Són Pilar Garcia, Carmen Herrador i Antonia Martínez. Tres dones de Sant Vicenç dels Horts que formen part de Free Junqueras, el grup de veïns que reivindiquen l’alliberament del seu ex-batlle. Són dones de famílies humils, nascudes al sud d’Espanya, que van deixar els estudis a catorze anys per entrar en el món laboral. Van començar a treballar en fàbriques, o a netejar cases, per pujar la família. Castellanoparlants, que ara s’han polititzat, sobretot, arran de l’empresonament del president d’Esquerra Republicana de Catalunya. N’hi ha que són independentistes i n’hi ha que no. Però tenen un vincle en comú: la defensa de les llibertats. A partir d’això, en descobrim les vides, unes vides intenses amb motivacions polítiques. I tot això ho descobrim gràcies a un dinar organitzat per Màxim Calero, ànima del grup, al restaurant Cal Sagristà de la Vila. ‘Sóc una “kelly” i a casa érem socialistes de tota la vida’ Sóc Pilar Garcia. Vaig néixer a Jerez de la Frontera. Vaig arribar quan tenia sis anys o set, aquí. No vaig acabar ni vuitè, a l’escola. No tinc el graduat escolar. Tinc el certificat. Perquè abans de fer catorze anys ja vaig començar a treballar: la kelly, la que neteja. Amb el temps vaig entrar a treballar a l’ajuntament. Netejant els col·legis, la policia, el cementeri. Vaig conèixer l’Oriol quan era petita, a deu anys o dotze. Jo vivia a la Guardia i ell al Turó. Veïns. Agafàvem un cistell, hi posàvem ous i anàvem a vendre’ls ‘als catalans’. A les cases dels catalans. I picàvem a casa de la mare de l’Oriol. I vèiem el nen. Pensàvem que era lleig i ximple. Ell ja ho sap, això. I després ja no el vaig veure més, fins que no el vaig trobar quan feia carrer. Perquè l’Oriol feia molt carrer: xerrades aquí, xerrades allà. Sardinades. I el vaig voler anar a escoltar. A veure què deia, el ximple. El de les sandàlies. I vaig començar a al·lucinar. Em vaig quedar bocabadada. La ximple era jo, no pas ell! Pilar Garcia (dreta) i Carmen Herrador. Mira, a casa hem estat socialistes tota la vida. Ma mare era d’en Felipe González. Jo no he estat mai política. M’he dedicat a treballar. Dos fills i separada. Em vaig separar a vint-i-nou anys. I en fa catorze que vaig conèixer en Josep, el meu marit actual. I és d’un poble de Lleida. I les germanes em deien: i tu què hi fas, amb un català? Jo els deia que a la meva edat ja no estava per foteses. I que ho volia provar. I en Josep els primers anys, l’Onze de Setembre, anava a la Diada. I jo anava a la plaça de Catalunya. Corazón partío. Jo em sentia espanyola. I em feia pena. El meu marit agafava la seva samarreta i s’apuntava al tram que tocava. Véns? I jo li deia: no. Però tenia un amic molt socialista, el Quintí. I li deia: emporta’t aquest. I el Quintí hi anava, amb la samarreta de l’estelada. Socialista d’Espanya Espanya. Et diré una cosa. A mi no m’ha pas fet canviar d’opinió en Josep. A mi m’ha fet canviar l’Oriol! Veient-lo, escoltant-lo. I em va agradar molt la coalició que va fer entre ERC i Gent de Sant Vicenç. I que encara existeix. Junts per Sant Vicenç. Jo em considero vicentina. No parlo català, per vergonya. Quan vaig a Jerez, aleshores sí. Mira. Allà si m’ho demanen, sí. I faig la presumida! I el meu nebot saps què em diu? Que a Andalusia també han de demanar la independència andalusa. Jo abans no era independentista. No ho era. Però ara? Ara si s’ha d’anar a votar per la independència, vaig a votar-la. I tant que sí. Ara sí. Però abans, jo abans anava a les manifestacions de la plaça de Catalunya. ‘El meu fill ha deixat l’exèrcit per Junqueras’ Sóc de Còrdova. Carmen Herrador. D’un poble molt petit. Vinc d’una família molt senzilla. La meva mare segava al camp. He anat a estudi fins a onze anys. I als onze, cap a treballar. A fregar. Teníem una casa amb un menjador petit. Sense taula. No sé ni on menjàvem. Una xemeneia. I una habitació. Hi dormíem cinc germans, el meu pare, la meva mare i la meva àvia. I ens menjàvem els peus els uns dels altres. I el meu pare era el guarda del camp. Vam arribar aquí quan jo tenia tretze anys. Primer el meu pare, amb la germana. I a catorze anys menys quatre dies vaig començar a treballar. A la fàbrica del xiclet. Em vaig casar a dinou anys. Vivia a Cornellà. Ja hi he viscut quaranta-tres anys, a Sant Vicenç. I després ja em vaig posar a fregar. Laboratoris a Sant Andreu, algunes cases. I encara ho faig, de vegades. Carmen Herrador Jo no sé en gens, de política. Gens. El meu marit sí. Ho porta a la sang. I li agrada. Agustín Cera. Del Partit Comunista. Ha nascut per a això. Com el meu fill. Tots dos junqueristes. I et diré una cosa. El meu fill era a l’exèrcit. Treballant. De soldat. No, la mili no. Soldat. I com que no li deixaven portar la samarreta del Free Junqueras… Els ha deixat! T’ho juro! Ha deixat l’exèrcit per Junqueras. I tres fills que tenia. Doncs ho ha deixat. Jo no en sé, de política, però m’hi he ficat perquè no em sembla bé que els presos polítics siguin a la presó. I lluito per ells. Perquè no em sembla gens bé que hi siguin. Gens. Jo hi sóc per ells. Per tots. Ei, per l’Oriol, primer. Però per la resta, també. I lluitaré. I si he d’anar a Madrid, hi anirem. I si ens han de ficar a la presó, que ens hi fiquin! I ja està. Tu creus que hi ha dret que aquest home sigui a la presó? Amb els fills petits que té! I els veus i et puja una cosa. I uns altres que maten o violen i campen per on els dóna la gana. Jo hi sóc per ell i per tots els presos polítics. Vaig tenir càncer. Fa divuit anys. I vaig estar molt malament. I els amics, com que sabien que estava trista, m’esperaven quan arribava amb l’autocar. Davant l’ajuntament. I anàvem als programes de televisió. De públic. Primer per animar-me i sortir de casa. Ara fa divuit anys que hi vaig. A tots, he anat. ‘Ahora Caigo’, al ‘Boom’, amb el Sardà, ‘Tu cara me suena’, ‘Mira quien baila’… Al meu poble, a Còrdova, el meu marit anava amb el llaç. I se’l va haver de treure. Perquè la gent gairebé ni em mirava. Una vergonya. Només cinc-cents habitants. Pensaven que el llaç groc era independentista. I no. No ho és. I et dic una cosa. Jo no sóc independentista. Però si surt la independència, l’accepto. A la meva família, el meu marit i jo som els junqueristes. La resta, no. Els meus germans no pensen com jo. Tinc un cosí, a Madrid, que és del PP. I em posa banderetes al mòbil. ‘Vaig començar a treballar a catorze anys’ Jo vaig néixer a Còrdova. Em dic Antonia Martínez. A la capital. Vaig arribar a vuit anys, aquí. Nosaltres érem tres, i un altre que es va morir. I ma mare va venir que el meu pare ja hi era. I els nens ens va deixar col·locats: mon germà en una casa i jo en una altra. Tots tres nens separats. Al mateix barri. Alguns amb parents i alguns amb veïns. Amics que ajudaven. Tinc una germana que ja va néixer aquí. Però no sé si és més catalana ella o jo. No ho sé. I jo he nascut allà. Jo sóc el que sóc perquè el meu pare era un comunista molt comunista que em va passar tot el seu coneixement d’esquerres. El meu pare va morir molt jove. Jo, a la Bofarull, hi vaig començar a treballar a catorze anys. Vaig estar dos anys que no vaig poder anar a escola. Els nens sí. Però jo, a casa a ajudar. I després vaig tornar a escola. Però només fins als catorze. I ma mare em va enviar a treballar. Vaig fer catorze anys el 19 de novembre, i el 20 o el 21 ja treballava a la fàbrica. I plorava. Jo plorava. I totes les meves amigues van fer comerç. Vaig estar a la Bofarull vuit anys. Però me’n vaig anar. Era dictatorial, tal com t’ho dic. L’encarregat era dalt un podi. El Gabriel. I si et veia aixecar els ulls de la màquina, ui! I després vaig treballar al Cercle de Lectors. Deu anys. Després em vaig casar i ja no vaig treballar més. Bé, sí. He fet cases. He netejat cases. Perquè va haver-hi un moment que vaig portar el fill a un col·legi de pagament. I costava diners. Antonia Martínez No em vaig casar amb un comunista, no. Era un convergent! Mon pare va haver-hi nits que no dormia! Ha! I ara el meu marit és de l’Oriol. L’he convertit jo, aquest. Ara és d’esquerres. Jo he militat a Esquerra Unida. Després vaig deixar-los i anava més a Iniciativa. A ICV hi he estat fins que ha passat tot això de l’Oriol. Quan veig les persones que se les donen molt de demòcrates i molt d’esquerres, que defensen molt el dret de la llibertat, però no vénen mai, mai, a defensar els drets de l’Oriol… Cada 12 i 16 fem el ‘Cant dels ocells’. Ens reunim i cantem. I els d’Iniciativa no vénen mai. Esquerra Unida ve. I Iniciativa, no. I els vaig deixar. Els vaig deixar. Per mi no són demòcrates. No ho són. I sóc on sóc. I sempre dic que si mon pare visqués, seria aquí. Era molt d’esquerres. Molt. Les reunions clandestines del partit les fèiem a casa. Quan encara vivia Franco. Mon pare repartia el Mundo Obrero. I seria aquí.


La coordinadora nacional dels comuns, Jéssica Albiach, ha instat ERC a arribar a un acord d’investidura per poder conformar un govern estatal, per la qual cosa els ha demanat de ‘mirar al futur i menys a JxCat‘. ‘ERC ha de dir si vol deixar-se arrossegar pel bloqueig del president Quim Torra o si vol tenir una proposta oberturista com la que proposa Joan Tardà’, ha expressat en una entrevista d’Europa Press. Ha criticat els republicans per dir que no tenen pressa per abordar la investidura, perquè el govern progressista que es vol crear té molts enemics i, com més temps passi, ‘més en perill i en risc està’. Els comuns representen una quarta part d’Unides Podem, que va arribar a un preacord amb el PSOE per formar un govern a l’estat espanyol, insuficient per constituir-se i que requereix de més suports. D’aquí que es negociï amb ERC per a obtenir els avals suficients i investir Pedro Sánchez, en unes converses que Albiach assegura que es donen a diferents nivells. S’ha mostrat prudent sobre els detalls de la negociació, tot i que ‘està anant bé, malgrat el soroll de determinats grups mediàtics, de la dreta i de l’extrema dreta; a més s’ha vist sortir des de l’Ibex la CEOE i les elèctriques’, i creu que aquestes negociacions continuen avançant precisament per la discreció. Tot i així, la líder dels comuns al parlament manté els seus dubtes sobre ERC: ‘Històricament quan s’han trobat en una cruïlla no sempre han escollit bé. Ho vam veure a la declaració unilateral d’independència i les 155 monedes de plata, ho vam veure quan van tombar els PGE, i ara jo crec que que no farien bé si no entenguessin la necessitat que aquest govern es conformi al més aviat possible’. Aquesta setmana, l’acord dels partits progressistes amb els republicans ha provocat que Vox perdés un lloc a la mesa del congrés espanyol a favor dels progressistes, i Albiach considera que és el camí que ERC no ha d’abandonar per aconseguir un acord que creuen possible tancar aquest any: ‘No tiro la tovallola i tinc l’esperança que sigui abans de Nadal’. Comissió bilateral o taula de diàleg Fins ara, s’han celebrat dues reunions al congrés espanyol entre representants dels socialistes i representants dels republicans en les quals han constatat la voluntat de dialogar i han assumit que hi ha un conflicte polític a Catalunya que s’ha de solucionar políticament -una de les reivindicacions d’ERC. En plena negociació sobre com se substanciarà el diàleg per solucionar aquest conflicte, Albiach demana de normalitzar el diàleg bilateral entre governs -que creu que hauria de ser natural, perquè existeixen les comissions bilaterals-, i que segons ella s’hauria de donar periòdicament; però no creu que d’aquest espai pugui emanar la solució al conflicte. Per això, considera que seria més potent i cohesionador si fos una taula de partits: ‘Si volem que reculli grans consensos i grans acords, n’hi ha d’haver més que els qui hi ha ara mateix al govern espanyol. Penso que quanta més gent i més actors participem, millor’. Els presos, sobre la taula En aquesta taula de diàleg, els comuns volen traslladar que ‘no hi haurà normalitat política mentre hi hagi líders independentistes a la presó’, perquè ho consideren part de la situació d’excepcionalitat i perquè és un assumpte que asseguren que preocupa Catalunya i els partits independentistes, i per això demanen que en aquesta taula no hi hagi línies vermelles. Els comuns tampoc no veuen un problema una altra de les reivindicacions dels republicans: calendaritzar aquest diàleg; és més, ha recordat que ells ja ho van defensar en la taula de diàleg dels partits catalans (la propera reunió dels quals no té data tot i que el govern va anunciar la convocaria per la primera quinzena de desembre). ‘Aquestes taules de diàleg han de tenir un calendari, han de tenir un ordre del dia fix, han de tenir un pla de treball, i crec que, en aquest sentit, és cap a on hauríem de caminar’, ha conclòs.

Summary: Albiach exigeix a ERC de ‘mirar al futur i menys a JxCat’


El govern espanyol ha començat a actuar contra el Tsunami Democràtic. L’Audiència espanyola l’investiga per un delicte de terrorisme; concretament, qui ha obert la investigació és el jutge Manuel García Castellón, el mateix que va tancar a la presó sense fiança els set detinguts del 23-S. I ha emès una ordre a la Guàrdia Civil perquè tanqui les webs de Tsunami Democràtic. El ministre de l’Interior en funcions, Fernando Grande-Marlaska, ja va avançar fa uns dies que l’estat espanyol investigava el Tsunami Democràtic i va assegurar que acabarien descobrint ‘qui hi ha darrere’ l’organització que ha promogut mobilitzacions com la de dilluns a l’aeroport del Prat. La Guàrdia Civil ha ordenat a les companyies operadores d’internet que bloquessin els dominis i les webs relacionades amb el Tsunami, i les han començat a redirigir a una pàgina de la Guàrdia Civil, tal com va passar la tardor del 2017 amb les les webs d’Òmnium, de l’ANC i del referèndum. En molts casos, les webs es poden veure, perquè el procés és gradual i es va activant el blocatge a mesura que el van aplicant les diferents operadores. Arran d’això, el Tsunami ha esquivat el blocatge amb nous dominis com: democratictsunami.eu o tsunamidemocratic.github.io Els dominis blocats, segons que ha pogut saber VilaWeb, són: tsunamidemocratic.cat app.tsunamidemocratic.cat tsdem.org api.tsdem.org app.tsdem.org tsunamidemocratic.net tsunamidemocratic.com app.tsunamidemocratic.com En un missatge al canal de Telegram, han insistit en la necessitat d’instal·lar-se l’aplicació, seguir el seu canal. A més, han recomanat d’utilitzar un VPN. Des del mòbil, han recomanat d’instal·lar l’aplicació 1.1.1.1. Hem posat a disposició un nou domini: https://t.co/TVQ3Nr4x3l per accedir a la pàgina web. La nova web serà més fàcilment replicable si intenten tombar-la de nou. — Tsunami Democràtic (@tsunami_dem) October 18, 2019 A més, us recomanem utilitzar un VPN que us permet saltar-vos la censura espanyola. Des del mòbil us podeu instal·lar l'aplicació https://t.co/6RvnhXONmw — Tsunami Democràtic (@tsunami_dem) October 18, 2019 El Tsunami Democràtic: totes les mobilitzacions Com funciona el codi QR de l’aplicació del Tsunami Democràtic?

Summary: L’estat espanyol intenta blocar les webs del Tsunami Democràtic


La Conselleria d’Educació, Cultura i Esport portarà a la mesa sectorial amb els sindicats de l’ensenyament de dijous l’avantprojecte d’ordre per la qual es determina la competència lingüística necessària per a l’accés als llocs de treball docent. Amb la nova proposta, els aspirants als pròxims processos d’oposicions docents que es convoquin han de certificar el nivell C1 de català. El certificat de nivell C1 de coneixements de llengua, tal com es defineix en el Marc Europeu Comú de Referència per a les Llengües (MECRL), acredita un domini funcional efectiu de la llengua i representa un nivell avançat de competència, adequat a tasques més complexes de treball i d’estudi. Per tant, desapareixen com a requisit obligatori el Certificat de Capacitació per a l’Ensenyament en Valencià i el Diploma de Mestre de Valencià, que passen a considerar-se mèrits. La nova proposta d’ordre pretén actualitzar, adaptar i simplificar la normativa existent després de trenta-sis anys de l’entrada en vigor de la Llei d’Ús i Ensenyament del Valencià. L’objectiu és racionalitzar les exigències per a l’accés a la funció pública docent, adaptar-les a la realitat de la formació dels qui volen dedicar-se a la docència i garantir que els alumnes reben l’ensenyament de professors amb la competència lingüística suficient. Segons el director general de Política Lingüística i Gestió del Multilingüisme, Rubén Trenzano, calia actualitzar la normativa a un context que ha evolucionat molt en més de tres dècades i amb una nova llei de plurilingüisme en vigor. En aquesta línia, ha recordat: ‘Si les primeres actuacions fa més de tres dècades responien a una necessitat per la mancança en la formació ordinària dels qui volien dedicar-se a la funció pública docent, ara no podem continuar actuant com si aquesta mancança no haguera estat corregida.’

Summary: Educació proposa l’obligatorietat de certificar el C1 de català per part dels opositors


La patata era un aliment bàsic de les cultures andines de l’Amèrica del Sud, que anomenaven ‘papa’. És de la família de les solanàcies, la mateixa que el tomàquet, el pebrot i l’albergínia. El nom científic és Solanum tuberosum, i ja indica que és una planta que forma tubercles, unes tiges subterrànies que són la part comestible de la planta. N’hi ha diverses varietats i al nostre mercat distingim les que tenen la pell blanca o vermella, la part de dins blanca o groga i també entre les que serveixen per a coure o per a fregir. És una planta que tolera bé el fred i es pot conrear en diverses èpoques de l’any, tot i que el millor temps per a plantar-la és la primavera, al març, i ja es pot collir a l’estiu, quan les fulles de la planta comencen a assecar-se. Va arribar a Europa al segle XVI, però va costar d’implantar-ne el conreu, que no es va difondre fins al segle XVIII. Al principi, tot i que és una planta molt fàcil de conrear, no va tenir gaires adeptes. Durant la guerra dels Trenta Anys (1618-1648), en l’enfrontament entre Espanya i Àustria, Europa va passar una gran fam i llavors van començar a apreciar els valors del tubercle: fàcil de coure, llevava la gana i la planta en produïa una bona quantitat. Però França va resistir-se durant molts anys als encants de la patata, fins que va intervenir en la guerra dels Trenta Anys per frenar els espanyols i la gran fam també hi va arribar. Un personatge polifacètic, el farmacèutic, agrònom i científic Parmentier, va descobrir, al front, que la patata era un aliment excel·lent per a fer que els soldats es recuperessin. Va recórrer a metges, capellans i més estudiosos per difondre les virtuts del tubercle, però fins que no va cuinar les patates de mil maneres per al rei i aquest no va quedar satisfet, no va aconseguir que la població les tastés. També s’explica, i no sé si és real o llegenda, que el rei va ordenar a uns guàrdies que custodiessin els camps de patateres durant el dia, però fent-los marxar durant la nit per fer pensar a la població que allò que hi havia plantat en aquells camps era de gran valor. Volia que els ciutadans robessin les patates quan baixava la guàrdia i que això ajudés a pal·liar la gran fam. A Parmentier devem el puré de patata cremós que els francesos van difondre per acompanyar les carns. El mite que la patata engreixa molt La patata té fama d’engreixar molt i això no és cert. És un aliment ric en hidrats de carboni, com el midó, però conté moltes menys quilocalories que la pasta o l’arròs. Si comparem el valor energètic de 100 g de patata amb 100 g de pa, de pasta o d’arròs, hi veureu molta diferència: • 100 g de patata crua: 68 Kcal • 100 g de pa blanc: 238 Kcal • 100 g de pasta de blat crua: 347 Kcal • 100 g d’arròs blanc cru: 349 Kcal Si la patata es menja bullida o al forn, no augmenta el seu valor calòric, però si es fregeix, l’oli el fa créixer moltíssim. La patata també conté fibra, minerals (potassi, magnesi i fòsfor) i alguna vitamina (àcid fòlic i la vitamina C, que es destrueix quan es cuina). Recepta En aquesta amanida la base és la patata, que es pot coure al forn o es pot bullir. En tots dos casos cal coure-la amb la pell perquè no perdi el midó i quedi farinosa. Com que la patata cuita al forn té un gust diferent, us proposo de fer-la d’aquesta manera. Si la voleu fer bullida, trobareu totes les indicacions en la recepta de l’ensalada russa. Ingredients (per a dues persones) • 200 g de patata (1 peça mitjana) • 1 llauna petita de tonyina en oli (si és d’oliva, serà més gustosa, però també pot ser de gira-sol) • ½ ceba petita • ½ pebrot vermell • ½ pebrot verd • 1 tomàquet vermell mitjà • 8 olives verdes sense pinyol • 4 cogombrets • 2 tomàquets secs italians • oli d’oliva • sal • pebre Preparació • Prepareu les patates el dia abans de fer l’amanida. • Renteu-les amb pell i poseu-les, sense pelar, en una safata de forn que contingui un dit d’aigua perquè en coure-les no quedin seques. Deixeu-les durant 1 hora i mitja a 180º C. • Si són gruixudes, punxeu-les per veure si la punta del ganivet s’enfonsa fins a l’interior i, si cal, deixeu-les-hi uns quants minuts més. • Quan la pell ja s’hagi arrugat i siguin cuites, traieu-les del forn i deixeu- les refredar en un plat. Quan ja no cremin, poseu-les en una carmanyola sense pelar-les, a la nevera. D’aquesta manera la polpa de la patata no s’engrogueix. • L’endemà, peleu-les i talleu-les a rodanxes. • Renteu la verdura i assequeu-la. • Peleu la ceba i trinxeu-la. • Talleu el pebrot a tires i després a trossets petits. • Talleu el tomàquet a daus i el tomàquet sec a trossets. • Talleu les olives i els cogombrets a rodanxes. • Saleu les rodanxes de patata i al damunt poseu-hi la verdura tallada i la tonyina de la llauna, traient-la amb una forquilla perquè no agafi tant d’oli. • Per amanir-ho podeu fer servir l’oli que ja du la tonyina, afegir-ne una mica de la llauna o posar-ne del d’oliva verge extra. Tampoc no cal que sigui una amanida oliosa. Suggeriments • És un primer plat, perquè és ric en hidrats de carboni. • Si no us convé la ceba crua, la podeu escaldar i refredar per afegir-la a l’amanida. • Pot combinar molt bé amb un segon plat de carn o peix, lleuger. Comentaris • És una recepta apta per a dietes vegetarianes si no hi poseu la tonyina. • No conté gluten. Valoració nutricional Aquesta recepta té una aportació calòrica moderada perquè és un primer plat que aporta glúcids. És un plat equilibrat, ric en fibra i fàcil de pair. Només cal ser mesurat amb l’oli de la tonyina o l’oli per amanir.

Summary: Receptes d’estiu: Amanida de patata


Avui la Cort Europea de Justícia ha emès un veredicte històric que, per primer vegada, trenca amb l’assumpció que en tots els estats membres de la Unió Europea la justícia és igual d’independent i de democràtica. El tribunal ha sentenciat que Irlanda no ha d’extradir una persona acusada de tràfic de drogues a Polònia, atès que la situació actual de la justícia d’aquell país fa impossible definir-la com a independent. El tribunal afirma que ‘l’autoritat judicial no ha de donar efectes a una euroordre si considera que hi ha un risc real que l’individu concernit no vegi respectat el seu dret fonamental d’un tribunal independent i que, per tant, el seu dret d’un judici just corri perill’. Ara, la deliberació va més enllà i defineix les que considera que són les condicions que han de regular la independència de qualsevol tribunal europeu. Concretament hi diu: ‘La Cort assenyala que el requisit que els tribunals siguin independents i imparcials té dos aspectes. Per tant, cal que els organismes en qüestió: i) exerceixin les seves funcions de manera totalment autònoma, a l’abric d’intervencions o pressions externes, i ii) siguin imparcials, la qual cosa implica mantenir una distància igual entre les parts en els procediments i els seus respectius interessos.’ El comunicat continua dient que ‘aquestes garanties d’independència i imparcialitat requereixen normes, en particular quant a la composició dels tribunals i al nomenament, la durada del servei i els motius d’abstenció, rebuig i acomiadament dels seus membres’. I acaba remarcant que ‘el requisit d’independència significa també que el règim disciplinari que regeix als seus membres ha de tenir presents les garanties necessàries per a evitar qualsevol risc que aquest règim s’utilitzi com a sistema de control polític del contingut de les resolucions judicials’. La sentència obre la porta a denunciar més situacions de trencament de la independència i imparcialitat del poder judicial, com pot ser el cas de l’espanyola.

Summary: La Cort de la UE avisa que si els tribunals d’un estat membre no són independents ningú no hi ha de ser extradit


El Tribunal Suprem ha revisat a la baixa les condemnes imposades per l’Audiència Nacional l’octubre de 2017 pel falsejament dels comptes de la Caixa d’Estalvis del Mediterrani (CAM) en els exercicis 2010 i 2011 i absol un dels seus exdirectors generals, Roberto López Abad, que havia estat condemnat a tres anys de presó. La seva substituta, María Dolores Amorós, veu rebaixada la seva condemna a la meitat, fins a l’any i mig de presó. D’altra banda, rebaixa la condemna a l’ex-director general de l’Àrea de Planificació i Control de la CAM Teófilo Sogorb Pomares, com a responsable d’un delicte falsedat en la informació facilitada als inversors –article 282 bis del Codi Penal- a la pena de dos anys de presó en relació amb les dades aportades a la Comissió Nacional del Mercat de Valors (CNMV) sobre l’estat econòmic de la Caixa en el primer trimestre del 2011. A més de López Abad l’alt tribunal absol l’ex-director general d’Inversions i Riscos Francisco José Martínez García del delicte societari continuat de falsedat comptable en relació amb l’exercici de 2010 en considerar que no ha quedat prou acreditat que l’alteració dels comptes fora ‘idònia per causar un perjudici a la societat, als socis o a un tercer’. En la sentència donada a conèixer avui la Sala estima els recursos de cassació formulats per López Abad i Martínez García contra la sentència de l’Audiència espanyola que els va condemnar a tres anys ia dos anys, nou mesos i un dia de presó, respectivament, per falsejar els comptes anuals de la CAM corresponents a l’any 2010. El tribunal també ha estimat de manera parcial els recursos de cassació interposats per María Dolores Amorós Marco i Teófilo Sogorb Pomares i rebaixa la pena de tres anys a un any i sis mesos de presó, en el cas de la primera, i de quatre a dos anys de presó, en el cas del segon. De la mateixa manera, el tribunal ha rebutjat els recursos presentats per les acusacions particulars, la Fundació Obra Social de Caixa Mediterrani i el Fons de Garantia de Dipòsits. Pèrdues milionàries L’Audiència espanyola va considerar acreditat que M. Dolores Amorós i Teófilo Sogorb van ordenar que els comptes presentats en el primer trimestre del 2011 davant el Banc d’Espanya llancessin un benefici de 39.771.000 d’euros sense reflectir, de cap manera, la situació econòmica real de la caixa, els resultats, preparats pel FROB, registraven unes pèrdues de 1.163 milions d’euros i una ràtio de morositat del 19 per cent. Les xifres dels estats de balanç i informe dels estats financers, segons els fets provats, resultaven ‘irreals i espúries’ i aquesta disparitat de xifres ‘va constituir un dels motius rellevants per a la intervenció de l’entitat, pels riscos que suposava tal situació per al sistema financer en el seu conjunt, a part de la contravenció del principi de seguretat jurídic-comptable que això implicava’. Posteriorment, segons aquests mateixos fets, Teófilo Sogorb va enviar a la CNMV informació no veraç sobre els aspectes comptables de la CAM amb un aparent benefici de 39,8 milions d’euros en el primer trimestre del 2011 que va ser difosa a la pàgina web de la CNMV. Absolucions per la falsedat comptable el 2010 L’Audiència espanyola va condemnar a López Abad i Martínez García per falsejar els comptes anuals de l’exercici 2010 en efectuar una ‘reexpressió‘ de les mateixes per haver donat de baixa indegudament els actius titulitzats provocant beneficis aparents. No obstant això, la Sala analitza l’aplicació de la Circular del Banc d’Espanya 3/2010 que permetia tenir en compte el valor de les garanties immobiliàries de determinats préstecs, a l’efecte d’establir la cobertura dels riscos. El tribunal conclou que la sentència recorreguda no resol la qüestió plantejada pels perits, que van declarar que els efectes que hauria pogut tenir l’aplicació de l’esmentada Circular ‘haurien estat rellevants en el sentit que no hi hauria diferències substancials entre els resultats de 2010 consignats en els comptes de l’entitat i els que haurien d’haver estat consignats de no haver donat de baixa en el balanç els actius titulitzats, si, mantenint-los en el balanç, hagués tingut en compte el valor de les garanties immobiliàries’. La Sala assenyala que la sentència de l’Audiència espanyola no ha resolt aquesta qüestió que considera ‘decisiva’ a l’hora d’establir si el fet de donar de baixa en el balanç els actius titulitzats va donar lloc a una alteració de la imatge fidel de la CAM que es pugui considerar rellevant ‘des de la perspectiva de la seva idoneïtat per causar el perjudici a què al·ludeix el tipus’. Així, les dades disponibles mitjançant la valoració pericial i l’absència de raonaments sobre aquest particular donen lloc ‘com a mínim, a l’existència d’un dubte raonable respecte de les bases fàctiques d’aquest element del tipus penal, que no es pot resoldre en perjudici dels acusats’, pel que procedeix la seva absolució.

Summary: El TS absol l’ex-director de la CAM López Abad i redueix la pena d’Amorós per falsejar els comptes


Els Mossos d’Esquadra van detenir anit deu persones durant les protestes a la rodalia del Camp Nou en ple Barça-Madrid. La policia acusa els detinguts de desordres públics, llançament d’objectes a la línia policíaca i atemptat contra l’autoritat. A més a més, es va arrestar una onzena persona pel robatori d’un rellotge de luxe. D’altra banda, el Sistema d’Emergències Mèdiques (SEM) va atendre seixanta-quatre persones, de les quals trenta-nou són agents dels Mossos d’Esquadra. Del total d’assistències, cinquanta-nou van ser per lesions lleus i cinc de poca gravetat. En total, setze persones van ser traslladades a diferents centres mèdics.

Summary: Deu detinguts per les protestes a la rodalia del Camp Nou durant el Barça-Madrid


El president dels Estats Units, Donald Trump, i el seu homòleg de Corea del Sud, Moon Jae In, han acordat eliminar el límit de càrrega per als míssils sud-coreans, en vista a reforçar les capacitats del país asiàtic en plena escalada de tensions amb Corea del Nord. Així ho han acordat tots dos líders en una conversa telefònica mantinguda aquest dilluns i en la qual han debatut ‘mesures de resposta’ davant el sisè assaig nuclear nord-coreà, el més potent fins avui, segons un portaveu de l’oficina de Moon citat per l’agència de notícies Yonhap. Entre les respostes ‘efectives’ acordades per Trump i Moon figura un canvi en l’actual protocol sobre míssils que permetria a Corea del Sud posar una major càrrega en els seus coets. Aquesta qüestió ha estat objecte de debat durant setmanes en una sèrie de contactes mantinguts per representants de Defensa i Exteriors dels dos països.

Summary: Trump i Moon acorden eliminar el límit de càrrega per als míssils sud-coreans


La presència d’urnes als col·legis electorals durant el referèndum del primer d’octubre seria un dels fracassos més estrepitosos de la història de la policia espanyola i la Guàrdia Civil si no fos per la violència i la brutalitat que van exercir unes hores més tard per tal d’impedir l’1-O. Consultant l’atestat de la Guàrdia Civil que ha fonamentat l’ampliació de la causa contra l’1-O que instrueix el jutge Pablo Llarena, s’entén que el cos no aconseguís de trobar cap urna les setmanes prèvies al referèndum. Segons la Guàrdia Civil, les entitats sobiranistes –ANC, Òmnium i AMI– van tenir un ‘paper indubtable’ en els preparatius: ‘Des de la cessió de locals, publicitat, mobilització, estratègia de defensa dels centres de votació i, fins i tot, en l’aprovisionament d’urnes.’ Tanmateix, a l’hora d’aportar proves sobre aquest darrer fet, la Guàrdia Civil només cita l’enregistrament d’una conversa de Jordi Manyà Martínez, membre del secretariat nacional de l’ANC: ‘Sembla que va ser aquesta entitat que es va encarregar d’adquirir 8.000 urnes per 145.000 euros que van arribar a Barcelona i es van amagar en un consolat d’un país que simpatitza amb el procés independentista.’ L’enregistrament en qüestió va ser publicat el 31 de juliol al mitjà digital Ok Diario, dirigit per Eduardo Inda. Segons l’article, les urnes s’amagaven en algun consolat de Barcelona aprofitant-ne la immunitat diplomàtica. En concret, apuntava cap a Estònia, Letònia i Lituània per les seves simpaties amb el procés. En l’atestat, però, la Guàrdia Civil no cita la font original, sinó un reportatge del 14 d’agost de 13TV (propietat de la Conferència Episcopal espanyola). Manyà mateix va desmentir amb certa ironia la informació: ‘Ara resulta que sóc dirigent de l’ANC i que sé secrets d’estat.’ Sobre l’enregistrament, el membre del secretariat va dir que era una conversa informal fent un cafè i que el contingut era només una ‘hipòtesi’. Ara resulta que sóc dirigent de l'ANC i que sé secrets d'estat..quan tot era una conversa -café fent hipotesi. De gran vull ser d'@okdiario — Jordi Manyà Martínez (@jordimanya) July 31, 2017 La ‘hipòtesi’, difícilment justificable en termes d’operativitat i logística, va quedar totalment desacreditada pels detalls que s’han publicat sobre com es van traslladar les urnes des del punt de producció (la Xina) fins al punt de votació. De fet, el mateix atestat cita el documentari de TV3 Els dies claus, que explica com les urnes es van emmagatzemar a Catalunya Nord. ‘Persones particulars es van encarregar d’emmagatzemar-les i repartir-les pels col·legis’, diu l’atestat. Ara bé, la referència només consta com un detall d’un documentari que demostra la connivència de les entitats sobiranistes amb el govern per a fer el referèndum. En cap cas no es fa servir com a prova per a desmentir la teoria dels consultats, que es dóna per informació vàlida i contrastada.

Summary: La Guàrdia Civil es refiava d’informació de 13TV per a mirar d’interceptar les urnes


El conseller d’Interior, Miquel Buch, ha assistit a l’acte de commemoració de la Diada Nacional de Catalunya que s’ha celebrat a Lleida, al Turó de la Seu Vella. L’acte, que ha finalitzat amb una ofrena floral, també ha comptat amb la presència del nou batlle de Lleida, Fèlix Larrosa, del delegat del govern a Lleida, Ramon Farré, i del subdelegat del govern espanyol, Jose Crespín. En el seu discurs, el conseller ha explicat que enguany es viurà una Diada ‘excepcional’ per la situació que es viu a Catalunya amb persones ‘injustament’ empresonades i a l’exili. El conseller ha dit que caldrà ‘reafirmar més que mai’ els drets i les llibertats dels ciutadans, tal i com ho van fer a Lleida l’any 1707. A més, ha afegit que el primer objectiu és retornar la llibertat als presos polítics i l’exili i que ‘aquest serà el punt de partida’ per la llibertat definitiva de Catalunya. El conseller també ha recordat el que va viure Catalunya el passat 1 d’Octubre de 2017. ‘Vam demostrar que ningú decidirà per nosaltres, que Catalunya serà el que vulgui ser’, ha puntualitzat. Buch ha dit que ningú podrà aturar-ho ‘ni tan sols un estat repressor que davant la democràcia , només sap treure la força’. Per últim, el responsable d’Interior ha demanat que el proper dimarts, 11 de Setembre, ‘omplim els carrers de dignitat, respecte i convivència però sobretot de llibertat’. Per la seva banda, el delegat del Govern a Lleida, Ramon Farré ha afirmat que la Diada Nacional de Catalunya es viu altre cop enguany en un context ‘extraordinari’. Ha afegit que ‘la bretxa entre Catalunya i Espanya no es tanca’ i que ‘la Catalunya autonòmica, empetitida, d’escàs poder polític és l’única sortida proposada’. Farré ha afegit que ‘la sortida raonable és sempre el diàleg, l’oïda atenta, la paraula dita o formulada en una papereta de vot, no pas l’anorreament de l’altre’ i s’ha preguntat si costa tant preguntar a la ciutadania què vol. Farré ha afirmat que ‘passi el que passi, convé seguir preservant en tot moment la convivència entre diferents en una mateixa terra’.’No ens arrossegarà ningú a l’enfrontament, al trencament’, ha remarcat el delegat. n.

Summary: Buch diu que la llibertat dels presos polítics i exiliats serà ‘el punt de partida per a la llibertat de tot el país’


La NASA s’embarcarà l’estiu vinent en una missió que portarà la humanitat més a prop del Sol que mai. L’objectiu: travessar l’atmosfera solar i acostar-se fins a només 6,2 milions de quilòmetres de la seva superfície, un desafiament tecnològic notable mai no aconseguit i que ha de posar llum a alguns dels molts secrets que amaga la nostra estrella. Tal com explica l’astrofísic Ignasi Ribas, la sonda Parker Solar Probe (en honor de l’astrofísic nord-americà Eugene Parker, un dels pioners en la investigació sobre el Sol) haurà de suportar una temperatura de més de mil graus centígrads. Des de tan a prop, aquesta nau podrà estudiar dos fenòmens del Sol i proporcionar dades per a entendre’ls millor. La Parker Solar Probe farà vint-i-quatre òrbites al Sol durant set anys. En aquest temps, s’hi anirà acostant cada vegada més. La primera aproximació serà l’1 de novembre de l’any vinent i, a partir d’aleshores, s’anirà aproximant al Sol fins a la distància mínima, que s’assolirà, si tot va bé, el desembre del 2024. La corona i el vent solar Durant aquests anys d’òrbites, la sonda analitzarà dues qüestions. D’una banda, mirarà de respondre una pregunta que fa anys que es fan els científics: per què a la part més externa del Sol la temperatura és més alta que a ‘la superfície’. Ribas ho explica: ‘El Sol no té superfície, però la part que nosaltres observem, que brilla, té una temperatura d’uns 6.000 graus. Tanmateix, si ens n’allunyem a un miler de quilòmetres, la temperatura puja a uns dos milions de graus centígrads. Això hauria de ser al revés.’ Aquestes temperatures tan altes s’assoleixen a la ‘corona solar’. És la capa més externa, la que es pot veure en les fotografies dels eclipsis de Sol. En aquesta zona, la matèria té forma de plasma per culpa d’una alta temperatura que els científics encara no poden explicar. Hi ha unes quantes hipòtesis que miren de resoldre aquesta qüestió: ‘Alguns models parlen d’unes ones que genera la superfície del Sol, uns altres creuen que hi ha erupcions constants que escalfen la corona solar… La sonda de la NASA s’hi acostarà tant que podrà explicar què origina aquest fenomen’, explica Ribas. La segona pregunta que vol respondre la NASA és sobre el vent solar. ‘Del Sol, a part la llum –els fotons–, en surten partícules contínuament. Això és el vent solar, que bàsicament són protons, àtoms d’hidrogen però sense l’electró.’ Aquests protons –diu Ribas– assoleixen una velocitat d’uns 400 o 500 quilòmetres per segon. I afegeix: ‘Un altre problema obert del Sol és explicar com s’acceleren aquestes partícules, entendre el mecanisme que fa accelerar aquestes partícules fins a unes velocitats tan altes.’ Aquest vent solar acaba arribant al nostre planeta quan hi ha tempestes solars, causa les aurores i pot perjudicar els satèl·lits de comunicació o els astronautes. El desafiament tecnològic d’acostar-se al Sol Aconseguir que la sonda Parker funcioni sense cap problema a tan poca distància del Sol és una de les qüestions clau. ‘La temperatura hi és molt alta i això fa que la missió sigui complicada, però els materials ja hi són’, recorda Ribas. ‘Els transbordadors espacials, quan anaven a l’espai i tornaven a la Terra, també havien de suportar temperatures de vora els 2.000 graus per culpa del fregament amb l’atmosfera terrestre’, afegeix. El desafiament, doncs, és complicat, però la humanitat ja ha fabricat materials de tipus ceràmic que poden suportar aquestes temperatures. Això sí, perquè la missió funcioni caldrà protegir els plafons solars i protegir la sonda amb un escut tèrmic per a aïllar-ne les parts més importants, com ara els sistemes electrònics o de control, perquè puguin funcionar amb normalitat. La nau també es protegirà contra la radiació solar, que podria malmetre’n els circuits elèctrics, especialment la capacitat d’emmagatzemar memòria. ‘Esperem que amb tot això la sonda pugui resistir la temperatura de 1.300 graus centígrads que haurà de resistir’, diu Ribas. Coneixement científic i impacte sobre la vida a la Terra L’objectiu cabdal d’aquestes missions és acumular coneixement i respondre a qüestions científiques, en aquest cas, sobre el Sol. Tanmateix, els resultats que obtingui la Parker Solar Probe seran bàsiques també per la vida a la Terra, perquè conèixer bé el Sol i les tempestes solars i saber com s’acceleren les partícules que acaben fent impacte en la Terra pot ajudar a calcular el risc del nostre planeta de tenir tempestes solars que poden afectar el nostre dia a dia, el telèfon mòbil, la televisió o el GPS. Gràcies a aquest coneixement científic, també es pot fer ‘meteorologia espacial’. ‘No només hi ha meteorologia a la Terra. El Sol també té una meteorologia: ens envia partícules, ens envia radiació… I aquestes sondes ens serveixen per a fer previsions més bones de meteorologia espacial. Per exemple: quan hi ha una erupció solar, sabem que al cap d’un parell de dies les partícules arribaran a la Terra. Saber-ne les condicions, la intensitat o els perjudicis que poden causar és possible gràcies a aquestes missions’, desataca Ribas. La col·laboració amb Europa La missió de la NASA no és l’única que té previst d’acostar-se al Sol l’any vinent. El Solar Orbiter, una missió de l’Agència Espacial Europea, també hi viatjarà l’octubre del 2018. Però no arribarà tan a la vora, sinó que es quedarà a la distància de Mercuri, a uns quaranta milions de quilòmetres. ‘Les dues missions són complementàries’, diu Ribas. La Solar Orbiter observarà el Sol a distància amb instruments més nombrosos i més fins, i la Parker Solar hi serà in situ. D’aquesta manera, coordinant totes dues missions, es podrà veure què passa al Sol des de la distància i de manera més fina i, alhora, gràcies a la missió de la NASA, també s’hi podrà ser. ‘Posant tota aquesta informació en comú, podrem aprendre molt més’, celebra Ribas.

Summary: La NASA ‘toca’ el Sol


El jutjat d’instrucció número 7 de Barcelona ha tornat a rebutjar la pretensió de l‘Advocacia de l’estat espanyol d’expulsar l’Ajuntament de Barcelona de la causa per les càrregues policials del Primer d’Octubre. En una interlocutòria amb data del 6 de maig, el jutge desestima el recurs presentat pel representant de l’estat espanyol, al qual la fiscalia es va adherir, argumentant que la Carta Municipal habilita el consistori a exercir com a acusació popular, i cita diversos articles referents a la imatge internacional de la ciutat i a la garantia de protecció física dels ciutadans. El magistrat també crida a declarar com a testimoni el secretari d’estat de Seguretat en aquelles dates, José Antonio Nieto.

Summary: El jutjat rebutja de nou d’expulsar l’Ajuntament de Barcelona de la causa de l’1-O, com demana l’Advocacia de l’estat


Les formacions que van conformar el grup parlamentari de l’Esquerra Confederal, han repetit la fórmula al senat espanyol i s’ha registrat novament com a grup en aquesta legislatura. Concretament són els senadors de designació parlamentària de Més per Mallorca, Compromís, Catalunya en Comú Podem, Endavant Andalusia, Més Madrid i Geroa Bai, amb el suport de quatre senadors del PSOE. El representant de Geroa Bai, Koldo Martínez, serà el primer portaveu del grup, càrrec que anirà rotant cada dos mesos. Per la seva part, el primer portaveu adjunt serà Eduardo Fernández, de Més Madrid. La resta de membres són Carles Mulet (Compromís), Vicenç Vidal (Més per Mallorca), Sara Vilà (Catalunya en Comú Podem) i Pilar González (Endavant Andalusia). Els senadors del PSOE que s’han inscrit tornaran al seu grup parlamentari quan la mesa doni el vistiplau i el grup hagi quedat constituït. En la legislatura passada ja s’havia format aquest mateix grup – i amb polèmica dins de Compromís -, encara que aquesta vegada compten amb la incorporació de Geroa Bai, que entra per primera vegada al senat espanyol. Bloc i País critica la integració de Compromís al grup de l’Esquerra Confederal del senat espanyol

Summary: Compromís, Més per Mallorca i els comuns formen novament el grup de l’Esquerra Confederal al senat espanyol


El grup poètic Reversos parlarà amb Mohammad Bitari el pròxim dimarts, 27 de juny, a l’Espai VilaWeb. Mohammad Bitari és poeta i periodista sirià-palestí. Amb l’esclat de la revolució a Síria, el 2011, va utilitzar el periodisme com una forma d’activisme contra el règim de Bashar al-Assad denunciant violacions dels drets humans, motiu pel qual va patir dos empresonaments i finalment l’amenaça de mort per part del règim totalitari. Es va veure obligat a fugir i a demanar asil polític a Espanya l’any 2013. En aquesta trobada, els membres de Reversos recitaran la poesia de Mohammad Bitari en català, traduïda per Margarida Castells Criballés, i ell la dirà en àrab.

Summary: Reversos conversa amb Mohammad Bitari a l’Espai VilaWeb


La cambra dels comuns no es pronunciarà demà sobre el principi d’acord pel Brexit. La primera ministra Theresa May ha suspès la votació per tal d’evitar una derrota rotunda, ja que representants del partit conservadors considera l’acord amb Brussel·les com una capitulació. En una compareixença a la cambra dels comuns, May ha assegurat que mantindrà contactes d’urgència amb líders de la UE discutir possibles canvis en l’acord. El cap de l’oposició, Jeremy Corbyn, ha criticat amb duresa la improvisació de la primera ministra i l’ha instat a negociar de nou amb la UE per aconseguir un acord millor. Poc després de signar l’acord, May va haver de fer front a una crisi de govern. L’ala més dura a favor del divorci li va retreure a May les cessions amb la UE i van dimitir diversos ministres, entre els quals els dos encarregats de negociar el Brexit. Moció de censura La primera ministra escocesa, Nicola Sturgeon, ha instat l’oposició a Westminster a presentar una moció de censura contra ‘aquest govern incompetent.’ En aquest sentit, Sturgeon garanteix el suport dels diputats del Partit Nacionalista Escocès (SNP). ‘I podem treballar plegats per oferir a la gent l’oportunitat d’aturar el Brexit en un altre referèndum’, ha escrit la primera ministra. So @jeremycorbyn – if Labour, as official opposition, lodges motion of no confidence in this incompetent government tomorrow, @theSNP will support & we can then work together to give people the chance to stop Brexit in another vote. This shambles can’t go on – so how about it? — Nicola Sturgeon (@NicolaSturgeon) December 10, 2018

Summary: May suspèn la votació sobre l’acord del Brexit


Els partits independentistes encara defineixen l’estratègia per a les eleccions del 21-D. PDECat i ERC ja han dit que s’hi presentarien, però no si ho anirien en una llista única. Mentrestant, la CUP, amb uns processos interns que sempre requereixen més temps, no decidirà res fins diumenge. Llavors les bases aclariran en una assemblea extraordinària si concorren a unes eleccions que consideren il·legítimes. I, si escau, si hi van tots sols o amb coalició amb més forces independentistes o d’esquerra. La diputada Gabriela Serra explica en aquesta entrevista que és partidària de presentar-se als comicis i reblar la majoria independentista per a continuar aplicant la república. Parlem de com es farà això, de quins inconvenients hi va haver en la proclamació del dia 27 d’octubre i com ho va viure en primera persona. —La CUP decidirà la setmana vinent si concorre a les eleccions i de quina manera. Quina opció us agrada més? —Això és molt complicat perquè el cor, i quan dic cor vull dir els sentiments i la indignació, em diuen que no s’hauria de concórrer a aquestes eleccions. I no s’hi hauria d’anar perquè són unes eleccions fruit d’un cop d’estat. Són unes eleccions fruit de l’aplicació del 155, que no és més que l’anul·lació de totes les nostres institucions democràtiques. Són unes eleccions que pretenen un punt i a part de tot el procés que hem acabat amb la instal·lació i la proclamació de la República i, per tant, ens volen tornar a posar en una situació que ja hem superat. —I el cap què us diu? —Per una altra banda, penso que som en un moment que no podem cedir ni una conquesta, ni un dels espais, que l’esquerra independentista i que l’independentisme ha guanyat a casa nostra. I, per tant, possiblement, no participar en les eleccions significaria retrocedir en moltes d’aquestes reivindicacions. I no solament reivindicacions des del punt de vista nacional, republicà i independentista, sinó també des del punt de vista social. I per tant, m’inclino més, malgrat tot, a pensar que cal anar a aquestes eleccions. Però que quedi clar, fins diumenge no sabrem com ho fem perquè hi ha una cosa que sí que hem encertat: que garantim que puguem prendre qualsevol decisió. I així ho tenim garantit amb els registres que farem. Totes les possibilitats són sobre la taula. Fotografia: Albert Salamé —Dieu que veieu amb bons ulls les eleccions… —No les veig amb bons ulls, les veig necessàries. Un tràngol necessari. Amb bons ulls veuria unes eleccions constituents. Les que havíem de fer després d’un procés constituent de base, participatiu, transversal i vinculant. —Doncs en aquestes eleccions, que veieu com un mal necessari, com creieu que se sentiria més còmoda la CUP? Tota sola o en una llista unitària amb l’independentisme o forces d’esquerra? —Bé, aquests és un dels debats que tindrem aquest diumenge. —I Gabriela Serra de què és partidària? —Gabriela Serra en aquests moments no pot prendre posició perquè tenim una fidelitat a allò que pugui sortir i no és aconsellable que prengui cap posició. Però sí que us puc dir que el problema no és amb qui anirem a les eleccions, sinó per què hi anem. I en aquest per què trobarem la resposta amb qui cal fer això. I no únicament trobarem la resposta amb qui cal fer això, o amb qui es pot portar endavant aquesta lluita de resistència en defensa de la República, que és el que serà aquesta legislatura en última instància, sinó de quina és la millor manera d’entomar-ho. —I amb quin objectiu s’hi hauria de presentar la CUP, en aquestes eleccions? —Hem de defensar el desplegament de la República Catalana, l’obertura del procés constituent, orientar-nos cap a unes eleccions constituents, fer un pla d’emergència que sigui capaç d’entomar totes les necessitats imperioses que tenen els sectors més desfavorits de la nostra societat, aplicar totes les lleis que el TC ens ha prohibit… Haurem de fer una campanya per a tenir un parlament, esperem i desitgem, que vulgui aplicar el resultat de l’1-O. —Aquest desplegament es pot fer amb una candidatura conjunta amb sectors de Podem representats per Fachin? —Sí, és clar que hi ha la possibilitat de muntar una candidatura que vagi més enllà de la CUP. El problema és si ens posarem d’acord amb el perquè. I aquí és on hem de posar l’èmfasi més gran. —Encara que no defensin la proclamació de la República? —El company Dante, crec que ha anat prenent unes posicions molt properes, més enllà del sobiranisme, i vorejant d’una manera molt ferma el dret d’autodeterminació. Ha estat molt valent en les decisions en l’àmbit parlamentari i ha portat Podem d’una manera molt agosarada. Per això crec que ha tingut un paper aclaridor a Catalunya Sí que es Pot en les derives absolutament constitucionalistes i espanyolistes del partit. Fotografia: Albert Salamé —Per tant, no ho descarteu? —Parlem amb tothom qui vol parlar amb nosaltres, però aquesta decisió s’haurà de prendre diumenge vinent. —Ell ja ha dit que no entrarà en cap de llista de cap altre partit. Però, l’hauríeu ‘fitxat’ per la CUP? —Si es tornés independentista sí. —Amb els partits separats, aquestes eleccions no podrien semblar unes autonòmiques més? —Allò que anima la gent i dóna projecció i perspectiva són els programes polítics. Val a dir, perquè n’hem tingut una demostració fefaent fa quatre dies, que moltes vegades els programes polítics es converteixen en una eina per a guanyar vots i no per a adquirir compromisos. Ho hem vist amb l’ex-conseller Vila, que diu que ell, voluntàriament i conscientment, no va aplicar el programa i el full de ruta que tenia la seva coalició. És molt fort. Per tant, allò que ha d’animar la gent, i en això sí que crec que trobaríem coincidències programàtiques, és el programa amb què tu vols demanar el compromís amb el poble. I a la CUP hem demostrat de manera molt clara que som coherents amb el programa amb què ens vàrem presentar. —En cas que l’independentisme guanyi, seria el moment per a un govern de concentració? —S’haurà de veure. Hem de veure el programa dels altres partits. —Tenint en compte que tots dos portaran la constitució de la República en el programa. —Moments per a governs de concentració, n’hi ha hagut més. Digueu-me suspicaç, però fins que no vegem els programes electorals pot haver-hi sorpreses. El senyor Santi Vila no és l’únic processista que hi ha al PDECat. El senyor Santi Vila que no volia arribar on hem arribat. N’hi havia més, però van ser guanyats per una majoria més convençuda sobre la independència. Per tant, hem de veure programes per a saber els nivells de suma que hi pot haver. I també veient aquests programes sabrem si en algun moment podria pagar la pena de pujar tots en un mateix vaixell per a fer-lo arribar a bon port. —Intuïu que serà una setmana de ‘pressing CUP’? —Possiblement. Però no tan sols ‘pressing CUP’, també hi haurà ‘pressing ERC’, ‘pressing PDECat’… Cadascú tindrà la seva porció. Val a dir que l’escenari que es preveu després de les eleccions és un escenari duríssim. Jo el veig més dur, segons els resultats, que ara. Fins ara la repressió ha anat venint de mica en mica fins al punt final del 155. L’estat, perquè no cal parlar de govern, farà tant com pugui per impedir que la majoria independentista vagi endavant. Per tant, això ens ha de fer preveure que serà una situació molt dura. I que seran situacions, com sempre hem dit a la CUP, que només es podran de defensar des del carrer. Deixant de banda si anem en coalició o no, els grups parlamentaris independentistes tindrem la necessitat de fer passos junts una vegada instal·lats al parlament. —De fet, la CUP sempre havia alertat amb insistència que l’estat espanyol no tindria límits. —Fa falta que tots siguem més transparents. Nosaltres ho hem estat. Potser fins i tot ho podríem haver estat una mica més. Però tu no pots anar a la campanya d’un referèndum dient que passarem d’una legalitat a una altra, que serà la revolució dels somriures, que anirem a dormir autonòmics i ens despertarem republicans. Hi ha hagut una excessiva dosi de lliri a la mà. Conscientment o inconscientment, no ho sé, però per això molta gent no pot entendre la repressió que hi va haver. Gent que es creia que després de la proclamació ja estaria, que les estructures d’estat estaven preparades… Doncs no. Perquè hi havia coses més o menys preparades, però quan la CUP deia que el procés d’independència només podia ser unilateral i que l’estat no acceptaria mai ni un procés negociat ni bilateral, ho dèiem amb una anàlisi del monstre que teníem al davant que és el règim del 78 consolidat en un estat. Fotografia: Albert Salamé —Teníeu constància que no hi havia les estructures d’estat preparades? —Hi havia un seguit d’accions a fer immediatament després de la proclamació. Hi havia unes mesures, unes lleis, unes normes i uns criteris. Hi ha una llei de transitorietat que articula el procés d’una legalitat a una altra fins a l’elaboració d’una constitució. Però no es va preveure ni es va calibrar que això es faria amb una total agressió i repressió política, judicial i militar d’un estat. Rajoy utilitza tot l’aparell de l’estat. Es creia que seria un procés més dialogat, més negociat i més democràtic, i no la versió més conservadora i feixista que tenim. —Per això Puigdemont va dir que s’havia decidit de no aplicar la República perquè tenia dades que l’estat espanyol intensificaria la violència. Què es pot fer després del 21-D si davant hi ha un estat que pot tornar a actuar igual? —Rajoy ja ha dit que si guanya l’independentisme s’haurà d’aplicar un 155 més gran encara. Ara, fins al 21 de desembre encara hi ha moltes coses que s’han de veure com es desenvolupen i que ens diran què hem de fer després de les eleccions. —Quines? —Cal veure què passa a Brussel·les amb la sentència del jutge respecte del president de la República Catalana, el senyor Carles Puigdemont, i les conselleres. S’ha de veure si la reacció que finalment hi ha començat de veus autoritzades de membres o ex-membres europeus, que s’han manifestat sobre la barbaritat antidemocràtica de Rajoy, s’amplia o es manté. O com evoluciona el conjunt de la ciutadania dels pobles de l’estat espanyol. Aquests últims dies hem vist mostres de suport i mobilitzacions fins i tot de gent que no és independentista però que dóna suport al dret d’autodeterminació. Vull dir que hi ha una colla d’elements que ens poden determinar què passarà. —Tenint en compte tots aquestes elements, que s’han d’aclarir, el moviment de Puigdemont, improvisat o no, de desplaçar-se a Brussel·les, com el valoreu? —Jo i la CUP pensem que ha estat un moviment força oportú. El fet de tenir el president de la República i els nostres consellers a Brussel·les, que és Europa, penso que ha estat una decisió molt intel·ligent. Com també penso que era necessari que alguns consellers es quedessin aquí per a defensar el nostre govern republicà, encara que després, dissortadament, acabessin a la presó. Altrament, el problema català, com l’anomenen, s’hauria quedat del Pirineu en avall. Ara es va estenent del Pirineu en amunt. —Què vàreu sentir el dia que vàreu proclamar la República? —Va ser un sentiment dual. Per una banda, va ser emocionant per la declaració en si mateixa, l’escenari, els batlles que ens acompanyaven, els diputats i les diputades. Arribar fins aquí no ha estat un camí gens fàcil. Ple de pedretes i pedrasses. Va ser un moment en què vàrem poder dir que havíem complert i que havíem estat honestos amb la nostra gent. Tenia molt present l’homenatge que feia uns dies havíem fet al president Companys i als caiguts per la República: ‘Visca Catalunya, visca la República. Aquest cop sí, president’, vaig dir a l’acte. Vaig tenir al cap tots els caiguts en el passat, que s’ho mereixen tot, igual que aquells que vindran. Però també hi havia un respir contingut perquè sabíem que ara començava la part pitjor. —Ho sabíeu? —Tots i totes els qui érem allà ho sabíem. Tots sabíem que fèiem un acte d’autoafirmació, un acte de reconeixement a la nostra responsabilitat amb el nostre poble. Però sabíem també que començava una fase duríssima. La fase duríssima ha estat molt més ràpida, molt més funesta i molt més antidemocràtica que no podíem pensar. —I llavors, dos dies de silenci. Un silenci que la CUP també va entomar i molta gent es va estranyar que no cridéssiu a la mobilització. —És que s’esperava la reacció de l’estat. Per una altra banda, i jo puc parlar per la CUP, escalfàvem motors, fent reunions d’àmbit territorial, amb els CDR i socialitzant i sentint com estava la nostra gent. Calia tocar tot això perquè en el moment de proclamar la República calia preveure si teníem la gent en sintonia i fins on estava disposada arribar. I com s’ha vist, i es veurà, la gent hi està més que disposada. Tot això cal articular-ho i requereix temps. Fotografia: Albert Salamé —És clar, molta gent creia que estava tot preparat i que es passaria a controlar el territori, les institucions… —S’ha de comptar sempre que tindràs l’estat, que és el poder màxim, posant bastons a les rodes. Pots tenir la banca catalana aprovada, la llei de transitorietat, el que vulguis. Però després tu necessites que aquella gent posi els diners en aquell banc, que la gent faci la declaració on l’ha de fer… Havíem d’aplicar tot això i desplegar la llei de transitorietat, apropar-la a la gent i a les institucions, i començar un procés constituent que donés seguretat i perspectiva i projecció urgent. Però ens van tallar de soca-rel tot allò que en aquell moment calia començar a fer. —Creieu que el govern havia d’haver fet algun pas més en la implantació de la república? —Jo crec que ara no són moments de retrets. Indiscutiblement, s’hauria pogut fer millor. Uns més, uns menys. Possiblement, tots ho podíem haver fet una mica millor. Ara el problema és saber com entomem i com fem els passos necessaris per al desplegament de la República; com fem la mobilització necessària per a l’alliberament dels nostres presos i preses; i com fem els passos necessaris perquè tot allò que faci el govern i el president de la República des de l’exili sigui decisiu i sigui un suport explícit perquè les eleccions del 21-D puguin assemblar-se a unes eleccions democràtiques.

Summary: Gabriela Serra: ‘Aquestes eleccions, les veig com un tràngol necessari’


Durant els set anys de la guerra de Síria, Afrin va ser el refugi més segur per a milers de desplaçats sirians i l’únic indret gairebé intacte del país. És un dels tres cantons que formen l’Administració Autònoma del Nord de Síria controlada pels kurds. Aquesta localitat de majoria kurda a l’oest del país és coneguda per la seva producció d’olives, la naturalesa rica i les muntanyes. Hi convivien pacíficament totes les minories, religions i ètnies: kurds, àrabs, cristians, iazidites i turcmans. Però Afrin no va continuar essent el lloc més segur del país. El 20 de gener de 2018 una operació militar sota el nom de ‘Branca d’Olivera’, encapçalada per Turquia i grups armats islamistes, va començar amb l’objectiu de ‘crear i tenir una zona segura per a la tornada de refugiats sirians, alliberar el cantó de terroristes kurds i aplicar-hi els principis democràtics’, segons el president turc Recep Tayyip Erdogan. Els atacs de l’artilleria i els bombardaments de l’aviació turca van causar moltes morts i la fugida de milers de persones. L’operació militar es va acabar el 19 de març amb la caiguda d’Afrin. Els soldats turcs i àrabs de ‘Branca d’Olivera’ van saquejar cases de civils kurds. Les imatges d’aquestes forces entrant i robant animals domèstics, olives, oli i més propietats van ser compartides i publicades a les xarxes socials per activistes i l’Observatori Sirià de Drets Humans (SOHR en anglès). També va començar un procés de canvi en el cantó: la població kurda va ser substituïda per familiars de soldats àrabs. L’idioma kurd va ser eliminat i substituït pel turc i l’àrab. El canvi va arribar també a noms de places, hospitals i centres culturals. ‘Ara a Afrin hi ha un centre amb el nom de la mare del president turc i un carrer amb el nom del mateix president turc. Les banderes turques onegen a la majoria dels edificis i escoles’, assegura el periodista Nuri, refugiat d’Afrin al Kurdistan meridional. ‘La cultura kurda va ser suprimida a Afrin. L’estàtua de Kawa el Ferrer, símbol de l’Any Nou Kurd, va ser destruïda el dia de l’entrada d’aquestes forces’, assegura Nuri. Segons el Centre de Documentació i Violacions al Nord de Síria, uns 650 civils van morir en els més de 1042 atacs i bombardaments de l’artilleria turca, entre els quals dones i nens. També es van documentar més de 3200 segrests i detencions. Més de 260 cases van ser confiscades i convertides en presons i centres militars. D’una altra banda, més de 350.000 persones van ser obligades a fugir d’Afrin i més del 95% de la població iazidita, cristiana i alevita va haver de partir per amenaces de milícies islamistes de convertir-se a l’Islam o morir. ‘A nosaltres els iazidites, ens toca fugir i ser perseguits. Encara hi ha dones de la nostra minoria en mans de l’autodenominat estat islàmic (EI) després de l’ocupació de Sinjar a l’Irac el 2014. El meu germà va ser segrestat després de l’entrada dels turcs a Afrin. Encara no sabem on és’, afirma Yusuf, que és a Alemanya al seu nou lloc d’acollida. ‘Sé que els islamistes obligaven les persones a convertir-se a l’Islam perquè, si no, les mataven. Estic segur que el meu germà no ho faria mai, per això creiem que és mort’, assegura Yusuf. ‘Les imatges que vénen d’Afrin semblen mentida i són absurdes. Hi ha cartells als carrers de la meva ciutat que diuen a les dones com han de vestir-se i que s’han de tapar el cabell. Els islamistes obliguen les kurdes que van lluitar contra el radicalisme d’EI a posar-se vestits amples i a no mostrar la cara’, explica Nuri. ‘Les forces turques i islamistes cometen crims contra la població civil: molts es van morir per les mines. Els nostres nens van acabar sense escoles en camps de desplaçats a al-Xahba, al nord d’Alep. No podem tornar perquè acabarem morts’, afegeix. D’ençà que van començar atacs de Turquia el 19 de gener de 2018, la població es va veure obligada a abandonar casa seva, a la llum del silenci de la comunitat internacional. Milers de civils kurds i àrabs es van dirigir cap a la localitat d’al-Xahba, que no estava preparada per a acollir tantes persones. ‘Era a Afrin quan van atacar el centre amb artilleria. Vaig fugir amb milers de famílies kurdes cap a al-Xahba. Recordo com van atacar un camió que transportava unes famílies. Molts s’hi van morir. Vam arribar a al-Xahba espantats’, explica Jamila Hemo, membre de la Mitja Lluna Kurda. ‘Ens vam veure enmig d’un desastre i una crisi: centenars de milers hi van arribar plegats. Els camps eren petits. Molts es van veure obligats a refugiar-se en cases abandonades’, afirma. ‘La situació als camps d’al-Xahba és desesperant. Hi manca de tot: calefacció, tendes de campanya i medicaments. Al voltant hi ha mines antipersones. Hi ha força víctimes arran de les explosions’, explica Hemo. La crisi d’Afrin ara es veu i es torna a encendre. Turquia amenaça la regió kurda de Síria just després d’haver anunciat, el president nord-americà, que en retiraria les forces. ‘Creia que les imatges del cadàver mutilat de la combatent kurda Amina Omar, coneguda per Barin Kobane, que van fer la volta al món ajudarien que aquesta barbàrie es detingués, però em vaig equivocar. El silenci persisteix i persisteix. Espero que la resta del Kurdistan occidental no acabi com Afrin’, afegeix.

Summary: Afrin, un any de l’ocupació turca


Des de diumenge al vespre, amb l’esclat dels anomenats ‘papers de Panamà‘, molts mitjans de comunicació miren d’explicar com funciona l’evasió fiscal en paradisos i centres financers ‘offshore’. Potser una de les millors maneres és la que proposa el consorci de periodistes que ha tret a la llum l’escàndol, a través d’un joc interactiu en línia: Stairway to Tax Heaven (‘Escales al paradís fiscal’). Per a començar la partida (en anglès, castellà i francès), el diari proposa d’elegir el personatge amb què es vol jugar: un futbolista, un polític o un empresari, tots tres amb interès per a amagar una part dels seus ingressos milionaris. Elegit el personatge, el joc va plantejant totes les opcions que recomanen advocats, gestors de patrimoni i banquers per a ajudar a evitar al màxim la hisenda local. Entre les recomanacions que el jugador ha d’anar acceptant o descartant a cada fase hi ha l’obertura d’una empresa en un paradís fiscal, seleccionar un testaferro, obrir un compte bancari a Suïssa, crear una fundació… En cada cas concret, el joc va indicant si te’n surts, en l’evasió, o si et poden enxampar.

Summary: Stairway to Tax Heaven, el joc per a entendre com funciona l’evasió fiscal


El secretari d’organització de PSOE, José Luis Ábalos, ha dit que, si no prospera la investidura de Pedro Sánchez, es perdrà l’oportunitat de resoldre el conflicte català per la via del diàleg, car ‘es demostrarà que no hi ha possibilitats’. ‘Aquest és el moment i no sé si n’hi haurà més, però en això consisteix l’habilitat de la política: saber identificar clarament quan es presenten les oportunitats. Per tant, si hem de prendre una decisió, sobretot si és una decisió valenta, convido a fer-ho ara mateix’, ha dit durant la seva intervenció en la clausura del XIV Congrés de PSC. Ábalos, que ha defensat que els socialistes s’han d’entendre amb ERC perquè ‘no hi ha més remei’, ha urgit a investir Sánchez i, fet aquest ‘primer pas’, poder afrontar un ‘procés de diàleg’. Ha esgrimit: ‘Sense això no hi ha res. Obstinar-se a posar condicions sobre la part prèvia és absurd perquè és inútil, abans de començar qualsevol procés, d’anar presentant qüestions que lògicament s’han de resoldre en un trajecte que tampoc no serà curt, perquè els problemes importants tampoc no es resolen d’un dia per l’altre. I nosaltres som conscients de la magnitud de la desavinença.’

Summary: Ábalos pressiona ERC perquè faciliti la investidura de Sánchez


HAMBURG (ALEMANYA), 8 EUROPA PRESS El president del govern espanyol, Mariano Rajoy, ha advertit aquest dissabte que no farà “res” que estigui “fora de la llei” per impedir la celebració del referèndum independentista a Catalunya, “exactament el contrari” que el que està fent el president de la Generalitat, Carles Puigdemont, ha dit. “Faré exactament el contrari que el senyor Puigdemont, que està liquidant la Constitució espanyola i la llei. Jo no faré es, genress, fora de la llei, exactament el contrari del que està fent el senyor Puigdemont”, ha expressat a una roda de premsa al final de la cimera del G20 a Hamburg (Alemanya). Rajoy ha respost així unes declaracions en les que el president de la Generalitat ha criticat aquest mateix dissabte al Govern central per estar “disposat a tot” per impedir que se celebri el referèndum. No obstant això, el president del Govern no ha volgut respondre la pregunta de si contempla o descarta activar l’article 155 de la Constitució per forçar a les autoritats catalanes a complir la llei: “Sóc el president del Govern i no haig d’avançar esdeveniments mai”. El que sí ha deixat clar és que tampoc permetrà que se celebri la consulta perquè és “absolutament il·legal” i ha demanat al Govern català “sentit comú”.

Summary: Rajoy sobre el referèndum: ‘No faré res fora de la llei, exactament el contrari que Puigdemont’


La desocupació ha caigut al Principat i ha pujat al País Valencià i les Illes en el primer trimestre del 2018. El nombre de persones a l’atur al Principat el primer trimestre ha disminuït un 4,29% respecte de l’últim trimestre de 2017. S’ha situat en 458.700 desocupats, 20.600 actius menys, segons les dades publicades a l’Enquesta de Població Activa. El descens de l’atur de 20.600 persones en els tres primers mesos de l’any és la disminució més gran en un primer trimestre des del 2005 al Principat (-51.400). La taxa d’atur actual és del 12,19%. Al País Valencià, el nombre de persones aturades ha augmentat un 0,73% respecte de l’últim trimestre de l’any passat. S’ha situat en 413.000 desocupats (3.000 actius menys), el que representa que la taxa d’atur s’enfila al 17,3%. L’atur també ha augmentat a les Illes, i de manera més preocupant, amb un augment del 37,29% respecte de l’últim trimestre de l’any anterior. S’ha situat en 103.100 desocupats (28.000 actius menys), el que representa que la taxa d’atur s’enfila al 17,3%. Així doncs, la taxa d’atur s’enfila al 17, 42%.

Summary: La desocupació cau al Principat i creix al País Valencià i les Illes


El preu del lloguer a Barcelona ja supera els nivells assolits abans de la crisi econòmica, segons un informe sobre l’estat de l’habitatge que ha publicat el Banc d’Espanya. Aquest fet va en línia amb la recuperació del mercat immobiliari que ha mantingut una tendència a l’alça des d’ençà del 2014. Amb tot, la institució assenyala que durant el 2018 s’ha observat una caiguda de les rendes dels lloguers a la capital catalana. El preu de compravenda d’habitatge, encara que amb retard, també ha augmentat de forma significativa, tot i que no ha arribat als valors registrats del 2008. De fet, l’estudi constata una desacceleració del preu de venda de pisos, que el 2017 creixia per sobre del 15% i que el 2018 ho va fer un 3%. D’altra banda, el document també recull que el preu de venda d’un habitatge a Catalunya s’ha incrementat un 39% en comparació amb el nivell mínim assolit en els anys recessió.


Ferran Bel s’ha acomiadat de la batllia de Tortosa després de gairebé onze anys en el càrrec i un total de setze anys com a regidor. Ho ha fet amb un saló de sessions ple a vessar que l’ha ovacionat després del seu discurs de comiat en un ple extraordinari per oficialitzar la seva renúncia. Bel ha fet un extens repàs als seus més de deu anys de gestió al capdavant de l’ajuntament, al que ha sumat un capítol d’agraïments personals i polítics. A més de dedicar unes paraules a la seva família, Ferran Bel ha volgut iniciar el seu parlament de comiat recordant als polítics empresonats, a Carles Puigdemont i a la resta de polítics exiliats a Brussel·les. En el seu discurs, Bel ha agraït a la ciutadania de Tortosa ‘sense cap exclusió’ el suport obtingut al llarg d’aquest anys. ‘M’he sentit estimat, volgut i recolzat’, ha reconegut tot recordant que ha estat l’alcalde amb més suport a la ciutat. El ja ex-batlle ha hagut de deixar el càrrec pel règim d’incompatibilitats del PDECat, ja que té u càrrec a la direcció del partit i a més és diputat al congrés espanyol.

Summary: Ferran Bel: ‘Agraïments a la gent de Tortosa sense cap exclusió. M’he sentit estimat, volgut i recolzat’


La circulació ferroviària a la R3 ha quedat restablerta entre les estacions de Ribes de Freser i Campdevànol després que un tren s’accidentés amb una pedra. El comboi afectat, que ha sortit de Puigcerdà a les 6.10 i tenia com a destí l’Hospitalet de Llobregat, ha pogut finalment reprendre la marxa fins a Ripoll, on romandrà apartat. La trenta de viatgers han estat reubicats en un altre tern. Fonts de Renfe han explicat que tot indica que la pedra ha caigut de forma natural a la via i que no és cap acció intencionada.

Summary: Restablerta la circulació a la R3 després que un tren s’accidentés amb una pedra a Campdevànol


Amazon ha irromput en la venda d’habitatges, de bracet de la immobiliària Altamira. Aquesta firma, que té participació del fons Apollo i el Banc Santander, començarà a vendre habitatges per mitjà d’Amazon amb una oferta d’un centenar de residències noves als Països Catalans i de Madrid. La immobiliària disposa d’un microweb a la plataforma d’Amazon on s’exposa la promoció d’habitatges i es permet l’accés a la web d’Altamira. L’oferta inicial d’aquesta nova plataforma inclou un pis d’obra nova en un edifici de l’avinguda Diagonal de Barcelona per 895.000 euros, una promoció d’habitatges nous al carrer de Gelida, també de Barcelona, des de 224.000 euros i una altra promoció a Sabadell des de 173.000 euros. També ha posat a la venda pisos nous a València i Alacant, entre 82.000 i 213.000 euros. Actualment, la immobiliària compta amb una àmplia oferta de més 82.000 immobles.

Summary: Amazon irromp en la venda d’habitatges


El vice-president Junqueras, set consellers del govern i els dos màxims dirigents de les entitats sobiranistes són a la presó. El president Puigdemont i quatre consellers més són a l’exili a Brussel·les amb una ordre d’extradició pendent de decisió per la justícia belga. Mentrestant, l’autonomia catalana ha estat intervinguda i l’administració es gestiona des de Madrid. S’han imposat unes eleccions contra la voluntat de la majoria democràtica de Catalunya que es faran el dia 21 de desembre. Quines són les accions que es poden fer per respondre a aquesta situació? Què pot ajudar més a confirmar la República proclamada el 27 d’octubre? Com cal actuar per restituir la llibertat dels presos polítics? Aquestes preguntes i moltes més es debaten aquests dies a les assemblees d’activistes dels pobles, barris i ciutats, i se les fa també molta gent individualment que cerca la millor manera d’ajudar. El moviment independentista català ha fet les mobilitzacions més grans d’Europa aquests últims set anys. Les manifestacions de l’Onze de Setembre han estat multitudinàries, i s’han fet també accions d’afirmació i d’apoderament en què han participat més de dos milions de persones, com van ser el 9-N i el referèndum de l’1-O. L’escalada fortíssima de repressió d’aquesta tardor ha fet que molts col·lectius, assemblees i activistes es preguntessin si calia també canviar la manera d’actuar i de combatre l’hostilitat de l’estat espanyol. La vaga d’avui n’és un exemple. Amb l’ajut dels criteris proposats per la iniciativa En Peu de Pau’ i de Xavier Pastor, director del Postgrau de Resolució de Conflictes Públics i Mediació Comunitària (Universitat de Girona), analitzem les formes de respondre a la repressió i les mobilitzacions que es fan aquests dies. Vegem algunes iniciatives que s’han fet o que s’han proposat: Repics d’atuells Una de les expressions de protesta que han fet fortuna al nostre país és el sonor repic d’atuells. Cap a les deu del vespre, un dia concret després d’alguna agressió o uns quants dies seguits en protesta per alguna decisió presa per l’estat espanyol, les finestres i els balcons de molts carrers s’obren per a interpretar un autèntic concert de cassoles, paelles, pots i tupins de tota mena. Durant cinc o deu minuts, el soroll dels cops als atuells ressona pel veïnat i la protesta es fa present a les cases en una hora en què el silenci exterior i el so els aparells de televisió són la tònica dominant. La sensació d’acompanyament i de comunitat és molt gran per als participants en l’acció, perquè prenen consciència de la dimensió social de la protesta. A diferència de la majoria d’accions, aquesta es fa en l’entorn familiar i d’espai personal i reforça la idea de comunitat quotidiana. D’alguna manera, tot i que s’esdevé en un espai obert i comú, és la protesta més íntima i més personal perquè es fa a casa. ‘Té una dimensió de solidaritat personal, però també una funció gairebé terapèutica, perquè permet d’alliberar la tensió acumulada’, diu Xavier Pastor. Apagada de llum Entre les accions que cerquen un impacte quantitatiu, la idea d’apagar la llum de casa uns quants minuts cada dia és de les més senzilles i clares. L’impacte de l’acció es pot comprovar en el rebut de l’electricitat al cap del mes. I es pot comprovar en els índexs de consum i despesa elèctrica. Les companyies d’energia són, majoritàriament, en mans de les oligarquies de l’estat espanyol. Les portes dels seus consells d’administració són giratòries i les seves butaques fan la funció de pagar serveis prestats, favors i tractes d’interès. D’alguna manera, les companyies d’electricitat i d’energia són estructures d’estat a Espanya. Que siguin aquestes les empreses que reben les repercussions d’una acció de protesta no és pas incoherent amb les raons que han dut fins a la situació actual. A més, el participant en la protesta tan sols té el perjudici dels deu minuts diaris que ha de restar sense electricitat (que convé que siguin deu minuts habituals d’activitat i despesa energètica) i, en canvi, en surt beneficiat econòmicament. Tallar vies de comunicació Aquests últims dies, arran de l’empresonament de membres del govern, s’han fet alguns talls de circulació a les autopistes, avingudes neuràlgiques i vies de tren. Per tallar una via no cal gaire gent, però, en canvi, poden ser moltes les persones que en surten perjudicades sense tenir cap responsabilitat ni simpatia per la repressió de l’estat espanyol. L’objectiu d’aquestes accions és fer visible la força que poden tenir els col·lectius organitzats per a fer sentir les seves reivindicacions. Amb tot, cal calcular amb realisme si allò que s’aconsegueix és proporcional al dany que es causa a la gent que pot arribar tard a la feina o a portar els fills a les escoles, per exemple. En aquest sentit, En Peu de Pau fa la següent reflexió: ‘L’acció mai no renuncia a la no-violència i fomenta la participació, el suport o empatia del nombre més gran de persones –properes i llunyanes– i genera rebuig al menor nombre de persones possible.’ Hi ha un tall de vies de comunicació que té un objectiu que va més enllà de la visibilitat. Es tracta dels talls de les vies centrals del transport de mercaderies. L’objectiu aleshores és causar un impacte en la productivitat i fer trontollar l’economia. En aquest cas, cal valorar a qui va adreçada aquesta mesura de pressió i analitzar si l’acció realment causa perjudici econòmic a aquest objectiu. Concentracions davant les cases de la vila Una de les respostes habituals d’aquests últims mesos a les decisions judicials o polítiques de l’estat espanyol contra l’autodeterminació de Catalunya ha estat la convocatòria de concentracions davant les cases de la vila dels municipis. Quan aquestes mobilitzacions han tingut bona resposta dels ciutadans, han donat una imatge de país en moviment que va més enllà de les concentracions o les manifestacions centralitzades gairebé sempre a la capital, Barcelona. Les concentracions locals donen la possibilitat d’expressar el rebuig i la protesta (o indignació) a persones que no poden desplaçar-se a les grans mobilitzacions a Barcelona per les raons que sigui. Aquesta mena d’accions no causen cap perjudici a ningú i, per tant, no susciten gens de rebuig entre la població menys implicada en aquesta lluita o directament contrària. El seu objectiu és bàsicament mediàtic. I en aquest sentit també és important que se’n facin ressò els mitjans d’àmbit local o comarcal, que arriben a persones que consumeixen informació de proximitat. Entre els participants, ofereixen també la possibilitat de compartir l’angoixa, de fer passar la por o de no sentir-se sols, si és el cas del seu entorn més proper. Grans manifestacions Les grans marxes que s’han fet o les que hi ha convocades (aquest dissabte, sense anar més lluny) tenen una funció primordial: l’impacte mediàtic internacional. Més enllà del ball de recomptes que fan habitualment la Guàrdia Urbana, els organitzadors i l’equip contrari, omplir les artèries principals d’una gran ciutat té un efecte molt gran en els grans mitjans internacionals. També reforça el sentiment de pertinença dels que hi han assistit i dels que no han pogut i haurien volgut, evidentment. Però més enllà d’aquest reforç personal, serveixen per a enviar un missatge molt fort al món i, en el cas d’aquest dissabte, a les víctimes directes de la repressió pel seu empresonament o per l’exili. No es pot abusar de les mobilitzacions multitudinàries, però en situacions excepcionals com l’actual es pot exigir un esforç extraordinari perquè l’emergència del moment hi convida. Les grans marxes no acostumen a tenir repercussió immediata en les decisions dels governants, però sí que creen una dimensió històrica i configuren un context i un ambient molt influent. Aturades davant dels centres de feina La proposta de fer les aturades de feina –normalment, a migdia durant deu minuts– ha estat una de les novetats del catàleg d’accions del moviment independentista. En algunes ocasions, s’havien fet aturades semblants per mostrar el rebuig a un atemptat o per condemnar alguna actuació violenta. El nivell de repressió de l’estat ha portat a incorporar aquesta mena d’accions com a protesta pels empresonaments o per la violència policíaca de l’1 d’octubre. Fer accions de protesta en el lloc de feina implica ‘un cert grau d’identificació’, en paraules de Xavier Pastor, ‘pel fet de qüestionar-se qui surt a protestar i qui no surt’. En la majoria dels casos, les aturades de feina es fan per consens de les empreses. També és una manera de facilitar la participació de tothom perquè l’acció és molt senzilla. No pretén tenir impacte econòmic per a l’empresa ni tampoc és una mesura de pressió. L’objectiu principal d’aquesta acció és fer present en l’àmbit laboral l’excepcionalitat del moment polític del país. Llaços grocs Un dels gests simbòlics més estesos arran de l’empresonament de Jordi Cuixart i Jordi Sànchez ha estat el llaç groc a la solapa o al pit. El color groc ha estat el color de les grans mobilitzacions d’aquests últims anys i ara serveix també per a mostrar la protesta individual i col·lectiva per la situació dels presos polítics. És una acció que ha arribat lluny. Per exemple, el llaç el llueix Pep Guardiola en els partits i en les conferències de premsa. ‘Més enllà del gest simbòlic, un llaç pot ser el desencadenant d’una pregunta: quin significat té? Una pregunta que fa que hom pugui explicar la situació política catalana a un nou interlocutor.’ Així n’explica l’eficàcia Xavier Pastor, que assenyala que és una acció que no té cap cost ni demana cap sacrifici de temps o econòmic. Marxa a Brussel·les Aquests dies ha començat a córrer la brama d’una convocatòria multitudinària a Brussel·les. Cal veure com s’acaba concretant la proposta tenint en compte la dificultat logística de l’operació. Però sembla que la idea ha trobat un cert entusiasme entre la gent. Segurament, la disposició de bona part dels que es mobilitzen habitualment és perquè aquesta proposta inclou aspectes de novetat evidents. Lluny de la manifestació dels ‘Deu mil a Brussel·les’, del 2009, la proposta actual és portar al cor de la UE el clam per la llibertat dels presos polítics i per la defensa de la República proclamada. En aquest cas, a banda la novetat, també és valuós que l’objectiu sigui clar i ben definit. Aquest aspecte ajuda a donar sentit a l’acció i fa que la gent hi vulgui participar. Entre els criteris a seguir proposats per En Peu de Pau, aquest aspecte és fonamental: ‘L’acció té objectius específics i assolibles, que permeten d’apoderar els participants i avançar cap a l’objectiu general.’ En aquest cas, plantificar al nas de la UE el conflicte amb Espanya. Vaga general La vaga és una forma de protesta clàssica. És probablement la més antiga de totes aquestes que analitzem. Xavier Pastor l’identifica com el mètode ‘més antic i clàssic, una eina del segle XX, que vol demostrar la força dels treballadors davant dels empresaris o de l’estat, en aquest cas’. I afegeix: ‘Es tracta de sortir al carrer amb l’objectiu de demostrar el poder de la gent davant el poder del sistema… Quan surts al carrer, pots pressionar l’empresa aturant la producció, però també pressiones l’estat, que hauria de ser el mitjancer, encara que en aquest cas sigui el destinatari.’ La vaga general és una bona eina si realment es té la capacitat d’aconseguir un seguiment rotund. S’ha parlat molt de l’objectiu de fer trontollar l’economia espanyola per forçar el govern de Rajoy a una negociació, encara que sigui forçat per les instruccions de la UE. Però segurament caldria una parada econòmica de més durada per a poder fer trontollar res. Hi ha més tipus d’accions que aquestes que hem comentat. Per sort, n’hi ha tantes que no acabaríem mai. Penjar cartells, repartir informació amb fulls volants, plantar-se davant de les delegacions del govern espanyol, penjar estelades, repartir informació entre els turistes, organitzar conferències i debats, tallers informatius o d’activisme… En Peu de Pau convida a no menystenir cap proposta ni cap acció que vagi en sintonia amb els objectius generals d’afermar la República, defensar la llibertat i aturar la repressió. Ho explica així: ‘Evitar dir “això no serveix de res…” sense preguntar-se si “potser no és suficient”: tot allò que vagi en sintonia amb els objectius i es faci de manera no violenta suma i ja se’n veuran els resultats futurs.’

Summary: Accions per a combatre la repressió i defensar la República


L’Audiència espanyola ja ha rebut els tres informes dels cossos policíacs que havia demanat el fiscal en la investigació per sedició del regidor Joan Coma (CUP). El fiscal va ordenar l’elaboració d’informes a la Guàrdia Civil, la Policia espanyola i els Mossos d’Esquadra sobre la conferència de premsa que va fer Coma el dia que havia estat citat a declarar després d’haver decidit que no hi aniria. L’Audiència va rebre l’informe de la policia espanyola fa un mes, el dels Mossos fa quinze dies i aquesta setmana ha rebut el de la Guàrdia Civil. Segons Coma, que ha tingut accés als dos primers informes, es tracta d’informació recopilada després d’haver rastrejat internet perquè conté les declaracions de la conferència de premsa, a més de piulets de Twitter i publicacions a l’abast de tothom. Els informes no contenen informació que no sigui pública. Un cop rebuts aquests informes, el jutge haurà de decidir quin serà el pròxim pas del cas. Pot arxivar-lo, pot utilitzar aquests informes com a declaració de Coma, pot cursar una segona citació o pot enviar la policia a detenir Coma per obligar-lo a comparèixer davant del tribunal. El procés judicial contra Joan Coma es basa en les manifestacions que va fer el regidor el dia 9 de desembre en un ple municipal en què es va debatre i aprovar una moció de suport a la resolució rupturista del Parlament de Catalunya. Joan Coma va explicar ahir en un piulet a Twitter que l’Audiència tenia els tres informes: AN ja té informes polítics q va sol·licitar a Guàrdia Civil, Policia Nacional espanyola i Mossos d'Esquadra.Ni un pas enrere#Desobediència — Joan #EnsVolemVives (@joancomaroura) December 14, 2016

Summary: L’Audiència espanyola ja té els tres informes policíacs sobre Joan Coma


Malgrat l’infrafinançament del País Valencià, el govern del Botànic no farà retallades en polítiques socials. Aquest és el compromís que han fet públic el president de la Generalitat, Ximo Puig, i la vice-presidenta, Mónica Oltra, durant la primera sessió de control a les Corts. Puig ha garantit als partits de l’oposició que no hi haurà cap retallada en drets socials, com ara educació, sanitat i serveis socials, i tampoc en el pla d’ajust que haurà d’escometre el Consell per la seva situació financera. A més, ha garantit que serà bel·ligerant amb el govern espanyol en aquesta qüestió, perquè la seva prioritat, diu, són els valencians. La vice-presidenta ha reblat que el Consell no farà cap pas enrere i que tots els partits del govern hi estan d’acord. Puig ha lamentat algun ajust que s’ha hagut de fer, però n’ha culpat el PP i Ciutadans per haver votat en contra del projecte de pressupost del 2019 al congrés espanyol. I ha explicat que, des del 2015, s’havia aconseguit que hi hagués una convergència real en inversió pública i inversió social. Quan governava el PP, la convergència de despesa era a deu punts, mentre que actualment és a tres punts. Com a exemple, Puig ha dit que des que va començar la legislatura hi ha hagut ‘milers de professors nous, centenars de centres educatius que han tret els alumnes de mòduls pre-fabricats, 644 milions d’euros més per a la dependència, 1.140 milions a la sanitat pública, un milió de valencians que ja no paguen el copagament farmacèutic, etc.’.

Summary: El Botànic es conjura contra les retallades en polítiques socials


La batllessa de Barcelona, Ada Colau, i el president de la Generalitat, Quim Torra, s’han emplaçat avui a parlar dels pressupostos de la Generalitat i de l’Ajuntament de Barcelona a partir del setembre. Colau ha dit que els responsables polítics han de fer que les institucions funcionin, i que ‘això implica aprovar pressupostos, tant a la Generalitat com a l’ajuntament de Barcelona, que fa massa temps que estan prorrogats’. Segons la batllessa, Torra està d’acord amb aquest plantejament i amb començar converses ‘serioses’ i amb ‘actitud constructiva’. En la primer reunió des que Colau va ser reelegida batllessa, Colau i Torra han coincidit en la necessitat d’aprovar pressupostos perquè les institucions i els serveis bàsics no funcionin ‘sota mínims’, en paraules de Colau. El conseller de Territori i Sostenibilitat, Damià Calvet, que ha estat l’encarregat de valorar per part del govern la trobada, ha apuntat que les dues administracions s’han emplaçat a tenir el ‘diàleg suficient’ per aprovar una ‘eina imprescindible per a la governança’. Durant la reunió, Colau també ha reclamat a Torra augmentar en trenta milions d’euros la inversió de la Generalitat a la ciutat, després que el consistori hagi calculat la ‘desinversió’ de la Generalitat des del 2011 en 280 milions d’euros. Seguretat Colau també ha aprofitat per a demanaral conseller d’Interior, Miquel Buch, ‘lleialtat institucional’ en un ‘tema tan sensible com la seguretat’, després que Buch hagi assegurat que l’Ajuntament s’havia ‘relaxat’ amb el top manta. ‘Són declaracions impròpies’, ha dit Colau, que ha respost al conseller d’Inetrior que si el consistori s’ha “relaxat”, el departament ha estat “en coma”. Després de la reunió amb Torra, Colau ha celebrat que es destinin 300 mossos més a Barcelona, però ha considerat que és una xifra insuficient i que calen més agents. A més, la batllessa i el president han coincidit sobre la necessitat de mantenir el dispositiu policial per impedir que els manters s’instal·lin a la via pública. Amb tot, Colau ha afegit que cal modificar la llei d’estrangeria per donar alternatives laborals als manters.

Summary: Colau demana a Torra de negociar els pressupostos de la Generalitat i de Barcelona