L’associació d’escriptors PEN Internacional, que promou la literatura i la llibertat d’expressió, ha inclòs Jordi Sànchez, Jordi Cuixart i Valtònyc a la llista dels escriptors i periodistes represaliats el 2018 a conseqüència de les seves feines. En el cas de Sànchez i Cuixart, l’entitat considera que les extenses detencions prejudicials són una restricció ‘excessiva i desproporcionada’ dels seus drets a la llibertat d’expressió i a la reunió pacífica. Per això en reclamen l’alliberament immediat. En el cas de Valtònyc, sentenciat a tres anys i mig de presó per injúries a la corona i exaltació del terrorisme i exiliat a Bèlgica, l’entitat remet al seu informe del febrer d’aquest any en què condemnava la sentència de presó. Pel que fa a Sànchez i Cuixart, el PEN recorda el temps que fa que són a la presó i els càrrecs que se’ls imputen al judici que se segueix contra ells al Tribunal Suprem espanyol. En el cas de Sànchez, recorda que va fer una vaga de fam com a protesta per la detenció i pel fet que el Tribunal Constitucional ‘rebutjava deliberadament’ els seus recursos per evitar que el cas arribi al Tribunal Europeu de Drets Humans. A més, l’entitat subratlla que ha expressat ‘preocupacions profundes’ a l’entorn de les restriccions del dret a la llibertat d’expressió i opinió a Catalunya durant i després del referèndum d’autodeterminació del primer d’octubre del 2017. La llista de Pen Internacional del 2018 recull 205 casos arreu del món de periodistes, escriptors o artistes represaliats o assassinats a causa de la seva feina. El PEN Internacional exigeix l’alliberament immediat de Jordi Cuixart i Jordi Sànchez

Summary: El PEN Internacional inclou a la llista d’autors represaliats del 2018 Valtònyc, Sànchez i Cuixart


Ahir, l’Audiència de Barcelona va condemnar per desordres Laia Roca i Lluís Mollón, dos veïns de l’Hospitalet de Llobregat acusats d’haver participat en uns aldarulls en la manifestació contra la detenció de Carles Puigdemont el 25 de març de 2018. Contra ells, tan sols hi havia la paraula de dos agents de la Guàrdia Urbana de paisà que els van identificar quan tornaven cap a casa, i l’acusació no ha sabut trobar cap prova gràfica de la seva culpabilitat. Malgrat la feblesa de les proves, la fiscalia espanyola demanava sis anys de presó per a Mollón, a qui acusava de desordres i atemptat contra l’autoritat per, suposadament, haver mogut uns contenidors quan els Mossos d’Esquadra dispersaven la concentració i haver llançat una ampolla contra un furgó dels antiavalots. Per a Roca, demanava una condemna de dos anys de presó per un delicte de desordres, també per haver mogut suposadament un contenidor. Finalment, els han condemnat, respectivament, a un any i a un any i sis mesos de presó, unes penes que no els faran ingressar a cap centre penitenciari, però que volen dir que el tribunal dóna credibilitat a la versió de l’acusació. VilaWeb ha parlat amb ells just després de fer-se pública la sentència, encara davant el Tribunal Superior de Justícia de Catalunya, abans que marxessin a la comissaria de les Corts a donar suport a uns altres ciutadans detinguts per haver participat en manifestacions. —Sabem que sou una parella de l’Hospitalet que s’ha trobat amb aquesta acusació a sobre, però no gaire més. Qui sou? —Laia Roca (L.R.): Som pares de família de l’Hospitalet. Gent normal, treballadora, que ens sentim implicats en el nostre entorn polític i del Primer d’Octubre ençà hem tornat a activar-nos, perquè de joves havíem estat més actius políticament. A banda, la nostra vida i el nostre activisme també es desenvolupa a Sants. —Lluís Mollón (L.M.): Jo sóc en Lluís i sóc de Sants. Subscric el que diu la Laia, som gent treballadora amb un fill i una filla que estem implicats en les lluites que hi ha a l’Hospitalet i a Sants. Sóc soci del Casal Independentista de Sants i, pel que fa a l’Hospitalet, ens movem amb qüestions que afecten la ciutat, contra l’especulació, per la conservació de patrimoni… —Què canvia, per a vosaltres, a partir del Primer d’Octubre? —L.R.: Comencem a vincular-nos amb l’assemblea del districte 1, que és el barri del centre de l’Hospitalet. A partir del Primer d’Octubre ens vam aplegar per crear un teixit a la ciutat i implementar aquesta República que pensàvem que seríem capaços de construir tard o d’hora. —Van passar els mesos després del Primer d’Octubre, van detenir Puigdemont i ràpidament es va convocar la manifestació de protesta. —L.M.: Aquell cap de setmana, havia estat de repressió generalitzada i vam decidir acostar-nos-hi. I és això que ens porta aquí: tornant cap a casa ens van identificar uns policies de paisà. De fet, fins que no vam anar a la comissaria i vam rebre la notificació no vam saber que eren agents de la Guàrdia Urbana de Barcelona. Això ens va sorprendre, no sabíem que els recursos de la Guàrdia Urbana es dedicaven a fer feines de contra-informació de manifestacions, en aquest cas emmarcades en el procés per a implantar la República. Seguir de manera aleatòria una gent que participa en una manifestació i justificar un relat fals sobre ells és una tasca impròpia del cos. —Heu criticat que l’acusació es basava només en la paraula dels dos agents i que vau aportar uns vídeos que no s’han tingut en compte. Què s’hi veia, als vídeos? —L.R.: Ens ha costat molt trobar imatges que corroboressin allò que no va passar. És difícil demostrar que una cosa no va passar. Nosaltres érem a la cruïlla contrària on hi havia la concentració, tornàvem cap a casa, i no hi ha imatges d’aquell punt perquè no hi passava res. Uns periodistes que cobrien la concentració van enfocar el carrer de València i, al fons de les imatges, es veu el dispositiu dels Mossos d’Esquadra darrere del qual, segons la policia municipal, hi va haver aldarulls. A les imatges es veu el dispositiu amb tots els agents davant, sense cap policia darrere ni aldarulls ni sorolls. Això era fonamental per a l’argumentari de la defensa, per a dir que allà no hi va passar res, més enllà d’alguns crits contra la policia. Això no s’ha tingut en compte. —També heu dit que els agents mateixos es van contradir. —L.M.: Sí. Per exemple, van dir que nosaltres havíem travessat el cordó policíac del carrer Roger de Llúria amb València, cosa que és mentida perquè érem a l’altra cantonada. És impossible que vinguéssim de l’altre cantó, hauríem hagut d’esquivar el dispositiu policíac, per després llançar ampolles des de darrere. A més, un agent diu que va ser una ampolla que va esclatar contra el sostre d’una furgoneta, i l’altre diu que l’ampolla que suposadament havíem llançat va caure a terra. —L.R.: També acusen en Lluís de moure tot sol un contenidor i la defensa va presentar una imatge que mostrava com, per a moure un contenidor d’aquests, calien cinc antiavalots. Després, per justificar-ho, diuen que el van ajudar més persones, cosa que no havien dit pas a l’atestat. Tampoc no hi ha concreció horària… Són tot de coses que no s’han tingut en compte per a la sentència. —La sentència us tranquil·litza perquè no farà que ningú entri a la presó, però alhora dieu que no esteu contents amb el resultat. Per què? —L.R.: Més enllà que ens donin la raó o no, pensem que els fets no estan provats. La sentència se sustenta en una prova inconsistent, i la declaració dels agents en compte de donar força a l’atestat crea més llacunes. No hi ha prou consistència en l’acusació perquè ens puguin condemnar, per això crèiem en una absolució. —Heu calculat el cost econòmic que ha tingut per a vosaltres que aquell dia us identifiquessin? —L.R.: És difícil posar-hi un valor econòmic, el cost és molt més emocional. Hem treballat amb gent molt solidària i els costos d’advocats han estat els imprescindibles. No sabria donar una xifra, però la Laia  és una persona molt vinculada als temes antirepressius i ens ha donat un cop de mà. Segurament, en condicions normals, serien uns costos difícils d’assumir per a persones de classe treballadora com nosaltres. A banda, al nostre costat hem tingut persones molt actives que han recollit fons. No hem tingut pressió econòmica. —Quan vau saber que allò es convertia en una investigació judicial? —L.M.: Un divendres d’abril a les vuit del vespre es van presentar els Mossos a casa per portar la notificació. Aquell dia no hi érem, hi havia la nostra filla menor d’edat i els va dir que els pares no hi eren i que no els obriria la porta. Els mossos li van respondre ‘digues als teus pares que tornarem’. —L.R.: Va ser pocs dies abans de la detenció de la Tamara i l’exili de l’Adri. En un principi no havíem donat importància a la identificació, però ens vam començar a preocupar i a buscar advocats. A més, a l’entorn vam començar a sentir de molta gent detinguda per haver participat en manifestacions en aquella època. El dia que vam anar a comissaria, els mateixos mossos van comentar amb nosaltres de manera informal el cas de la Tamara. —L.M.: Allò va ser a la comissaria dels Mossos d’Esquadra de l’Hospitalet i unes veïnes ens van avisar que hi havien vist, a dins, uns vehicles de la policia espanyola. En el context de repressió ens va inquietar veure’ls allà, però després vam saber que l’única finalitat que tenien era fotografiar tota la gent que havia vingut a la concentració de suport. Això ja mostra el context en què vivíem i encara vivim. Avui n’hem tingut un exemple claríssim quan ens han fet treure la taula de la conferència de premsa i han identificat una de les companyes. —Què ha passat? —L.M.: No n’estàvem al cas, sembla que han identificat una companya i la gent hi ha reaccionat en contra. —L.R.: És la provocació constant dels cossos de policia i la voluntat de persecució que hi ha sempre amb qualsevol concentració. —En la lectura del manifest heu dit que us sentíeu caps de turc per a desmobilitzar el carrer. Com heu viscut aquest any i mig que ha durat el cas? —L.R.: És una escalada. Quan anem a comissaria pensem que serà un mer tràmit, però després hem d’anar als jutjats. Passa una instrucció i veiem que no hi ha investigació, sinó que directament s’envia l’atestat a la fiscalia. Pensem que ho arxivaran, però la fiscalia ens envia un escrit d’acusació desproporcionat. La cosa va creixent i et posa en una situació d’indefensió, no tens cap mena de control de què pot passar. Tens una pressió judicial envers uns fets molt febles. En un primer moment pensem que no cal dedicar-hi gaire atenció, perquè quan s’adonin que allò no és consistent s’arxivarà. I lluny d’això, hi ha hagut una escalada judicial de primer ordre. —I els vostres fills? —L.R.: Hem fet una certa cuirassa. En tot moment han estat al cas. La nostra filla és més gran, però amb el fill hem anat dosificant la informació. Ho hem pogut construir de manera tranquil·la. Tenim el pes a sobre nostre, que avui s’alleugereix una mica perquè ja no hi ha el risc que en Lluís entri a la presó, però bé. Som molt conscients del país on vivim i que la repressió és molt a prop nostre, i això els nostres fills ho han après de primera mà. —També heu dit que no teníeu ganes de recórrer contra la sentència, per què? —L.R.: No confiem en un tribunal que no garanteix els nostres drets, que és capaç de sentenciar a partir de fets no provats. Pensem que hi ha una voluntat de càstig i que voler provar la nostra innocència davant d’ells pot ser una mica estèril. —L.M.: No sé quines garanties podríem tenir d’unes instàncies superiors, de totes maneres. —Quan els polítics parlen de repressió és, sobretot, pels presos polítics i els exiliats, però s’han posat en contacte amb vosaltres? —L.M.: No hem tingut gaire suport. En el cas de l’Ajuntament de Barcelona, no s’han posat pas en contacte amb nosaltres, tot i que els havíem interpel·lat. I pel que fa al govern de la Generalitat, tampoc no hem tingut cap suport. L’Oficina de Drets Civils no ha fet cap gest. No diré que estem decebuts perquè tampoc no ens esperem res d’aquest govern. —L.R.: Som un país que, per sort o desgràcia, no estem acostumats a gestionar la repressió. Normalment s’ha viscut en col·lectius molt petits que estaven més preparats, però la gent normal i corrent no ho estem. Pensem que els polítics ni hi són ni se’ls espera, però hem pogut construir una xarxa que ens ha permès dotar-nos de les eines que necessitem. Això és saber trobar l’advocat adequat, el coixí emocional que necessites i com articular políticament la nostra lluita. Són tres eixos que hem construït amb el grup de suport i la xarxa de suport mutu amb altra gent represaliada. Així i tot, sí que voldria dir que hem tingut suport de la CUP en tot moment. —Dieu que no espereu res dels polítics, però al cap i a la fi, si a vosaltres us identifiquen és perquè sortiu a defensar el president Puigdemont després de la seva detenció a Alemanya, no la d’un ciutadà anònim. —L.R.: Més enllà d’estar a favor o en contra del govern, pensem que és un govern legítim i que la potestat de l’estat no estava per damunt de la legitimitat del poble. Certament, des d’aquesta perspectiva es podrien haver sentit interpel·lats, en el nostre cas. El dia del judici vam parlar telefònicament amb en Carles Puigdemont i ens va donar ànims, però això és tot. Cal dir que tampoc no ho hem buscat. No sabem fins a quin punt la mobilització popular és un inconvenient per al govern actual. —Com veieu el múscul de la mobilització popular de cara a la sentència del judici contra el procés? —L.M.: La nostra concepció política sempre va lligada a la mobilització popular, pensem que el poble sabrà estar a l’altura de les circumstàncies. Sempre ha estat així, en els moments importants el poble pren consciència i surt al carrer si cal. —Creieu que la repressió contra ciutadans anònims pot afectar la capacitat de mobilització? —L.R.: La sentència es pot llegir per una voluntat d’escarment. No els interessa posar gent a la presó, però sí escarmentar-los a ells i el seu entorn. Si ho fan, és que deu tenir algun efecte dissuasiu, però tot plegat ens ha fet molt més forts per a plantar cara a la repressió. El triomf que se’ls pot atribuir és que amb això els teus objectius polítics queden condicionats a la lluita antirepressiva. Potser hi ha gent sense un entorn tan proper, però per això és tan important crear tota aquesta xarxa, perquè hi hagi referents al voltant dels quals la gent es pugui aplegar. —L.M.: A nosaltres ens ha guiat sempre la idea que no era només el nostre cas, sinó que n’hi havia milers que, per les circumstàncies que fossin, no podien tenir un grup de suport. Nosaltres ens fèiem dipositaris d’això, no som més que ningú altre, però com que tenim l’oportunitat de parlar, l’aprofitem per visualitzar la repressió anònima i que, justament per això, és més perversa.

Summary: ‘Els nostres fills han après de primera mà que la repressió és molt a prop’


Montojo, Del Arco, Icaza, Urquijo, Álvarez de Eulate i Borbó. Repassar els orígens familiars d’Ínigo Méndez de Vigo és com submergir-se en la història espanyola d’aquests últims tres segles. Un viatge per l’aristocràcia espanyola, avesada a barreges internes, a moure’s en els mateixos ambients i a perpetuar els llaços amb el poder. L’actual portaveu i ministre d’Educació espanyol forma part d’aquest univers. És ministre, però abans de tot és noble: ostenta el títol de baró de Claret –un terme a la vora de Tremp– des del 1980 i aviat podria convertir-se en marquès consort d’Albaida, amb grandesa d’Espanya, i marquès consort de La Conquista. Consort perquè és casat amb una aristòcrata, encara més que no pas ell: María Pérez Herrasti de Urquijo, que recentment ha reclamat aquests dos títols. Però d’ella en parlarem més endavant. Méndez de Vigo va néixer el 1956 a Tetuan, capital del protectorat espanyol al Marroc, només tres mesos abans que el govern franquista accedís sota pressió a reconèixer la independència de la regió. El seu pare, tinent d’infanteria, havia estat destinat a l’Àfrica. L’imperi espanyol ja havia perdut la major part de l’imperi a Amèrica i s’havia abocat a impedir l’impossible al continent africà. No tan sols era una destinació professional. Iñigo Méndez de Vigo y del Arco era descendent de la reina governadora Maria Cristina de Borbó, quarta esposa del rei espanyol Ferran VII, i mare de la reina Isabel II, fet que emparenta els Méndez de Vigo directament amb la família reial. La mare del ministre també és una aristòcrata amb pedigrí. Paloma de Montojo e Icaza era comtessa d’Areny, però, sobretot, era filla de la periodista i escriptora Carmen de Icaza, que va treballar de secretària general a la Direcció General de Propaganda de Franco. Hom li atribueix el lema franquista ‘Ni un hogar sin lumbre, ni un español sin pan’, que fins i tot es va estampar en bosses de menjar que l’exèrcit colpista llançava en territori republicà per a transmetre un missatge de benvolença i prosperitat. Carmen de Icaza es va reunir el 1942 amb el comissionat del govern de Hitler. També va participar activament a Auxili Social, una organització de socors humanitari que acompanyava les tropes franquistes quan avançaven pels fronts. Més tard, s’integrà dins la Falange i encara avui és recordada com un motiu d’orgull pel franquisme, tal com explica la Fundación Francisco Franco. De Icaza, gràcies als serveis prestats als colpistes, va rebre el 1951 el títol nobiliari de la Baronia de Claret, que després heretà el seu nét, Ínigo Méndez de Vigo. Els seus germans també han fet carrera. Pedro Méndez de Vigo va seguir els passos del seu pare i és militar. Concretament és coronel de cavalleria de l’exèrcit de terra i des de l’any passat director del gabinet tècnic del secretari d’estat de Defensa. També és el vice-president de la diputació de l’Orde de Malta a Espanya, l’orde fundador i propietari del monestir de Sixena, tal com va reconèixer el govern d’Aragó el 2008. Aquesta informació va començar a ser coneguda mentre el seu germà, al capdavant del Ministeri de Cultura –i de la conselleria de Cultura de la Generalitat gràcies a l’article 155– va permetre la retirada de les obres de Sixena del Museu de Lleida. La seva germana, a més, és la número dos del CNI, actualment. Aliança amb els Pérez Herrasti Ja se sap que els nobles s’aparellen amb nobles i el cas de Méndez de Vigo segueix aquest patró. Va consolidar el seu llinatge aristocràtic casant-se amb María Pérez Herrasti de Urquijo, filla de Begoña Urquijo i Álvarez de Eulate –filla dels marquesos de Bolarque– i de Ramón Pérez de Herrasti i Narváez –comte de Padul i XV marquès d’Albaida. Per aquest motiu ara la seva filla reclama aquest marquesat de la comarca de la Vall d’Albaida. Méndez de Vigo, quan el seu sogre es va morir, li va escriure un article en què recordava els seus orígens aristocràtics a tall de lloança: ‘Va néixer a la capital d’Espanya el 1927 en el si d’una família monàrquica. Entre els avantpassats hi ha Domingo Pérez, qui des de la seva Azcoitia natal va seguir als Reis Catòlics en la conquesta de Granada; Francisco de Pizarro, que va incorporar el Perú a la Corona d’Espanya; o el general Narváez, protagonista del regnat d’Isabel II.’ Però no s’acaben pas ací, els vincles de poder. L’esposa del ministre és cosina de Pedro Morenés, ex-ministre de Defensa, i de Borja Prado, president d’Endesa. Entre tanta noblesa, sempre hi ha lloc per a una ovella negra. El cunyat de Méndez de Vigo, Íñigo Pérez Herrasti, és un conegut feixista dirigent d’Alianza Nacional. Va ser un dels atacants del Centre Cultural Blanquerna el 2013 però el TC va acceptar de suspendre’n l’ingrés a presó tal com havia sentenciat el Suprem. També va ser condemnat l’any 2000 a catorze anys de presó per tinença d’armes i material inflamable (pretenia atemptar, juntament amb tres nazis més, contra familiars de presos d’ETA quan es desplacessin a Madrid). Entre Sixena i els ‘beneits’ Méndez de Vigo va educar-se al Col·legi Alemany de Madrid i es va llicenciar en dret, però gairebé sempre s’ha mogut en ambients polítics. Tothora a instància del PP. Amb els anys va esdevenir un dels homes de confiança del partit al Parlament Europeu. Abans de ser ministre de Cultura per substituir José Ignacio Wert, va ocupar la secretaria d’estat per a la Unió Europea. Durant aquesta època va destacar per la tasca contra el procés sobiranista de Catalunya. I un dels seus episodis més controvertits va passar a Barcelona el febrer del 2014, en un acte organitzat per la Comissió Europea, amb Viviane Reding, vice-presidenta comunitària d’aleshores. El debat girava entorn del procés d’independència, el dret de decidir, la consulta i la continuïtat de Catalunya dins la Unió Europea. Reding va insistir en la necessitat de trobar una fórmula per a resoldre l’encaix de Catalunya dins Espanya sense ‘idees preconcebudes’. Tot seguit va cedir la paraula a Méndez de Vigo, que va fer algun comentari totalment fora de to. ‘Els representants de la Comissió Europea ja estan farts que els facin la mateixa pregunta’, va etzibar, arran d’una pregunta sobre quines conseqüències reals tindria per a Europa un nou estat. ‘La integritat territorial és una competència exclusiva dels estats membres’, va dir. I encara va afegir: ‘La UE no té més competències. Com deia Lenin, només els beneits discuteixen els fets. I això és un fet.’ La intervenció de Méndez va enutjar el públic que seguia en directe l’acte a la Pedrera, que li respongué amb xiulets. Essent ja ministre d’Educació i portaveu del govern espanyol, no fa pas gaire que va menystenir els centenars de ferits arran de la violència de la policia espanyola i la Guàrdia Civil contra el referèndum del primer d’octubre. En una entrevista a La Sexta, va dir que els agents actuaven d’acord amb una decisió judicial i la seva actuació només havia causat un ferit. ‘Crec que un home va rebre una pilotada i va perdre un ull, però va ser l’únic’, va dir. Repreguntat sobre els centenars de ferits que van ser atesos pels serveis mèdics, Méndez de Vigo va voler llevar importància a la xifra i digué que la duresa de l’operatiu contra el primer d’octubre s’havia exagerat, ‘si el comparem amb altres manifestacions’. Però si els catalans recordaran Méndez de Vigo per algun fet, serà sens dubte el cas de Sixena. No únicament com a ministre de Cultura espanyol, sinó perquè en el moment que van requisar les obres del Museu de Lleida, aquest noble espanyol ja era conseller de Cultura gràcies a l’article 155. Certament, les seves decisions han estat, en alguns punts, contradictòries, fins al punt que Aragó l’ha acusat de ser ‘còmplice de l’espoliació de la Generalitat’. Perquè, no fa gaire temps, va permetre la Museu de Lleida la interposició d’un segon recurs de reposició contra l’ordre judicial de lliurament de les quaranta-tres obres que ja són a Sixena. Tanmateix, Méndez de Vigo fou el màxim responsable del trasllat del desembre passat. Des del primer moment, va dir que les resolucions judicials s’havien d’obeir, però que ho faria ‘sense infringir ni la legislació autonòmica ni l’espanyola’. De primer, el Museu de Lleida ho va interpretar com un senyal d’esperança, perquè, segons les lleis catalanes de patrimoni, els béns catalogats no es poden disgregar. Però no va vetllar per aquest compliment, va preferir obeir el jutge i va permetre el trasllat d’unes obres que difícilment tornaran.

Summary: Els llaços aristocràtics de Méndez de Vigo: retrat de la prepotència de l’oligarquia espanyola


Aquest vespre s’han fet dues manifestacions, a Palma i a Perpinyà, en suport d’Artur Mas, Joana Ortega i Irene Rigau, tots tres encausats pel TSJC en la causa contra el 9-N. Segons el Diari de Balears, unes dues-centes persones han acudit a la convocatòria de l’Obra Cultural Balear, l’Assemblea Sobiranista de Mallorca i el Grup Blanquerna en solidaritat amb Artur Mas, Irene Rigau i Joana Ortega davant la seu del Tribunal Superior de Justícia de les Illes Balears. Miquel Oliver, president de l’associació d’electes Avançam, ha estat l’encarregat de llegir-hi un manifest. Hi han assistit els presidents de les entitats convocants: Jaume Mateu de l’OCB, Cristòfol Soler de l’ASM i Tomeu Martí del Grup Blanquerna; els coportaveus de Més, Bel Busquets i David Abril; Margalida Capellà, diputada de Més; Lluís Apesteguia, conseller del Consell; i també els professors de la UIB Josep Grimalt, Damià Pons, Joan Mir i Nicolau Dols. També hi eren Miquel Gelabert i Pere Bueno, de l’STEI, i Jaume Sastre i Josep Palou de la UOB. A Perpinyà un centenar de persones s’han concentrat davant la Casa de la Generalitat, també per fer costat a Mas, Ortega i Rigau. Hi ha pres la paraula Hervé Pi, de l’ANC de la Catalunya Nord, que ha dit: ‘Des de la Catalunya sota administració francesa seguim amb preocupació com l’estat espanyol persegueix elegits catalans per haver posat les urnes el 9-N, per haver permès un debat sobre el procés constituent, per qüestions de banderes o per declaracions polítiques.’

Summary: Manifestacions a Palma i Perpinyà en suport dels encausats pel 9-N


El president de la Generalitat, Carles Puigdemont, ha defensat l’escriptora Empar Moliner de l’allau de crítiques i atacs que ha rebut aquesta setmana després d’haver cremat un exemplar de la constitució espanyola a TV3. ‘No estic d’acord a cremar res, però tampoc que es cremi Empar Moliner. Jo no cremaria res, però la llibertat d’expressió està per sobre de tot’, ha dit. Puigdemont s’hi ha referit en una entrevista que li han fet a La Sexta: ‘A parer meu, la llibertat d’expressió està per sobre del mal gust.’ La defensa que ha fet el president d’Empar Moliner ha arribat al final d’una setmana en què el gest de l’escriptora havia estat motiu d’atacs molt durs, i fins i tot va fer que TV3 retirés el vídeo de la seva web i de YouTube, una decisió que no fou compartida des de palau, segons que va poder saber VilaWeb. Puigdemont també ha parlat del full de ruta cap a la independència i dels quinze mesos que queden per al termini que fixa el full de ruta abans de la convocatòria d’unes eleccions constituents i d’un referèndum sobre la constitució catalana. El president ha recordat que calia una validació democràtica abans de la declaració d’independència, i s’ha declarat disposat a incorporar una eventual reforma de la constitució espanyola com a opció de vot en un referèndum que preguntés sobre si Catalunya havia de ser un estat independent dins la Unió Europea.

Summary: Puigdemont defensa Empar Moliner i la llibertat d’expressió


BRUSSEL·LES, 3 (EUROPA PRESS) La Unió Europea exigirà a Londres que mantingui “per a tota la vida” els drets dels ciutadans europeus que hagin residit, resideixin o vagin a residir al Regne Unit fins que el país abandoni el bloc comunitari. “El nostre objectiu és clar, aquests homes i dones han de poder seguir vivint com fins ara i durant tota la seva vida”, ha afirmat el cap negociador de la Unió Europea, l’excomissari de Mercat Interior Michel Barnier, en una roda de premsa a Brussel·les. La Comissió Europea ha presentat aquest dimecres el mandat detallat de la posició negociadora de la Unió Europea, un esborrany que necessitarà encara el vistiplau dels Estats membres per ser ratificat. Barnier ha explicat que la UE reclama aquestes garanties per a “tots” els ciutadans afectats per la “incertesa creada” pel Regne Unit amb la seva decisió d’abandonar el club comunitari, la qual cosa inclou els aproximadament 4,5 milions de ciutadans europeus i britànics afectats a un costat i a l’altre del Canal de La Manxa. A més, ha aclarit que no només exigiran que es respectin els drets de residència, sinó que també reclamen garanties en àrees com l’educació, la sanitat i el reconeixement de titulacions; drets tots ells protegits pel Tribunal de Justícia de la Unió Europea (TUE). “Com a negociador, em concentraré en els fets, les xifres, la llei i les solucions, no em guiaré per l’emoció ni l’hostilitat”, ha declarat Barnier en una roda de premsa a Brussel·les, en la qual ha apostat per resoldre “amb calma i sense drames” les qüestions més urgents per avançar en el procés de desconnexió. El mandat és el desenvolupament tècnic de la posició política fixada dissabte passat pels caps d’Estat i de Govern de la Unió Europea a Vint-i-set, en la qual els drets dels ciutadans europeus en sòl britànic i la factura que haurà d’assumir el Regne Unit abans de la seva marxa són les prioritats del bloc. Els Vint-i-set plantegen una negociació gradual per no abordar la discussió sobre la forma que haurà de tenir el marc de les relacions futures fins que no es donin “avanços substancials” en la primera fase, centrada en l’estatus dels ciutadans, el cost del divorci i aclarir la situació de la frontera a l’Úlster. Sobre la factura, el mandat apunta les claus per pactar amb Londres la “metodologia” de càlcul a partir de les partides que haurà de cobrir, però no ofereix cap xifra de la suma que podria abastar. Brussel·les estima que el compte podria ascendir a almenys 60.000 milions d’euros, encara que no és una dada recollida formalment en cap document.

Summary: Brexit.- La UE exigeix a Londres que mantingui “per a tota la vida” els drets dels europeus residents al Regne Unit


Neel Mehta, un investigador de Google, ha fet una piulada aquesta matinada de la qual es dedueix que una versió anterior del codi que ha creat el ciberatac mundial que va començar divendres tenia parts idèntiques a un conegut programa de nom Contopee, que fa servir habitualment Lazarus. Lazarus és un grup d’hackers que, segons opinió unànime dels experts, està relacionat amb el govern de Corea del Nord. 9c7c7149387a1c79679a87dd1ba755bc @ 0x402560, 0x40F598 ac21c8ad899727137c4b94458d7aa8d8 @ 0x10004ba0, 0x10012AA4#WannaCryptAttribution — Neel Mehta (@neelmehta) 15 de maig de 2017 Fins ara aquesta és la pista més sòlida en la investigació per saber qui hi ha al darrere del ciberatac desencadenat amb el WannaCry. El WannaCry és part d’un arsenal d’eines informàtiques que haurien estat creades per l’Agència de Seguretat Nacional dels Estats Units, la NSA, i haurien estat robades per un grup que respon al nom de The Shadow Brokers. Amb tot el fet que el codi tingui el seu origen en el govern dels Estats Units provoca dubtes seriosos sobre si Lazarus està al darrere de l’atac o si es tracta d’una provocació dels mateixos Estats Units, intentant acusar Corea del Nord. El fet que aquests fragments de codi que s’han trobat en les versions anteriors de WannaCry hagin estat retirats en la versió definitiva, la que ha provocat l’incident, en teoria donaria credibilitat a la versió que Lazarus hi està implicat. En paral·lel Symantec ha anunciat també que ha trobat en màquines infectades amb la primera versió del WannaCry eines que només són usades per Lazarus. Lazarus és un grup molt conegut que ha protagonitzat alguns dels assalts cibernètics més importants, com el que va afectar el 2014 Sony o diversos atacs durant anys contra Corea del Sud. +Informació: EternalBlue: com una arma robada a la NSA ha portat el caos informàtic al món

Summary: Lazarus: la pista més sòlida sobre el ciberatac apunta a Corea del Nord com a responsable


L’escriptora i periodista Anna Ballbona va quedar finalista del primer premi Llibres Anagrama amb la novel·la Joyce i les gallines. Per a ella va ser com guanyar-lo, pels elogis que va rebre de l’editor Jordi Herralde i del jurat, i pel camí que se li obria en el món de les lletres amb aquesta primera novel·la en un segell com Anagrama. Ara, quatre anys després, li ha arribat el moment de ser mereixedora del premi, amb No sóc aquí. I li atorga el mateix jurat, format per Mita Casacuberta, Sergi Pàmies, Guillem Gisbert, Imma Monsó, Jordi Puntí i les editores Isabel Obiols i Sílvia Sesé, que li han reconegut una maduresa literària i una finor d’estil, i també la construcció d’un artefacte literari, amb una mirada original i singular. Tot això li ha valgut el premi, per davant de vint-i-set originals més. Mita Casacuberta, en representació del jurat, ha dit que era una novel·la esplèndida, que girava al voltant d’una família i de la manera com la família determinava les persones. Com marcava certs autonomismes, maneres de parlar, frases fetes… ‘La família ens construeix com a persones i a vegades ens destrueix’, diu Casacuberta. I continua: ‘La novel·la construeix i desconstrueix, desmunta un llenguatge familiar i tot amarat d’un punt d’ironia. És un artefacte literari que funciona a la perfecció. No pots deixar de llegir la novel·la i en un moment donat t’adones que et fan mal els músculs de la cara, per la mitja rialla que el relat et fa obrir.’ L’humor es troba en la mirada de la narradora, hi ha una ironia que crea una distància i és un mecanisme d’autodefensa de tot allò que li pot semblar dur. Mila, la protagonista, explora la seva vida a partir d’un fet que la marca, que és la maternitat. Quedar-se embarassada porta la Mila a pensar i escriure sobre la seva infantesa, la seva joventut i els canvis que representen baixar a Barcelona per estudiar història de l’art. Nascuda a final dels anys setanta, prové d’un món pagès. El pare és un pagès que va passar a treballar a la fàbrica. La novel·la se situa en un lloc sense noms, desdibuixat, però situat en un espai ben clar: entre polígons industrials, l’autopista i les vies del tren. És un espai on dos mons grinyolen. Anna Ballbona el defineix com un lloc assetjat, encaixonat, on malgrat tot, unes maneres de viure antigues aconsegueixen preservar-se. Explica l’autora, Anna Ballbona, que els personatges que desfilen per No sóc aquí es defineixen per la manera com parlen, per la manera com s’expressen. I diu: ‘És una novel·la sobre l’estranyesa cap als orígens familiars, les herències. L’estranyesa també com un viatge de la protagonista cap al desclassament, fet que descobreix sobretot quan arriba a la universitat i se li fa molt evident que hi ha molts mons i com n’és, de petit, el món en el qual ella ha viscut fins aleshores. De fet, ella és la primera de tota la família que ha arribat a la universitat.’ El nom de Mila és una referència directa a Solitud, de Víctor Català, però també un homenatge a la mare de l’autora, que es diu Nila. Prendre una llengua, unes frases fetes, un metallenguatge, que prové d’un espai rural, que ha anat quedant situat pel món del totxo, la indústria i les grans comunicacions podria fer pensar en un llenguatge que s’acaba. Però no és exacte, perquè els personatges que transiten per la història que basteix Anna Ballbona, a més de tenir una aura animista, també tenen expressions pròpies d’ara i d’abans. Per exemple, el pare insulta dient filipolles i la mare que s’empipa diu que aixafaria el cap a algú. I l’àvia diu que tal persona sembla mumarota. Un bestiari familiar que pinta un paisatge que s’acosta al realisme màgic: l’avi, amb la cama tallada a causa del sucre i que gasta una cama ortopèdica; l’àvia, a qui el pensament se li fa fosc; la tia conca, carregada de manies… I la protagonista, que la família decideix que la visiti un guaridor, perquè sembla que té un do. I sí, té un do que se li anirà desenvolupant, que li permet de travessar un seguit de fronteres. La novel·la arribarà al març a les llibreries, i al juny en sortirà la versió en espanyol, també a Anagrama.

Summary: Anna Ballbona i l’estranyesa


Un terratrèmol de magnitud 4,0 en l’escala Richter s’ha deixat sentir avui a la tarda a al País Valencià. El sisme s’ha produït al voltant de les 17.15 davant de les costes de Torrevella, prop del Cap de Pals, a una profunditat de 10 quilòmetres, ha indicat l’Institut de Sismologia en el seu compte de Twitter. La Generalitat ha indicat que s’han rebut 37 trucades relacionades amb el terratrèmol: 13 d’Alacant, cinc provinent de Santa Pola, quatre de Torrevella, tres d’Elx, dos des del Campello i Elda, i una des de Sant Joan d’Alacant. També s’ha rebut un avís de Gandia. El servei ha informat que no s’ha registrat cap mal personal ni material, de moment. L’Ajuntament d’Alacant ha detallat que la Policia Local ha rebut sis trucades per a interessar-se pel sisme, però no hi ha hagut danys materials. El tremolor s’ha notat a les ciutats d’Alacant, a les comarques de la Vega Baixa i del Vinalopó (Elda, Elx i Santa Pola) i en algunes poblacions de L’Alacantí. Como podéis ver en este mapa, el epicentro del #terremoto se ha situado en el mar a unos 20 km de la costa de #Torrevieja. Son datos provisionales y se cifra la magnitud en 4.2. Recordamos que debemos mantener la calma. No se puede saber si se va a sentir alguno más o no. pic.twitter.com/vk9XiwOP7Z — Proyecto Mastral (@ProyectoMastral) March 24, 2019

Summary: Un terratrèmol de magnitud quatre es fa notar al País Valencià


La companyia japonesa Nissan ha anunciat en un comunicat citat per l’agència Reuters que acomiadarà Carlos Ghosn, president de Nissan i conseller delegat de Renault, per haver gastat diners de l’empresa per ús personal i comés altres actes de mala conducta. Segons la premsa japonesa, Ghosn ha estat detingut per delictes fiscals. L’empresa automobilística ha explicat que fa mesos que investiga les pràctiques de Ghosn i del director representatiu Greg Kelly en haver estat informat per un confident. Segons que diu, Nissan ha col·laborat amb la investigació de les autoritats judicials. ‘La investigació mostra que durant anys tant Ghosn com Kelly han estat comunicant imports de compensació a les autoritats de la Bòrsa de Tokyo que eren menors a la xifra real, amb l’objectiu de reduir la suma de la compensació de Carlos Ghosn’, diu Nissan.

Summary: Nissan acomiada el seu president, detingut per delictes fiscals


ACTUALITZACIÓ: Escàndol: Llibertat sense fiança per a Urdangarin —————————————————————————————————— Si la setmana passada es va saber que la germana de Felipe VI, Cristina de Borbó, no tindria cap condemna de presó pel cas Nóos, avui hem sabut que tampoc no hi haurà d’ingressa el seu marit, Iñaki Urdangarin, condemnat a sis anys i tres mesos de presó per prevaricació, frau i dos delictes fiscals. Simplement haurà de pagar els 200.000 euros de fiança que ha demanat el fiscal, Pedro Horrach, en la vista a l’audiència de les Illes sobre les mesures cautelars per als condemnats. L’ex-soci d’Urdangarín, Diego Torres, condemnat a vuit anys i mig, també esquivarà la presó pagant una fiança de 100.000 euros. Horrach i l’advocacia de les Illes s’han posat d’acord i no han demanat més mesures cautelars per al cunyat de Felipe VI, com ara la retirada del passaport, la retenció d’ingressos o l’embargament. En canvi, per a Diego Torres sí que han fet aquesta petició. La jutgessa decidirà ben aviat. La sentència dictada per la jutgessa Samantha Romera la setmana passada encara no és ferma, perquè Urdangarín i Torres poden presentar recurs en una instància superior: el Tribunal Suprem espanyol, cosa que les defenses ja han anunciat que farien.

Summary: Ni Iñaki Urdangarin no anirà a la presó


El conseller d’Interior de la Generalitat, Miquel Buch, ha respost la carta que li va fer arribar ahir el ministre de l’Interior espanyol, Fernando Grande-Marlaksa, defensant que els Mossos d’Esquadra van garantir tant l’ordre públic i la mobilitat com el dret de manifestació durant les accions dels CDR a les autopistes AP-7 i AP-2 durant el cap de setmana. Buch es reafirma en el missatge que ja expressava ahir el vice-president del govern, Pere Aragonès, segons el qual els Mossos es regeixen sempre per criteris ‘estrictament professionals’ que són ‘aliens a criteris i interferències de signe polític’. Buch també explica a Marlaska que l’actuació dels Mossos va garantir en tot moment la seguretat ciutadana establint l’equilibri necessari entre l’exercici dels drets i llibertats de la ciutadania i el màxim respecte als drets fonamentals de reunió, manifestació i llibertat d’expressió. Sobre la mobilitat de la ciutadania, el conseller opina que el dispositiu policíac va possibilitar que la xarxa viària assumís ‘amb normalitat i suficiència’ les incidències derivades del tall de les vies. Això, afegeix, va permetre evitar qualsevol alteració que es pogués considerar ‘greu o de risc per a la seguretat vial’. En aquest sentit, el conseller destaca que els Mossos van actuar ‘amb celeritat i de forma adequada’ tot i no disposar d’informació contrastada prèvia. I en aquest punt Buch inclou les forces de seguretat espanyoles, ja que, subratlla, no van generar ‘cap alerta prèvia als mecanismes de coordinació existents’. Pel que fa al fet que els Mossos no intervinguessin per fer desistir els CDR de les seves accions, el conseller afirma que es va aplicar el que estableix la llei de protecció de la seguretat ciutadana que, entre d’altres, indica que ‘les mesures d’intervenció per al manteniment o el restabliment de la seguretat ciutadana en reunions i manifestacions seran graduals i proporcionades a les circumstàncies. La dissolució de reunions i manifestacions constituirà l’últim recurs’. Buch cita literal aquest paràgraf a la carta. També fa una ‘menció especial’ a la tasca de mediació que els Mossos van fer durant tota la jornada i afirma que el govern no comparteix ‘en absolut’ la consideració que la policia catalana pogués incórrer en els supòsits d’inacció als quals Grande-Marlaska fa referència a la carta remesa a Buch. També afegeix que el dispositiu dels Mossos davant l’aixecament de barreres a la AP-7 i la AP-2 és el mateix que es va aplicar el març passat durant ‘episodis anàlegs’ a autopistes catalanes, aleshores sota l’aplicació de l’article 155 que, en conseqüència, traspassava el govern dels Mossos a l’executiu espanyol, aleshores en mans de Mariano Rajoy. Finalment, Buch indica que el govern està ‘obert al diàleg’ amb la resta d’administracions estatals per ‘contrastar les mesures i alternatives que puguin suposar una millora en la prestació d’aquest servei públic’. I subratlla que, tal com marca l’Estatut, la Junta de Seguretat i la comissió mixta de seguretat ‘podrien ser els marcs institucionals adequats per implementar la col·laboració deguda en aquest àmbit’. Aragonès i Calvet també responen les cartes El vice-president de la Generalitat, Pere Aragonès, ha negat a la seva homòloga espanyola, Carmen Calvo, cap deixadesa de funcions ni incompliment legal de l’executiu sobre els fets del cap de setmana passat a les autopistes AP-7 i AP-2. Ha respost aquesta tarda la carta de la vice-presidenta espanyola, on recorda que la competència de seguretat és de la Generalitat. En una altra missiva, el conseller de Territori, Damià Calvet, comparteix la ‘preocupació’ de la Moncloa, però tant ell com Aragonès neguen cap actuació incorrecta dels Mossos. A més, Calvet ha traslladat al ministre de Foment espanyol, José Luis Ábalos, la carta que ha enviat Buch a Grande-Marlaska.

Summary: Buch respon a Grande-Marlaska que els Mossos van actuar igual que en altres talls durant el 155


El consell de Mallorca ha tancat avui els actes del tricentenari de la commemoració de la guerra de successió, que va suposar la derrota davant de les tropes borbòniques i la pèrdua de les institucions que eren pròpies de les illes, com el Gran i General Consell. El professor i escriptor Damià Pons, l’historiador Bartomeu Mestre, el president de l’Assemblea Sobiranista de Mallorca, Cristòfol Soler i el president del Consell de Mallorca, Miquel Ensenyat, han fet els parlaments finals de l’acte de cloenda. Pons ha criticat l’estat centralista i als partits estatals que no volen que es commemori el tricentenari ‘per si la gent s’adonés que l’annexió ha sigut per imposició i sense reconèixer la diversitat’, ha afirmat. També ha explicat que es tracta d’un text amb influències nefastes per a la societat de l’illa amb repercussió en temes com el finançament i la marginació de la llengua catalana. Ensenyat, ha sigut l’encarregat de tancar l’acte amb un discurs en què ha destacat que ‘avui és un dia d’una gran solemnitat: recordem una data cabdal en la història de Mallorca: el dia en què perdé la seva sobirania, vençuda i sotmesa per dret de conquesta’. I ha afegit que el decret de Nova Planta de Govern de Mallorca i Eivissa, que avui compleix tres segles, va establir un ‘Nova Estructura’ per a les institucions constitucionals anteriors a la Guerra de Successió, estructura encarregada d’implantar un règim centralista i absolutista, ha assenyalat. . ‘Aquesta “Nova Estructura”, tingué unes fortes conseqüències per a Mallorca, unes conseqüències de les quals encara ara podem percebre els vestigis i sentir els efectes, de tipus polític, social, econòmiques, lingüístiques i culturals’, ha reblat.

Summary: El consell de Mallorca clou els actes del tricentenari de la commemoració de la guerra de successió


Ciutadans explota tant com pot la situació política a Catalunya en les eleccions andaluses. Per exemple, passejant un autobús amb les cares de Junqueras, empresonat, i Puigdemont, a l’exili, al costat de les de Susana Díaz i de Pedro Sánchez, amb la frase ‘Se’n riuen d’Espanya, se’n riuen de tu.’ Juan Marín, el candidat, s’hi fa fotorafies. Inés Arrimadas ha evitat de fer-ho. I en un acte de campanya ahir a Sevilla, on hi havia l’autobús, fins i tot alguns dels simpatitzants que la van anar a veure van exclamar: ‘Foteu canya a aquests catalans!’. I ella els va respondre, somrient: ‘Als independentistes!’. Vegeu-ho des del minut 13.50 del Telenotícies Vespre:

Summary: Simpatitzants de Ciutadans a Arrimadas: ‘Foteu canya a aquests catalans!’


Un escenari d’unes noves eleccions beneficiaria Pedro Sánchez. Segons el nou baròmtre del Centre d’Investigacions Sociològiques (CIS), el PSOE pujaria deu punts respecte als resultats de les últimes eleccions i arribaria al 39,5% dels vots. Ciutadans es mantindria com a segona força amb el 15,8%, mentre que PP i VOX caurien considerablement. Els populars perdrien tres punts respecte a les eleccions espanyoles del 28 d’abril i el partit d’ultradreta fins a cinc. Podem i les seves confluències continuarien amb la seva caiguda i passarien del 14,3% al 12,7. ERC, que en les últimes eleccions va obtenir el 3,9% dels vots, ara es mantindria en el mateix percentatge. JxCat, que gairebé va assolir els dos punts, cauria fins a l’1,2. Per la seva banda Compromís es mantindria en el 0,7%. La fiabilitat del CIS posada en dubte El resultat aproparia el PSOE a la majoria absoluta dels escons, amb el 40% dels vots. El bon resultat dels socialistes ha provocat d’ençà de fa mesos, que s’acusi el director del CIS, José Félix Tezanos, d’afavorir els socialistes. Hi ha un 28,68% que va votar el PSOE ara fa dos mesos, però en canvi, són un 34% els que recorden haver-los votat. Per tant, és molt probable que els votants del PSOE estiguin sobrerepresentats. Tanmateix, malgrat mostrar un resultat esbiaixat en les eleccions andaluses, el CIS la va encertar en les eleccions del 28 d’abril i també va obtenir unes bones estimacions en les eleccions europees i municipals. En les eleccions espanyoles, el PSOE li donava un interval d’escons d’entre 123 i 138, i en va aconseguir 123; el PP li donava entre 66 i 76, i va aconseguir 66; Ciutadans, entre 42 i 51, i finalment van ser 57; Podem i les confluències entre 33 i 41, i va obtenir 42, mentre Vox li donava 29-37 i es va quedar amb 24.

Summary: Segons el nou CIS la repetició de les eleccions afavoriria sobretot el PSOE


L’ex-president de la Generalitat, Francisco Camps, s’ha mostrat avui ‘indignat’ i ‘fart de suposicions, mentides, frases, incorreccions i incoherències’ així com del ‘linxament patit des de fa molts anys’. Camps s’ha expressat en aquests termes en una conferència de premsa convocada per respondre a les informacions difoses per la cadena SER que assenyalen que els investigadors apunten a ell com el nexe entre la caixa B del PP i recaptador dels diners negres del PP, citant fonts de la investigació de l’Operació Taula. L’ex-president del PP valencià ha dit que és ‘mentida’ i ha reptat la Guàrdia Civil a dir com s’ha filtrat aquesta informació. I ha afegit: ‘Tranquil·litat no és veritat, és mentida, estic indignat, prou ja.’ També ha dit que arriba a dubtar de l’estat de dret i ha insistit en una persecució contra la seva persona. Així mateix, ha dit que durant els seus anys al capdavant del govern valencià no va utilitzar el càrrec per enriquir-se. ‘On estan els comptes corrents, els cotxes esportius, les hípiques i els cavalls, els àtics i xalets, on estan els apartaments de cara al mar, on té Camps l’enriquiment d’aquests anys de president?’, s’ha demanat. També ha assenyalat que l’única explicació és ‘que sempre que han enfrontat contra mi han perdut en les urnes, l’esquerra accepta les urnes d’aquella manera’. Preguntat sobre Rita Barberá, ha confiat en la seva innocència, i ha indicat que ‘no s’ha endut ni un paquet de rosquilles’ i ha afegit que viu en un pis llogat amb un cotxe molt antic.

Summary: Camps nega ser qui recaptava diners per a la caixa B del PP valencià i diu que està ‘fart’ de mentides


El jutge de l’Audiència Nacional espanyola José de la Mata ha aprovat de concedir mesures de protecció a l’ex-secretari general del PP, Ricardo Costa. Ahir, Costa va denunciar davant el jutge del cas Bárcenas que rep amenaces anònimes des que va revelar el pagament de comissions d’empresaris per a finançar el partit a instàncies de l’ex-president de la Generalitat Francisco Camps. El jutge li atorga l’empara per les amenaces que ha patit des que ha començat a col·laborar amb la fiscalia, d’acord amb la llei de protecció de testimonis. Les mesures de protecció de testimonis seran les previstes a la llei, però el jutjat no les ha detallades per qüestions de seguretat. Costa va explicar davant el jutge que durant el temps en què va exercir de secretari general (2007-2009) tots els presidents regionals del partit havien assumit les competències sobre gestió i administració de les finances, i que aquesta estructura es reproduïa a escala estatal.

Summary: Ricardo Costa portarà protecció per les amenaces que rep per col·laborar amb la justícia


L’ex-conseller de Justícia Germà Gordó presentarà candidatura per ocupar la Secretaria General de la nova CDC o un altre càrrec en funció de com s’estructuri i els objectius que persegueixi des del punt de vista de valors i principis ideològics. En una entrevista d’Europa Press, ha recordat que fa més d’un any que va traslladar al llavors president de la Generalitat i actual president de CDC, Artur Mas, la seva voluntat d’assumir noves responsabilitats en el partit, però llavors no s’era a les portes del congrés fundacional d’una nova formació. Gordó no ha volgut parlar sobre les conseqüències que el seu nom aparegui en les gravacions de Fernández Díaz i s’ha referit al comunicat que va enviar negant la seva implicació en una conjura per enderrocar Mas de la Presidència de la Generalitat. També ha argumentat que el líder de CDC va sortit en defensa seva. ‘Ara tindrem un altre partit i una altra estructura, i d’acord amb això suposo que tots prendrem les nostres decisions. Que jo sàpiga ningú ha aixecat el dit per dir: Vull això’, ha recalcat, destacant que ningú de manera sensata pot donar un pas endavant sense saber l’orientació del nou partit. Segons Gordó, manté la seva disponibilitat però ‘ja no és tan evident que sigui per a un càrrec determinat, perquè dependrà de moltes coses’, tenint en compte que des de la seva plataforma, Nova Convergència, defensen un partit de confluència centrista i sobiranista, on càpiguen els no independentistes, tot i que amb la voluntat de crear un Estat català. Així, si el nou partit es transformés en només socialdemòcrata o liberal, o només s’ocupés de les llibertats col·lectives i no les individuals, no es prestaria per a cap càrrec: “Sempre hi ha línies vermelles que des del meu punt de vista no es poden traspassar”. Per a ell, CDC està en ‘descens’ i ha de tornar a prioritzar per a l’individu l’elecció d’escola i de règim sanitari; la defensa de la família, per traduir-la també en més natalitat; la iniciativa econòmica privada, els autònoms i les pimes. Després de preguntar-li si només concorrerà a la Secretaria General en el cas que opti a algun càrrec, ha assegurat que dependrà de l’estructura i les funcions que assumeixi, al·legant que no té res a veure el paper del secretari general que tenien a CDC que el del PNB. ‘Mas serà el que vulgui ser’ Pel que fa als corrents, ha sostingut que la lògica imposa que hi hagi diàleg entre les diferents famílies del partit, però les integracions “no poden desdibuixar els objectius” de l’organització, ha advertit. Després de reivindicar la necessitat d’identificar un número dos després d’un president, sobre el paper que ha de tenir Mas en la nova formació, ha assenyalat que ha de ser president institucional perquè amb el seu ‘autoritas’ no necessita ser un president executiu, tot i que acceptaran la decisió que prengui sobre aquesta qüestió. ‘Mas serà el que vulgui perquè la immensa majoria de la militància del partit li dóna la potestat i autoritat suficient per ser el que vulgui’, ha remarcat, després de sustentar que, de moment, és l’únic que cohesiona la pràctica totalitat del partit. Respecte al paper que ha de fer el president de la Generalitat, Carles Puigdemont, opina que ha de ser a la cúpula ja que és el màxim càrrec de Catalunya, però ho veu incompatible amb liderar la formació. A més d’alertar que CDC es troba en descens electoral continu, ha demanat aprofitar aquest congrés –que tindrà lloc del 8 al 10 de juliol– per tornar a ser un partit ‘clarament majoritari’ perquè, segons la seva opinió, han comès errors que han portat una part de l’electorat a no identificar-los com els grans defensors de determinats principis econòmics, drets i llibertats individuals. Oberts a tothom per aprovar els pressupostos del 2017 En relació amb els Pressupostos de 2017, ha opinat que l’electorat convergent és molt pragmàtic i el que vol són uns comptes aprovats “amb la ideologia pròpia de la CDC de tota la vida”, malgrat que ara els han d’equilibrar en governar amb ERC. Després que no prosperessin els d’aquest any pel rebuig de la CUP, Gordó ha defensat intentar aprovar els de 2017 amb independència de qui els recolzi, i en conseqüència han d’estar oberts a parlar amb tothom, també amb els anticapitalistes: ‘Hem de parlar amb la totalitat dels grups’. Revocació de Daniel de Alfonso També s’ha referit a la decisió del Parlament de revocar Daniel de Alfonso com a director de l’Oficina Antifrau de Catalunya (OAC) amb els únics vots en contra del PP, després de les gravacions en les que parla amb el ministre de l’Interior, Jorge Fernández Díaz, sobre possibles casos de corrupció a ERC i CDC. ‘Quan les coses es produeixen amb tanta unanimitat significa normalment que s’ha pres la decisió més adequada’, ha assegurat Gordó, que creu que ara el fet important és que l’OAC torni a lluir i que totes les forces treballin per trobar els mecanismes que permetin que sigui eficaç, eficient i compleixi amb els seus objectius.

Summary: Germà Gordó no es fa enrere


El president del govern espanyol, Mariano Rajoy, ha amenaçat avui d’allargar l’aplicació de l’article 155 a Catalunya si Carles Puigdemont torna a ser investit president de la Generalitat. Això passa dos dies abans del ple de constitució del parlament i enmig del debat sobre la manera com Puigdemont pot ser investit president des de Brussel·les. Però quina capacitat real té Rajoy de mantenir el 155 en aquest cas? Ell mateix ha dit que el PP impugnaria la investidura de Puigdemont, per més que tingués el suport d’una majoria del parlament. Segons l’aprovació al senat espanyol, les mesures de l’article 155 deixaran d’aplicar-se a Catalunya quan hi hagi un nou president i un nou govern que hagin pres possessió, després de les eleccions. Per tant, l’única manera que té Rajoy de complir l’amenaça d’avui és impedir que Puigdemont prengui possessió com a president. És molt més difícil, en canvi, que pugui boicotar la investidura al parlament, on serà la mesa que haurà d’interpretar el reglament, de manera que pot permetre al president de ser ratificat en el càrrec per més que romangui a Brussel·les. No pot ser fins després de la votació (i l’aprovació) de la candidatura de Puigdemont a la presidència que els partits unionistes podran actuar, mitjançant una estratègia sense precedents d’invalidació dels acords de la mesa i el ple del parlament. L’estratègia que suposadament seguirà Rajoy es basarà a impossibilitar la presa de possessió, que ha de fer-se durant els cinc dies posteriors al nomenament. El nomenament és un decret que signa el rei espanyol Felipe VI i que acostuma a fer-se just després de la investidura. Però, en aquest cas, amb Puigdemont investit, els partits de l’oposició probablement s’afanyaran a impugnar la votació, és a dir, un acord del ple. Ho faran segurament amb un recurs d’empara. I és ben probable que el Tribunal Constitucional espanyol s’afanyi a reunir-se per estudiar l’admissió a tràmit de la impugnació. Rajoy, tal com es desprèn de l’afirmació que feia avui, té coll avall que el Constitucional admetria el recurs i se suspendria cautelarment la investidura. Les presses dels partits de l’oposició i del Constitucional haurien d’anar acompanyades de la paciència i l’espera de Felipe VI a disposar d’una suspensió cautelar que li permetés de tenir l’excusa per a no haver de signar el decret de nomenament de Puigdemont com a president de la Generalitat. I així seria. Mentre no hi hagi la signatura de Felipe VI, no hi podrà haver presa de possessió i el 155 es continuarà aplicant. Ara, una maniobra d’aquesta mena, en què s’impliquin i es coordinin els partits, el TC i el rei, seria tan escandalosa que qüestionaria encara més la separació de poders a Espanya. Tanmateix, aquesta seria pràcticament l’única manera de fer realitat això que avui ha dit, amenaçant, Mariano Rajoy.

Summary: Rajoy haurà d’activar una operació d’estat inèdita per a impedir que Puigdemont prengui possessió


El govern espanyol ha aprovat de limitar la pujada anual dels lloguers a l’increment de l’Índex de Preus de Consum (IPC) i ha ampliat de tres a cinc anys la pròrroga obligatòria dels contractes. Ho ha anunciat la vice-presidenta del govern espanyol, Carmen Calvo, en la conferència premsa posterior al consell de ministres, que ha aprovat un reial decret llei amb mesures urgents en matèria d’habitatge i lloguer. Calvo ha afirmat que el reial decret busca la ‘protecció dels llogaters’ però també ‘l’equilibri’ entre els dos. Ara la mesura haurà de passar pel congrés espanyol i formacions determinants com Units Podem, ERC i PDECat ja han anunciat el seu suport. Amb aquest reial decret es torna a la situació de 1994 pel que fa a prendre en com a referència l’increment de l’IPC per a recalcular el preu del lloguer, encara que en aquest cas l’IPC no serà obligatori com llavors i només operarà ‘com a màxim’. Aquesta mesura només serà per als nous contractes que se subscriguin des de l’entrada en vigor del reial decret i no tindrà efecte retroactiu, ja que seria difícil determinar quines conseqüències podria tenir si afectés els contractes vigents. Així mateix, aquesta mesura, segons Foment, dóna més garanties socials, als inquilins i no desincentiva l’oferta. D’altra banda, el decret inclou l’elaboració en un termini de 8 mesos d’un sistema estatal d’índexs de referència als habitatges, que s’actualitzarà anualment i que s’utilitzarà per fer un seguiment del mercat i servir de suport ‘a mesures de caràcter fiscal’. No obstant això, tot i que l’esborrany del reial decret preveia una bonificació del 80% de l’IBI per a immobles de lloguer d’habitatge habitual amb la renda inferior a la determinada per aquest índex de preus, finalment el decret definitiu és més genèric i dóna als ajuntaments i a les comunitats la possibilitat que decideixin la seva política d’habitatge ‘d’acord amb el seu marc fiscal’.

Summary: La pujada anual dels lloguers queda limitada a l’increment de l’IPC


Un avió de Ryanair s’ha hagut de desallotjar aquest dimarts a la tarda a l’Aeroport de Barcelona per l’incendi del telèfon mòbil d’un passatger. S’ha activat el protocol d’emergència amb la sortida dels viatgers a través del tobogan inflable de l’aeronau i no s’ha hagut de lamentar cap ferit. Els passatgers del vol de Barcelona a Eivissa amb sortida prevista a les 15.15 han estat evacuats d’emergència a causa del foc a un telèfon mòbil mentre estava essent carregat per una bateria portàtil’, ha confirmat a l’ACN fonts de la companyia irlandesa. ‘Tots els passatgers han estat traslladats de forma segura a la terminal i la tripulació de cabina s’ha fet càrrec del telèfon mòbil’, ha confirmat Ryanair, que afirma que s’està noliejant un avió de substitució perquè els afectats puguin volar cap a destí ‘amb el mínim retard possible’. Segons el web d’Aena, la nova sortida cap Eivissa està prevista a les 18.45 de la T2, amb una demora de 3 hores i 30 minuts respecte a l’hora prevista. ‘Estàvem a punt d’enlairar-nos, ens indicaven que poséssim els dispositius en mode avió i en aquest moment ha començat a sortir fum d’un aparell, i a continuació flames. Tothom s’ha espantat, han començat a cridar i de seguida la tripulació ha obert portes i han habilitat el tobogan d’evacuació’, ha explicat un dels passatgers, Jordi Vilagut, al canal 3/24. Vilagut ha precisat que l’aparell incendiat seria una bateria externa d’un telèfon mòbil, propietat d’un noi de Nova Zelanda. El viatger ha explicat que alguns ocupants s’han fet cremades lleus per culpa del fregament amb el tobogan i també s’ha mostrat crític amb la tripulació de Ryanair a bord de l’avió. ‘Des del meu punt de vista, la tripulació en comptes de calmar el passatge més aviat l’ha excitat, perquè han volgut que tothom sortís corrent i en estampida. La gent s’ha espantat, però afortunadament no ha passat d’això’, ha finalitzat Vilagut.

Summary: Desallotgen un avió de Ryanair a l’Aeroport del Prat


La Junta Electoral de Zona ha donat 48 hores als ajuntaments de Girona i Salt perquè retirin les pancartes en suport als presos polítics i els llaços grocs de les façanes dels consistoris. La resolució estima en part les denúncies que li van fer arribar el PP i Cs i sosté que ‘amb independència del pensament polític’ que ostentin els partits que governen, cal preservar ‘la imparcialitat de l’administració’. Davant les eleccions del 28-A, la junta electoral espanyola també ordena que es retirin els símbols i pancartes que hi pugui haver en col·legis electorals. Però en aquest cas, permet que hi puguin ésser fins a la mitjanit del 26 d’abril, just abans de la jornada de reflexió. Per contra, la resolució desestima que les estelades, els llaços grocs i les pancartes es despengin d’altres equipaments municipals o dels carrers. La resolució de la Junta Electoral de Zona de Girona dona resposta a dues denúncies. Per una banda, la que va interposar Cs demanant la retirada de pancartes i símbols en suport als presos polítics dels balcons dels ajuntaments. Una denúncia tipus que, en aquest cas, feia referència a Girona i Salt. A aquesta, s’hi afegia la que va presentar Concepció Veray (PP) divendres passat, que feia referència explícita a Girona. A la denúncia demanava que la pancarta es despengés de manera ‘immediata’ de la façana de l’ajuntament. Però també que la junta electoral ordenés retirar estelades, llaços i pancartes dels carrers de la ciutat i de qualsevol dependència o equipament municipal. Per aquest motiu, i emparant-se també en les ordres dictades per la Junta Electoral espanyola (JEC), la resolució ordena que es retirin les pancartes i els llaços de les façanes. I els dóna un termini màxim de 48 hores per fer-ho. La junta electoral de zona també mana ‘que els mateixos símbols’ es retirin d’aquells locals que seran col·legis electorals el 28-A vinent. En aquest cas, però, la resolució diu que això s’haurà de fer la mitjanit del 26 d’abril.

Summary: Els ajuntaments de Girona i Salt obligats també a retirar els llaços grocs


WhatsApp ha anunciat que a partir del 7 de desembre de 2019 prendrà mesures legals contra les persones o empreses que enviïn missatges massius o automatitzats als usuaris, o que no utilitzin la plataforma per a ús personal. WhatsApp ha recalcat en un comunicat el caràcter de ‘plataforma de missatgeria privada’ de l’aplicació i que els missatges automatitzats o massius violen els termes de servei de l’aplicació. Serà la mateixa plataforma la que determinarà si l’usuari o l’empresa du a terme accions d’abús en el servei de missatgeria. Això també fa referència a l’app de WhatsApp Business dissenyada per a la comunicació entre les empreses i els usuaris. WhatsApp obtindrà la informació a través de les accions d’abús que vegi que es cometen a la mateixa plataforma o amb un servei fora de l’aplicació on els usuaris poden avisar que determinades companyies estan violant els termes del servei. WhatsApp assegura que amb la informació disponible a la plataforma ja han trobat i aturat milions de comptes que violaven els termes d’ús. Aquesta mesura s’afegeix a les eines tecnològiques emprades de WhatsApp per detectar de forma automàtica formes d’abús com els comptes de correu brossa, ja que la companyia assegura ser conscient que ‘algunes companyies intenten evadir els nostres sistemes d’aprenentatge automàtic’.

Summary: WhatsApp prendrà mesures legals contra els que enviïn missatges massius o automatitzats


En la negociació col·lectiva ‘s’ha d’oblidar la inflació com referent’ i s’han de buscar altres conceptes dels salaris que han de preveure una part fixa i un altre variable ‘condicionada a la productivitat’, segons ha defensat Joaquim Gay de Montellà, president de la patronal Foment en una entrevista als Els Matins de TV3. En relació amb les amenaces dels sindicats en la jornada de l’1 de maig de mobilitzacions i vagues en cas de no arribar a un acord amb els convenis col·lectius que permeti la recuperació del poder adquisitiu dels treballadors que s’ha perdut durant els anys de crisi, Gay de Montellà ha advertit als sindicats que ‘ens hem d’oblidar de l’índex d’inflació com a referent’ en la negociació col·lectiva. El president de Foment ha defensat la necessitat de buscar altres conceptes d’integració en els salaris que s’han de calcular amb una part fixa una altra variable condicionada a la productivitat, la flexibilitat i la mobilitat. Per Gay de Montellà serà més ‘motivador’ per un treballador si el 75% del salari és fixa i l’altre 25% el té condicionat a la productivitat. L’empresari ha valorat el paper dels sindicats aquests últims anys de crisi i que ha permès que l’economia espanyola i les empreses guanyessin competitivitat en l’entorn internacional, especialment aquests últims tres anys de fort creixement del PIB. Tot i això, el que s’ha aconseguit en aquests últims tres anys és pot perdre en els pròxims tres anys i deixem de guanyar productivitat, ha advertit. Gay de Montellà ha explicat que en aquests moments la majoria de convenis col·lectius que s’han firmat ho han fet amb increments salarials de l’1,5%. El president de Foment creu que la majoria de convenis que estan pendents es signaran per sobre de l’1% i en determinades empreses i sectors d’activitat ‘es podrà estirar’ una mica més . L’empresari no ha de denunciar la corrupció En relació amb si l’empresari ha de denunciar davant els jutjats si en algun moment determinat se li demana una comissió il·legal, Gay de Montellà ha manifestat que ‘és equivocat pagar una comissió’ i més val perdre un projecte o un concurs que pagar una comissió. El president de Foment creu que ‘l’empresari no ha de denunciar’ els casos de corrupció perquè no és la seva responsabilitat i el que ha de fer és abandonar i deixar de participar en el concurs o el contracte. Gay de Montellà ha afegit que ‘accepto (que els empresaris) no vulguin participar en una denúncia perquè això els pot generar’ dificultats en el seu sector d’activitat en el futur. ‘El que han de fer és retirar-se davant actituds poc ètiques i en absolut transparents’, ha reblat.

Summary: Gay de Montellà assegura que la inflació no pot ser referent en la negociació col·lectiva


BILBAO, 15 (EUROPA PRESS) El president del Govern central, Mariano Rajoy, ha advertit al president de la Generalitat, Carles Puigdemont, que “hi ha una altra forma de fer política” com la d’Euskadi, la del “pacte, acord i enteniment”, que és “democràtica” i “produeix resultats positius per a tots”. Per això, ha emplaçat el president català a desconnectar “del seu deliri” perquè el referèndum “no se celebrarà” i si “es llisca pel perillós pendent de la radicalitat”, el Govern respondrà “amb la raonable força de la Llei”. Rajoy ha intervingut aquest dissabte durant la primera jornada de l’Escola Miguel Ángel Blanco que, sota el dit “Segueixes deixant petjada” i organitzada per Noves Generacions del PP, es desenvolupa des d’aquest dissabte fins al diumenge a Bilbao amb la presència de destacats dirigents populars. El president de l’Executiu central, que s’ha dirigit als congregats al Palau Euskalduna, s’ha referit al “desafiament secessionista” que “avui patim” a Espanya, per advertir que “no porta enlloc, no té la més mínima possibilitat d’èxit, i ells ho saben, per molt soroll i sobreactuación que despleguin”. “El referèndum amb el qual ens amenacen no se celebrarà perquè és il·legal i incompleix totes les lleis possibles, va en contra de l’estatut d’Autonomia de Catalunya, va en contra de la Constitució Espanyola i va en contra de la legislació internacional”, ha afegit. Rajoy ha advertit que “hi ha elements indissociables” que conformen “un tot indissoluble”, com és “la democràcia”. “La llei i l’Estat de Dret són consubstancials a la democràcia. I no hi ha democràcia sense respecte a la llei, despullada de la llei, la democràcia no és tal, i esdevé simple i planament un totalitarisme”, ha apuntat. Segons la seva opinió, la “deriva autoritària que s’està produint avui per part d’alguns a Catalunya, és alguna cosa que no havia ocorregut a Espanya des de fa dècades”, ha indicat. Després d’assegurar que “parlen molt de desconnexió”, els ha advertit que “s’han desconnectat de la realitat” i “comencen a veure com la realitat desconnecta de la seva desconnexió”. “Els convido a desconnectar del seu deliri i a connectar amb l’Estat de dret que estan violant de forma ininterrumpida aquests últims temps”, ha afegit. A més, ha advertit que la direcció del Govern central és “clara”: “La llei es complirà, l’estat de dret prevaldrà i el referèndum no se celebrarà”. Segons ha dit, davant els qui afirmen que “incompliran les lleis” s’ha mostrat “orgullós de complir-les i de fer que es compleixin”. “Farem el contrari del que fan els que volen trencar-ho tot. Si violen la llei, nosaltres la complirem i la farem complir, si es llisquen pel perillós pendent de la radicalitat, respondrem amb la raonable força de la llei, la sensatesa i la moderació”, ha dit. Rajoy ha insistit en “la immensa majoria dels catalans” estan en “aquesta longitud d’ona: la moderació, el sentit comú i la concòrdia”. “Tots el catalans demòcrates, assenyats i moderats, han de saber que la resta dels espanyols no els fallarem, la nostra democràcia fallarà perquè no pot fallar”, ha insistit. ALTRES FORMES DE FER POLÍTICA El president del Govern ha advertit que “hi ha una altra forma de fer política, construir i abordar allò que realment importa a la gent”. En aquest sentit, s’ha referit a la Comissió Mixta del Concert, que reunirà el proper 19 de juliol a representants del Govern central i basc per subscriure els acords relatius a l’actualització de la Llei del Contingent per al període 2017-2022, així com la Llei del Concert. “És alguna cosa positiva per als bascos i per al conjunt dels espanyols. Aquesta forma de treballar va unida a les paraules pacte, acord i enteniment. Això és allò democràtic i que produeix resultats positius per a tots”, ha manifestat. Segons la seva opinió, la pretensió del Govern català és “l’enfrontament”, alguna cosa “estèril i antidemocràtic” que “no resol res ni produeix cap efecte positiu per a cap ciutadà de Catalunya ni d’Espanya”. “Això és el que no s’ha de fer, i el que s’està fent entre el Govern d’Espanya i el Govern basc avui és el que s’ha de fer. Construir junts, cadascun en defensa dels seus plantejaments, defensant els interessos generals de tots”, ha conclòs.

Summary: Rajoy acusa el govern de tenir una deriva autoritària


Pablo Iglesias ha recordat avui a Pedro Sánchez i al PSOE que Felipe González tenia ‘el passat tacat de calç viva’: era una referència a la vinculació amb el GAL, que va segrestar i assassinar els suposats membres d’ETA Laza i Zabala. L’afirmació ha desfermat una esbroncada dels diputats socialistes, que cridaven ‘fora, fora’. Iglesias els ha dit: ‘Sembla que els molesta enormement que en aquesta cambra hi hagi gent que els digui les veritats a la cara, però nosaltres ho farem.’ Tot plegat ha forçat el president del congrés, Patxi López, a fer una intervenció en què ha acabat tractant de tu Iglesias –que li ha retret el gest— i ha demanat de no caure ‘en la provocació i l’insult’. Pedro Sánchez li ha respost dient que ell i el seu partit estaven ‘molt orgullosos de Felipe González’.

Summary: Esbroncada al congrés espanyol quan Pablo Iglesias recorda ‘el passat de calç viva’ de Felipe González


La gran onada de protesta que l’Onze de Setembre recorrerà l’avinguda Diagonal de Barcelona anirà seguida d’un acte polític organitzat per l’ANC gran part del pes del qual recaurà en la societat civil i que reivindicarà la independència de Catalunya. Dos dels grans noms que hi participaran seran els advocats Ben Emmerson, que representa els presos polítics i els exiliats en el Comitè dels drets humans de les Nacions Unides, i Aamer Anwar, rector de la Universitat de Glasgow i advocat a Escòcia de la consellera Clara Ponsatí. A final de juliol, Anwar es va reunir amb la presidenta de l’ANC, Elisenda Paluzie, qui ja el va convidar a participar-hi. Ho va explicar ell mateix en un piulet en el qual afirmava que era ‘un honor’ de ser convidat a parlar a la Diada Nacional de Catalunya. Amazing meeting this evening with Catalan community @ANC_Scotland @ClaraPonsati @TheCommonSpace & an honour to be invited by president @epaluzie of @assemblea to speak at Catalonia’s National Day la Diada September 11th March in Barcelona –#LlibertatPresosPoliticos🎗🌹 pic.twitter.com/YesBEEOXRC — Aamer Anwar🎗🌹 (@AamerAnwar) July 30, 2018 Quant a Ben Emmerson, va avançar en una entrevista a VilaWeb que intentaria fer part del discurs en català. De fet, quan va intervenir en l’acte de retorn del president Carles Puigdemont a Bèlgica es va disculpar de no haver-ho fet en català i va dir que ja n’havia après una mica i que en sabia algunes paraules. La Diada d’enguany, sota el lema ‘Fem la República Catalana’, serà una onada gegant que unirà la plaça de les Glòries de Barcelona amb el palau Reial per tornar a posar la reivindicació de la independència en el centre del debat polític. L’ANC insten els manifestants a ser al seu tram a les quatre de l’horabaixa. A les 17.14 demanaran silenci a tothom i un coet marcarà el tret de sortida de la ‘gran onada’, que començarà al tram 37, a la cantonada del carrer de Castillejos amb l’avinguda Diagonal. Els voluntaris de l’entitat, amb unes banderoles de color de corall, en marcaran el ritme. L’ANC els demana que, una volta hagi passat, cridin i protestin per a reclamar el mandat del primer d’octubre. Més informació: Guia de la manifestació de la Diada de l’Onze de Setembre del 2018: ‘Fem la República Catalana’

Summary: Els advocats Ben Emmerson i Aamer Anwar faran discursos en la mobilització de la Diada


El candidat d’ERC a la batllia de Barcelona, Ernest Maragall, ha obert la porta a prescindir del suport de JxCat per a governar Barcelona. Ho ha dit en una entrevista al programa ‘FAQS’ de TV3 quan li han demanat si dirigir el consistori podria implicar prescindir de JxCat durant un quant temps i ha respost que sí, que és una de les possibilitats que hi ha damunt la taula. ‘D’una manera en positiu’, ha afegit. ‘Com a part d’una responsabilitat institucional i sobiranista que ens autoexigim.’ "És una de les possibilitats prescindir de Junts per Catalunya per governar la ciutat de Barcelona com a part d'una responsabilitat institucional i sobiranista @ErnestMaragall #FAQSkussTV3 ▶ https://t.co/2YkYUD7SyC pic.twitter.com/YAGt9iEBQ6 — Preguntes freqüents (@FAQSTV3) June 1, 2019 També ha assegurat que la solució ‘aritmètica, artificial i esperpèntica’ formada Barcelona en Comú, el PSC i Manuel Valls contribuiria a la inestabilitat i a ‘aprofundir el conflicte’ amb el govern espanyol. A més, ha alertat que ha començat una ‘operació d’estat’ encapçalada per Valls i Jaume Collboni per a aconseguir el consistori. ‘Si algú vol obrir vies de diàleg entre Catalunya i les institucions de l’estat, que no es confongui’, ha avisat, tot apuntant que només el seu govern, ‘ferm i sòlid’, pot ‘oferir estabilitat, un diàleg real i entesa amb el socialisme espanyol’. Així i tot, ha considerat que l’aliança de BComú, Cs i el PSC és una ‘absurda incongruència’ i ha previst que implicarà ‘contradiccions absolutes i creixents’. ‘No es pot oferir a la ciutat l’acord dels que han estat durant la campanya excloent-se de manera explícita’, ha subratllat.

Summary: Maragall creu que un pacte entre els comuns, el PSC i Valls contribuiria a ‘aprofundir el conflicte’


L’Assemblea Nacional Catalana manté l’homenatge per a tots els servidors públics que van treballar durant els atemptats de Barcelona i Cambrils del 17-A, segons que ha pogut saber VilaWeb. Ho han assegurat després d’haver analitzat el comunicat en què el major Trapero demanava que no s’utilitzés la seva imatge en la commemoració. Així, l’ANC considera que l’acte no va en contra de la voluntat de Trapero, perquè no n’utilitzaran ni fotografies ni dibuixos. L’acte, que se celebrarà divendres 17 d’agost a les 18.30 davant de la presó dels Lledoners (Bages), servirà per a agrair la feina feta a tots els servidors públics, dels Mossos d’Esquadra, la guàrdia urbana i els Serveis d’Emergències Mèdiques, qui van treballar amb professionalitat per fer front a la desgràcia dels atemptats. L’homenatge s’haurà de fer a la presó dels Lledoners perquè és on hi ha el conseller Joaquim Forn, fet que volen denunciar.

Summary: L’ANC manté l’homenatge als servidors públics pel 17-A


El 2 de juny, després d’una setmana en que el PP va passar de la glòria d’aprovar el pressupost a l’abisme de la moció de censura, prenia possessió el nou govern espanyol, encapçalat per Pedro Sánchez. Els socialistes anunciaven un executiu que, del punt de vista polític, irritava els partits que els havien cedit el vot. Ni Podem, ni els independentistes, ni els nacionalistes bascs no estaven contents amb algunes tries ben significatives. Però ningú no s’esperava que, quatre mesos després, dos ministres haguessin dimitit, tres no haguessin dimitit però ho havien d’haver fet i fins i tot Pedro Sánchez estigués sota sospita. El cas Borrell ha acabat d’encendre totes les alarmes sobre la manera com es va triar un govern ple de personatges amb honorabilitats més que dubtoses. 1.-Màxim Huerta (Cultura), el primer de plegar La primera dimissió arribà al cap de deu dies. El periodista valencià Màxim Huerta havia estat triat com a ministre de Cultura, cosa que va causar sorpresa generalitzada. Pocs dies després es va saber que havia defraudat 218.322 euros a Hisenda cobrant algunes de les seves col·laboracions televisives per mitjà d’una societat per tal d’eludir el pagament de l’IRPF. El frau havia estat detectat i havien dut el cas als tribunals. Va ser la primera vegada en què van aparèixer veus qüestionant com s’havia triat el consell de ministres i la poca cura que s’havia posat a detectar conductes irregulars. Però en aquell moment encara semblava que era un cas aïllat i la dimissió ràpida va atenuar el debat. No se sabia que ben aviat es tornaria a obrir. 2.-Luis Planas (Agricultura), el primer que no dimiteix No havien passat ni vint-i-quatre hores de la dimissió de Huerta que un segon escàndol ja va sacsejar el govern de Sánchez, que el 2016 havia dit en una piulada: ‘No inclourem encausats en les nostres llistes; el nostre codi ètic i el conveni amb Transparència Internacional ho impedeixen.’ L’afirmació se li va girar en contra quan es va saber que el ministre d’Agricultura, Pesca i Alimentació era encausat d’ençà del 2016, quan era conseller andalús, en un cas de robatori d’aigua al paratge protegit de Doñana. El problema es va liquidar amb una decisió molt oportuna de la fiscalia, que va resoldre que no veia delicte en el cas, un cas que havia esclatat el 2012. 3.-Carmen Montón (Sanitat), la segona dimissió abans dels cent dies L’11 de setembre, durant la diada de Catalunya, la ministra de Sanitat, Carmen Montón, també valenciana, va dimitir, acorralada per les informacions sobre les irregularitats en un màster a la Universitat Rey Juan Carlos, que incloïen, presumptament, manipulacions de notes i plagi en el treball final. 19 pàgines de les 52 que tenia el treball eren copiades, fins i tot de la Wikipedia. Sánchez va mirar de salvar Montón, però Podem, i molt especialment Pablo Iglesias, va exigir-ne la dimissió, que ja creava una situació d’alarma. No era normal que en cent dies haguessin dimitit dos ministres. Potser per això les dimissions, que Pedro Sánchez havia justificat afirmant que en el seu executiu, a diferència dels del PP, no hi cabia gent dubtosa, es van acabar de cop. Els tres casos següents foren igualment tres escàndols, però ja no es va moure ningú de la taula de la Moncloa. 4.-Dolores Delgado (Justícia), la segona de no dimitir, tot i demanar-ho el congrés A final de setembre va saltar el quart cas, quan es va saber que la ministra de Justícia, Dolores Delgado, havia dinat amb l’ex-comissari de policia José Manuel Villarejo, el centre de les clavegueres de l’estat, prou conegut i polèmic. Un dinar que havia estat enregistrat i se n’havia filtrat el contingut en un mitjà aparentment vinculat a Villarejo. En quaranta-vuit hores Delgado va donar quatre versions diferents sobre la seva relació amb el policia, responsable d’allò que es va anomenar ‘operació Catalunya’. Es va fer evident que aquella relació anava molt més enllà d’un dinar. La polèmica es va allargar fins aquesta mateixa setmana, quan el congrés espanyol ha reclamat la dimissió de la ministra, amb els vots a favor del PP i Ciutadans i l’abstenció de gairebé tots els grups que havien donat suport a la moció de censura contra Rajoy: Podem, ERC, PDECat i Compromís. En contra de la dimissió, només hi votaren el PSOE i el PNB. 5.-Pedro Duque (Ciència), el tercer de no dimitir Tot just si havia esclatat la polèmica de la titular de Justícia que ja en començava una altra: la del ministre de Ciència, l’ex-astronauta Pedro Duque. Duque s’havia comprat un xalet a Xàbia, per mitjà d’una empresa patrimonial, operació que fou considerada una maniobra per a eludir el pagament d’imposts. El ministre va mirar de defensar-se en una dramàtica intervenció, en què va arribar a dir que ho havia fet així perquè la seva vida, com a astronauta, era un perill constant. Duque mantenia casa a Madrid i afirmava que el xalet de Xàbia era per a llogar-lo durant les llargues temporades que passava a l’estranger i que la resta de dies se’l llogava a ell mateix. Però, sorprenentment, aquest lloguer que deia que es pagava no apareixia enlloc. 6.-Josep Borrell (Afers Estrangers), l’escàndol més perillós per a Sánchez L’escàndol més complicat acaba d’esclatar: és el de Josep Borrell. S’ha sabut que a final de setembre la Comissió del Mercat de Valors espanyola va resoldre un expedient en contra seu per la venda d’accions d’Abengoa a càrrec de la seva dona, per valor de 9.000 euros, mentre ell era conseller de la companyia i tenia informació privilegiada que no havia estat publicada. Just després de la venda de les accions, a final de novembre del 2015, Abengoa va demanar concurs de creditors. L’escàndol ha estat publicat a bastament a la premsa europea i econòmica, que en alguns casos ja el considera mort políticament, encara que de moment no passi res. Per a Sánchez el cas Borrell és el més complicat, perquè quest nomenament va ser una decisió personal molt complicada de justificar, sobretot amb els socis catalans, i perquè a Espanya es consenten coses que a Europa serien inadmissibles. Amb Borrell assenyalat, la capacitat diplomàtica d’Espanya minva molt, oimés tenint en compte que el 2012 ja va haver d’abandonar el càrrec de president de l’Institut Universitari Europeu de Florència precisament per un conflicte d’interessos amb la seva presència al consell d’administració d’Abengoa. I els altres… No és que la resta de l’executiu hagi estat exempta de polèmiques. Però, en tot cas, d’un altre nivell, que no comprometia l’honorabilitat personal. A final d’agost, per exemple, la ministra de Treball, Magdalena Valerio, es va trobar involucrada en una gran polèmica perquè el seu ministeri va legalitzar un sindicat de prostitutes, decisió poc compatible amb el perfil feminista que Sánchez volia imprimir al seu govern. Un altre capítol estrany va ser l’anunci de Pedro Sánchez d’una pujada de l’impost del dièsel que la ministra d’Indústria, Reyes Maroto, va desqualificar en públic. I la ministra de Defensa, Margarita Robles, va haver de bregar amb una decisió ben polèmica: la de vendre bombes a l’Aràbia Saudita per a la guerra del Iemen. Després de paralitzar la venda, l’amenaça de represàlies econòmiques pels saudites va fer reconsiderar la decisió, cosa que va malmetre força la seva credibilitat. Grande-Marlaska, un home més que polèmic que exerceix el càrrec de ministre d’Interior, també va estar a l’ull de l’huracà arran de les acusacions d’haver consentit la tortura mentre era jutge, acusacions fonamentades en decisions del Tribunal Europeu dels Drets Humans. I fins i tot el president Pedro Sànchez va haver de defensar-se el mes de setembre de l’acusació que la seva tesi doctoral era irregular, debat que va acabar esvaint-se, però que afegí encara més caos a la composició d’un gabinet que ningú no entén com és que no va ser confeccionat amb més cura.

Summary: Govern Sánchez, una tria molt imperfecta


Després d’haver celebrat fa pocs dies els quaranta anys de l’entitat i haver rebut la Creu de Sant Jordi, l’Associació d’Editors en Llengua Catalana (Editors.cat) ha presentat la Setmana del Llibre en Català. Enguany, la 36a fira literària es farà del 7 al 16 de setembre a la plaça de la Catedral de Barcelona. Les dades que han donat els organitzadors demostren que amb la Setmana començarà la tardor literària, perquè aquest esdeveniment oferirà dues-centes cinquanta novetats editorials. Des de fa tres anys, els editors opten per aquesta cita literària, la més important després de Sant Jordi, i per això avancen l’edició dels títols de tardor, per ser-hi presents. Uns dos-cents autors passaran i signaran els seus llibres. Entre les novetats que es podran trobar a la Setmana hi haurà: El cel no és per a tothom, de Marta Rojals (Llibres Anagrama); Qui bones obres farà, de Pep Tosar (Lleonard Muntaner Editor); Amor a la brega, de Blanca Llum Vidal (Pagès Editors); Per tenir casa cal guanyar la guerra, de Joan Margarit (Proa); Magret i els anarquistes de Francesc Puigpelat (Alrevés). I les traduccions: Errata. Una vida a examen, de George Steiner (Arcàdia); La vida material, de Marguerite Duras (Club Editor); Llum d’agost de William Faulkner (Edicions del 1984); La línia d’ombra, de Joseph Conrad (l’Avenç). Les dades fan goig: 204 expositors, 183 editorials, 11 llibreries, 2 distribuïdors i 7 institucions. També es mostraran 500 capçaleres de revistes de l’APPEC. Hi seran representats tots els Països Catalans amb l’excepció de l’Alguer. Enguany, s’ha incorporat una activitat de Catalunya Nord. Seran 265 activitats durant deu dies, 45 de les quals per al públic familiar. A més, les famílies que facin una despesa de cinquanta euros durant la setmana rebran de regal una llibreria de cartó que es munta i desmunta, per fomentar que els infants tinguin la seva biblioteca a casa. També es potenciaran les activitats dedicades al públic juvenil i les rutes literàries, que tenen una gran acceptació i interès, segons Joan Sala, president de la Setmana. Sala ha explicat que enguany hi haurà un 25,2% més d’expositors que l’any passat. Això és possible, tot i no haver guanyat espai, perquè totes les llibreries presents a la fira podran tenir només els llibres vinculats a una desena d’editorials. De manera que no hi haurà estands que repetiran títols. Com l’any passat, l’Institut Ramon Llull organitzarà, per una banda, el Making Catalan Literature, una visita a Catalunya de divuit editors i agents literaris estrangers amb l’objectiu de presentar-los la literatura catalana de manera directa i personalitzada, fomentant també els lligams amb els agents literaris i les editorials catalanes, els escriptors, els crítics i els traductors. Per una altra banda, el Llull, juntament amb la llibreria Jaimes, també disposarà d’un espai dedicat a obres traduïdes del català a les principals llengües estrangeres, un espai pensat sobretot per als turistes. Enguany, el Premi Trajectòria el rebrà per primera vegada un llibreter, Guillem Terribas, de la llibreria 22 de Girona. Tot i que avui es mira des d’una segona fila la llibreria, perquè s’ha jubilat, Terribas ha dit durant la presentació de la Setmana que es va vincular amb la Setmana del Llibre en Català des del principi i per això sent que el premi és un dels reconeixements més emocionants que ha rebut. Perquè ell morirà essent llibreter. L’artista Frederic Amat ha estat l’encarregat de fer la imatge de la Setmana. L’edició és Països Catalans Andorra, Catalunya Nord, les Illes i el País Valencià també són presents a la Setmana, amb la participació del Ministeri de Cultura del Govern Andorrà, l’Associació del Llibre del Pirineu, l’Associació d’Editors del País Valencià i l’Institut d’Estudis Baleàrics. Tots ells tindran una presència molt destacada durant la Setmana amb ‘El dia de la Collita Valenciana’, una trobada d’autors valencians; ‘El dia dels Pirineus’, amb diferents presentacions de novetats i una lectura teatralitzada; presentacions de llibres d’autors de les Illes; i la commemoració de l’Any Josep Maria Llompart. El matí del dia 11, Catalunya Nord tindrà el seu espai amb la presentació de ’55 urnes per la llibertat. El Llibre Groc’, el llibre catàleg de l’exposició itinerant publicat pel Comitè de Solidaritat Catalana, entre altres activitats. La Setmana també dedicarà actes a debatre sobre la llibertat d’expressió tan rebregada els últims temps, amb organitzacions com el PEN Català i l’Associació Catalana pels Drets Civils, i s’impulsarà un manifest per la llibertat d’expressió.

Summary: I amb la Setmana del Llibre en Català començarà la tardor literària


El dirigent de Podem Pablo Iglesias ha esmorzat avui per primera vegada al bar del congrés: un entrepà, un cafè amb llet i un refresc li han costat 2 euros i 45 cèntims. ‘Més barat que a la facultat’, ha piulat. Mi primer desayuno en la cafetería del Congreso. Barrita con tomate, café con leche y refresco 2,45€. Más barato que en la facultad — Pablo Iglesias (@Pablo_Iglesias_) February 1, 2016 I ha tornat a posar damunt la taula un debat recorrent, que és el baix preu que tenen les consumicions al bar de les corts espanyoles, en comparació amb el preu que tenen en altres restaurants. L’any 2007 va causar impacte veure que José Luís Rodríguez Zapatero no sabés quant costava un cafè, quan li ho van preguntar en un programa televisiu. A ‘Tengo una pregunta para usted’, l’aleshores president espanyol va dir que valia 80 cèntims. Va argumentar que aquell preu era el de l’últim cafè que s’havia pres, al bar del congrés. El 2013 el congrés va obrir el procés d’adjudicació del servei de cafeteria, i en el BOE es van publicar els preus de les consumicions. Heus-los ací:

Summary: L’esmorzar de Pablo Iglesias encén de nou la polèmica pels preus al bar del congrés espanyol


La Comissió Europea no demanarà a Espanya que investigui la violència policíaca de l’1-O. El comissari d’Immigració, Afers Interns i Ciutadania, Dimitris Avramopoulos, ha contestat a la pregunta de Jasenko Selimovic, eurodiputat del grup liberal, argumentant que és competència dels estats membres garantir els drets fonamentals d’acord amb els tractats internacionals i la pròpia constitució. L’eurodiputat demanava si la Comissió convidaria Espanya a fer una investigació independent sobre els fets de l’1-O. La resposta, amb data de 17 de gener, justifica que cada estat és responsable de mantenir la llei, l’ordre i la seguretat interna, i que la Comissió no pot prendre cap mesura ni pronunciar-se sobre el cas. Així mateix, diu que la Carta de Drets Fonamentals de la Unió Europea només s’aplica quan s’implementa legislació europea. ‘La Comissió creu que són temps per a la unitat i l’estabilitat, no per a la divisió i la fragmentació’, conclou el comissari.

Summary: La Comissió Europea es renta les mans i no demanarà a Espanya que investigui la violència policíaca de l’1-O


Quatre dels nou bombers investigats per suposats delictes d’odi després del referèndum han comparegut aquest matí als jutjats de Reus. S’han acollit al seu dret a no declarar i s’han limitat a respondre les preguntes dels seus advocats. Amb crits de ‘No esteu sols’, prop d’un centenar de persones han rebut els bombers, que han arribat tots quatre alhora abans de les deu del matí. Just abans d’entrar, se’ls ha lliurat un ram de ginesta a cadascun d’ells. S’ha desplegat una gran pancarta de denúncia pels presos polítics, on hi apareixien cascs de bombers, a més de la del col·lectiu d’Avis per la Llibertat de Reus. En poc més d’una hora, els quatre bombers han sortit del jutjat. Són els darrers en estar citats, després que ja ho hagin fet cinc companys més -en tres jornades diferents. Els advocats voluntaris de l’1 d’octubre confien que siguin les últimes diligències d’aquesta macrocausa que porta el jutjat d’instrucció 2 de Reus i demanaran l’arxiu de les actuacions. Consideren que no hi ha delicte. ‘Entenem que no hi ha delicte, que en cap cas és sostenible que els fets fossin delictius i per això demanarem l’arxiu immediat’, ha afirmat Daniel Recasens, en nom del col·lectiu d’advocats creat a la ciutat arran els conflictes derivats del referèndum. De moment, hi ha nou bombers investigats -a part d’un altre bomber, sobre el qual ja es va arxivar la causa. ‘La posició és la mateixa, els fets són els mateixos, i creiem que no són fets ‘subsumibles’ dins de cap tipus penal’, ha conclòs el lletrat, a la sortida dels jutjats, en una breu declaració als mitjans de comunicació. Els quatre bombers citats avui, com la resta de companys, s’han negat a fer declaracions. Dos estan al parc de bombers de Reus, un al d’Hospitalet de l’Infant, i un quart, a la regió -no exerceix a cap parc. Se’ls ‘investiga per un delicte d’incitació a l’odi i malversació de fons públics, en una macrocausa que porta el jutjat d’instrucció número 2 de Reus, contra polítics locals i particulars. Entre els concentrats s’hi trobava el mecànic encausat per haver-se negat a reparar el vehicle d’una agent de la policia espanyola, i la regidora cupaire Mariona Quadrada, també investigada.

Summary: Declaren els últims quatre bombers investigats en la macrocausa per delicte d’odi a Reus


La residència Casa Asil de Sant Andreu de Palomar demana que es facin proves de detecció de la Covid-19 amb ‘la màxima celeritat‘, després que hagin mort trenta-un residents des de l’11 de març. ‘Només tenim constància oficial que sis siguin pel coronavirus’, explica la junta del centre en un comunicat. ATENCIÓ- Comunicat (#3) sobre la situació de la residència de gent gran de la Fundació Casa Asil a 30 de març de 2020#covid19 https://t.co/7O18BhazLQ — Fundació Casa Asil 💜 (@casaasil) March 30, 2020 La residència rep ajuda del personal sanitari del CUAP Caserenes i Mutuam, que vetllen per la salut dels 103 residents, però avisen que falta personal, sobretot metges i infermers. ‘Avui, cinquanta-set professionals són a casa seva amb símptomes o amb febre. Hem demanat insistentment que se’ls facin les proves  Tampoc no servirà de res si desconeixem si els nostres professionals, que continuen treballant intensament a fer costat als residents, sense ser-ne conscients, poden transmetre el virus als residents i als altres companys’, diu el centre. Mentre no es fan els tests, el Casa Asil demana al Departament de Salut de continuar derivant alguns dels residents que no presenten símptomes de la Covid-19 cap a ‘espais segurs’. Fins ara, segons la residència, ja s’han fet vint-i-cinc derivacions.

Summary: Una residència on han mort 31 persones demana proves de detecció amb urgència


ERC, CatECP i la CUP han denunciat que el govern del Marroc ha denegat l’entrada al país dels membres de l’intergrup per la Pau i la Llibertat del Sàhara del Parlament de Catalunya. La delegació ha viatjat des de Las Palmas (Illes Canàries) a Al-Aaiun i després de l’aterratge un representant del govern del Marroc els ha denegat l’entrada i els ha fet tornar a l’aeroport d’origen. La comitiva havia realitzat prèviament les gestions d’informació a través del ministeri espanyol. Segons han explicat, tenien previst visitar aquest cap de setmana diverses entitats vinculades a l’activisme i als presos saharauis. Ens han donat un bitllet de tornada que ja tenien preparat just aterrar i amb el mateix avió hem tornat sense poder desembarcar ni trobar-nos amb activistes de drets humans. pic.twitter.com/iFNZm51XeG — Ferran Civit i Martí (@CivitiMarti) February 28, 2020 La delegació de l’Intergrup per la Pau i la Llibertat al Sàhara (IPLS) del Parlament de Catalunya està formada pels diputats Ferran Civit (ERC), Susanna Segovia (Catalunya En Comú Podem) i Vidal Aragonés (CUP). També l’integren Lupe Moreno (Agència Catalana de Cooperació), el cap de l’àrea de Drets Humans del FCCD, Toni Royo i Oriol Puig (Sàhara Dempeus), David Minoves (Centre Internacional Escarré per a les Minories Ètniques i Nacionals) i Gemma Aristoy (Coordinadora Catalana d’Ajuntaments Solidaris amb el Poble Sahrauí).

Summary: El Marroc impedeix l’entrada de diputats d’ERC, CatECP i la CUP que anaven al Sàhara