Comença la catorzena setmana de judici contra el procés al Tribunal Suprem espanyol, però tindrà tan sols dos dies de sessions, perquè a Madrid celebren Sant Isidre. Llavors, en aquests dos dies, passaran per la sala testimonis proposats per les defenses de Sànchez, Rull, Turull, Cuixart i Forcadell. Destaca la presència d’ex-membres de la Mesa del Parlament de Catalunya i de l’ex-diputada de la CUP Mireia Boya. Tots seran jutjats al TSJC pels mateixos fets, però acusats de desobediència, cosa que és un cas de fragmentació de la causa, denunciat per irregular i perquè vulnera els drets de les defenses. També hi passaran el conseller Jordi Puigneró (per la seva responsabilitat al Cesicat) i ex-alts càrrecs de la Generalitat; el dirigent de la UGT a Catalunya, Camil Ros; la filòsofa Marina Garcés i Jordi Pesarodona. La defensa de Cuixart, a més, ha citat a declarar advocats que l’1-O van ser a diferents centres electorals. I mentre vagin declarant tots, el tribunal tindrà pendent de resoldre la petició de llibertat i la tramitació del suplicatori que li han fet arribar les defenses dels cinc presos electes. Avui al matí començaran a parlar els tres últims votants que ha cridat el lletrat Jordi Pina, que defensa Sànchez, Rull i Turull. Durant aquests darrers dies, tots els seus testimonis que han passat pel Suprem han mantingut la tònica de descriure la normalitat de la votació als centres on no van anar la policia espanyola ni la Guàrdia Civil. A continuació declararà l’ex-diputada de la CUP Mireia Boya, investigada al TSJC per desobediència i que va presenciar els fets del 20 de setembre i les negociacions per a la sortida de la comitiva judicial. L’ha demanada la defensa de Cuixart. També ha estat citat el cap de la unitat regional de reacció i dispositius del cos de Mossos, Jordi Rodon, aquest cas a petició de Jordi Sànchez. Un conseller i ex-alts càrrecs del govern Avui al matí també és citat el conseller de Polítiques Digitals i Administració Pública, Jordi Puigneró, per la seva responsabilitat al Centre de Seguretat de la Informació (Cesicat). I també ex-alts càrrecs de la Generalitat, com ara Francesc Esteve, director del gabinet jurídic de la Generalitat; Mercè Corretja, directora de Contractació Pública; Núria Cuenca, secretària general de la Conselleria d’Ensenyament; i Ricard Font, ex-secretari d’Infrastructures amb Josep Rull. A la tarda serà el torn dels testimonis que ha demanat la defensa de Jordi Cuixart. Entre aquests, el vice-president d’Òmnium, Joan Vallvé; una de les integrants del Pacte Nacional del Referèndum i també membre d’Òmnium, Itziar Gonzàlez; i el secretari general de la UGT, Camil Ros, que el 20-S també era a Economia. Com en el cas de Javier Pacheco de CCOO, el seu sindicat també formava part del Pacte Nacional pel Referèndum i la Taula per a la Democràcia. El president del tribunal, Manuel Marchena, va interrompre durament l’interrogatori de la lletrada Marina Roig perquè considerava que li demanava per ‘valoracions sindicals’ i no pas per fets. Va ser un dels moments més durs del judici, quan el magistrat va dir a l’advocada que ‘errava en la seva estratègia’ i que, si no entenia les advertències del tribunal, ‘tenia un problema’. També serà el torn del diputat electe dels comuns al Congrés espanyol Jaume Asens, que era el 20-S a Economia com a membre de l’equip de govern d’Ada Colau. També testificaran un inspector dels Mossos (TIP 1255) i dues voluntàries de l’ANC. Advocats que l’1-O van ser als col·legis Dimarts la sessió començarà amb el testimoni de Ramon Font com a portaveu de la plataforma Escoles Obertes, el moviment que va organitzar activitats als centres just abans de l’1-O. També hi serà la filòsofa i membre d’En Peu de Pau Marina Garcés, que apareix esmentada en un atestat de la Guàrdia Civil. A més, hi haurà testimonis que explicaran els fets del 25 de setembre a Badalona, en què Cuixart va intercedir quan la guàrdia urbana requisava cartells. La defensa de Cuixart també ha decidit de demanar que testifiquin advocats que l’1-O eren a diferents centres electorals. És el cas de Lluís Matamala (Sant Joan de Vilatorrada), Sílvia Carmona (Callús), Jaume Pich Maciá (Castellgalí), Mercè Torras (Fonollosa), al Bages. També ha cridat votants presents en aquests centres i més, també de la ciutat de Barcelona. A més hi serà Jordi Pesarrodona, investigat en un jutjat de Manresa per haver protestat al costat d’un guàrdia civil amb un nas de pallasso, i el batlle de Callús, Joan Badia, que el dia del referèndum la Guàrdia Civil va fer caure a terra d’una empenta amb l’escut d’antiavalots quan mirava de parlar amb els agents. Testimoni d’ex-membres de la Mesa, tots investigats La sala també escoltarà els testimonis proposats per la defensa de l’ex-presidenta del parlament Carme Forcadell. Entre més, Pere Sol Ordis, que és lletrat del parlament i que va exercir funcions de secretari general entre l’octubre del 2015 i l’octubre del 2016. També és citada Mercè Arderiu, que és lletrada del parlament. A la tarda la previsió és que els últims testimonis siguin quatre dels ex-membres de la Mesa del Parlament de Catalunya al costat de Forcadell: Lluís Corominas, Anna Simó, Joan Josep Nuet i Lluís Guinó. Fins al final del 2018 van ser investigats també al Tribunal Suprem, però finalment la causa es va enviar al TSJC, on són acusats de desobediència. Estan pendents de judici pels mateixos fets que Forcadell. Pendent de resoldre les llibertats i el suplicatori El tribunal que jutja l’1-O confia a acabar la fase testifical el dilluns 20 de maig i reserva el 21 perquè els cinc presos electes (Oriol Junqueras, Jordi Sànchez, Jordi Turull i Josep Rull al Congrés i Raül Romeva al Senat) puguin sortir de la presó per anar a prendre possessió de l’acta. A partir del 22, doncs, el judici entrarà en una nova fase: la pericial. A més dilluns els set magistrats podrien resoldre la petició pendent de deixar en llibertat els cinc electes i començar a tramitar l’autorització a les cambres espanyoles (el suplicatori) per tal que els permeti de continuar el procediment judicial. La fiscalia i Vox ja s’han oposat a totes dues peticions. La fiscalia entén que per assegurar que el judici s’acabi cal mantenir la presó provisional i que no cal engegar el tràmit del suplicatori perquè considera que és una eina legal pensada per a abans de començar a investigar algú i no per a aquest cas, en què fa un any que són processats i amb un judici començat.

Summary: De Boya als membres de la mesa, els penúltims testimonis al Suprem


El govern belga ha refusat de renovar la targeta d’identitat especial (TIE) de vuit funcionàries espanyoles que treballen a l’ambaixada d’Espanya a Bèlgica des de fa gairebé quaranta anys. En un comunicat, la Central Sindical Independent i de Funcionaris (CSIF) explica que el govern belga, en contra del criteri que seguia des del 1980, ha al·legat que feia massa anys que les funcionàries eren al país i, per tant, ja no tenien consideració de personal diplomàtic, sinó de mer personal administratiu. És per això que els exigeix que tributin a Bèlgica –fins ara tributaven a Espanya– com a residents estrangeres. Segons que denuncia el sindicat espanyol, això implicarà, a més de pèrdues econòmiques, perdre la inviolabilitat diplomàtica. La CSIF n’ha demanat explicacions i ha sol·licitat al govern espanyol que hi intercedeixi. El Ministeri de Treball espanyol troba que una via ‘raonable’ per a resoldre aquesta situació seria renovar l’acreditació per un nombre limitat d’anys. En un escrit tramès al sindicat, el govern espanyol diu que, des del 2015, el personal espanyol desplaçat només pot romandre cinc anys a l’exterior, de manera que situacions com aquesta no es repetiran. El Ministeri de Treball ha remès el cas al d’Afers Estrangers, que és el competent de la interlocució amb Bèlgica. D’ençà de l’any 1980, la Direcció de Protocol del Ministeri d’Afers Estrangers belga acreditava aquestes funcionàries com a personal tècnic i administratiu de l’ambaixada d’Espanya i amb residència no permanent, en aplicació de la Convenció de Viena que recull els privilegis i immunitats d’aquest col·lectiu. Ara la CSIF ha presentat un escrit perquè el govern espanyol defensi les afectades, que considera que són als ‘llimbs jurídics’.

Summary: Bèlgica retira la immunitat diplomàtica a vuit funcionàries espanyoles


El govern català ha demanat al president espanyol, Pedro Sánchez, que no es deixi portar per les demandes del PP perquè es torni aplicar el 155 a Catalunya. La portaveu de l’executiu, Elsa Artadi, ha defensat l’actuació dels Mossos d’Esquadra d’aquest cap de setmana i ha dit que respondrien a les tres cartes que el govern espanyol va enviar ahir per a demanar explicacions sobre l’actuació policial durant els talls de la AP-7. La vice-presidenta espanyola, Carmen Calvo, es va dirigir al vice-president, Pere Aragonès; el ministre d’Interior, Fernando Grande-Marlaska, a Miquel Buch; i el ministre de Foment, José Luis Ábalos, al conseller Damià Calvet. El govern espanyol amenaçava el català d’enviar la policia espanyola i la Guàrdia Civil si els Mossos no intervenien contra els manifestants dels CDR com esperaven que ho fessin. Artadi ha expressat un ‘punt de sorpresa’ perquè l’executiu espanyol podria haver-se dirigit a la Generalitat mitjançant els mecanismes de coordinació i, en concret, pel que fa a Interior, s’ha referit a la comissió mixta de seguiment que depèn de la Junta de Seguretat. Sigui com sigui, ha garantit que contestaran a les cartes amb normalitat, i ha defensat el paper de dissabte de la policia catalana, que va optar per la mediació i es va evitar el desallotjament, i també diumenge, prioritzant el criteri de proporcionalitat. Artadi ha comparat les protestes amb les que va protagonitzar el sector del taxi, i en què tampoc no es va intervenir, tot i que afectaven la mobilitat. Els requeriments enviats per Madrid arriben en un context de peticions reiterades del PP i de Ciutadans perquè Pedro Sánchez impulsi una altra aplicació del 155 i dies abans de la reunió del consell de ministres a Catalunya, prevista el dia 21. De fet, hi ha diverses convocatòries per a protestar contra el govern de Sánchez divendres de la setmana vinent. A més, a Madrid han interpretat la defensa de Quim Torra de la via eslovena com un aval a la via violenta, amb l’objectiu d’afegir raons a les demandes d’una nova intervenció de l’autonomia, sense recordar que la guerra que hi va haver a Eslovènia es va desencadenar pel fet que Iugoslàvia va enviar-hi l’exèrcit federal després del referèndum, en què la independència va guanyar amb un suport del 88% i una participació del 93%. El PSOE va advertir ahir que al govern espanyol ‘no li tremolarà la mà’ per aplicar el 155 i Artadi, sorpresa per l’avís dels socialistes espanyols, ha demanat a Sánchez que no es torni a equivocar i retorni al diàleg i a la negociació. Artadi ha dit que l’opinió de Torra sobre la via eslovena era una defensa de la democràcia, la llibertat i el pacifisme, i finalment ha sentenciat que ‘cada nació fa el seu procés i és únic i incomparable’. ‘Som on sempre hem estat, amb una apel·lació constant al diàleg i a la negociació’, ha reblat la portaveu. També ha negat que Torra fes un ultimàtum a Buch perquè fes canvis en la cúpula policial després de les càrregues que hi va haver dijous a Girona i Terrassa. Uns canvis que Interior va descartar ahir mateix. Quant a la reunió del consell de ministres prevista per al dia 21, Artadi ha remarcat que el govern no considera que la trobada sigui una ‘provocació’ sinó que ella mateixa es va referir, la setmana passada, al fet que hi ha ‘sectors de la població’ que així ho consideren. El govern, diu, té el compromís de garantir tots els drets: el de la manifestació i la protesta, però també que hi pugui haver reunions d’aquestes característiques a Catalunya. El govern desconeix per ara on es farà la reunió. Artadi també s’ha referit a la possibilitat que el govern espanyol enviï finalment efectius de la policia espanyola per a garantir que el consell de ministres es desenvoluparà sense problemes. Ha argumentat que, si tenen la percepció que falten agents, haurien de facilitar una ampliació de la dotació del cos i complir les obligacions amb el sistema de finançament. El president de la Generalitat s’ha incorporat a la reunió del consell executiu després d’un dejuni de dos dies al monestir de Montserrat en solidaritat amb els presos polítics en vaga de fam. El govern ha destacat el pes específic que hi té transversalment la cultura, amb 208 accions o projectes que es duen a terme en totes les conselleries. També ha aprovat el nomenament de Francesca Guardiola com a delegada als Països Nòrdics i ha atorgat el Premi Justícia 2018 a l’ex-conseller de Justícia Carles Mundó.

Summary: El govern respondrà a les cartes de Sánchez i li demana que no es deixi arrossegar per la dreta


El president del Brasil, Jair Bolsonaro, ha insinuat que les ONG podrien ser les responsables dels nombrosos incendis a la selva amazònica. Sense aportar cap prova al respecte, ha dit que els treballadors de les ONG ‘s’han sentit afectats per la falta de diners’ per la retirada de subvencions públiques del seu govern. ‘Podria haver-hi, no ho estic afirmant, una acció delictiva per cridar l’atenció contra la meva persona, contra el govern del Brasil’, ha dit. En ser preguntat expressament sobre si estava acusant les ONG dels incendis, Bolsonaro ha respost: ‘Hem de combatre el delicte, després ja veurem qui n’és el possible responsable’. A banda, també ha criticat els governadors dels estats on hi ha l’Amazones. ‘Hi ha estats, que no vull citar, al nord, en els quals el governador no està movent ni un dit per ajudar a combatre els incendis’. ‘Està gaudint d’això’, ha dit. Segons dades de l’Institut brasiler d’Investigacions Espacials (INPE, per les sigles en portuguès), el 2019 hi ha hagut un augment d’incendis del 83% respecte al mateix període de l’any passat. En un piulet, la NASA ha mostrat una fotografia des de l’espai del fum provocat pels incendis. Ací podeu veure en temps real sobre un mapamundi els principals incendis. Smoke from wildfires in the #AmazonRainforest spreads across several Brazilian states in this natural-color image taken by a @NASAEarth instrument on the Suomi NPP satellite. Although it is fire season in Brazil, the number of fires may be record-setting: https://t.co/NVQrffzntr pic.twitter.com/4JTcBz9C8f — NASA (@NASA) August 21, 2019 Durant la campanya electoral, Bolsonaro va prometre explotar econòmicament el territori de la selva amazònica, pel qual ha aixecat una forta oposició dels grups ecologistes. De fet, tot i que Bolsonaro posa el focus sobre les ONG, és el seu govern qui ha estat àmpliament criticat per la manca de protecció mediambiental.

Summary: Bolsonaro acusa sense proves les ONG de causar els incendis a l’Amazònia


Barcelona en Comú (BComú) s’incorporarà a la coalició d’Unidos Podemos a les eleccions europees d’aquesta primavera, segons ha informat la formació aquest dissabte en un comunicat. El plenari de BComú ha decidit d’iniciar converses amb els impulsors d’aquesta candidatura perquè es pugui incloure el seu ‘programa municipalista’ i veure ‘quines persones poden defensar-lo millor’, ha manifestat el seu portaveu, Enric Bárcena. ‘Durant aquests anys de govern a la ciutat, hem vist que la política europea afecta la nostra capacitat d’impulsar canvis a Barcelona’, ha assegurat Bárcena. El proper 6 de novembre es presentarà l’agenda europea de Barcelona en Comú a un acte al Parlament Europeu on participaran regidors de les ciutats de Barcelona, Nàpols, Amsterdam, París i Grenoble. Canvis a la direcció executiva En el plenari d’aquest dissabte també s’ha fet efectiu un canvi a la direcció executiva de Barcelona en Comú. Marina López, s’ha donat de baixa com a membre de l’executiva ‘per motius personals’. Des d’avui a la seva cadira hi seurà Beatriz Martínez Alonso, Consellera d’Horta Guinardó, que ha estat triada per membres de la coordinadora. La direcció executiva de Barcelona en Comú està formada per vuit persones escollides amb un procés d’eleccions intern i s’ocupa de prendre decisions operatives i d’executar les estratègies i decisions preses per la Coordinadora. El darrer procés intern d’eleccions va ser al novembre de 2017.

Summary: Barcelona en Comú s’incorporarà a la coalició d’Unidos Podemos a les eleccions europees


En poc espai de temps hi ha hagut al món tot de referèndums, com el dels acords de pau de Colòmbia, la quota de refugiats a Hongria, la limitació de la democràcia a Tailàndia o el mateix Brexit que han posat en dubte la fórmula del referèndum com la millor eina per decidir quina és l’opció preferida de la ciutadania en segons quines circumstàncies. El debat polític està sobre la taula: són útils o s’han convertit en una eina molt perillossa. La resposta no és senzilla Quines són les condicions per a fer un bon referèndum? Un referèndum és una votació convocada per les institucions amb l’objectiu de que la població doni la seva opinió sobre l’establiment o modificació d’una determinada política- La principal orientació i guia sobre com ha de ser un referèndum són les recomanacions del Codi de bones pràctiques sobre referèndums de la Comissió de Venècia, un òrgan consultiu del Consell d’Europa que ha esdevingut l’organització internacional de referència en aquest tipus de processos. Com en qualsevol procés democràtic cal partir d’unes condicions electorals bàsiques, que es donen per descomptades. Com ara que el vot és secret per a tots els ciutadans, o la igualtat d’oportunitats per a fer campanya o el finançament públic. Més enllà d’aquestes condicions democràtiques, però, la Comissió de Venècia inclou recomanacions importants a tenir en compte: -La Comissió de Venècia considera que la pregunta és clau per a la formació d’una opinió pels electors. Per tant, aquesta no ha de suggerir una resposta ni ha d’induir a error o a crear complexitat amb la intenció que l’elector no la comprengui. A més s’ha de poder respondre amb un ‘sí’, ‘no’ o vot en blanc, sense necessitat de donar una resposta més detallada. En aquest context un bon exemple seria la pregunta del referèndum d’independència d’Escòcia de 2014 (“Escòcia hauria de ser un país independent?”) i en canvi un mal exemple, que compleix tot el que no s’ha de fer, seria la pregunta del referèndum sobre la permanència d’Espanya a l’OTAN: “El Govern considera convenient, per als interessos nacionals, que Espanya romangui en l’Aliança Atlàntica, i acorda que aquesta permanència s’estableixi en els següents termes: 1r. La participació d’Espanya en l’Aliança Atlàntica no inclourà la seva incorporació a l’estructura militar integrada. 2n. Es mantindrà la prohibició d’instal·lar, emmagatzemar o introduir armes nuclears en territori espanyol. 3r. Es procedirà a la reducció progressiva de la presència militar dels Estats Units a Espanya. Considera convenient per a Espanya romandre en l’Aliança Atlàntica en els termes acordats pel Govern de la Nació?” -Pel que fa a la participació es recomana que no hagi un mínim de participació, ja que en cas contrari s’equiparen l’abstenció i els vots en contra i això pot provocar que els opositors en comptes de votar s’abstinguin. Un exemple teòric seria un cens amb un 48% a favor de la proposta, un 20% en contra i un 32% que s’abstindria, si el percentatge necessari fos del 50% de participació, els opositors podrien deixar de participar per imposar el seu punt de vista encara que sigui minoritari. La Comissió de Venècia recomana que no hi hagi un mínim, ja que considera que fomentar tant l’abstenció com la imposició del punt de vista minoritari no és saludable per a la democràcia. Exemples dolents en aquesta línia serien la majoria de referèndums a Itàlia, on l’oposició a la proposta simplement s’absté, o en el referèndum d’independència de Noruega de 1905, on el govern suec va assegurar que reconeixeria el resultat només si s’arribava al 85% de participació (van arribar al 85,4%). -En el percentatge necessari per a l’aprovació també es recomana una majoria no reforçada, el 50% més un vot. I això perquè un llindar superior pot crear situacions complexes i extremadament enrarides, on la majoria es pot sentir privada de la victòria sense una raó justa. Al referèndum de Montenegro de 2006, per exemple, es va demanar un 55% de vots a favor i això, si els independentistes haguessin assolit un 54% a favor, hauria creat una situació difícil de gestionar, on la majoria de la població voldria la independència però sortiria vencedora l’opció minoritària. -Finalment és necessari que quedin clar els efectes del referèndum. El votant ha de saber si aquest és un referèndum vinculant o consultiu, de la mateixa manera que cal un mandat clar sobre què comporta adoptar o rebutjar la proposta. Un exemple seria el rebuig al paquet de rescat de Grècia el 2015, on no quedava clar si el govern havia de renegociar una oferta amb millors condicions o si es provocava un trencament i la sortida de l’euro. Una situació semblant es va veure al referèndum de Colòmbia, on podia haver-hi el perill que la població votés en contra per renegociar les condicions i en canvi això suposés la fi del procés de pau. El problema de què es pregunta Els referèndums acostumen a donar només dues opcions, a ser binaris, deixant així fora altres preferències i amb això part de l’opinió pública. Un exemple clar seria el referèndum de la constitució del 1978 a Espanya. Tot i la importància d’aquell vot, només va obtenir un 67,11% de participació, sent el cas més extrem el del País Basc, on va ser del 44,65%. Aquella constitució de consens no va agradar a una part de la ciutadania, que va preferir abstenir-se per mostrar la disconformitat abans que posicionar-se amb els seguidors del franquisme que van cridar votar en contra. La reducció de les opcions pot ser, doncs, un factor d’abstenció, així com el desinterès o l’abstenció activa així com les enquestes, que poden desmobilitzar quan l’electorat considera segura la victòria de la seva opció. A Colòmbia només un 38% del cens va votar. També hi ha casos on una pregunta pot ser rebutjada per un efecte col·lateral que pugui tenir. Un exemple seria el No dels alsacians a la fusió dels dos departaments el 2013. El vot va ser rebutjat pels alsacians del Baix Rin, en considerar que ajuntar els dos departament significava que tot el poder de decisió s’anava a Estrasburg, a l’Alt Rin. La situació va provocar que amb només un 22% de participació, un 9% del cens votés No imposant el resultat, però per evitar una situació que no era l’objecte principal de la consulta. El protagonisme dels partits i els polítics com un perill clar Un dels problemes que s’assenyalen sovint és que en els referèndums molts cops els electors han de decidir sobre temes complexos sense la informació o els coneixements necessaris, sobre temes dels quals els mateixos experts en desconèixen les conseqüències (com el Brexit). Això porta als votants a confiar en els missatges dels polítics, com a instrument de decisió. Segons quin polític anuncia quin vot el ciutadà reacciona votant el contrari. El ciutadà normal no es llegeix la Constitució Europea o es fixa en les condicions del pla de l’FMI per saber si serà positiu o negatiu per al país, sinó que s’orienta segons els missatges de polítics, líders d’opinió o partits. Però a la vegada és evident que això pot portar a què els referèndums siguin fer servits per a afeblir el govern o com una mena de qüestió de confiança. Amb independència de la pregunta concreta. Així en el referèndum de la Constitució Europea de 2005 a França, segons les enquestes, un 52% va votar en contra per a mostrar la insatisfacció amb la situació social i econòmica francesa. Un tant per cent elevat també va votar en contra pel possible ingrés de Turquia a la Unió Europea (39%). I pel descontentament amb la classe política (31%) i contra del govern francès (24%). De tot plegat es dedueix que la majoria dels que van votar en contra a l’hora de dipositar el seu vot van tenir en compte factors que no tenien res a veure amb el motiu de la votació. Els bàndols, a més, intenten imposar aquell discurs que els afavoreixi en la votació i això fa créixer la confusió. A Colòmbia, el govern ha presentat el referèndum com un vot sobre la pau mentre que l’oposició ho ha fet com una decisió sobre si la FARC mereixia indulgencia. En cap cas es va votar sobre l’acord tal i com estava pactat. I a això encara cal sumar que la campanya en contra dels acords va utilitzar el referèndum com un plebiscit del govern canalitzant-ne el descontentament previ, mostrant el rebuig a la reforma tributaria. De la mateixael sector més catòlic van mostrar el seu descontentament amb les mesures a favor dels drets de la dona i la comunitat LGTB, o el perill que l’entrada de les FARC en política pogués reforçar l’esquerra. Utilització negativa dels referèndums Els referèndum poden ser molt negatius quan els governants no volen prendre decisions impopulars o són utilitzats com una arma partidista. Els votants acostumen a caure més fàcilment en la passió visceral i a no separar les experiències pròpies amb el què és millor pel país, al contrari dels governants, que haurien de mirar pel bé del país. En el cas recent de Colòmbia els votants no van estar disposats a fer concessions que consideraven excessives (reservar escons a les FARC al Parlament o penes massa lleus pels comandants) ignorant així un ensenyament bàsic dels processos de pau, com és que la pau no és gratis i hi ha un preu polític que haurien d’estar disposats a assumir els polítics pel bé general. Això justifica la pregunta si un afer tant complex com un procés de pau havia de ser consultat. Un referèndum també pot ser utilitzat pels governats per guanyar popularitat. És habitual a Llatinoamèrica l’ús de referèndums per part de presidents, quan tenen conflicte amb les cambres parlamentàries, intentant contraposar així la voluntat del poble amb la dels parlaments. La democràcia representativa pot servir de filtre pel populisme, així com per a la defensa de les minories o de mesures econòmiques insostenibles millor que el referèndum. I un cas clar és el del 2009, quan Califòrnia es va declarar en emergència fiscal, amb un gran dèficit, després de promoure’s en referèndums l’augment d’ajudes i a la vegada abaixar impostos. A Suïssa són freqüents els referèndums basats en propostes promocionades per la dreta antiimmigració . I a Eslovènia es va anul·lar en referèndum la llei a favor del matrimoni homosexual. El referèndum també pot suposar una imposició quan existeix una fractura territorial, convertint-se en un mecanisme contrari a les minories. Un exemple seria el referèndum a Bèlgica sobre el retorn del rei Leopold III el 1950. El 72% dels flamencs van votar a favor, mentre que un 58% dels valons i un 52% dels habitants de Brussel·les van votar en contra. El resultat no va suposar un resultat de consens entre les diferents comunitats, sinó la mostra de l’opinió de la comunitat majoritària, que va crear ressentiment en les minoritàries. És, clarament també, el cas del Brèxit. En alguns casos, doncs, els referèndums poden servir per intentar legitimar la imposició d’una majoria sobre una minoria que sempre serà minoritària. No sempre és així, però. El referèndum sobre la Devolution a Escòcia i Gal·lès de 1998 va obligar al govern i el parlament britànics a conformar-se amb el resultat de l’opinió pública. Els acords de Pau de 1998 a Belfast, amb referèndum tant a Irlanda del Nord com a la República d’Irlanda també van reforçar la voluntat popular, fent el conflicte menys probable. El cas suís El cas paradigmàtic d’un estat que ha normalitzat l’ús del referèndum en la política és Suïssa, que ha celebrat 536 consultes entre la creació de l’estat el 1848 i el 2006. Suïssa permet la iniciativa ciutadans amb el recull de 50.000 signatures per demanar una llei o 100.000 per la integració en la Constitució, fent així que el referèndum no només sigui una eina dels polítics. L’estat helvètic ha tingut en compte en la seva pràctica mecanismes per protegir les minories i donar alternatives a propostes controvertides. Així quan consideren la proposta massa extremista, les institucions poden presentar una contraproposta, que serà votada juntament amb la primera i també es fa una pregunta de desempat per si les dues són acceptades. Per protegir les minories, més enllà de demanar una majoria de vots favorables, es demana una majoria de cantons favorables a la iniciativa, no sent aprovada si no compleix les dues condicions (població+cantons) evitant així que els cantons més poblats s’imposin a la resta. En contrast amb el cas suís hi ha països amb una elevada confiança en el sistema democràtic, com els països nòrdics, on no acostumen a haver-hi referèndums ja que els ciutadans ja es senten representants pel parlament.

Summary: I si no fos una bona idea fer referèndums?


La confederació de cultura popular catalana és convidada com a observadora a la 10a sessió del Comitè Intergovernamental, celebrada del 30 de novembre al 4 de desembre a Namíbia. També ha participat dins el Fòrum d’ONG acreditades del diumenge 29 de novembre, per tal d’exposar els resultats de la Conferència Internacional d’ONG acreditades celebrada al Maresme el juny passat. Josep Viana, president de l’Ens de l’Associacionisme Cultural Català, acompanyat de l’assessor en l’àmbit de la UNESCO, Lluís Garcia Petit han viscut de primera mà la inscripció de les falles del Pirineu dins la Llista d’elements del Patrimoni Immaterial de la Humanitat, aprovada dimarts 1 de desembre dins la segona jornada de la 10a sessió del Comitè Intergovernamental de la UNESCO. “Manifestem el nostre suport i la voluntat de col·laboració en aquest triomf de les comunitats de les falles i de tot el col·lectiu de la cultura popular; és una inscripció que fa que Catalunya sigui present un cop més en l’àmbit internacional”, ha expressat Viana. Viana i Garcia Petit participen com a observadors de l’Ens de l’Associacionisme Cultural Català en la 10a sessió del Comitè Intergovernamental. A més, han intervingut en la reunió del Fòrum de les ONG acreditades que sempre se celebra un dia abans de les sessions del Comitè Intergovernamental. L’Ens, com a ONG acreditada, és a dir, amb capacitat d’assessorar els òrgans establerts per a la Convenció per a la Salvaguarda del Patrimoni Cultural Immaterial (PCI), que és un acord entre estats, ha basat la seva intervenció en l’exposició dels resultats de la 1a Conferència d’ONG acreditades que va tenir lloc a Santa Susanna (el Maresme), una iniciativa de l’Ens, que va organitzar amb la col·laboració del Fòrum d’ONG. La trobada catalana, la segona setmana del mes de juny passat, va permetre reflexionar i debatre la missió, la funció i els valors del Fòrum. Llegeix l’article sencer, fent clic aquí.

Summary: L’Ens, a la 10a sessió del Comitè Intergovernamental de la UNESCO


El jutjat d’instrucció 2 de Girona ha citat a declarar com a investigat un altre comandament dels Bombers per haver fet un comboi de protesta davant la comandància de la Guàrdia Civil l’endemà del Primer d’Octubre. És el cinquè investigat en aquesta causa oberta per delictes de malversació de diners públics i abandonament del lloc de feina com a funcionaris. Segons fonts jurídiques, aquest comandament era el sots-cap de guàrdia el 2 d’octubre del 2017. El jutjat ha fixat la declaració per al 21 de novembre. Tres dels comandaments investigats van anar al jutjat el 12 de juny i el quart ho va fer el 10 de juliol. Entre els cinc investigats hi ha dos ex-caps de la regió d’emergències de Girona.

Summary: El jutjat cita a declarar com a investigat un altre comandament del Bombers de Girona pel comboi després de l’1-O


La coordinadora general de CDC, Marta Pascal, ha cridat a participar massivament a l’acte sobiranista que han organitzat l’ANC i Òmnium en la Diada de l’11 de setembre per contribuir que sigui ‘l’última’ abans de la independència de Catalunya. ‘En termes del full de ruta, és la Diada prèvia a la consecució del procés polític’, que es preveu que culmini l’estiu del 2017 després de 18 mesos de legislatura, ha destacat la també diputada de JxSí en una entrevista d’Europa Press. Pascal confia que ‘hi haurà molt èxit’ d’assistència a l’acte sobiranista, que aquest any s’ha descentralitzat en cinc municipis —Barcelona, Lleida, Tarragona, Salt (Girona) i Berga (Barcelona)—, i ha recordat que qualsevol oportunitat és bona per omplir els carrers i reivindicar una sortida democràtica a l’encaix de Catalunya a Espanya. Però ha avisat que només podrà ser l’última Diada d’una Catalunya autonòmica ‘si la CUP no posa en risc la governabilitat’ facilitant que prosperi la qüestió de confiança a la qual se sotmetrà el president de la Generalitat, Carles Puigdemont, el 28 de setembre. ‘Segur que la CUP no farà descarrilar el procés  i entendrà que els pressupostos són clau per al procés’, ha destacat en al·lusió a la necessitat de vincular la qüestió de confiança i els comptes de la Generalitat, cosa que JxSí defensa però que la CUP qüestiona. Sobiranistes cansats Com els dirigents de l’ANC, admet cert cansament entre els sectors sobiranistes, per la qual cosa crida JxSí i la CUP a ‘no convertir el procés en ‘procesisme‘ i no desencantar la gent donant la sensació que s’està més per mirar-se de reüll que per anar junts’. Creu que s’ha donat algun ‘missatge als ciutadans contradictori que es tirava tot a perdre’, com quan la CUP no va votar a favor dels pressupostos del 2016 al parlament, i espera que aquests episodis no es repeteixin i es culmini el full de ruta independentista.

Summary: Pascal crida a participar en la Diada perquè sigui ‘l’última’


El president del PP espanyol, Pablo Casado, ha presentat una proposició de llei al congrés perquè sigui l’estat, i no pas les comunitats autònomes, que decideixi el percentatge d’hores lectives que s’han d’impartir a les autonomies amb dues llengües cooficials. Arran d’aquest intent recentralitzador, la vice-presidenta de la Generalitat, Mónica Oltra, ha recordat a Casado que la llei en vigor, la de plurilingüisme, s’ajustava als paràmetres lingüístics fixats pel Tribunal Suprem. ‘En la llei que hem aprovat consta que s’imparteixi com a mínim un 25% de castellà i un 25% de valencià. No sé si per a Casado el Suprem no és l’estat o si proposa una abolició de les autonomies’, ha etzibat Oltra, qui ha recordat que les competències en matèria d’educació corresponien a les autonomies. Respecte a l’incident que va patir a Fitur, la també consellera d’Igualtat veu preocupant que en una fira internacional ‘on es parlen més de cent llengües s’impedeixi parlar valencià’. Arran d’aquest incident, i també del fet que la llengua torna a ser una eina de pre-campanya del PP i Ciutadans, Oltra ha demanat ‘una reflexió col·lectiva des de la serenitat davant la permanent crispació i l’ús de la llengua com una eina partidista’.

Summary: El Consell defensa la llei del plurilingüisme després de les amenaces de Casado


‘Celebrem l’eclosió d’una narradora excepcional que, n’estem segurs, atraparà un bon grapat de lectors amb la mateixa gràcia que ho faria un encantador de serps.’ Així defineixen els editors de Males Herbes Elisenda Solsona (Olesa de Montserrat, 1984), de qui acaben de publicar el recull de contes Satèl·lits, que arribarà a les llibreries el 13 de maig. Una nit, sense previ avís, la lluna no surt. Sota aquest cel inesperat transcorren vuit històries íntimes en què no hi manca el punt de fuga màgic. Podeu llegir les primeres planes del conte ‘Closca’. Els editors de Males Herbes, Ricard Planas i Ramon Mas, expliquen: Satèl·lits, la màgia que neix enmig de la incomunicació humana «Fa uns anys, per atzars de la vida, vam tenir entre les mans l’original de Cirurgies, que seria el primer llibre de l’Elisenda Solsona i que ella ens va presentar com un recull de poemes. Com a editorial de narrativa, i amb una bona pila d’originals pendents sobre la taula, vam desestimar-ne la publicació sense haver-lo llegit, pel fet que ‘no publiquem poesia’. Quan uns mesos després el llibre va aparèixer a Voliana Edicions, el vam comprar i llegir, per curiositat, i ens va semblar que allò era un recull de microcontes més que no pas de poemes. A més eren brillants, diferents de tot, amb un món d’imatges personalíssimes i una capacitat per evocar i colpejar alhora molt singular. De seguida ens vam tornar a adreçar a l’Elisenda Solsona i li vam demanar un llibre de narrativa. No va trigar gaire a passar-nos la primera versió de Satèl·lits, que ja tenia mig embastada. Un llibre de contes al voltant d’una nit sense lluna, que omplia les relacions humanes d’una màgia melancòlica. Des de llavors n’hem anat parlant mentre ella hi seguia treballant durant més de dos anys, fins a trobar la manera idònia per a deixar fluir el seu potencial enorme. El resultat és el llibre de narracions que somniàvem, amb contes que combinen aquest estil poètic i inquietant que a l’autora li surt de natural, amb unes trames que enganxen, sorprenen, ens remouen l’ànima i després ens tornen a sorprendre. Són vuit contes de mides diverses, però nosaltres ens quedem, sense cap mena de dubte, amb els més llargs, cosa que demostra que estem davant d’una narradora capaç de crear personatges amb una psicologia complexa, i fer-los créixer amb naturalitat, una naturalitat ben estranya, val a dir-ho. Per tot plegat, celebrem l’eclosió d’una narradora excepcional que, n’estem segurs, atraparà un bon grapat de lectors amb la mateixa gràcia que ho faria un encantador de serps.» Ricard Planas i Ramon Mas

Summary: Avançament editorial: ‘Satèl·lits’, d’Elisenda Solsona


Finances neuroconductuals Encara que paraules com emocions o expectatives poden semblar conceptes abstractes per als nostres lectors, el fet és que són molt presents en totes les interaccions produïdes en el nostre entorn. A més, les emocions i les expectatives tenen, d’una banda, correlacions neurofisiològiques específiques, i per tant podem localitzar quina àrea del cervell s’activa amb una emoció o pensament específics que impliquen una expectativa (per exemple, el procés de presa de decisions; Bechara, Damasio i Damasio, 2000). De l’altra, tenen un impacte concret i mesurable en la vida d’una persona; és a dir, poden influir en els comportaments dels individus. El nostre exemple anterior mostra clarament la importància de les expectatives des d’una perspectiva econòmica. Per exemple, individus racionals tractaran de prendre la millor decisió en esdeveniments vitals crucials (per exemple, la compra d’un apartament), ja que cada decisió en un moment així comportarà un profund impacte emocional en molts aspectes de la seua vida futura. Si prendre les decisions correctes ja ens pot semblar fonamental des d’un punt de vista particular, imaginem la potencial importància de les decisions preses pels operadors en el mercat de valors, o fins i tot pels polítics que dirigeixen el destí d’un país o nació. Per tant, un dels objectius clars de les finances neuroconductuals és entendre millor quins són els determinants neuropsicològics de les expectatives econòmiques i les seues correlacions emocionals. Un dels mètodes de recerca de les finances neuroconductuals se centra en les variables a nivell micro i macro que expliquen la relació del comportament humà pel que fa als mercats financers. Per exemple, encara que s’han invertit molts recursos i esforços per descobrir les variables econòmiques que causen les fluctuacions del mercat, han fracassat tots els intents d’aturar tant el sorgiment cíclic de bombolles financeres com l’inevitable esclat. En altres paraules: controlar aquestes fluctuacions –anticipar-les i evitar-les– ha estat un dels principals objectius de la recerca financera tradicional (Blanchard i Watson, 1982). No obstant això, tot tractant d’anar més enllà, alguns autors suggereixen que, encara que s’ha parlat molt sobre les expectatives, s’ha ignorat el paper que fan les emocions en els sistemes financers. De fet, si prenem les emocions com a contrapartida afectiva de les expectatives racionals, no hauríem de menystenir-ne la importància en la creació de bombolles financeres especulatives, ni tampoc en altres processos del mercat (Tseng, 2006). Per tant, si els economistes uneixen esforços amb psicòlegs i neurocientífics, la seua saviesa col·lectiva podria potenciar la nostra comprensió dels motius ulteriors que hi ha al darrere del comportament dels agents financers, potser no del tot explicats pels models racionals. És més: aquesta unió de professionals podria ajudar a prevenir l’aparició de bombolles financeres. El cervell emocional El famós cas de Phineas Gage –publicat per Damasio, Grabowski, Frank, Galaburda i Damasio (1994)– està considerat una fita de la neurociència. A partir de la publicació d’aquest article en la revista Science, la noció per la qual certes àrees i vies neuronals són responsables de la presa de decisions, la cognició social i l’adaptabilitat a l’entorn va ser acceptada com un fet científic. El 1848, Phineas Gage va patir un tràgic accident mentre treballava en la indústria del ferrocarril de Nova Anglaterra i va sofrir greus danys en el lòbul frontal. Abans d’aquest accident, era un ciutadà corrent, intel·ligent i ben adaptat en termes socials. Després de l’accident, però, la seua personalitat va canviar radicalment. Es comportava de manera irrespectuosa, mostrava conductes infantils o fins i tot d’exhibicionisme sexual que ofenien el seu cercle social. Tot i que el seu comportament va canviar després de l’accident, el més sorprenent és que va mantenir el seu nivell d’intel·ligència. Dècades després, els estudis en neurociència van vincular els danys en diverses àrees i connexions neuronals del cervell de Phineas Gage amb funcions cognitives relacionades amb la planificació, l’execució, la personalitat, la presa de decisions i el que habitualment entenem per «racionalitat». Totes aquestes zones presenten connexions inseparables amb àrees del cervell relacionades amb la regulació emocional; per tant, en patir algun tipus de dany cerebral, s’hi donen casos de decisions (i conductes) erràtiques. Llig l’article sencer a la web de Mètode. Guillermo Mateu, Lucas Monzani i Roger Muñoz. Què és Mètode?

Summary: El paper del cervell en les decisions financeres


L’aplicació de missatgeria WhatsApp continua treballant en una funció que permetrà d’enviar missatges que s’eliminin per si sols després d’un temps determinat, però en l’última versió beta per a iPhone ha informat que només funcionarà en els grups. WhatsApp va anunciar aquesta funció, coneguda d’entrada per ‘missatges que desapareixen’, el passat mes d’octubre. Amb aquesta característica, l’usuari pot seleccionar que els seus missatges s’esborrin automàticament en un període de temps determinat: una hora, un dia, una setmana, un mes o un any. Ara, el portal WABetaInfo ha advertit en la versió 2.20.10.23/24 de la versió beta de WhatsApp per a iOS que la funció passa a dir-se ‘esborrar missatges’ i que només es podrà fer servir en els grups, no pas en els xats individuals, com s’havia mostrat en betes anteriors. L’autodestrucció de missatges esdevé així una eina amb el propòsit principal de netejar el contingut dels grups amb molta activitat, i seria possible d’activar-la per estalviar espai en el dispositiu. Els usuaris que vulguin utilitzar-la hauran de crear xats grupals, en què l’administrador és qui pot activar aquesta funció o desactivar-la, encara que de moment no és disponible en la versió actual.

Summary: WhatsApp limitarà l’autodestrucció de missatges només als grups


LONDRES, 23 (EUROPA PRESS) L’alcalde de Londres, Sadiq Khan, ha anunciat que hi haurà més agents de Policia als carrers de la capital britànica després de l’atemptat que ha acabat aquest dilluns amb la vida d’almenys 22 persones a un estadi de Manchester. “Estic en continu contacte amb la Policia Metropolitana, que està revisant les mesures de seguretat a Londres”, ha afirmat Khan, en un comunicat publicat en el seu compte oficial de la xarxa social Twitter. “Els londinencs veuran més policies als carrers avui”, ha afegit. El primer edil londinenc ha dit que la seva ciutat segueix “unida” a Manchester després del “trist i bàrbar” atac que ha patit aquest dilluns. “Això ha estat un covard acte de terrorisme contra un concert al qual acudien milers de nens i joves”, ha assegurat. L’alcalde ha afirmat que el seu “cor” es troba amb les víctimes i les seves famílies i ha destacat l'”heroisme” dels treballadors dels serveis d’emergències britànics.

Summary: R.Unit.- L’alcalde de Londres anuncia un reforç de la seguretat després de l’atemptat de Manchester


L’escriptor, traductor, antropòleg, i unes quantes coses més, Adrià Pujol Cruells ha publicat una nova novel·la, Míster Folch (Empúries). No es tracta pas de la primera (com erròniament diu la contracoberta del llibre) ni del primer llibre que publica. Abans que aquesta obra, l’autor begurenc, nascut el 1974, ja comptava amb títols com ara: Escafarlata d’Empordà i Picadura de Barcelona, totes dues a Edicions Sidillà, i també Els barcelonins a Llibres de l’Avenç, La carpeta és blava a Labreu i encara abans de tots aquests, Alteracions a Males Herbes. El nostre escriptor, un dia, pensava en la presentació que faria a Barcelona de la nova novel·la. Ell, que treballa i pensa moltes hores al dia perquè en necessita poques de son, es va preguntar: Qui podria presentar el llibre que fos essencialment divertit? I va pensar en l’última persona amb qui es podria pensar: el president Quim Torra. Li va preguntar per Twitter i el president Torra li va dir que sí, també per Twitter. Això era abans de la sentència, és clar. Però els esdeveniments polítics, ja ho sabem, van passar davant de la presentació. I de moment, tenim la presentació, que s’havia de fer a la llibreria Calders, postposada de manera indefinida. ‘Twitter és un lloc fabulós, increïblement divertit, interessant. Aprenc una quantitat de coses que no me les acabo. No llegeixo cap diari, mai. No em cal.’ I també explica que ‘ampliar lectors ja no depèn d’una bona promoció sinó d’un bon tweet‘. Adrià Pujol Cruells té un perfil molt actiu a Twitter. Remarca que ens trobem en l’època de Twitter. I quantes hores s’hi passa? Ens diu que depèn de l’època: ‘Com més neguit, més feina i més nervis, més hores a Twitter. Com menys feina i més calma, potser no hi entro.’ I reconeix: ‘Avui, alguns autors o autores som per a molts lectors el paio graciós de Twitter. És una autopromoció. Imprimeix un estil i un to. És una marca.’ A Míster Folch, Adrià Pujol Cruells explica una història de postguerra i franquisme en una Barcelona dominada pel gris. Una història protagonitzada per Míster Folch, un home de vida galdosa que és agraciat per uns poders sobrehumans, atorgats per un déu que és el narrador de la història (sí, ho sap tot) i que tracta de tu a tu el lector, amb una confiança que desarma. A Míster Folch, Pujol Cruells desplega humor i sàtira, crítica social, història i refranyer popular, amb una llengua rica i voluptuosa, amb una literatura que ho és tot menys senzilla. Parlem una bona estona d’aquest nou llibre i del sector literari català. Prenem la conversa que ja ha començat i parla Pujol Cruells: ‘El país és petit. Corre la brama que jo visc d’escriure. No. Les dues hipoteques les pago treballant d’antropòleg. La qual cosa és normal. O no? Què vol dir viure d’escriure? Doncs escriure llibres i escriure en quatre mitjans diferents, com faig jo, fer conferències, tallers, pròlegs, correccions, traduccions… Treure un llibre és gairebé una anècdota.’ —Fa un temps dèieu: ‘Hem d’estar contents de poder publicar!’ Encara ho peseu? —Que algú es jugui els calés per tu… T’has de queixar de res? És molt difícil no publicar. Jo ho constato. Hem d’estar contents. —Indirectament dieu que es publica massa? —Sempre es publica massa a tot arreu, no només a Catalunya. —I que una part del que es publica potser no s’hauria de publicar? —Sí, però dir això, com un automatisme, perquè ho diem tots, ja no explica res. —Però té a veure amb el mercat, amb una manca de professionalitat dels editors…? —Escriure està molt bé. Ser editor està molt bé. Ser llibreter encara ho està més. Hi ha un boom. Fa deu anys o dotze que dura. I està bé, és millor fer això que no fer bombes. És millor que es publiqui molt i que molta gent vulgui ser editora i llibretera. Ara, hi ha professionalització de l’escriptor? No, no n’hi ha. I? Què volen, viure d’escriure novel·letes? No, això no pot ser. Stephen King és un escriptor professional. Doncs que es posin a fer de Stephen King si volen viure d’escriure. A veure si poden treballar com ell: deu hores al dia de dilluns a diumenge. Com Simenon o Pedrolo o Josep Pla. En comptes de queixar-nos, també ens podríem felicitar: quantes institucions hi ha al voltant d’aquest món? La Setmana del Llibre en català, 8% més de vendes; Sant Jordi, un èxit… Quin problema hi ha? —Com analitzeu, doncs, el moment actual del llibre en català? —Si dic que es troba en molt bon moment, em renyaran, perquè diran que el català es va morint; i si dic que tot és un desastre, diran: té raó, aquest noi. No hi ha sortida a la pregunta. —Com formularíeu la pregunta, doncs? —Creieu que el sector o el llibre en català es troba en condicions de felicitar-se? Sí, es troba en condicions de felicitar-se i de dir que bé que ho fem i ho hem fet. Crec. —Per tant, és un bon moment. —És un bon moment, però no amb relació a èpoques daurades o fosques passades. És un bon moment perquè ho és. No ho és amb relació a les estadístiques que diuen que el català es mor; no ho és amb relació al procés; no ho és amb relació al discurs de som una colònia espanyola… Amb relació al llibre català, en català, les editorials estan bé? Sí, fantàstic. Cada tarda s’obre una llibreria a Barcelona. Després hi haurà problemes i alguna llibreria de poble ha de tancar. Ha de tancar, perquè és una llibreria de poble, no pas perquè el sector estigui malament. Amazon és el dimoni! D’acord. Però no trobeu que encallar-se en un discurs alarmista o pseudopessimista o polititzat és de pensament gandul i reduccionista? El sanchezpiñolisme, aquesta cosa ultratremenda d’estar sempre en combat, de pensar que això de fer llibres és un combat… Home, jo també la tinc, la sensació, però no vaig pas amb aquesta bandereta. —Sou crític amb Albert Sánchez Piñol? —De fet, a Ctxt.cat li vaig fer una rèplica a tot el que va dir a l’entrevista amb Andreu Barnils a VilaWeb. Ha venut 300.000 llibres de Victus i diu que està en contra del poder? Que no m’aixequi la camisa! És aquesta cantarella de l’escriptor afectat, en guerra, incomprès, que han fet fora de no sé quin diari… Això, jo i sobretot els millennials ja no ho comprem. Vagi-se’n a casa, continuï fent la seva feina, que la fa molt bé, fa uns llibres espectaculars, però no es queixi. L’han fet fora de La Vanguardia? I què esperava? No siguem hipòcrites. És com si jo al diari la Jornada, que va haver de tancar, hagués publicat un article dient que Jordi Pujol era fantàstic, un heroi. Em cardarien fora! És una carta de presentació d’escriptor català, dir que t’han fet fora de… Què volen, un càrrec a l’altra banda? —No queixar-se no vol dir no combatre. —L’acte artístic de creació d’un corrector, l’escala més amagada del procés d’un llibre, és clar que combat, perquè fer cultura és combatre, però viure de dir-ho és de poca-solta. —Sembla que escolti el déu de Míster Folch. —Tant de bo ningú no sabés qui sóc, perquè els qui em coneixen no poden deixar de pensar en mi, quan llegeixen el llibre. Però si no em coneguessin, com llegirien aquest llibre? —Suposo que també us llegirà gent que no us coneix. —Aquests són els bons. —I no els ho heu fet fàcil. —No. Prou. Escriure pensant en el lector és bonic, però no sé si cal. El lector no és estúpid. La gent que als anys setanta tenia quaranta anys s’empassava uns llibres infinitament més difícils que aquest Míster Folch. Un lector també es forma a partir d’allò que li dónes. Si només li dónes historietes… T’imagines escriure pensant en un pobre lector? Si tots féssim això, seríem una colla de pedants. Hi ha d’haver de tot. —No posar-ho fàcil no vol dir que sigui inescrutable. La força del llibre és el to que heu aconseguit donar al narrador, ple d’humor i de sarcasme. No és habitual en la literatura catalana. —De vegades aquest mena de llibres, que no ocupen la centralitat, arriben a l’aparador per processos molt estranys. És probable que si aquest manuscrit l’hagués presentat un altre senyor que no coneguessin, li haurien dit que no. —El Grup 62 volia publicar un llibre vostre. —Sí, i jo estic molt content i agraït. Però hi ha una mica de tot. De llibres així, com Míster Folch, no n’hi ha gaires, però n’hi ha més dels que la gent no es pensa. I no és d’ara, passa des que vam abandonar el llatí. N’hi ha i a tot arreu. I de fet, és un llibre bastant classicot. —En quin sentit ho dieu? —Si t’agafes a la tradició que arrenca amb el Renaixement, hi ha moments que pitarreja, perquè aquesta tradició es veu obligada a anar cap a baix, cap a les classes populars, però després torna a pujar amb en Pedrals, que arriba a dalt de tot, hi ha un fil que es pot resseguir perfectament. —A Josep Pedrals li feu un petit homenatge a la vostra novel·la, citant-lo i recomanant de llegir El furgatori. —Al final de l’Edat Mitjana això era molt normal i ara, amb les xarxes socials, trobo que torna a fer-se. Un llibre es troba ancorat al seu moment i al seu lloc i el meu moment i el meu lloc és Barcelona i Pedrals. De manera que agafes tota la tradició, la llegeixes, la paeixes i afegeixes una baula més. Però això el lector no necessita saber-ho. Millor que no ho sàpiga. —Però això fa que sigui un llibre molt contemporani i, fins i tot, en certs aspectes és un llibre d’avantguarda. —Sí, però no pots fer avantguarda sinó classiqueges. —És clar. Perquè amb ‘classiquejar’ voleu dir assumir la tradició. —És que l’avantguarda de l’estirabot dura dos dies. És com un misto. Els llibres que es nota que volen ser volgudament d’avantguarda, dos dies. En canvi, si li poses uns bons fonaments, aleshores sí que s’aguanten. Que no era avantguarda en Bauçà, en Casasses, en Brossa…? I hi ha novel·letes perdudes vés a saber on que, mare meva, el que jo faig és una broma al seu costat. —Aquesta feina de recuperar autors d’avantguarda bandejats per la història és una feina valuosa i difícil que fa l’Enric Casasses. —Cada generació en fa i és lògic que s’oblidin, perquè al final els llibres són consum. Aquest llibre és per a l’ara i aquí, i per a la gent d’aquí. És barroc, avantguardista… —També us diuen que és barroc, el llibre? —Sí, tot i que depèn de la trajectòria de cada lector. Aquest llibre no el llegeix igual en Màrius Serra que l’Enric Gomà. I tenen la mateixa edat. En Màrius Serra hi veu l’Oulipo i en Gomà va més enrere, hi veu Pitarra, el Sagarra més burlesc… —Hi ha també un treball intencionat, meticulós i minuciós de la llengua. Em captiva la varietat d’insults que propina a Míster Folch la seva mare, de petit: carallot, caguerri, pòtol, colló penjat, capat, llufarada, culimerdis, sarnós… Parlem de l’art del renec, a l’altura del capità Haddock. —És la befa, l’escarni, l’enginy popular. La mare és classe popular. És que la meva àvia parlava així. Va néixer aquí al costat, en una quadra de cavalls i el senyor burgès, l’avi, es va enamorar de la nena dels que tenien cavalls. I la meva àvia, que va ascendir de classe social i es va convertir en la senyora de la finca, no va deixar mai aquell llenguatge. Era una màquina. Tot són homenatges. —I continuant aquesta línia, hi ha el joc que plantegeu com un repte al voltant dels matisos del color gris: tonalitat groc grisenca dels taps de suro; to del neoprè gastat; el clapejat neoimpressionista de la cendra utilitzada per a emblanquir la roba; el gris embrutit de les monedes de duro; una brillantor agrisada, quasi platejada; gris merengat; gris llom de rata; gris batent-se en retirada vers la groguissor ocular dels que pateixen del fetge; gris ceruli… El color gris és molt important en la novel·la. —Per això la coberta és tan plena de colors. Vaig escriure una versió anterior, en aquest capítol dels grisos, on déu deia: ‘I que Joaquim Ruyra em perdoni.’ El joc del color gris és un homenatge a aquesta literatura que ja no es fa, o que se’n fa poca o que potser fan els poetes, de recrear-se, de veure si pots arribar a entrar a definir una cosa indefinible com és un color, que és impossible. Perquè el llibre l’escric jo, no pas el meu cervell. —Què voleu dir? —Que el cervell és una màquina neuronal que si no la lligues curta, funciona sola. Un exemple: si dic ‘busqueu-me un adjectiu per a la paraula silenci’, direu ‘sepulcral’. Doncs no, fora. És una associació o comparació feta, no l’he feta jo. Per això les comparacions que escric han de ser insòlites. Exemple: una cosa és vermella com les genives d’un hipopòtam. No vermella com una rosa. Fa cinc segles que en la literatura el silenci és sepulcral i la rosa, vermella. Prou! Perquè això és dur-te per llocs comuns. Però hi ha poca gent que tingui el temps, les ganes o la resistència per a fer literatura. Perquè escriure una història és la cosa més fàcil del món. Jo als meus alumnes els dic: d’escriure ja en sabeu. Oi que sabeu parlar? Doncs sabeu escriure. Però fer literatura és una altra cosa, és una feinada. —Però també tenim autors que a la primera l’encerten, com Josep Maria Espinàs, que no corregeix mai cap frase. —El mèrit del Josep Maria Espinàs, un mèrit monstruós, i del Joaquim Carbó també, és que per molt que escriguin o hagin escrit, sempre és igual i alhora sempre està ben fet. Com un músic de jazz. I a sobre parlem d’escriptors que ho saben fer senzill. És molt difícil fer-ho senzill. Jo perquè no vull. —I per què no ho voleu? —No, jo no vull fer-ho senzill. Jo escric el llibre que m’agradaria llegir. En Màrius Serra em va dir una cosa molt bonica, tot i que no deixa de ser una crítica. Em va dir: ‘No sé si m’ha agradat més quan el llegia o més aviat m’agrada quan el recordo’. Si el Màrius pensa això, dono l’any invertit per bo.

Summary: Adrià Pujol Cruells: ‘Fer cultura és combatre, però viure de dir-ho és de poca-solta’


Arribo a casa avui cap al vespre, amb la idea d’enllestir feina i concentrar-me davant de l’ordinador per escriure’t una carta oberta. Em va xocar la proposta de VilaWeb, per cert, perquè ja saps bé que no vull escriure’t, no vull escriure-us: vull abraçar-te i poder conversar. Obro la bústia i hi trobo una carta teva. Avui, precisament. I aquesta podria ser la resposta a la teva, Carme. Però no ho és. Aquesta no és una carta per a tu, és una carta per a qui la vulgui llegir. És una oportunitat de parlar públicament de tu, una píndola contra l’oblit, i, aquests dies que molts pregunten sobre l’anàlisi de la sessió plenària de fa un any al parlament, d’escriure quatre ratlles sense pretensions, sense nostàlgies endolcidores, silencis porucs ni nihilismes amargants de la tasca al capdavant de la cambra i de la defensa dels drets de proposta política i d’opinió dels diputats. Una oportunitat de remarcar que aquells dies posaren a prova el paper i les funcions dels òrgans rectors del parlament i dels responsables d’interpretar-les, dels diputats. Aquells dies també van posar a prova la manera que els poders de l’estat espanyol entomen la garantia del debat parlamentari, legislatiu, lliure, com el del 6 de setembre de 2017, de més de dotze hores de defensa de la sobirania i del dret d’iniciativa dels diputats. I de soroll i de gesticulacions vàcues, i d’actituds, tons i paraules tremendament fora de lloc per a tapar la falta de proposta i de capacitat de resoldre demandes polítiques majoritàries; dotze hores de guanyar temps perquè el Tribunal Constitucional els evités d’haver de fer política, un cop més. Una oportunitat de reivindicar que el Parlament de Catalunya i la seva sobirania van ser desafiats i, si no, esclafats per unes lleis modificades ad hoc per a canviar matusserament atribucions del Tribunal Constitucional espanyol. Allò que en unes altres cambres no era qüestionat, i que finalment el Tribunal ha hagut de reconèixer, era anatematitzat quan grups parlamentaris que feien majoria ho van plantejar per afrontar el desafiament i per posar en valor el dret d’iniciativa política i el seu exercici. Reivindicar el dret de defensar els drets fonamentals. Aquesta no és una carta per a tu, Carme. Ens retrobarem en llibertat, com sempre dius en les cartes a qui t’escriu, i ens abraçarem i conversarem. Aquesta és una carta per a qui la vulgui llegir. És una lletra ‘perquè vull’. Perquè ‘tot comença en un mateix’.

Summary: ‘Una carta de qui no vol escriure’n’, carta d’Anna Simó a Carme Forcadell


El govern ha nomenat el politòleg Jordi Matas i Dalmases com a president el consell rector del Centre d’Estudis d’Opinió (CEO). El doctor i catedràtic en ciències polítiques és membre d’aquest consell rector des del juny del 2013. El consell rector del CEO està adscrit al departament de la Presidència. Matas va ser el president de la Sindicatura Electoral de l’1-O, i com la resta de membres va renunciar a instàncies del govern pocs dies abans de l’1 d’octubre del 2017 per tal d’eludir les multes imposades pel Tribunal Constitucional espanyol d’entre 6.000 i 12.000 euros diaris. El passat octubre, la fiscalia de l’Audiència de Barcelona va demanar dos anys i nou mesos de presó als membres de la sindicatura electoral acusats de desobediència i usurpació de funcions Aquestes peticions han despertat la solidaritat de l’acadèmia i milers de politòlegs han demanat la retirada dels càrrecs. Entre les signatures que han demanat que cessi la repressió destaquen les de Noam Chomnsky, Iannis Varoufakis, Joan Ramon Reina i Carles Boix. Jordi Matas: ‘A totes les causes de l’1-O hi ha una contaminació de criteris polítics o de voluntat d’escarmentar’

Summary: El govern nomena Jordi Matas president del consell rector del CEO


Stop Mare Mortum ha repartit aquest divendres 11.000 exemplars de diaris gratuïts amb propostes en matèria d’asil per a les eleccions del 28-A. L’acció ha començat a les 7 del matí i ha tingut lloc a les parades de metro de Plaça Catalunya, l’estació de Sants, Plaça d’Espanya, Fabra i Puig i el Campus Diagonal. La iniciativa busca visibilitzar la “manca de voluntat política” per abordar qüestions com el refugi, el salvament marítim o l’externalització de fronteres. Després d’analitzar tots els programes polítics, la plataforma exigeix als partits desenvolupar el reglament de la Llei d’asil, pendent des del 2009, acabar amb les expulsions en calent i les polítiques d’externalització de fronteres i reforçar figures com el Salvament Marítim. Alhora, Stop Mare Mortum demana aplicar l’article 38 de la Llei d’asil, que entenen que permetria iniciar el procediment de sol·licitud de protecció internacional en ambaixades i consolats en país d’origen o trànsit. També reclama complir amb la sentència del Tribunal Suprem en què l’estat a d’acollir 19.449 persones compromeses des de Grècia i Itàlia, establir vies legals i segures d’accés a visats humanitaris o corredors humanitaris, facilitar la reagrupació familiar i eliminar els obstacles a l’accés al dret d’Asil com la impossibilitat d’accedir a les oficines d’asil de Ceuta i Melilla. En aquestes darreres setmanes, Stop Mare Mortum s’ha reunit amb ERC, Junts per Catalunya, el PSC i En Comú Podem per fer arribar les demandes. Amb Front Republicà no s’hi ha pogut trobar i se’ls han fet arribar les propostes, mentre que PP i Ciutadans no han respost a la proposta de la plataforma, segons indiquen en un comunicat.

Summary: Stop Mare Mortum reparteix 11.000 diaris gratuïts amb propostes en matèria d’asil per les eleccions del 28-A


Els observadors internacionals es van posar les mans al cap per tot allò que van veure al Tribunal Suprem espanyol en el judici contra el procés. ‘No hauria imaginat mai que d’assistir a una observació com aquesta a Europa, a Espanya, l’any 2019’, diu l’advocada francesa Dominique Nogueres, vice-presidenta de la prestigiosa Federació Internacional dels Drets Humans. Hi va anar al començament, i va haver de fer quatre hores de cua de matinada, passant fred, per a poder entrar al Suprem. Però allò que van veure les desenes de companys seus que hi van anar després, aplegats en la iniciativa International Trial Watch (ITW), els va impressionar i preocupar, per la manera com es criminalitzaven drets com la llibertat d’expressió i de reunió i com el tribunal que presidia Manuel Marchena entrebancava les defenses. Nogueres va intervenir dilluns al vespre al CCCB de Barcelona en l’acte de presentació pública de l’informe preliminar sobre el judici que han fet els observadors. Un acte en què van apuntar una via perquè Espanya rebi un advertiment sever de les Nacions Unides. Aquesta via és un document que anomenen l’Informe Ombra. Acte amb observadors internacional d’International Trial Watch al CCCB. Els 193 estats membres de l’ONU són sotmesos cada cinc anys a un examen sobre el respecte o vulneració dels drets humans. S’anomena Examen Públic Universal (EPU), i a l’estat espanyol li toca de sotmetre-s’hi el gener del 2020. L’examen dura tres hores i mitja i es fa a la seu de l’ONU a Ginebra. Hi participen representants dels quaranta-set estats que en aquell moment són membres del Consell de Drets Humans de l’ONU, que pregunten a cada estat pels afers que posen en qüestió el respecte als drets humans. Com els arriben aquests expedients? En bona part mitjançant iniciatives de la societat civil i d’organitzacions no governamentals, com la d’International Trial Watch, que recullen situacions preocupants i de gravetat que amenacen drets fonamentals. En aquest cas, el dossier de la repressió contra l’independentisme seria una part del bloc de demandes que els quaranta-set estats membres farien arribar a Espanya. Però per a poder arribar a aquest punt, el de l’examen a l’ONU el gener de l’any vinent, s’han de complir uns passos previs. El primer és presentar aquest Informe Ombra abans del 18 de juliol a l’Alt Comissionat de l’ONU pels Drets Humans. Els representants d’ITW enllesteixen el report, que aplega en una desena de pàgines les violacions de drets humans que ha comès l’estat espanyol en la repressió policíaca i judicial contra l’independentisme d’ençà de la tardor del 2017. En el primer bloc, s’analitza la resposta violenta de l’estat contra l’1-O; en el segon, es tracta de la criminalització del dret de manifestació i de protesta amb les acusacions de rebel·lió i de sedició i amb els empresonaments preventius, posant èmfasi en el cas de Jordi Cuixart i de Jordi Sànchez, que són els que han motivat més denúncies d’organismes internacionals contra l’estat espanyol, com ara Amnistia Internacional i Human Rights Watch; i en el tercer bloc es denuncien les vulneracions dels drets de les defenses durant el judici contra el procés, tot demostrant que els acusats no han tingut un judici just amb un tribunal imparcial ni tan sols competent per a jutjar-los. Una volta entrat a registre aquest informe, comença la tasca més difícil, que és la de fer pressió, parlant amb les delegacions diplomàtiques dels estats membres del Consell de Drets Humans de l’ONU. Cal que algun d’aquests estats assumeixi l’informe i s’encarregui de dur-lo davant Espanya com una part de l’examen sobre la situació dels drets humans que es farà el mes de gener a Ginebra. Entre aquests estats, hi ha l’Argentina, Àustria, Austràlia, el Brasil, Xile, Croàcia, la República Txeca, Dinamarca, Itàlia, les Filipines, el Perú, l’Uruguai i també Espanya mateix. Segons l’advocat Karlos Castilla, de l’Institut dels Drets Humans de Catalunya, ‘seria desitjable que les recomanacions les assumissin i les presentessin estats que tenen tant o més poder que l’estat espanyol, perquè se sentís obligat a seguir les recomanacions que els fessin’. És un mecanisme complex, en què les organitzacions de la societat civil tenen un paper impulsor de les demandes. ‘És la diplomàcia de carrer’, diu Castilla, que vol fer valer la capacitat que tenen de fer arribar tota la feina que durant mesos han fet els observadors internacionals en el judici contra el procés a un organisme com el Consell de Drets Humans de l’ONU. Si finalment, de tot aquest procediment, en surten unes recomanacions a Espanya per haver violat drets humans en l’acció policíaca, política i judicial contra l’independentisme, el revés pot ser important en termes polítics i d’imatge. Ara, són unes recomanacions que no vinculen l’estat espanyol, i el darrer examen a què es va sotmetre n’és un bon exemple. En la revisió del 2015, el Consell de Drets Humans va demanar a Espanya que no aprovés la llei mordassa, per la regressió en drets civils que implicaria. I tanmateix el govern espanyol i la majoria absoluta del PP van aprovar-la. ‘Hem d’internacionalitzar la vergonya’, diu Castilla. El professor Iñaki Rivera, director de l’Observatori del Sistema Penal i els Drets Humans, és un dels autors de l’informe preliminar dels observadors internacionals al judici. I a l’acte de dilluns combatia el pessimisme que s’apoderava dels assistents a l’acte que hi havia a la sala del CCCB, arran de la constatació de l’enorme dificultat que doni fruit la via de la denúncia internacional. ‘No podem acabar amb la sensació que tot això és inútil, perquè la lluita és llarga.’ Que ens acabin donant la raó, volia dir Rivera, és molt més important que no ens pensem.

Summary: L’Informe Ombra: cap a una denúncia severa contra Espanya a les Nacions Unides


Aamer Anwar (1967) és el prestigiós advocat que representa l’ex-consellera Clara Ponsatí a Escòcia. Especialitzat en drets humans i lluita contra el racisme, el 2017 fou escollit advocat de l’any. Demà Anwar i Ponsatí tenen una cita important, perquè comença una vista preliminar davant la justícia escocesa, que haurà de decidir si tramita l’euroordre i extradeix la consellera Clara Ponsatí, en un procés que pot durar temps. En aquesta entrevista telefònica, Anwar explica quines seran les línies de la seva defensa legal. I també què hi feia, a Barcelona, el 17 d’agost passat i quina importància va tenir presenciar l’atemptat a la Rambla per a acabar acceptant de representar Ponsatí. —Quines seran les línies de la vostra defensa legal? —Creiem que les autoritats espanyoles no han seguit un procés com cal. Aportarem arguments sobre drets humans i explicarem per què creiem que ens trobem davant una persecució política contra Clara Ponsatí. I per això creiem que l’euroordre no hauria de ser vàlida. —Quines són les parts més xocants de l’euroordre de Llarena contra Ponsatí? —Que l’acusin de rebel·lió violenta i malversació de fons públics. Espanya l’acusa de molts actes criminals, però el més sorprenent és que no poden concretar en cap moment quins són els actes violents que ha comès la Clara, professora i acadèmica molt estimada. Tampoc no fan cap esment dels actes violents comesos per la policia espanyola. És totalment grotesc acusar la Clara d’haver organitzat i promogut violència quan l’únic que ha fet és promoure pacíficament un referèndum. És una distorsió de la realitat. I que s’encari potencialment a trenta anys de presó és francament ridícul. Fan servir l’euroordre per motius polítics. A l’euroordre no parlen dels sis mil policies espanyols ni de què van fer. Ni una paraula. I ara la Clara ha de ser responsable d’allò que van fer ells? Finalment, l’euroordre és molt detallada, i es remunta a les accions del govern fins a l’any 2015. No entenc com Clara Ponsatí, que va entrar al govern l’estiu de 2017, pot ser responsable d’actes comesos el 2015. Ponsatí és una acadèmica brillant, però que jo sàpiga no ha inventat la màquina del temps. Encara! —I de la malversació de fons públics? —Malversació d’1,6 milions d’euros, si resulta que el Tribunal Suprem espanyol va dir el novembre del 2017 que no hi havia hagut malversació. Jo no veig com la Clara, professora i acadèmica, va treure profit econòmic, amb corrupció, de l’organització d’un referèndum acordat pel parlament català. —Al vostre Twitter he vist que us demaneu sobre el llegat de Francisco Franco a Espanya. —Quan em trobo en la situació d’haver d’enviar escrits al jutge dient que si lliura Clara Ponsatí a Espanya es violaria la seva presumpció d’innocència i el seu dret de defensa, la seva llibertat d’expressió, de pensament i de seguretat, veig que tot són drets fonamentals. I que si aquests drets s’arribessin a violar, planaria l’ombra del franquisme. Tots són drets fonamentals que no eren pas assumits, a Espanya. —Espanya té una justícia independent? —Quan es diu que Espanya té un sistema judicial independent i que, de fet, és una democràcia, diem que és cert en la major part dels casos. Però quan es tracta dels catalans… La imatge de democràcia civilitzada d’Espanya s’ha fet miques. La imatge construïda després de la mort de Franco ha estat llançada a les escombraries. Les accions que hem vist dels policies espanyols, o els cants franquistes, són un tomb cap als anys foscs del franquisme. Si duen la Clara a una presó de Madrid em sembla que no es podrà garantir un procés com cal. —Per què? —Perquè el parlament espanyol, els polítics espanyols, els ministres, els policies, el sistema judicial, ja han pres una decisió. De fet, la meitat del govern català és a l’exili, i l’altre a la presó. D’una dictadura ens ho esperaríem. D’un país del tercer món, potser. Però és que tot això passa al costat de casa. Fa molt mal i causa tensió veure com tants països, i polítics, se’n desentenen. Haurien de reaccionar arran de la violació de drets humans. I, per la raó que fos, ens hem trobat amb un silenci sepulcral. Amb excepcions, com Escòcia, i Nicola Sturgeon, va haver-hi silenci sobre les accions brutals i feixistes de la policia espanyola contra els catalans. Creiem, tal com s’ha expressat, que és l’intent deliberat de criminalitzar les aspiracions de llibertat. Per molts escocesos, i britànics, la situació actual és de xoc. Aquí vam tenir un referèndum i les opcions no van ser bales de goma ni porres. Va ser diàleg polític. Les democràcies civilitzades parlen, i no fan servir violència. Per això es fa la comparació amb un retorn al franquisme. —L’alliberament de Puigdemont tindrà cap conseqüència en el cas de Ponsatí? —Nosaltres treballem molt a prop dels advocats de Puigdemont, i dels altres presos polítics. Compartim correus, informació, i òbviament l’alliberament de Puigdemont és important perquè el punt central, com en el cas de la Clara, era la rebel·lió violenta. I s’ha descartat. Nosaltres ens trobem en el mateix punt. No veiem enlloc de l’euroordre el lligam entre ella i la violència exercida per la policia espanyola. Al final, serà el sistema judicial escocès que decidirà. Ara preparem la documentació del cas Puigdemont, perquè s’afegeixi a la documentació que preparem per al jutge. Treballem plegats, com un equip. Els advocats estan preparats per cooperar a tot Europa pels presos polítics catalans. L’objectiu és un: assegurar que els nostres clients són lliures de custòdia i que no són víctimes de persecució política. L’objectiu, al final, és que les autoritats espanyoles no se’n surtin. —L’estratègia legal de defensa sembla funcionar. Però i l’estratègia d’atac? No hi hauria manera de fer seure Espanya a la banqueta dels acusats? —Això ho han de decidir els catalans. El govern espanyol, i els ministres, i més polítics han parlat de ‘decapitar’ el govern català. Un govern pacífic i democràtic que tenen a l’exili, o a la presó. Tenen el desig de deixar els catalans sense veu. Passa que crec que serà impossible d’aixafar els dos milions de vots independentistes. Al final, l’estratègia a seguir és una qüestió que han de decidir els catalans. Sí que crec que quan un govern i la policia fa servir força bruta per aixafar la democràcia o els drets civils normalment fracassen. Fracassen perquè el moviment polític uneix el moviment estudiantil, sindical, i apareix la desobediència civil. Les vagues. Es fan servir tots els mitjans pacífics necessaris per a promoure la seva causa. Però sí, crec que la qüestió legal és molt important perquè hi ha base per a portar-ho al Tribunal Europeu de Drets Humans i les Nacions Unides. I demanar-ne responsabilitats. Altrament, se sent la pudor d’hipocresia dels líders europeus: gasten temps i energia defensant Europa i els drets humans fora d’Europa, però quan passa en un estat veí, callen. I el silenci només vol dir una cosa: complicitat. I la complicitat vol dir que l’estat espanyol pot pensar que podrà sortir-se’n, tot i no complir la llei. Pensa que podrà sortir-se’n en l’intent de criminalitzar políticament els catalans, i ‘decapitar’ un govern escollit democràticament i pacífica. —De vegades penso que si els catalans fóssim una raça, ens entendrien millor. —No sou una raça, però sou una nacionalitat. En el sentit del vostre origen, la vostra llengua, que sou un grup ètnic amb fonaments per cercar la nacionalitat. Teniu una història i una cultura riques. Us converteix en un país individual. I ara els altres països diuen ‘oh, els catalans són separatistes’. Com tanta altra gent. Com tants altres països que van lluitar per la independència. No veig per què ningú ha de ser despectiu amb els catalans. Si mires el passat històric, veus catalans a Andorra, València, les Illes Balears. Els Països Catalans hi són. I durant centenars d’anys. En aquest sentit, és cert, no sou una raça, però tampoc els francesos, ni els anglesos, no ho són. Són un grup nacional, un grup ètnic. I en aquest sentit tenen drets, com vosaltres. Els catalans tenen el dret d’escollir el seu destí. I la millor manera hauria estat que el govern espanyol afavorís el referèndum. A les democràcies modernes es fa així. No calia que Espanya fes allò que va fer. Hauria pogut respectar les aspiracions i els drets humans dels catalans. Ja va essent hora de parar de tractar els catalans com a nens petits. I prou d’atacar-los brutalment, i deixar-los sense veu. Ara veus un partit del Futbol Club Barcelona amb públic portant llaços grocs o pancartes contra els presos polítics. Què faran? Enviaran la policia espanyola al Camp Nou? Els pegaran? Les coses no es fan així. És hora que Espanya s’adoni que perd la batalla. —Per què? —No han callat les veus, que són al carrer. La gent ha vist què ha passat i reconeixen que durant molt de temps havien ignorat això que passava. Però ara ja no. Ara la gent ha vist que la violència i la criminalització no és la solució. L’única solució és la negociació política. —Éreu a la Rambla el 17 d’agost passat, el dia dels atemptats a Barcelona. I ara el major Trapero, el responsable de resoldre la situació, serà jutjat. Quina opinió us mereix aquest cas? —És grotesc i vergonyós que Espanya ataqui aquest home. Aquest home és un heroi i els seus policies van arriscar la vida. A mi em va anar d’un pèl. La furgoneta, quan va parar, era a vint metres d’on era jo. Vaig veure els cossos. I vaig veure com els policies catalans arriscaven la seva vida. Van córrer cap al perill. No sabien si els dispararien. I Trapero era el seu cap. Va fer una feina enorme. Enorme. Que ara el jutgin, i d’aquesta manera, és un abús de poder. I els catalans haurien d’estar extremadament orgullosos d’un policia com Trapero. El seu cas em recorda els judicis de Nuremberg. Els nazis deien que complien ordres. La feina d’un cap de policia, en una democràcia civilitzada i moderna, no és complir ordres i punt. Si les ordres són agafar la porra i colpejar innocents, la feina no és obeir. El cap de policia ha de veure que té una autoritat encara superior: la societat. I no s’ha d’involucrar en actes criminals. També hauria de respondre a això. El judici a Trapero també és un error. —I què hi fèieu, a Barcelona? —Vaig venir a una conferència a la Universitat Catalana d’Estiu. Anna Arqué i jo havíem d’anar a Prada. I vaig venir uns dies abans per gaudir de la ciutat. I aleshores va arribar l’atac terrorista. —Per què vau dir que sí al cas de Clara Ponsatí? Quina motivació hi ha? —Quan era a Barcelona i hi hagué l’atemptat, va ser una cosa horrible. Horrible. I vaig veure, admirat, l’esperit dels catalans. L’endemà, a les sis del matí, tot eren flors. I quan vaig anar a l’UCE, la gent em va explicar la història dels catalans i la seva lluita per la independència. Aquell dia vaig dir que si mai podia fer res per ajudar, ho faria. I ara, quan em va trucar per demanar si faria d’advocat vaig respondre que seria un honor representar Clara Ponsatí. Aquí a Escòcia molts ho diem: és la nostra Clara. La defensarem. Com a advocat, el meu deure és defensar-la tan bé com sàpiga. Però en aquest cas, com dic, recordo la promesa que vaig fer a molts amics a Catalunya just després dels atacs a la Rambla: si mai puc fer res des d’Escòcia, ho faré. I això faig.

Summary: Aamer Anwar: ‘És hora que Espanya s’adoni que perd la batalla’


Veïns de Benimaclet, a València, juntament amb més de 150 entitats i comerços, s’han manifestat avui contra el Pla d’Actuació Integrada (PAI) i reivindicar que ‘la desclassificació (del sòl com a urbanitzable) és la solució’. La marxa, convocada per Cuidem Benimaclet i l’Associació Veïnal del barri, ha començat al carrer Mistralenc i s’ha dirigita a l’avinguda de Valladolid. Amb aquesta protesta han exigit frenar el PAI de la zona d’aquest barri, una zona d’hortes sobre la qual l’empresa Metrovacesa preveu de construir 1.350 habitatges. Els participants han mostrat pancartes amb lema com ‘Defensem l’horta’, ‘Parem el PAI’, ‘Desclassificació és la solució’, ‘La història és nostra i la fem els barris’, ‘Per un urbanisme sostenible’, ‘Més edificis, a qui van els beneficis?’ i ‘Stop gentrificació, desnonaments i pujada del lloguer’. La protesta ha acabat amb l’actuació de l’artista Xavi Sarrià, veí de la zona, i amb la col·laboració i participació d’entitats com la colla de dolçainers i tabaleters de Benimaclet, Estrella Roja, la Jove Muixeranga de València, la batucada S’ambala i els gegants de l’Assemblea Veïnal de Benimaclet. Construïr barri és defensar-lo de qui vol fer negoci amb la terra, trencant pel camí els llaços socials. Gràcies @xavisarria per ser sempre banda sonora de les lluites de Benimaclet. #poderpopular pic.twitter.com/mPa9ROxUkO — david ortiz (@davidortizzg) January 26, 2020 Benimaclet desbordat de gent contra el PAI. Visca la lluita popular! pic.twitter.com/940rivxOSi — Xavi Sarrià (@xavisarria) January 26, 2020 Cuidem Benimaclet ha convocat aquesta manifestació per a reivindicar ‘un barri digne i participatiu, sense expulsions de veïnat, amb dotacions i serveis públics suficients, que conservi el patrimoni històric i el seu vincle amb l’horta’, segons ha explicat en un comunicat. Per això, defensa la desclassificació de la zona com a sòl urbanitzable, com es proposa en un informe realitzat per la Universitat de València presentat recentment, en el qual es calcula que convertir la zona en sòl no urbanitzable suposaria uns 11 milions d’euros per al consistori. Cuidem Benimaclet recalca que València ‘no ha crescut al ritme que es va calcular fa 30 anys’ quan es va dissenyar el Pla General d’Ordenació Urbana, el PGOU, i per tant, ‘no requereix del creixement urbanístic que ara es pretén’. ‘El PAI estava pensat en 1988 per a una València amb 1.300.000 persones i 30 anys després som al voltant de 795.000’, han assenyalat. Considera que, d’executar-se el PAI, pot donar-se ‘una situació de col·lapse poblacional en el barri de Benimaclet’. ‘Si en l’actualitat hi ha alguns serveis públics que ja són insuficients per a la quantitat de gent que els utilitza, aquest col·lapse serà més manifest’, adverteix. D’igual manera, exigeix ‘mantenir Benimaclet com a zona de transició entre l’horta protegida d’Alboraia i la ciutat. Cuidem Benimaclet proposa ‘un escenari únic i d’acord amb els plantejaments mediar ambientals actuals: un sòl de 269.000 metres quadrats per a transformar-lo en una zona periurbana horta-ciutat amb espais comuns i dotacions’. A més, el col·lectiu considera que ‘la situació de degradació d’alguns dels terrenys precisament està produïda per l’execució interminable d’un PAI gestionat per bancs, constructores i agents urbanitzadors diversos que l’han abandonat’. Demana la desclassificació per a, a partir d’aquest escenari, ‘crear un procés de disseny col·lectiu i participatiu del qual ha de ser aquesta zona del barri’.

Summary: Una manifestació a Benimaclet reclama frenar el PAI


Juan Carlos I va utilitzar la seva amant Corinna zu Sayn-Wittgenstein com a testaferro per amagar patrimoni i propietats a l’estranger. En uns enregistraments que publica avui El Español, Corinna, que resideix a Mònegue, ho explica al comissari José Manuel Villarejo. Ambdós es varen trobar a Londres el 2015. ‘No ho ha fet perquè m’estimi molt, sinó perquè resideixo a Mònegue’, explica l’amant, que desvincula completament la seva relació amb el rei espanyol dels seus negocis obscurs. Corinna zu Sayn-Wittgenstein és empresària i assessora del monarca Albert de Mònegue. Segons Corinna zu Sayn-Wittgenstein, Juan Carlos I li ha causat un ‘malson enorme’ perquè, sense saber-ho ella, l’ex-monarca espanyol va inscriure part del patrimoni a nom seu. En concret, propietats al Marroc i a més llocs fora d’Espanya. Després de la ruptura de la relació sentimental, que va sortir a la llum el 2012 arran del famós accident a Botswana, Juan Carlos I li torna a reclamar la titularitat de les propietats. ‘Ho ha fet amb dues o tres coses i fa moltíssima pressió. Per exemple: que li enviés diners o que li donés coses… Això és emblanquiment’, explica Corinna zu Sayn-Wittgenstein. Cal recordar que la declaració pública de patrimoni no és obligatori a Mònegue.

Summary: Corinna esbomba els negocis obscurs de Juan Carlos I


Avui hi ha hagut la segona trobada formal entre EUPV, Compromís i Podem per a formar una coalició amb vista a les eleccions espanyoles del 26 de juny. EUPV ha posat per condició ocupar el quart lloc a les llistes d’Alacant i València i el tercer a la de Castelló, segons fonts dels partits implicats en les negociacions. És una proposta similar a la que va sortir durant les converses per a presentar-se junts al 20-D, una fórmula que no va reeixir. Tanmateix, EUPV assegura que llavors no hi havia predisposició a arribar a cap acord. A la trobada d’ahir, que es va allargar fins a la vesprada, EUPV va fer una primera proposta d’ocupar el segon lloc per Castelló i el tercer per València i Alacant. Tanmateix, no fou acceptada i ràpidament els representants d’EUPV van canviar-la per la que han formalitzat avui. Compromís i Podem, cadascú per la seva banda, debaten des d’ahir la proposta presentada. En el cas de Compromís, integrat per sensibilitats diferents, hi ha opinions favorables i contràries a acceptar-la. Hi ha en contra la demanda del quart lloc d’Alacant, ara en mans de Vicent Molina, del Bloc. El 20-D no va sortir escollit perquè la coalició va obtenir tres diputats però és un lloc susceptible de ser elegit en uns nous comicis. Quant a Podem, sembla que no la veu pas amb bons ulls, la demanda d’EUPV. Sobretot perquè vol ocupar el quart lloc de la llista de València, la més sol·licitada i rendible quant a resultats –cinc diputats el 20-D. En les eleccions anteriors, el quart lloc el va ocupar Rosana Pastor i va sortir escollida. Tot i que Pastor s’havia presentat com a independent, més endavant va evidenciar l’afinitat amb Podem, car s’integrà en el grup parlamentari de Pablo Iglesias quan Compromís-Podem no pogué formar grup propi. EUPV també demana el tercer lloc a la llista de Castelló, que el 20-D el va ocupar Claudia Varella, de Podem. Tanmateix, no sembla que aquest punt creï fricció en les negociacions, perquè la coalició només va aconseguir un representant i difícilment podria triplicar el resultats. És previst que durant el dia d’avui Compromís i Podem responguin a EUPV, sobretot si es té en compte que divendres s’esgota el termini per a inscriure les coalicions a la junta electoral.

Summary: EUPV demana el quart lloc per València per presentar-se amb Compromís i Podem el 26-J


La diputada de la CUP Maria Sirvent ha explicat al programa ‘FAQS’ de TV3 els detalls de la càrrega dels Mossos d’Esquadra de dijous a Terrassa (Vallès Occidental), en què va acabar ferida. Va rebre un impacte de bala d’escuma a la mà mentre assistia una manifestant estirada a terra que havia rebut un impacte al cap. Sirvent explica que la policia es va quedar ‘completament passiva’ davant les provocacions i insults dels manifestants de Vox en la concentració antifeixista. En desconvocar-se, assegura que no es va forçar cap cordó policíac, però que els agents van decidir, malgrat tot, de carregar contra els assistents. ‘Van avisar de les càrregues als que hi havia a primera fila, però tan fluixet que la resta no ho vam sentir. Allò va ser espectacular.’ Després de la càrrega es va trobar una noia que havia rebut l’impacte d’un projectil d’escuma que tenia el cap sagnant, li feia mal la cama i tenia un atac d’ansietat. Va ajudar-la a resguardar-se de les càrregues i la va acompanyar fins a un banc. Llavors els agents van disparar-li. ‘Quan ens girem, veiem uns agents que ens apunten. No hi havia ningú fent cap aldarull. És més, atenien unes persones que esperaven una ambulància que no podia arribar perquè la policia no la deixava passar. I hi havia una persona amb el cap sagnant allà mateix. Això ha passat ja moltes vegades i el model policíac continua essent el mateix’, diu. La diputada també va afirmar que havia trucat set vegades al conseller Miquel Buch el dia de les càrregues. ‘El vam advertir molt clarament que aquestes concentracions d’incitació a l’odi de l’extrema dreta i amb contingut clarament racista i homòfob serien un perill.’ “Quan es desconvoca la concentració, ningú força el cordó policial i són els Mossos els que carreguen contra tothom. Van avisar molt fluix que anaven a carregar” @MariaSirvnt (diputada de la CUP) a #FAQSconxitaTV3 ▶ https://t.co/FVORG3a31M pic.twitter.com/3MgmXx8uBn — Preguntes freqüents (@FAQSTV3) 8 de diciembre de 2018 “Estàvem en un banc amb unes persones ferides quan veiem com uns agents ens apuntaven” @MariaSirvnt (diputada de la CUP) a #FAQSconxitaTV3 ▶ https://t.co/FVORG3a31M pic.twitter.com/APsFBSfNEa — Preguntes freqüents (@FAQSTV3) 8 de diciembre de 2018 “El dia de les càrregues vaig trucar fins a set vegades el conseller Buch. El dia següent em va contactar ell” @MariaSirvnt (diputada de la CUP) a #FAQSconxitaTV3 ▶ https://t.co/FVORG3a31M pic.twitter.com/Du0wxCgupp — Preguntes freqüents (@FAQSTV3) 8 de diciembre de 2018

Summary: Maria Sirvent explica els detalls de la càrrega dels Mossos a Terrassa en què va ser ferida