La portaveu del PSC al parlament Eva Granados ha encès una polèmica política aquestes útlimes hores per les declaracions que va fer al programa ‘Catalunya vespre’ de Catalunya Ràdio poc després de la manifestació multitudinària de la Diada. En una entrevista, la periodista Laura Rosel li demana per la voluntat dels polítics independentistes de tornar a fer un referèndum d’autodeterminació. I Granados respon: ‘Amb el PSOE al govern espanyol això no ho tindran. Creiem que el problema que hi pugui haver damunt la taula passa perquè els polítics ens posem d’acord entre nosaltres i oferim una proposta d’acord a votació. I en cap cas creiem ni en l’autodeterminació ni creiem que hagi de ser la ciutadania qui dirimeixi una qüestió important com pot ser aquesta’. 🔊 "En cap cas creiem ni en l'autodeterminació, ni creiem que hagi de ser la ciutadania la que dirimeixi una qüestió important com pot ser aquesta." Recupera les declaracions d'@Eva_Granados (PSC) sobre les propostes de partits independentistes:#11s2019 #11sCatRàdio pic.twitter.com/0Pq0e1qhPP — Catalunya nit (@Catalunya_nit) September 11, 2019 Les declaracions han generat moltes respostes indignades: No tenen vergonya? I qui ho ha de decidir, si no són els ciutadans? El Rei? La Vanguardia? La Caixa? Endesa? Els socialistes, que per una raó divina sempre saben el que ens convé? Les coses importants, en democràcia, les haurien de decidir els ciutadans. En democràcia, és clar. https://t.co/6XsLf3Oal5 — Carles Puigdemont (@KRLS) September 11, 2019 Arran de la reacció del president Puigdemont, Granados hi ha insistit: Ho vaig dir clar: la solució ha de venir dels polítics i no via referèndum. Davant qüestió q divideix societat, els ciutadans han de trobar acord a través dels seus polítics i no d’un referèndum q, com s’ha vist al Brexit, consolida divisió i no soluciona res. @KRLS @soler_toni https://t.co/s6Gz4N8iJf — Eva Granados Galiano /❤ (@Eva_Granados) September 12, 2019 I qui ho ha de dirimir @Eva_Granados ? Volem un Estat que tracti les persones com a ciutadans i ciutadanes lliures per decidir com volen viure i què volen ser.Ens doneu la raó quan deixeu claríssim que només serà amb la República Catalana https://t.co/vFmBX5mddf — Alba Vergés Bosch 🎗 (@albaverges) September 12, 2019 Tinc una pregunta @Eva_Granados: les qüestions importants no les ha de dirimir la ciutadania? Ah! clar, les "qüestions importants" les dirimeixen els mercats i el capital. I així ens va… https://t.co/MSbQbRCZg3 — Eulàlia Reguant Cura (@aramateix) September 11, 2019 Benvolguda @Eva_Granados ,Segons la Constitució a la que tant apel.len, article 92.1, “las decisiones políticas de especial TRASCENDENCIA podrán ser sometidas a referéndum consultivo de todos los CIUDADANOS”.Expliquin ja que el tema és, bàsicament, que ens tenen segrestats. https://t.co/981LOUGg3j — Míriam Nogueras 🎗 (@miriamnoguerasM) September 12, 2019 Ja no és tan sols el despotisme il.lustrat sempre tan estimat pel PSOE-C, això de vostè és l’essència del supremacisme, elitisme, sectarisme i l’insult més gran a la intel.ligència i a la democràcia. El més fotut és q vostès s’ho creuen i s’erigeixen com a “déus” contra el poble — Jordi Domingo (@JordiDomingoGM) September 12, 2019 I hi ha usuaris a la xarxa que li han respost amb un vídeo de Miquel Iceta de fa anys dient que el referèndum s’ha de poder fer:

Summary: Granados (PSC) encén una polèmica dient que l’autodeterminació ‘no l’ha de dirimir la ciutadania’


Tres setmanes després de les eleccions municipals, s’ha girat la truita. Ada Colau serà reelegida, amb tota probabilitat, batllessa de Barcelona. Si no hi ha sorpreses, la candidata de Barcelona en Comú rebrà els vuit vots del PSC i els de Manuel Valls, Celestino Corbacho i Eva Parera per a desbancar Ernest Maragall, candidat d’ERC i guanyador de les eleccions. Els socialistes, amb Jaume Collboni al capdavant, tornaran a formar part del govern de Colau un any i mig després d’haver-ne estat expulsats pel suport a l’aplicació del 155. En aquell cas, la direcció dels comuns va mantenir-se al marge de la consulta a les bases, que van decidir de fer fora Collboni i el PSC. Ara la direcció ha donat per fet el pacte amb Collboni i s’ha posicionat clarament a favor de l’acord amb els socialistes, tot condicionant el vot de les bases. Maragall no ha pogut convèncer Colau de fer un govern conjunt i ha acusat els comuns de mirar només les cadires i passar per alt les propostes programàtiques. En una última maniobra, el candidat d’ERC ha ofert una batllia compartida, dos anys ell i dos anys Colau, però aquesta opció necessitaria el suport de JxCat a Colau per a poder ser efectiva, atès que els republicans i els comuns sumen vint regidors. Maragall pot ser elegit per minoria perquè és el candidat més votat, però Colau necessita assolir la majoria de vint-i-un. El PSC recupera poder L’entrada dels socialistes al govern municipal farà guanyar encara més poder al PSC a Barcelona i l’àrea metropolitana. El repartiment de càrrecs no acaba a l’ajuntament barceloní, sinó que va més enllà. L’AMB i la Diputació de Barcelona tenen càrrecs ben remunerats i aporten poder als partits, i un acord amb els comuns pot permetre que els socialistes avancin posicions. Maragall advertia d’aquesta possibilitat ahir, deixant entreveure possibles aliances també amb Ciutadans en aquestes institucions, habitualment allunyades del focus públic. A més, el PSC podrà marcar de prop les polítiques de Barcelona en Comú. Collboni va ser molt crític amb el mandat de Colau durant la campanya electoral, tot i que el PSC havia format part del govern durant bona part de la legislatura. Per la seva banda, la batllessa en funcions va impugnar les conseqüències que han tingut dècades de governs socialistes a Barcelona. Ara, novament, els comuns tornen a pactar amb el PSC tot i les crítiques. Qui tindrà la clau de la governabilitat? Esquerra Republicana pot tenir la clau de la governabilitat a la ciutat. El pacte entre els comuns i els socialistes tot just arriba als divuit regidors, tres menys que la majoria absoluta del consistori. Per tant, el govern de Colau i Collboni sempre necessitarà, com a mínim, tres vots per a tirar endavant les propostes principals. ERC pot optar per fer una oposició que consisteixi a votar sempre contra el govern municipal per desgastar-lo i fer-li pagar la jugada d’haver apartat Maragall de la batllia, o bé pot llepar-se les ferides i negociar amb Barcelona en Comú i el PSC per tirar endavant propostes amb el suport extern dels deu regidors republicans. Si ERC opta per la primera via, el blocatge, Colau i Collboni tindran problemes als plens. Les aliances amb JxCat i el PP seran sempre molt limitades o inexistents, mentre que la cerca de tres vots dels sis regidors de Valls-Ciutadans pot desgastar molt els comuns de cara a les pròximes eleccions. Trencament entre Valls i Ciutadans? El suport de franc de Manuel Valls a Colau per a evitar que Maragall sigui batlle pot costar-li el trencament amb Ciutadans. Valls s’ha distanciat de la política de pactes amb Vox d’Albert Rivera i Inés Arrimadas, que no volien donar els vots per fer Colau batllessa. Si més no, això han dit públicament. La veritat és que Ciutadans pot permetre’s que els seus tres regidors votin contra Colau, però facilitar-li l’accés a la batllia amb els tres independents, Valls, Corbacho i Parera. La jugada de Ciutadans a Barcelona, situant Valls al capdavant d’una candidatura que amagava les seves sigles després d’haver guanyat el 21-D, ha sortit escaldada després del discret resultat de l’ex-primer ministre francès, que només va aconseguir un regidor més que Carina Mejías el 2015. Ara el distanciament causat pel suport de Valls a Colau i pel posicionament contrari als pactes de Cs amb Vox pot portar a un trencament. La irrellevància de JxCat i del PP Probablement, Junts per Catalunya i el PP no tindran cap paper rellevant a l’Ajuntament de Barcelona aquests quatre anys vinents. JxCat ha tret el pitjor resultat a Barcelona, passant dels deu regidors de CiU el 2015 a només cinc i perdent qualsevol opció de ser decisiu. La formació hauria tingut un paper important en cas d’acord entre ERC i Barcelona en Comú, que sumarien vint regidors i en necessitarien sempre un per a assolir la majoria absoluta al ple. En un govern Colau-Collboni, JxCat no té res a dir-hi i s’haurà de limitar a fer oposició. Per últim, el PP va vorejar el ridícul, a una quarantena de vots de quedar fora del consistori. La irrellevància del PP fa temps que és un fet a Barcelona.

Summary: Colau i Collboni: torna a Barcelona el tàndem trencat pel 155


L’endemà del 20-N, i que diversos locals de col·lectius i partits sobiranistes del Principat s’hagin llevat amb pintades, el Parlament de Catalunya debatia la prohibició dels llaços grocs a l’espai públic. També feia pocs dies de l’atac al cotxe d’Alejandro Fernández i de la comparació que va fer Pablo Casado entre els llaços grocs i les marques que feien els nazis als comerços dels jueus. Avui s’avaluaven dues proposicions de llei: una de Ciutadans i una altra del PP. JxCat, ERC, els comuns i la CUP han tombat el doble intent de regular l’ús dels símbols a les institucions i a l’espai públic i preservar-ne allò que en diuen la ‘neutralitat’. Les iniciatives donaven forma a les conegudes reivindicacions de Cs i del PP mentre a l’hemicicle, sobre la bancada del govern, els llaços grocs habituals evocaven l’absència dels diputats d’ERC i JxCat empresonats. ‘Volen imposar el totalitarisme estètic als carrers, a les places, a les platges’, ha denunciat la diputada del PP Andrea Levy. El seu grup pretenia sancionar amb multes de100 a 6.000 euros els infractors de la prohibició dels símbols polítics a les institucions i al carrer. Tant Levy com el portaveu de Cs, Carlos Carrizosa, han intervingut en castellà. Quan ha començat, Carrizosa ha saludat els assistents i els qui més tard mirarien el debat per YouTube. La consellera de Cultura, Laura Borràs, ha somrigut des de l’escó. ‘Estan còmodes en l’abús’, ha dit Carrizosa a la majoria independentista. Quan deia ‘abús’ es referia a la preeminència de símbols antirepressius i independentistes als carrers i les institucions. La proposició de llei de Cs, a més de pretendre l’eliminació dels llaços grocs, establia que els Mossos d’Esquadra i les policies locals vigilessin els espais públics i en garantissin la ‘neutralitat’ institucional. Ferran Pedret, del PSC, ha llegit una part de l’article 5 de la llei que volia aprovar Cs. L’article diu que, per garantir la neutralitat que fixa la constitució espanyola, les institucions públiques catalanes vetllaran per a evitar que, a l’espai públic, es faci ús ‘de qualsevol pancarta, cartell, o qualsevol element amb missatge, anunci o comunicació de caràcter eminentment ideològic o polític o es manifestin per la seva exhibició i ús de determinades opcions polítiques’. Si algú volgués col·locar cap símbol al carrer, en tot cas, hauria de demanar permís a l’autoritat competent. ‘No és una qüestió d’estelades i de llaços sinó de drets i llibertats de tots i totes’, ha dit Pedret. Jenn Díaz, d’ERC, ha acusat el PP i Cs de voler fer una ‘neteja ideològica de l’espai públic’. ‘Quan hi hagi neutralitat als tribunals, trobaran neutralitat en tot allò que tant els preocupa’, els ha etzibat. ‘No es pot ser neutre i fer política alhora. El lloc natural de la política, la reivindicació i la protesta és precisament l’espai públic, el carrer’: la diputada de JxCat Anna Geli ha argumentat així l’oposició a la pretesa regulació de l’espai públic de Cs i del PP. La CUP ha definit els carrers com un espai de disputa de símbols, on es confronten les classes i hi ha una lluita social i política. ‘Hi ha en joc l’hegemonia del llenguatge mitjançant el qual interpretem la vida’, ha al·legat Carles Riera del faristol estant. Ara mateix, segons la CUP, a l’espai públic hi ha una disputa entre l’antic règim del 78 i el nou projecte democràtic i d’autodeterminació que creix. JxCat també ha recordat que el llaç groc neix d’una conseqüència: ‘l’empresonament injust dels dirigents polítics que fa un any que són a la presó i a l’exili’. Díaz els oferia una solució perquè desapareguessin: ‘Saben com es resol tot això? Amb una urna, amb una papereta, amb una pregunta, i deixant que la gent d’aquest país voti i decideixi’. ERC ha recordat que encara hi ha símbols franquistes als carrers. La resposta de Carrizosa no ha trigat a arribar: ells que han governat, a diferència de Cs, havien d’haver-los retirat. ‘Facin-ho. A mi què m’explica, senyora?’ Però el cas és que al senat espanyol, avui mateix, Cs i el PP s’han abstingut en la votació d’una moció del PSOE que condemnava ‘rotundament’ la dictadura franquista i ‘qualsevol acte d’exaltació’ del franquisme. S’ha aprovat amb l’aval dels independentistes catalans, PNB, EH Bildu i Units Podem. Al Parlament de Catalunya, el diputat dels comuns Lucas Ferro, que va entrar-hi quan va plegar Xavier Domènech, ha acusat Arrimadas de caure en el ‘patetisme parlamentari’. Ho deia pel dia en què Arrimadas va exhibir una bandera espanyola a l’hemicicle. Ferro ha acusat Cs de voler instrumentalitzar políticament els símbols oficials. Amb la criminalització dels CDR i vetant les investigacions a la casa reial, segons Ferro, es ‘defensa la impunitat dels poderosos’ i es vol aplicar ‘el dret penal de l’enemic contra els dissidents’. Els comuns han insistit que la majoria que va fer fora Mariano Rajoy de la Moncloa ara pot ajudar a entrar en una nova etapa que afavoreixi Catalunya i l’estat espanyol. Levy, en canvi, ha vist el PSC lligat amb un llaç groc a la cadira de la Moncloa. Cs i el PP han deixat clar que perseveraran en l’intent d’eliminar els llaços grocs de les places i les institucions.

Summary: Cs i PP fracassen en l’intent de prohibir els llaços grocs al carrer


Són moments convulsos, que ens constrenyen els drets fonamentals. Per això és ben pertinent parlar de paraules i conceptes com ara llibertat, repressió, exili, presó, revenja, dominadors i dominats, justícia… des de mirades que obrin i enriqueixin les reflexions ja fetes. Això és el que vam fer amb dos poetes de dues generacions diferents, radicats a Vic: el fundadori durant molt anys director de la revista Reduccions, Lluís Solà (Vic, 1940), i l’activista cultural Biel Barnils (Barcelona, 1976). La conversa es va celebrar al Casino de Vic, molt pocs dies abans de l’inici del judici, durant l’acte de presentació del llibre 1-O Trenta poetes per la llibertat (Vibop edicions), en el qual tots dos poetes tenen publicat un poema. —En aquest context de repressió i de dèficits democràtic, de laminació de drets fonamentals, de legitimació de l’extrema dreta espanyola… sou poetes que teniu necessitat d’escriure, de combatre el moment des de la poesia i des de la creació, o la situació us aclapara i necessiteu un temps que us aporti una mica de serenitat i distància per escriure? Biel Barnils: Em sembla que era en Picasso que deia que la seva pintura era un instrument de guerra, ofensiu i defensiu, en contra de l’enemic. Ell ho deia de la pintura, però jo també ho podria dir de la cultura en general. És a dir, lluny d’aquesta visió de bonesa de la cultura, d’entendre la cultura com a quelcom bell, bonic, decoratiu, jo sempre, i ara més que mai, em plantejo la cultura com una arma de combat en contra de l’enemic. L’enemic que vol suprimir la nostra llibertat. Penso que durant el ‘procés’, la cultura va quedar una mica apartada, per culpa de la mateixa gent de la cultura; però en canvi crec que després del Primer d’Octubre, la cultura té moltes coses a dir. Des de l’1-O no he escrit poemes estrictament polítics, però sí que et planteges moltes coses com a creador. És que aquesta gent, volen prohibir un color! L’amic Marià Dinarès, professor a l’escola d’art de Vic, que fa molts anys que treballa amb els colors, em deia: ‘Estan enfollits! Han prohibit el color groc!’ I és així. En el cas dels que ens dediquem a remenar paraules, prohibirien la llengua si poguessin. En relació a la pregunta, després dels fets de l’1-O hi ha hagut un silenci en el meu cas. La poesia la practico quan ella vol, no puc escriure poesia els diumenges a la tarda. És ella que em busca a mi. Després de l’1-O no m’ha buscat gaire la poesia. Però per a mi tots els poemes són polítics, encara que no ho siguin directament. Tots els poemes tenen una intenció política. I aquells poetes i escriptors que creuen que una cosa és la política i una altra cosa és la cultura, és que estan molt lluny del que jo crec que és la cultura i la política. Crec que tot acte cultural és polític. —Lluís Solà, tot poema és polític com diu Biel Barnils? Lluís Solà: Depèn del valor que donem a ‘polític’. Si tenim en compte que ‘polític’ ve de ‘polis’ i aquesta és una paraula grega que significa ciutat, això vol dir que ‘polític’ és alguna cosa que té relació amb la ciutat. Justament, els textos poètics d’una manera o d’una altra tenen relació amb la ciutat, el punt on els homes es troben, pel cantó geogràfic i pel cantó de la paraula. Perquè la llengua és allò que fa possible el diàleg i la relació entre els homes i les dones de cada ciutat. En aquest sentit, tot allò que té a veure amb la llengua, que sempre ho és d’una comunitat, té una relació amb la polis, la ciutat i les seves diverses organitzacions. — Ara fa dos anys, us entrevistava arran de la publicació del llibre Llibertat i sentit (Edicions de 1984), que era un conjunt d’assaigs i reflexions sobre molts temes, però on la idea de llibertat hi era essencial. Aquestes reflexions sobre la llibertat que us havíeu fet durant quinze anys, avui, en el context actual, prenen matisos o visions diferents, noves? Lluís Solà: Tinc setanta-nou anys i tots aquests anys els he viscut sense llibertat, sota l’autoritarisme espanyol. Així que se’m van obrir una mica els ulls, vaig començar a sentir que jo estava estacat, com els gossos o com els cavalls, i que no era lliure. Era una sensació física tan forta com l’actual. I això ho dic perquè pensem que això fa molt que dura. Fa moltes dècades que dura aquesta situació de coacció de la llibertat. Prohibició de la llibertat, de ser tractats com uns animals que si no creuen són apallissats o són empresonats. Això es va veure en un moment essencial, que ens vam posar d’acord que havíem de votar, des de les primeres consultes d’Arenys de Munt. Els que hem nascut l’any 1940 hem vist moltes fases i molts declivis de persecució de la llibertat. Aquest n’és un dels més solemnes. I dic solemne, perquè finalment una part molt important de la nostra gent s’ha adonat que no es pot viure amb el cap sempre acotat. Que la llibertat no és una idea, no és un pensament, és una necessitat vital, de la vida. La llibertat està directament relacionada amb la vida, amb la vitalitat. La vida vol ser lliure, vol expandir-se, vol que cada individu desplegui les seves capacitats, i que cada poble desplegui totes les possibilitats. A mi em costa molt parlar de pau. Hi trobareu molt poques vegades la paraula ‘pau’ en els meus textos. Perquè vam haver de votar els vint-i-cinc anys de pau i, per tant, van condemnar fins i tot aquesta paraula, que és una paraula sagrada per als pobles! Els pobles aspiren a la pau, encara que sempre trobin la guerra. —Tenim un poeta nascut l’any 1940, just després de la guerra, i tenim un altre poeta nascut l’any 1976, just després de la mort del dictador i a punt d’estrenar la ‘Transacció’ que diu Enric Casasses. Biel Barnils, teniu matisos a posar a la mirada sobre la llibertat que ha aportat Lluís Solà? Biel Barnils: En Lluís va néixer l’any que va néixer el meu pare. I també va ser l’any que van afusellar el president Companys. Jo vaig néixer l’any 1976, tres mesos després que es morís aquella rata de la més mala delinqüència. Ell va morir el novembre i jo vaig néixer al febrer. Vaig viure en una casa on es parlava molt de política i on ja d’entrada es va veure que això de la Transició era una estafa. No ho veia així la majoria de la gent. L’opinió pública deia tot el contrari, que la Transició era la panacea. Jo vaig viure amb la sensació que era una estafa absoluta, que tot era una pantomima, era un fer veure que… En una casa on els meus pares van amagar gent perseguida pel franquisme, jo de seguida vaig veure que vivíem en una falsa llibertat. I segurament més perniciosa que durant la dictadura, perquè en la dictadura no hi havia disfresses. En canvi, amb aquesta falsa democràcia, fins ara ens fan passar una cosa per l’altra. Jo vaig tenir la sort d’anar a una escola on s’ensenyava en català. Vaig tenir aquesta sort que no han tingut moltes generacions de catalans. El català va ser una llengua habitual tant a casa com als estudis, però percebia i percebo que aquesta és una falsa llibertat. Biel Barnils i Lluís Solà. —Fa dos anys, quan us vaig entrevistar (era el febrer del 2017), us vaig preguntar: ‘Com veieu el moment actual que viu el país?’ I la resposta que vau donar va ser: ‘Jo el veig altament esperançador. No ens havíem imaginat mai que podríem arribar fins aquí.’ Respondríeu el mateix, avui? Lluís Solà: Sí. Indubtablement. Que hàgim arribat al replà de la proclamació de la independència, això era inconcebible per als qui a partir dels anys seixanta vèiem que l’única solució per a aquest país era la independència. Perquè amb Espanya no s’hi pot tractar. Després d’una guerra com la del 1936-1939, on a Catalunya li prenen tot, totes les llibertats i totes les possibilitats, si hi havia ningú que pensés o que pensi avui encara que es pot negociar amb aquesta gent, és que van absolutament errats. Hem arribat a un punt que hem penjat el replà de la independència. Suposo que ningú creia que amb aquesta gent es podria fer amb diàleg, bones paraules, raons, etc. Aquesta gent sempre ha actuat de la mateixa manera. Que és difícil i que fa patir, evidentment. Però crec que som en un dels moments més alts del nostre país. Què vol dir això? Que és un moment on una majoria de gent s’ha adonat que la llibertat era una cosa important, i que la manca de llibertat per decidir i fer les coses, per ser un poble com qualsevol poble, necessitem ser lliures. Això no ens atrevíem a pensar-ho la majoria. Perquè ens havien ficat al cap que nosaltres érem inferiors. Nosaltres no som superiors a ningú, però sí que som iguals als altres homes del món, amb dret a una pàtria, a un estat, a una llengua, a una cultura i a la vida lliure. —I vós Biel Barnils, com veieu el moment actual que viu el país? Biel Barnils: Jo també sóc optimista. Altament no ho sé, però sí que sé que com més a prop siguem de la independència, més repressió hi haurà. Si ara hi ha repressió, és que alguna cosa fem bé. Estem més a prop de la independència que mai, però també hi ha més repressió que mai. I com més hi avancem, més repressió hi haurà. I crec que la independència ultrapassa partits polítics i ultrapassa entitats. Com ens hem d’organitzar? Això no ho sé. I sóc optimista com el Lluís, tot i que tenim gent a la presó, tenim gent a l’exili, i possiblement s’hi passaran molts anys. Però si el nostre enemic polític reacciona així, com deia en Lluís, és que estem al replà de la independència. El que passa és que a vegades, als catalans ens guanya el desànim i les lluites internes (a vegades provocades des de fora i a vegades provocades per nosaltres). Ara, penso que hi estem més a prop que fa dos anys. —Hi ha una frase vostra, Lluís Solà, que és molt d’aquest moment: «El dominador pensa que la justícia és ell, i això és fals.» Lluís Solà: Evidentment. Per dominar, el dominador ha de creure que la justícia és d’ell, perquè si dubta donarà veu a la diversitat. I, és clar, el dominador no pot admetre la diversitat. No pot admetre la vida que creix i es diversifica i s’enriqueix diversificant-se. Els pobles, les llengües, les cultures són això. Els elements que els homes i les dones tenen per reconèixer des d’angles molt diversos l’absoluta diversitat i riquesa del món. —El fet de patir aquesta repressió pot fer que ens enroquem i que perdem la perspectiva de la diversitat? Que ens empobrim en aquest sentit? Biel Barnils: És un risc que podem córrer. El que passa és que la diversitat els catalans la tenim molt més ben assumida que els espanyols. Geogràficament, per aquí han passat totes les cultures. Per tant, la idea de diversitat forma part de la nació catalana. Que ens podem enrocar? Sense cap mena de dubte i potser ho fem una miqueta. Però ens poden passar coses molt pitjors, encara que estiguem més a prop de la independència. Lluís Solà: Això ho diu el Círculo Ecuestre, que ens hem d’enrocar. Biel Barnils: És el que voldrien. Ernest Maragall va haver de canviar de llengua al Círculo Ecuestre… Lluís Solà: …Ningú ha de canviar de llengua perquè li diguin que ho faci. I això no és un atac contra en Maragall, però massa vegades canviem de llengua. Però així no hi haurà mai sistema de res. Però aquesta és una cosa molt important: la qüestió de la llengua. És a dir, la qüestió de la poesia. És a dir, la qüestió que cada comunitat ha elaborat un cos de coneixements, de dades, d’elements, que s’han incorporat a la llengua i que és la nostra herència. I el que intenta fer aquesta gent és que perdem la nostra herència. I, per tant, que perdem una part de significat del món, que és el nostre. El dominador vol i pensa que la seva llengua és millor. Amb això hauríem de vigilar molt.

Summary: ‘El dominador ha de creure que la justícia és d’ell, perquè si en dubta donarà veu a la diversitat’


El coordinador general d’EH Bildu, Arnaldo Otegi, ha fet una crida al conjunt del sobiranisme a Catalunya, Galícia i el País Basc, els sectors republicans i els de progrés per a conformar una unitat d’acció i construir un programa de mínims i de govern que impliqui fer front a la dreta i que permeti d’assentar un model de qualitat democràtica. En declaracions als periodistes a Zarautz (Guipúscoa), ha insistit que l’estat espanyol és immers en una greu crisi i, segons que ha dit, prova de preparar-se per a nous ingredients d’aquesta crisi que s’anirà aprofundint. Ha apuntat que aquests dos ingredients seran la sentència del judici contra el procés i una nova crisi econòmica. Després d’haver afirmat que hi ha eleccions perquè hi ha crisi i perquè hi ha una greu crisi del Règim del 78, ha reiterat que el seu partit ha complert la paraula donada i ha posat com a exemple que han provat de posar un ‘stop’ molt gran a l’autoritarisme i a la dreta. ‘L’estat espanyol és un estat plurinacional. Els bascs som una nació, els catalans són una nació i, per tant, no hi ha solució de la greu crisi que travessa l’estat espanyol si no sospesa amb claredat el respecte del seu caràcter plurinacional’, ha afirmat.

Summary: Otegi fa una crida a conformar una unitat d’acció per a fer front a la dreta


En la setena temporada a TV3, ‘El foraster’ assoleix les millors xifres d’audiència, amb una quota de pantalla que supera el 23%. Part de l’èxit s’explica pel ritme i l’atreviment que hi aporta el presentador, Quim Masferrer. Ens trobem en un bar de la plaça de Francesc Macià mentre el temporal Glòria assetja molts dels pobles que ha visitat aquests últims anys. Mostra missatges de WhatsApp que bescanvia amb gent del delta i que va conèixer en les seves visites de foraster: ‘La meva carpeta d’amics ha crescut brutalment aquests set anys de “El foraster”.’ Parlem de l’esperit de poble, de la manera que té de connectar amb la gent, del Teatre de Guerrilla i d’un convidat inesperat, Albert Boadella. —El temporal Glòria us ha deixat arribar bé? —Sí perquè visc aquí. Però estic preocupat, no només per la crescuda de la Tordera, molt a prop de casa els meus pares, sinó per tot el país, especialment pel delta. És una terra que m’estimo molt. —Hi heu enregistrat dos programes de ‘El foraster’, als Muntells i al Poblenou del Delta. —Amb el delta em va passar una cosa. Jo ja el coneixia abans d’anar-hi amb ‘El foraster’, però fent el programa em vaig adonar que no el coneixia. El coneixia perquè hi havia anat a fer un arròs i a mirar flamencs. I quan en vaig conèixer la gent, amb el programa, vaig dir: ara sí que us conec! I hi tinc un vincle molt directe. Jo que sóc del Montseny, de la Catalunya interior, i per mi el delta és la part més exòtica del país. Aquella llum, aquella planura… Hi tinc una debilitat, sobretot per la gent. —Com la descriuríeu? —A Catalunya tots som molt diferents i és molt difícil de generalitzar perquè es pot constatar que allà on vius, els elements geogràfics i climàtics et condicionen el caràcter. Això és així. A l’Empordà són esventats per la Tramuntana; al Pirineu hi fa molt fred i per això potser la gent és més tancada, perquè no es fa tanta vida a fora; i al delta hi ha gent més oberta per la llum que tenen, per la bonança i perquè les portes de les cases són obertes. Coi, gravant ‘El foraster’ al delta no te n’adones i ja ets al menjador d’una casa sense ni tocar al timbre. A casa meva, a Sant Feliu de Buixalleu, abans algú no entri al menjador de casa li fem un test: qui ets, d’on véns i què hi fots aquí. Al delta són gent molt oberta, molt salada i molt agraïda. Hem de reconèixer que per part de l’administració han estat abandonats; aquesta ‘Catalunya insòlita’ –marca cultural amb què es feia promoció turística de la zona– que es van posar ells mateixos, té molt sentit. Espero que ara, amb tot això que passa, la poca cosa que puguem fer la gent estiguem a l’altura. Sobretot l’administració. —Esteu en contacte amb la gent que entrevisteu? —Sí, jo faig amics amb el programa. Mira, missatge rebut ara mateix: ‘Quim, gràcies per haver pensat en nosaltres. A mi m’han caigut alguns arbres de casa, però la part que quedarà molt afectada del delta és la zona de l’illa de Buda. Una abraçada, Quim.’ I m’envia una foto d’un dels arbres que li han caigut. Això és a la zona del Trabucador. —No sou l’estrella televisiva que aneu allà on us diuen, enregistreu i a reveure? —Estrella? Jo sóc fill d’un pagès i d’una cuinera de Sant Feliu de Buixalleu que em guanyo la vida com bonament puc. —Però podria ser una actitud. —Hòstia, jo vull creure que si el programa ‘El foraster’ funciona és perquè és de veritat. Perquè quan parlo amb la gent, és perquè m’agrada parlar amb la gent; i perquè tinc la sensació que parlant amb la gent aprenc moltes coses i m’enriqueixo. La meva carpeta d’amics ha crescut brutalment en aquests set anys de ‘El foraster’. I fer veure que m’agrada la gent no sabria fer-ho. Hauria de ser molt bon actor, cosa que no sóc, per a arribar aquest extrem. —Què hi fa un home de la Selva profunda vivint a la gran ciutat? —És això que té l’amor, que et fa fer bestieses. La meva parella és urbanita, és d’aquí baix, treballa a Catalunya Ràdio i tenim una filla que va a l’escola aquí. De manera que per qüestions logístiques vàrem decidir que jo venia a viure aquí baix. Però de totes maneres tinc un vincle molt directe amb Sant Feliu de Buixalleu, perquè hi tinc els pares. I m’agrada molt pujar-hi. —A Barcelona per amor. —Sí. Però que quan l’amor s’acabi fotré el camp, perquè ens entenguem . —El fet de ser de Sant Feliu de Buixalleu us ha ajudat a connectar més ràpidament amb la gent que entrevisteu? —Sí, segurament. Això no vol dir que un presentador de ciutat no pugui tenir la seva versió del programa. I d’èxit, alhora. En el meu cas, com que pretenc que tot sigui molt de veritat, faig molt ús del meu caràcter. He crescut en un poble, el meu pare és caçador, el meu pare és pagès, conec els seus amics, i això forma part del meu aprenentatge vital. I tot això són recursos que faig servir sempre. I ser d’un poble petit, et permet d’entendre com s’estructuren els pobles petits, la cautela amb què has d’entrar-hi. Un dels grans consells per a fer ‘El foraster’ me’l va donar el pare. —Quin? —’Vés als pobles a aprendre, no a ensenyar.’ —No donar lliçons. —Sí. I ho afino una mica perquè el meu pare és més directe. Probablement em va dir: ‘Si vas amb ganes d’ensenyar, t’engegaran a la merda.’ Aquest és el consell d’un pagès, que coincideix que és el meu pare, i no me l’ha dit ningú del món audiovisual ni que té una àmplia experiència en prime time. —Aquesta temporada el programa té una quota de pantalla mitjana de més del 23%. Per què creieu que desperta tant d’interès el programa? —A vegades sembla que les entrevistes només es poden fer a gent que sortim a la tele, que ha publicat un llibre o que han marcat un gol. Perquè és això que interessa, la banda de música que acaba de publicar un disc o l’autor que publica tal llibre. I jo crec que no. Tot això és molt interessant, però allò que ens pot explicar la gent que no coneixem, gent anònima, també ens interessa. I amb ‘El foraster’ es constata. Es nodreix només de les experiències vitals de la gent que em trobo i que decideixen de compartir amb nosaltres. I pot ser una història d’amor, una història de feina, un desengany, una alegria, una pena, un problema… —L’última que us ha passat? —En l’últim programa un pastor em demana si pot recitar un poema que li va ensenyar un pastor de l’Empordà que es va morir fa poc. El Pere no el coneixia ningú i va fer un homenatge preciós. La clau d’El foraster’, doncs, és el fet de compartir les històries i creure que interessen. —On us agradaria de fer un ‘Foraster’? Encara que sigui impossible. —Doncs mira, us en diré dos, de llocs. Un seria el meu poble, Sant Feliu de Buixalleu, però no ho puc fer perquè no seria foraster. Per tant, la regla número u d’aquest programa no es compliria. M’encantaria no ser el fill del meu pare i poder-lo entrevistar; no conèixer el batlle, en Josep, que és un bon amic, i poder-lo entrevistar sense que fos amic meu. Sé que és molt boig, però ho he pensat moltes vegades. Fer un ‘Foraster’ sense ser jo. —I l’altre? —Això encara és més boig, però és possible. A Oimiakon. —On? —A la Sibèria, el poble més fred del planeta. Té quatre-cents habitants. Mira. Ara hi tenen -43º. Acollonant.  —Aneu-hi, però no sé si hi trobareu gent pel carrer… —L’equip del programa sap que m’agradaria anar-hi perquè cada dia miro la temperatura que hi fa. I quan sortim a gravar i algú diu que té fred, trec el meu mòbil: ‘Vine cap aquí i sabràs què és el fred.’ —Quin és el moment més emotiu que heu viscut aquestes set temporades? —És que n’hi ha tants… Mira, la prova que aquest programa és de veritat, són la gent que ens ha deixat durant aquest temps. Jo he anat a enterraments i he casat gent de ‘El foraster’. Recordo la Cinteta i en Miquelet de Benifallet, que ens van regalar un ball al menjador de casa seva. Era la cançó ‘Para que no me olvides’, del Llorenç Santamaría. Va ser el primer programa que es va emetre de ‘El foraster’. I l’any passat vàrem fer un Benifallet cinc anys, on anava a visitar tota la gent que havia participat en el programa. En Miquelet ja estava molt malament, però vaig poder parlar amb ell i emetre-ho. Al cap de dos mesos ens va deixar. És un record maco, i demostra que ‘El foraster’ és una experiència que es grava. El ball de la Cinteta i en Miquelet sí que és un “para que no os olvidemos”. Quin regal tornar-vos a veure! 🎁 #RetornBenifalletTV3 ▶ https://t.co/LnMxOwPpKx pic.twitter.com/XaEs6Jzzsy — El Foraster (@elforasterTV3) December 26, 2018 —Us preocupa restar encasellat? —Sempre he estat molt temerari, no penso més enllà. Penso en el moment present. Què pot passar, que d’aquí a deu anys em vegin pel carrer i diguin: ‘Mira, aquest és aquell de “El foraster”‘? Tant se me’n fum. Hi ha una cosa que m’agrada molt d’aquesta professió, i de fet és per això que vaig voler dedicar-m’hi, que és tenir la sensació de llibertat absoluta. Des de dalt d’un escenari pots dir el que vulguis. I en certa manera, que aquesta llibertat quedi coartada pel que em passi d’aquí a uns anys o pel que diran els altres, a mi em minva la llibertat, que és el motor que em fa dedicar a això. I us diré una cosa, no em sembla malament que d’aquí a uns anys em diguin ‘foraster’. ‘Aquest és el que feia un 27% de share?’ . —Ara no descobrirem el vostre sentiment independentista, però teniu constància que això us hagi tancat portes? —Ni puta idea. M’importa una merda si ser independentista em tanca portes. Seria incapaç de ser un independentista camuflat. Tornem a parlar de la llibertat. No em sentiria de gust deixant de dir la meva perquè això em pugui condicionar. Segurament que m’ha tancat portes, però jo no vull que cap regidor deixi de contractar ningú per la seva ideologia. Hem de fer prevaler el talent. Mira, un dels meus grans referents és Albert Boadella. Jo vaig descobrir i estimar aquesta feina gràcies als Joglars d’Albert Boadella. Recordo que plorava veient el seu espectacle ‘El Nacional’ al Teatre Municipal de Girona i vaig dir: vull fer això. —Us coneixeu? —Sí, l’Albert ha vingut a veure espectacles meus. Jo he assajat a la cúpula dels Joglars perquè el darrer espectacle me’l va dirigir en Ramon Fontserè. Ulls negats de poder assajar allà. Perdoneu, els Joglars és la companyia de teatre privada més antiga d’Europa! Ja us ho dic, i li ho he dit a l’Albert, estimo aquesta feina gràcies al seu talent. I m’encanta poder-vos dir això que us dic. —Sempre he pensat que és gairebé un secret d’estat la dissolució de Teatre de Guerrilla. Per què us vàreu separar? —Això és la vida. Tots són cicles. Crec que va ser una decisió intel·ligent. A vegades considerem com a meritori el fet de durar, i és una cosa que no he entès mai. Allò que diuen: ‘Aquests fa trenta anys que estan junts.’ Però estan bé? Perquè a mi el que m’interessa és si estan bé. ‘Doncs no, no es poden ni veure.’ I després de dotze anys, que són molts anys, vàrem creure que volíem que ens passessin coses noves a la vida. Senzillament això. Però sé que sóc hereu d’aquella època, i el que han fet en Carles i en Rafael també. És que vàrem fer una irrupció molt gran en el panorama teatral català. Però ens havien de passar coses noves i si no, ara no faria ‘El foraster’. —I va ser un trencament dolorós? —Els trencaments sempre són dolorosos. Deixes enrere passat i fan por, perquè surts d’aquell concepte que fa tanta ràbia que és la zona de confort, però és cert. Però ja us ho dic, va ser encertat. Llívia, un municipi català totalment envoltat per territori francès. Un poble amb vocació… de capital del món. Ho descobrirem en uns minuts a @tv3cat! ❄ ⛄ #LlíviaTV3 pic.twitter.com/r2cib0OLKD — El Foraster (@elforasterTV3) December 9, 2019 —Com les vau entomar, les crítiques pel piulet que va fer el programa, que deia que Llívia era envoltada de territori francès? —A veure, a les xarxes socials estic curat d’espants i sempre ho relativitzo tot molt. Llívia és un poble català dins la Catalunya Nord. D’acord. Però en una administració francesa. Llavors, com ho arregles? Quedaràs malament segur amb algú. Imagineu-vos que dic que sóc a Puigcerdà, Espanya. Aquí ja me la fotran. Travesso la frontera, però aquí ja me la tornen a fotre perquè hi ha gent que no considera que sigui una frontera, tot i que hi ha una frontera política. Entro a la Catalunya Nord, però també me la fotran, perquè hi ha gent que es considera francesa. Com ho fem? Jo entenc que algú se sentís molest. Aquí continuem essent Espanya i a vegades ho eludim; doncs també hauríem de saber fer això amb els catalans de Catalunya Nord. Us diré que el meu compte de Twitter és Quim Masferrer, Sant Feliu de Buixalleu, Països Catalans.

Summary: Quim Masferrer: ‘M’importa una merda si ser independentista em tanca portes’


La pèrdua de l’escó de Quim Torra continua agitant el parlament. El ple ha de votar aquesta tarda si recorre al Tribunal Suprem per a defensar Torra, després d’haver presentat un recurs que posa en dubte que pugui ser president si no manté l’acta de diputat. Però el contingut del recurs podria canviar. JxCat no avala la presentació del text tal com és redactat, després de veure com el parlament retirava l’acta de diputat a Torra dilluns passat, i els lletrats podrien introduir-hi canvis i retirar ara la petició de mesures cautelars, segons que han explicat fonts parlamentàries a VilaWeb. Si el ple aprova que es presenti el recurs, com ho ha exigit el Suprem per a tramitar-lo, els serveis jurídics probablement presentaran un text diferent del que ja van registrar el 16 de gener, tenint en compte que les circumstàncies han canviat. El Suprem ja va refusar la petició de mesures cautelars de la defensa de Torra perquè se suspengués la decisió de la Junta Electoral espanyola de retirar-li l’escó, de manera que no té sentit que el parlament se centri en la petició de la mateixa suspensió, com ho feia el recurs, i els serveis jurídics ja havien previst de desestimar-ne la petició. Els lletrats, a més, es van trobar forçats a explicar ahir per què havien qüestionat que Torra pogués mantenir-se com a president si perdia l’escó en el recurs. Van argumentar que havien introduït aquest ‘dubte interpretatiu’ justament per a convèncer el Suprem que suspengués l’aplicació de la decisió de la JEC. Els lletrats, malgrat el qüestionament, es refermaven a dir que Torra pot continuar essent president per més que no sigui diputat. La sessió de control al president d’avui havia de ser la primera després d’haver retirat l’escó a Torra. Però l’oficina del president va comunicar ahir al president de la cambra, Roger Torrent, i als grups parlamentaris, que no podrà assistir al ple per motius personals. Sigui com sigui, Torra no s’ha mogut del lloc on era. El president ja va advertir en l’últim ple que allò que feia perillar el parlament i la continuïtat de les institucions era retirar-li l’escó. Fonts de l’entorn del president insisteixen que el nucli de la qüestió és la pèrdua de l’acta de diputat, en un moment en què Cs i el PP defensen que ja no hauria d’exercir el càrrec. Van ser precisament les discrepàncies amb ERC sobre com entomar aquesta inhabilitació parlamentària que va desencadenar l’anunci de Torra de posar data a les eleccions anticipades després d’aprovar-se el pressupost. D’ençà de la setmana passada, Torra no pot votar, però el seu grup parlamentari, que tampoc no ho va fer com a símbol de protesta en l’últim ple, ja ha tornat a exercir el vot en comissions i tornarà a votar al ple. No obstant això, no rellevarà l’escó de Torra: Maria Senserrich no agafarà l’acta de diputada. Qui sí que ha recollit la seva és Ferran Mascarell, després de la renúncia de Carles Puigdemont com a diputat. Refús a la JEC i al Suprem JxCat manté a la reserva la proposta de resolució que va registrar per confirmar la condició de diputat de Torra i deixar sense efecte les instruccions dictades pel secretari general del parlament per a fer efectives les ordres de la Junta Electoral. La resolució no s’ha introduït a l’ordre del dia d’aquest ple ni en el de la setmana següent. JxCat volia que es votés al ple anterior, però finalment va optar perquè el grup parlamentari no exercís el dret de vot. Tampoc no era clar que tingués prou suport per a introduir el punt a l’ordre del dia i perquè la resolució reeixís. Ara, el ple sí que debatrà una moció de JxCat que qualifica de cop d’estat l’intent de la JEC i del Suprem d’inhabilitar Torra, ‘contravenint la voluntat política dels catalans’, i refusa les resolucions del tribunal i de la JEC. ERC hi ha presentat una esmena que en pretén modificar la redacció, de manera que la cambra ‘denunciï’ l’intent d’inhabilitar el president de la Generalitat i qualifiqui ‘d’inacceptable’ la ingerència de la JEC i que el Suprem vulneri la voluntat política dels catalans. La CUP vol introduir-n’hi una altra perquè el parlament refusi el suplicatori a l’eurocambra de Pablo Llarena per a processar Puigdemont i Toni Comín perquè implica ‘un nou atac als seus drets civils i polítics’ i als drets democràtics dels seus electors, i proposa al Parlament Europeu que ‘garanteixi la preservació de tots aquests drets, fent-los prevaler per sobre de decisions judicials polititzades i amb greus dèficits democràtics’. La moció de JxCat també expressa suport a Oriol Junqueras perquè pugui exercir d’eurodiputat ‘amb plenitud’ i en aplicació de la sentència del Tribunal de Justícia de la UE. ERC vol que consti com a denúncia i que es reconegui que la sentència del TJUE ha estat l’empenta definitiva perquè Puigdemont i Comín siguin eurodiputats mentre que els drets de Junqueras han estat vulnerats. El diàleg amb l’estat espanyol, en debat El ple d’aquesta setmana coincidirà demà a migdia amb la reunió de Torra i Pedro Sánchez al Palau de la Generalitat. El govern espanyol no espera que el diàleg doni fruits immediats, tot i que Sánchez hi anirà amb ‘esperit constructiu’, segons la Moncloa. La Generalitat espera que de la reunió en surtin les bases de la negociació entre governs i almenys una data aproximada per a la primera reunió de la taula, però el govern espanyol no té pressa per a fixar-la i vol parlar-ne amb ERC. Les condicions per a establir aquest diàleg també formen part del contingut de la moció de JxCat. El grup vol una mediació internacional per a dotar de garanties el diàleg amb l’estat espanyol. ERC pretén canviar aquest punt i suavitzar-ne la referència. Proposa que es vetlli pel compliment dels acords fent ús de ‘totes les garanties oportunes que en permetin el seguiment i que facilitin la negociació, inclosa, quan calgui, les mesures de mediació o facilitació del diàleg oportunes’. La setmana passada ERC va fer rectificar el govern espanyol, que havia qüestionat la reunió entre els presidents i també havia deixat en l’aire el contingut de les negociacions. El PSOE i Podem depenen del grup de Gabriel Rufián per a aprovar el pressupost espanyol.

Summary: La protecció de l’escó de Torra continua agitant el parlament


El Partit Nacionalista Escocès (SNP) ampliaria molt la seva majoria a Escòcia si ara es fessin eleccions al parlament britànic, segons la darrera enquesta de YouGov per al diari The Times. Aconseguiria cinquanta-un de cinquanta-nou diputats en joc; a les darreres eleccions, el 2017, en va obtenir trenta-cinc escons. Segons el sondatge, els grans perjudicats serien els conservadors, que passarien de tretze diputats a tres. Els laboristes també s’enfonsarien: de set a un; i els liberal-demòcrates mantindrien els quatre escons. La primera ministra escocesa, Nicola Sturgeon, a diferència dels laboristes, és partidària d’unes eleccions després d’haver aprovat avui la llei que impedeix al govern de sortir de la UE sense acord. Les eleccions podrien fer-se el 14 o 15 d’octubre si finalment assoleix la majoria necessària. L’independentisme es reforçaria a Holyrood La mateixa enquesta fa una estimació de la composició del parlament escocès en unes eleccions, previstes el juny de l’any vinent. En aquesta votació, segons l’enquesta, els partits independentistes augmentaran la majoria fins a setanta-quatre diputats, i a l’SNP, amb seixanta-quatre escons, li’n faltarà un i prou per a la majoria absoluta. Els Verds en tindran deu. Actualment en tenen seixanta-dos i sis, respectivament. Quant al referèndum que la presidenta Sturgeon té la voluntat de portar a terme el primer semestre del 2020, l’enquesta indica un empat entre les dues opcions, amb l’independentisme a les portes de guanyar-lo: un 49% el sí i un 51% el no. Scottish Westminster voting intention: SNP: 43% (-)CON: 20% (-)LAB: 15% (-2)LDEM: 12% (+3)BREX: 6% (+4)GRN: 4% (+1) via @YouGov, 30 Aug – 03 Sep pic.twitter.com/ikAQetHYtk — Britain Elects (@britainelects) September 4, 2019

Summary: Els partits independentistes poden obtenir una victòria contundent a Escòcia


L’Audiència de Barcelona ha condemnat per abús sexual i no per agressió cinc acusats de la violació en grup d’una menor a Manresa el 2016. La sentència, a la qual ha tingut accés l’ACN, els imposa penes d’entre 10 i 12 anys de presó. A més, absol un altre jove jutjat pels mateixos fets. N’hi havia un setè acusat d’un delicte d’omissió de socors que també ha estat absolt. En l’últim moment, la fiscalia havia decidit d’elevar a agressió sexual l’acusació contra els sis processats per haver violat la noia, que llavors tenia 14 anys, en la línia que havia mantingut de bon començament l’acusació particular. Però l’Audiència ha descartat aquest delicte i ha imposat una pena de 12 anys de presó per a dos dels acusats i una de 10 per a tres més. Argumenta que la víctima estava inconscient i que, per tant, no es va produir violència ni intimidació. Segons la sentència, l’Audiència condemna dos dels acusats a 12 anys de presó per un delicte continuat d’abús sexual a una menor de 16 anys, llibertat vigilada durant 10 anys i els prohibeix d’acostar-se a la víctima durant 22 anys. Condemna tres joves més pel mateix delicte a 10 anys d’empresonament, 10 de llibertat vigilada i prohibició d’atansar-se a la jove durant 20 anys. Cadascun haurà d’indemnitzar-la amb 12.000 euros perquè l’Audiència considera que ‘l’atac a la indemnitat sexual de la víctima va ser extremadament intens i especialment denigrant’. Un altre dels acusats ha estat absolt del delicte d’abús sexual perquè no es va presentar aquesta acusació durant la instrucció. Els sis han estat absolts del delicte d’agressió sexual que demanava tant la fiscalia com l’acusació particular i també del d’amenaces. L’Audiència argumenta que la víctima estava inconscient, ‘sense saber què feia i què no feia i, conseqüentment, sense poder determinar-se i acceptar o oposar-se a les relacions sexuals’ amb els acusats, que van poder mantenir-les ‘sense fer servir gens de violència o intimidació per vèncer una oposició que no existí o obtenir un consentiment que la dona no estava en condicions de poder donar’. Aquest cas, continua, és el previst per l’article 181.2 del Codi Penal, que considera abusos sexuals els executats sobre persones que es trobin privades de sentit o es cometin anul·lant la voluntat de la víctima mitjançant l’ús d’alguna substància. La noia va admetre que havia begut i fumat marihuana, però assegura que algú li havia posat alguna altra substància a la beguda, extrem que no s’ha pogut confirmar. El tribunal admet sorpresa pel canvi de qualificació jurídica de la fiscalia i remarca que la prova practicada durant el plenari avala l’abús sexual i no pas l’agressió. El ministeri fiscal, continua, no va aportar elements que ‘justifiquessin de mutar els abusos en agressions.’ A propòsit de si els acusats sabien que la víctima era menor de 16 anys o no, la sentència remarca que tres anys després dels fets, la noia continua tenint una ‘aparença d’adolescent incipient’ i actualment podria fer pensar que és lluny dels 18 anys. Amb més motiu havien de saber que era menor, per tant, en el moment dels fets. A més, recorda que un dels condemnats ja la coneixia. Sobre la diferència de dos anys entre les penes de presó per a dos dels condemnats i els altres tres, l’Audiència aplica als dos primers la circumstància d’actuació conjunta de dues persones o més. És el cas de BAM i MP, perquè considera provat que van estar plegats amb la nena. En canvi, no es pot provar que mentre els altres condemnats la violessin hi hagués més persones a l’habitació. Els acusats tenien entre 19 i 26 anys La fiscalia va decidir finalment de demanar per als acusats penes de presó d’entre 14 anys i 15. Per la seva banda, l’acusació particular en reclamava entre 15 i 20, mentre que la defensa demanava l’absolució dels acusats, que llavors tenien entre 19 i 26 anys. Els fets van passar el 26 d’octubre de 2016 en una festa de Halloween en una fàbrica abandonada de Manresa, situada en indret aïllat prop del campus de la universitat. L’acusat principal, que coneixia la víctima, se l’hauria enduta a un lloc apartat i l’hauria violada. Després hauria animat els altres a fer-ho per torns. D’entrada, la fiscalia, que sempre ha donat crèdit a la declaració de la menor durant la instrucció, acusava els autors d’un delicte d’abús sexual, però va elevar l’acusació a delicte d’agressió sexual després d’haver escoltat el testimoni de la víctima i de l’amiga que la va alertar que l’havien violada sis nois. El sisè acusat de violació ha estat absolt perquè durant la fase d’instrucció no va ser processat en cap moment per delicte d’agressió o d’abús sexual. Els fets que li van imputar llavors consistien a amenaçar els assistents a la festa perquè no expliquessin què passava, exhibint una arma de foc i fent el gest de carregar-la. A més, la sentència subratlla que ‘cap de les proves practicades’ indica que ell participés en els actes sexuals. Segons els testimonis, continua, la seva actuació ‘va ser tan aliena’ com la dels altres individus que eren allà però que no van ser acusats de violació. El relat de l’amiga, clau La sentència basa el relat dels fets provats en el testimoni de l’amiga de la víctima, perquè no recordava res quan es va llevar l’endemà. Més proves confirmen la versió de l’amiga, com ara xats de Whatsapp entre els acusats. A més, es van trobar restes del semen d’un als pantalons de la nena. Quant a l’acusat de no ajudar la víctima, que ha estat absolt, el tribunal sosté que no s’ha practicat cap prova que permeti de sostenir raonablement que podia haver fet res d’efectiu per a evitar que els delictes, ‘comesos per una pluralitat d’homes i en un descampat allunyat de zones habitades on poder trobar auxili, fos per aturar els atacs a la víctima o, en cas d’enfrontar-se tot sol amb els atacants, evitar la possible reacció agressiva d’aquests contra ell’. També descarta les acusacions d’amenaces per a tots, perquè no hi ha cap testimoni que les confirmi.

Summary: L’Audiència de Barcelona condemna per abús sexual i no per agressió cinc acusats de la violació en grup de Manresa


Aquesta setmana s’han reactivat els enfrontaments militars a l’Alt Karabakh, una regió de majoria armènia que formalment forma part de l’Azerbaitjan, però que actua ‘de facto’ com un estat independent pro-armeni. Després de quatre dies d’enfrontaments, que han causat més de 300 morts, ahir s’arribà a un alto-el-foc, tot i que no s’ha avançat en la solució del conflicte. Un atac sorpresa que torna a obrir el conflicte Aquesta setmana, l’exèrcit àzeri ha fet un atac sorpresa a la frontera amb soldats, tancs, helicòpters i drons. Els combats han causat una mortaldat i, tot i que l’Azerbaitjan ha declarat un alto-el-foc, no s’ha complert i els enfrontaments continuen. La tensió és tan alta que alguns grups de civils armenis, els anomenats ‘fedaïns’, han viatjat a la frontera per combatre els atacs de l’exèrcit àzeri, com ja van fer durant la guerra. Aquests voluntaris consideren que si els armenis fossin derrotats perillaria tot el poble armeni. Els pesa molt a la memòria el genocidi del 1915, a mans dels turcs. En els enfrontaments han estat destruïts 18 tancs àzeris, 2 helicòpters, 6 drons i hi ha hagut més de 300 morts d’aquest bàndol (però l’Azerbaitjan rebaixa la xifra a 17 morts), mentre que els armenis han perdut 7 tancs i han tingut 40 baixes, entre morts i desapareguts. Tot i les pèrdues superiors, els àzeris han pogut recuperar uns quants turons i han fet avançar la seva frontera. Armènia, en resposta al propòsit àzeri de no aturar les hostilitats, ha amenaçat de reconèixer diplomàticament l’estat del Karabakh, reconeixement que trencaria totalment les negociacions de pau, ja prou afeblides. Després d’aquest anunci, ahir mateix, es va anunciar un cessament de les hostilitats entre tots dos exercits que posa fi a quatre dies d’enfrontaments molt durs. Com va començar el conflicte? El conflicte pel Karabakh ve de lluny. Va començar quan Armènia i l’Azerbaitjan van entrar a l’orbita de l’URSS. Per acostar Turquia al nou bloc soviètic, l’URSS decidí de cedir l’Alt Karabakh a l’Azerbaitjan, de població turcòfona, encara que la regió era reclamada per Armènia i habitada bàsicament per armenis. Durant l’etapa soviètica hi hagué algunes iniciatives per a retornar la regió a Armènia, però fins el 1988 el conflicte no s’intensificà. El 1988 el parlament autònom de l’Alt Karabakh va votar a favor de la unió amb la República d’Armènia. A la vegada, amb la disgregació de l’URSS, els enfrontaments entre armenis i àzeris van sovintejar. Això féu que la població àzeri que tradicionalment habitava a Armènia i el Karabakh es desplacés a l’Azerbaitjan i que els armenis abandonessin les terres àzeris. Un dels moments culminants d’aquesta violència va ser el 19 i 20 de gener de 1990 a la ciutat de Bakú, capital de l’Azerbaitjan, on vivien 250.000 armenis. En aquests dos dies va haver-hi linxaments contra la població armènia, fet que va causar centenars de morts i que reduí la població armènia de la ciutat a només 36.000 persones. Amb l’ensorrament de l’URSS arribà la independència de les dues repúbliques i alhora desaparegué l’únic actor que evitava la guerra total. El novembre del 1991 l’Azerbaitjan va decidir de suspendre l’autonomia del Karabakh i canviar-ne el nom. En resposta, la majoria armènia decidí de fer un referèndum, boicotat pels àzeris (que representaven un 25% de la població). El resultat del referèndum va ser d’un 99,9% a favor de la independència. El 6 de gener de 1991 la regió proclamava la independència respecte de l’Azerbaitjan. Aquesta proclamació va desencadenar una guerra entre àzeris, que tenien el suport de Turquia, i armenis, que rebien armament de Rússia. La guerra es va allargar fins el 1994, quan es declarà un alto-el-foc. Tot i la superioritat àzeri, la treva va mantenir congelada la situació. Els armenis continuaven controlant l’Alt Karabakh, a més de tot el territori situat entre Armènia i el Karabakh. Però, malgrat la treva, no es van aturar totalment els enfrontaments a banda i banda de la frontera. Aleshores, per mirar de resoldre el conflicte, es va crear el Grup de Minsk, un organisme sota presidència de França, Rússia i els Estats Units que treballa per una solució negociada del conflicte. Però no ha assolit cap avenç important perquè la posició dels dos estats és totalment contraposada. El procés negociador s’ha mantingut paralitzat en un tens ‘statu quo’ fins als enfrontaments d’aquest mes. L’Azerbaitjan insisteix a dir que els armenis han d’abandonar la regió perquè els refugiats puguin recuperar les seves cases. Armènia, per la seva banda, es resisteix a admetre que el Karabakh formi part de l’Azerbaitjan. I encara menys si no es garanteix l’autonomia a la regió ni es protegeix als armenis que hi resideixen. Armènia no ha reconegut oficialment la independència del Karabakh (només ha estat reconeguda per l’estat australià de Nova Gal·les del Sud) i teòricament no ha enviat mai l’exèrcit al Karabakh, sinó que tots els soldats presents al territori s’hi presenten voluntaris. Com es podria resoldre el conflicte? Encara que les negociacions siguin paralitzades, aquests últims anys hi ha hagut canvis importants sobre el conflicte del Karabakh. La política de la Unió Europea envers la regió ha estat de poca utilitat, principalment en el cas d’Armènia, perquè és un estat amenaçat pels seus veïns i la Unió Europea no li pot oferir la protecció militar que li ofereix Rússia. Per això ha tombat cap al seu veí del nord. Com ha passat també a Ucraïna, la política europea obliga a triar entre Moscou i Brussel·les. A Armènia hi ha situada la base militar estrangera més gran de Rússia i això pesa molt. Algú es refiaria que, en cas de conflicte, la UE hi enviés les seves tropes? Armènia, en vista del creixent poder econòmic i militar de l’Azerbaitjan, ha demanat ajuda a Rússia i s’ha integrat a la OTSC i a la Unió Duanera. Erevan certifica així la plena i absoluta integració en les iniciatives russes i Rússia es compromet a intervenir si hi ha cap enfrontament directe amb Armènia. Per una altra banda, l’Azerbaitjan no té interès a assumir compromisos polítics i s’estima més centrar els esforços i relacions a l’àmbit energètic. Actualment és una dictadura i posseeix gran reserves de gas que comuniquen amb Europa sense necessitat de passar per Rússia. Aquest corredor ha estat afavorit per la Unió Europea i ha donat la clau del gas a Turquia. I a tot això cal afegir-hi el paper de les oposicions polítiques de cada país, sempre disposades a identificar com un signe de debilitat qualsevol concessió. Amb aquest panorama, només hi ha dos camins: o mantenir el conflicte armat o acceptar les condicions del Grup de Minsk del 2009 i aplicar-les simultàniament. Les condicions, a grans trets, són: Devolució a l’Azerbaitjan de les províncies que envolten el Karabakh (de color carabassa al mapa), establint un corredor que connecti la regió amb Armènia. Aprovació d’un estatus provisional per a la regió que garanteixi la seguretat i l’autogovern, i establir l’estatus jurídic definitiu en un futur. Retorn de refugiats i desplaçats a casa seva i garantia internacional de seguretat i manteniment de la pau. El problema és que, en el cas d’Armènia, acceptar els punts del Grup de Minsk seria un suïcidi polític. L’actual president seria acusat de traïdor pel fet de tornar les províncies ocupades on ara viuen armenis. En el cas de l’Azerbaitjan, és cert que recuperaria les províncies perdudes, però reconeixeria formalment l’autogovern del Karabakh. I, com que hi ha una majoria de població armènia, seria qüestió de temps que l’Alt Karabakh decidís d’independitzar-se o –si més no– de tenir un autogovern enfrontat a Bakú. Aquesta situació seria insostenible per al dictador Alíev, que manté el poder en gran part per la necessitat d’un govern fort en temps de guerra. Així doncs, sembla impossible una solució política acceptable per totes dues parts i, per tant, no es pot descartar del tot un enfrontament armat de gran escala. Això, o el manteniment del conflicte ‘congelat’ (que no passi res de nou) mentre hom cerca la progressiva adopció de mesures concretes per a anar creant confiança mútua.

Summary: L’Alt Karabakh: armenis i àzeris tornen a la guerra més oblidada


Avui els Estats Units han ratificat la retirada del Tractat de Forces Nuclears d’Abast Intermedi (INF) signat amb Rússia el 1987 per eliminar els míssils nuclears de curt abast i mitjà de les dues principals potències nuclears. L’anunci arriba després d’haver responsabilitzat Moscou de violar la seva part de l’acord, que s’estén a les armes convencionals. Rússia ha desplegat a la costa oest un nou sistema de míssils capacitat per aconseguir objectius a Europa. Rússia ha negat categòricament les acusacions i, per contra, ha responsabilitzat els Estats Units de desplegar a Romania i Polònia sistemes de llançament de míssils de creuer. Tot just després d’haver sabut la ratificació de Washington, el Kremlin ha sol·licitat una moratòria sobre els míssils nord-americans MK-41, com va declarar tàcitament el president Vladimir Putin,. A l’espera d’una resposta a la petició russa, Washington confirma la decisió presa fa sis mesos pel president nord-americà, Donald Trump, qui havia donat de termini fins avui, 2 d’agost, data oficial de caducitat del tractat, perquè Rússia retirés d’aquestes aigües el sistema Novator 9M729, conegut a l’OTAN per SSC-8. ‘Els Estats Units no seran part d’un tractat que Rússia viola deliberadament. L’incompliment del tractat per part de Rússia posa en perill els interessos suprems dels Estats Units i el desplegament d’un sistema de míssils que viola aquest sistema és una amenaça directa tant per als Estats Units com per als nostres socis i aliats’, ha manifestat en un comunicat el secretari d’estat dels EUA. Rússia ha negat ja al primer moment que hagi incomplert qualsevol aspecte de l’acord des de la raó objectiva de la retirada dels Estats Units. Aquests míssils, argumenta el Kremlin, són fora del rang d’autonomia prohibit pel tractat (entre 500 quilòmetres i 5.500). Per això s’ha refusat a destruir aquest nou sistema, com exigeixen els Estats Units. ‘Tant els Estats Units com l’OTAN sí que hem proposat que sospesi la possibilitat de declarar una moratòria sobre els nostres desplegaments de míssils de curt abast i mitjà, com l’anunciada pel president Putin sobre els seus’, ha assenyalat el ministre d’Afers Estrangers rus, Serguei Riàbkov, a l’agència de notícies TASS. Els EUA i l’OTAN puntualitzen que aquest sistema MK-41 instal·lat a l’Europa de l’est no afecta la seguretat de Rússia perquè té per objectiu la dissuasió de la possible amenaça de l’Iran o grups terroristes com ara Estat Islàmic. L’OTAN assenyala Rússia com ‘l’única responsable’ Mentrestant, l’OTAN ha responsabilitzat Rússia de la fractura del pacte. ‘És l’única responsable de la desaparició del tractat i lamentem que no hagi mostrat la voluntat per a reprendre el compliment de les seves obligacions internacionals ni hi hagi pres mesures demostrables’, ha fet saber l’Aliança Atlàntica en un comunicat. ‘Una situació en la qual els Estats Units compleixen plenament el Tractat, i Rússia no, és insostenible’, segons l’OTAN, que avisa que ‘respondrà de manera equilibrada i responsable als riscs significatius del míssil rus 9M729 per a la seguretat aliada.’

Summary: Adeu al tractat que havia d’evitar una guerra nuclear entre els Estats Units i Rússia


El Tribunal Constitucional d’Alemanya ha anunciat que revisarà els seus primers anys de treballs després de la creació de la República Federal d’Alemanya per a determinar possibles connexions dels seus antics membres amb el règim nazi, ja que hi ha constància de com a mínim dos o tres casos. El president de la cort, Andreas Vosskuhle, ha informat avui de la decisió, aprovada per unanimitat pels setze jutges que conformen les dues sales del Constitucional. Entre les personalitats que seran investigades està Willi Geiger, membre del tribunal entre 1951 i 1977 i vinculat amb diverses condemnes a mort dictades per un tribunal especial nazi. La decisió no és única a Alemanya, ja que el Ministeri de Justícia també va analitzar el seu propi passat en una investigació conclosa el 2016 i que va determinar que més de la meitat dels alts càrrecs d’aquest departament després de la Segona Guerra Mundial havien format part del Partit Nacionalsocialista Alemany dels Treballadors. Un de cada cinc directius havia format part de l’organització paramilitar del partit nazi, Sturmabteilung (SA), i un 16% provenia del Ministeri de Justícia del Tercer Reich. En aquesta investigació, es va examinar el passat de cent setanta persones de l’època compresa entre 1949 i 1973. El fiscal general d’Alemanya, Peter Frank, ha ordenat una investigació per la continuïtat en els càrrecs de personal després de la Segona Guerra Mundial, mentre que el Tribunal Federal Suprem està duent a terme una indagació similar.

Summary: El Tribunal Constitucional alemany investigarà els seus vincles amb el nazisme


Representants de partits i entitats independentistes participaran ‘per primera vegada’ a la manifestació de demà, 25 d’Abril, que rememora la Revolució dels Clavells a Lisboa, han explicat diversos avui partits i entitats en comunicats. Els partits que se sumen a la iniciativa inclouen JxCat, ERC, la CUP, la Crida, Front Republicà, i Primàries Catalunya, així com, les entitats que comptaran amb representants, entre altres, són l’ANC, Òmnium i l’Associació Catalana de Municipis. Els partits i entitats independentistes portaran a terme la marxa sota el lema ‘L’autodeterminació és un dret’ per ‘evidenciar la lluita del poble català per la llibertat de decidir de manera democràtica el seu futur’.

Summary: Partits i entitats independentistes participen demà en la manifestació del 25 d’Abril a Lisboa


L’ofensiva del govern espanyol contra la conselleria d’Exteriors de Raül Romeva no s’atura i continua amb un capítol més. La vice-presidenta en funcions del govern espanyol, Soraya Sáenz de Santamaría, va apuntar ahir que l’executiu aportarà documentació i arguments a l’incident d’execució de sentència que ja té plantejat al Tribunal Constitucional espanyol (TC) contra el decret de creació de la conselleria. La vice-presidenta va recordar que la impugnació per part de l’executiu espanyol contra la creació d’Exteriors ja va suposar la suspensió cautelar d’algunes de les funcions del departament. Ara ‘s’estan fent al·legacions’ i ‘el que es farà és mantenir aquesta petició de suspensió adjuntant a més una sèrie de documentació que prova la necessitat de seguir mantenint aquesta suspensió’, va indicar. Per una altra banda, el ministre espanyol d’Afers estrangers en funcions, José Manuel García–Margallo, en una entrevista a TVE va fer referència especialment al canvi de nom de la conselleria d’Exteriors per part de la Generalitat per esquivar la suspensió del TC, i a les manifestacions de Romeva sobre la seva voluntat de crear una estructura d’estat. ‘Dir al líquid que està a una ampolla llet o substància lactosa no em sembla que canviï les coses’, va dir, perquè ‘el problema no és el nom, sinó la cosa’, va afegir. Amb tot, segons fonts de l’executiu espanyol, el consell de ministres no va adoptar ahiri cap acord formal per dur al TC un nou incident d’execució de sentència, malgrat el canvi de nom de la conselleria i les declaracions de Romeva.

Summary: El govern espanyol continua l’ofensiva contra la conselleria d’Exteriors


‘Als qui hem demanat una legislatura més de represa que no de conflicte, l’estat ens hi posa moltes traves.’ Són paraules de Toni Soler, expressades ahir durant l’entrada de la Guàrdia Civil a les seus d’Òmnium i ANC. En una línia similar s’expressa en aquesta entrevista l’historiador Joan B. Culla (1952). Culla fa poc que havia escrit articles demanant que es prioritzés un govern a la restauració de Puigdemont i els consellers. Ho continua creient, però pensa que les accions del govern espanyol donen molta força a Puigdemont. I que cada vegada és més difícil d’acceptar que Puigdemont s’hagi d’apartar. —Mentre fem l’entrevista, la policia espanyola és dins Òmnium i l’Assemblea. Valoracions? —Una vegada més, i és l’enèsima, són accions que no tenen explicacions lògiques processals. Després de cent dies, se suposa que ara descobriran als despatxos la pistola fumejant? Costa francament de creure. Crec que una vegada més és l’estat, i ja no faig cap diferència entre el poder executiu i el poder judicial, que en l’actual escenari vol marcar paquet. Continuem manant nosaltres. És una petita humiliació simbòlica més. —Fa poc us llegia un article en què dèieu que és més important tenir un govern que treballi que no pas restaurar el president Puigdemont i els consellers. —Sí. Ho vaig escriure fa dues setmanes o tres. I no faig acte de rectificació ni penediment. La prioritat número 1, hi deia, és posar fi, fins allà on sigui possible, al que qualifico d’usurpació. Paraula prou gràfica. Quan veig el senyor Millo rere l’emblema que hi diu Generalitat de Catalunya, ho trobo una usurpació flagrant, escandalosa i indignant. Aquest senyor no té res a veure amb la Generalitat de Catalunya. I ningú no l’ha votat. S’ha de posar fi a l’article 155. Et poden dir que igualment hi haurà la intervenció econòmica de la Generalitat. Molt bé. Però hi insisteixo: hem de posar fi a aquesta situació i tenir un executiu català que pugui rescatar els Mossos de les mans de la Guàrdia Civil, protegir l’escola, que serà el següent objectiu, i salvaguardar els mitjans de comunicació públics. Deia, i ho mantinc, que fer tot això en els dos o tres anys següents seria, a parer meu, la millor manera de fer República. Molt més que fotre discursos abrandats i gestos presumptament èpics. I si calen alguns sacrificis personals, doncs escolteu, la història no s’acabarà ara. Dit això, afegiré una cosa. —Quina? —Continua el meu estupor creixent per la manca absoluta d’intel·ligència de l’estructura de l’estat espanyol en aquest afer. Què vull dir? Si fa quinze dies jo deia que Puigdemont, pel bé de la mateixa causa que defensa, hauria d’apartar-se una mica, i esperar, ara l’actitud del govern espanyol fa que cada vegada sigui més difícil d’apartar Puigdemont momentàniament. —Per què? —En la mesura que surt qualsevol cretí –i amb perdó– de portaveu del PP o de Cs, i diu que ‘Puigdemont deixi de fugir com un conill esporuguit’, o surt un jutge que justifica de manera delirant i kafkiana el fet de no demanar una euroordre a Dinamarca, o la Sáenz de Santamaria repeteix que Puigdemont és un cadàver polític, cadascuna d’aquestes declaracions fa més difícil que s’accepti la idea que en aquests moments Puigdemont pot ser un obstacle. I que convindria deixar-lo de banda. És a dir, aquesta barreja de persecució i caracterització del personatge per part dels portaveus dels poders de l’estat enforteix Puigdemont. Si parteixes de la idea que un adversari és mort, què fas? No parlar-ne més. Ho deia la meva àvia, pobra dona, que tot just si sabia firmar: el millor ‘despreci’ és no fer ‘preci’, no fer-ne ni cas. Ara, si mobilitzes totes les estructures quan Puigdemont va a Dinamarca, i la fiscalia, i el jutge i els diaris… No era mort políticament? Aquesta és una contradicció flagrant que fa que jo, que avui dia faria la mateixa anàlisi de fons, vegi ara l’enorme dificultat pràctica d’aconseguir que Puigdemont entengui que la millor solució sigui apartar-se. O que els seus li ho facin veure. Els portaveus polítics de l’estat fan créixer cada dia el capital polític d’aquest presumpte mort que és Puigdemont. —Què en penseu, de la famosa frase de Rosa Parks ‘Com més bé ens comportàvem, més malament ens tractaven’? —La conec, sí. Jo en l’article no deia de ser bons minyons. Crec que no hem de renunciar de cap manera ni al govern ni als objectius últims. De cap manera no hem de dir que no tornarem a fer no sé què. No hi crec en absolut. Però segurament és bastant evident per a molta gent independentista que s’havia incorregut en un optimisme excessiu a l’hora d’imaginar les reaccions de l’estat. Vam ser una mica ingenus. Es pot ser ingenu una vegada. Més, no. Aquesta és una batalla llarga i lenta. I de fet, si hi pensem, i fem història comparada, és difícil que sigui d’una altra manera. —L’Índia declara la independència el 1930 i la fa efectiva el 1947. Irlanda també tarda anys. —Exactament. Aquests processos no solen ser un pim-pam. Vam tenir la falsa convicció que érem al segle XXI i, per tant… —Nosaltres hem vist el nostre límit. Però ells, el seu. Puigdemont no l‘han pogut agafar. No és el 1940 i la Gestapo no hi és per a lliurar el president. —Efectivament. Jo a la tardor ja vaig fer les comparacions amb el 1934 i el 1939. Per part de l’estat hi ha hagut un intent de fer una mena de 1939, naturalment incruent. Sense les tanquetes italianes entrant per la Diagonal. Però un escarment, sí. L’155 no deia ‘Suspendemos la autonomia en mala hora dada por la República’, com deia el decret del Franco. Però la filosofia de fons no és pas gaire diferent. —És un joc d’impotències. —La solució de força, que és la que la cultura política espanyola porta a l’ADN, sembla que ara no es pot fer del tot. Segons quines coses no les poden fer. A més, s’han d’omplir la boca que Espanya ‘és un estat democràtic’. Això Franco no ho havia de fer. El moment històric implica uns límits a la seva capacitat de fer. Evidentment. No han pogut instaurar la censura prèvia. Sí que és veritat, en canvi, que tenen condicionada la immensa majoria dels mitjans de comunicació privats. Els tenen agafats pels collons. Pels collons econòmics. És un fet. De què subsisteixen El País o El Periódico? Del flux, la transfusió sanguínia, que procedeix dels grans bancs. I l’aixeta d’aquest flux, la controla la senyora Sáenz de Santamaría. És a dir, els responsables dels dos diaris saben que si un dia no fan allò que vol Soraya, misteriosament rebran un missatge de les grans entitats bancàries. —Molta gent que va a Estremera en surt tocada i deprimida. A Brussel·les, amb les piles carregades. Per què? —Hi ha una diferència fonamental entre l’atmosfera de la presó i la de l’exili. Per això durant el XIX i el XX hi ha hagut tants milers i milers d’exiliats. La gent preferia de llarg l’exili a la presó, perquè sabia que podia continuar fent, publicant, discutint, fent reunions, mentre que a la presó d’aquesta època, no. I això que –i aquesta és una altra– abans un detingut polític era objecte d’un tracte deferentíssim. Mai no era posat en el mateix espai que els delinqüents comuns. Rebia menjar de l’exterior. És explicat en memòries. No estaves a casa, però gairebé. Ara, en canvi, pel que llegeixo, tenen condicions penitenciàries estrictes. No es fa cap diferència de tracte. I una altra: la immunitat parlamentària és sagrada. Sagrada. Això, suposo, és el que tants electors pensaven el 21-D: si el votem, un sortirà de la presó i l’altre tornarà de l’exili. Era la pràctica política habitual. —Puigdemont surt d’aquí i va a Bèlgica i Dinamarca. El següent serà a Anglaterra? Perquè és curiós però el republicà Puigdemont troba garanties en... monarquies! — No hi havia pensat. Però s’escau que aquestes monarquies que heu esmentat, i més –com Noruega, o Suècia, potser la Gran Bretanya–, són països que tenen uns sistemes democràtics molt consolidats i sistemes judicials molt garantistes. —Podem ha decidit de jugar el partit al camp unionista. Dit per vós mateix. —Em sap molt greu en termes personals, perquè Xavier Domènech va ser alumne d’aquí, i després el vaig tenir de company, de jove professor fins fa dos anys. Recordo alguna conversa al mig del passadís. Per tant, em sap greu. Jo ho interpreto a partir del que va dir Pablo Iglesias davant el Consell Ciutadà de fa deu dies: ‘Ens hem equivocat. Vam dir referèndum acordat i no es va entendre. L’1 d’octubre vam dir que havia estat salvatge i la gent va creure que fèiem costat dels independentistes.’ Si segons ells els ha perjudicat molt que els confonguessin amb els independentistes, la manera que no t’hi confonguin és fer un discurs nítidament unionista. Trec la conclusió que s’allunyaran completament dels independentistes i només s’adreçaran a l’electorat català unionista. No conec de res Albano-Dante Fachin, però això que li ha passat recorda com una gota d’aigua una altra gota d’aigua els problemes històrics del PSUC i el PCE. Les batalles entre Guti i Carrillo. O Ribó i Anguita. Ho recorden molt. Madrid s’imposa i aparta el cap que no és prou dòcil. Per tant aquesta nova política no l’acabo de veure.

Summary: Joan B. Culla: ‘L’actitud del govern espanyol fa que cada vegada sigui més difícil d’apartar Puigdemont momentàniament’


Mónica Giménez Marqués, química i doctora en Nanociència i Nanotecnologia per la Universitat de València, va ser guardonada el passat 1 de març d’aquest any amb el primer premi de la XIV edició del Premi d’investigació Cientificotècnica d’Algemesí, pel seu article científic sobre l’enginyeria de superfície GraftFast per a la millora de la furtivitat en nanopartícules MOF. Aquest treball el va desenvolupar dins del programa Marie Sklodovska Curie, en Institut Lavoisier de Versailles (ILV). A més, també se li ha atorgat un altre premi uns mesos abans: el Premio Talento Joven de la Comunidad Valenciana. Mónica és actualment Junior Leader de la Fundació La Caixa en l’Institut de Ciència Molecular (ICMol) i col·labora amb el departament de Química Inorgànica, on es dedica a investigar materials híbrids porosos intel·ligents que responen a estímuls i sistemes biestables nanoestructurats. Ha sigut sempre la química la seua passió o va deixar de banda altres opcions? M’agrada que em fages aquesta pregunta perquè així, si hi ha alguna persona que està decidint ara la carrera, o l’acaba de decidir, que veja que és una cosa completament normal no saber el que u ha de fer. Jo no tenia ni idea, no tinc antecedents familiars de cap altra persona que haja fet estudis superiors i de xicoteta deia que jo volia fer veterinària perquè m’agradaven els animals però, en realitat, no tenia cap idea de què fer. Quan u fa el batxillerat, s’adona que té una sèrie d’habilitats o que se li donen millor certes assignatures. A mi m’encantava la biologia, la biologia humana… i m’agradava moltíssim la química. Però també m’agradaven les matemàtiques, i un poc menys la física, tot i que se’m donava bé. El cas és que no tenia ni idea i, quan vaig acabar el batxillerat, al selectiu em va eixir molt bé la prova de química, i tot això va fer que jo seleccionara com a primera opció fer química al Campus de Burjassot de la Universitat de València. He de dir que va ser la sort però tot un encert. No obstant això, l’angoixa era clara: no sabia què fer, també m’haguera agradat molt estudiar biologia… De fet, és una cosa que tinc pendent, aprendre més sobre bioquímica. Vaig pensar estudiar una carrera general però que m’agradara: hauria pogut ser farmàcia, ciències de la terra, ciències mediambientals… Però va eixir química, i vaig encertar. Per què va voler dedicar-se a estudiar al camp de la nanociència, i de la nanotecnologia en particular? Al final és una suma de casualitats en la vida, però és molt important la capacitat d’obrir-te a anar-te’n fora durant l’últim any de la carrera. Jo vaig fer una beca Erasmus i me’n vaig anar a Holanda. Allí, el grup d’investigació que tenia vinculació amb la Universitat estudiava sobretot la química de coordinació de materials, i ells van ser qui em van iniciar en el món de la investigació. En aquell moment, vaig descobrir una nova jo, que no era la jo d’anar a la biblioteca i estudiar per als exàmens. Vaig descobrir que al laboratori jo era una persona molt vàlida, que tenia molta iniciativa. Per a dedicar-te a la investigació has de tindre una sèrie de requeriments que no són únicament saber estudiar. Tot això em va dur a conèixer a Eugenio Coronado, el professor director de l’Institut de Ciència Molecular (ICMol), ja que, en aquell moment, ell va ser membre d’un tribunal de tesi on jo estava fent l’Erasmus en Holanda. El vaig conèixer en una situació molt atípica, ja que es tractava de la primera tesi doctoral a la que jo assistia, i recorde que mai havia parlat amb un catedràtic més enllà de si el tema de l’examen era aquest o un altre. Però, d’una manera molt cordial i molt amistosa, ell em va proposar que parlàrem sobre les possibilitats que hi havia respecte al meu futur. Quan torní de l’Erasmus vaig vidre ací a l’Institut i se’m va obrir la porta, l’oportunitat, per a fer ací una tesi doctoral. Les coses no estan tan encadenades com la gent pensa, sinó que van sorgint situacions en les quals has d’estar despert i saber respondre, aprofitar-les i saber escoltar què et diu la gent del teu voltant. Centrant-nos ara en el seu camp d’estudi, què són les nanopartícules MOF? Els MOF, de les sigles en anglès metal organic frameworks, són uns materials híbrids, constituits per una part orgànica i també per metalls que formen un entramat amb forats o porus, de manera similar a l’estructura d’una esponja. Aquesta combinació entre matèria orgànica i inorgànica li atorga unes característiques especials, ja que combina les propietats d’ambdós sectors. A banda, aquest material es pot preparar en escala nanomètrica, és a dir, sobre 10-9 m, i, en aquest regne tan menut, les propietats de la matèria són completament diferents. Un exemple seria que un objecte nanomètric podria trobar-se flotant per l’aire mentre que el mateix objecte en una escala major, ja no flotaria. Nosaltres podem dur un material a una escala reduïda on presenta altres propietats, cosa que resulta molt útil, per exemple, en el món de la biomedicina o l’electrònica. Quines són les seues aplicacions actuals i quin impacte tenen respecte a la societat? Aquests materials porosos, com que tenen cavitats al seu interior, es poden utilitzar per a emmagatzemar molècules o gasos. És a dir, presenten propietats de tipus selectiu: poden separar diferents substàncies de manera que serveixen com una espècie de colador. A nivell mediambiental, es poden utilitzar per eliminar l’excés d’un gas que siga contaminant o tòxic, per exemple, ja que aquesta esponja molecular és capaç d’atrapar selectivament unes substancies que són contaminants respecte a altres que són innòcues i no són dolentes per a l’ésser humà. A banda, en lloc d’emmagatzemar molècules, es podria emmagatzemar gasos que generen energia. L’hidrogen suposa una energia de combustible del futur, i aquesta seria una altra possible aplicació. Les nanopartícules MOF també serveixen per a emmagatzemar medicaments, pel que podrien transportar-los allà on els necessitem dins del nostre organisme, ja siga a un òrgan, a un teixit… Allà on realment són necessaris. Aleshores, les aplicacions biomèdiques són una de les més importants d’aquests materials. Llig l’entrevista completa al web de Mètode Lara Juan-Morant, estudiant del Màster en Biodiversitat: Conservació i Evolució (Universitat de València). Què és Mètode?

Summary: Entrevista a Mónica Giménez Marqués, especialista en nanopartícules


El candidat del PSC a la batllia de Barcelona, Jaume Collboni, s’ha mostrat convençut que arribarà a un acord de govern amb Barcelona en Comú abans de dissabte vinent. És la condició que posa per a donar els seus vots a Ada Colau perquè sigui reelegida batllessa de la capital catalana, amb el suport imprescindible també de Manuel Valls i dos regidors més de la seva candidatura. Tanmateix, ha evitat aclarir si li donarà suport en el cas que les negociacions fracassin. Collboni ha avisat Colau que ‘no tindria cap sentit’ investir-la batllessa si no ha tancat abans un acord de govern amb els socialistes. En una conferència de premsa, ha explicat que s’han començat les converses, però que no hi ha acord i ha estès la mà per a continuar negociant. També ha dit que seria una irresponsabilitat presentar-se a una investidura sense suport suficient i ha insistit que no donaran un xec en blanc als comuns. Collboni ha aprofitat la conferència de premsa per a criticar els independentistes i ha dit que a la capital catalana no es pot fer com a la Generalitat que estan ‘més pendents’ del que es diu a Waterloo que del que demanen a Nou Barris. Així mateix, ha declinat de negociar amb el candidat d’ERC, Ernest Maragall, en considerar que ‘subordinaria’ la ciutat al procés i que va en contra del que volen els votants del PSC. Collboni ha detallat que té contacte permanent amb tots els partits i ha matisat que també amb ERC a través de missatges i trucades. Ha admès a més que al llarg del proper mandat caldrà arribar a acords amb totes les formacions del plenari.

Summary: Collboni, convençut d’arribar a un acord de govern amb Colau que en permeti la investidura


El dirigent de Podem, Pablo Iglesias, ha deixat clar avui a Pedro Sánchez que el seu grup, En Comú Podem i la Marea votarien contra la seva investidura. Però li ha dit que li obria la mà per a poder entendre’s a partir de demà, quan comença un període de dos mesos de termini perquè hi hagi un acord que eviti la convocatòria de noves eleccions. I li ha ofert novament la possibilitat de bastir una majoria d’esquerres al congrés, prescindint de Ciutadans i sumant els vots dels socialistes als de Podem i les seves confluències, Compromís, Izquierda Unida i que aconseguís l’abstenció dels partits independentistes catalans (de qui ha recordat al dirigent socialista que ‘no són monstres’). Ara, l’abstenció de Democràcia i Llibertat i d’ERC només seria possible si Sánchez es comprometés a donar suport a un referèndum. ‘Hi pot haver un govern a la valenciana. Que hi hagi PSOE, Podem, Compromís, IU… Estem disposats a cedir. Posem-nos a treballar des d’aquesta nit. Parli amb el PNB, i hi ha forces polítiques catalanes aquí, que no són monstres’, ha declarat Iglesias.

Summary: Iglesias proposa a Pedro Sánchez una ‘coalició a la valenciana’


Per quart any consecutiu per la diada nacional de Catalunya a Barcelona ha viscut una de les mobilitzacions més grans de la història d’Europa. Enguany, però, l’èxit de la manifestació ha pres un significat especial per la proximitat de les eleccions del 27 de setembre, uns comicis que han de ser un plebiscit sobre la independència de Catalunya. Des de VilaWeb, podeu seguir en directe tot el que passa al llarg de la jornada, amb un especial interès sobre la Via Lliure de la Meridiana.

Summary: En directe: l’Onze de Setembre i la Via Lliure de la Meridiana


El Tribunal Superior de Justícia de Catalunya portarà a judici el president de la Generalitat, Quim Torra, acusat de desobediència per haver mantingut el llaç groc quan la Junta Electoral espanyola li va ordenar que el retirés. Manca encara fixar-ne la data, però el jutge instructor, Carlos Ramos, ha decidit de tirar endavant la causa fonamentada en les acusacions de la fiscalia i, una altra vegada, del partit ultra Vox; els uns demanen una inhabilitació d’un any i vuit mesos i una multa de 30.000 euros, i els altres dos anys i 72.000 euros. Volen que el president sigui condemnat per desobediència o subsidiàriament per un delicte de denegació de l’auxili a l’autoritat competent. Cap dels arguments contra el processament adduïts per la defensa, integrada pels advocats Gonzalo Boye i Isabel Elbal, no ha estat acceptat pel jutge. Més encara: ha arribat a fer servir el conseller de l’Interior, Miquel Buch, per a justificar el processament contra Torra, contraposant l’actitud del primer amb la del president a l’hora de respondre a les ordres que van arribar de la Junta Electoral espanyola. El president va rebre dos avisos perquè retirés els llaços grocs. Finalment, el del balcó del Palau de la Generalitat fou substituït per una pancarta amb un llaç blanc, una franja vermella i un missatge en favor de l’alliberament dels presos polítics i el retorn dels exiliats. Aleshores la JEC –i el jutge instructor ara– va trobar-ho una presa de pèl i va ordenar que la nova pancarta també fos retirada. Presidència hi va presentar al·legacions i el Síndic de Greuges va elaborar un informe recomanant que es retirés. Finalment la JEC va ordenar a la conselleria de l’Interior, dirigida per Miquel Buch, que els Mossos d’Esquadra anessin a retirar els llaços dels edificis de la Generalitat que en tenien. I ho varen fer, en poques hores. Aquella acció fou molt polèmica i va causar una gran indignació, especialment entre la comunitat educativa, per la presència d’agents en escoles públiques fent retirar llaços públics, entrant fins i tot a sales de professors. I és això que destaca i fa valer el jutge del TSJC per processar Quim Torra per desobediència. Perquè el president, quan va declarar davant el magistrat el 15 de maig proppassat (escolteu-la ací íntegra) va argüir la impossibilitat de complir l’ordre a tots els edificis públics de l’administració de la Generalitat, tant per la quantitat (la llista sencera constava en un document d’al·legacions presentat per la seva defensa que tenia 137 pàgines) com per la tipologia diversa dels edificis i els problemes que podia presentar. I per tombar aquest argument el jutge va agafar l’exemple de Miquel Buch i la conselleria d’Interior, concretament l’actuació polèmica dels Mossos. Diu Carlos Ramos en una interlocutòria de dijous passat: ‘I quant a la claredat i la possibilitat de compliment , n’hi ha prou de dir que, quan aquestes mateixes ordres van ser donades al conseller d’Interior de la Generalitat, van ser complertes en menys de vint-i-quatre hores.’ En la interlocutòria de divendres, per la qual s’obria judici oral contra el president, el jutge hi insistia: ‘La JEC va prendre un acord el 21 de març requerint al conseller de l’Interior que de manera immediata donés instruccions als Mossos d’Esquadra perquè procedissin a retirar dels edificis públics de l’administració de la Generalitat de Catalunya o de totes les entitats vinculades o dependents de l’administració autonòmica, banderes estelades, llaços grocs o blancs amb ratlles vermelles, o amb un significat anàleg, fotografies de candidats o polítics i pancartes, cartells o qualsevol altre símbol partidista.’ I afegeix que un informe de la delegació del govern espanyol a Catalunya ‘va corroborar’ que van obeir.

Summary: El jutge fa servir Miquel Buch per a justificar el processament de Quim Torra


La fiscalia ha presentat un informe al Tribunal de Comptes espanyol perquè obri una investigació contra l’ex-president de la Generalitat Artur Mas i els ex-consellers Francesc Homs, Joana Ortega i Irene Rigau, per a determinar ‘la seva responsabilitat en la despesa de més de cinc milions d’euros en la consulta del 9-N‘. La fiscalia es posiciona d’aquesta manera al costat de les entitats Societat Civil Catalana i l’associació Abogados Catalanes por la Constitución, que han presentat una denúncia al Tribunal de Comptes contra tots quatre ja ha estat admesa per aquest òrgan administratiu. Al seu informe, la fiscalia sol·licita ara a la Comissió de Govern del Tribunal de Comptes que nomeni un delegat instructor. Segons la denúncia que les dues entitats van presentar a mitjans de maig, ‘l’arxivament de la causa penal seguida contra ells pel delicte de malversació de cabals públics no els eximeix de què hagin de respondre per la seva responsabilitat comptable i pressupostària’ perquè, segons aquestes entitats, van disposar ‘de fons públics per dur a terme un procés de participació ciutadana que no disposava de cobertura constitucional, legal i pressupostària’. Segons Societat Civil i l’associació Abogados Catalanes por la Constitución, Mas, Ortega, Rigau i Homs ‘van ordenar, van dirigir i van facilitar la logística i mitjans materials per a la consulta il·legal disposant indegudament de fons públics per a una finalitat aliena a les competències i funcions públiques que tenien encomanades’. La Fiscalia els atribueix ‘responsabilitat comptable’ Segons l’informe de la Fiscalia del Tribunal de Comptes, els fets denunciats per les entitats poden ser constitutius de responsabilitat comptable perquè es pot constatar l’existència de nombrosos pagaments efectuats amb càrrec als fons públics que tenien com a finalitat dur a terme la consulta del 9 de novembre del 2014, un acte ‘contrari a l’ordenament jurídic’. Ho argumenta defensant que les despeses es van destinar a una finalitat ‘radicalment aliena a la funció pública’ i per tant ‘sense justificació’. En aquest sentit, l’informe recorda que la jurisdicció comptable contempla un concepte propi de malversació denominat malversació comptable que és independent del que es fa servir a l’àmbit penal, i destaca que la jurisprudència del Tribunal Suprem estableix que el Tribunal de Comptes és l’òrgan encarregat d’exigir aquesta responsabilitat comptable a través dels procediments de reintegrament i de judici de comptes. Per aquest motiu, la Fiscalia demana al Tribunal de Comptes que obri un expedient i nomeni un delegat instructor. La fiscalia canvia d’opinió? Cal recordar que les sentències dels TSJC i el Suprem espanyol van descartar l’existència d’un delicte de malversació de fons —que comporta pena de presó— durant el 9-N, tal com demanaven les acusacions particulars. La mateixa fiscalia, en un principi, va fer una acusació similar, però finalment la va retirar. Mas, Ortega, Rigau i Homs van ser inhabilitats per haver ‘desobeït de manera deliberada i inequívoca’ les sentències del TC contra la consulta.

Summary: La fiscalia s’alinea amb la tesi de SCC i demana que s’investigui Mas, Ortega, Rigau i Homs per les despeses del 9-N


El president del govern espanyol, Mariano Rajoy, ha comparegut avui en conferència de premsa. Una periodista de La Sexta li ha preguntat si havia trucat a Pedro Sánchez per felicitar-lo després de guanyar les primàries del PSOE, Rajoy ha dubtat uns segons i després ha afirmat que no ho ha fet ‘perquè no volia molestar-lo’. I no ha descartat fer-ho més endavant. #EnDirecto Rajoy descarta un adelanto electoral y admite en estos términos que no ha llamado a Pedro Sánchez https://t.co/85P2D8wjGW pic.twitter.com/MKqUyTfsLR — EL MUNDO (@elmundoes) 22 de maig de 2017

Summary: La resposta esperpèntica de Rajoy per a justificar que no ha felicitat Pedro Sánchez