La plataforma Tanquem Els CIEs!, va anunciar anit que una cinquantena d’interns del centre de la Zona Franca s’han declarat en vaga. El grup ha donat tot el seu suport a la protesta i ha assegurat que visitaran el CIE per tenir més informació.  Una cinquantena d'interns en vaga de fam al CIE de Bcn. Demà visitarem per tenir + informació.Tot el nostre suport! #CieMaiMés — Tanquem els CIEs! (@TanquemElsCIEs) July 10, 2017

Summary: Una cinquantena d’interns del CIE de la Zona Franca es declaren en vaga de fam


El batlle socialista de Suera (Plana Baixa), Josep Martí, ha estat triat avui president de la Diputació de Castelló en el ple d’investidura, amb el suport del PSPV i Compromís. D’aquesta manera els socialistes tornaran a governar la institució provincial després d’haver estat presidida durant els últims vint-i-quatre anys pel PP. Martí ha estat triat president amb majoria absoluta, gràcies als vots dels dotze diputats socialistes i els dos de Compromís. Per la seva banda, els onze diputats del PP i els dos de Ciutadans han recolzat els seus respectius candidats, Vicent Sales i Cristina Fernández. El nou president de la Diputació, després de prometre el seu càrrec en català, ha destacat que arriba a la institució provincial un professor de filosofia i batlle d’un poble petit, i s’ha marcat com un dels principals reptes frenar la despoblació de l’interior de la demarcació. ‘Anem a ser la diputació de la concertació, en la qual els ajuntaments seran els protagonistes’, i de la coordinació amb la Generalitat Valenciana, ha asseverat.

Summary: El socialista Josep Martí, nou president de la Diputació de Castelló


Avui no hi haurà ple d’investidura. Carles Puigdemont no recuperarà formalment el títol de president de la Generalitat. Ho ha decidit Roger Torrent, el president del parlament, sense que ho sabessin els seus companys de mesa, molests i –també– emprenyats per la decisió i les formes. El parlament és blindat pels Mossos d’Esquadra, comandats des de Madrid del 27 d’octubre ençà, i cal superar uns quants controls per arribar als passadissos on tothom corre darrere els polítics que es decideixen a sortir del niu. Hi ha una gran expectació, com la de qualsevol gran dia al parlament. O una mica més i tot. Què ha passat, exactament? Què ha dut Torrent a prendre aquesta decisió? Com que les preguntes són aquestes, la guerra d’interpretacions s’imposa als racons del parlament. El ple ha estat ajornat, no pas desconvocat. I això fa pensar que la situació es pot desencallar en qualsevol moment. De moment, ningú no abaixa la guàrdia. Les reunions dels diputats, dels grups i de la mesa fan una mena de cursa de relleus i, també, d’obstacles. Però no hi ha pas bon ambient. Hi ha tensió i mala bava entre els grups republicans. Junts per Catalunya ha fet saber ràpidament que la decisió de Torrent no havia estat ni tan sols consultada amb els companys de mesa i, encara menys, amb els portaveus dels altres grups. Algun membre de la mesa em fa arribar que se n’ha assabentat quan ha vist per televisió la compareixença de Torrent. ‘Hi havia una reunió de membres de la mesa convocada a dos quarts de deu que ha estat suspesa sense donar explicacions. I no hem sabut res més fins a l’anunci del president.’ Les veus d’Esquerra Republicana no han tardat a contraatacar. ‘Queda clar què ha passat?’, em deia un membre de la direcció del partit de Junqueras. ‘Allò que no s’havia pactat era la carta que va enviar ahir Puigdemont a Torrent. Allò no, que no s’havia pactat.’ I la següent informació que, evidentment, s’ha escampat a cor què vols: Torrent ha telefonat quatre vegades aquest matí al president Puigdemont, que no ha agafat la trucada. Això diuen fonts d’ERC, però la contrapart ho desmenteix. La versió d’una font de la presidència del parlament consultada per VilaWeb és una mica més matisada: ‘S’ha mirat d’establir contactr amb Puigdemont i no sé si ha estat possible’, diu. Hi ha un conflicte evident. No cal pas amagar-ho. Ara cal aclarir quin és el fons. Les formes dels uns i dels altres no han agradat. Però les formes són el resultat d’alguna cosa més. Per això, hem anat a consultar fonts pròximes a Puigdemont. Què ha passat amb les trucades? Un dels pilots de la nau de Puigdemont no en tenia pas constància, de les trucades. No és cap diputat, però és a la sala de màquines. Mentre en parlàvem, ha aparegut un assessor d’ERC. I la cosa ha esclatat. Que si és ‘una punyalada’… Que si no voleu Puigdemont de president, digueu-ho obertament… Que no, que no és això… Que les coses s’han de fer bé… Que tu ja m’ho vas dir fa uns quants dies, que no volíeu Puigdemont i que calia buscar un altre nom… La conversa s’ha acabat per separació. Semblava que anaven parlant l’un i l’altre tot allunyant-se. L’enuig és molt gros. I ara caldrà veure com es recondueix la situació. Hi ha alguns bombers mirant d’apagar el foc. Mirant de dir que és qüestió de temps i que no hi ha cap altre candidat possible que no sigui Puigdemont. Que cal guanyar temps i mirar d’acabar d’esquerdar la posició de l’estat. Però és segur que l’estratègia, si és aquesta, no és coordinada entre les principals forces del republicanisme. Mentrestant, els diputats de la CUP han passat pel passadís caminant a pas dret i sense badar boca. Les cares són un poema. No hi poden estar d’acord de cap manera, si fa pocs minuts deien que la fórmula d’investir Puigdemont no era cap problema per a ells. S’han adreçat als despatxos de Junts per Catalunya i ERC i ja n’hem perdut la pista. Aviat hi haurà compareixences. Ja hi ha algun comunicat. I el govern espanyol i els grups monàrquics se n’alegren. Veurem si el somriure se’ls glaçarà aviat. Però de moment, cal recompondre les posicions dels independentistes. Ah, ja tenim resposta oficial des de Brussel·les: al president Puigdemont no li consta cap trucada del president Torrent, ni cap missatge, ni a ell ni a cap altre responsable de Junts per Catalunya; hi ha mil maneres de comunicar-hi. Ja ho veieu. El ple ha estat ajornat, però no pas desconvocat. En qualsevol moment es pot recuperar el tremp. No desconnecteu.

Summary: Ajornat, però no desconvocat: un matí de ‘punyalades’ al parlament


La fiscalia espanyola ha demanat mesures cautelars contra el raper Pablo Hasel; és a dir, que comparegui setmanalment al jutjat, retirar-li el passaport i prohibir-li de sortir de l’estat espanyol. Ho ha fet saber després de la declaració que el cantant ha fet avui a l’Audiència espanyola com a investigat per una quinzena de piulets publicats a Twitter contra la corona espanyola i de suport als Grapo. Segons informen fonts de la fiscalia que cita l’agència Europa Press, el cantant ha reconegut davant del magistrat José de la Mata l’autoria dels tuits, que el que hi diu és cert i que és ‘provat i justificat’. El titular del Jutjat Central d’Instrucció número 5 el va citar després d’una nova denúncia presentada contra el cantant per la fiscalia de l’Audiència espanyola, que li imputa delictes d’enaltiment del terrorisme, contra la corona i calúmnies i injúries contra les institucions de l’estat. Hasel ha respost les preguntes de les parts i s’ha emparat en el dret a la llibertat d’expressió. La defensa del cantant, per part seva, s’ha oposat a les mesures sol·licitades per la fiscal Ana Noé i ha demanat l’arxiu de la causa. La fiscalia les considera necessàries argumentant que el raper ja té una condemna de dos anys de presó per enaltiment del terrorisme. En els seus missatges de la xarxa, Hasel qualifica al rei espanyol de lladre, acusa la policia de ‘colpejar i torturar’ i es refereix a les presons com ‘centres d’extermini’. Arran de la seva declaració a l’Audiència espanyola, Hasel va publicar aquest comunicat a la xarxa: Ante mi declaración en la Audiencia Nazi-onal https://t.co/fzAHL9kJ8W — Pablo Hasel (@PabloHasel) August 30, 2016

Summary: La fiscalia demana de retirar el passaport al raper Pablo Hasel per piulets contra la corona espanyola


El PP balear ha destituït al seu secretari general a les Illes, Andrés Ferrer, segons li va traslladar dimarts el president del partit a Balears, Miquel Vidal, al propi Ferrer. Segons que informa Europa Press, probablement Vidal proposarà que el lloc l’ocupi l’alcalde de Campos, Sebastià Sagreras. No obstant això, aquesta decisió s’abordarà en el Comitè Executiu Regional, que es preveu celebrar la setmana vinent, i en el qual també s’abordarà la resolució de la situació de la Junta Territorial de Palma, després que hagi dimitit el seu fins ara president, José María Rodríguez.

Summary: El PP destitueix a Andrés Ferrer com a secretari general


Dijous 4 de maig es va fer a Palma la quarta i darrera sessió de l’Assemblea de Lectors de VilaWeb 2017. L’acte es va fer a Can Alcover, amb una nombrosa participació de subscriptors del diari. Prèviament s’havien fet les sessions de l’Assemblea a Perpinyà, el 25 de març al Casal, a Barcelona l’1 d’abril a la seu del diari i a València, el 29 d’abril a la Societat Coral El Micalet. A l’Assemblea de Lectors, hi poden assistir tots els subscriptors del diari. El director, Vicent Partal, i altres responsables del diari i membres de la redacció expliquen en aquesta assemblea els projectes en marxa o futurs i escolten, especialment, els comentaris o crítiques dels subscriptors. Durant les quatre sessions de l’Assemblea s’han explicat en detall els nous serveis de VilaWeb que es posaran en marxa les pròximes setmanes i que representaran un gran impuls al servei de subscripció del diari.

Summary: Celebrades les quatre sessions de l’Assemblea de Lectors de VilaWeb


El Parlament de Catalunya no reconeix la competència de la Junta Electoral Central espanyola per a inhabilitar com a diputat Quim Torra i ho defensarà tant jurídicament com políticament. Creu que és diputat de ple dret. La mesa aprovarà dimarts un recurs que presentarà a la sala tercera del Tribunal Suprem contra la decisió de la JEC del 3 de gener i hi defensarà que aquest òrgan administratiu no pot retirar l’escó del president de la Generalitat. També hi argumentarà que el reglament del parlament no inclou la inelegibilitat sobrevinguda com a causa de la pèrdua de la condició de diputat. De fet, només preveu una condemna ferma, que Torra no té. El president del parlament, Roger Torrent, ha comparegut avui a la tarda per refermar allò que ja havia avançat al matí en una piulada, després d’haver parlat per telèfon amb el president de la Generalitat i d’haver-s’hi reunit tot seguit a Palau. També ha garantit que Torra mantindrà tots els drets com a diputat en el pròxim ple, previst per al 22 de gener. ‘El president Torra és diputat’, ha sentenciat, i ha recordat que els serveis jurídics de la cambra defensen la mateixa posició que la majoria independentista de la mesa. Una alineació important tenint presents els precedents i que el paper dels funcionaris de la cambra ja ha generat tensions entre JxCat i ERC abans. El juliol del 2018, l’oïdora de comptes del parlament va retirar el sou dels sis diputats suspesos en aplicació de l’article 384 bis de la llei d’enjudiciament criminal en rebre la notificació del Suprem, abans el ple no en prengués una decisió política. De moment, la Junta Electoral Provincial de Barcelona encara no ha notificat a la cambra catalana la decisió del Tribunal Suprem de no acceptar les mesures cautelaríssimes que demanaven que se suspengués l’execució de la inhabilitació. Torrent ha garantit que defensarà els drets de Torra i de la resta de diputats amb independència de les conseqüències que pugui tenir per als membres independentistes de la mesa, vigilats de prop pels anomenats partits constitucionalistes. Cs, de fet, ja defineix Torra com a ex-president. Ara, Torrent no ha volgut pronunciar-se sobre el fet de si Torra continuaria essent president de la Generalitat en cas d’arribar a perdre la condició de diputat abans no es dicti una sentència ferma d’inhabilitació. La defensa manté que, d’acord amb l’ordenament jurídic català, és indispensable la condició de diputat per a ser elegit president de la Generalitat, però no per a mantenir-s’hi després. De moment, els serveis jurídics del parlament han argumentat la tesi contrària. En les al·legacions presentades a la Junta Electoral Provincial de Barcelona el 30 de desembre, el lletrat major de la cambra, Joan Ridao, constata que, d’acord amb l’article 67.2 de l’estatut, ‘la pèrdua de la condició de diputat comportaria també la pèrdua del càrrec del president de la Generalitat’. Una decisió, la dels efectes sobre la presidència, que la JEC ja va deixar clar que no li pertocava de prendre. Per ara, tanmateix, el parlament blinda l’escó de Torra. Ho van ratificar també els grups independentistes en el ple de dissabte passat.

Summary: El parlament batallarà jurídicament per mantenir l’escó de Torra


Avui tornem a fer una recepta amb un llegum: alguna varietat de mongeta seca. L’empedrat es pot fer amb mongeta del ganxet, que és la més carnosa, amb una consistència com de mantega i molt fina; el podem fer amb la mongeta seca tradicional, que és més fibrosa, o amb el fesol de Santa Pau, que és una mongeta de mida més petita i de consistència més tova que la mongeta tradicional. Amb totes les varietats surt bé. A la recepta de l’amanida de mongeta tendra ja vaig explicar que la mongetera és una planta originària de l’Amèrica del Sud, de la família de les lleguminoses. Si es consumeixen les tavelles verdes que embolcallen les llavors joves de la planta, ens mengem les mongetes tendres, però si deixem créixer les llavors i les assequem, llavors tenim la mongeta seca. És un aliment ric en hidrats de carboni que ens aporta energia. Durant la digestió del llegum, l’energia s’allibera lentament i això ens proporciona unes quantes hores de sacietat. A més, com que conté molta fibra, l’assimilació és encara més lenta i la glucosa que conté passa gradualment a la sang. És un aliment molt beneficiós per a la nostra salut. Facilita el trànsit intestinal i hi ha estudis que avalen que, menjada habitualment, rebaixa els nivells de colesterol i triglicèrids a la sang, promou la salut càrdio-vascular i disminueix el risc d’alguns càncers com ara el de còlon i recte. Aquesta recepta torna a demostrar com aconseguir un plat molt complet barrejant aliments diversos: un producte vegetal com les mongetes i un producte animal com el bacallà. Aquesta barreja fa que les proteïnes vegetals i les animals ens aportin tots els aminoàcids essencials per a construir els nostres teixits. Aquesta proteïna de bona qualitat no va acompanyada de greix (com pot passar en el cas d’algunes carns) ni necessita cap altra cocció que n’augmenti el valor calòric amb oli o greix afegits. A més, aquest plat tan complet és econòmic. L’empedrat és una recepta tradicional de la cuina catalana molt habitual a taula quan fa calor. El nom descriu l’aspecte del plat: les mongetes són com unes pedres on trobem, barrejats a bocins, més ingredients. És un plat que sembla un mosaic. El llegum Si voleu bullir vosaltres el llegum, deixeu-lo tota una nit en remull amb aigua freda i una culleradeta de bicarbonat. És imprescindible que estigui en remull entre sis hores i vuit, sobretot les mongetes, que són les que contenen més fibra. Perquè surti bé és imprescindible de seguir aquests passos: Coleu les mongetes i esbandiu-les bé, dues vegades o tres, perquè si no l’aigua amb el bicarbonat faria massa bromera. Poseu les mongetes en una olla amb força aigua, que ha de ser freda. Quan l’aigua bulli, es farà una escuma blanca, que s’haurà de treure amb una escumadora, tantes vegades com calgui. Quan deixi de fer l’escuma blanca es deixa que continuï bullint amb una fulla de llorer i s’hi afegeix la sal. Cal tenir un cassó amb aigua en un altre foc perquè sigui calenta i es pugui afegir a l’olla on es bull el llegum sempre que se n’hagi de menester. Cal que l’aigua que s’afegeixi sigui sempre calenta per no trencar el bull i assegurar-se que el gra no trenca la cocció i no queda dur. Cap al final de la cocció s’hi afegeix la sal. Si es fa en una olla de pressió, després d’haver tret l’escuma s’hi afegeix una mica d’aigua calenta i es tanca. Segons el model de l’olla, necessitareu entre 25 i 35 minuts. Després cal deixar que l’olla es refredi i que la pressió baixi i ja es pot obrir. Si es fa amb una olla normal, es va mirant el gra fins que sigui tou i al punt. Cal temps, més d’una hora. Recordeu que podeu comprar el llegum cuit en establiments o parades del mercat i que el podeu comprar envasat. Trobareu els típics pots de vidre en forma de conserva. En aquests casos us recomano d’escórrer les mongetes i esbandir-les bé. Ara hi ha cases que en comercialitzen de conservats amb l’aigua de la cocció com si fossin llegums casolans. També n’hi ha d’envasats al buit, sense suc, a l’àrea dels refrigerats. Si us cuineu el llegum vosaltres, haureu de preparar-lo unes quantes hores abans. Si ja el compreu cuinat, podeu preparar els plats immediatament. El bacallà esqueixat A més, també cal tenir en compte la preparació del bacallà esqueixat que necessita uns dies per hidratar-se i dessalar-se. Per fer-ho amb èxit heu de seguir aquestes instruccions: Poseu el bacallà esqueixat en remull durant 24 hores dins un recipient no gaire gros on el peix quedi recollit, i deixeu-lo a la nevera. Quan ja han passat les 24 o 48 hores, es fa el primer canvi de l’aigua: es cola, s’esbandeix el peix, es torna a cobrir d’aigua i es deixa a la nevera. Es fan dos canvis d’aigua en un dia i es tasta per si cal fer-hi una altra esbandida. Al punt òptim de dessalament s’hi arriba quan, al moment de tastar-lo, no es nota salat però té una mica d’alegria. Recepta Quan ja es tenim les mongetes cuites i el bacallà dessalat, només falta presentar el plat per fer el mosaic. Ingredients (per a 2 persones) • 300 g de mongeta seca cuita (150 g per persona) 50 g de bacallà esqueixat 1 tomàquet vermell 1 pebrot verd 1 ceba 1 grapat d’olives negres de l’Aragó un raig d’oli d’oliva verge julivert Preparació • Renteu la verdura i talleu el pebrot verd i el tomàquet a daus. Si us hi agrada, afegiu-hi la ceba trinxada. La hi podeu posar crua o escaldar-la. Barregeu la verdura tallada amb les mongetes seques. Esqueixeu el bacallà a trossos de la mida que us agradi. Afegiu-hi les olives negres de l’Aragó. Trinxeu-hi una mica de julivert. Amaniu-ho tot amb un bon raig d’oli d’oliva verge. És bo servit fred de la nevera. Comentaris • L’empedrat es pot considerar un plat únic complet que aporta els glúcids necessaris i una bona quantitat de proteïna d’origen vegetal i animal. Al davant es pot sevir una crema de carabassó o de porros, una amanida de tomàquet amb formatge o una amanida verda. Aquest plat no es recomana a les persones que tenen hipertensió arterial perquè conté una quantitat elevada de sal. És un plat sense gluten. Valoració nutricional Aquesta recepta té una aportació calòrica moderada tot i que aporta glúcids i proteïnes, perquè el contingut en greix és molt baix. Fixeu-vos que també hi ha una xifra molt alta de fibra. Tot i que no és un plat gaire calòric, ens deixarà ben satisfets..

Summary: Receptes d’estiu: Empedrat


El secretari general de Podem, Pablo Iglesias, ha començat una ofensiva contra el referèndum de l’1 d’octubre. A més, ha desautoritzat el secretari general de Podem Catalunya, Albano Dante Fachin, que aquest matí ha fet una crida a la participació multitudinària l’1-O per a mostrar el rebuig a l’immobilisme del PP. Malgrat que Dante Fachin ha explicat que Podem Catalunya no comparteix el format del referèndum que ha plantejat el govern, que n’ha negat el caràcter vinculant i que ha assegurat que no demanarà el vot pel ‘sí’, la decisió del consell ciutadà català no ha satisfet les expectatives de la direcció de Podem a l’estat espanyol. En una intervenció a La Sexta, Iglesias ha assegurat que ‘respecta’ les decisions de la direcció de Podem Catalunya, però el seu missatge ha estat totalment contraposat al de Fachin. A més, ha afegit que està d’acord amb el plantejament del coordinador de Catalunya en Comú, Xavier Domènech, i la batllessa de Barcelona, Ada Colau: ‘Tothom s’ha adonat que necessitem un referèndum amb garanties’. La movilización del 1-O es legítima, pero queremos un referéndum con garantías y efectos, y otro encaje para la nación catalana en España 👇 pic.twitter.com/IFpYOJmnFv — Pablo Iglesias (@Pablo_Iglesias_) 7 de juliol de 2017 De fet, Podem ha entomat la consigna ‘Si jo fos català, no participaria en el referèndum de l’1 d’octubre’. Aquest matí el secretari d’Organització de Podem, Pablo Echenique, ha llençat el mateix missatge que Iglesias en una entrevista a TVE. ‘El referèndum pactat és l’única manera perquè Catalunya no se’n vagi d’Espanya’, ha afegit. Para que Cataluña no se vaya de España: Fraternidad y derecho a decidir con garantías. La consulta de Puigdemont no las tiene. Es claro. pic.twitter.com/v07tKhQ4ux — Pablo Echenique (@pnique) 7 de juliol de 2017 La campanya activa de la direcció espanyola de Podem contra el referèndum de l’1 d’octubre pot refermar-se demà en el cas que Catalunya en Comú opti per deslegitimar l’1-O.

Summary: Pablo Iglesias comença una ofensiva contra l’1-O i desautoritza Fachin


David Companyon (1960) va ser diputat per ICV-EUiA al Parlament de Catalunya (2012-2015). A les darreres eleccions va anar al número 20 de la llista de Catalunya Sí que es Pot, però no va sortir escollit. És militant d’Esquerra Unida i Alternativa (EUiA). No es defineix independentista, però sí partidari de la independència de Catalunya. Per fer aquesta entrevista cita VilaWeb a la seu d’EUiA a la Barceloneta, però s’acaba fent a la terrassa del costat. Parlem del full de ruta actual, del referèndum vinculant i de corrupció a la sanitat catalana. —Què en penseu, del full de ruta actual? —Com dèieu, ara per a ser independents hem de votar una constitució? I ho serem si la votem, i si no, no? Si en aquella constitució hi ha articles que diuen que la sanitat és universal ‘només en els casos d’urgència’, vol dir que si jo voto que no, estic votant contra la independència? No té més sentit que hi hagi un referèndum sobre la independència? Perquè jo no conec cap país que hagi fet la constitució abans de ser independent. Jo entenc que som en un moment històric, constituent. I sóc dels qui creuen que difícilment hi haurà una possibilitat d’encaix. O, més ben dit: la manera més ràpida que hi hagi una república dels pobles de l’estat espanyol és que hi hagi una república catalana. És des d’on es pot treballar la fraternitat. Penso que s’ha de sancionar amb un referèndum sobre la independència, sí o no. Que el referèndum sigui vinculant crec que és el que agrupa més gent. El 70% o 80% de la gent hi està a favor. —Cert. 80% a favor referèndum. Però si l’hem de fer sense haver-lo pactat, potser baixarà. —En general, aquest 80% està d’acord amb el què: un referèndum. Com el fem, és on hi ha el matís. Per això crec que el com ha de ser com menys partidista millor. I, en el fons, és un combat democràtic. Jo crec que tenim el dret de decidir les fronteres. I seria una bona aportació demostrar que les fronteres no són fruit del pacte entre elits o de conflictes bèl·lics. Aquest és el combat democràtic enfront d’un estat autoritari que no reconeix drets. Hem d’agrupar el màxim de forces per vèncer democràticament un estat molt potent. Ens diuen que la llei de transitorietat jurídica vulnera la legalitat espanyola. Jo faria aquest envit pel referèndum. I en tot cas, que ens tanquin les urnes. Sempre serà més potent la imatge d’un estat que no permet de votar. —El referèndum s’ha de fer digui què digui el govern de Rajoy? —El referèndum és urgent. No podem esperar. Cal fer-lo. —No podem esperar què diu Madrid? —No, no podem. Hem de buscar les màximes contradiccions del règim i l’estat espanyol. Al parlament espanyol hi ha com a mínim 71 diputats que volen el dret de decidir. I suposo que també els de PNB, Bildu, etc. S’ha d’evidenciar davant Europa que una part del parlament espanyol creu que Catalunya ha de poder exercir el seu dret de decidir. Hem de fer una aliança que digui que si el parlament espanyol no permet aquest referèndum, el Parlament de Catalunya el farà igualment. Perquè és sobirà. S’ha de fer. És exercir la democràcia. Com ho fem? Ja ho trobarem, com. Que diran que no? Sens dubte, però que hi hagi 6 milions de persones a l’estat que han votat opcions a favor del dret de decidir no és menor. Són aliats nostres. Si la teva disjuntiva és que el referèndum ha de ser pactat, o no serà, ja dius que no serà —Hi ha qui diu que el referèndum o és pactat o no serà. —Si la teva disjuntiva és que el referèndum ha de ser pactat, o no serà, ja dius que no serà. Perquè l’estat espanyol no té cap al·licient per a fer-lo. Dit això, els companys d’ERC em diuen: mira el mapa d’Espanya, és tot blau! Sí, és cert. Però no podem passar del que s’ho facin a que es fotin. No es tracta d’això. Que tinguis a l’Ana Pastor o al Xavier Domènech a la mesa del congrés no és igual. No és igual. —Per aconseguir que la gent del no, i del sí-no s’hi sumin, potser la solució és que gent dels comuns també organitzin el referèndum. Us hi veuríeu? —És evident. Ja vaig fer-ho amb les consultes. Però això vol dir que prèviament hem construït alguna cosa junts. Serà donar resposta a una situació que no es pot eternitzar i que s’acabarà produint. Ara, si es vol que el no hi participi, la clau és que sigui vinculant. Que no passi com el 9-N, que com que no era vinculant no van votar. —De veritat creieu que n’hi haurà prou que sigui vinculant perquè el no surti a votar? —Jo em conec el meu entorn. I al 9-N molta gent tenia dubtes sobre la jugada de Mas, Mas l’astut, i com havia mort el seu decret, i havia convertit el 9-N en no vinculant. Era gent que se sentia refractària a participar en una maniobra partidista. Però el fet que el Tribunal Constitucional prohibís el 9-N els va moure a votar. Era un desafiament democràtic. I molts van votar sí-sí. Això és el que hem de reconstruir en les actuals circumstàncies. És bàsic i important. L’important és construir un escenari que l’endemà tingui conseqüències. Ens diuen que els referèndums tenen pocs matisos, però és que aquest és el debat. El debat és si Catalunya ha d’esdevenir un estat independent, i el debat és sobre la República Catalana. I no si s’ha de reformar la constitució o no. Després, si al referèndum surt que sí, ja farem la constitució catalana i les eleccions constituents. Perquè fer eleccions constituents d’una autonomia que encara és dins el Regne d’Espanya no aguanta cap raonament. Cap. Té a veure amb continuar fent eleccions, que crec que és la idea que tenen els convergents. El món dels comuns no solament ha de construir-se com a subjecte polític, sinó que ha de tenir una proposta des de Catalunya i per a Catalunya —I la idea de Xavier Domènech, també. Ell ara vol fer eleccions. —Nosaltres ho hem de debatre i l’opinió que et dono és la meva. El món dels comuns no només ha de construir-se com a subjecte polític, sinó que ha de tenir una proposta des de Catalunya i per a Catalunya. També és cert que el món dels comuns no se sent prou reflectit a Catalunya Sí que es Pot. Recordem que Barcelona en Comú, i una part del Procés, no va participar en aquesta coalició. —Aquest setembre per la Diada, crec que l’ANC posarà la directa pel referèndum. —Si va del referèndum, cap problema. Si va del referèndum després de la llei de transitorietat jurídica, que a l’article 1 diu que som independents sense passar pel referèndum, et dic que no. Estaríem d’acord que no es pot fer una truita sense trencar els ous. Però a vegades em fa la impressió que el processisme és inventar una truita sense trencar els ous. I que la ruptura es faci com si no es notés. —Voleu fer el referèndum dins la legalitat espanyola? —No, no. Jo no et dic fer-lo dins la llei espanyola. Fem el referèndum dins la llei espanyola o dins la legalitat catalana. El que no té sentit és fer un embat per una llei de transitorietat jurídica que no deixa de ser un tecnicisme, com tu has dit, i que potser ens interessa a quatre. La gent entendrà que fem un referèndum sobre la independència. No sé si entendran que farem un referèndum per ratificar una llei de transitorietat jurídica. No és el mateix. Crec que l’embat ha de ser sobre el referèndum. Si el referèndum és dins la legalitat espanyola, oli en un llum. I si no, el farem des de la legalitat catalana. Aquest és l’acord que hauríem de tenir. Cap de nosaltres sols no té prou força per a acabar imposant la seva manera de veure les coses. Passa al món sindical, també. La societat és molt plural. Hem de construir un espai on siguem capaços de trobar aliances amb els altres. El mínim comú denominador, per mi, és el referèndum. Sóc un bastidor de ponts, com molta altra gent. I que viu amb un cert neguit aquest pim-pam-pum, on es magnifiquen les diferències i s’amaguen les coincidències. —Com es pot ser d’esquerres i independentista? Segur que us ho han demanat. —Jo vinc d’una tradició, que és la del POUM. I aquesta tradició venia de molt més enrere. Sóc de la Fundació Andreu Nin. Però et diré allò que deia Joan Comorera: ‘La República Catalana sempre viurà en el cor dels catalans’. Per què? Perquè és una aspiració que tenim. Ha de ser independent? Per les circumstàncies històriques en què ens trobem ara, amb un estat que ha fet una regressió molt gran, i on les diferents nacions no són respectades… Jo sóc favorable al dret d’independència per les circumstàncies que tenim ara i aquí. Però no em defineixo independentista. —I el federalisme? —El federalisme és pacte de sobiranies entre iguals. Els federalistes que no respecten el dret de decidir han segrestat la paraula. No es pot ser d’esquerres i no ser favorable al dret d’autodeterminació. Jo em sento molt proper al concepte de sobirania: sobirania alimentària, tecnològica, i també d’una nació. Jo vaig als 11 de setembre des que tinc 13 anys. I a l’1 de maig, també. No accepto lliçons de gent que han descobert que ara la independència és útil per a continuar mantenint el poder d’unes determinades famílies, a Catalunya. I que necessitem la independència per a arreglar coses que ja es poden arreglar ara. És indigne que es traslladi tot a la independència. Per exemple, trobo delirant el que ha fet l’ANC a Vic amb les creus. He estat a la comissió d’investigació de Sanitat. I t’asseguro que a la Catalunya de la sociovergència totes les menes de corrupció han estat una constant. I no té res a veure amb la frase de Alfonso de ‘hemos destrozado su sistema sanitario’. —Un dels grans casos de corrupció amb la sanitat és la que destapa la CUP de Reus. I allà molts són del PSC, ICV i em sembla que d’ERC i tot. El tripartit. —Et podria discutir això, i t’acabaria convencent. El problema de Reus era qui hi havia a l’ajuntament. Unes persones que després anaven als consells d’administració i que potser no s’assabentaven de res. I molt malament per elles, eh. Que quedi clar. Però el que teníem era una realitat paral·lela a l’Ajuntament de Reus. Parlem de model. Parlem de les 400 famílies de les quals parlava Millet.

Summary: David Companyon: ‘Si el referèndum és dins la legalitat espanyola, oli en un llum. Si no, el farem des de la legalitat catalana’


‘Els catalans s’uneixen als gitanos entre els perseguits d’Europa‘. Aquest és el títol de la darrera entrega de la popular columna de notes geopolítiques que M. D. Nalapat escriu a diaris de l’Índia i del Pakistan. Nalapat és el director editorial del Sunday Guardian i de les set cadenes de televisió ITV, que totes juntes arriben a més de 120 milions d’espectadors en hindi i anglès. Com a director editorial, la seva feina és mantenir la cohesió informativa dels mitjans del grup. Nalapat, a més, és un dels acadèmics més prestigiosos de l’Índia en política internacional i va ser el coordinador editorial de The Times of India, el diari en llengua anglesa del país. La seva anàlisi de la situació és molt contundent i acusa la Unió Europea d’hipòcrita: «El govern central d’Espanya ha reaccionat contra el moviment d’independència de Catalunya amb una actuació viciada de força, tot detenint-ne els líders i negant-los el dret d’elegir el seu propi govern. En un espectacle desvergonyit de menyspreu dels drets dels individus i dels pobles, el polític català més popular, Carles Puidgemont, ha estat arrestat ara a Alemanya pel delicte d’haver estat elegit per la seva pròpia gent en les eleccions regionals de Catalunya. Sembla que, com a mínim per a Angela Merkel, més important que una identitat europea comuna, és el dret de les majories parlamentàries d’imposar les seves opinions a la minoria, per la força de les armes i pels mètodes policíacs si cal. Diversos col·legues de Puigdemont han estat arrestats a Espanya. Tot un poble és sota el poder estatal, exercit sense cap mena de respecte per la justícia natural. Angela Merkel s’havia presentat com a una santa de la política, però sembla que aquesta santedat no s’estén al poble català, al qual la Unió Europea ha negat el dret d’autodeterminació. La realitat és que un grup d’estats més petits s’afegiria a la diversitat cultural d’Europa i en contribuiria a la versatilitat. Cal recordar que els estats més grans d’Europa van ser els instigadors dels conflictes: Alemanya, França, el Regne Unit i Itàlia. Aquestes entitats territorials alimenten els egos d’alguns polítics, però quan xoquen contra la voluntat popular, són els desitjos de les persones, allò que cal que prevalgui. Desafortunadament, el govern central a Espanya ha estat transparent en la seva determinació de blocar i assetjar el poble català pel ‘delicte’ de voler tenir un estat propi en comptes de romandre dominat per Espanya. On són les veus de protesta a Alemanya? On són els verds o els demòcrates lliures? Les arrels d’Angela Merkel a l’Alemanya oriental signifiquen que ha passat la major part de la vida sota un sistema reglamentat en què l’estat preval sobre el ciutadà. Per tant, no és gens estrany que ordeni l’arrest i encarcerament de Carles Puidgmont quan l’estat espanyol, representat per la majoria no catalana, li demana que ho faci. Atès el biaix estatal dins la Unió Europea, és probable que Puigdemont hagués pogut ser arrestat en estats com França i potser el Regne Unit. Atesa la naturalesa completament pacífica del moviment català fins al moment i el suport popular indubtable al dret de l’autodeterminació, serà amb una hipocresia evident que la Unió Europea com a col·lectiu o algun dels seus membres puguin ara oferir homilies a la resta sobre ‘respectar els drets d’un poble’. Carles Puigdemont va creure en la santedat d’aquesta promesa de la UE i per això ha perdut la llibertat.»

Summary: Els catalans són perseguits a Europa: l’opinió severa del director editorial d’un dels grups mediàtics més gran de l’Índia


La renovació a les files de la CUP és gairebé completa. Pocs diputats del partit repetiran en aquestes eleccions perquè el reglament intern no els ho permet si han passat dos anys al càrrec. Una de les cares noves a escala nacional del partit és Maria Sirvent, que té trenta anys i ocupa la segona posició de la llista per Barcelona. Ha estat regidora de Terrassa des de les eleccions del 2015, quan la CUP va entrar per primera vegada a l’ajuntament. El salt és important en un context de màxima tensió política com l’actual. Sirvent observa amb optimisme i determinació la responsabilitat que ha assumit. I confia que la formació podrà ampliar el resultat de fa dos anys. —La CUP acata el 155 i per això es presenta a les eleccions imposades? —No. La CUP es presenta a les eleccions tenint en compte la situació d’excepcionalitat actual i fent valer que es convoquen en un context de repressió, d’aplicació del 155, amb un govern destituït i amb la liquidació del poc autogovern que li quedava a la Generalitat. —Però la CUP havia dit que no es presentaria mai més a unes eleccions autonòmiques. És complicada la coherència cent per cent? —Aquestes eleccions són una eina més de tantes altres que ens serviran per a aconseguir la implementació de la voluntat popular sorgida l’1 d’octubre. Tenim molt clar que no anem a les eleccions per tornar a gestionar l’autonomia. Fotografia de Pere Cardús —Us les preneu com un plebiscit? —L’instrument radicalment democràtic amb què el poble va prendre la decisió sobre la independència exercint el dret d’autodeterminació va ser el referèndum de l’1 d’octubre. I es va demostrar una voluntat popular molt clara. Ara som en unes eleccions en què cadascú va amb el seu programa i en un context d’excepcionalitat. Com un plebiscit? No. Ens les prenem com una oportunitat de continuar desplegant la voluntat popular de l’1 d’octubre. —I què ha de passar el 22-D? Com es podrà construir la República proclamada? —Ens trobem que hi ha l’aplicació del 155, que hi ha una intervenció prèvia de blocatge dels comptes de la Generalitat, el FLA, el blocatge sistemàtic pel Constitucional de les lleis aprovades al parlament que pretenien una millora mínima de les condicions de vida de les classes populars… Això és el que ens trobem en aquestes eleccions. I és important de traçar un gran acord, no tan sols institucional, per mostrar i treballar el suport al projecte republicà. I això es pot fer activant el procés constituent. —Però la llei de transitorietat s’ha de desplegar? —És la conseqüència directa d’un resultat del referèndum. Del resultat que es va produir. S’ha de desplegar perquè és un compromís que es va prendre davant la ciutadania. —Teniu la impressió que Junts per Catalunya i ERC tenen la determinació de defensar la República proclamada? —La determinació que coneixem és la nostra. I ara mateix hi ha uns punts damunt la taula que treballem perquè es puguin plantejar conjuntament amb aquestes candidatures. Mirem d’assegurar que hi hagi un compromís explícit per fer efectiva la República. —Us fa patir la possible il·legalització si les propostes que feu són molt explícites? —L’estat espanyol farà allò que vulgui per aconseguir els seus objectius. No sabem com actuarà. Per tant, no ho descartem perquè és capaç de fer qualsevol bestiesa. —La CUP estaria disposada a fer un govern amb Esquerra i Catalunya en Comú que piloti sobre l’eix d’esquerres? —Com ja sabeu, la CUP és una organització absolutament horitzontal i una decisió d’aquesta mena l’hauria de prendre la nostra militància. Dit això, el nostre projecte polític és molt clar: desplegar i fer efectiva la República. Per tant, si l’acord de govern anés en aquesta línia, nosaltres ho valoraríem. —Ho ha d’aprovar la militància, però la gent que us vulgui votar ha de poder saber què es farà amb el seu vot… —La gent que ens voti ha de saber que allò que tenim clar és que anem al parlament a desenvolupar la voluntat popular de l’1 d’octubre. Si hi ha una proposta de govern o de majoria parlamentària que va en aquesta línia, valorarem com hi donem suport o com ens hi sumem. Fotografia de Pere Cardús —La unitat d’acció independentista ha estat la prioritat fins ara. La CUP s’ha mossegat la llengua en moltes ocasions darrerament. Aquesta prioritat és vigent? —Aquest temps ha estat complicat per a nosaltres perquè la CUP no era al govern i els canals de comunicació no han estat tan fluids com ens hauria agradat. Per tant, a partir d’ara caldrà veure en quina posició de l’aritmètica parlamentària ens col·locarà la gent. —Si es prova d’avançar en la construcció de la República, ja han dit que el 155 es tornaria a aplicar. Què caldrà fer aleshores? —Resistir i oposar-se a l’aplicació del 155. —La CUP vol que Puigdemont continuï a la presidència? —Nosaltres volem que el mandat de l’1 d’octubre sigui efectiu. Les formes que tingui el govern que ho faci caldrà decidir-les quan tinguem un dibuix del resultat electoral i a través d’un debat polític madur. —Si s’accepta que deixi de ser president, voldrà dir que s’accepta un dels objectius del 155… —Per nosaltres no és tan important qui ha estat el president d’un govern d’una autonomia que deixem enrere com la concreció de la construcció del projecte republicà. No cal preocupar-se tant per defensar la vigència d’unes institucions que obeïen a la legalitat espanyola. Parlem més de construir la República i menys de qui presidirà l’autonomia. —Què s’ha fet malament que ha impedit la defensa de la República a partir del 27 d’octubre? —El govern va confiar massa que en algun moment es trobaria un estat espanyol amb una maduresa democràtica més avançada. Aquests mesos hem après o hem constatat que davant nostre no hi ha ningú disposat a dialogar. Ni tan sols aquell àrbitre del dret internacional que havia d’entrar en joc quan es desfermés la repressió contra un dret reconegut com el d’autodeterminació; ni tan sols això no ha aparegut davant de la violència i la repressió forta de l’estat espanyol. —Això ha reforçat la crítica al model d’Unió Europea que s’ha construït. És més imprescindible que mai que la ciutadania es pugui pronunciar sobre la permanència a la UE? —Evidentment. Per nosaltres és molt important que es puguin prendre totes les decisions que ens afecten directament. És evident que la pertinença a la UE és una d’aquestes decisions que s’ha de poder prendre. —I què ha fet malament la CUP? Heu fet autocrítica? —Sempre se n’ha de fer. Però ara no ens podem centrar en això, perquè cal pensar com resoldrem la situació actual i quins camins trobarem per a complir el mandat democràtic popular de l’1 d’octubre. —Calia haver resistit després de proclamar la República, malgrat l’amenaça d’una violència que podia causar morts al carrer? —Nosaltres vam anar a treballar al parlament. El fet important és que tothom tingui la informació per a prendre les seves decisions de manera lliure. Una vegada tothom té la informació, que decideixi allò que consideri adient. —S’havia d’haver informat de l’amenaça i que fos cadascú que hagués decidit a què s’exposava? —Sí. —Hi ha presos polítics, governants i diputats inhabilitats… però no són de la CUP. A què es deu? —La repressió sempre és incerta. Això caldria preguntar-ho a qui ha dut a terme la persecució política. —Fa dos anys no es van assumir responsabilitats a la mesa del parlament ni al govern, per raons diferents. Això serà diferent d’ara endavant? Hi ha voluntat d’assumir més responsabilitats institucionals? —Depèn de quin sigui el nostre paper i d’on ens col·loqui la gent el 21 de desembre. Nosaltres prendrem la decisió segons si som determinants per a poder fer efectiva la voluntat popular. La nostra representació i força al parlament de la legislatura anterior ha estat la que ha estat. Nosaltres no hem format part del govern i les decisions no s’han pres com a nosaltres ens hauria agradat que es prenguessin. Fotografia de Pere Cardús —Quin resultat fareu? Què us diu el nas? Aneu amunt, us manteniu o baixeu? —L’objectiu és millorar sempre. Som optimistes. Som els qui defensem la República com una eina d’emancipació social i de consecució de drets polítics i socials. Tenint en compte el context de misèria de molts per l’acumulació de capital de pocs, creiem que podem eixamplar la base del suport al projecte republicà perquè és l’únic camí possible per a defensar els drets socials i polítics. —Hi ha gent que m’ha dit que votarà la CUP perquè sou una garantia perquè la independència avanci i perquè estan segurs que no tindreu la majoria suficient per a aplicar el vostre programa econòmic i social. Què en penseu? —Trobo que és una mostra de confiança en la capacitat de construir la República després de les experiències recents. Però no són tan sols les institucions que han de desplegar la República. Ho haurem de fer entre totes. Evidentment que farem tot allò que sigui a les nostres mans des del parlament per fer-ho realitat. També farem tant com puguem per desplegar el nostre programa polític en els aspectes econòmic i social. I en tots els àmbits. —La primera posició per Barcelona l’han ocupat homes en les tres eleccions al parlament a què s’ha presentat la CUP… —És evident que ens hem de fer una crítica per aquesta situació. Cal tenir en compte que la societat en què vivim influeix molt. Parlem de la vida pública i de quin paper hem de tenir les dones en aquest espai públic. I sovint és complicat d’assumir responsabilitats en aquest espai tenint en compte determinades càrregues. Hi treballem fort en tots els àmbits de la nostra organització. És evident que cal continuar treballant-hi.

Summary: Maria Sirvent: ‘Parlem més de construir la República i menys de qui presidirà l’autonomia’


A Lleida parlen del factor Pueyo per explicar com ERC ha aconseguit de triplicar el nombre de vots i tornar a la Paeria per primera vegada des de la Segona República espanyola. Miquel Pueyo (Lleida, 1957) és un home reconegut a la ciutat, benvist i amb el segell de no haver convertit la política en una professió. Militant d’ERC des dels anys vuitanta, va ser dels primers diputats independentistes del Parlament de Catalunya, però posteriorment es va apartar de la primera línia política. Abans de les últimes eleccions municipals treballava de professor a la Universitat de Lleida fins que prohoms d’ERC el van anar a buscar, li van demanar que fes el pas i liderés el partit a la Paeria. Pueyo, home de consens i de tracte cordial, no va decebre i va donar el ‘sorpasso’. I el més difícil, va aconseguir d’unir JxCat i el Comú en un pacte insòlit per a apartar el PSC de la Paeria després de quaranta anys. —Per què decidiu de tornar a la política després de tants anys? —Bàsicament, per les coses que passen al voltant del Primer d’Octubre i perquè diguem que sóc objecte d’una sol·licitació molt afectuosa, però d’una certa intensitat, per part d’algunes persones. —Qui us ho demana? —Us ho puc dir clarament: Marta Rovira, Oriol Junqueras i Lluis Salvadó, que d’alguna manera m’empenyen afectuosament a fer aquest pas. —I aconseguiu de catapultar ERC d’un 8,75%, a les eleccions del 2015, al 23,77%. Aquest auge no es pot separar de l’ampli descens que pateix la CUP i Junts per Catalunya, però per què creieu que la vostra opció rep tant de suport? —Per una banda, hi ha un bon moment de la marca ERC. Hi ha una fatiga i una necessitat de canvi. I sobretot, perquè un cop elegit com a candidat, fem com em demana l’Oriol l’última vegada que vaig ser als Lledoners: una llista que s’assembli a la societat que voleu que us voti, no feu una llista pensada per a la satisfacció interna. Aleshores, fem una llista en la qual hi ha sis dones entre els deu primers llocs, quatre independents entre els onze primers…. Molt representativa, molt cohesionada i això té una part de participació en aquest ‘sorpasso’. —El de Lleida és un cas peculiar, amb un acord de govern que inclou ERC, JxCat i els comuns. Abans de les eleccions ja sabíeu que aquesta triple aliança era el camí per a poder assolir la Paeria? —Jo sempre vaig pensar que podíem arribar a ser la llista més votada. Sóc conscient que moltes persones, dins i fora d’ERC, els era difícil d’imaginar, però sempre vaig pensar que era una possibilitat. Creia que seria desitjable d’arribar a un acord amb JxCat, que ja havia manifestat vivament aquesta possibilitat, i imaginava una Paeria amb la CUP i el Comú. Em veia amb cor d’arribar a un consens amb totes aquestes forces per a fer un govern de perfil republicà. Després ens trobem que la CUP no entra, i a mi em sap greu, i sóc conscient que el Comú de Lleida és una organització que té els seus ritmes però que funciona en gran manera en clau local i, per tant, penso que pot funcionar. Després d’haver estat una anomalia política a Catalunya amb un govern PSC-Ciutadans, Lleida ens proporciona una certa dosi d’autoestima i aporta a Catalunya un model de compromís històric que ha estat molt infreqüent els darrers mesos. —Va ser complicat posar d’acord dues organitzacions com JxCat i el Comú? —Home, no va ser fàcil. Els comuns ens demanaven un govern amb nosaltres i en funció dels temes, pactar amb JxCat. Però el meu objectiu era un govern estable amb quinze regidors. En molts països d’Europa és perfectament normal. A més, fins a cert punt, acaba resultant més transparent perquè, vulguis o no, amb tres socis s’acaben sabent moltes coses, i perquè malgrat la distància ideològica que hi pugui haver entre JxCat i el Comú, també hi havia una relació personal de respecte entre Sergi Talamonte i Toni Postius. I probablement això també contribueix a aplanar les dificultats. Al final tots fem un exercici de confiança. —Per què creieu que aquest pacte és exportable a escala de país, com ja heu dit més d’una vegada? —Perquè el nostre pacte intenta donar veu al 80% o 75%, segons el sondatge del CEO que mirem, de gent que està d’acord amb tres coses: que l’empresonament i l’exili són inacceptables; que la crisi entre Catalunya i Espanya només es pot resoldre per vies polítiques; i que els valors republicans estan per sobre i són millors que els de la dinastia borbònica. El clima ètic, més que polític, i fins i tot estètic del republicanisme, agrupa ara com ara una majoria social molt important a Catalunya. —Què han implicat quaranta anys de govern del PSC a la ciutat de Lleida? —En aquests quaranta anys, hi ha una primera etapa amb un Siurana que ha d’entomar l’absència gairebé absoluta d’estructures i afronta qüestions com, per exemple, la cicatriu que era per a la ciutat el ferrocarril; posa en marxa tota una sèrie de serveis que el franquisme no tenia interès a potenciar; i posa a l’agenda política els barris d’autoconstrucció i menys dotats de serveis. Si cerqueu les primeres entrevistes a Siurana, defensava la condició municipal de serveis com el transport i l’aigua. Això va canviant. Hi ha un segon i un tercer Antoni Siurana, i després hi ha un Àngel Ros que inicialment, per a la resta de Catalunya, és l’ala catalanista del PSC, cosa que a Lleida ens mirem amb escepticisme. —Com definiríeu el mandat Ros? —Les polítiques urbanístiques i econòmiques en matèria de serveis socials que aplica el PSC els últims anys són clarament neoliberals. Encara que els últims quaranta anys haguessin estat màgics, el poder desgasta i, sobretot, hi ha el moment en què Àngel Ros decideix que vol continuar governant l’any 2015 amb qui sigui i com sigui. Es tanca en una escape room amb Ciutadans i el PP i aleshores, quan anem a les últimes eleccions, Fèlix Larrosa, malgrat que ha tingut set anys per a espolsar-se aquesta herència, no resulta creïble. Ell formava part de l’equip d’Àngel Ros. —Com expliqueu que el PSC aconseguís empalmar batllia rere batllia? —Antoni Siurana va aconseguir una mena d’aliança que anava des de les famílies tradicionals i importants de la ciutat fins a les associacions de veïns dels barris, fins i tot dels barris amb menys recursos. Això li donava un grau de centralitat molt gran. També és evident que gestionar el govern durant tants anys crea unes inèrcies favorables i el PSC sap crear una estructura de perfil clientelar amb associacions i col·lectius. I això es porta al límit amb el perfil d’Àngel Ros, que és una mena de batlle omnipresent capaç d’anar a dos o tres sopars en una nit i apareix contínuament als mitjans. Això garanteix una certa sensació d’inevitabilitat, que les coses són així i no es poden canviar. De fet, al començament de la campanya electoral ens van dir: ‘No us en sortireu.’ —L’anomenada xarxa clientelista l’han denunciada tots els partits de l’oposició. Però la investigareu? —Sí. Amb l’interventor farem una auditoria interna dels comptes de l’ajuntament i en funció d’allò que trobem, considerarem si auditem de manera externa. I també farem una auditoria dels serveis externalitzats. Tenim la sensació que els serveis externalitzats, siguin els residus, la jardineria o el transport públic, no s’han supervisat prou. Ni tan sols s’ha recorregut a mecanismes com la multa quan determinats serveis no es prestaven bé. Jo no crec que ens trobem cap trama. Quan parlo de clientelisme, parlo de la sensació que la Paeria és més que la ciutat i, per tant, res no es pot moure sense que la Paeria ho sàpiga, i del ‘tu ja m’entens’ i que tot queda entre col·legues. —Què va comportar l’1-O en l’etapa Ros? —L’etapa Ros ja tenia una sèrie de problemes. Quan anava a determinats llocs, el rebien amb crits. Però l’1-O és un moment especialment dramàtic. Que en una ciutat on hi ha milers de persones que han assistit directament a episodis de violència i on hi ha una persona que é a punt de perdre la vida, aparegui el batlle a mig matí i digui que l’actuació de la policia ha estat proporcionada, és un gran error de Ros, un error de conseqüències històriques. Al PSC li toca un període de pas per la banqueta política de la ciutat. —El 2003 es privatitzava el servei de busos, el 2006 la recollida d’escombraries i la neteja viària, l’aigua ja ho està de fa temps. Podeu revertir-ho? —En aquests últims anys s’ha fet una pròrroga de tota una sèrie de concessions de tal manera que superen àmpliament la meva expectativa de vida. I a més a més, fins a l’últim moment, amb les eleccions ja fetes, l’ajuntament concedeix una llicència per a l’explotació de lloguer de patinets elèctrics. Hi ha una voluntat clara de deixar lligades aquestes concessions. La nostra idea és recuperar la gestió de l’aigua, però no podem fer-ho de manera imprudent. Hem de veure quant pot costar. Hem de pensar que l’ajuntament té un deute molt gran i que limitarà la nostra capacitat d’inversió, però no l’anul·larà. —Heu penjat la pancarta de suport als presos i el pàrquing ha deixat de ser gratuït per als regidors. Però al marge de mesures més de caràcter simbòlic i polític, a què aspireu en aquests quatre anys? —A banda de fer una administració més propera i una batllia més sòbria, i per tant que utilitzés els recursos d’una manera molt rigorosa, m’agradaria intervenir en l’àmbit educatiu i lluitar contra la segregació escolar. Lleida, com altres ciutats, té un alt índex d’immigració i un nivell de segregació escolar de facto que ens preocupa. Ras i curt. Hi ha una concertada sensible i amb vocació integradora i hi ha una concertada ‘guai’ que passa de tot en aquest àmbit. I hi ha una pública sensible; una pública estigmatitzada amb un 70% de població nouvinguda; i després hi ha una pública ‘guai’ on per raons diferents el nouvingut no accedeix. Aquest és un meló molt arriscat d’obrir, però és on hi ha la diferència entre un govern progressista i un de conservador. —Què fareu amb les plaques franquistes? Les retirareu? —Sí. Hi ha una àrea de memòria històrica amb uns professionals molt competents que fins ara més aviat havien estat neutralitzats, i d’acord amb ells acabarem de canviar els noms de carrer que faltin i retirarem les plaques. Tinc clar que no farem les coses precipitadament sinó seguint uns ritmes compartits amb el govern. És el que vam fer amb el llaç i la pancarta en suport dels presos. No vam lligar-los el dia de la investidura, sinó que ho vaig explicar a la junta de portaveus i a partir d’aquí ho vam encomanar. —Com heu canviat políticament respecte a aquell Miquel Pueyo que va entrar al parlament amb 31 anys? —No he canviat gaire. Entro al parlament de la mà de l’onada renovadora del republicanisme que suposen Àngel Colom i Josep-Lluís Carod-Rovira. Físicament, hi entro amb en Joan Hortalà, però després hi ha el trencament del congrés de Lleida i els tres diputats que quedem portem l’autodeterminació al ple. D’aquells tres, només quedo jo militant a ERC. Tant l’Àngel com en Josep-Lluís han estat persones importants. A vegades els partits consumeixen carn humana amb una gran voracitat, però jo mai no he estat un home de partit i no he tingut un càrrec intern. A més, sempre m’he establert un límit i mai no he estat més de vuit anys en un càrrec, perquè pots acabar perdent la noció. Molta gent es pensava que estava retirat de la política, passa que em pensava que en l’àmbit de responsabilitats públiques ja havia cobert el meu cicle. —Amb Carod-Rovira i Colom vau presentar la primera resolució de reconeixement del dret a la independència, un gest que va quedar immortalitzat en una fotografia. Només hi vau votar a favor vosaltres tres. —Tres, com tres mussols. Llavors, quan votaves, t’havies de posar dret i la resta de diputats i diputades, que n’hi havia molt poques, ens miraven amb commiseració. Era el moment d’esplendor del pujolisme, en què el pujolisme et donava copets a l’esquena i et deia: ‘Vosaltres sou molt bona gent, i pensem igual, però heu d’entendre que, és clar, no podem…’. Imaginar-se en aquells moments un 1-O hauria estat una bogeria. També hi ha un problema de ritmes. Acostumem a valorar el pas del temps en funció de la durada d’una vida humana, i aleshores comences a patir per si veuràs això o allò. —Creieu que el procés està embarrancat, o ho observeu amb una perspectiva més a llarg termini? —Jo tinc una certa flaca per les anàlisis que recentment han fet en Joan Manuel Tresserras i l’Enric Marín. Per tant, no crec que el procés estigui embarrancat i, fins i tot, us contestaré amb la frase d’un assagista de Lleida que és Josep Vallverdú. Ell deia, i diu, que és un pessimista que treballa com un optimista. En termes personals, un es pot permetre el pessimisme i instants de desànim, però en termes col·lectius, quan penses com a membre d’un poble o pare d’una família, no t’ho pots permetre. En termes col·lectius, crec que hem de ser optimistes, i jo m’hi comprometo. —Els CDR van llançar escombraries davant de seus d’ERC i del PDECat a Lleida, Balaguer i Tàrrega. Com ho llegiu? —Bé, sóc un demòcrata i qualsevol manifestació que no sigui violenta i no posi en perill la seguretat de les persones, l’he d’acceptar. —Noteu una frustració de l’independentisme envers els partits? —La relació de les persones amb els partits sempre és complexa. D’ençà que jo milito en un partit, he sentit pronosticar la desaparició dels partits en més d’una ocasió. Entenc que hi hagi persones que en determinats moments se sentin a gust militant en un partit i persones que se sentin a gust participant en un moviment per altres fórmules. L’única cosa que no admeto és que ningú digui que parla en nom del poble i que en nom del poble es desautoritzi els partits. Crec que no existeix una veu del poble. Ja sé que les consultes electorals no són una mesura suficient d’expressió, però de moment són una mesura objectiva. I de moment, més fiable que Twitter. Jo mateix sóc crític amb el funcionament dels partits polítics en general i amb el cert grau d’endogàmia que poden arribar a generar. Però també m’entristeix que algunes persones no siguin capaces de distingir entre el nostre enemic, que és la dreta espanyola i l’esquerra espanyola jacobina, i les diverses opcions d’alternativa. No diria mai que el meu enemic és JxCat o la CUP. —Aquesta crítica la feu pensant en l’ANC i la reacció que han tingut alguns ex-dirigents d’ERC? —Cada vegada més, amb el pas del temps, tinc més preguntes que respostes. Tendeixo a fer molt poques afirmacions contundents, sobretot si aquestes afirmacions impliquen la desautorització d’algú o d’algun col·lectiu. Crec que l’ANC és un col·lectiu variable on entra i surt gent, s’hi acosta i s’allunya gent en funció de moltes circumstàncies… Sí que és veritat que quan es planteja el tema de les eleccions municipals, els seus dirigents s’alineen amb el projecte de primàries. Jo crec que van posar en una situació incòmoda moltes persones que no ho compartien. A Lleida, la candidatura de Primàries és, en part, responsable que la CUP no siguin a la Paeria. A partir d’aquí, respecto totes les decisions. —Quina és l’estratègia d’ERC per a assolir la independència? —A vegades s’ha fet molta broma amb l’eixamplament de la base. Jo diria que no cal solament un eixamplament i aconseguir en diverses consultes electorals més d’un 50% dels votants, sinó que, en gran manera, el ciutadà que té por del projecte republicà deixi de tenir-ne o no en tingui tanta. Hi ha una reflexió d’aquest tema d’Antonio Gramsci quan es presenta l’oportunitat que el Partit Comunista d’Itàlia accedeixi al govern. I ell reflexiona d’una manera molt intel·ligent tot dient que no es tracta només de tenir el percentatge per a fer-ho, sinó també d’aconseguir que els qui no hi estiguin d’acord no se sentin amenaçats per aquesta opció i s’hi posin a la contra d’una manera violenta. Ara, no sóc profeta i no ho he volgut ser mai perquè generalment es profetitzen desgràcies. —Convocaríeu eleccions com a resposta a la sentència? —Com a resposta a la sentència segurament es podran fer moltes coses i algunes no hauran de passar en un sol dia ni en una sola setmana. Hauran de passar al llarg del temps. Una de les opcions pot ser la convocatòria d’eleccions si, especialment, no aconseguíssim de tenir pressupost i el govern es trobés en una situació d’una certa esterilitat de gestió. Perquè crec que hem de tenir uns objectius polítics de país, però la vida passa, i la vida vol dir que cada matí es posen en marxa les escoles i que cada nit patrulla la Guàrdia Urbana. Tot això forma part de la realitat d’un govern que no es pot qüestionar. —Per acabar vull preguntar-vos per la vostra especialitat, la llengua. Al llibre El fantasma de la mort del català, del 2007, éreu força optimista amb la supervivència del català. Encara ho sou? —El vaig escriure després de la meva etapa a la Secretaria Lingüística. La reflexió que hi feia és que, si davant la població nouvinguda ens queixem contínuament que el català s’acaba i el català es mor, creieu que aquesta gent manifestarà cap interès per a aprendre’l? Però també vaig aprendre una altra cosa a la Secretaria Lingüística. Quan hi vaig arribar, pensava que negociant determinades polítiques amb les empreses i fent polítiques de suport de doblatge al cinema, es podien aconseguir canvis, però quan vaig acabar, estava força convençut que sense una sobirania política plena, el català ho tenia molt difícil.

Summary: Miquel Pueyo: ‘No admeto que ningú parli en nom del poble i desautoritzi els partits’


El conseller Jordi Turull ha contraposat la rapidesa judicial del cas de l’1-O amb els gairebé nou anys que ha trigat la sentència de cas Palau. En una entrevista a Els Matins de TV3, Turull s’ha referit a l’ex-tresorer de CDC Daniel Osàcar com una ‘bona persona i honesta’. No ha volgut entrar en especulacions a pocs minuts abans de conèixer la sentència i s’ha limitat a dir que està segur que serà ‘justa’. En la línia del que ja va expressar Artur Mas la setmana passada, ha desvinculat la seva renúncia com a president del PDECat amb la sentència del cas Palau. Turull ha considerat que el procés judicial pel cas Palau ha durat moltíssim però ha evitat entrar en ‘especulacions’ sobre la sentència, tenint en compte que en el moment de l’entrevista no s’havia fet pública. Preguntat per Osàcar, Turull ha defensat la seva honestedat. ‘El conec, és una persona honesta, una bona persona. Quan fas aquestes afirmacions sembla que intentis justificar no sé què, que no es justifica de cap de les maneres’, ha dit. Turull tampoc ha volgut entrar a valorar possibles conseqüències polítiques de la sentència tenint en compte que també es jutja el suposat finançament irregular de CDC a canvi d’obra pública a través del Palau. ‘Esperem la sentència, el terreny de l’especulació ha durat nou anys. Qui s’hagi de pronunciar es pronunciarà’, ha afegit. El diputat electe de JxCat ha desvinculat la renúncia de Mas al capdavant del PDECat amb la sentència. ‘A Mas li agrada la coincidència de dates i coincidia amb els dos anys del pas de donar relleu a Puigdemont. Ell no ho ha vinculat i me’l crec’, ha conclòs.

Summary: Turull critica la lentitud judicial del cas Palau


Saül Gordillo (1972) és el nou director de Catalunya Ràdio, d’ençà del mes de gener. I des del maig també és director dels mitjans digitals de la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals (CCMA). Gordillo va començar a treballar en el periodisme local, a Ràdio Pineda, i ha passat pel Punt Diari, El Periódico de Catalunya i l’Agència Catalana de Notícies, entre més. Hi parlem per veure quins plans té per a la ràdio nacional de Catalunya. Ens rep al seu despatx, que no ha canviat de decoració. Bé, només hi ha una novetat: una litografia sobre Ovidi Montllor del fotoperiodista –i dissenyador– Jordi Borràs. —Quines novetats té al cap Saül Gordillo per a Catalunya Ràdio? —Volem renovar la temporada vinent i posar l’accent en la innovació. Hi ha un model esgotat: que tot el dia es parli de les mateixes coses, des de diferents gèneres, però girant entorn només sobre l’actualitat. És fàcil de caure en una dictadura de l’agenda informativa, on la política declarativa pesa molt. Estem tot el dia fent voltes sobre les mateixes coses. A totes les ràdios ens passa. Volem creure que la proposta que ara pensa l’equip de continguts podrà fer una aportació valenta i innovadora. Volem explicar molt bé l’actualitat informativa, però en les franges que toca. Però després volem alliberar la resta de la graella d’aquesta dictadura de l’agenda informativa. Hem d’aprofundir en l’entreteniment que no és frívol. I també volem potenciar la comunitat de Catalunya Ràdio. —I fer allò que en diuen periodisme lent, més pausat, i més profund? —També tenim idees de periodisme lent. Però no et puc avançar noms. Hem de donar la veu a la gent. I que vingui a la ràdio. Hem de ser la veu de la gent del carrer. I, ja més vinculat al tema tecnològic, volem que l’àmbit digital tingui més pes. La graella no pot acollir tot allò que generem. Però a internet no únicament podem distribuir continguts de la graella tradicional. Volem fer continguts específics per a internet. Que sigui un camp de proves i laboratori. Un escenari on ens arrisquem. I si triomfen, pum, els passem a freqüència. —Una petició: al món anglosaxó són habituals les novel·les radiades. Les fan amb quatre veus, actors de renom, música de fons, efectes de so. És espectacular. A mi m’agradarien novel·les de Mercè Rodoreda a la ràdio, per exemple. —No ho teníem pensat. Però acollim la idea. I tant que sí. Perquè estem en una fase en què molta gent ens porta idees. Molta. I aquesta me l’apunto. Però vull afegir una cosa per als lectors: la gent ens ve a proposar programes. I els diem que no: que ens proposin continguts. Que no pensin, ni es limitin a pensar, en el format. Que si cinquanta minuts, que si a la franja del matí, etc. Res. Que pensi en un contingut. Que deixi al marge la durada, el format o si és multimèdia. —Acabeu de signar un acord de col·laboració amb Ràdio TeleTaxi. —Ells no poden pagar-se uns informatius i nosaltres potser no arribàvem a la seva audiència. Tothom hi surt guanyant. Jo n’estic molt content. —I al País Valencià hi arribareu? —L’acord de reciprocitat entre TV3 i Canal 9 inclou ràdios. I a les Illes ja hi arribem. Anem per aquest camí. —A les ràdios us passa com als diaris, que en paper pateixen crisi? —No. En aquests moments la vitalitat de la ràdio és brutal en un context de canvi tecnològic i cultural que sí que afecta la premsa. Molta gent escolta la ràdio al cotxe. Molta. Per exemple. I el darrer estudi dóna més oients a la ràdio, més oients a la ràdio en català, i més oients a Catalunya Ràdio. Tants com fa quinze anys: 643.000 oients segons la darrera onada de l’EGM. —A l’estranger hi viuen 300.000 catalans. No hi ha cap programa pensat per a ells? Fet per ells? —No crec que sigui poca gent. Per desgràcia, aquests darrers anys molt talent ha marxat del país. I no volen perdre la connexió amb el seu país. Des de les xarxes podem fer un paper per a mantenir aquest vincle. Els mitjans públics ho fem. Em sona que hi ha un programa que fem sobre estudiants Erasmus i Europa. Afortunadament, aquest exili no és tan traumàtic gràcies a les xarxes. La gent ens segueix. El podcast és l’element integrador de la comunitat internacional. —Sou el nou director i veniu de fora: una cosa que us hagi sorprès molt positivament? —Positivament m’ha sorprès tot. Veure els recursos, la potència, la qualitat professional, la força que té Catalunya Ràdio com a emissora pública. Entenc que alguna gent digui que no tenim tants recursos com ens agradaria. D’acord. Que no en tenim tants com n’havíem tinguts. Potser sí. Però, venint de fora, el transatlàntic és molt potent. I el prestigi i l’estima que té, també. Som la ràdio nacional. Tenim una emissora de 24 hores que és de referència. Som líders als informatius. Tenim la Mònica Terribas al matí, que ha guanyat 50.000 oients a la darrera onada d’EGM, i Kílian Sebrià, home de la casa, líder a la seva franja, i en informació, contra el tòpic que la gent només vol entreteniment. Tenim Catalunya Música, i tenim Icat. —Molta gent demana que Icat torni a la freqüència, que deixi de ser únicament a internet. —Dependrà dels recursos. Hi ha una pressió de sector cultural, i el conseller de Cultura, Santi Vila, recull el guant, per tal que hi torni. Caldrà veure si hi ha recursos. Sigui com sigui, s’ha potenciat el contingut i la marca. —I alguna cosa que us hagi sorprès negativament? —Potser m’ha sobtat que quan vas al parlament algunes preguntes dels grups parlamentaris tenen una interpretació política sempre molt concreta. I els qui som professionals moltes vegades al·lucinem de les interpretacions. A vegades coses la mar de normals, i ben fetes, alguns partits les volen portar a un debat polític. És lícit, és clar. Però m’ha sorprès. —Saül Gordillo és l’home d’ERC a Catalunya Ràdio. Segur que us ho han dit. —Això es combat amb professionalitat. Amb feina. I havent fet 150 reunions els 100 primers dies. Reunir-me amb tots els partits, i totes les sensibilitats, i amb 80 persones de la casa. Allà on he anat, he intentat fer passar davant la professionalitat, el sacrifici i el projecte. El millor que puc fer per Catalunya Ràdio és continuar essent periodista i director. Com ho he fet a El Periódico, o l’ACN, o al Punt Avui. —Mentre el model sigui com és, no us n’escapareu, d’això. Si us trien polítics, us diran polititzats. El director que ha triat CDC, el director que ha triat ERC, el director d’ICV, etc. —Crec que en som víctimes, d’aquest sistema. Es posa més l’èmfasi en qui diuen que t’ha proposat, que no en el teu perfil. Suposo que rebre l’etiqueta forma part de la feina. Però a mi que em jutgin pel que faré i el que faig. —Vós militeu en cap partit polític? —No! En cap partit. I crec que un periodista no hauria de militar en cap partit polític. —Als òrgans de direcció de la ràdio britànica BBC no tan solament hi ha representants polítics. També hi ha l’església, sindicats, mestres, científics. El conjunt fa una ràdio pública. Aquí la tenim oficial i prou: només trien els polítics. —Us segueixo. Però crec que és un tòpic. Crec que som públics, més que no pas oficials. I cada vegada ho som més. Els lobbies, els sindicats, l’església i els partits ens demanen i ens pressionen, positivament. Som públics i no oficials, potser no de manera legislativa, però sí per la força dels fets. Potser no cal ni canviar la llei. L’entorn t’hi porta: som cada vegada més de qui ens escolta i no de qui ens finança. Seria molt fàcil de dir-te que hem de ser la BBC. Però crec, pel que veig, que en el fons ja actuem com això que dieu. —Un clàssic. Catalunya Ràdio ha crescut massa? —No. Som gairebé 400 persones. Tenim Catalunya Música, Catalunya Informació, delegacions al territori, funció de servei públic, unitats mòbils per a portar Txarango a Idomeni, etc. Es pot fer amb més poca gent? Déu n’hi do l’esforç que fa Catalunya Ràdio, d’implicació en el projecte i de posar-hi hores i sacrificar-se perquè tornem a ser líders i referents d’innovació. —Catalunya Ràdio i RAC1. És molt bo que la competència sigui entre vosaltres. Guanyi qui guanyi, guanya la ràdio en català. —Per això nosaltres no fem servir mai paraules ni retrets contra ningú. Jo també crec que és bo per al país que s’escolti més ràdio en català. Estem molt contents que la ràdio en català tingui tanta vitalitat. I tenim un petit motiu d’orgull: la majoria dels professionals que triomfen a la privada han sortit de Catalunya Ràdio. —Havíeu fet mai ràdio? —Jo vaig començar a la ràdio. Ràdio Pineda. Tres o quatre anys. I a Ràdio Calella, també. El meu primer contracte de periodista va ser a Ràdio Marina. Anava amb una d’aquelles gravadores de cassets. En una banda l’adhesiu del Punt Diari. I a l’altra, Ràdio Pineda. Els corresponsals de l’època érem polivalents sense saber-ho. —Cap dels quatre germans no heu seguit el negoci familiar, un restaurant a Calella? —Dos, sí. Dos, no. Jo vaig fer de cambrer dels dotze anys als divuit, a El Hogar Gallego. —Sou un català més sense els quatre avis de Catalunya. —Mon pare néixer a Los Santos de Maimona, província de Badajoz. A Calella hi ha 1.200 persones d’aquest poble que van venir tots cap aquí. La meva mare és gallega. Mon pare, als setze anys, amb l’una mà davant i l’altra al darrere, arriba a Calella. Va fer de pagès, que és allò que sabia fer. Després va fer de paleta. La cervesa la feia a la taverna Los Gallegos, on va conèixer la meva mare, que hi treballava. I diu als futurs sogres: ‘Si voleu us construeixo un restaurant i teniu un local més gran.’ I el van ampliar i mon pare es va posar a la cuina. I va aprendre a cuinar de la meva àvia gallega. I ara és un cuiner de peix i marisc extraordinari. Va haver-hi un dia de conflicte. Mon pare no entenia que jo no treballés al restaurant i que treballés en una cosa que no acabava d’entendre. Periodisme? No era seriós. I durant uns mesos, o anys, vaig haver de gestionar una certa incomprensió a casa. El nen gran es dedica a fer de periodista. Què passa? Per sort, amb el temps, ho han entès. Els ha agradat i ara és un orgull. En una paret del restaurant tenen fotos de Saül Gordillo. D’aquella incomprensió, hem passat a aquest orgull.

Summary: Saül Gordillo: ‘Un periodista no hauria de militar en cap partit polític’


El número dos d’ERC a les eleccions espanyol, Gabriel Rufián, ha reivindicat el seu partit com la formació d’esquerres que més li convé a Catalunya, i ha assegurat que cada vot al PSC en els comicis del 28 d’abril servirà perquè guanyi Cs. ‘No és cap eslògan, no és opinió, és informació. Votar el PSC a Catalunya és que guanyi Cs, és que Inés Arrimadas sigui ministra d’Exteriors, Toni Cantó ministre d’Educació i Juan Carlos Girauta ministre de Defensa’, ha exposat en una entrevista a l’agència Europa Press. Rufián considera que als socialistes se’ls percep forts pel ‘mal denominat vot útil’. ERC considera que un PSC fort en la nit electoral serà una mala notícia per als catalans, ja que suposarà un pas més cap a un pacte PSOE-Cs a La Moncloa, mentre que un PSC feble, farà que els sobiranistes siguin decisius al proper congrés espanyol i això beneficiarà Catalunya, en la seva opinió. ‘Si Sánchez és feble, segurament es podrà aglutinar un govern progressista, si és fort, pactarà amb Cs. Si es veuen febles –els socialistes–, passaran coses; si es veuen forts, sofrirem’, ha conclòs el diputat. Per a Rufián, amb un Sánchez feble passaran coses bones, com quan es va certificar la moció de censura contra el PP per ‘fer fora carcellers i lladres de Moncloa’ o l’acolliment del vaixell Aquarius; si és fort, tornarà a vetar la compareixença de Rajoy al congrés espanyol i mantindrà blocat el vaixell Open Arms a Barcelona, pronostica. En el cas que ERC sigui decisiva per a la governabilitat a Espanya, el candidat independentista no és partidari de parlar de línies vermelles per investir o no Pedro Sánchez, però avisa que no acceptaran ‘xantatges’ per part de ningú. ‘La meva sensació és que no hem de parlar tant de condicions ‘sine qua non’ per l’arribada de Sánchez a La Moncloa, sinó que hem de parlar més de condicions ‘sine quan non’ per a la permanència de Sánchez en La Moncloa’, ha reflexionat Rufián. Així, per ERC la qüestió clau no és tant la investidura com aconseguir que Sánchez compleixi després amb els compromisos adquirits: ‘ERC literalment ha tret i ha posat governs aquesta legislatura en defensa dels drets socials i nacionals, i si fa falta, ho tornarà a fer. No és una amenaça’. Rufián reclama diàleg al PSOE per negociar i que no torni a frenar la taula del diàleg amb un relator que es va explorar en el present mandat, i també que s’accepti parlar de tot, com per exemple dels presos polítics i l’autodeterminació. ‘Ens hem de deixar de negar entre nosaltres mateixos. Nosaltres no desapareixerem. Els dos milions que votem independència no desapareixeran, igual que els votants del PSOE, PP i Cs. Així que, o ens asseiem a parlar o continuarem absolutament bloquejats’, ha conclòs. Rufián ha apuntat que el judici contra el procés pot marcar la legislatura, i s’ha mostrat convençut que ‘la sentència està escrita’ i que serà condemnatòria encara que considera que els acusats estan demostrant la seva innocència i desmuntant la tesi de la fiscalia. ‘Hi ha una frase que es diu molt a Euskal Herria i és que es poden guanyar judicis i perdre sentències. Aquest judici per raons òbvies s’està guanyant perquè el relat de l’acusació no se sosté’, ha resumit el republicà. Ha opinat que l’independentisme ha de preparar-se per ‘gestionar la frustració de la gent, que serà molt gran’, i reflexionar què s’ha de fer i com es pot pal·liar la situació dels presos.

Summary: Rufián diu que votar el PSC és fer ministres a Arrimadas, Cantó i Girauta


El catalanisme a Catalunya Nord ha recuperat un instrument important: l’Associació Catalana d’Estudiants, creada l’any 1986 per a coordinar accions en defensa de la llengua i la cultura catalanes dins la Universitat de Perpinyà. De les seves files, en van sortir molts dels quadres actuals del catalanisme, com ara Alà Baylac-Ferrer i l’ex-periodista de TV3 Pere Codognan. L’entitat va funcionar durant deu anys, però després va restar inactiva. El mes de setembre de l’any passat, inspirats per una proposta d’Alà Baylac-Ferrer, director de l’Institut Franco-Català Transfronterer (IFCT, la facultat de català de la Universitat de Perpinyà), un seguit d’estudiants decideixen de recuperar els estatuts a la prefectura i fer una assemblea general, el 15 de gener, segons Ràdio Arrels. Aquesta és la data del renaixement de l’ACE, amb Rémy Farré de president, que ha explicat que promouran els intercanvis amb la resta d’associacions estudiantils dels Països Catalans. De moment, ja han establert contactes amb la FNEC. Amb més d’una vintena de membres, l’associació va participar en la jornada de portes obertes de la Universitat de Perpinyà venent creps per a fer calaix i poder finançar nous projectes. També va organitzar un carnaval a l’IFCT i van participar, dissabte passat, a la fira d’entitats Sem Catalunya Nord a la Passejada Maillol de Perpinyà.

Summary: Reactiven l’Associació Catalana d’Estudiants de Perpinyà


El Parlament Europeu espera que dilluns vinent Oriol Junqueras prengui possessió del seu escó de diputat, mig any després d’haver començat la legislatura i d’acord amb la sentència del Tribunal de Luxemburg. L’únic escull perquè sigui dilluns a Estrasburg és el Tribunal Suprem espanyol, que té tres dies per a pronunciar-se sobre la sentència de Luxemburg i alliberar l’eurodiputat i president d’ERC –tenint en compte que el cap de setmana no és hàbil–, perquè vagi a Estrasburg. Ahir els Verds-ALE van elegir Junqueras com a vice-president primer del seu grup parlamentari. Va ser una mostra de suport i reconeixement a la seva condició d’eurodiputat. Dilluns, en un comunicat, l’eurocambra va reconèixer Junqueras com a membre de ple dret, de manera que va desautoritzar la decisió de divendres de la Junta Electoral espanyola d’ordenar-ne la inhabilitació. El Parlament Europeu explicava també que Junqueras seria reconegut com a eurodiputat, com Carles Puigdemont i Toni Comín, d’ençà del 2 de juliol. El president de la JEC va admetre que l’eurocambra havia fet cas omís de la seva decisió, i la web del Parlament Europeu ja va actualitzar les fitxes dels eurodiputats i hi va incorporar les de Junqueras, Puigdemont i Comín. La tardança del Suprem a pronunciar-se sobre Junqueras, després de saber la sentència de Luxemburg el 19 de desembre, afegeix pressió sobre el mateix tribunal. Les institucions europees ja han reconegut la condició d’eurodiputat i la immunitat de Junqueras –llevat de la Comissió Europea, que va desestimar de comentar el cas, i el Consell– i han posat la justícia espanyola en la disjuntiva d’alliberar Junqueras i garantir-ne els drets –després d’haver-los vulnerats– o bé mantenir-lo empresonat i exposar-se a més revessos europeus. Pressió sobre les sales segona i tercera del Suprem El Suprem espanyol continua deliberant per a decidir com ha d’aplicar la sentència de Luxemburg, però el temps se li acaba. La fiscalia i l’extrema dreta han demanat a Manuel Marchena i la resta dels jutges del tribunal del procés que executin la inhabilitació de Junqueras d’acord amb la sentència del 14 d’octubre. En canvi, l’advocacia de l’estat va demanar l’alliberament de Junqueras perquè pogués exercir d’eurodiputat –amb les mesures necessàries– i que el Suprem demanés el suplicatori al Parlament Europeu per a suspendre-li la immunitat i procedir judicialment contra ell. L’advocat del president d’ERC, Andreu Van den Eynde, va exigir que fos alliberat i que s’anul·lés la sentència perquè el procediment judicial és nul a partir del moment en què Junqueras va ser proclamat eurodiputat, el 13 de juny. Alhora, Van den Eydne ha presentat un recurs a la sala tercera del Suprem per a demanar mesures cautelaríssimes contra la decisió de la JEC. Aquesta petició s’ha de resoldre abans de quaranta-vuit hores, és a dir, entre avui i demà. Si la sala tercera estima el recurs, deixarà en suspens la resolució de la JEC, i això pot presentar dificultats per a la sala segona, la del judici contra el procés. D’aquesta manera, Junqueras seria rehabilitat contra el criteri de la JEC, tot esperant que el Suprem decideixi sobre la seva situació. Tanmateix, si la sala tercera desestima les cautelaríssimes, podria vulnerar la sentència del Tribunal de Luxemburg i atribuir-se competències que corresponen a la sala segona –tal com va fer la JEC– pel que fa a la inhabilitació de Junqueras, suspesa per la mateixa sala segona, tot esperant, precisament, la sentència de Luxemburg. Un enfrontament del Suprem amb l’eurocambra? La possibilitat que el Suprem no alliberi Junqueras és real, però ara s’enfrontaria a la reacció de bona part del Parlament Europeu i potser al president, David Sassoli, que ja va advertir les autoritats espanyoles que havien d’acatar la sentència de Luxemburg. Sassoli ha actuat de manera molt diferent del seu predecessor, Antonio Tajani, que va arrenglerar-se amb la posició espanyola per a barrar el pas a Junqueras, Puigdemont i Comín a l’eurocambra. De fet, el Suprem alteraria la composició de l’eurocambra si no alliberés Junqueras perquè tant el Parlament Europeu com el Tribunal de Luxemburg li han reconegut els drets d’eurodiputat. Una decisió en aquest sentit podria originar més crítiques a l’actuació de la justícia espanyola contra els dirigents independentistes, i potser s’exposaria a un nou revés de la justícia europea.

Summary: El Suprem té tres dies per a alliberar Junqueras


El pacte entre JxCat i el PSC a la Diputació de Barcelona s’ha fet efectiu, tot i que, havent presentat candidats alternatius els comuns, Ciutadans i el PP, l’independentisme hauria pogut controlar l’ens. La batllessa de l’Hospitalet de Llobregat, Núria Marín, ha estat investida presidenta de la corporació a la segona votació, amb els 23 vots del PSC i JxCat. ERC, que havia ofert la presidència a JxCat, ha presentat Dionís Guiteras de candidat, que ha aconseguit 17 vots, atès que ha rebut també el suport de la diputada de Tot per Terrassa. Marín ha jurat el càrrec assegurant ser conscient de la importància de la Diputació de Barcelona i amb la voluntat de complir l’estatut de Catalunya. Celestino Corbacho, que presidia la mesa d’edat i la va precedir en la batllia, li ha penjat el medalló de presidenta. Seguiu el ple de la Diputació de Barcelona ací:

Summary: Núria Marín, presidenta de la Diputació de Barcelona amb els vots del PSC i Junts per Catalunya


La premsa internacional destaca la victòria de Pedro Sánchez en les eleccions espanyoles i els equilibris parlamentaris que haurà de fer per a governar. De totes maneres, també ressalta la irrupció de l’extrema dreta al Congrés, on no hi era present d’ençà de la Unión Nacional de Blas Piñar (1982). The Guardian, per exemple, assenyala que ‘la suposada immunitat d’Espanya als partits d’ultradreta s’ha acabat’. El diari britànic considera que l’independentisme i l’1-O han propulsat la formació d’Abascal, però també la incapacitat del govern de Mariano Rajoy de lidiar amb la situació a Catalunya. Els feus de Vox que han permès l’entrada de la ultradreta al congrés espanyol Pel que fa al PP, The Guardian destaca el mal paper del partit que encapçala Pablo Casado i assegura que s’ha acabat la seva hegemonia en l’espai de la dreta espanyola. El diari també assenyala que el resultat de Vox ‘és menys espectacular de l’anticipat, tanmateix el mal infligit al PP ha estat brutal. I, en tot cas, ja ha triomfat perquè ha canviat el discurs polític i ha arrossegat la dreta espanyola cada vegada més lluny del centre’. La BBC també destaca que el 28-A ha permès que l’extrema dreta torni al primer pla de la política espanyola. En aquest sentit, la cadena pública britànica informa que el suport a Vox s’ha disparat en els darrers mesos i ha passat de força extraparlamentària a tenir el 10% dels vots. ‘Encapçalada per Santiago Abascal, un antic membre del PP, la formació promet tornar a fer gran Espanya’, afegeix. Politico, una de les publicacions de referència a Brussel·les, ressalta la fragmentació de la dreta espanyola i que l’extrema dreta aconsegueix representació per primera vegada d’ençà de 1982. ‘La irrupció de Vox sembla que ha anat bé a Sánchez, ja que ha mobilitzat els votants de l’esquerra i els nacionalistes , mentre canibalitzava els antics votants conservadors’, destaca. Politico també ofereix als lectors una anàlisi específica sobre el partit de Santiago Abascal, on s’assenyala que ‘l’extrema dreta entrarà al parlament i pot modular el futur d’Espanya’. Libération indica que la irrupció de Vox ha marcat les eleccions del 28-A, però explica que l’auge de l’extrema dreta ha estat menor al previst pels sondatges electorals. De totes maneres, el diari francès relata que el partit d’Abascal ha estat capaç d’arrossegar el PP cap a un discurs de dreta radical. En aquest sentit parla d’una ‘recentralització a l’estil franquista, la intervenció de Catalunya i posicions ultra conservadores sobre l’eutanàsia o el matrimoni homosexual’. Libération també destaca que la ‘por’ a la formació ultra ha mobilitzat els electors d’esquerra i, sobretot, els votants del PSOE. Le Monde, per la seva banda, explica que el bloc de la dreta espanyola no suma la majoria necessària per a governar. Tanmateix, destaca el ‘resultat històric’ de Vox. En aquest sentit, recorda que el partit d’extrema dreta ha passat del 0,2% dels vots al 10,26% en només tres anys. El diari també esmenta que Vox ha rebut el suport públic de la Lliga de Salvini i el Front National de Le Pen. The New York Times ressalta que el resultat de Vox suposa un gir important en la realitat política d’Espanya que ‘durant molt de temps semblava immune a l’auge de l’extrema dreta que afecta a tota Europa’. De totes maneres, el diari puntualitza que els 24 escons de la formació d’Abascal no li permeten influir en una possible investidura o coalició de govern.

Summary: La premsa internacional destaca el ‘resultat històric’ de Vox i la radicalització de la dreta espanyola


L’Audiència de Barcelona veu prou indicis de delicte perquè Narcís Serra i Adolf Todó seguin al banc dels acusats per haver aprovat sobresous a directius de Catalunya Caixa en plena crisi. Tots dos van passar fa tres anys per la comissió d’investigació al parlament sobre les possibles responsabilitats en la gestió de les entitats financeres. I un dels moments més tensos fou amb la compareixença de Narcís Serra i la intervenció de l’aleshores diputat de la CUP David Fernàndez, que va qualificar l’ex-president de Catalunya Caixa de ‘lladre, estafador i cleptòman’. Fernández va dir: ’La banca va guanyar 169.000 milions d’euros amb la bombolla immobiliària i després han rebut 185.000 milions en ajudes i 300.000 milions en crèdits tous del BCE. Van jugar al pòquer i ens van passar la factura a tots nosaltres. Vostè ha gestionat una entitat que ha escanyat pobres, ha desallotjat famílies, ha acomiadat treballadors, ha robat estalvis, ha enfonsat caixes… I això entra en el diccionari en la categoria de lladre, d’estafador i de cleptòman. Li demano que torni el que ha guanyat amb l’especulació i que torni el que ha guanyat amb recursos públics.’ Serra es va limitar a dir-li que ‘introduint insults no es defensa cap causa.’

Summary: Vídeo: Quan David Fernàndez va dir ‘lladre, estafador i cleptòman’ a Narcís Serra


També és curiosa la proposta dels partits sobiranistes i independentistes del Consell Regional de Sardenya, així com alguns consellers de Forza Italia i el Partit Democràtic, han demanar al govern Sard que ofereixi a la Generalitat la seva disponibilitat per a imprimir i emmagatzemar butlletes i la resta de material electoral, per assegurar la celebració del referèndum de l’1-O. Aquest matí el Consell Regional de Sardenya –l’equivalent al parlament– ha aprovat per unanimitat –excepte dos consellers que no estaven en el parlament– una moció en la qual expressa la solidaritat amb el poble de Catalunya i demana a la comunitat internacional que faci una ‘intervenció útil’ per a garantir que els catalans puguin expressar-se lliurement sobre la seva autodeterminació.

Summary: Diputats sards demanen al seu govern que imprimeixi i guardi les butlletes pel referèndum català


Unió ha presentat les llistes i els seus principals candidats per al 27-S. A Ramon Espadaler, candidat a presidir la Generalitat, l’acompanyaran a la candidatura de Barcelona l’ex-fiscal en cap de Catalunya Martín Rodríguez Sol, la fins ara diputada Marta Plana i el portaveu del partit Roger Montañola. I Josep Antoni Duran i Lleida tancarà la llista per a Barcelona. A Girona, la llista l’encapçala el fins ara diputat Xavier Dilmé, seguit de Montse Ricart i Jordi Aurich. A Lleida és l’ex-conseller Josep Maria Pelegrí seguit de Cristina Bosch i Jordi Bolado. I a Tarragona encapçala la candidatura la diputada Anna Soler, i Josep Maria Prats i Antoni Polo l’acompanyen. Les llistes han estat lloades per Espadaler i Duran, que han remarcat el ‘compromís’ amb els valors, ‘el catalanisme’ i ‘la moderació’ dels membres del partit. ‘Tenim el convenciment que les solucions no vindran de posicions extremes i irreconciliables, que es retroalimenten i tensen, sinó que vindran de les forces centrades i centrals, catalanistes com nosaltres, capaços de plantar cara a l’independentisme i a l’immobilisme de l’estat espanyol’, ha reivindicat Espadaler, que ha dit a la resta de formacions que no hi havia ‘exclusives en la defensa del país’. Per la seva banda, Duran i Lleida ha destacat que la d’Unió era ‘una candidatura equilibrada territorialment’ i ‘molt àmplia’ tant sectorialment com professional. ‘És una bona candidatura, molt interclassista. Hi ha assalariats, petits empresaris, professors universitaris, dones emprenedores, dones que es dediquen a casa seva. És una llista que té molt bons caps i que té ingredients humans molt importants’, ha destacat. No investirà ‘un president que declari la independència’ Espadaler i Duran han volgut deixar clar que veien Unió lluny d’investir president Artur Mas després del 27-S. ‘No farem un president que declari la independència’, ha sentenciat Espadaler. Duran ha recordat que CiU s’havia trencat per les posicions sobre la independència i que aquell mateix motiu continuava existint per no governar amb una força que proposava una DUI. El líder d’Unió també ha considerat ‘un despropòsit i una falta de sentit democràtic’ el fet de voler emprendre la separació d’Espanya i ‘trencar el país’ només amb seixanta-vuit diputats sobiranistes.

Summary: Duran i Lleida tancarà la llista d’Unió per Barcelona


L’advocat uruguaià i suposat testaferro de l’ex-president de la Generalitat Eduardo Zaplana, Fernando Belhot, va lliurar-li 2,3 milions d’euros entre 2011 i 2018 (la major part entre 2016 i 2017) a través de la seva secretària particular o el seu xofer. La declaració per videoconferència des de Montevideo de Belhot, que col·labora amb la investigació del cas Erial, apareix en la part del sumari que fins avui encara estava sota secret. Segons que va declarar Belhot, els diners se solien donar a la seva secretària, Mitsuoko Henríquez, o ‘a qui suposo que era el seu xofer’. El cas Erial investiga Zaplana i l’ex-president de les Corts Juan Cotino, entre d’altres, pel suposat cobrament i pagament, respectivament, de comissions per la privatització de les ITV (1997) i l’adjudicació dels coneguts com a plans eòlics (2003). Des de la detenció de Zaplana el maig de 2018, els investigadors han aconseguit de recuperar vora 11 milions d’euros, però la fiscalia Anticorrupció sospita que Zaplana i els seus col·laboradors van poder apoderar-se d’uns 17 milions d’euros en comissions. Més de la meitat d’aquests fons, uns 5,7 milions d’euros, provenen de comptes gestionats per Belhot a Suïssa, i ja són al compte del Jutjat d’Instrucció número 8 de València. La declaració de Belhot es va fer el 25 de gener de 2019, tan sols un mes després que el fiscal anticorrupció Pablo Ponce, juntament amb personal de la Interpol, participés en uns registres a Montevideo. El lletrat va conèixer Zaplana el 2009, quan l’ex-president li va demanar consell sobre una ‘estructura societària en l’exterior’, en referència a la societat Imison Internacional, que havien constituït uns amics seus, Francisco Grau i Joaquín Barceló. ‘Els vaig dir que no em semblava la més adequada per a l’optimització fiscal d’unes rendes que suposadament li venien a Barceló de negocis immobiliaris, perquè Luxemburg era una jurisdicció cara i jo entenia que l’Uruguai podia ser més apropiada, ja que tenia un dels secrets bancaris més forts del món i l’evasió fiscal no era delicte en aquest moment’, explica l’advocat. Atenent el seu consell, es va acordar que s’encarregués del traspàs dels actius d’Imison, establerta a Luxemburg, a les societats Disfey i Misnely a l’Uruguai. Un procés en el qual, segons Belhot, Zaplana va tenir un ‘rol protagonista’. ‘Al principi se’m va dir que era Barceló qui tenia certs problemes fiscals per no haver declarat aquests actius a Espanya, però amb el temps em vaig adonar que el protagonista era Zaplana. Ell em va reconèixer que si que tenia a veure amb aquests actius. De manera majoritària o contundent li pertanyien, i els altres tenien una petita participació molt minoritària’, diu. ‘Zaplana em va dir que no volia aparèixer com a titular perquè en el passat havia tingut una activitat pública molt important, era empresari d’èxit, tenia muntada una consultora important i tenia un patrimoni personal considerable’, detalla Belhot. Segons que assegura, la seva relació amb Zaplana li va permetre conèixer a polítics ‘d’altíssim nivell, fins i tot a Llatinoamèrica’, i li ‘va obrir les portes d’empreses que cotitzen en l’IBEX-35’ com Repsol, Acciona, ACS o Gas Natural. Imison, segons Belhot, tènia una participació del 99% a Medlevante, que alhora participava en un hòlding anomenat Gesdesarrollos. Aquest hòlding, que tenia participació d’altres societats controlades pels col·laboradors de Zaplana –Costera del Gloria (Barceló) i Turnys Silvática (Grau)–, tenia ‘un o dos immobles de molt de valor a la Vila Joiosa (Marina Baixa). Els havien comprat per 4 milions i pensaven obtenir uns guanys d’entre 7 i 8 després de la seva requalificació’. ‘Encara que li sembli mentida –explica Belhot a la jutgessa–, durant nou anys Zaplana mai em va escriure ni un mail ni un whatsapp, era extremadament cautelós i només parlava amb ell a través un nombre concret o a través de la seva secretària’. ‘Jo informava Zaplana tres o quatre vegades per any de les gestions’, explica Belhot, qui admet que s’emportava un 0,75% del total administrat més una prima en cas d’obtenir rendibilitat que negociava directament amb l’ex-president. ‘Mai no es quedava amb cap paper, simplement els veia. Ell volia garantir el capital, independentment de les inversions, per a tenir disponibilitat i liquiditat’, afegeix.

Summary: La justícia ja ha recuperat 11 milions d’euros cobrats per Zaplana com a comissions


L’ex-coordinadora general d’Esquerra Unida del País Valencià (EUPV) Glòria Marcos ha decidit d’abandonar el partit després de trenta-dos anys de militància. Ho fa per motius polítics, els quals detallarà públicament avui, quan anirà a la seu d’EUPV a València a sol·licitar la baixa, segons un comunicat d’IU Sobirana. Glòria Marcos va ser coordinadora d’EUPV del desembre del 2003 ençà, quan va passar a substituir Joan Ribó. Era la primera dona que encapçalava la formació i també el primer responsable d’EUPV que no pertanyia al Partit Comunista. A les eleccions del 2007, va ser la primera dona a optar a la presidència de la Generalitat com a candidata de la coalició Compromís pel País Valencià, on poc després dels comicis es va obrir una crisi interna. Els diputats del Bloc i les diputades del corrent crític d’EUPV la van destituir el començament d’aquella legislatura com a portaveu a les Corts i finalment va abandonar el grup parlamentari amb dos diputats més i va passar al grup dels no adscrits. Marcos va deixar de ser diputada el setembre del 2009, quan va renunciar a l’acta perquè la substituís la nova coordinadora del partit, Marga Sanz, durant els dos anys que quedaven de la legislatura.

Summary: La dirigent històrica d’EUPV Glòria Marcos abandona el partit


La delegada del govern espanyol a Catalunya, María de los Llanos de Luna, ha demanat a la batllessa de Barcelona Ada Colau que retiri un cartell de la campanya del cicle Barcelona Poesia situat davant d’una comissaria de la policia espanyola i que, assegura, ofèn els agents. En una carta, recollida per Europa Press, Llanos de Luna explicava que el contingut del poema era inadequat especialment perquè es troba davant del complex policíac de la Verneda a Barcelona, ‘on treballen servidors públics que, moltes vegades, arrisquen la seva pròpia vida per a salvaguardar la seguretat, les llibertats i els drets de tota la societat’. El poema, de l’escriptor Charles Bukowski, es titula ‘4 polis’ i alguns dels versos diuen: ‘4 polis d’aspecte impecable s’asseuen en una taula mirant-me. Suposo que jo no faig gaire bona pinta als seus ulls. Per què no enviem aquests nois a morir en alguna guerra? Les seves mares no els plorarien més de deu minuts.’ Barcelona Poesia és una iniciativa de l’ajuntament en què, del 4 al 10 de maig, s’han fet activitats culturals al voltant de la poesia com l’exhibició de poemes en cartells i la lectura de versos. Segons la delegada, els policies li havien traslladat el malestar per la iniciativa ‘perquè considera que l’emplaçament del poema busca ofendre’ls de manera deliberada’ i havia sol·licitat a Colau que retirés el cartell, cosa que s’ha fet parcialment tapant-ne una part. Per Llanos de Luna, a Barcelona ‘hi ha prou espai per a recol·locar-lo. D’aquesta manera, els ciutadans que apreciïn el poema podran gaudir-ne de la lectura sense que els funcionaris de la policia se sentin humiliats’.

Summary: Llanos de Luna demana a Colau la retirada d’un cartell amb un poema que considera ofensiu contra a la policia