La boca, les orelles, els ulls i el nas, enormes;/ enfonsades les galtes, fugitiu el mentó./ La silueta dubta entre tigre i moltó;/ la Natura el té al nombre dels seus fills més deformes. Pinteu això d’un groc de sofre, antic color/ de l’horror, i vestiu-me’l com un Llàtzer de Tormes/ amb robes malgirbades i d’impossibles formes;/ doneu-li aquella veu fosca del vell Caró. És la mòmia vivent, l’horripilant fantasma,/ el pare dels terrors glaçats i de l’espasme,/ nascut sota la senyal fatídic de Saturn./ Quan no el veuen adopta les més absurdes poses/ i sota el seu esguard de gran ocell nocturn/ com colpides d’un mal sobtat moren les roses. (28 de febrer de 1936) Joan Sales, ‘Cartes a Màrius Torres’. Joan Sales (seixanta-vuit anys, poeta per atzar i novel·lista-editor per necessitat, catòlic convers i catalanista d’arrel) es definia així als seus vint-i-quatre anys, en una carta que més tard seria l’inici d’una activa correspondència amb la noia a la qual va adreçada la descripció i, a través d’ella, amb el poeta Màrius Torres. Sales, conegut en el món literari català com a autor d’una de les més importants novel·les de la postguerra, Incerta glòria, i, sobretot, com a editor de Mercè Rodoreda i Llorenç Villalonga, recull en aquest sonet tot allò que conforma el seu tarannà i que, quan se’l tractava i s’hi conversava, es feia evident que havia quedat mig ensorrat en la seva trajectòria vital: intel·lectual lúdic ‘desenganyat’ del marxisme i de l’experiència incompletament catalanista de la República, la guerra -‘havia d’haver estat de caràcter nacional i fou per desgràcia una guerra civil entre catalans. Ens vam trobar», diu, repetint una de les seves frases predilectes, ‘entre dues mentides, la del roig i la del negre’- el féu esdevenir ‘crispadament catòlic’, en paraules de Joan Fuster. I, com si el sentiment de culpa s’hagués aguditzat -l’exili, naturalment, hi va contribuir-, Joan Sales deixà de versificar i les seves «bogeries de joventut» va anar a parar a una novel·la -l’única que ha publicat-, on han estat exorcitzades i conjurades a través del joc dialèctic dels personatges i d’una concepció ideològica global de la narració. Finalment, la redempció ha vingut a través de la dedicació exclusiva a les tasques d’edició en el Club del Novel·listes, car com recentment afirmava a l’Avui ‘la literatura per a mi no té sentit si no és en funció de Catalunya’. Els simbolistes francesos, i especialment Baudelaire, suren en la poesia de Sales – recollida en un únic llibre, ‘Viatge d’un moribund’ (1954), inclòs dins les Cartes a Màrius Torres– i travessen la seva novel·la. Però el sonet de més amunt no està incorporat al ‘Viatge…» i la seva subtil ironia, que lliga amb les millors pàgines d’Incerta glòria, ressegueix un per un els trets d’aquella seva joventut: la Natura, la cultura (el Llàtzer de Tormes), la tradició a partir de la mitologia grecoromana (Caró o Caront hi representava el barquer que transporta els morts a l’infern ‘entès no pas com a lloc de càstig sinó, simplement, com l’imperi dels morts’, precisa Joan Sales), l’espiritisme i l’astrologia (fantasmes i Saturn), l’amor i les dones (l’ocell nocturn i les roses). A Incerta glòria, reflex del gran daltabaix intern i extern, els símbols són uns altres: Déu en lloc de Natura, ideologia (el catolicisme arrauxat i moralitzant dels qui també foren vençuts pel general Franco) en comptes de cultura -el Llàtzer pel Llàtzer de Tormes- i tres mites cristians: Dimas, el primer sant del ram, el lladre que de la creu estant bescanvià Caró per Jesucrist, a qui demanà el tingués present quan ressuscités i se l’endugués a la glòria, no pas a l’imperi dels morts; Filomena, una santa inexistent, com va haver de reconèixer segles després la jerarquia eclesiàstica (aquest mateix mite és utilitzat per Leonardo Sciascia en un aguda narració sobre la ‘fi’ de l’estatisme soviètic) i Maria Magdalena, la puta penedida i ploramiques. L’obscè i el macabre, obsessió que traspua Incerta glòria. Per a un laic, l’amor i la mort. És, li dic, com si la religiositat adoptada fos cultural, com si en l’intent d’explicar-se el passat, ell hagués decidit fermar-se a Jesucrist. La religió és així un comodí per a evitar el desembocament del pensament. ‘Per què diu desembocament?’, respon en Sales amb els ulls encuriosits, ‘jo li’n diria desbocament’. ‘La religió evita el desbocament del pensament’, sentencia. Fem una estoneta de metafísica, barata en el meu cas i gens proselitista en el seu, fins a tornar al Born, la literatura. —Vostè feia versos com qui camina, quasi per instint ancestral. Els seus amics recorden la facilitat en l’ús del llenguatge i del domini de les formes, per què la va abandonar, la poesia? —Bé, més aviat ella em va abandonar a mi. La poesia -evidentment, la lírica- és una cosa molt gran; per tant, quan notes que se’n va la inspiració (paraula que ara no s’usa gaire, però que és la millor que tenim per explicar-ho), més val no insistir. Com diu un poeta francès del segle xvi, Joachim du Bellay, «et les muses de moi comme étrangeres fuient» (riu, sorneguer). No sóc pas freudià, però em sembla que la poesia està relacionada amb la sexualitat. Si s’hi fixa, veurà que hi ha músics i poetes precoços, però no pas novel·listes. Em va interessar molt el cas de la Sagan, que a divuit anys publicà Bonjour tristesse; però ara la seva obra cau dels dits. Un altre aspecte del mateix, les dones no són en general bones poetesses i sí excepcionals novel·listes. Les millors novel·les catalanes d’aquest segle són Solitud i La plaça del Diamant, de dues dones. I és que realment em sembla, encara que no sabria explicar-ho, que hi ha una relació entre sexualitat i poesia. Digui’m una gran poetessa… Potser l’únic exemple és Safo, i ja veu quin exemple era també de sexualitat… —D’Incerta glòria i després de les Cartes a Màrius Torres més aviat sembla desprendre’s que vostè mateix s’ha negat, a partir d’un cert moment, a fer poesia. —M’he negat i em nego, per les raons que li deia: la versificació seria correcta, el llenguatge també, però hi faltaria aquell alè que és l’essència de la poesia lírica. Miri, tenim el cas de Carles Riba, una persona honestíssima i un català exemplar, a més d’un intel·lectual rigorós, va escriure coses molt bones de jove, com el Primer llibre d’estances, però va cometre l’error d’insistir quan les muses el van abandonar: va fer aleshores una poesia cerebral, que no fa ni fred ni calor. Ni el seu bagatge cultural ni el seu rigor intel·lectual li ho podien compensar. —Als trenta-cinc anys, i en tornar de l’exili a Haití i Mèxic (1948), vostè comença a escriure Incerta glòria, la qual no publicà íntegra fins al 69. Quina mena de problemes va tenir? —Em vaig proposar de fer un testimoni verídic del que hi havia viscut, contra la mentida del negre -els falangistes- i també la del roig -els falangistes primer i els comunistes després-, i això m’ha fet rebre més patacades dels vençuts que dels vencedors… L’any 56, el règim franquista la va rebutjar al·legant immoralisme religiós (ja ho veu, jo!) i vaig recórrer al bisbat de Barcelona, on em van donar el ‘nihil obstat’, així va aparèixer la primera edició, per bé que no pas sencera. Sencera la vaig veure publicada per primer cop l’any 62, però en francès. Al 68, el premi que atorgava el senyor Lara a novel·les catalanes per ser traduïdes al castellà, fou concedit a Incerta glòria i aquest va se l’artilugi perquè jo mateix -aleshores ja feia temps que portava el Club del Novel·listes- me l’edités sencera, l’any següent i sense dir res, en la llengua original. Naturalment, l’objecció més important dels franquistes havia estat sempre que jo era un autor de la banda dels ‘rojos’ i que, a més, feia novel·la en català en una època en què a penes se’ns deixava editar només poesia. Pensi que el truc del ‘nihil obstat’ el vaig haver d’emprar fins i tot per a la publicació de novel·les com El Crist de nou crucificat i Els germans Karamàzov. —De ‘roig’, vostè ho havia estat, no? Als quinze anys, durant la dictadura de Primo de Rivera, fou empresonat tres mesos; als disset, es féu membre del Partit Comunista Català i a començaments de la guerra escriu en una carta que ‘el marxisme és tan pedant que temps a venir només en seran els ‘catedráticos por oposición’ ‘. Una evolució molt apressada, oi? —No, per què ho diu, això? L’experiència és l’únic que fa avançar l’enteniment, la intel·ligència la tenim des que naixem. Jo vaig ser jove en una època plena d’esdeveniments, en els quals vaig participar; és natural, doncs, que el meu enteniment evolucionés més de pressa. Dels tres mesos que vaig passar a la presó durant aquella dictadura, recordo sobretot l’argot dels lladres i cocaïnòmans amb qui vaig conviure: un català riquíssim, ja sé que per als joves com a vostè, ara, és difícil d’imaginar, però quan jo era jove, Catalunya era catalana. Pels carrers només senties parlar català i, si senties castellà, era el d’un foraster passavolant o el de la bòfia. Del comunisme, no en puc dir cap mal, ja que en el PCC -català, que si no ho hagués estat, jo no hi hauria pas entrat-, hi vaig conèixer la meva dona. Vaig ser comunista durant tres anys i ho vaig deixar quan el partit, a través d’en Maurin, va anar perdent el seu caràcter català, a més, el marxisme aviat em va començar a semblar una filosofia de mires molt curtes, no m’explicava allò que jo volia saber, qui som i on anem, respostes per a les quals no serveixen de res les explicacions basades en causes econòmiques. D’altra banda, del partit em molestava molt l’ortodòxia extremada. I no pas en qüestions ideològiques, que nosaltres no posàvem en dubte per la senzilla raó que quasi ningú no llegia ni Marx ni el seu mestre Hegel. Eren altres coses: un grup del PCC, juntament amb gent de l’Esquerra Republicana, ens reuníem a casa d’en Lluís Companys i practicàvem -o ens ho semblava- l’espiritisme. El partit ens va cridar l’atenció i ens ho va prohibir. —De la seva novel·la em va interessar el tractament dels personatges femenins -‘totes les dones porten un estatut d’autonomia al cap’, diu en Soleràs, la criatura més atractiva al meu entendre d’Incerta glòria-, i em va sorprendre que l’únic moment en què es respira un alè eròtic descriu una escena entre un nen i una nena de dotze anys. —I ara! No hi havia pensat mai més en aquesta escena. Però, efectivament, és l’única… Potser perquè l’erotisme només l’he tractat de dues maneres, o menyspreablement o sublimadament. Em vaig casar a divuit anys i, de fet, es pot dir que no em recordo de quan era solter. Crec amb Baudelaire que ‘sort n’hi ha, que és un sagrament’. L’amor fora del matrimoni acaba sempre malament -assegura, molt seriós. Això li semblarà reaccionari i, sens dubte, ho és -diu, esclafint el riure. D’altra banda, jo no sé com són les dones d’Incerta glòria, però totes -com la resta dels personatges- estan inspirades en les que he conegut. Sempre m’he avingut molt amb les dones, les considero una presència molt més intel·ligent que la dels homes. És difícil dir el per què; per a mi ha estat una constatació sempre. Fotografia de Joan Sales i la seva néta, Maria Bohigas, que va il·lustrar l’article original. —Vostè ha dit en més d’una ocasió que Incerta glòria són en realitat quatre novel·les. La quarta, acabada l’any 69, palesa més el seu canvi vital que no pas el dels seus personatges i representa un salt brusc respecte de les parts anteriors. N’està content, del conjunt? —Jo, sí; però els crítics, no. La quarta part, la de la postguerra, és la que a mi m’agrada més, potser perquè és la més dostoievskiana. De jove llegia Stendhal amb fervor, me’l sabia tot; després amb els anys, dins del camp de la novel·la he mantingut la meva passió per Cervantes i he afegit la identificació amb Dostoievski. Així i tot, de vegades penso que hauria d’haver acabat Incerta glòria amb la guerra, fent-la respondre més al títol, que és tret d’un vers de Shakespeare -«la incerta glòria d’un dia d’abril»-, en record d’aquella proclamació de la República catalana, el dia més feliç de la meva vida. Sí, potser sí que la part de la postguerra s’hauria d’haver publicat més tard i com a novel·la independent. Fins i tot tenia pensat un títol «El vent de la nit». Però ja sóc vell i ja està bé així. El Sales editor Si busqueu a enciclopèdies literàries, el nom de Joan Sales el trobareu relacionat amb dues obvietats, una necessària -editor/escriptor- i l’altra fútil -catòlic. Durant setmanes vaig comptar bigues pensant per quines raons una novel·la com Incerta glòria havia d’estar definida únicament com a «religiosa». La conversa amb el mateix Sales em va desvelar el misteri: ell exerceix públicament d’editor catòlic que està en contra de les immoralitats. —Els criteris del Club dels Novel·listes -diu- sempre han estat els mateixos: viure del públic, és a dir, fer novel·les que siguin llegides de forma i manera que elles mateixes es paguin el que costa publicar-les i donin alguns diners als autors, sense haver de recórrer ni als premis -rifes literàries, en realitat- ni als mecenes -que a Catalunya no n’han faltat mai, però que falsegen la literatura quan en són massa. Els resultats, clars: La plaça del Diamant és la novel·la més venuda i traduïda de la literatura catalana, i ho és perquè el públic es va adonar de seguida del seu valor. L’altre criteri del Club fa referència a qüestions morals; no he acceptat mai una novel·la que faci, per exemple, una apologia de l’homosexualitat… —No em negarà que certs trets homosexuals estan presents en l’obra de Llorenç Villalonga, que vostè va donar a conèixer al Principat... —Bé, Villalonga diu i no diu, la seva prosa és elegant… I, a més, Villalonga era metge, psiquiatre, sabia que aquestes coses existeixen, això no ho podem pas negar. Una cosa és al·ludir-hi, i una altra fer-ne l’apologia. —Les Cartes a Màrius Torres mostren el seu coneixement de la poesia catalana i palesen sobretot la seva intenció preferent pels problemes que planteja la relació entre la llengua escrita i la parlada. Per què no edita poesia? —No oblidi que sí ho he fet. Vaig editar la poesia de Màrius Torres, per a mi, juntament amb Salvat-Papasseit, el més gran poeta català d’aquest segle. Aquell va ser el darrer acte de mecenatge d’en Cambó. No és que jo no editi poesia, és que des del principi ens vam proposar editar novel·la perquè precisament els franquistes ho volien impedir i perquè és l’única manera de fer una literatura contemporània nacional. Sempre he tingut clar que la literatura catalana, com la mateixa llengua, no pot ser una literatura regional. A més, i responent a la segona part de la seva pregunta, en novel·la hi ha una tradició que hi permet el fàcil accés de la llengua parlada. No és aquest el cas de la poesia, molt afectada en aquest sentit per la trigança històrica de la normalització feta per Fabra. Trigança que va impedir en el seu moment l’existència d’una poesia romàntica ben feta (en aquesta poesia és imprescindible el llenguatge natural, el retòric la malmet) i aquesta absència ha condicionat molt, juntament amb la guerra, la poesia catalana posterior. Particularment no he escrit mai, ni en poesia ni en novel·la, res que no pogués dir de paraula. —En conjunt, el Club només edita novel·les literàriament de tall clàssic. Aquest deu ser un altre criteri editorial, oi? —Si ho vol dir així. He rebutjat totes les novel·les que eren difícils de llegir o fetes pensant en especialistes de literatura. El públic vol novel·les que li contin una història, amb un principi i un final. Novel·les que es facin llegir. El Club es malfia, d’altra banda, d’una mania que de l’antiguitat està tipificada com a grafomania, el vici d’escriure a raig fet. La conversa esdevé debat sense transició. ‘No em faci dir noms’, demana, ‘no veu que a Catalunya hem de continuar estant tots units, per tot això que passa?’ El debat literari esdevé aleshores polític, fins acabar la jornada laboral de Joan Sales a l’Oficina de Català de la Generalitat, on fa de cap de correcció en el mateix departament en què treballava durant la República. Enfilem carrer del Bisbe amunt i, a tocar la Catedral, li demano si va estudiar aquelles ‘cinc ciències indispensables per anar pel món’ que volia aprendre el març del 37, quan des del front de Xàtiva escrivia a Màrius Torres. ‘Recordi-me-les», diu estranyat i deturant el pas. ‘Alquímia, mística, astrologia, heràldica i cabalística», llegeixo de viva veu. «No gaire, no…’, fa en Sales, reprenent la marxa. Tornem a parlar de la guerra. Cloenda i història d’una conversa Vaig escriure aquesta entrevista amb Joan Sales fa ara tres anys. Núria Folch, la seva dona, em va acceptar a la bella casa que el matrimoni va fer bastir en tornar de l’exili en un del turons de Nostra Senyora del Coll, em va donar de dinar i em va proporcionar algunes de les seves preuades fotografies. Mentrestant, el senyor Sales llegia el treball, s’estranyava que la seva obra escrita m’hagués pogut arribar a interessar tant i, quasi demanant perdó, m’advertia que no podia evitar fer de corrector literari i que la frase «enfilem carrer del Bisbe Irurita» era més bona frase si deia ‘enfilem carrer del Bisbe amunt’. L’entrevista estava pensada per a una revista literària que uns quants lletraferits sortits de la facultat de Ciències de la Informació de Bellaterra volíem fer. Ja se sap que mai no hi ha diners, i quan aquest treball es va començar a concretar, era ja per a ser publicat en el suplement literari que, a proposta redaccional de col·laboració, havien ideat Joan Manuel Tresserras, Francesc Espinet i Ramon Barnils per al Brusi d’aquells fugaços mesos d’autogestió radical. El Diario de Barcelona tenia urgències més immediates, i el suplement no es va fer, sinó que va ser substituït per una idea menys exigent. Una magnífica portada de Miquel Mas sobre James Joyce decora ara una habitació familiar. El grup de lletraferits es va dissoldre i l’entrevista amb Joan Sales va iniciar una estada al purgatori dels calaixos particulars. Farà prop d’un any, la vaig portar a Serra d’Or perquè m’havia adonat que la modèstia i la comprensió de l’escriptor en aquest afer no podia servir d’excusa. No tinc cap explicació per al silenci de la revista de l’Abadia, recordo només que quan, dues setmanes abans de morir, vaig tornar a la casa del Carmel, en Sales no semblava gens estranyat. Finalment, el periple acaba a L’Avenç, on va anar a parar l’entrevista quan jo no sabia ni tant sols remotament que Joan Sales pogués desaparèixer amb tanta pressa. Des del 1980 ençà han passat moltes coses. Joan Sales es va jubilar de l’Oficina de Català de la Generalitat en complir els setanta anys, el 1982. Aquest mateix any passat va tenir dues gran alegries, per bé que ell només en destacava una: es van reeditar els Quaderns de l’exili, i ho va fer un grup de joves catalanistes que, estic segura, va donar saba nova als últims anys del pare literari de Juli Soleràs. L’altra alegria, de la que Sales es dolia perquè forma part d’una col·lecció «mal relligada i pitjor presentada», va ser l’edició dins de la MOLC d’Incerta glòria. Mentrestant, l’editorial del matrimoni Sales s’havia de replantejar de grat o per força, no ja el seu futur, sinó simplement el seu present. La democràcia ens ha tornat la Generalitat, i ha aguditzat en matèria d’edició les contradiccions del lliure mercat: no queda ja espai per a les editorials de la resistència, i el conseller Max Cahner va tornar a veure la fossa sota els seus peus quan en ser nomenat al càrrec va llençar la proposta de fer una col·lecció de butxaca, de la primera institució catalana, que aplegués aportacions de les diferents editorials amb què comptava, aleshores encara, el país. Això no es pot fer, van clamar veus insolents, i Max Cahner va recordar novament el fatídic any 1968 en què se li va escapar de les mans el projecte que havia arrodonit amb el nom d’Edicions 62. Això no es pot fer, deien les veus, perquè la Generalitat no es pot convertir en editorial nacional. Pel que sembla, sí que la pot fer, la conversió, qualsevol altra editora privada: cal només que controli el mercat, això és, les subvencions de la Generalitat, la xarxa de material escolar i de biblioteques, i la publicitat que paguen les entitats d’estalvis. El Club dels Novel·listes, doncs, fa el que pot, i no pot fer gaire res més que reeditar Mercè Rodoreda, Llorenç Villalonga i, perquè era la nineta dels ulls de Sales, la novel·la de Nikos Kazantzakis. En l’oblit comença a quedar una de les millors col·leccions de novel·la en llengua àgil i flexible, en què sobresurt la gran participació de dones escriptores que, quan els Sales es van començar a fer grans i a tenir menys empenta editora, han deixat de publicar. Aurora Bertrana, Ramona Via, Maria dels Àngels Vayreda, Mercè Linyan, Rosa Maria Arquimbau, Núria Mínguez, Maria Dolors Corteny i Laura Massip. Una novel·la inèdita Núria Folch ho afirma amb contundència: ‘No emboliqueu les coses, en Joan mai no hauria acceptat la protecció oficial. El Club no ha gaudit aquests últims anys ni tan sols de l’ajut que suposa la compra per part de la Generalitat d’un nombre d’exemplars de noves edicions… Només hem fet reedicions. Per a Joan Sales, la protecció oficial equival a dictadura de crítics i de capelletes. Jo penso el mateix, i en aquesta línia continuarà la trajectòria del Club, que si en els últims temps estava una mica aturat era a causa de l’emfisema pulmonar que des de feia cinc anys havia anat robant combativitat al meu home.’ Entre els papers del Club dels Novel·listes, Núria Folch ha trobat una novel·la inèdita de Joan Sales, sembla que inacabada, que serà editada per la festa del llibre d’enguany. Una altra intenció de l’editora és reunir l’abundosa correspondència de Joan Sales amb Pompeu Fabra, Joan Coromines i els diferents i importants autors del Club. ‘La novel·la, diu la senyora Sales, l’editaré aviat. No té res a veure amb la guerra, són records d’infància i de l’exili. L’edició de la correspondència sí que va per molt més llarg, és molta feina, i també un consol per a mi.’ La darrera vegada que vaig parlar amb els Sales vaig tornar a somriure davant l’especial parella que formaven. És ell qui tenia fama d’abrandat, mal geni i poca-raó quan es tractava de defensar les seves conviccions, però és que necessitava tota la seva energia per estar a l’alçada del rigor lògic de Núria Folch, polemista de mirada fulgurant. Si us plau, vaig demanar ja sense manies, i cridant tant com ho feien entre ells, podríeu explicar-me com va anar això de la vostra conversió al catolicisme? Núria va ser la primera a respondre: ‘Ell no s’ha convertit, hi ha tornat. Jo sí, ja que provenia d’una família lliurepensadora i no havia estat educada en la religió. M’havia criat segons l’educació francesa que després vaig comprovar es basava en el respecte nul als fets històrics quan aquests tenen relació amb la religió. A la universitat, vaig perdre tots el moments ideològics que m’impedien entendre el catolicisme. No era encara catòlica: em vaig convertir durant i després de la guerra, per veure tants i tants cossos morts i comprovar que només un partit, la Unió Democràtica, havia sortit net de sang.’ Joan Sales, ‘crispadament catòlic’, va tornar de l’exili havent cremat la seva obra anterior, de la qual només va deixar uns quants poemes. La seva projecció com a literat tot just comença ara que s’ha mort. Voldrà Núria Folch de Sales recuperar per a tots nosaltres el Joan dels anys joveníssims, quan encara potser ni la coneixia, i dels anys joves de la preguerra, quan les muses de la poesia encara no havien ‘abandonat’ aquell home d”esguard de gran ocell nocturn’ sota el qual ‘com colpides d’un mal sobtat moren les roses? Mercè Ibarz va fer aquesta entrevista l’any 1980. Va ser publicada a L’Avenç el gener de 1984. Ací podeu consultar-ne l’original en format PDF. Agraïm a L’Avenç i a Mercè Ibarz que ens hagin cedit els drets de reproducció. L’any 2008, la revista Paper de Vidre va publicar per primera vegada digitalment aquesta entrevista. També van publicar una llarga entrevista a l’editora Núria Folch.

Summary: El pensament fermat de Joan Sales


El Consell per la República es presentarà el dia 30 d’octubre al Palau de la Generalitat, a Barcelona, amb un acte solemne. Ho han acordat tots els partits i associacions, tret de la CUP, en una reunió a Waterloo. Segons que ha pogut saber VilaWeb, una vegada constituït, el Consell convocarà una gran assemblea, que volen que sigui de tot el sobiranisme, a Brussel·les, on n’explicaran el funcionament i els projectes. Aquest acte, en què volen involucrar el màxim nombre d’institucions i personalitats, es farà el 8 de desembre. ‘El Consell per la República és un dels instruments imprescindibles per a desplegar la República, atès que no hi hauria equilibri si la legislatura caminés només sobre les institucions de la Generalitat i la mobilització social’, ha explicat el conseller Toni Comín avui. Juntament amb el president Puigdemont, Comín ha tingut un paper molt especial en la definició d’aquest organisme, el primer que naixerà al marge de la legalitat espanyola i superant el marc de la constitució i l’estatut d’autonomia. Reunió avui a Waterloo En una reunió d’avui en un hotel de Waterloo, els presidents Puigdemont i Torra han explicat a representants polítics i socials quin era el pla d’aquest organisme. Torra ha dit que s’havia desencallat una de les peces clau de la legislatura, perquè el Consell de la República seria una ‘via d’acció republicana’, i ha explicat que faria tant com pogués perquè la CUP, que no ha assistit a la reunió, fos a la presentació de la nova institució la setmana vinent. Puigdemont ha dit que s’havia acordat una estratègia conjunta que els permetia d’arribar a la creació del consell i ha negat que els partits independentistes s’haguessin desviat de l’objectiu. Per part d’ERC, hi ha assistit el president del grup parlamentari, Sergi Sabrià, segons que ha anunciat la portaveu republicana, Marta Vilalta. ‘Hi som, hi hem estat i sempre serem en aquelles taules de negociació i diàleg que ens permetin de compartir estratègies i fer passos per a caminar cap a la materialització de la República’, ha dit Vilalta. També hi han assistit el portaveu de JxCat, Albert Batet, la vice-presidenta del PDECat, Míriam Nogueras, i el diputat de Demòcrates de Catalunya, Antoni Castellà, a més de representants de l’ANC i Òmnium.

Summary: El Consell de la República convocarà una gran assemblea sobiranista a Brussel·les el 8 de desembre


Amb 167 vots a favor, 165 en contra i 18 abstencions, Pedro Sánchez ha estat reelegit president del govern espanyol i ha posat fi a onze mesos de govern en funcions. Abans han calgut dues eleccions i un sorprenent tomb de guió amb l’anunci d’un govern de coalició del PSOE amb Unides Podem, que és en si mateixa una coalició de quatre partits que hauran d’estar representats en el futur govern: Podem, Esquerra Unida, En Comú Podem i la gallega En Comú. L’anunci del govern de coalició l’endemà passat de les eleccions del 10-N va xocar per diverses raons, com ara l’agra negociació durant l’estiu entre totes dues formacions per a investir Sánchez, en la qual Unides Podem va marcar com a línia vermella el fet d’entrar en el govern. Llavors el PSOE va acabar accedint-hi, però a condició de mantenir Pablo Iglesias, secretari general de Podem, lluny de l’executiu i proposant unes competències tan minses als ministres d’Unides Podem que van impedir que s’hi avinguessin. Aquestes discrepàncies van marcar la campanya electoral del 10-N i Sánchez va justificar la seva intransigència dient que no hauria pogut dormir amb ministres d’Unides Podem per la imperícia en la gestió pública i per la defensa d’un referèndum per a resoldre el conflicte entre Catalunya i Espanya o la denúncia que feien Iglesias i més dirigents de la formació contra l’empresonament dels presos polítics. Només dos dies després de les eleccions, Sánchez i Iglesias van presentar un govern en què el primer seria president i el segon vice-president. Un govern, a més, feble parlamentàriament (les dues formacions tan sols sumen 155 diputats) i que per a cercar la majoria parlamentària ha hagut de negociar amb el PNB, ERC, EH Bildu, Compromís, el BNG, Terol Existeix, Nova Canàries i Més País, un tomb més respecte de l’any i mig que Sánchez ha governat sense qüestionar els principis de fons que regien el govern de Mariano Rajoy. En aquestes negociacions, ERC ha aconseguit el reconeixement d’un conflicte polític sobre el futur de Catalunya que no pot ser resolt als tribunals i una taula de negociació bilateral entre els governs espanyol i català que s’haurà de reunir, a tot estira, quinze dies després de la formació de l’executiu espanyol. A més, els dos partits s’han compromès que l’acord final de la taula de negociació haurà de ser votat pels catalans. Per la seva banda, el PSOE s’ha compromès amb el PNB a negociar el traspàs de competències al País Basc i Navarra, a impulsar les ‘reformes necessàries per a adequar l’estructura de l’estat al reconeixement de les identitats territorials’ i ha obert la porta a l’oficialització de les seleccions esportives basques.  Llegiu l’acord entre el PSOE i ERC, íntegre Amb tots aquests tombs, la dreta i la ultradreta s’han esvalotat i han convertit la sessió d’investidura de Pedro Sánchez en un galliner, amb crits constants de ‘visca Espanya’, ‘visca el rei’, de ‘colpistes’, ‘assassins’ o ‘traïdors’ quan parlaven representants d’ERC, EH Bildu, JxCat o la CUP. El portaveu de Terol Existeix ha denunciat una campanya d’assetjament i ha hagut de dormir en un lloc desconegut per les amenaces i el PSOE ha anunciat que denunciarien les coaccions als diputats del grup socialista per a evitar la investidura de Sánchez.  La dreta intenta rebentar la intervenció de la portaveu d’EH Bildu Primer govern de coalició d’ençà de la II República espanyola El govern de coalició de Sánchez i Iglesias serà el primer que hi ha a Espanya d’ençà de l’any 1939, quan la Segona República va caure davant les tropes de Francisco Franco. El 30 d’abril de 1938, quan el govern de la República ja havia perdut gran part del poder i territori, el socialista Juan Negrín va reformar el seu govern per encabir-hi ministres del PSOE, el Partit Comunista d’Espanya, Izquierda Republicana, el PNB, Unió Republicana, ERC i els sindicats CNT i UGT. El govern, ja amb molt poc poder executiu, es va haver de replegar al territori republicà i va rebre un segon cop d’estat del coronel Segismundo Casado després que el bàndol franquista va haver dividit el territori republicà entre la costa mediterrània i Madrid. El nou govern de Sánchez i Iglesias serà, a més, el primer des de 1939 en què militants del PCE s’asseuen en un consell de ministres a Espanya. Segons que es va filtrar en alguns mitjans, Alberto Garzón, coordinador federal d’Esquerra Unida, serà ministre de Consum, una cartera que se separarà de la de Sanitat i Benestar Socials i que tindrà competències en la regulació de les cases d’apostes. La cap de llista de la coalició gallega En Comú i militant del Partit Comunista de Galícia, Yolanda Díaz, serà la ministra de Treball. A més dels ministeris de Garzón i Díaz, Unides Podem tindrà una vice-presidència social que ocuparà Iglesias, el Ministeri d’Igualtat, que dirigirà Irene Montero i el d’Universitats, que serà per a Manuel Castells. Per la part dels socialistes, Sánchez va avançar durant la campanya electoral que elevaria el rang de Nadia Calviño –fins ara ministra d’Economia–, amb una vice-presidència econòmica. Encara és una incògnita quins ministres espanyols de l’anterior legislatura seran també en el nou govern o qui serà el relleu de Josep Borrell, ara cap de la diplomàcia europea, al capdavant del ministeri d’Afers Estrangers; i de Meritxell Batet, que era ministra de Política Territorial i Funció Pública i ara és la presidenta del congrés. La incògnita sobre els ministres no es resoldrà fins la setmana vinent, quan el govern espanyol farà l’anunci oficial. Les expectatives d’aquest govern de coalició giren entorn de les línies mestres pactades en el document que PSOE i Unides Podem van signar la setmana passada. Amb un accent social i feminista marcat, entre les propostes recollides al document es destaquen la pujada d’imposts a les rendes altes i grans empreses, la derogació de la llei mordassa, les mesures contra el canvi climàtic, la revaloració de les pensions d’acord amb l’IPC, una important pujada del salari mínim i la derogació parcial d’alguns aspectes de la reforma laboral. Aquest darrer aspecte ja és una important concessió de Podem al PSOE. Podem sempre havia defensat la derogació completa de la reforma i només se’n derogaran els articles més lesius, com ara la possibilitat d’acomiadament per absentisme causat per baixes per malaltia. Podem també ha fet cessions en matèria de fiscalitat: si al programa electoral proposava la pujada de l’IRPF a les rendes superiors a 100.000 euros anuals, l’acord amb el PSOE marca aquesta pujada a partir dels 130.000. En aquest document tampoc no hi ha cap referència al dret d’autodeterminació ni al referèndum pactat que la formació d’Iglesias sempre ha defensat. Sobre el conflicte entre Catalunya i Espanya, l’única expectativa del nou govern de coalició remet a l’acord amb ERC: una taula de diàleg obert entre governs.

Summary: L’experiment Sánchez: Espanya tindrà un govern de coalició per primera vegada d’ençà del 1939


El Parlament de Catalunya ha llegit aquest dijous una declaració institucional, amb el suport de tots els grups, per ‘condemnar la violència’ que va suposar l’atac que va patir el centre LGTBI de Barcelona el passat 26 de gener. A més, la cambra ha donat suport ‘a les accions empreses per l’Ajuntament de Barcelona i per les organitzacions socials davant la fiscalia per a garantir que aquests actes no restin impunes’.  Protesta multitudinària contra l’atac al centre LGTBI de Barcelona Amb això, el parlament ha volgut ‘defensar una societat diversa, que respecta els drets i llibertats de tothom per damunt de l’odi, la intolerància i la discriminació’, i ‘celebrar el caràcter multitudinari i solidari de la concentració de denúncia de l’atac i fa una crida a tota la societat catalana per a protegir la diversitat sexual i afectiva de tothom’. La declaració recorda que el centre LGTBI de Barcelona ‘va rebre un atac homòfob’ una setmana després d’haver-se inaugurat i que ‘els atacants hi van trencar vidres, hi van escriure missatges d’odi, hi van encastar una tanca i hi van dibuixar símbols feixistes’. Per al parlament, aquests fets ‘atempten greument contra els principis de la Llei 11/2014, que té com a objectiu desenvolupar i garantir els drets de lesbianes, gais, bisexuals, transgèneres i intersexuals i evitar-los situacions de discriminació i violència, per a assegurar que a Catalunya es pugui viure la diversitat sexual i afectiva en plena llibertat’.

Summary: El parlament condemna l’atac al centre LGTBI de Barcelona i demana que ‘no quedi impune’


El líder de Podem, Pablo Iglesias, ha defensat avui davant els representants diplomàtics d’una quarantena d’ambaixades que només un referèndum a Catalunya pot evitar situacions d’enfrontament de conseqüències imprevisibles. ‘Aquesta proposta és probablement l’única que pot ser viable per evitar situacions d’enfrontament de conseqüències imprevisibles’, ha dit. Iglesias ha abordat la ‘qüestió catalana’ en una reunió amb representants diplomàtics per explicar-los la visió del seu partit respecte del panorama polític nacional i internacional. Per ell, el cas de Catalunya ‘no té precedents’ i la formació que lidera és conscient de la seva importància tant per a l’estat espanyol com en l’àmbit internacional. Així mateix, ha explicat la via proposada per Podem: un referèndum en què la formació morada faria campanya per la permanència de Catalunya a Espanya, demanant un ‘nou encaix’ en una nova constitució o en una constitució ‘reformada’ que reconegués la plurinacionalitat de l’estat espanyol.

Summary: Pablo Iglesias defensa el referèndum per a Catalunya davant de diplomàtics d’una quarantena d’ambaixades


Carles Pellicer torna a ser, de nou, batlle de Reus després del ple extraordinari celebrat avui a la tarda. El TSJC va anul·lar ahir el seu nomenament arran d’una denúncia del cap de llista de VOX a Reus per la fórmula de promesa de la constitució espanyola que van usar els regidors de la CUP en la investidura del passat 15 de juny. En la repetició de la presa de possessió de l’acta de regidors, els representants cupaires han fet servir fórmules iròniques i crítiques amb la constitució espanyola. Posteriorment s’ha celebrat un altre plenari per ratificar les decisions que s’havien adoptat fins ara per garantir la seguretat jurídica davant d’un hipotètic recurs.

Summary: Carles Pellicer és reescollit batlle de Reus després de la repetició del ple d’investidura ordenat pel TSJC


Escriu la traductora Anna-Maria Corredor al pròleg de La bruixa de Jules Michelet: «La dona, l’amor, la natura, però també els capellans i en particular els directors espirituals, van obsedir Michelet; tots aquests temes els trobem a La bruixa. La bruixa, ja ho sabem, tradicionalment és una dona malvada, menyspreada, tan perversa que l’Església en va fer cremar un munt en horribles fogueres sobretot sota la Inquisició: les actes dels judicis per bruixeria ho demostren, és a dir, demostren que allò va passar, però Michelet no es conforma amb això. Precisament se sorprèn que cap dels seus predecessors estudiosos de la bruixeria no s’hagi interessat pel que ell anomena “la cronologia moral de la bruixa”, com si la bruixa hagués sorgit de sobte del no-res, i és així que ell es proposa indagar per què en un determinat moment la dona, per qui ell sentia tanta admiració, va arribar a ser bruixa. Michelet troba una paraula per resumir l’origen d’aquesta figura tan maltractada històricament: desesperació. Si en la primera part del llibre es dedica a “rescatar” la dona desesperada que hi ha darrere la bruixa, en la segona part es proposa fer reviure les angoixes de les noies víctimes dels convents, anorreades per frares i monges sovint tanoques o amb una salut mental dubtosa, que cometen els pitjors abusos d’una manera impune i, el que és més ignominiós, emparats per les altes esferes polítiques i eclesiàstiques. Michelet ens parla d’una història fosca que acaba al país de la llum: en efecte, l’escriptor va posar el punt final a la seva obra a Toló, en ple Migdia, ciutat a la qual dedica belles descripcions. Ben segur que la idea de Michelet de rescatar la dona traient-la de la foscor de l’edat mitjana i del segle XVII i de rehabilitar-la fent-ne apologia a través de la figura de la bruixa és una valuosa contribució al progrés de les idees, molt d’acord amb els nous aires del seu temps.» El llibre arribarà a les llibreries el 6 de novembre. Podeu llegir un fragment de la introducció de Jules Michelet. Imatge que conté ‘La bruixa’, de Jules Michelet (Edicions de 1984). I els editors d’Edicions de 1984 enllacen la introducció amb aquest text seu, per als lectors de VilaWeb: «La introducció de Michelet s’explica sola. La bruixa és el principi, és el llit on reposen els Déus, masculins. La bruixa cura, fa possible el futur, és la metgessa ancestral per excel·lència. I quan no cura la cremen, la imaginen lletja i vella. I no és lletja i vella; és bonica, i de fet sovint és per això que la cremen. La sentencien perquè la desitgen, perquè no l’entenen i volen subjugar-la amb el convent o el foc que crema. Michelet, amic de les dones, investigador de la literatura de bruixes durant trenta anys de la seva vida, ens dóna xifres. L’any 1513 a Ginebra es van cremar cinc-centes bruixes en tres mesos; Rémy, jutge de Lorena, amb un currículum total de vuit-centes bruixes cremades en públic, es vantava de la seva “justícia tan justa” que setze de les condemnades s’havien suïcidat abans, com si s’haguessin llevat la vida conscients del seu pecat i no per evitar un patiment impossible. Avui d’això en diríem feminicidi institucional, i tanmateix a les bruixes les cremava el poder, amb l’amén dels jutges i dels poders eclesiàstics.» Una altra imatge de ‘La bruixa’, de Jules Michelet. «Com a bon il·lustrat amb i majúscula, home de llums, Michelet veu en l’Edat Mitjana els horrors de la superstició concentrats contra la figura de la dona. Michelet diu que la paraula “bruixa” per si sola ja és responsable d’engegar la maquinària de l’odi. És el tret de sortida de la violència contra la natura, que es resisteix a ser entesa i subjugada per complet. L’odi contra les bruixes és l’odi contra els misteris de la naturalesa femenina, tan antiga com la Venus de Willendorf: grassa, immòbil, sempre fecunda i sempre eterna. La dona és bruixa per desesperació, desesperació fruit d’una incomprensió, d’un desig i d’una enveja atàvics. Però la bruixa és arreu, de la literatura fantàstica al folk, la bruixa és principi i fi. La imatge de la bruixa es repeteix intermitent, al llarg de la història, per més que els Déus masculins s’hi rebel·lin.»

Summary: Avançament editorial: ‘La bruixa’, de Jules Michelet


Mercè Ibarz acaba de publicar L’amic de la Finca Roja (Tusquets), un llibre de pes que té títol de novel·la, però que és un assaig i ben bé podria ser un epistolari amb el seu amic de l’ànima, el seu brother, el valencià Carlos Pérez, malauradament mort massa aviat. Amb el fil que els uneix, l’escriptora ens passeja per l’obra d’alguns dels creadors més significatius de la nostra cultura del segle XX. Com a bona fusteriana, ho fa des de l’heterodòxia, amb un estil narratiu i provocador, que connecta amb la curiositat del lector. Sempre amb informació, sentit crític i un punt de vista personal. Amb aquest assaig narratiu, Ibarz és consolida com una de les veus essencials de la crítica cultural d’aquest país. En l’entrevista parlem del llibre i l’estirem cap a l’actualitat fent emergir una València plena de talent o una Barcelona convertida en la capital de les boques tapades. Com ella diu, vida i art van sempre de bracet. I, potser per això, acabem parlant, entre moltes més coses, de les últimes diades, que són autèntiques performances dadaistes. —És un llibre molt recomanable per a qualsevol que hagi sentit una llambregada provocada per la cultura, sigui cinema, pintura, literatura… I sorprenent quant al gènere… —És un assaig narratiu, molt personal, amb apunts de memòria pròpia, una celebració de l’art i la imaginació… Miro, investigo, comparo, imagino, però quan escric només compta la narrativa, les ganes de contar. Aquí conto més de vint-i-cinc anys de feina de crítica cultural i d’investigació com a entusiasta de l’art, el cine i la lectura. —Té títol de novel·la…. —… una novel·la sobre dos amics units per l’amor a l’art i uns quants artistes, que són els personatges principals. Sí, podria ser. —Parleu de la modernitat com a fusió entre art i vida. —Sí, del tot. Completament. Si no és així, és que s’hi fa trampa… —Malgrat que no és cap epistolari, és com si ho fos. L’amic Carlos Pérez sempre hi és entre vós i el lector. —M’agrada que es vegi així, un epistolari, sí, també. Carlos és l’amic que vivia a la Finca Roja, una illa de cases molt bonica de l’Eixample valencià. Encara li explico coses i riem, riem molt, amb Carlos el riure està sempre assegurat. Vaig fer durant vint anys cròniques d’art per al dominical de La Vanguardia i així el vaig conèixer, després vaig treballar amb ell fent una exposició sobre Buñuel a l’IVAM. Hi vaig aprendre molt, em va fer treballar de valent, ens vam fer molt amics. No sóc pas l’única que sent un gran enyor d’ell… Se’l troba molt a faltar: a València, a Barcelona, a Madrid, a Màlaga, a París, a Txèquia, a les Amèriques, arreu on va treballar, arreu on va fer amics i col·laboradors. Simplement sóc la primera a dedicar-li un títol, per les ganes de contar, de reviure’l i, així, rescatar mons. Carlos va ser cabdal en el primer IVAM, el bo, el no tocat per la corrupció pepera. Després se’n va haver d’anar i va passar al Reina Sofía, fins que va poder tornar a la seva València –va patir força per haver-la de deixar– i va seguir fent una feina magnífica al Muvim. Era una d’aquelles persones sàvies, erudites, divertides, generoses que acostumen a viure en un segon pla en moltes ocasions. Ara els més joves el comencen a recuperar a València, la seva València, que ell definia com ‘la terra de la modernitat impossible’. Al Centre del Carme, el Consorci de Museus li ha dedicat una sala. Segur que la Sala Carlos Pérez ens donarà —En el llibre dieu que ha estat una de les millors ànimes per acompanyar-vos. Descriviu molt bé la connexió que teníeu, una amistat vital i intel·lectual, creadora. Tenir això és una sort. —Una sort infinita. Si us en voleu fer més idea, del seu món i la seva personalitat, llegiu el seu Buffalo Bill Romance, editat per Media Vaca, una de les grans editorials. —València, la ciutat d’en Carlos, hi és molt present. Fins i tot abans de començar definiu el concepte ‘València’… —A València hi ha un talent i una creativitat que no se’ls acaben, molt, moltíssim. Només em va caldre llegir Fuster per a copsar-ho. Amb Carlos Pérez vaig entendre, a més, les falles com a concepte cultural de categoria: cremen i sembla que tot s’ensorri, però l’endemà de bon matí ja treballen en la falla següent, ja tenen la solució per al que només unes hores abans cremava… És meravellós. Fotografia: Albert Salamé —L’amistat com a impuls creador tractada hi és també. L’art és veu sovint com un fet individual, però no és així? —Em temo que ara es difícil de parlar d’amistat en el camp de l’art, hi mana massa el mercat i les polítiques culturals al servei de l’estat de coses dominants. Però en el desenvolupament dels artistes, ara com fa cent anys, l’amistat és capital: tenir interlocutors, contrastar vivències i provatures… I en els inicis de la modernitat els artistes s’havien quedat sense els mecenes anteriors i s’ajudaven entre ells. Quan l’art modern es fa institució, la cosa canvia, sí. Ara: l’artista com a geni individual, no, no és pas això… Picasso sense els 4 Gats a Barcelona i sense les seves colles a París no hauria estat el mateix Picasso. —El llibre té un punt de màgic per la capacitat de relacionar. Ho feu amb Torres-Garcia, Duchamp i Joan Salvat-Papasseit. Com hi arribeu? —Ningú no treballa ni crea en solitari, el món és una cartografia de fets, aspiracions, creacions i desigs que passen al mateix temps aquí i allà, entre els uns i els altres, es coneguin o no, és ‘l’esperit dels temps’. Agafem l’any 1917: Salvat posa en marxa el seu periòdic, la seva ‘fulla de subversió espiritual’, Un enemic del poble; Torres es prepara a Terrassa, on mirava de fer la Bauhaus ibèrica, Mon Repòs, per fer els joguets que impulsarà a Nova York per educar les criatures modernes quan es va veure obligat a marxar de Barcelona; Duchamp presenta a Nova York un urinari en una expo en una galeria i arma un escàndol sobre la hipocresia cultural de les elits. Tres creadors honestos. Diferents i que alhora comparteixen molt: com fer més visible i ample el món modern, com fer-nos més autònoms. —També relacioneu Rodoreda amb Magritte, Dubuffet, Miró.. —És important saber que la pintura que va practicar la Rodoreda li va ser decisiva per a trobar la veu de la Colometa i les veus de tota la seva obra madura. És la Rodoreda que a París, després de les guerres, pinta. I ho fa veient exposicions: Klee, Kandinsky, Miró, Dubuffet, Michaux… Vaig fer una expo de les seves pintures i vaig poder confirmar-ho: els collages, aiguades i aquarel·les –no pintava a l’oli, en aquells anys era massa car– van ajudar enormement Rodoreda a trobar la seva veu definitiva. —De Rodoreda, n’heu escrit molt i ara hi torneu… —Per insistir en l’obra plàstica, un aspecte que de moment encara no és prou considerat i que permet comprendre millor quina classe d’escriptora és. Trobo que encara no la llegim prou bé. Fa anys que miro de contribuir a una lectura més interessant, variada i moderna de la seva obra. —Per què no es llegeix prou bé? —En els últims deu anys ha guanyat lectors que en absolut la veuen com una bleda: sobretot entre els escriptors, i això és fantàstic. Però la institució cultural segueix presentant-la massa sovint com una veu rància voltada de flors. Enguany mateix, el TNC ha fet una obra seva amb una posada en escena poca-solta, aberrant, d’esquena a l’humor corrosiu de la Rodoreda. Quina barbaritat. —Dieu que els anys cinquanta són fonamentals per a la seva obra? —La Rodoreda imagina i treballa a finals dels cinquanta i en els primers seixanta en gairebé tots els títols que li coneixem, tots a la vegada. Fora d’aquells anys només escriu El carrer de les Camèlies, Quanta, quanta guerra… i els ‘Viatges’ del volum Viatges i flors. La resta, totes les novel·les, la va començar tota a la vegada. I prèviament, quan no podia escriure per motius diversos, feia poesia i pinta. Per això els anys cinquanta són els anys Rodoreda per excel·lència, perquè és quan més experimenta i treballa per trobar la seva veu de postguerra, que engega a partir del 1957. —A part de tot, el llibre per a molts també pot ser un regal per la descoberta de la pintora Ángeles Santos, que un dia va ser Angeleta a Portbou. —La Santos, que va morir amb més de cent anys, encara és massa desconeguda, sí. Una pintora admirable. Estiuejava a Sitges de gran i potser tanta de la gent que li comprava quadres –va pintar sempre– no coneixia la seva obra de joventut. És esplèndida, la Santos jove. I la Santos gran és un misteri tan o més intens… És el personatge més fascinant del llibre, sens dubte. No perquè els altres no ho siguin, sinó perquè és una descoberta per a molts lectors, ho veig perquè alguns ja m’ho diuen. —Buñuel, Salvat-Papasseit, Rodoreda, Sales, Blasco Ibáñez, l’Equip Crònica formen part d’un tot? —Són artistes que formen part de la nostra vida: l’art i la cultura no són sinó això, formes de la vida, ara i aquí, des del passat per al present. Si en vols treure més punta podem dir que fan un triangle que abasta l’antiga Corona d’Aragó… En tot cas, parlen del que jo mateixa conec, són ancestres. —La Corona d’Aragó, ara sí que m’heu tocat. És el vostre univers? —Sense corona, ep, tu!, que sóc republicana… Simplement deixo que els meus temes flueixin. M’importa excavar en la memòria i l’obra d’artistes massa oblidats o, que si no ho són, com la Rodoreda i Sales, sí que són llegits de manera reductiva i d’una sola manera: el pensament únic —Escriviu que és un luxe que renunciem a l’Equip Crònica? En aquest capítol és on sou més reivindicativa. Per què s’ha ignorat tant la seva obra? —La transició va relegar a l’oblit els Crònica, van ser un dels caps de turc de la nova política cultural del moment, quan la crítica d’art es preparava per fer la seva pròpia transició, al mateix moment de la mort del dictador. L’Equip es va desfer el 1981 per la mort de Rafael Solbes, però els seus últims anys van ser durs per a ells. Sí que és un luxe renunciar als Crònica, que van contribuir tant a fer nous públics i que en la seva obra radiografiaven el moment polític i cultural amb audàcia, posant el dit a la nafra. Com si ens ho poguéssim permetre: ens hem deixat colonitzar per artistes de renom internacional al ritme de les maniobres del mercat i dels museus d’art contemporani. Els Crònica haurien de tenir més pes, aquí i fora, del que, a poc a poc, van aconseguint al cap de quaranta anys. Podríem parlar de més artistes, però el seu cas és exemplar del provincianisme vestit de cosmopolitisme que ens domina. —I no ens n’adonem, de tant que fem l’esnob? —Això. —Sou crítica amb Tàpies i els artistes oficials que no deixen pas. —És un fet històric. Potser encara desconegut pel gran públic, però prou documentat. —També hi ha un moment que parleu de la crisi del Macba com a paradigma del món de l’art actual. —Sí, la crisi del 2015 del Macba no s’ha tancat i, la veritat, no crec que això pugui donar res de bo. Va ser i és un paradigma de Barcelona com a capital del silenci: muts i a la gàbia, tapem les vergonyes sense dir ni piu. —Sales i Incerta glòria… Parleu de novel·la de postguerra més que no de guerra… —Sales va escriure a la postguerra, i aquest és el clima que domina la seva novel·la. Sempre l’he llegit sencera, encloent-hi El vent de la nit, tal com Sales la va editar finalment. En aquesta última part sobretot el clima de postguerra és admirablement evocat, com un vòmit. També la part de guerra és un torrent i una confessió, però la part final ho és molt més. I és de postguerra sobretot per la llengua i per la forma que Sales li dóna: ho comparo amb la manera de pintar de Pollock: ficant-se ell mateix dins del quadre (foli), una tela enorme (moltes pàgines), deixant caure la pintura tal com raja mentre ell es mou i fins balla sobre el llenç-foli, omplint-ho tot de gestos amb tot el cos. Com un oceà en plena tempesta, amb onades que t’ofeguen. —Veure el film us ha ampliat visió? —Villaronga ha millorat la novel·la! En molts aspectes així m’ho sembla. Com a bon artista de postguerra Sales escriu lluny de la idea de perfecció clàssica, no es preocupa de la sort dels seus personatges ni de la trama ni de res de tot això: l’important és dir, expressar, deixar anar els fantasmes. Villaronga se n’ha hagut de preocupar per força, dels personatges. Ha aixecat la carlana i l’ha fet un personatge esplèndid, molt més que en la novel·la. Posa en relleu així dues línies centrals de Sales, que la majoria dels seus comentaristes eviten: la força del desig que la guerra frustra –el tema major de la novel·la– i el correlat polític d’aquest desig frustrat, la idea d’un món nou i de revolució, que finalment es pot dir, com vaig escriure a VilaWeb, que és la carlana qui la fa… Villaronga ha girat la clau masculinista de la novel·la, el pànic sexual dels homes que Sales evoca i documenta molt bé. Fotografia: Albert Salamé —Anem a don Vicent (Blasco Ibáñez). Ens descobriu que va fer de Menton un paisatge valencià. —Villa Fontana Rosa, sí, a Menton, a la Costa Blava, un indret fascinant. El jardí, don Vicent el va fer decorar amb rajoles valencianes… És una casa gairebé en ruïnes, com una metàfora del mateix Blasco, escriptor de vida fabulosa i d’obra de fama internacional que avui recordem massa poc… Ara veig que al País Valencià miren de recuperar-lo, amb traduccions i tot al valencià. A veure què. —Sobretot és poc conegut aquest vessant internacional i n’ha quedat una imatge com esbiaixada. —En efecte, sí. Som tan provincians que rebutgem els nostres cosmopolites i tot! —Al llibre feu un retorn a La terra retirada. Ho feu amb una reflexió sobre el paisatge… —Com més temps passa i més estic per Saidí, que ara hi vaig força, més trobo que la dinàmica entre el camp i la ciutat ha variat de manera forta. Molt més forta que quan vaig escriure La terra retirada, i llavors ja ho era molt. Crec que el paisatge pensa i sent, no és un efecte estetitzant, forma part de nosaltres, permet conèixe’s i retrobar-se amb si mateix. Si ens el carreguem, com hem fet al camp i a la línia de costa, ens destrossem a nosaltres mateixos. El resultat és que els pobles agrícoles s’estan quedant gairebé sense paisatge, amb el clima alterat, i doncs sense referents. Així doncs s’estan inventant referents a ritme televisiu, alhora que coneixen una migració des de fa anys amb la qual no saben com relacionar-se, un trastocament social. Tot plegat fa que la dinàmica camp-ciutat sigui una altra: els desconcerts que vivim a les ciutats s’han esdevingut i s’esdevenen primer al camp. El món rural és el laboratori del desconcert urbà. A la costa deu de passar si fa no fa. —Quan acabo el llibre em ressona la presència del vostre pare. Hi és poc, en el relat, però hi emergeix amb Buñuel, Blasco Ibáñez i també en el paisatge de Saidí… —El pare tenia una petita biblioteca que de menuda em va servir de molt, Blasco hi ocupava un lloc eminent. Era un pagès de talent i de curiositat viva. Em va ensenyar a llegir el paisatge, que vol dir bàsicament veure-hi com hi viu la gent, com els condiciona el clima i què fan amb els guanys del seu treball. No és pas poca cosa. —Dediqueu un capítol important al cinema català. L’enfoqueu amb una mirada diferent. Parleu de diferents èxits, això no és habitual. —L’èxit en art és fer les coses, que les obres existeixin. El cine és l’art que més pateix per la submissió als resultats comercials, per com li va a taquilla. Si el cine és català, va i resulta que sembla que no hagi existit fins fa dos dies… Posem La piel quemada, de Josep M. Forn, del 1966. Com més la veig, més bona em sembla. Retrata de manera esplèndida, veraç i poètica la immigració del sud peninsular cap a Catalunya durant aquells anys i, en paral·lel, en una trama estupenda i una atmosfera visual moderníssima, els efectes del turisme europeu que xoca amb els locals i amb els migrants a la costa catalana (Lloret i Blanes). És una aberració cultural no considerar més el cine català perquè s’hagi fet, per tantes raons històriques, en espanyol fins fa quatre dies. El cine no és la literatura, no es defineix per la llengua en exclusiva. —Com és que vàreu fer la tesi sobre Buñuel? —Pel mateix que dic tota l’estona de valorar el que és propi. Adoro Buñuel, de sempre, això ja era prou bona raó, i a més Tierra sin pan, film sovint conegut com Las Hurdes, ressonava en la meva memòria des dels temps dels cineclubs de quan vaig arribar a Barcelona. M’interessava el cine documental, llavors poc estudiat aquí. Vaig triar un film que no sols té una història difícil que no s’havia investigat –va estar prohibit pel govern de dretes de la república espanyola i la seva còpia original ha patit diverses censures–, sinó que transforma en cine qüestions polítiques, estètiques i socials que com a investigadora podia contrastar millor que si m’hagués posat a estudiar el documental, què sé jo, francès o britànic. M’agraden les obres de la terra: cada terra fa sa guerra i cada artista, també. —Gairebé tota la creativitat de què parleu a L’amic de la Finca Roja va relacionada sempre amb una efervescència política. Fins i tot en ple franquisme. Què passa ara, quan tota la revolta cap a la independència no té aquest lligam amb la cultura tan indispensable? Què passa? —Però si les últimes diades, des del 2012, són performances dadaistes fabuloses! Ho escrit en articles i ho repeteixo. Unes performances que no es poden explicar per les regles de tres habituals, per més rucs que s’hi posin els comentaristes contraris i de vegades fins els partidaris, que no sempre adverteixen prou el potencial creador de tanta gent organitzant les mogudes de l’11-S durant tots els dies de l’any, any rere any. Potser és això, que l’energia creadora és al carrer i no pas als museus. Art i vida, una vegada més. Una altra cosa és si tot plegat donarà obres que puguem penjar al ‘museu de la independència’… O potser ja les dóna i no les coneixem perquè viuen als marges. Així és ara en tants aspectes i tants llocs del planeta: la creació viu sobretot als marges. Amb comptades excepcions, la resta acostuma a ser avui purament i simplement part del negoci. Si voleu comprar el llibre ‘L’amic de la Finca Roja’ el podeu trobar a la botiga de VilaWeb

Summary: Mercè Ibarz: ‘Ens domina el provincianisme vestit de cosmopolita’


Un estudi publicat a la revista Brain Communications i coordinat per l’investigador de l’Institut de Neurociències de la Universitat Autònoma de Barcelona (UAB), Carlos Barcia, ha descobert de quina manera el sistema immunitari facilita que les cèl·lules tumorals s’expandeixin pel cervell. El treball s’ha fet a partir de mostres humanes dels tumors cerebrals més agressius, coneguts com glioblastomes, i en models cel·lulars en cultius, segons ha informat la UAB en un comunicat. En entrar en contacte amb el teixit sa es produeix una falta d’oxigen que, d’una banda, causa que les cèl·lules tumorals ho envaeixin i, de l’altra, es creu una àrea necròtica dins el tumor i les cèl·lules del sistema immunitari es desplacen fins aquesta zona per a ‘netejar’ de cèl·lules tumorals mortes i, d’aquesta manera, permet el creixement de glioblastomes. Barcia ha dit que amb aquesta troballa s’ha demostrat que la capacitat d’eliminació de cèl·lules mortes prova que ‘amb les eines terapèutiques correctes, podria ser entrenada per facilitar l’eliminació de cèl·lules tumorals’ i ha remarcat que això ha de ser el pas següent de la investigació. El treball, que per primera vegada ha observat la presència de cèl·lules de sistema immune en aquestes àrees invasores dels tumors més agressius, és una tesi doctoral d’Elena Saavedra i ha comptat també amb la col·laboració de l’Hospital General de València.

Summary: Descobreixen com les cèl·lules del sistema immunitari ajuden a expandir els tumors cerebrals


El grup parlamentari del PSC-Units per Avançar ha registrat una bateria de preguntes al Parlament pels talls a l’avinguda Meridiana de Barcelona, que ja acumulen cent trenta dies seguits després de la sentència contra el procés del Suprem. ‘Els talls diaris de l’avinguda Meridiana s’han d’acabar’, ha assegurat el primer tinent batlle i president del PSC de Barcelona, Jaume Collboni. Ho justifica dient que l’única repercussió que tenen les protestes ‘és perjudicar veïns i comerciants dels districtes de Sant Andreu i Nou Barris, i afectar la mobilitat de la ciutat’. En paral·lel, els socialistes han entrat una proposta de resolució on s’exigeix al departament d’Interior que busqui una ubicació alternativa per a la protesta independentista. Editorial de Vicent Partal: La Meridiana és tan important com Perpinyà ‘Instem el departament d’Interior a indicar amb caràcter immediat als organitzadors dels talls diaris de la Meridiana una ubicació alternativa dins la mateixa ciutat de Barcelona on es puguin celebrar les seves concentracions diàries, que faci raonablement compatible el dret de manifestació amb la resta de drets que cal ponderar’, diu el text de la proposta de resolució del PSC-Units signada per Eva Granados, Ferran Pedret i Carles Castillo. La bateria d’onze preguntes demana conèixer des de quina data es produeixen els talls, si aquests van estar comunicats, quants informes han emès el cos de Mossos d’Esquadra i la Guàrdia Urbana al respecte, o si s’han presentat requeriments o s’han suggerit mesures al respecte. I, en cas contrari, els motius per no fer-ho. Els socialistes asseguren que defensen el dret a manifestació però, tot i això, veuen motius per impedir els talls de la Meridiana. ‘Fa molts dies que dura i perjudiquen clarament a veïns i comerciants, a més de la mobilitat d’un dels eixos d’entrada i sortida més importants de la ciutat de Barcelona’, diuen. Per aquest motiu, reclamen que el conseller d’Interior intervingui amb la ‘màxima celeritat possible’.

Summary: El PSC porta al parlament la persecució al tall de la Meridiana: ‘S’ha d’acabar’


EH Bildu ha registrat al Parlament de Navarra una proposta de declaració institucional perquè la cambra doni suport al Parlament de Catalunya i a la seva presidenta, Carme Forcadell, en el procés de desconnexió i independència. El partit ha explicat, en una nota, que ha fet la proposta ‘davant d’un nou atac contra les decisions democràtiques’ preses per les institucions catalanes. En el text, lamenten que el Tribunal Constitucional espanyol suspengués l’aprovació de les conclusions sobre el procés constituent i estudi, tal com va sol·licitar el govern espanyol, sancionar a la presidenta del parlament. Segons Bildu: ‘L’estat espanyol deixa clar que no té intenció ni voluntat d’abordar la qüestió mitjançant vies democràtiques com el diàleg i l’acord. Per tant, li correspon a la ciutadania de Catalunya i les seves institucions decidir què volen fer’. La declaració consta de tres punts. El primer mostra la seva ‘solidaritat’ amb el parlament i la seva presidenta. El segon ‘retreu l’actitud anti-democràtica del govern del PP i la utilització del TC per als seus objectius polítics’. El darrer punt exigeix ‘el reconeixement del dret del poble català i les seves institucions a decidir el seu futur de manera lliure i democràtica, sense cap mena d’imposició ni ingerència’.

Summary: Bildu registra al Parlament de Navarra una declaració de suport al Parlament de Catalunya


Compromís i Més Madrid han registrat la coalició de cara a les eleccions espanyoles del 10 de novembre amb el nom Més Compromís. Segons que ha informat el partit en un comunicat, l’acord estableix que Compromís dissenyarà la llista electoral al congrés espanyol. Pel que fa al senat, es manté oberta la possibilitat de fer una llista àmplia. L’acord també implica que Més Madrid assumeixi el programa polític amb què Compromís va presentar-se a les eleccions del 28 d’abril, a més de l’acord del Botànic II, amb especial èmfasi a la fiscalitat progressiva, el finançament just i els interessos valencians. Pel que fa a l’organització del futur grup parlamentari, Compromís s’integrarà en un grup confederal i tindrà autonomia i un portaveu propi. Aquest és el comunicat de Compromís. «Llistes pròpies, programa de Compromís i veu i autonomia al congrés. Així és l’acord entre Compromís i Més País per a les eleccions del 10-N 30 de setembre de 2019 Compromís ha registrat este dilluns davant la Junta Electoral Central la candidatura en coalició amb Més País anomenada Més Compromís, per a les eleccions generals del 10 de novembre. Una coalició progressista, feminista, ecologista i valencianista. En l’acord signat per ambdues organitzacions s’estableix que serà Compromís la formació encarregada de dissenyar les llistes electorals que la coalició podrà presentar al territori valencià fins al pròxim 7 d’octubre. Pel que fa al senat, Compromís està obert a configurar una llista com més àmplia possible que permeta presentar una única opció electoral fora del bipartidisme. Per altra banda, els partits signants de la coalició assumeixen per complet el programa polític que Compromís va presentar a les passades generals del 28 d’abril, així com totes les reivindicacions establertes en l’Acord del Botànic 2, especialment en les registrades en l’apartat 6 sobre fiscalitat progressiva, finançament just i interessos valencians. D’aquesta forma, Més Compromís serà l’encarregat de defensar al congrés temés tan importants com la reforma del sistema de finançament autonòmic i la regularització del deute històric valencià, així com mecanismes temporals de compensació mentre aquesta reforma no es produïsca per tal de garantir una justícia financera per al territori valencià. Finalment, pel que fa al grup parlamentari al congrés, Compromís i Més País han acordat formar un grup confederal amb tots els partits territorials amb els quals s’hagen establert aliances a l’estat. Un grup on Compromís tindrà un portaveu i autonomia pròpia, i on liderarà el posicionament de tots els temes que facen referència a les circumscripcions de Castelló, València i Alacant.»

Summary: Compromís segella la coalició amb Més Madrid


El Servei d’Emergències Mèdiques (SEM) van atendre ahir al vespre un manifestant que havia estat ferit en un ull. Els fets van passar cap a les 22.00 a la sortida d’uns dels pàrquings de l’aeroport de Barcelona, després d’una actuació violenta de la policia. Alguns testimonis expliquen que mentre els serveis mèdics atenien el jove, la policia va fer una altra càrrega. L’Hospital de Bellvitge, on ha estat ingressat el jove, ha informat aquest matí que l’operarien. Segons el centre, té un globus ocular esclafat i diverses ferides facials que poden haver estat causades per una pilota de goma. També aquest matí, la policia espanyola ha confirmat a Catalunya Ràdio que va disparar bales de goma en les actuacions d’ahir. El parlament va prohibir-ne l’ús arran del cas d’Ester Quintana. Tanmateix, la policia espanyola considera que la restricció no afecta els seus agents. Durant el referèndum del Primer d’Octubre, un agent de la policia espanyola va causar una lesió semblant a Roger Español, actual candidat de Junts per Catalunya a les eleccions del 10 de novembre. El Sistema d’Emergències Mèdiques (SEM) va atendre ahir 131 persones durant les protestes contra la sentència. A la T1 de l’aeroport de Barcelona es van fer 115 atencions. 91 persones van ser donades d’alta al mateix lloc i 24 van ser traslladades a centres sanitaris. La resta de lesionats van ser a Barcelona (vuit persones), quatre a Maçanet de la Selva, tres a Lleida i un a Reus.

Summary: Perd un ull un dels ferits per les pilotes de goma de la policia espanyola


Entre el 27 d’octubre i el 3 de novembre, les corts franceses reunides a Versalles han d’aprovar o rebutjar la ratificació de trenta-nou punts dels noranta-vuit que conté la Carta Europea de les Llengües Regionals o Minoritàries. Just abans del debat, que requereix el 60% de vots favorables de diputats i senadors per a ratificar la carta, el Ministeri de Justícia francès ha obert un qüestionari en línia en què demanar als ciutadans, de manera oberta i anònima, què opinen sobre els trenta-nou punts que s’han de votar. El resultat de la consulta, que es tanca divendres, podria servir als diputats i senadors per a justificar-ne la ratificació o no, i per això entitats de les comunitats alsaciana, arpitana, basca, bretona, catalana, corsa, flamenca i occitana demanen als ciutadans de participar-hi i respondre-hi afirmativament. Tot i que el govern francès va signar el 1999 la Carta Europea de les Llengües Regionals o Minoritàries, quinze anys després encara no l’ha ratificada i, per tant, no l’ha aplicada.

Summary: Consulta en línia de l’estat francès sobre la ratificació de la Carta Europea de les Llengües Regionals o Minoritàries


Nou capítol del cicle ‘Implicats’ a l’Espai VilaWeb, amb el diputat de la CUP David Fernàndez.

Summary: Implicats amb David Fernàndez


Avivament. Aquest és el significatiu nom que té el Festival. Neix de l’ànsia d’un grup d’amics i coneguts, filòsofs per vocació, per professió, per formació o dedicació per ‘traure la filosofia dels murs acadèmics, perquè s’implique i s’imbrique en la vida quotidiana’. Entre l’1 i el 3 de juny, uns quants escenaris de la ciutat de València, museus, llibreries, cinemes, el Jardí Botànic, els carrers mateix, acolliran els embats filosòfics en els més diversos formats. La intenció, ens explica Francesc Bononad, director d’aquest Festival, és ‘fer més accessible la filosofia, posar-la arran de carrer, i demostrar, de passada, que pensar pot ser divertit’. Hi haurà conferències? Sí. De Laura Llevadot, per exemple. Però també cinema, amb l’estrena al nostre país del documentari Examined Life, d’Astra Taylor, que practica el peripatetisme en conversa amb Peter Singer, Michael Hardt o Judith Butler. I també diàleg (no caldria sinó), amb un astrofísic, Juan Arnau, i un matemàtic, Vicent J. Martínez, provant d’escatir ‘Què fan les humanitats en un món dominat per la tècnica’. I també aforismes, amb un joc de ‘pensaments despentinats’ entre Guillem Calaforra i Joan J. Conill. I també teatre. I també jardins. Avivament vol prendre, tan literalment com sigui possible, els diversos espais de la ciutat. I per això tindrà una sessió al Jardí Botànic: per plantejar com es reflecteix la societat en un jardí (què fas amb el tros de terra que t’envolta la casa, el palau, l’espai públic? Hi plantes cols, una tanca perfecta, cactus o pensaments? Les decisions parlen de qui les pren i del món on viu). I per això també recorrerà alguns dels carrers de València que encara guarden record del segle XVI: per evocar la raó filosòfica de Joan Lluís Vives tot recreant la ruta que va descriure per als tres joves del diàleg Les lleis del joc: una lectura en veu alta, un retorn a la ciutat de l’humanista. ‘Festival ve de festa’, apunta Francesc Bononad per destacar el ‘to celebratiu’ que han volgut donar a l’esdeveniment: ‘I festa també en un sentit més antropològic, de contribució a la comunió del grup.’ Trencar barreres i escampar la flama filosòfica és la intenció declarada per un festival que es presenta amb un manifest de títol explícit: ‘Res d’útil per a escampar la filosofia no ens és aliè.’ Al manifest, on reclamen, per al bé col·lectiu, que s’acabi ‘la marginació oficial de la filosofia’, tampoc no passen par alt l’autocrítica: ‘Què ha de pensar la gent del carrer, la gent que és arran de terra, d’algú que es fa dir filòsof i que no té res (transformador, vital) a dir, però que, malgrat açò, acumula (allà dalt, allà dins) papers i reconeixements especialitzats, vàcua xarrameca preciosa? Què ha de pensar el ciutadà d’algú (auto)erigit filòsof i que és incapaç de fer-lo estremir quan parla, posem per cas, de l’amor, de la mort (de l’amort), de la felicitat, de la bellesa, de la llibertat o del poder?’ Precisament per a convocar aquest estremiment, també al sud, ha nascut l’associació València Pensa, que organitza la festa. Bevent del camí obert pel Festival Barcelona Pensa. Amb una clara i declarada intenció: ‘l’estímul del coneixement’. Com? Amb ‘la difusió i transmissió de la filosofia com a disciplina important per a la comprensió del nostre present’. I, a sobre, passar-s’ho bé.

Summary: ‘Pensar pot ser divertit’


Què hi fa, Jaume Barberà, a la llista de Catalunya en Comú? ‘Jo sóc un vers lliure en la llista dels comuns. Sóc un independent, independentista, integral’, es defineix el periodista quan engeguem la conversa. Som en una cafeteria del carrer de Calvet, a tocar del Turó Park, un territori poc ‘comú’, però que li va bé com a despatx improvisat en les seves anades i vingudes de Mollet del Vallès, perquè té a tocar RAC-1 i s’hi respira tranquil·litat. Es mostra dolgut amb el desenllaç dels fets després de l’1-O, i retreu als dirigents del govern que no fossin capaços de veure fins a quin punt podia reaccionar amb agressivitat l’estat espanyol. Deplora la via unilateral, i mesura gairebé obsessivament les paraules que utilitza per no fer mal als presos i els exiliats. I és capaç de passar en un instants dels moments de dubte i de silencis llargs a la vehemència i al gest indignat. —Sou un independentista que veu que no hi ha opcions per a la independència? —Jo vull la independència del meu país, però sé com és el meu país. I penso que per a continuar lluitant per la independència he de seguir un procediment polític, constitucional i estatutari, que em permeti de tenir un govern efectiu que resolgui les necessitats de la ciutadania, que elimini desigualtats i privilegis i em pugui augmentar l’autogovern i, si la correlació de forces ens afavoreix, canviar la constitució. —Realment ho creieu possible? —En cap moment no em sentireu dir que això és fàcil. És molt difícil. Però no és impossible. El que és impossible és tenir el 80% de les persones disposades a perdre-ho tot. Això és molt difícil, ho reconec. No siguem cínics. Ens han posat entre l’espasa i la paret per no haver atès el sentit comú. I ara en Turull deia que si no fan president en Puigdemont és que van a favor del 155. Doncs no. Si aquestes eleccions les guanya Junqueras i té els vots necessaris, haurà de ser ell president. I ell és favorable al 155? —Quina legitimitat creieu que té Puigdemont? —Oi que no s’ha fet una llista conjunta, doncs ja està. Ja no cal donar-hi més voltes. És que ens pensem que Convergència no defensa els seus interessos? O només els defensa ERC? Puigdemont, que jo sàpiga, havia d’abandonar la política abans de portar-nos a la pre-independència. Sí o no? —Si hi havia una situació diferent de la d’ara. —I l’amic president Carles Puigdemont, que admiro moltíssim, no preveia aquesta possibilitat? No la preveia? —Amb qui haurien de pactar els comuns després del 21-D? —Jo crec que no han de pactar amb els que vulguin continuar la unilateralitat. No poden. Els comuns no pactaran mai, mai, amb els partidaris del darwinisme social i el darwinisme lingüístic que són Ciutadans i el PP. —I amb el PSC, que dóna suport al 155? —Tu creus que el PSC i ERC podrien pactar? —No ho crec. —No? Per què. —Perquè el PSC és corresponsable del 155 i de la situació que han de suportar els seus candidats. —Ja ho veurem. La política no és de vegades blanc i negre. No es deia que es volia repetir el tripartit? Mira, jo crec que ara tenim una gran amenaça. És un monstre que vol destruir la nostra columna vertebral, que és la cohesió, la convivència i l’escola catalana. I davant d’aquest monstre hem de tornar al nostre denominador comú. Per defensar-nos d’aquest monstre. —El PSC no és una de les potes d’aquest monstre? —Creieu que el PSC és catalanista? Que la immersió lingüística s’hauria pogut portar a bon port sense la participació activa de l’esquerra? No. L’esquerra ha propiciat la cohesió? Sí. —I el PSC és ara aquella esquerra catalanista? —Jo, essent molt crític amb el PSC, entenc que si nosaltres volem encarar aquest monstre que ens vol devorar, el PSC ha de ser en aquest grup de forces polítiques que entenem que el nostre denominador comú és el catalanisme, que és la millor eina per a guanyar. —Mireu on és ara el PSC. —Ja parlarem d’on serà després de les eleccions. Si cal, per fer front a aquest monstre, que el PDECat sigui en una combinatòria per fer govern, jo crec que no ens hi hauríem d’oposar. —Catalunya en Comú s’ha oposat a pactar amb Junts per Catalunya. —Pel que jo sé, els comuns diuen que no faran Carles Puigdemont president. Però hi ha moltes altres opcions. —Veig molta disposició a incloure el PSC en un pacte de govern i no Junts per Catalunya. —Els comuns són a la primera línia per a defensar l’autogovern de Catalunya, en contra del monstre, del darwinisme social i lingüístic i a favor de recuperar denominadors comuns que ens tornin a fer forts per augmentar l’autogovern. Aquí trobaràs els comuns; no els trobaràs en la unilateralitat, ni en la utilització del codi penal per a objectius polítics. Tots plegats hauríem de ser una mica més respectuosos amb el fet que hi ha una única política espanyola d’abast estatal que per primera vegada et reconeix com a nació, com a subjecte polític i reconeix la plurinacionalitat de l’estat. —Us sentiu còmode amb Pablo Iglesias quan diu que l’independentisme ha despertat el fantasma del feixisme? —Penseu que si el 21-D la senyora Arrimadas guanya les eleccions no hi té a veure el procés? Sí, oi? Doncs ja està. —El procés és responsable que el feixisme actuï com ho fa i amb la impunitat amb què ho fa? L’agredit és responsable de les accions de l’agressor? —Jo no utilitzo aquests termes de feixisme. —Els utilitza Pablo Iglesias. —Pablo Iglesias, que digui el que vulgui. Jo sóc Jaume Barberà. —I sou de la mateixa candidatura. Us hi sentiu còmode? —Em sento còmode amb algunes coses que diu i amb unes altres, no. Només poso com a reflexió damunt la taula: si Arrimadas guanya el 21-D, el procés hi ha tingut a veure, sí o no? Per què ens han deixat arribar fins aquí? On som ara? Som en el lloc on ells voldríem que no fóssim? O som en el lloc on ells somniaven que fóssim? Som més forts avui que ahir? Faig aquestes preguntes per reflexionar-hi. Hem de sortir d’aquí amb dignitat. Demanar la independència no hauria de ser un crim i les minories no poden ser condemnades sempre a perdre totes les votacions. I a nosaltres ens ha portat aquí el fet que hem dit prou a perdre totes les votacions. Però ens hem equivocat; no hem tingut en compte la correlació de forces. El mal que hem fet és colossal, i encara no ens en podem adonar. —El mal que hem fet o que ens han fet? —Hem fet i ens han fet. Ho poso en plural i m’incloc en aquest ‘hem’. Perquè, malgrat que feia tres anys que jo ja manifestava el meu desacord absolut davant la possibilitat d’una unilateralitat i un full de ruta suïcida, la gent encara em considerava del bloc de la DUI. Jo em dic: ‘Jaume, havies d’haver dit amb més vehemència ja fa temps això que dius ara.’ Vulgues que no, jo també hi he col·laborat, amb això. Havia d’haver-ho dit abans. —Quan vau baixar del vaixell? —El mes de desembre del 2014 jo ja surto del procés, perquè tinc una discussió molt forta amb l’Oriol Junqueras i la Marta Rovira al mig del carrer, en sortint de la conferència d’Artur Mas, després del 9-N. M’adono que la tendència de Catalunya no és anar al model del Partit Nacional Escocès sinó que el model que ells volen seguir és el de la lluita pel poder o per l’hegemonia del catalanisme. I aquella frase meva que és que si volem la independència hem de fer país i no partit, Artur Mas me la trenca, quan ell fa aquella conferència com a messies, dient: jo us ofereixo una solució, fem una llista conjunta, jo aniré a la cua…. —No compartíeu el projecte de Junts pel Sí? —El projecte de Junts pel Sí per al 27-S era una bestiesa, un despropòsit. Jo tinc una frase que alguns amb mala fe utilitzen, que és: ‘Ni asfíxia ni sotmetiment: independència.’ I és cert. L’única alternativa si volem administrar millor els nostres recursos i volem decidir ser solidaris és tenir un estat propi. Aquesta és la realitat. Si arribem a aquest convenciment, no podem prescindir d’una anàlisi de la realitat social del país. Com és possible que els nostres líders polítics no sàpiguen que a les societats hi ha la correlació de forces? En podem prescindir, abans de començar un enfrontament tan greu amb un estat com és la declaració unilateral d’independència? —La unilateralitat formalment no es planteja fins al 2015. Abans hi va haver molts intents de fer el referèndum pactat i dialogat, però va ser impossible. Què fas, després? —Com a líder polític has de saber amb qui te les heus. Això que van dir que no es pensaven que l’estat podria arribar tan lluny, agredint de la manera tan brutal que ens van agredir l’1-O… A veure, és que he de mesurar molt bé les paraules… —… —És que són a la presó, saps? I alguns són companys meus, amics i estimats. I això em fa mossegar molt la llengua per no dir veritablement què penso. Perquè, tot i que considero que s’han equivocat, no són delinqüents i no són corruptes. Això em condiciona molt. Tot el que dic passa per un filtre en mil·lèsimes de segon perquè estimo la gent que hi ha a la presó, perquè ho han donat tot i tenen famílies que pateixen molt la seva absència. I no vull participar en cap crueltat. Ara, un líder polític ha de saber que les amenaces més greus que pot rebre un estat són que una part del seu territori li declari unilateralment la independència i que un altre país li faci una declaració de guerra. Un polític professional ha de saber que un estat té el monopoli de la violència i per subsistir la utilitzarà. —Fins a l’extrem d’estar disposat a vessar sang? —Això ho ha de saber. I si no ho sap és millor que deixi la política. Quan el dia 27 d’octubre es proclama la República, aquell dia tan fatídic, l’explicació de per què no es va donar l’ordre de baixar la bandera espanyola del Palau de la Generalitat i de desplegar el que es tenia preparat per a defensar la República és que havien rebut l’avís d’una reacció molt cruel, amb sang, per part de l’estat. Això és una irresponsabilitat, ho sento, perquè això ens ha destrossat. Ens ha fet molt mal. —Allò que destrossa i que fa mal no és l’amenaça de l’estat? La violència de l’1-O, la intervenció de la Generalitat…? —Hi estic d’acord. Estic d’acord amb la utilització que fa aquesta elit privilegiada que té sotmesos tots els pobles d’Espanya només per salvar els seus privilegis? No. I m’agradaria fer-la fora ara mateix. Ells són uns demòcrates i nosaltres no? No. Però nosaltres hem de tenir en compte amb qui ens les tenim, i saber quina correlació de forces tens. Si això ho diu el senyor Josep Fontana, per què no ens l’hem cregut? Per què no ens hem cregut els nostres savis? Per què no ens hem cregut en Borja de Riquer? La gent diu que quan fas aquesta anàlisi et poses del costat del botxí. No, no. Jo critico el botxí, però si el vull guanyar he de saber quina força tinc. No es pot fer creure a la gent que el món ens mira i ens farà costat. Perquè això és una altra mentida. —A una demanda tan majoritària i clara com la del referèndum, s’hi havia de donar sortida. Quina proposen els comuns? —Però hi ha tot un munt de gent que fa temps que hem avisat que la unilateralitat ens portarà al martirologi, al desastre i a la catàstrofe. Això és el que ha passat. Hi ha tot un altre grup de gent que ha dit que s’havia d’arribar fins al final perquè es pensaven que així la comunitat internacional ens ajudaria. —Però també van pensar que els comuns tancarien files fins al final amb el referèndum i amb el mandat que en sortís. Això tampoc no ha passat. —No. Un altre error de càlcul. —No hi tenien una responsabilitat aquí també els comuns? —No. Els comuns no van per la vida dient que volen la independència de Catalunya. —No parlem de la independència, sinó del referèndum. —Sí, i molts dels comuns van anar a votar. —Però no el van defensar com un referèndum. —És que no podien considerar-lo com a tal. Ni els mateixos observadors internacionals no el van avalar. —Potser hauria estat més fàcil tot plegat amb el suport dels comuns. —Una de les grans obsessions d’ERC, sobretot, però també de Convergència, ha estat Podem. Ells veuen que és una pedra a la sabata que no saben com reaccionarà. Això ho has de tenir en compte. I es va fer un referèndum per orgull i dignitat. I jo, no estant-hi d’acord, vaig anar a votar. Per dignitat, perquè a mi no em fan quedar a casa. Jo ja sabia que aquests resultats no podrien ser utilitzats per fer el que es va fer i ells també ho sabien. —I què es fa amb tota aquesta dignitat de l’1-O? Quina resposta s’hi dóna? —Pensa que aquesta gent no ha sortit a la tardor com els bolets. Fa molts anys que fas agitació i propaganda. La gent pensa que la manifestació el juliol del 2010 en protesta per la sentència de TC contra l’estatut va ser espontània. Doncs no. I no puc dir més coses. S’ha fet un treball d’agitació i propaganda en què s’ha amagat conscientment i premeditada aspectes negatius de la situació que vivim. —Hi ha un aparell mediàtic espanyol fortíssim que no para d’esbombar-los. —No, perquè, a més, pels canals de WhatsApp s’han arribat a fer canals de recomanacions de lectures, de periodistes que s’havien de seguir i que no s’havien de seguir. I quines televisions s’havien de mirar. Jo vaig fer unes quantes conferències per a l’ANC i Òmnium, i parlava molt de la situació social, de la pèrdua de drets i la precarietat. I m’adonava que quan expressava el meu escepticisme, allò no era el que més volia la meva audiència. I vaig decidir no fer-ne. En aquestes conferències s’han dit moltes mentides. —Com ara quines? —Que no hi hauria problemes econòmics, que ens reconeixerien de seguida, que de seguida tindríem al costat països de la UE, que la nostra independència era un model que se seguiria a tot el món, que ja tindríem fins i tot el veterinari major de la República amb nom i cognoms i que era imprescindible per a entrar a la UE… Moltes coses. I presenten l’estat espanyol com si fos feixista, com si fos Turquia… —Per les seves accions es defineix, l’estat espanyol. —No em sentiràs dir que l’estat espanyol és feixista, o que és Turquia. —I qüestionar la qualitat democràtica de les seves institucions? —Sí, el que diré és que hi ha una elit que me’l té segrestat en favor dels seus privilegis i en detriment dels pobles d’Espanya i que fa de la constitució les taules de Déu. I que això és l’antipolítica, com ho és també recórrer al codi penal. —Doncs com es pot fer res des de Catalunya davant un estat que actua d’aquesta manera? —Jo us ho dic: amb el 80%. El 80% de ciutadans, de l’electorat, que estigui disposat a tot. I a tot vol dir a tot, eh? —Llavors la unilateralitat ja seria vàlida amb aquest 80%? —Si tu tens el 80% de l’electorat disposat a fer efectiva una declaració de guerra, i això vol dir arribar fins a les últimes conseqüències… Si tens el 80% de l’electorat disposat a perdre-ho tot, i tot és tot, doncs guanyes. O guanyes o cometen un genocidi. Aquí sí que hi intervindria la comunitat internacional. Mentrestant, només tens una opció. La de fer política, i de no tenir pressa. Jo sóc dels comuns perquè per a mi és l’única opció que ens permet sortir amb el cap alt i amb dignitat. —Això no ens condemna a estar sempre igual? —Doncs aconseguim el 80% disposat a tot, a perdre-ho tot.

Summary: Jaume Barberà: ‘Quan tinguis el 80% disposat a tot, o guanyes o faran un genocidi’


La consellera de Presidència i portaveu del govern, Neus Munté, no ha accedit a la petició de la CUP d’intercedir perquè la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals retiri la demanda i els càrrecs contra el treballador de TV3 acusat de filtrar dades protegides en el procés de l’ERO a la televisió, i per al que es demanen set anys de presó. La CUP reclamava que el govern ‘emplacés’ la CCMA a evitar el judici al treballador. ‘Saben vostès que la CCMA té reconeguda la seva autonomia i és un ens independent. Està fora de lloc que em demani que emplacem a la Corporació a fer això’, ha dit dirigint-se al diputat de la CUP Albert Botran. Per a Munté, el cas és ‘un procés judicial en marxa que s’ha de respectar’ i ‘en cap cas es tracta d’un conflicte laboral’, separant així aquesta acusació de filtració del procés de l’ERO que hi va haver a TV3. ‘Lamentem la situació personal del treballador i respectem el principi de presumpció d’innocència, però és un procés obert’, ha dit. Per últim, la consellera ha volgut recordar que el treballador ‘va cometre una entrada il·legal als ordinadors de tres professionals i la filtració de dades de tots els professionals que estaven protegides’. ‘Serà la justícia la que haurà de resoldre’, ha conclòs.

Summary: Munté es nega a emplaçar la CCMA a retirar els càrrecs contra el treballador acusat de filtrar dades protegides


El Sindicat de Periodistes de Catalunya (SPC) ha condemnat les agressions que van patir divendres professionals de mitjans de comunicació durant una manifestació unionista a Barcelona i l’atac que va patir la seu de Catalunya Ràdio de l’avinguda Diagonal. L’entitat s’ha solidaritzat amb els periodistes i ha demanat a les autoritats policíaques que vetllin per la seva seguretat. En un comunicat difós avui, el sindicat considera que ‘qualsevol reivindicació deixa de ser legítima quan per defensar-la s’utilitza la violència contra professionals i mitjans de comunicació que treballen per garantir un dret democràticament tan bàsic com el dret a la informació’. A més, exigeix que s’investiguin els fets i s’actuï contra els seus responsables. L’SPC ha denunciat que en el decurs de la manifestació contra la declaració d’independència, un grup d’ultres es va dirigir cap a la seu de Catalunya Ràdio, on van trencar alguns vidres. A més, van agredir un equip de Betevé, provocant danys a la unitat mòbil, i un grup de fotoperiodistes que estaven davant de l’emissora, als quals van assetjar, amenaçar i intimidar. Segons el sindicat, ‘volien saber en quin mitjà treballava cadascun d’ells’, fet que consideren molt greu. Un fotògraf d’El País ha denunciat que va ser sacsejat i li van prendre la càmera.

Summary: El Sindicat de Periodistes se solidaritza amb els professionals agredits en una manifestació unionista a Barcelona


Germà Gordó declararà com investigat el pròxim 24 de juliol al Tribunal Superior de Justícia de Catalunya pel cas 3%, sobre el presumpte finançament irregular de l’antiga CDC. El jutge Carlos Ramos també ha citat a declarar a l’ex-tresorer del partit Andreu Viloca com a testimoni, tot i que assistit per un advocat, perquè està essent investigat per la peça del 3% que instrueix el jutjat del Vendrell.

Summary: El TSJC cita a declarar Germà Gordó el 24 de juliol pel cas 3%


Desenes de veïns d’Altsasu s’han concentrat aquest vespre a la plaça del poble per a protestar contra la sentència del Tribunal Suprem espanyol sobre el cas dels nou joves empresonats per haver-se barallat amb guàrdies civils. ‘Un poble unit davant la injustícia’, ha piulat el compte dels familiars dels nois d’Altsasu. La sentència del Suprem rebaixa lleugerament les condemnes imposades per l’Audiència espanyola. Retira l’agreujant de discriminació tot i el vot particular en contra de dos magistrats, que volien mantenir les penes més altes. Demà les famílies faran una conferència de premsa a les 12.00. La concentración convocada a las 19:00 ha vuelto a llevar el grito #AltsasukoakASKE a las calles de #Alsasua. Un pueblo unido ante la injusticia. Gaur berriz ere #Altsasu kalera atera da. Herri oso bat injustizia salatzen. pic.twitter.com/vNNz0SKSSC — Altsasu gurasoak (@Altsasugurasoak) October 9, 2019

Summary: Altsasu surt al carrer contra la sentència del Suprem