La vice-presidenta del Consell, Mónica Oltra, ha vinculat la decisió de l’advocacia de l’estat de permetre al govern espanyol de pagar les bestretes a les autonomies amb la campanya electoral. En un to clarament irònic ha explicat: ‘Sembla que en campanya electoral sempre passen miracles.’ Oltra ha participat a Madrid en el Consell Territorial de Serveis Socials i Dependència, i ha dit que el govern valencià esperava els diners amb candeletes. Tot i això, ha recordat que el veritable problema que calia resoldre era la reforma del finançament autonòmic. També ha dit que les bestretes que enviava el govern espanyol al País Valencià eren un dret dels valencians per la situació d’infrafinançament. Per una altra banda, el conseller d’Hisenda, Vicent Soler, ha explicat que els 450 milions d’euros es destinaran sobretot a pagar factures pendents en sanitat, educació i dependència i polítiques d’igualtat, els tres principals pilars de l’estat del benestar. L’advocacia espanyola ha donat el vist-i-plau al govern espanyol per a fer efectives les bestretes a les comunitats autònomes. Són 4.500 milions d’euros que el consell de ministres espanyol aprovarà demà. La ministra d’Hisenda en funcions, María Jesús Montero, ha explicat que el govern volia deslligar aquests fons del fet que l’executiu estigui en funcions, tot i que era l’excusa que havia fet servir Pedro Sánchez, abans de convocar eleccions, per a no pagar-les.

Summary: Oltra vincula el pagament de les bestretes a la campanya electoral


Aquests darrers dies els ciutadans s’han avesat a llegir notícies sobre escorcolls de la Guàrdia Civil en impremtes, actes polítics cancel·lats, notificacions en mitjans de comunicació… Atacs que l’ex-batlle de Barcelona i dirigent del PDECat al consistori va viure directament. Abans de les eleccions municipals del 2015, el diari El Mundo va publicar una informació falsa que li atribuïa un compte corrent de tretze milions d’euros. Home fort de l’antiga CDC i pensant ja a abandonar la primera línia política, hi parlem per saber el seu punt de vista sobre el moment que viu el país, la decisió de Colau de facilitar el referèndum a Barcelona i, és clar, l’operació Catalunya. —Finalment hi ha acord entre Barcelona i el govern pel referèndum. En sabeu les condicions? —No. No tan sols no les sé, sinó que, seguint una tradició i una manera de fer de la senyora Colau, no ens ha explicat res. —I Puigdemont tampoc no us ho ha explicat? —En Puigdemont no té cap obligació d’explicar-m’ho. És el president de la Generalitat i fa els acords que creu convenients per al país. Però entre nosaltres, que som a l’ajuntament, crec que hi hauria d’haver un mínim d’educació, de cortesia, i Colau ens hauria d’explicar a quins acords ha arribat. I podria arribar a entendre que no ho expliqués a tots els grups. Però a ERC i al nostre grup, la cosa més lògica seria que ens ho expliqués. —Però sou del mateix partit que el president. Es podrà votar en els mateixos col·legis electorals que en les últimes eleccions? —Doncs aquest és el dubte que tinc. Es podrà votar en els col·legis electorals que siguin escoles, però no estic segur que es pugui votar en tots els col·legis electorals perquè no veig clar que l’ajuntament hagi decidit de posar els locals a disposició de la Generalitat. Es podria fer. Jo ho penso. Hi ha moltes maneres d’intentar esquivar la barbaritat persecutòria de l’estat espanyol. I s’ha de ser llest. No s’ha de ser beneit perquè ens encausin a tots. No sóc partidari de forçar la màquina perquè ens encausin. —Heu estat batlle. Enteneu Colau, quan argumentava que no vol posar en perill els funcionaris? —Nosaltres no vàrem posar en perill els funcionaris el 9-N. I es poden fer més coses per no posar-los en perill. I a mi m’han cridat a declarar pel 9-N. I escolteu, vaig anar allà, em vaig explicar i els vaig dir que ho tornaria a fer. Però passa, i és veritat, que a la senyora Colau, segons quina acció faci, la poden encausar. Entenc que prefereixi fer-ho d’una manera intel·ligent i fer un acord amb la Generalitat. No em sembla malament, és correcte. Ara, no és veritat que no pugui posar municipals a disposició de la Generalitat per a aquesta votació. —Però ella ja ha dit que aquest no és el referèndum que voldria. —El favor més important que pot fer la senyora Colau no és el de posar uns equipaments al servei de la votació, sinó la convicció i la força que Barcelona es vulgui posar al capdavant d’això. De moment, ens hem trobat una actitud molt fluixeta i ara, després de l’acord, sembla que està disposada a prendre una posició activa. Doncs jo, com a nacionalista, he de dir-li ‘benvinguda. Ara el fet important no és la batalla política a l’ajuntament, sinó la batalla a favor de fer el referèndum. Quan s’acabi aquest procés, ja diré què penso del que ha fet la senyora Colau. Però en aquest moment, el fet important és que contribueixi d’una manera ferma que es pugui votar. I això és un mèrit de Puigdemont, i aquesta és la crítica que faré a partir del dia 2. —Quina és la tesi de la vostra crítica? —El lideratge. Barcelona no pot estar amagada, dissimulant i amb mitges tintes. Per això m’alegra que es faci un pas endavant i Barcelona se situï en primera fila en aquest tema. Hem de demostrar que no ens hem acovardit. No podia ser que a l’hora de la veritat la capital de Catalunya s’espantés. I m’estranya que la senyora Colau no em truqui i em digui que endavant. Almenys els grups que hi estem implicats. És això que entenc per lideratge. —Coneixeu de primera mà la repressió de l’estat espanyol. Fins a l’1-O, què ens podem trobar? —Pressionaran per aplicar la llei d’una manera molt esbiaixada i actuaran per espantar-nos. Perquè pretenen això: espantar. I espero i desitjo que no arribin als extrems que a mi em van aplicar en el seu dia. Una cosa és aplicar la llei i una altra inventar-se coses per fer mal. La veritat és que ells tenen un munt de gent que creuen que, per salvar Espanya, val tot. Són gent amb una mentalitat de salvar un concepte d’Espanya que tenen ells, perquè hi ha gent que pot defensar uns altres models d’Espanya. De fet, molts ho observen amb esglai i no es creuen això que fan els del PP. Els del PP i el PSOE, perquè la gent es creu que si algun dia guanya el PSOE la situació canviarà. I no. Conec bé la filosofia del senyor Guerra i la cosa no aniria així. —Mirant enrere, i fent balanç de l’empastifament que va fer El Mundo, personalment com us ha afectat? —T’afecta perquè et distreu, t’atabala, i fins que no surten els enregistraments, crec que molta gent dubtava de la meva innocència. Però quan els escoltes t’adones que és una absoluta barbaritat, tot plegat. Jo sempre dic que, electoralment, no va ser decisiu, però va afectar. D’alguna manera o altra. I la prova que va afectar és que els comuns van utilitzar-ho durant la campanya electoral. S’hi referien de manera ambigua i amb la idea clara d’enfonsar l’adversari. Crec que alguns comuns, no tots, fan de la lluita política una lluita d’agressió a l’adversari per provar de destruir-lo. Fins i tot quan han guanyat. Són gent que creuen que han de destruir l’adversari. —De què penseu que han servit les comissions d’investigació al congrés espanyol i al parlament? Francament. —De molt poc. N’estic molt decebut. S’han fet aquestes comissions i s’ha posat en evidència que tot era una operació orquestrada i dirigida per unes persones, com Jorge Fernández Díaz, Jorge Moragas i Alícia Sánchez-Camacho. Però un presideix una comissió al congrés, l’altra és a la mesa i l’altre és la mà dreta del senyor Rajoy. Ho trobo absolutament lamentable i vergonyós, perquè aquests senyors, si tinguessin el mínim de decència, haurien de plegar. S’haurien de retirar. Així no es fa política. —Per què Xavier Trias? Hi heu pensat? —Hem de tenir clar que l’objectiu d’aquesta gent que volen ‘salvar Espanya’ és destruir Convergència. No tots els partits. D’una manera molt clara, CDC, perquè ocupem un espai electoral que els perjudica. No poden tolerar que un centre que va de l’esquerra a la dreta, acabi prenent la decisió que Catalunya ha de ser una nació independent. La seva filosofia és la de destruir-nos. I ho intenten. —I ho han aconseguit? —Ens han posat dificultats. És evident. Algunes per culpa nostra. Si el president Pujol fa una declaració autoinculpant-se, no podem dir que sigui culpa d’ells. Els mètodes per a pressionar el president Pujol perquè acabi fent aquesta declaració sí que són seus. Però jo no justifico que una persona hagi fet una cosa incorrecta. També han intentat de perjudicar d’una manera molt seriosa, Artur Mas, i evidentment a mi. És que van dir que quan jo pogués demostrar la meva innocència ja m’haurien destruït. —Jorge Fernández Díaz, Jorge Moragas i Alícia Sánchez són tots tres catalans i estic segur que hi heu coincidit d’ençà que van aparèixer els enregistraments. Hi heu parlat? —Jo procuro no trobar-los. Si me’ls trobo, intento no parlar amb ells perquè podria dir coses molt gruixudes. Només un dia, quan hi va haver el funeral en honor de les víctimes de Germanwings a la Sagrada Família. Jo vaig sortir a rebre el rei espanyol i em vaig trobar que venia amb Fernández Díaz. No vaig tenir més remei que saludar-lo i em va dir: ‘Escolta’m, com a catòlic que sóc, em crea una gran tensió veure’t i parlar amb tu.’ —I què vàreu respondre? —Li vaig dir que jo també sóc catòlic. Que aquesta tensió la podia arreglar fàcilment si em demanava perdó perquè jo, com que també sóc catòlic, l’hauria de perdonar. Et trucaré un dia, em va dir. —I us va trucar? —No, mai més. —El periodista Enrique Bayo deia això en una entrevista a VilaWeb: ‘En aquesta màfia, hi participen magistrats, fiscals i el president espanyol’. Ho subscriviu? —Fins al president Rajoy, no ho sé. És difícil de creure que no sàpiga res. Jo no m’atreveixo a dir aquestes coses. Jo sé el que sé. I el que sé és que Jorge Fernández Díaz, Jorge Moragas i Alícia Sánchez-Camacho hi han participat. És veritat que moltes persones del PP que em trobo em transmeten un missatge simpàtic de part del president del govern: ‘Escolta, que sàpigues que el president t’aprecia molt.’ —Caram. —Sí, perquè jo amb Rajoy hi tenia una relació molt afectuosa. Però molt. Perquè han estat molts anys coincidint i hem tingut una relació personal i, fins i tot, afectuosa. Jo em sentia amic del senyor Mariano Rajoy. Ara, quan m’envien aquests missatges d’afecte penso: ‘Què m’hauria passat si no em tingués afecte?’ Se’m posa la pell de gallina. —Quan feu el tomb cap a l’independentisme? —Durant els últims anys. He anat vivint una situació de blocatge. Des del meu punt de vista, durant molt temps, el problema de Catalunya no ha estat la independència sinó el grau de dependència que tenim, que és insuportable. Els bascs, que no tenen el grau de dependència que tenim nosaltres, no estan tot el dia reclamant la independència. Quan tu acabes sent tan depenent que arriba a l’extrem que és el senyor Montoro el que decideix què paga i que no, la situació acaba essent asfixiant. —Ho vàreu viure des de primera línia. Vàreu ser conseller de Presidència? —Hi ha un moment molt important en què el president Pujol va a Madrid a veure el senyor Aznar amb dos totxos de propostes ideats per Enric Argullol i Antoni Bayona, en els quals es plantejava quin havia de ser el futur desenvolupament de l’autogovern a través de l’article 150.2 de la constitució. Recordo que el senyor Aznar es va quadrar i va dir que s’havia acabat els traspàs de competències. Llavors va ser quan el president em va dir que no hi havia res fer amb aquesta gent, que no hi havia solució. Progressivament, m’he anat adonant que si no el plantes cara no avances ni un mil·límetre. —Ara es planta cara? —Sí. Tenim gent molt valenta. Ja era hora que ens quadréssim i diguéssim que això no pot quedar així. —Ara el baròmetre us va molt en contra. Per què creieu que heu passat d’un 13,7% que vàreu obtenir a les eleccions a una intenció del 5,9%, segons el baròmetre? —Jo no m’ho crec, tot això. —Per què? —Perquè són enquestes fetes fora del moment electoral, situacions especials, no tenim ni el candidat. Ara, que no estem en el millor moment? Segurament. —A què ho atribuïu? —Fem és una acció molt important a la Generalitat. Junts pel Sí, que és molt important per al país, afecta d’una manera important el nou projecte del PDECat. Sabem que la importància ara és de Junts pel Sí. —No éreu dels partidaris de canviar el nom al partit. —No n’era partidari, no. No ho veia necessari. Però no tan sols vàrem canviar el nom, sinó que vàrem decidir una cosa més important: matar el partit i fundar-ne un de nou. Costa d’arrencar la màquina, però sobre això no sóc pessimista. Si fem les coses bé i no ens posem nerviosos, traurem un bon resultat a les eleccions del 2019. —Qui es presentarà? —No ho sé, ho decidirà el partit. Hi ha gent bona. Jo sempre he dit que el meu candidat seria Joaquim Forn. La gent em deia que no el coneixia ningú. I ara, em diuen: aquest paio és bo! —I encara que hagi passat per la conselleria? —És clar, no ho sé, falta que li ho deixin fer. Si triomfa en una conselleria, dependrà de què passi a Catalunya, no a Barcelona. Potser Puigdemont no vol que l’hi prenguin. A mi m’han fet una mala passada nomenant-lo conseller. És que la feina que va fer aquí a l’ajuntament va ser espectacular. Ha estat la meva mà dreta durant molt temps i m’agrada que els meus col·laboradors triomfin. —Vila, Munté o Mascarell també serien bons candidats? —Jo crec que tots serien bons candidats. Però un s’ha de plantejar com es guanyen les eleccions, i això no hem de fer fins a partir del 2 d’octubre. Ara tots estem per una altra tasca. —A partir del 2019 Trias es retirarà políticament? —No, no ho faré mai. Jo estaré disposat a ajudar el partit en tot allò que calgui. Quan es construeix un partit nou com aquest, no sóc partidari de desvincular-se del tot. S’ha d’ajudar. Tot allò que sóc jo, ho dec a un partit que es diu Convergència. I ara, tot i que no és el mateix, es diu PDECat. I crec que tinc l’obligació de donar tant com pugui al partit amb una situació activa.

Summary: Xavier Trias: ‘Què m’hauria passat si Rajoy no em tingués afecte? Se’m posa la pell de gallina’


El Banc Central Europeu (BCE) deixa intactes els tipus d’interès, de facilitat de crèdit i de dipòsit en el 0,00%, el 0,25% i el -0,50%. En la primera reunió del 2020, el consell de govern de l’organisme manté així els tipus d’interès en el seu mínim històric, després d’anunciar el començament d’una revisió estratègica de la política monetària, cosa que no es fa des del 2003. L’organisme presidit per Christine Lagarde, que d’ençà que va arribar al càrrec ha mantingut la política monetària del seu predecessor, Mario Draghi, també manté la política de compra d’actius a un ritme mensual de 20.000 milions d’euros.

Summary: El BCE manté els tipus d’interès en el mínim històric


L’advocat de la consellera de la Generalitat Clara Ponsatí, Aamer Anwar, ha reclamat al president del govern espanyol, Pedro Sánchez, que, si és ‘realment diferent del règim de Rajoy’, aposti per una solució política que signifiqui el retorn dels exiliats i la posada en llibertat dels presos polítics. En un comunicat, Anwar ha ressaltat que el dret del poble català a determinar quina és la millor forma de govern per a les seves necessitats ‘mai no pot ser il·legal’, ja que el dret internacional permet que la ciutadania exerceixi el seu dret a l’autodeterminació. Per això tampoc no pot ser considerat alta traïció segons la llei escocesa. Anwar ha valorat que la retirada de les euroordres és una ‘gran victòria’, però ha recordat que a Espanya hi ha presos polítics i que els polítics exiliats continuen sense poder tornar a Catalunya, perquè de tornar serien arrestats. Ponsatí compareixerà dilluns a les 10 hores davant del tribunal escocès per a una audiència preliminar sobre l’euroordre esperant que serà retirada. De totes maneres, Anwar creu que el magistrat del tribunal Suprem espanyol Pablo Llarena està disposat a activar en el futur una nova ordre de detenció europea i considera que una euroordre revisada seria un exemple més d”abús’ del tractat.

Summary: L’advocat de Ponsatí demana a Sánchez que, si és ‘realment diferent’ de Rajoy, alliberi els presos polítics


El president de la Comissió Europea, Jean-Claude Juncker, vol crear una ‘base general permanent’ a la Unió Europea, embrió d’un futur exèrcit europeu. En el seu discurs sobre l’Estat de la Unió a Estrasburg, Juncker ha remarcat que Europa ‘ja no pot dependre de la capacitat militar dels països individuals’. ‘Hem d’assumir junts la protecció dels nostres interessos’, ha dit el luxemburguès, que ha remarcat que ‘una Europa que protegeix és una Europa que es defensa’. Juncker també ha promès desplegar 200 guàrdies de fronteres a Bulgària, en el marc del nou cos europeu de fronteres, i ha exigit un ‘control estricte’ sobre qui entra i surt del territori de la UE. En el seu discurs al Parlament Europeu, el primer sobre l’Estat de la Unió des del ‘Brexit’, Juncker ha apostat per la cooperació militar, una de les polítiques que més recels generava, precisament, al Regne Unit. El luxemburguès ha dit que cal una base general permanent per a les diverses missions que fan els exèrcits europeus a l’estranger, que cooperi, alhora, amb l’OTAN. ‘El Tractat de Lisboa permet als estats membres que ho vulguin posar en comú les seves capacitats militars en una cooperació permanent estructurada. Crec que és el moment d’utilitzar aquesta possibilitat. Confio que la nostra reunió a 27 a Bratislava sigui un primer pas polític en aquesta direcció’, ha dit Juncker . El president de la Comissió Europea també ha proposat la creació d’un fons europeu de la defensa abans de finals d’any per impulsar ‘la recerca i la innovació’ en matèria militar. ‘Perquè la defensa europea sigui forta, la nostra indústria militar ha d’innovar’, ha remarcat. Control a les fronteres ‘Defensarem les nostres fronteres amb un control estricte’, ha assegurat Juncker durant el seu discurs. ‘Cada vegada que una persona entri a la Unió Europea o marxi del seu territori, es recollirà la informació de la data i la raó del desplaçament’, ha assegurat el president de la CE, remarcant que així la UE sabrà ‘qui viatja a Europa abans que la persona arribi’. Juncker ha recordat que ‘Europa és cada vegada més petita’, en un món cada vegada més gran i globalitzat. ‘La CE des del primer dia ha donat prioritat a la seguretat’, ha dit el president de la Comissió, citant les mesures per aturar el retorn dels combatents estrangers, l’eliminació de les armes de foc i el finançament del terrorisme, o les iniciatives per eliminar el contingut propagandístic gihadista de les pàgines web. ‘La tolerància no pot ser en detriment de la nostra seguretat’, ha defensat. Afers Exteriors ‘Mireu el conflicte que hi ha a Síria, les conseqüències per Europa són immediates. Però on són la UE i els seus estats membres en la negociació?’, ha assegurat Juncker durant la seva intervenció a Estrasburg. El president de la CE ha dit que l’Alta Representant per Afers Exteriors i Política de Seguretat, Federica Mogherini, s’ha de convertir en una ‘veritable ministra d’Afers Exteriors de la UE’, i ha reclamat desenvolupar ‘una estratègia europea per a Síria’ i aconseguir ‘una cadira a la taula de negociacions’ sobre el futur d’aquest país.

Summary: Juncker proposa una ‘base general permanent’ militar a la Unió Europea


La Guàrdia Civil ha detingut l’ex-president de la Federació Catalana de Futbol (FCF) i actual vice-president econòmic de la Reial Federació Espanyola de Futbol (RFEF), Andreu Subies. Agents del cos estan fent sis escorcolls per ordre del jutge de l’Audiència espanyola Santiago Pedraz, entre els hi ha la seu de la FCF i de la Mutualitat Catalana de Futbolistes. També ha estat detingut l’ex-directiu de la FCF Josep Contreras. L’operació es desenvolupa com una peça separada del cas Soule de presumpta corrupció a la RFEF, per la qual es va detenir el president d’aquesta entitat, Ángel María Villar, el juliol del 2017. L’operació està en marxa i es porta a terme per delictes econòmics arran de les reformes de diverses seus de la FCF. Andreu Subies va ser president de la Federació Catalana de Futbol entre els anys 2011 i 2018 i actualment és vice-president econòmic de l’espanyola, sota la presidència de Luis Rubiales. Està previst que els dos detinguts, Subies i Pedraz, passin a disposició judicial aquest dimecres a primera hora del matí. Segons fonts de la FCF, a dins de la seu al carrer Sicília de Barcelona hi ha entre cinc i sis persones, formades per agents de paisà i el secretari judicial. Se’ls està requerint informació de contractes i arxius informàtics relacionats amb temes econòmics. Dins de la seu del carrer Sicília no hi ha cap dels dos detinguts i l’actual president de la FCF, Joan Soteras, no està present en els escorcolls. El juliol del 2017, la Guàrdia Civil va detenir Villar i el seu fill en el marc d’una operació coordinada per l’Audiència espanyola i la fiscalia anticorrupció. En aquesta operació, s’investigava la gestió de persones vinculades a la RFEF en relació amb delictes de corrupció entre particulars, falsedat en document públic, administració deslleial, apropiació indeguda i possible aixecament de béns. La investigació considerava que altres persones es podrien haver beneficiat, a través de diverses empreses, en perjudici de la federació. Villar i el seu fill van ingressar a presó, d’on en van sortir l’1 d’agost del 2017 després d’abonar fiances de 300.000 i 150.000 euros, respectivament.

Summary: Detingut l’ex-president de la Federació Catalana de Futbol, Andreu Subies


Avui la Diputació de València ha fet pública la contractació d’Alberto Hernández Campa com a gerent d’Egevasa, l’empresa pública que gestiona l’aigua. Hernández Campa és el marit de la consellera de Salut, Carmen Montón, i per això aquesta contractació ha suscitat polèmica. La vice-presidenta, Mónica Oltra, ha dit públicament que no estava d’acord amb la decisió i que no la considerava estèticament assumible. Oltra s’ha referit al Pacte del Botànic i a les polítiques d’ètica i transparència per tal de criticar aquest nomenament. Tot amb tot, ha reconegut que el nomenament és decisió de la junta d’Egevasa.

Summary: Polèmica al govern valencià pel fitxatge del marit de la consellera de Salut


En un món on la informació és poder i s’usa com arma, Snapchat s’ha adoptat com un antídot a aquest seguiment o afany per capturar i retenir els moments de la nostra vida que compartim amb altres persones. Avui dia totes les xarxes socials tenen com a objectiu final el de registrar, emmagatzemar i vendre les nostres vides, per això –potser– d’aquí sorgeix l’èxit d’una eina com Snapchat, una aplicació creada per dos joves de Stanford. Cinc anys després del seu llançament, Snapchat és ja una eina molt més complexa: permet enviar missatges, parlar per telèfon, crear històries que no desapareixen fins a les 24 hores i accedir a una secció especial anomenada Discovery, on els usuaris poden trobar canals de televisió com la CNN, ESPN o Vice. Una dada curiosa: Snapchat no arriba als 100 milions d’usuaris a tot el món però es visualitzen al dia 8.000 milions de vídeos, el mateix número que a Facebook. La diferència és que la de Zuckerberg és la xarxa social més gran del món, amb 1.500 milions d’usuaris. Snapchat és l’eina dels ‘millenials’ (més del 50 % són joves entre 18 i 24 anys) i si n’ets nou hauràs d’aprendre algun truc per treure-li tot el partit. Aquí et donem cinc consells que tot usuari de Snapchat usa i que et seran molt útils. 1. Els ‘emojis’ de xat tenen significat A vegades veuràs ‘emojis’ al costat dels noms dels teus amics, i veuràs que canvien i apareixen de manera aleatòria. Doncs bé, aquests ‘emojis’ tenen un significat. Ocult? Sí. Per consultar-ho has d’anar a ‘Configuració’, després entrar a ‘serveis addicionals’ i fer clic a ‘administrar’. Finalment entra a ‘emojis d’amics’. Veuràs una llista amb un ‘emoji’ predeterminat i un menú en el qual pots canviar l”emoji’ associat amb cada significat. 2. Aprofita el sector de color Revisa el selector de color per a l’eina del llapis. A simple vista veuràs que no té opcions per a blanc i negre, però sí existeixen. Per usar el llapis negre pressiona sobre l’eina de l’arc de Sant Martí (selector de color) i arrossega el teu dit al costat esquerre i al fons de la pantalla del teu telèfon. Per utilitzar el llapis blanc mantén pressionada l’eina de l’arc de Sant Martí i arrossega el teu dit a la part superior esquerra de la pantalla. 3. Crea un llenç en blanc Si el que vols és compartir un dibuix o un text que t’has trobat, només necessitaràs un llenç en blanc. Per crear-lo, has d’usar el teu dit per tapar la lent de la teva càmera i després fer una foto. L”snap’ serà un llenç vermell buit sobre el qual podràs dibuixar amb l’eina del llapis. Si vols un llenç negre, col·loca el teu telèfon en una superfície fosca i captura un ‘snap’. 4. Gira la càmera a mig ‘snap’ Mentre realitzes un vídeo, prem en el botó de la cambra per canviar a la cambra frontal i incloure una mica de ‘face’ al teu ‘snap’. 5. Aconsegueix textos il·limitats Per saltar-nos el límit que posa Snapchat per enviar textos hem d’anar a l’aplicació de notes que tinguem al nostre telèfon i crear una nota en blanc. A la nota premem diverses vegades el botó ‘return’ o ‘enter’ per crear línies en blanc i després sobre la pantalla seleccionar-ho tot i copiar-ho. Tornem a Snapchat i a la caixa de text de ‘snap’ escollim ‘enganxar’. Així estem enganxant una caixa de text més gran al nostre ‘snap’ que podem omplir amb una pila de text. Per usar-la, prem a cada línia en blanc i escriu el teu missatge.

Summary: Cinc consells impresdindibles per a tots els usuaris de Snapchat


El Consell, constituït en Junta General d’Accionistes de Radiotelevisió Valenciana SAU, ha acordat instar als liquidadors de la societat a fer les operacions mercantils necessàries per a l’adjudicació a la Generalitat de tots els béns i drets que comprenen l’immobilitzat material i intangible de RTVV. Alhora, ha decidit la resolució de contracte de la seu d’Alacant. Així ho ha explicat en la roda de premsa posterior al ple del Consell la vicepresidenta i portaveu del Govern valencià, Mónica Oltra, qui ha destacat que la Generalitat està tractant de posar en ordre RTVV. Respecte al primer acord, Oltra ha indicat que s’adopta atenent la llei 12/2015, de 29 de desembre, per a la recuperació del servici públic de radiodifusió i televisió d’àmbit autonòmic, que establix les condicions de la reversió dels béns necessaris per a la prestació dels servicis públics de radiodifusió i televisió. La decisió es produïx després que la setmana passada el ple de les Corts aprovara la presa en consideració de la proposició de llei per a la posada en marxa de la nova RTVV, que passarà a anomenar-se Corporació Valenciana de Mitjans de Comunicació. En virtut de l’acord adoptat pel Consell, s’inicien els passos per a cedir a la Generalitat, garant legal del pagament dels deutes de la societat RTVV, tots els actius necessaris per a la prestació del servici públic autonòmic de ràdio i televisió per part de la Corporació Valenciana de Mitjans de Comunicació. D’altra banda, el Consell ha acordat instar als liquidadors de la societat a resoldre el contracte de dret de superfície subscrit en 2002 amb la mercantil Mizquitillas per a la seu de RTVV a Alacant i encomanar a l’Advocacia de la Generalitat que estudie l’adopció d’actuacions per a defensar els interessos de la Generalitat. Mónica Oltra ha explicat que la Generalitat va construir i va pagar l’edifici d’Alacant però, a més, pagava un lloguer per l’ús. ‘El negoci ha estat rodó’, ha ironitzat. Tres milions La resolució del contracte permetrà alliberar del pagament d’una quantitat global pròxima als tres milions d’euros, corresponents al cànon mensual establert fins a 2035. Els liquidadors ja van deixar de fer front a les obligacions del contracte perquè considera les seues clàusules abusives, el que ha permès a més deixar de pagar 371.398,45 euros. L’acord adoptat pel Consell encarrega ara a l’Advocacia que valori i proposi, si és el cas, accions en relació amb este contracte, subscrit en 2002 per un període de 33 anys amb pagaments mensuals de 18.483,91 euros més IVA, que han anat incrementant-se successivament amb les actualitzacions de l’IPC. El contracte signat en 2002 inclou, com a condició resolutòria expressa, l’extinció del dret de superfície en el cas que es deixen d’abonar sis cànons mensuals, així com que l’edifici passi a mans de la mercantil, una cosa que haguera succeït igualment tot i que s’haguera seguit pagant el cànon fins a 2035, tenint en compte que el contracte així ho estipulava també. Actualment, la seu d’Alacant, que va costar 4,48 milions d’euros a l’erari públic, es troba buida i llista per al seu lliurament.

Summary: El Consell comença el traspàs d’actius de RTVV a la Generalitat


L’actualitat política se succeeix sense descans dia rere dia. Actes de campanya, de precampanya, refundacions dels partits, congressos nacionals, regionals, fins i tot locals. Els mitjans de comunicació i les xarxes socials ens bombardegen constantment amb informació i els partits polítics ho saben. Ens trobem en campanya permanent, un fenomen provinent dels Estats Units en què la força dels mitjans de comunicació transforma la governabilitat de les institucions, que es troben en una campanya contínua i on predominen els assessors en comunicació. La informació política es transforma. En els darrers anys han aparegut noves formes de comunicar, sobretot amb la irrupció de les xarxes socials i formats d’infotainment, on es barreja l’entreteniment amb informació d’actualitat. També ha canviat la relació entre el món del periodisme i la política, on molts professionals treballen en ambdós sectors indistintament: periodistes treballen com a assessors de comunicació i polítics col·laboren en mitjans. La comunicació política i les xarxes socials L’adaptació de la política a les noves formes de comunicació de masses va començar amb l’aparició dels primers diaris de gran tirada a finals del segle XIX. Posteriorment, el naixement de la ràdio i la televisió va consolidar la presència de la política als nous canals. I amb la creació d’Internet i la popularització de les xarxes socials, la comunicació política ha trobat una gran oportunitat per potenciar les seves estratègies en el procés de formació de les opinions dels ciutadans. “La immediatesa de les xarxes socials ha accelerat la campanya permanent: s’intenta que la campanya esdevingui al minut, i això genera una simplificació del missatge en les polítiques”, explica Carles Pont, professor de la Facultat de Comunicació de la Universitat Pompeu Fabra i Doctor en Comunicació Social. En aquesta línia, Toni Aira, exdirector de comunicació del PDeCAT i expert en comunicació política, creu que la immediatesa “atropella la política”, i que la primera víctima d’aquest atropellament és la “reflexió pausada”. Les xarxes socials han esdevingut la principal via d’accés a la informació política per molts ciutadans. Aquests usuaris han deixat de consumir, en major o menor mesura, els continguts dels mitjans de comunicació tradicionals i, en conseqüència, les forces polítiques i les institucions han reorientat les seves estratègies. Albert Sáez, expresident del consell de govern de la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals, considera que els mitjans de comunicació van a remolc de les xarxes socials: “A mesura que un partit té capacitat de penetrar en les xarxes socials i ser rellevant, acaba influint en els mitjans de comunicació”. En aquest sentit, Toni Aira creu que les xarxes transformen la campanya permanent en una “guerra de guerrilles”, on els usuaris busquen continguts que reforcin les seves conviccions o que siguin antagonistes per entrar en conflicte. Així doncs, les xarxes promouen les bombolles informatives, on els usuaris poden seleccionar els continguts i no sempre buscar la veritat, sinó reafirmar les seves creences i allunyar-se de la realitat. La incidència de les xarxes també ha comportat un augment en la producció de les fake news. Aquestes no deixen de ser informacions enganyoses, que moltes vegades oculten interessos particulars com la difamació o la promoció d’idees polítiques. Per lluitar contra aquestes informacions falses, el periodisme ha evolucionat cap al fact-checking: la comprovació sistemàtica de fets i declaracions de persones públiques, sobretot de polítics. “Els partits no volen fake news, però a la vegada, tenen exèrcits a les xarxes socials que hi juguen quan ideològicament els convé”, recalca Aira. Tanmateix, especialment en unes eleccions municipals, les eines offline segueixen tenint una importància cabdal: les visites als barris o les reunions amb entitats i veïns formen part del dia a dia dels candidats, fins i tot abans de la campanya electoral. La personalització dels candidats a l’alcaldia de Barcelona L’elecció dels candidats que han fet les diferents formacions polítiques que aspiren a l’alcaldia de Barcelona posa de manifest la importància de la marca personal dels líders polítics en les eleccions municipals a la ciutat comtal i la personalització de la política en la cobertura mediàtica que se’n derivarà. El fenomen de la personalització fa que els votants prioritzin el seu vot segons la figura del líder polític: els partits dipositen en el seu candidat la seva prioritat en l’estratègia comunicativa, fent que els mitjans de comunicació entenguin la informació política com una confrontació entre individuals i no com un debat col·lectiu. Mentre que l’actual alcaldessa Ada Colau opta a la reelecció amb Barcelona en Comú, les formacions independentistes Esquerra Republicana i Junts per Catalunya han escollit Ernest Maragall i Joaquim Forn respectivament. D’altra banda, Manuel Valls es presenta a través d’una plataforma independent que pretén aglutinar diferents perfils de l’unionisme. Toni Aira considera que Esquerra Republicana, que “tradicionalment no ha estat identificada com una força municipalista creïble per assumir l’alcaldia a Barcelona”, ha triat com a candidat a un Ernest Maragall “que com a gran missatge té el seu cognom que respira Barcelona”. En aquesta línia, Aira creu que el fet que Joaquim Forn, que va ser tinent d’alcalde de Barcelona, encapçali la llista de Junts per Catalunya a Barcelona és determinant perquè “estarà a l’aparador com a víctima del procés en primera persona”. “Les formacions polítiques t’estan reconeixent el punt d’importància del factor municipal a Barcelona quan el debat independentista i nacional està en un moment crític”, conclou Aira. He pres la decisió d'encapçalar una candidatura integradora, solvent i transversal per guanyar l'alcaldia de Barcelona. Vull liderar un projecte de transformació de la ciutat sòlid i rigorós per situar Barcelona, de nou, al centre de tot.Llegiu la meva carta oberta: pic.twitter.com/aAPMjR450O — Joaquim Forn (@quimforn) January 23, 2019 Sobre una hipotètica marginació dels programes electorals en el debat públic en un moment en què el procés independentista està molt latent, Carles A. Foguet, director de comunicació d’Esquerra Republicana de Catalunya, considera que el context comunicatiu “no admet massa profunditat en el debat públic”. “No és que els partits no vulguin que es debati sobre programes electorals, és que els partits s’adapten a una situació que no beneficia el debat sobre els programes”, subratlla Foguet. Si bé Esquerra Republicana, Junts per Catalunya i Barcelona en Comú aposten per candidats amb una accentuada marca personal, que en algun moment de la seva trajectòria política ja han treballat a l’Ajuntament de Barcelona, la CUP aposta per una llista de base assembleària i el Partit Popular o la plataforma Valls BCN 2019 presenten candidats sense recorregut polític a la ciutat. La principal dificultat del departament de comunicació de la candidatura de Manuel Valls en els primers mesos de campanya ha estat explicar que el polític francès és un candidat independent. En la generació de continguts, la candidatura ha prioritzat el format de vídeo i les infografies a través de les xarxes socials amb missatges més directes en la construcció d’una imatge de proximitat que relacioni el seu argumentari polític amb els temes que preocupen als barcelonins. “Des de l’Àrea Digital busquen ara la consolidació del relat polític i de marca personal entre els electors de Barcelona”, explica Arnau Mas, cap de premsa de la candidatura. Estic molt content amb la presentació de la nostra campanya. És el primer pas d’un camí en el qual necessitaré el vostre suport. 13.12.18 🚀🔝 #VolemManuelValls #VallsBCN2019 pic.twitter.com/4Tc9wPluL2 — Manuel Valls (@manuelvalls) December 15, 2018 Pel que fa a la CUP, ha escollit la seva cap de llista, Anna Saliente, activista del Baix Guinardó. La formació anticapitalista ha triat com a membres de la seva llista per a les municipals tot un conjunt de cares noves, ja que cap de les regidores anteriors ha decidit repetir mandat. Tal com afirma Manel Zamorano, secretari municipal de comunicació i premsa de CUP – Capgirem Barcelona, el fet que tots els membres siguin desconeguts pel gran públic no els condiciona, ja que la seva fortalesa és la gent que està a les assemblees de la ciutat. Zamorano sentencia que “els nostres tempos no acompanyen els de la institució perquè, ara mateix, tots els partits estan en una precampanya. Podria arribar a dir que els partits viuen en precampanya constantment i ara encara més en el moment que s’apropen les eleccions”. Fenòmens com la campanya permanent, però també les fake news i la personalització, comporten una simplificació extrema del missatge. Aquesta reducció de la realitat, que sovint és complexa i variant, erosiona la percepció que els ciutadans tenen de la política i el funcionament de la democràcia. PSC Barcelona, PDeCAT Barcelona, Barcelona en Comú, PP Barcelona i Barcelona és Capital no han volgut respondre les preguntes de Cetrencada.

Summary: Fake news i campanya permanent: els nous reptes de la comunicació política


Jordi Turull ha instat el president Quim Torra i Pedro Sánchez a nomenar ‘negociadors amb solvència contrastada’ per a poder celebrar ‘reunions més discretes’. En una entrevista amb l’ACN des de la presó de Lledoners, Turull ha demanat que els contactes entre el president de la Generalitat i el candidat a la presidència del govern espanyol tinguin més ‘discreció’ perquè es pugui aprofundir més en el diàleg. ‘Tota negociació s’ha de fer fora de focus’, ha apuntat. D’altra banda, confia que la Generalitat doni el tercer grau als presos polítics i que no sigui ‘més restrictiva’ que el Suprem per satisfacció de la fiscalia. Turull creu que cal més discreció perquè el diàleg sigui real. Per això defensa que en les negociacions s’ha de poder ‘parlar de tot’ i ‘sense condicions’. Per resoldre el conflicte polític, Turull sosté que Sánchez ha de començar per fer una ‘bona diagnosi’ de l’origen del problema. Turull també reclama que es ‘blindin els acords’ d’aquests negociacions, tal com el govern reclama des de la cimera de Pedralbes a partir de la figura del relator: ‘Les paraules se les endú el vent, però els escrits no tant’. A més, es mostra convençut que s’acabarà trobant un ‘blindatge jurídic’ per emmarcar la solució política que es pugui acordar. Això sí, Turull carrega contra Sánchez, de qui desconfia per ser ‘mal estadista’ i tenir unes certeses ‘molt volàtils’. ‘Ha donat proves suficients que no té conviccions sòlides’, ha afegit. Segons apunta a l’entrevista, és un ‘greu problema’ haver de buscar un acord amb el líder del PSOE, perquè ‘al matí diu una cosa i a la tarda defensa la contrària’. En aquest sentit dubta que ‘valgui la pena perdre el temps’ negociant amb algú que prioritza ser president ‘sí o sí’, en comptes d’apostar per solucionar el conflicte. ‘Jo no me’n fio’, ha reblat. Tercer grau Turull espera que el govern atorgui el tercer grau als presos polítics: ‘La Generalitat considera que hem de seguir tancats o podem sortir? És que és això eh.’ Per això ha insistit que els presos no esperen rebre cap favor ni sortir guanyant per la seva condició política, però que tampoc no volen que se’ls perjudiqui. Així, Turull fa notar que la ‘pressió’ de l’estat i la fiscalia pot fer que es decanti més aviat per perjudicar i no afavorir les condicions dels presos, però espera que l’executiu de Quim Torra els doni el tercer grau. Per altra banda, Turull creu que l’estat ha de reconèixer que ha actuat ‘malament’ durant tot el procés judicial. Sobre el cap de la diplomàcia europea i ex-ministre espanyol d’Afers Estrangers, Josep Borrell, ha sentenciat que mentre l’estat faci política vers Catalunya ‘amb l’estómac’ no solucionarà ‘res’. Refusa eleccions Finalment, Turull refusa unes eleccions catalanes per fer avançar el procés sobiranista. El qui va ser cap de llista de JxCat per Lleida a les eleccions espanyoles del 28-A, considera ‘millor’ que el govern culmini el mandat de l’1-O. Ara que l’independentisme ja ha vist de què és capaç l’estat ‘i quins són els actius i passius’, Turull creu que l’autodeterminació s’ha de tornar a exercir, però no a través d’unes eleccions. Tampoc si es vol donar un caràcter plebiscitari als comicis, com va passar el 2015. ‘No veig el tint entre la gent de plantejar unes eleccions com a plebiscit’, i ‘no sóc gens partidari de convocar eleccions’, ha reiterat. D’aquesta manera Turull demana que no es vegi amb ‘por’ l’escenari de tornar a votar en un nou referèndum: ‘Calen accions per avançar. Accions i no eleccions’.

Summary: Turull insta Torra i Sánchez a nomenar ‘negociadors solvents’ per aprofundir en el diàleg


Ramona i Vicenta, mare i filla de 90 anys i 62 amb greus problemes de salut, viuen en un pis al districte de Nou Barris de Barcelona. Des de fa un any, però, no poden assumir el lloguer de 700 euros i era previst que demà al matí les desnonessin. Per evitar-ho, una trentena d’activistes han ocupat durant hores la gestoria Carcasona, que les va denunciar per impagament, i n’han aconseguit el compromís d’aturar el desnonament. Membres de la Plataforma d’Afectats per la Hipoteca, el moviment veïnal i el CDR han forçat que el propietari de la gestoria s’assegui a negociar, amb la presència del cos de Mossos d’Esquadra, i de moment han aconseguit el compromís d’aturar el desnonament. Hores més tard, la promesa s’ha traduït en una sol·licitud als jutjats, que ho han acceptat. L’Ajuntament de Barcelona els va concedir un pis d’emergència social i s’havia ofert a la gestoria a pagar el deute i el lloguer de l’habitatge fins que el pis fos assignat definitivament. Tanmateix, segons els moviments veïnals del districte, la gestoria mai no va respondre a l’oferta municipal. L’alta taxa de desnonaments al districte de Nou Barris va fer que el 29 de gener les entitats veïnals es mobilitzessin per aturar divuit desnonaments en un sol dia.

Summary: Desnonament aturat a Nou Barris: la Ramona i la Vicenta es queden


Alfred Bosch (1961) és conseller d’Acció Exterior del govern català. Doctor en història per la Universitat de Barcelona, assagista i escriptor, ha estat diputat a Madrid i regidor a Barcelona per Esquerra Republicana de Catalunya. Ara porta la diplomàcia catalana arreu del món, en un moment delicat, perquè la repressió de l’estat espanyol afecta el seu departament d’una manera especial. Bosch rep VilaWeb a la seu del departament, plena de fotografies de Raül Romeva. Acaba de tornar d’una ronda europea per Madrid, Brussel·les, París, Londres,Roma, Ginebra, Berlín i Reykjavík. —El departament ha estat molt castigat pel jutjat número 13. Molts acusats i perseguits. —Crec que hi ha una ofensiva general, judicial també, perquè ens quedem a casa. I que no sortim de casa. I això no ho farem. Perquè en tenim tot el dret. I la nostra obligació és internacionalitzar el país. Ningú no ens impedirà que fem la nostra feina. —Heu fet set capitals en set setmanes. Què us expliquen, als viatges? —Veiem que hi ha una preocupació creixent pels drets humans a Catalunya i al Regne d’Espanya. Per tot allò que passa entorn dels diversos judicis. Per la presó preventiva de nou persones. Per les condemnes. Per l’acusació d’un partit d’ultradreta. Coses que topen amb la incomprensió de societat democràtiques, occidentals, modernes. No ho entenen de cap manera. I per tant la sensació a fora és que els poders de l’estat s’equivoquen. Per això hi anem arribant, i amb força. Mireu el manifest dels 41 senadors francesos, pràcticament de tots els partits, menys de l’extrema dreta lepenista. Mireu el manifest dels més de set-cents intel·lectuals italians. I tots van en la mateixa direcció: la situació dels drets humans i la falta de diàleg a Espanya ultrapassa els valors essencials d’Europa. —I crítiques que us facin? També n’hi deu haver. —Més que crítica, hi ha una certa tendència de fer pinya amb la idea que això ens podria passar a casa. Això sí que ho veus a la UE i a molts governs europeus. Encara hi ha una certa lleialtat deguda entre estats. —Amb quines autoritats us heu pogut veure? —Si ens ha donat cap lliçó el senyor ministre d’Afers Estrangers espanyol, senyor Borrell, és que la bona diplomàcia demana discreció. N’hem après gràcies al seu exemple. Li ho agraïm. Borrell és un perfecte manual de l’antidiplomàcia. Borrell ens ensenya què no hem de fer. I no ho farem. —La pregunta era si us reben autoritats governamentals? —Amb això hem de ser discrets. Us puc explicar que a tot arreu ens han rebut bé. Ens han escoltat. I s’han interessat per tot allò que dèiem. I ho hem fet amb think tanks, amb fundacions, amb mitjans de comunicació i amb tots els partits polítics, siguin de l’oposició o del govern. Llevat l’extrema dreta. És obvi que hi ha una actitud de sorpresa i estupefacció per tot això que passa a Espanya. —Deu ser més fàcil d’anar pel món amb Rajoy de rival que amb Sánchez de rival. —Per què? —No trobeu que Sánchez té més bona imatge que Rajoy? Deu ser més difícil d’explicar injustícies d’un president envoltat de dones i astronautes al govern. Un modern! No us resulta difícil de trencar la seva imatge? —I envoltat de gent com Josep Borrell, o Irene Lozano, que compara votar amb una violació? Pedro Sánchez ens ho dificulta més? Quant a l’acció exterior, Déu n’hi do els arguments que tenim i Déu n’hi do la desesperació i falta d’arguments que veiem a l’altra banda. No us diré que la feina sigui fàcil, i en un clima de repressió, menys. Però tenir idees clares i basar-te en coses universals (drets humans, democràcia, diàleg) argumentalment, ens ho ha facilitat. —No tinc cap dubte que tenim la batalla guanyada amb la premsa, i l’opinió publica, sempre a favor dels drets humans. El dubte és si la tenim guanyada amb els governs. Els drets universals els entren per una orella i els surten per una altra. —Agafeu l’enquesta de l’Institut Elcano. Quatre anys de diferència. Ara el nivell de suport a l’autodeterminació de Catalunya ha crescut enormement. El nivell de comprensió, s’ha disparat. El nivell d’acceptació que una Catalunya independent podria funcionar, s’ha disparat. El nivell d’acceptació a l’opinió pública i als mitjans en són una mostra…. —…que ho tenim bé amb la premsa. Però amb els governs, no. —Però els governs no poden funcionar al marge de les seves opinions públiques. En una societat com la britànica, la sueca, els governs no poden funcionar al marge d’allò que pensa la gent. —Als Estats Units el 80% de la gent és contrària a la sanitat que tenen. Si en fa, d’anys. I ja ho veieu. Els governs fan una mica com volen. No? —Crec que si els governs volen aguantar, han de ser sensibles a les seves opinions públiques. Per tant, nosaltres evidentment que hem d’acabar dialogant amb els governs. I que siguin sensibles a les nostres peticions. Però ara com ara progressem molt amb els mitjans de comunicació. Amb les opinions públiques i els parlaments. Senadors francesos, consell d’Europa, italians. Quan es comença a moure l’entorn polític immediat, ells noten la pressió. Aquí les coses van tirant bé. Ens agradaria que anés tot molt més ràpid? Sí. Però les coses van tirant bé. —El 27-O vau dir: ‘A new country has been born’ . Encara ho creieu? —Home, un país es va emancipar perquè va decidir de votar i prendre una decisió. Per tant aquesta decisió la tenim clara. La tornarem a prendre tant com calgui. Però és evident que abans del Primer d’Octubre som un país; després, som un país nou. És clar que ens ha canviat. Ens ha fet més madurs. Més lliures. Nous. —Algú us ha retret que l’octubre del 2017 no complíssim la promesa de fer efectiva la República? Vau dir que faríeu la República, i no l’heu feta. Aquesta crítica l’heu rebuda? —Ens arriba la idea que hem de ser més forts a l’interior. Per tant, a fora el resultat els ha de semblar molt més clar. La votació els ha de semblar molt més àmplia. —L’octubre passat va haver-hi un reconeixement internacional nul. En què es treballa perquè no torni a passar en el futur? —Hem de ser molt discrets, no tan sols amb els qui som en actiu, sinó també i sobretot amb la gent que és a la presó. I que hi són perquè se la van jugar. Permeteu-me d’utilitzar la discreció. Raül Romeva va fer una tasca ingent per a construir una xarxa a favor del diàleg, de la pau i la mediació. És un home de pau. Ja ho era abans de ser conseller. Sempre ho ha estat. I per tant va poder aplicar tot aquest coneixement i rerefons a la seva acció. —El diàleg i la pau estan molt bé. Però potser falta contundència, en relacions internacionals? El dia 10 d’octubre de 2017, quan a Puigdemont li diuen frena i et faig seure Rajoy, doncs no. No frenis. I només aleshores et faran seure Rajoy. Aquest instint matador, el tenim fora? —Crec que tots els qui volem una República catalana estem d’acord que un altre octubre del 17 no el farem. Perquè volem guanyar. Volem una república i no volem fer tot un esforç perquè la gent participi en aquesta decisió i després, com que no hi ha prou fortalesa, no es pugui aplicar. Ara hem d’anar a buscar aquella fortalesa que potser no vam tenir en aquell moment. Anem a buscar un altre escenari. Un escenari en què realment ens en puguem sortir. Però sortir-nos-en vol dir que la gent pugui decidir de veritat i es pugui aplicar. —Descarteu la via unilateral, que és la que hem fet servir fins ara? —Depèn de què vulgui dir. La nostra prioritat és de fer un referèndum a l’escocesa. Arribar a un acord, que hi hagués aval no de l’estat i prou, sinó de la comunitat internacional. Que és bàsic. Perquè són els que t’han d’avalar. —La història d’Espanya no acompanya. No n’han fet cap, de referèndum, excepte un. Franco a la Guinea Equatorial. Anar per aquesta via té números de fracassar. —Si durant l’època franquista van ser capaços de convocar un referèndum acordat a Guinea Equatorial, a veure si ara aquells que esgrimeixen la condició altament democràtica del Regne d’Espanya no ho podrien fer. Hauria de ser possible. —PP, PSOE i Cs són més lluny que mai del referèndum acordat. Anar per aquesta via no sembla una mica ingenu? —Depèn de quin govern hi hagi a l’estat espanyol. Però tots els fronts els hem de treballar alhora. En la mesura que tinguem també aquesta fortalesa internacional, serà més fàcil de convèncer el govern espanyol de torn que la solució és aquesta. Perquè la solució no és ficar gent a la presó. El 20-D hi ha una reunió entre el govern espanyol i el català i la nota conjunta que surt publicada diu treballarem per una solució democràtica. Si el mateix govern de Pedro Sánchez ja ho va assumir fins al punt de fer una nota conjunta… —Senyor Bosch, Pedro Sánchez té declaracions on explícitament diu que no hi haurà referèndum. —Bé. Quan hagi passat la campanya hem de ser capaços de tornar a seure i parlar. Tots els estats del món em recomanen que nosaltres tinguem un mandat popular que sigui acceptat pel món. I ja veurem què fa l’estat espanyol. Però hem d’aconseguir el d’arreu del món. Si no, tornarem a ser on érem el 2017. Hem d’entrar en una fase diferent. En una fase en la qual sigui possible l’aval internacional. Jo treballo en això. —Guanyar unes eleccions amb més del 50% del vot al parlament català seria allò que demana el món? Seria un mandat suficient, per a ells? —Naturalment, més del 50% ajudaria. El 60% encara ajudaria més. I el 70%, ni us ho explico. Per tant, hem d’anar a aconseguir el màxim suport. I poder anar, un servidor, o a qui li toqui, i poder fer el tour de les set capitals i dir: Mireu, aquest és un resultat inqüestionable i oficial. I demostra que la gent vol aquest canvi. Tot això ens donaria una fortalesa que el Primer d’Octubre ens va faltar. —El món acceptaria que féssim la independència amb un 60%, 70% de vot independentista al parlament? —Hi ajudaria molt. I és possible que amb aquest resultat fos més fàcil que s’apliqués aquesta solució democràtica que reclamem. Tindríem més comprensió i més ajuda. Seríem més forts en l’àmbit internacional. Per arribar a tenir una república catalana necessitem les dues coses que s’han necessitat en qualsevol procés d’independència: força interior i força exterior. Jo també tinc l’obligació d’explicar la realitat d’això que em diuen. I em diuen de fer un exercici democràtic prou clar i amb prou força perquè arreu del món sigui reconegut. —Això us ho diu gent que són independents amb morts pel mig, o declaracions unilaterals. També té gràcia. —Sí. És possible. Però en qualsevol cas nosaltres no volem el camí de la violència ni el camí de l’hostilitat. Perquè els catalans som un poble al qual li agrada la pau, el diàleg, la democràcia i els drets humans. Ho tenim molt interioritzat. I fins a cert punt és un valor que ens ajuda. —Els següents viatges? —La segona fase serà tenir en compte els cinc continents. Farem més viatges i missions. Hem d’anar a l’Àsia, l’Amèrica Llatina. —Vau estar anys a Madrid. Sánchez l’han d’investir sense res en canvi? La jugada no és fàcil. —No és fàcil. L’única cosa que hem de reclamar, i amb molta força, és que hi hagi diàleg sense condicions. Que siguin valents. Perquè ara ens trobem que Sánchez no té prou valentia. No en té per a arribar a l’única solució possible. Dialogada i democràtica. La sortida no vindrà deixant-se arrossegar per la ultradreta. Dient no al diàleg. Ni aixecant el braç en salutació feixista. Ni tornant al nacionalisme més radical i talibà. —‘Antes azul que rota’. —Això ho dieu vós? —No. Això ho pot dir Pedro Sánchez: Ultres? Sí, però van bé per a mantenir Espanya unida. —Ell mateix és conscient, i ens ho diuen a tot el món, que seria una equivocació històrica de primer rang. Pegar la gent el Primer d’Octubre va ser una equivocació històrica. La presó és una equivocació històrica. —Sí, sí. Però mantenen Espanya unida. —L’encadenament d’errors històrics no és cap encert. No ho pot ser. I Sánchez ho sap. I sap que l’única sortida és ser valent. Asseure’s i parlar. No n’hi ha cap més, de sortida. Ell ja decidirà. —Canviem de qüestió. Vau demanar perdó pel genocidi a Sud-americà i en processos colonials. N’heu rebut respostes d’agraïment? —Vaig demanar perdó, sí. A la fase final de la colonització hi ha una participació molt activa, no de la societat catalana, però sí d’alguns catalans que s’hi van trobar involucrats. I que van fer grans fortunes a partir de l’explotació colonial, tràfic d’esclaus, fins i tot quan ja s’havia abolit. Quin problema hi ha a reconèixer el passat? Fins i tot et deslliura. I et permet de veure que això no ho hem de repetir mai més. A Cuba, i l’Amèrica Llatina, va haver-hi molt pes d’interessos econòmics d’alguns catalans. Ho han estudiat molt. El piulet que vaig fer amb el vídeo en el qual posava la meva intervenció al parlament és el que ha tingut més repiulets. Més que mai. I va haver molta gent de Mèxic i l’Amèrica Llatina que m’ho va agrair. Moltíssima. Mai no m’han agraït tant un gest. —El Consell de la República és una bona eina? —És una eina útil. I forma part de l’acord de govern. La tasca d’internacionalització que es pot fer des del consell complementa de manera molt útil allò que fem des del govern. I concretament el president del Consell de la República, a qui vaig anar a veure de seguida. Segurament és el polític català més conegut a Europa i al món. —Hi teniu bona relació, amb Puigdemont? —Sí. No hem tingut mai cap problema. I, a més a més, havent pres l’opció de presentar-se a les europees, i per tant d’anar al cor d’Europa a defensar la causa catalana, a denunciar els abusos judicials i polítics de la repressió, també ens ajudarà. Hi ha tanta feina a fer que no ens l’acabarem. No veig que hi hagi problema a repartir aquesta feinada. —Ho veieu un drama que Toni Comin, d’ERC, vagi a la llista de Puigdemont? —No ho sé. La meva opció és considerar que quan ets a la política has de saber que les decisions es prenen col·lectivament. Jo sóc un home d’equip. Ho he demostrat en més d’una ocasió. A Barcelona abans jo anava de primer de llista, i Maragall darrer. I ara és a l’inrevés. Ser un col·lectiu. I això pesa. Així és com ho veig.

Summary: Alfred Bosch: ‘La nostra prioritat és de fer un referèndum a l’escocesa’


Les escoles, instituts, universitats i la resta de centres educatius tancaran les portes entre demà i dilluns durant almenys dues setmanes. Al Principat la mesura ja s’aplicarà demà, mentre que al País Valencià, les Illes, Catalunya Nord i la Franja de Ponent serà dilluns. La mesura arriba després que el brot de Covid-19 al país hagi pres embranzida amb gairebé mig miler d’afectats i sis morts. El Principat ha estat la primera zona a fer-ho. Aquest matí, el president de la Generalitat, Quim Torra, ha ordenat el tancament, que serà a partir de demà i no pas de dilluns, tal com s’esperava. L’objectiu és d’evitar l’expansió del coronavirus 2019. La mesura forma part del pla PROCICAT que ha passat a fase 1 d’emergència. El tancament afectarà 1.800.000 alumnes i uns cent mil docents. De totes maneres, la mesura no implica que els alumnes s’hagin de confinar. ‘Els nens poden anar al parc, però prenent precaucions’, ha dit la consellera de Salut, Alba Vergés. Per bé que aquest matí havia anunciat que les escoles no tancarien pas a les Illes Balears, la presidenta Francina Armengol ha rectificat a petició del president espanyol, Pedro Sánchez, i ha comunicat la suspensió de les classes presencials a tots els nivells formatius a partir de dilluns i durant un període de dues setmanes. Armengol també ha anul·lat tots els viatges d’estudi durant dos mesos, però ha explicat que els mestres i professors hauran d’acudir als centres per tal d’assegurar l’ensenyament a distància dels alumnes que tenen proves. El president francès, Emmanuel Macron, que també ha ordenat el tancament d’escoles a partir de dilluns a tot l’estat, i per tant a Catalunya Nord, ha dit en canvi que en el seu cas la suspensió de classes es perllongarà ‘fins a nou avís’. El conseller d’Educació valencià, Vicent Marzà, que també ha anunciat un tancament escolar de manera indefinida i a partir de la setmana vinent, ja que les vacances per les Falles van quedar enlaire després de l’ajornament de la celebració. Fins ara, s’havien clausurat els centres d’Igualada i quatre poblacions més de l’Anoia pel brot detectat ahir, a més d’algun altre centre concret, com l’escola Mas Boadella del barri de Can Llong de Sabadell. Finalment ja ben entrada la nit s’ha sabut que el govern d’Andorra ha pres la decisió de tancar l’escola andorrana de batxillerat aquest divendres mateix mentre que la resta de centres tancaran dilluns

Summary: Les escoles de tots els Països Catalans tanquen entre avui i dilluns


El Museu de Granollers acull l’exposició ‘Gols de tinta’, fins al 20 de novembre. Fa un repàs a la història del futbol català a través de les vinyetes i les il·lustracions dels principals dibuixants de cada època. S’hi poden veure dibuixos de Valentí Castanys, Ricard Opisso, Joaquim Muntañola, Cesc, Perich i Òscar Nebreda, entre més. L’exposició compta amb la Copa Macaya, una joia modernista de principis del segle XX que és l’antecedent de la Copa Catalunya. L’exposició serà itinerant i a partir del desembre es podrà veure a L’Hospitalet de Llobregat. Es tracta d’un homenatge ‘als nostres grafistes i dibuixants, que expliquen gràficament la història del futbol català i que en cada vinyeta capten el context de la seva època’, explica Jordi Riera, un dels comissaris de l’exposició. ‘Hi ha el sabor del temps a cada il·lustració’, afegeix. El futbol va arribar a Catalunya a finals del XIX, però no és fins a aproximadament el 1920 que esdevé un esport important entre la societat catalana, segons comenta Riera. Les vinyetes que es poden veure van ser impreses sobretot en diaris i revistes com el setmanari ‘Xut’. Malgrat la dictadura de Primo de Rivera i la consegüent censura, la premsa esportiva permetia oferir continguts satírics perquè passaven més desapercebuts. A la mostra s’hi pot trobar la portada d’un ‘Xut’ que explica el tancament del camp del Barça l’any 1925. El públic havia xiulat l’himne espanyol abans d’un partit contra el Júpiter, en plena dictadura de Primo de Rivera. El governador civil estava a la graderia i va ordenar tancar el camp per un període de sis mesos, tot i que finalment la sanció va ser de tres mesos.

Summary: Les il·lustracions de la història del futbol català


El passat 26 d’octubre, l’Institut Cavanilles de Biodiversitat i Biologia Evolutiva de la Universitat de València va celebrar el vintè aniversari de la seua fundació amb una jornada científica centrada a explorar la intersecció entre biodiversitat i evolució. La jornada, que va reunir la pràctica totalitat dels seus membres en el privilegiat entorn del Jardí Botànic de la Universitat de València, va ser tot un èxit. Particularment remarcable va ser l’obertura d’aquesta jornada, a càrrec de la doctora Hanna Kokko, catedràtica de Biologia Evolutiva en la Universitat de Zuric i una figura destacada de la biologia evolutiva contemporània. Especialitzada en l’aplicació de models matemàtics per a desentranyar la lògica de l’evolució, la doctora Kokko ha realitzat aportacions transcendentals a qüestions centrals en biologia evolutiva, com ara l’evolució i el manteniment del sexe, la cooperació, la interacció entre ecologia i evolució o, més recentment, l’ecologia evolutiva del càncer. Després d’una estimulant sessió matutina, aprofitem la relaxació de la sobretaula per a conversar amb ella sobre els orígens de la seua brillant carrera, l’evolució, el sexe i el càncer, entre altres assumptes. La seua carrera va començar en el camp de l’enginyeria i la matemàtica aplicada. Què la va portar a la biologia i, especialment, a la biologia evolutiva? És una història interessant, supose. Sempre m’ha fascinat la biologia. Ja des de menuda m’agradava observar ocells i d’adolescent llegia llibres de Dawkins i coses així, però al mateix temps no arribava a veure que la biologia podia ser un objecte d’estudi matemàtic. Hi tenia traça, per a les matemàtiques, i els llibres de text de biologia de l’institut no connectaven amb aquells temes en absolut. Jo no volia estudiar biologia perquè en la meua imatge mental de la disciplina només hi havia plaques de Petri i cèl·lules viscoses. El que jo volia ser era una física mundialment famosa, així que vaig estudiar física i matemàtiques, i com que les matemàtiques em van agradar més que la física, m’hi vaig centrar. Durant la carrera hi havia un curs de matemàtiques aplicades amb exemples d’economia, medicina, etc., però també incloïa un model biològic de creixement de la població i em vaig dir… ahà! Ja ho tinc. Aquell va ser el moment en què em vaig adonar que podia utilitzar les meues habilitats en biologia i vaig començar a pensar en què estudiar per a la investigació del màster. Vaig enviar correus electrònics a tots els professors de biologia dels departaments d’ecologia o fisiologia. Era quasi Setmana Santa i crec que els fisiòlegs se n’havien anat tots de vacances a esquiar, però els ecòlegs sí que van respondre… Sempre dic mig en broma que per això vaig estudiar ecologia i evolució, encara que trobe que, com fan els bacteris, hauria continuat igualment avant fins a trobar el meu nínxol. «L’evolució no té a veure amb la supervivència de l’espècie, sinó amb un genotip que reemplaça sense pietat un altre» Com veu el futur de les matemàtiques en la biologia? El dia de demà, els llibres de text de biologia aniran plens d’equacions? Probablement no, almenys els llibres escolars. Ni tan sols estic segura que haja de ser així, perquè això faria que alguns veren la disciplina com una matèria poc atractiva. Però m’agrada parlar amb xiquets en edat escolar i dir-los que en realitat la biologia és una disciplina matemàtica, perquè hi ha qui estudia biologia i en arribar a la universitat se sorprèn que les matemàtiques siguen necessàries . I després hi ha qui vol treballar en matemàtiques, però no aconsegueix veure les oportunitats que ofereix la biologia per a fer-ho. La veritat és que és un camp molt interessant per a la gent que li agrada pensar de manera lògica, i les matemàtiques són sols una part d’això. En les classes d’ecologia, un se sol trobar amb estudiants que esperen sentir parlar de la conservació de poblacions silvestres, grans mamífers, o com enfrontar–se al canvi climàtic, i se senten decebuts i moltes vegades aclaparats per les matemàtiques. Com aborda aquesta qüestió? És una pregunta molt àmplia. Això pot semblar políticament incorrecte, però no estic segura que tothom siga igual d’apte . D’una banda, hi ha gent a la qual simplement li agraden unes coses més que altres, i d’una altra, jo, per exemple, no tinc traça per a dissenyar experiments, el meu cervell no funciona d’aquesta manera. Però trobe que és important fer que els estudiants entenguen que potser tenen aptituds per treballar amb matemàtiques. I perquè s’interessen per alguna cosa que vaja més enllà dels grans mamífers, cal ser imaginatiu. El dilluns faré una conferència sobre el comensalisme i el mutualisme i portaré a l’aula un tros de formatge. Preguntaré per què l’he portat i probablement em diran que és perquè les vaques són perjudicials per al planeta o alguna cosa així. Però no! Tots aquells processos ocorren en les poblacions microbianes quan es crea el formatge . Pensem en l’interior de les coses! Llig l’entrevista completa al web de Mètode Pau Carazo, investigador Ramón y Cajal de l’Institut Cavanilles de Biodiversitat i Biologia Evolutiva la Universitat de València. Eduardo M. García-Roger, investigador de l’Institut Cavanilles de Biodiversitat i Biologia Evolutiva. Professor contractat doctor del Departament de Microbiologia i Ecologia de la Universitat de València. Què és Mètode?

Summary: Entrevista a Hanna Kokko, catedràtica de biologia evolutiva


Moviments ciutadans de Lleida s’organitzen per aturar dilluns la devolució dels béns de Sixena que són al Museu de Lleida. Durant el cap de setmana ha circulat un cartell anònim que convoca a ‘fer un cafè’ a dos quarts de vuit del matí a ‘tu ja saps on’. El fons del cartell és la façana del Museu de Lleida, tot i que el peu de la imatge diu: ‘No direm res sobre el Museu de Lleida, ni de la Guàrdia Civil ni del 155. Inviteu amics i amigues!’ Els CDR de Lleida i la CUP han difós el cartell per Twitter i, de fet, la candidata de la CUP per Lleida, Mireia Boya, va dir en una entrevista a l’ACN que esperava que la gent defensés el museu com van fer amb els col·legis electorals l’1-O. ejem! ejem! ejem!Tu ja saps on no?Fem un ☕ i passem el matí juntes a #LleidaUs animeu? #Dempeus pic.twitter.com/QsdWmY3yKR — CUP Països Catalans (@cupnacional) December 9, 2017 Membres dels cercles que preparen la protesta han explicat a VilaWeb que, malgrat que la convocatòria és a dos quarts de vuit, es podria avançar si hi havia la sospita que els tècnics que s’han d’emportar les obres s’hi poguessin presentar abans. Segons la interlocutòria judicial, la Guàrdia Civil té permís per a actuar a partir de mitjanit. Així i tot, el delicat estat de les obres fa que no pugui ser una actuació ràpida i es preveu que es pugui allargar durant hores. La interlocutòria també estableix que qui s’hi oposi ‘podrà ser acusat de delictes de desobediència a l’autoritat i/o delictes contra l’Administració de Justícia’. Xavi Quinquillà, membre de la Plataforma d’Entitats Culturals de Lleida, deixa clar que ells no subscriuen la convocatòria però que tampoc hi estan en contra: ‘Allò que passi serà totalment espontani i fet des de la ciutadania.’ Creu que si dilluns es traslladen les quaranta-quatre obres sense que hi hagi una sentència ferma –hi ha dos recursos presentats– serà una situació de clar abús. ‘Com que Lleida hi està compromesa, té tota la lògica que dilluns faci palès, de manera cívica i pacífica, l’estupefacció per tot plegat’, diu. També els directors de la Xarxa de Museus d’Art de Catalunya estan en contra de la decisió judicial. Han emès un comunicat en el qual manifesten el suport al museu lleidatà ‘en la defensa de la unitat de la seva col·lecció’ i expressen la preocupació perquè el trasllat pugui ‘posar en perill la integritat física d’algunes de les obres, tal com els informes dels tècnics assenyalen, així com que no s’hagi dut a terme una planificació tècnica que garanteixi en tot moment la seva correcta preservació’. El Centre de Restauració de Béns Mobles de Catalunya (CRBMC) també ha publicat un comunicat que condemna que el govern espanyol ho hagi permès gràcies a l’article 155. Dos recursos podrien aturar-ho judicialment Més enllà de les protestes ciutadanes, hi ha sobre la taula dos recursos que, si es resolen abans que dilluns s’emportin les obres, podrien aturar la decisió. La Diputació, el Consorci del Museu i el Cercle d’Amics del Museu de Lleida van presentar dijous un recurs davant el Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC) demanant que s’adoptin mesures cautelars perquè les obres en litigi quedin en ‘dipòsit forçós’ en el museu i se suspengui l’ordre d’execució provisional de la sentència del jutge d’Osca. També la Generalitat, intervinguda pel 155, va presentar un recurs, en aquest cas al jutjat de primera instància d’Osca. El text demana l’anul·lació de la providència del jutge i la suspensió cautelar de l’execució de la sentència per no incórrer en ‘indefensió’. El president de la Diputació de Lleida, Joan Reñé, espera que el Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC) resolgui abans de dilluns, dia en què s’ha fixat el trasllat. Aragó i el 155 Els fets d’aquest llarg litigi s’acceleren a mitjan novembre. El nou titular del Jutjat de Primera Instància número 1 d’Osca es va emparar en l’aplicació de l’article 155 a Catalunya per requerir al ministre de Cultura, Íñigo Méndez de Vigo –conseller de Cultura de facto– possibilitar la devolució dels béns de Sixena que són al Museu de Lleida. En la providència deia: ‘Vist que la direcció de la Conselleria de Cultura de la Generalitat de Catalunya ha estat assumida pel Ministre de Cultura’. I també recordava que els últims advertiments dirigits enguany al govern català per al lliurament de les 44 peces, ‘mai no van ser complerts pels anteriors responsables de Cultura de la Generalitat, Lluís Puig i Santi Vila. Tots dos són investigats per la fiscalia per un presumpte delicte de desobediència. Méndez de Vigo, des del primer moment, ha dit que les resolucions judicials s’han d’obeir, però ha matisat que ho faria ‘sense infringir ni la legislació autonòmica ni l’espanyola’. Això, en un primer moment, el Museu de Lleida ho va interpretar com un senyal d’esperança. I és que, segons les lleis catalanes de patrimoni, els béns catalogats no es poden disgregar i, per tant, De Vigo, essent la màxima autoritat de la cultura catalana, ha de vetllar pel compliment d’aquestes lleis. Però l’Aragó va donar senyals de voler solucionar el litigi en plena aplicació de 155, quan el 30 de novembre l’Audiència provincial d’Osca va anunciar que rebutjava el recurs d’apel·lació presentat per la Generalitat contra la sentència del 2015, que declarava nul·les les compravendes de les obres de Sixena i el seu trasllat al monestir aragonès. Xavier Quinquillà, de la Plataforma d’Entitats Culturals de Lleida, creu que és humiliant que tot plegat s’executi a partir de l’aplicació de l’article 155: ‘El que ha fet vessar el got és que, emparant-se en el desballestament de les nostres institucions i en absència del nostre conseller, es doni via lliure en contra dels interessos de Catalunya i de la Normativa Catalana de Patrimoni.’ Quinquillà està convençut que el conflicte té molt poc a veure amb el patrimoni i molt amb qüestions merament polítiques. Quin valor tenen les obres? Molta gent es demana quin valor tenen aquestes obres que hi ha exposades al Museu de Lleida o al magatzem del centre. Ho explicava en una entrevista publicada a VilaWeb Albert Velasco, conservador del museu i veu autoritzada per a parlar del litigi entre els governs català i aragonès: ‘Aquestes peces són fonamentals per al Museu de Lleida. Aquest és l’únic museu del món que explica què és la Franja avui dia i què ha estat durant els segles en què el bisbat de Lleida ha fet un paper fonamental en aquest nexe d’unió geogràfic entre els dos territoris. El bisbat de Lleida s’endinsava en territori aragonès –les fronteres religioses no han coincidit mai amb les administratives– i això va crear tot un seguit de relacions que es remunten a l’edat mitjana.’ Velasco creu que si desposseeixen el Museu de Lleida d’aquestes peces de Sixena, perdrà un dels grans valors discursius, que és explicar aquest passat en comú. A. Velasco, expert sobre l’art de Sixena: ‘Al final et preguntes si l’interès del govern d’Aragó per les obres és que estiguin a Lleida’ Un dels arguments més emprats pel govern de l’Aragó per a reclamar el retorn de les obres és que la gran majoria no es troben exposades, sinó que són en un magatzem: ‘Els museus grans, com ara el British o el Louvre, potser exposen un 1% o menys del fons total. Els museus tenen les sales d’exposició que tenen i no se’n pot exposar sinó una part petita. En el cas de Lleida, ja ens hauria agradat exposar moltes més peces de la Franja i Sixena. Però les sales arriben fins on arriben. Les peces, encara que siguin al magatzem, són vives’, explicava Velasco en l’esmentada entrevista.

Summary: ‘Fem un cafè?’: la ciutadania s’organitza per defensar els béns de Sixena


Tinc a les mans El llibre de la fusta. Una vida als boscos de l’escriptor i periodista noruec Lars Mytting, que acaba de publicar Ara Llibres. Com a objecte convida a mirar-lo: és un volum bonic, ben editat, en tapa dura, amb fotografies de pàgina sencera. A l’interior hi trobem un món particular nascut d’un paisatge extrem. Lars Mytting explica que l’origen d’aquesta recerca es troba en l’observació del seu veí: un home gran, que un hivern gairebé no havia pogut sortir de casa perquè patia una malaltia pulmonar. Però a l’abril, un dia, davant del seu garatge, un camió va descarregar una quantitat ingent de fusta. Ell va sortir de casa i durant un mes i mig, ben a poc a poc, va anar col·locant la fusta ben col·locada, tió a tió, en un lloc ben ventilat i ben orientat, perquè la fusta s’assequés bé. Aquell home gran, amb la respiració fatigada, que ja no es podia tallar ell mateix la fusta, va ser un exemple del valor que té la fusta per a la supervivència d’una llar, del gust per olorar-la, d’un mètode per assecar-la, d’un ritme, d’un moment adequat per a fer-ho, etc. Fa sis anys que El llibre de la fusta es va publicar a Noruega i l’èxit va ser aclaparador. Després, Mytting va fer-ne una adaptació per al públic internacional. D’aquell temps ençà el llibre ha arribat als 600.000 exemplars venuts, en 16 llengües, a tot el món. Ara ha arribat en català, en una traducció de Meritxell Salvany. Coincidint amb aquesta novetat editorial, també s’ha publicat la darrera novel·la de l’autor, Els setze arbres del somme, a Amsterdam (que és el segell de ficció del grup Ara Llibres). Aquesta setmana Lars Mytting ha passat per Barcelona i l’hem entrevistat. Li hem volgut preguntar per algunes interioritats d’El llibre de la fusta. Perquè aquest volum conté una manera de mirar el paisatge que atrapa: pren la fusta i la cultura del llenyataire com un element que articula la seva quotidianitat, i que té la capacitat de mostrar una manera de ser, de viure, d’entendre la vida d’una gent, d’una societat. Un llibre que conté moltes capes de coneixement superposades, perquè parla de tradició, cultura, saviesa adquirida per l’experiència, sentits, natura, supervivència, confort, relats, idiosincràsia, lentitud, paraules i gests… L’escriptor noruec Lars Mytting. —Parlar d’El llibre de la fusta us ve de gust tot i els anys que fa que és escrit o ja el considereu una etapa passada? —A Noruega sí que n’estic una mica cansat de parlar-ne, però en altres països és diferent. M’agrada descobrir com cada cultura el va adaptant. A Noruega és un llibre que es veu com una guia pràctica i m’identifiquen erròniament com ‘el senyor de la fusta’. El veuen des de la vessant més pràctica. Fora de Noruega, en canvi, apareix una altra perspectiva, la de la supervivència, la de la intempèrie, i les preguntes acaben essent més diverses i interessants. —El llibre de la fusta és un llibre viu i la prova n’és aquesta edició en català. Hi ha diferents raons per les quals el volum manté vigència. Per exemple, el seu vessant ecològic i de sostenibilitat, uns valors que les societats van adoptant per una mera necessitat de supervivència; perquè el llibre també ens recorda una manera de viure més en consonància amb la natura, fet que en les darreres dècades hem anat abandonant fins que la relació s’ha trencat; també perquè la fusta, la llar de foc, és un signe de confort i això fa que sigui un llibre ja d’entrada agraït… —Són raons certes. La sostenibilitat és un fer sobre el qual tots n’hauríem de ser conscients, posar l’èmfasi en les energies renovables. Hi ha gent que diu que no s’ha de cremar la fusta, que els fums que emana contaminen. Però si segueixes els mètodes per cremar la fusta que s’expliquen en el llibre, es demostra que és possible cremar llenya sense contaminar. I aquest aprenentatge és important de transmetre a les generacions que vénen darrere nostre. El llibre descriu una manera de salvaguardar, d’estalviar energia, només amb la fusta i la destral. Es mostra una manera de reconnectar-nos amb els elements i com podem viure amb una infraestructura energètica reduïda. Això causa molta sorpresa. Però, certament, la fusta també conté una part emotiva, vinculada a la idea de conservar l’escalfor, la llar, que té a veure amb els valors fonamentals de preservar la família. —Abans dèieu que el llibre a Noruega té una consideració de guia pràctica i que a fora s’hi troben altres matisos. Suposo que trobar el to en aquest llibre no devia ser fàcil, per no caure en un mer tractat antropològic. I diria que haver practicat el periodisme us devia servir per trobar-lo. —Va ser molt difícil trobar el to. D’entrada vaig intentar fer servir un to poètic: jo sol al bosc i la sensació d’estar connectat amb la natura… Però aquest fil de seguida es va acabar, quedava buit. Potser és pel fet que als noruecs no ens agrada mostrar els nostres sentiments, i si som homes i llenyataires, encara menys. Però dels mètodes sí que ens agrada parlar-ne i ho fem amb entusiasme. En l’entusiasme també hi trobem poesia. De manera que vaig plantejar que cada capítol passés per tres tons: d’una reflexió poètica es passés a descriure una escena o una acció, per després entrar en la història que conté cada element, abans d’acabar amb les reaccions. I el llibre segueix el curs de l’any, segueix el mateix cicle d’un arbre. I és un llibre ple d’experiències pròpies. ‘El llibre de la fusta’. —Llibres com aquest donen a conèixer una saviesa adquirida i soterrada, pel fet de ser quotidiana, però que és fonamental, i ajuden al fet que passi d’una generació a una altra. —Una de les principals virtuts del llibre és que ens ajuda a entendre què fa un pare de família quan treballa la fusta al cobert. No es passa hores tallant fusta perquè li agradi estar sol necessàriament, sinó que el que fa és garantir el confort de la família. A Noruega el llibre s’entén com una guia per a comprendre petites accions que fan feliços als altres. Són accions petites necessàries, com cuinar o rentar la roba. I també hi ha aquesta voluntat de transmetre un coneixement a la generació que ens segueix. Jo tinc dues filles i a totes dues els he ensenyat com es fa foc que cremi constantment. I m’agrada pensar que quan elles siguin grans faran foc i diran amb satisfacció: ‘Això m’ho va ensenyar el meu pare.’ —Es troba en bona forma encara aquesta transmissió, de pares a fills, al vostre país? —No. La majoria hem triat el món acadèmic, per dir-ho així, i hem abandonat el món que treballa amb les mans. Tinc un amic que és un ebenista reconegut i gent molt rica li fa encàrrecs. Aquest amic m’explica que aquesta gent se sorprèn que ell, que té una feina manual, sigui també una persona tan ben formada culturalment, que té criteri sobre tots els àmbits de la vida, de la política a la música clàssica. Aquesta gent li diu que és una llàstima que es dediqui a fer mobles de fusta, que hagués pogut aspirar a alguna cosa millor. Ell s’ofèn, és clar. Però aquest és el prejudici. I això és un exemple de societat que se centra només en el món teòric i borsari. Realment, el treball de la fusta és una cosa del passat, i les grandeses del pagès, dels homes del camp, que saben fer tantes coses, no estan valorades. M’agrada pensar que els meus llibres són elogis a aquests homes i a aquestes destreses manuals i pràctiques. —En el llibre expliqueu que antigament la paraula ‘foc’ i la paraula ‘escalfor’ s’escrivien pràcticament igual, perquè eren una mateixa cosa. Això diu molt d’una cultura. —Hi ha moltes frases fetes en noruec que contenen la llenya i el foc, perquè són elements que han estat bàsics en la nostra història. Potser la més coneguda de les frases fetes és la que diu «fer foc per als corbs», que vol dir fer foc per a res, malbaratant l’escalfor. I això ve del fet que els corbs es posen a sobre les xemeneies per escalfar-se. Si el foc no es fa bé, l’escalfor se’n va per la xemeneia i només escalfa al corb. El llibre de la fusta. Una vida als boscos m’ha fet pensar en com les condicions climàtiques determinen els usos que donem al bosc i que diferents són els nostres boscos mediterranis. I que si n’expliquéssim els seus usos, no els centraríem pas en la fusta que tallem per a escalfar-nos, parlaríem de la fal·lera per caçar bolets, de la dificultat de netejar-los, perquè la fusta té poc rendiment. I, a diferència dels noruecs, que només acostumen a parlar de bedolls, nosaltres parlem de pins, roures, alzines i tants d’altres. Però una cosa sí que ens és comuna, a catalans i noruecs: la fractura i desconeixement que com a societat avui tenim dels nostres boscos, de la vida agrària, de la natura.

Summary: El llibre de la fusta: natura, cultura, supervivència, tradició, confort


El govern ha activat un pla d’actuacions per a minimitzar els efectes de la sortida del Regne Unit de la UE per a les empreses catalanes que exporten, importen o tenen una filial al país. En una conferència de premsa al Palau de la Generalitat, els consellers d’Afers Estrangers i d’Empresa i Coneixement, Alfred Bosch i Àngels Chacón, han presentat la ‘Finestreta Brexit‘, que pretén sensibilitzar les empreses i preparar plans de contingència’. Algunes de les mesures incloses seran l’assessorament personalitzat en la cerca d’alternatives i de nous socis en cas necessari, suport en la diversificació de mercats i jornades de formació arreu de Catalunya. En aquest sentit, Bosch ha assegurat que la feina del Govern és anticipar-se a les afectacions del Brexit al teixit empresarial. La Unió Europea, preparada Mentrestant, la Unió Europea està preparada per l’escenari cada vegada més probable d’un Brexit sense acord el 12 d’abril vinent. Segons un comunicat de la Comissió Europea fet públic avui, les mesures de contingència en tots els àmbits que es veurien afectats per una sortida abrupta del Regne Unit de la UE s’han completat. La Comissió Europea recorda en el comunicat que si no es ratifica l’acord de sortida a Londres abans d’aquest divendres i acaba havent-hi un Brexit sense cap mena d’acord el 12 d’abril deixarà d’aplicar-se al Regne Unit tot el dret comunitari i no hi haurà cap període transitori, un fet que ‘provocarà importants pertorbacions’ als ciutadans i les empreses.

Summary: El govern activa la ‘Finestra Brexit’ per minimitzar els efectes a les empreses catalanes


El secretari general de Podem i candidat d’Unides Podem a la presidència del govern, Pablo Iglesias, ha apuntat a una baralla entre sectors dins del PSOE de Pedro Sánchez, un d’esquerres que voldria governar amb la seva confluència i ‘una nova versió que vol governar amb la dreta’. Així ho ha posat de manifest en el transcurs d’un acte públic fet a Toledo davant d’un auditori de tres-centes persones que ha omplert el Centre Cívic del barri de Santa Bàrbara, on ha reparat en l’anunci que Sánchez va llançar en ple debat electoral sobre atorgar una vice-presidència econòmica a Nadia Calviño. En la seva opinió, aquesta proposta era una picada d’ullet a la dreta, ja que Calviño ‘és la que es va a Brussel·les amb la motxilla austríaca’. Per contra, ha tingut paraules per la ministra d’Hisenda en funcions espanyola, María Jesús Montero, que en el debat que protagonitzava ahir ‘estava incomodíssima’ davant aquest argument socialista. Els resultats de les eleccions espanyoles del 10-N: vots, escons i municipi ‘Montero va dir ahir que donaria suport a un impost a la banca, i jo li vaig dir en un tuit que per a això hauria de convèncer Calviño i Sánchez, i això serà difícil’, ha agregat. ‘El que passa és que Sánchez no va nomenar a Montero com a vice-presidenta. Va nomenar a Calviño’. En aquest punt, ha recordat que Sánchez sí que va ser d’esquerres quan va haver de recuperar la Secretaria General del PSOE. ‘Però oblideu-ho. Ara hi ha una nova versió que vol arribar a un acord amb la dreta per afrontar la crisi amb polítiques amb els resultats els quals ja coneixem’, ha insistit. ‘Mà estesa’ al PSOE Pablo Iglesias ha dit que des de la seva confluència són ‘conscients’ que no podran governar en solitari, de manera que ‘allargaran la mà una altra vegada’ al PSOE ‘deixant enrere els retrets’ i ‘empassant-se gripaus’. ‘Ens hem de posar d’acord amb el PSOE. No podem fer el que ens agradaria. La Unió Europea seguirà limitant la nostra democràcia, però serem responsables’, ha indicat. Però ha insistit que la força parlamentària que reculli la seva candidatura ‘no lliurarà un govern gratis’ i cada vot es traduirà ‘en responsabilitats de govern que la gent a Espanya notarà des del primer dia’.

Summary: Pablo Iglesias alerta que Catalunya és ‘l’excusa perfecta’ de Sánchez per a pactar amb el PP


La darrera vegada que el govern espanyol va aprovar un pressupost general de l’estat amb total normalitat va ser la tardor del 2015, quan s’escolava la darrera legislatura amb majoria absoluta del PP. Segons la constitució espanyola, el parlament hauria d’aprovar el pressupost cada any d’acord amb un procediment que involucra el congrés i el senat. De fet, però, ja fa gairebé tres anys que això no passa amb normalitat. La presentació del pressupost del 2018 avui arriba ja al congrés amb mig any de retard i sense perspectiva d’obtenir prou vots, amb la inestabilitat que això implica. Entre el gener i el juliol del 2016 no va ser possible de formar govern. Les forces d’esquerra ho haurien pogut aconseguir, però es van negar a comptar amb el suport de les forces independentistes catalanes perquè no acceptaren que calia fer un referèndum d’independència pactat. El pressupost del 2017 es va aprovar finalment al congrés gràcies a una majoria pelada de PP, Cs, PNB, UPN, Fòrum Astúries, Coalició Canària i Nova Canàries. Posteriorment, es va enviar al senat, d’on hauria hagut de tornar al congrés si s’hi haguessin fet esmenes, cosa habitual. Però el PP, amb la seva majoria aclaparadora a la cambra alta, va impedir que prosperés qualsevol mena de modificació i va evitar-ne el retorn a la cambra baixa. Montoro va prometre aquell dia que el pressupost del 2018 seria normal, que es faria comptant amb tots els passos necessaris i que tindria un ampli suport. La realitat, però, és ben diferent. Avui el govern espanyol presentarà el pressupost al congrés sense els vots necessaris ni tan sols per a aprovar-lo a la cambra baixa. El preu del 155 acorrala Rajoy, car el PNB ha decidit de desmarcar-se de la coalició que l’any passat va aconseguir aprovar-los, encara que fos de manera poc habitual. Sense el PNB, els partits que donen suport a Rajoy són bàsicament el PP, els seus aliats locals i Ciutadans. I amb això no en tenen prou. La cosa es complica encara més si tenim en compte que el pressupost del 2019 s’hauria de començar a negociar d’ací a cinc mesos, al setembre. El govern espanyol, per això, ja parla de prorrogar el del 2017 al 2018 i al 2019, una perspectiva que Europa observa amb alarma. La maquinària econòmica de l’estat espanyol és pràcticament paralitzada del 2015 ençà. La producció legislativa és molt baixa i el nombre de directives i reglaments europeus que l’estat espanyol ha deixat de transposar a la legislació interior, altíssim. Tant el comissari de l’Euro, Valdis Dombrovskis, com el d’Afers Econòmics, Pierre Moscovici, han insistit per carta en la necessitat de presentar i aprovar un projecte de pressupost per a poder aplicar les mesures de control de les finances públiques que inclouen un esforç fiscal estructural de més de cinc mil milions d’euros. Però Rajoy no podrà aprovar-lo i això posarà Espanya sota vigilància i en el grup dels estats problemàtics també del punt de vista econòmic. El PNB es manté en l’oposició i el PP burxa el PSOE En els càlculs del govern espanyol, quan va prorrogar el pressupost actual a principi d’any, hi havia la possibilitat de normalitzar la vida política catalana. El PNB, aliat imprescindible, havia avisat al primer minut que no podia votar-lo mentre el 155 es mantingués en vigor i ha complert aquesta promesa. La ingerència de la justícia en la formació del govern, que ha impedit les investidures de Puigdemont, Sànchez i Turull, ha deixat els nacionalistes bascs sense possibilitats ni tan sols de negociar amb Rajoy. I no únicament això. El PNB ha anat aixecant el to aquestes darreres setmanes i ha apuntat que, en tot cas, el PP havia de demanar el vot pel pressupost ‘als dels 155’, una clara referència al PSOE. I de fet, aquesta és la darrera i única esperança que resta a Mariano Rajoy. I per això ha demanat ja el vot als socialistes, que no el votaran com a grup o, si no, que li cedeixin els cinc diputats que necessitaria per a superar el tràmit. Ahir, a Galícia, es va atrevir fins i tot a demanar-los-els ‘a l’atzar’, com si aprovar el pressupost general de l’estat fos una loteria. El PSOE, però, reclama eleccions avançades o una moció de censura si Rajoy no aconsegueix d’aprovar els comptes. I aquest és el panorama amb el qual, si el PSOE no torna a canviar d’opinió, Rajoy podria topar ben aviat.

Summary: El 155 deixa Rajoy sense pressupost


Alarma a Hong Kong. Després d’una setmana d’enfrontaments avui s’han vist per primera vegada unitats de l’exèrcit xinès al carrer. De moment són unitats petites que ajuden a netejar alguns dels espais més malmesos, com ara la Universitat Baptista. Els soldats no porten armes i de moment es limiten a treure runa, però l’alarma és important, perquè segons la Llei Bàsica d’Hong Kong i la llei que hi regula la presència de l’exèrcit xinès, no pot interferir en els afers de la ciutat i sempre ha de comunicar les seves activitats al govern local, cosa que no ha passat. Fonts locals han confirmat a VilaWeb la preocupació per aquest pas, però han posat en dubte que signifiqui el començament d’una operació a gran escala. Consideren que durant un quant temps l’exèrcit xinès es limitarà a provar de normalitzar la seva presència al carrer, cosa que viola la constitució d’Hong Kong, però no creuen que això signifiqui que prendran part immediatament en la repressió contra els manifestants. Després del pacte entre el Regne Unit i la República Popular i el pas de Hong Kong a sobirania xinesa, l’Exèrcit Popular d’Alliberament hi va entrar i va ocupar algunes de les instal·lacions militars britàniques. També al port de la ciutat, a l’illa d’Hong Kong, es va establir una caserna identificable per la seva arquitectura i la presència d’una gran insígnia de l’exèrcit a dalt de tot. Però sempre els soldats s’han mantingut dins les casernes i no han sortit al carrer ni han fet ostentació de la seva presència. L’any passat un grup de soldats va participar en les tasques de reparació de les destrosses efectuades pel tifó Mangkhut, però afirmant que era una acció completament voluntària i que no s’havia d’entendre com una activitat oficial. Aquesta setmana Hong Kong ha passat pels incidents més importants d’ençà que van començar les protestes democràtiques el mes de juny passat. Els manifestants han paralitzat completament la ciutat durant cinc dies impedint la circulació de vehicles i impossibilitant el funcionament del transport públic. Diumenge vinent seran les eleccions a l’Assemblea Legislativa, en les quals s’ha prohibit que s’hi presenti Joshua Wong, el dirigent més conegut del moviment democràtic.

Summary: Alarma a Hong Kong per la presència al carrer de l’exèrcit xinès, de moment en tasques de neteja


El jutge de l’Audiència espanyola Manuel García Castellón ha decidit investigar l’ex-número 2 de Comunicació de la Moncloa, el periodista Alberto Pozas, en la peça separada 10 que instrueix per suposat espionatge al líder de Podem, Pablo Iglesias. Segons apunten diversos mitjans, el jutge l’havia citat aquest matí com a testimoni però ha decidit canviar-li l’estatus i el torna a citar ara com a investigat. Per tant, Pozas haurà de tornar a l’Audiència espanyola acompanyat d’un advocat. L’ex-director d’Interviú va dimitir com a director general d’Informació de Pedro Sánchez la setmana passada arran de les informacions que el vinculaven a la trama d’espionatge. El jutge haurà d’aclarir les acusacions de l’ex-comissari José Manuel Villarejo, que assegura que Pozas li va entregar un llapis de memòria amb les dades d’un telèfon robat a una assessora de Pablo Iglesias quan era director de la revista ‘Interviú’.

Summary: L’ex-director d’informació de Pedro Sánchez investigat per l’espionatge a Pablo Iglesias