat Catalunya’ renunciant als avenços socials que, a parer seu, significava el pressupost espanyol. ‘Ha estat un error històric per moltes mesures positives perdudes però també per haver dinamitat ponts de diàleg tan necessaris’, ha expressat.

Summary: Albiach insta Torra a sotmetre’s a una qüestió de confiança


El Tribunal Europeu de Drets Humans (TEDH) ha dictat una sentència en què conclou que l’Audiència espanyola va vulnerar els drets fonamentals de l’ex-portaveu de Batasuna Arnaldo Otegi en el judici del cas Bateragune. En aquell judici, Otegi va ser condemnat per un delicte de pertinença a ETA. Va estar empresonat sis anys i mig a la presó de Logronyo i avui encara compleix una condemna de deu anys d’inhabilitació. Van construir una acusació falsa, ens van empresonar, vam complir la condemna. Ens van empresonar per construir una estratègia pacífica. Avui la seva gran mentida queda al descobert. El nostre somriure és més ample i Espanya queda retratada com el que és: un estat antidemocràtic pic.twitter.com/j96URT8uQH — Arnaldo Otegi (@ArnaldoOtegi) November 6, 2018 La sentència, feta pública avui, declara que es va vulnerar l’article 6.1 del Conveni Europeu de Drets Humans en el processament d’Otegi, Jacinto García, Díez Usabiaga, Zabaleta Tellería i Rodríguez Torres, tots condemnats. El cas, instat per la defensa d’Otegi, pretenia dilucidar si l’actuació de la magistrada de l’Audiència Ángela Murillo havia vulnerat els seus drets fonamentals. La defensa va al·legar que la imparcialitat de la jutgessa era contaminada pel prejudici mostrat en un procés anterior contra Otegi mateix. En concret, al·legava que durant el judici per l’homenatge al membre d’ETA Argala, Murillo havia demanat a Otegi si condemnava el terrorisme etarra i, arran de la seva negativa a respondre, la magistrada va dir: ‘Ja sabia que no em respondria aquesta pregunta.’ No és la primera vegada que el TEDH condemna Espanya per haver vulnerat el dret d’un judici just. L’any passat, va esmenar una sentència del Suprem que inhabilitava l’ex-president del parlament basc Juan María Atutxa. Recordem que Atutxa va refusar de dissoldre el grup parlamentari de l’esquerra abertzale, Sozialista Abertzaleak, arran de la il·legalització de Batasuna el 2003. El Tribunal d’Estrasburg va donar la raó a Atutxa i als ex-membres de la mesa de la cambra Kontxi Bilbao i Gorka Knorr. Descarta de compensar Rafa Díez El tribunal ha descartat la compensació econòmica de 40.000 euros que havia sol·licitat Rafa Díez, ex-dirigent del sindicat LAB. Per sis vots a un, el jurat ha dictaminat que reconèixer la violació de drets ja és en si mateix ‘una satisfacció justa per qualsevol dany immaterial sofert.’ La magistrada Hellen Keller ha emès un vot particular en què considera que el TEDH hauria d’haver concedit una ‘satisfacció equitativa’ més enllà de condemnar l’estat espanyol per haver vulnerat els drets de Díez.

Summary: El Tribunal Europeu de Drets Humans reconeix a Otegi que no va tenir un judici just


Els centres escolars valencians enllesteixen els preparatius per a obrir les portes el 9 de setembre. Dilluns la majoria dels 784.797 alumnes escolaritzats a les etapes educatives no universitàries travessaran les portes de les escoles i instituts. En total, seran un 0,4% més que el curs passat. Les aules no rebran solament més alumnes, sinó que el cos de mestres i professors té 1.507 docents més que el setembre de l’any passat. L’augment (d’un 2%) supera, doncs, el dels alumnes, cosa que ha permès a la Conselleria d’Educació de rebaixar el nombre d’alumnes per grup a totes les etapes. A les escoles cada professor tindrà, de mitjana, 20,6 alumnes. I als instituts, 24,9. Són les dades que han presentat el conseller d’Educació, Vicent Marzà, i el secretari del ram, Miguel Soler. Han destacat l’esforç del govern del Botànic per a recuperar-se de les retallades del Partit Popular i han esmentat, per exemple, la recuperació de la totalitat dels tutors de primària. També han destacat que la conselleria lluitava per millorar l’educació en el tram 0-3 anys, una etapa en què enguany hi haurà uns 1.300 nens i nenes escolaritzats més que al curs anterior. La dada ha estat valorada per Marzà i Soler, atès que ha augmentat el nombre d’alumnes al primer cicle d’educació infantil, tot i la davallada de la natalitat.

Summary: Marzà anuncia un augment de 1.500 mestres aquest curs