El bagatge d’Arcadi Oliveres (Barcelona, 1945) és tan ampli que sempre que parla es fa escoltar. Per això i perquè abans d’economista sempre ha estat pacifista. Recentment ha estat guardonat amb un premi de l’Institut Català Internacional per la Pau. És l’excusa perfecta per asseure-s’hi i conèixer què opina del moment polític i social. Què opina de la importància de tenir un moviment pacífic i no violent, quines accions hom pot emprendre… i, com no pot ser de cap altra manera, com veu Procés Constituent, el moviment polític que va fa fundar ara fa cinc anys. —L’Institut Català Internacional per la Pau (ICIP) us lliura dimarts el Premi ICP Constructors de Pau 2017. Us agrada rebre aquests premis? —L’edat no perdona. Quan et donen premis és senyal que et fas vell. La gent et comença a dir, amb tota la simpatia del món, que aquest currículum mereix això i allò. El currículum, l’única cosa que fa és acumular anys de vida. I és clar, quan en tens molts has acumulat molt currículum. Però que quedi clar que n’estic molt content perquè un dels temes que més he tractat a la meva vida és el de la pau. —Aquests dies la Guerra de Síria ocupa les primeres planes dels diaris, però hi ha més conflictes oberts: Iemen, Afganistan, República Democràtica del Congo… La pau absoluta és una quimera? —No. Avui en dia, si hi hagués voluntat personal i voluntat política, aconseguir-la seria més fàcil que mai. Mai no hem tingut tants recursos, mai no hem tingut tants mitjans de comunicació, mai no hem tingut tants coneixements científics, mai no hem tingut tants sistemes mèdics perquè la gent pugui viure amb pau i harmonia. —Però en la modernitat, cada cop hi ha més interessos i, com més interessos, més conflictes. —Aquest és el problema, que hi ha molts interessos. Però fins i tot diria que, encara que hi hagués diferències, que jo no les admeto, tot i això, ens permetrien viure amb coherència. Perquè hi ha tants recursos al món, tanta quantitat de béns, que fins i tot si es repartissin malament, consti que jo no vull, n’hi hauria d’haver per tothom. El que no hi pot haver és que només uns n’acumulin. L’altre dia llegia al diari que els salaris dels equips directius d’empreses de l’Ibex 35 és dues-centes set vegades més gran que el dels seus empleats. Això és inadmissible. Que cobrin el doble o el triple ho puc entendre, però dues-centes set vegades? —Llavors, el sistema és el problema. —El sistema que avui en dia regeix el món es diu capitalisme i el capitalisme és delicte en si mateix. El capitalisme és l’explotació de l’home per l’home. —I no es pot regular un capitalisme de manera que un equip directiu cobri dues o tres vegades més que un treballador, però no dues-centes set? —Això no seria un capitalisme bo, sinó la redistribució de recursos que acordés aquest capitalisme. Però perquè la diferència no sigui de dues-centes set, sinó de dos o tres, l’empresa ha de tenir un sistema de funcionament diferent. Avui dia l’equip directiu, el governen, se suposa, els accionistes. Aquesta empresa que tindria un diferencial de dos o tres ja existeix i es diu ‘cooperativa’. Allà on els que treballen tenen una part del capital. Si d’això en vols dir capitalisme, ho pots dir, però no ho és, i se’n diu cooperativisme. —Tornem a la pau. A Catalunya tenim una entitat com En Peu de Pau, que intenta promoure la resistència civil pacífica i no-violenta. No en formeu part? —De fet, vaig recórrer amb ells els primers passos quan van fer el primer naixement fa sis o set anys. Després la cosa es va esmorteir. En Peu de Pau va néixer en paral·lel al procés català, que es va inflar a partir de la sentència de l’estatut i que ja va originar una primera gran manifestació el juliol del 2010, convé recordar. Aleshores, de seguida, a la gent del moviment per la pau li va fer por que una cosa excel·lent fins aquell moment no pogués tenir alguna petita deriva cap a la violència. I ja aleshores es va crear aquesta entitat. Ja els he dit que em posin en el seu llistat d’adreces perquè pugui treure el cap en alguna reunió, sobretot ara que estic jubilat. —Doncs la crida ja està feta. La setmana passada els CDR van ser protagonistes per diverses detencions. Compartiu les seves accions? —A veure, el CDR ha tingut un naixement, jo diria, molt vinculat al periple dels darrers mesos de la vida independentista catalana. Han escapçat els dos moviments, que d’alguna manera més o menys natural, havien conduït fins ara les accions, és a dir, Òmnium i l’ANC. Aleshores, jo crec que s’ha notat a faltar el lideratge que aquestes dues organitzacions tenien per organitzar coses. Això no vol dir, en absolut, que haguessin de tenir-ne l’exclusiva. Llavors, les circumstàncies en les quals es va dur a terme el referèndum van originar una repressió de tal mena que de seguida la gent va voler fer efectiva la protesta. Jo, com a acció de mobilització local en favor de la reivindicació independentista, l’entenc, li dono suport i he participat en actes seus. Però en cap cas no es pot considerar un moviment violent. Ara, la gent que em coneix això ho sap, a títol personal, mai no m’ha agradat la violència ni la violència contra les coses. —Aixecar barreres de peatges seria violència contra les coses? —Jo mateix tinc una confusió mental de si aixecar les barres de peatge d’una autopista o fer talls de carreteres, si això és violència contra les coses o no. No t’ho puc dir perquè no ho sé. No estic en condicions de dir-ho —Que hagin sorgit accions com talls de carreteres, aixecar barreres de peatges, entre més, és una reacció lògica de la frustració de la via no-violenta? —A veure, pot ser una frustració de la gent, però no una frustració de la gent que aposta per la via pacífica. —La gent es pregunta què més es pot fer a banda de manifestar-se? —Doncs, per exemple, fa pocs dies que ha començat el que es diu el període de declaració de la renda. D’ençà del 1983, amb més pacifistes, he practicat una modalitat de desobediència civil que es diu objecció fiscal. Consisteix en el fet que si el ministeri de defensa té el 5%, del pressupost de l’estat i jo haig de pagar mil euros de la meva declaració de renda, només en pago nou-cents cinquanta. En descompto aquests cinquanta euros, no vull que vagin a parar al ministeri de Defensa. Però com que tampoc no vull que Hisenda es pensi que els enganyo, aquests cinquanta euros, abans de la meva declaració de la renda, els entrego a qualsevol associació social. Em donen un rebut i així els puc descomptar de la meva declaració. —Però molts poden pensar que accions com aquesta, contra la repressió de l’estat, poden ser poca cosa. —Jo sóc deixeble de Lluís Maria Xirinacs i ell sempre deia que abans de la raó de la força, s’ha de contemplar la força de la raó. En cap moment podem respondre de manera violenta. Ho deia ell, ho deia Luther King, ho deia Mandela, ho deia Gandhi. Amb violència no aconseguirem res, només una repressió molt més forta i més víctimes. La no-violència té molts camins, com aquesta objecció, la no-col·laboració, la desobediència civil en moltes coses… —Com la campanya famosa del ‘No Vull Pagar’, als peatges. —Sí, però la gent s’acoquina. Aquella campanya, la vaig aplaudir de mala manera. Perquè les autopistes són una estafa; havien de ser de peatge fins que quedés amortitzat el cost de la inversió inicial. I fa anys que està més que amortitzat. Que la gent vulgui marxar sense pagar ho trobo excel·lent, però passa que la gent de vegades falla. Fa un parell d’estius la gent fins i tot s’organitzava i se n’anaven tots junts a passar el peatge i deien plegats ‘no vull pagar’ i passaven. I va tenir força fins que al cap de tres mesos van arribar les multes. I la gent va dir que ja no ho faria més. No, quan arriben les multes, cal crear un grup de resistència i entre tots pagar-la, i fer-ho tantes vegades com faci falta. Això d’enretirar-se tot just començar com va fer la majoria, no és el que s’ha de fer. —Els dirigents independentistes van recular fa poc quan no van implementar la república. Al marge de la mobilització pacífica, què pot fer l’independentisme políticament per recuperar la iniciativa? —Fer bé les coses, perquè no les va fer bé. Jo crec que hi ha tres errors principals. El primer, declarar la independència només amb un o dos vots parlamentaris de majoria, i sense haver acreditat una majoria de la població que ho vulgui, que potser hi és. Però mai no ho hem pogut demostrar perquè no ens han deixat fer les consultes corresponents. Una independència és un pas fonamental en un país. I si no és amb un 60% o un 65%, jo no hi jugo. Per tant, ho hem fet perquè teníem al parlament dos vots de majoria i perquè fent càlculs potser arribem al 55%. Es va precipitar la independència. —El segon error? —Vàrem declarar la independència sense haver definit prèviament el país que volíem. I calia fer-ho. —Però s’ha de definir un país abans de crear-lo? —I tant. Jo pertanyo a un grup minúscul que es diu Procés Constituent que hem definit de fil per randa el país que volem: amb les finances, l’ecologia… —Però s’ha de definit el país que es vol en un procés constituent. —Probablement, sí. Però definir les grans línies, hem de fer-ho ara. Jo no vull anar, per exemple, a un país amb exèrcit. —Sou pacifista abans que independentista. —Exacte. I això s’ha de definir, i també s’ha de parlar que un país com Catalunya no hauria de tenir mai fronteres. Mai. Un país lliure ha de ser sempre sense fronteres. I totes aquestes coses no són per a fer-les en un procés més endavant; són per a definir-les d’entrada. Després ja definirem quin tant per cent d’escola pública volem, quin tant per cent d’autonomia donem a les mútues privades de sanitat o si les pensions han de ser privades o públiques. Tot això ho podem anar definint. I una altra cosa molt important: la banca mai no pot ser privada. Sempre ha de ser pública o ètica. —Hi ha qui us dirà que es marquen massa línies abans de construir el nou estat. —Jo he aguantat setanta-dos anys sense independència; no sé quants més en viuré però estaria disposat, si visqués, a aguantar-ne deu més sense independència a canvi que la banca fos pública, no hi hagués exèrcit i que els immigrats hi poguessin entrar. Cadascú posa les seves prioritats a la vida, i jo hi poso aquestes. —I dieu que hi ha un tercer element. —És més suau, i ningú no me l’ha entès mai. Catalunya ha de començar per explicar la independència a Espanya. Això no vol dir anar a Madrid a negociar. Vol dir anar a Astúries, a Galícia, a Andalusia, i dir-los que volem fer un país nou. I que aquest país nou també els anirà bé a ells. No perquè vinguin amb nosaltres, sinó perquè se’l facin. I t’asseguro que en aquests vuit anys que portem de procés, els desplaçaments cap allà han estat poquíssims. El resultat: la resposta intel·lectual d’aquests països cap a nosaltres ha estat molt fluixa. —Ho atribuïu a això que el progressisme espanyol no s’hagi solidaritzat gens amb el procés català? —Crec que si ens haguéssim sabut explicar bé tindríem més adeptes a la causa. —Dieu que el primer error va ser proclamar la independència sense una majoria clara. Com es pot validar aquesta majoria si no es pot pactar un referèndum? —Tinc la impressió que no hem treballat prou amb els organismes internacionals. Ens hem refiat massa d’un organisme internacional impresentable, que és la UE. I en canvi no hem anat a aquells que històricament han defensat més els drets humans. Per exemple, l’ONU. I un pot ser el Consell d’Europa, que no té res a veure amb la UE, i el Tribunal d’Estrasburg. Per aquí, hauríem d’haver anat, i anar a buscar mitjancers i negociadors. Al nord d’Irlanda tenien cinc o sis persones, un equip internacional, que constantment eren allà. —Ara sembla que almenys judicialment, la comunitat internacional dóna la raó a Catalunya. —Perquè a Europa tenen independència judicial. Una cosa que aquí no hi és. Però l’esperança aquesta de pensar que per això tenim Europa a favor, és tan falsa com quan pensàvem que Europa ens ajudaria. Europa és una agrupació d’estats, tan malparits com vulguis. I ens faran tant mal com puguin, als catalans, als immigrants i als obrers. Ara, que a Alemanya els jutges siguin una gent una mica més endreçada que aquí? Doncs molt bé. —No significarà un abans i un després? —No, són petites passes. —I l’ONU? —Dependrà de com avanci. Però sóc conscient que l’ONU tampoc no és una germaneta de la caritat, perquè depèn dels EUA, de Rússia, del consell de seguretat… Una vegada em vaig assabentar que l’ONU‒i em refereixo al consell de seguretat, l’assemblea general, el tribunal de justícia, els cascs blaus i para de comptar‒ té un pressupost exactament igual al d’una sisena part el del ministeri de Defensa espanyol. L’exèrcit espanyol té sis vegades més pressupost que no pas l’ONU. —Us preocupa la deriva autoritària de l’estat espanyol en els casos de censura i contra la llibertat d’expressió? —Em preocupa molt, i em preocupa greument. Mira, jo sempre he tingut una ‘simpatia’ especial per a un dels personatges més criminals que ha tingut la vida política espanyola, José María Aznar. No l’he pogut veure mai. És un criminal, un assassí, tot el que tu vulguis. Però, durant el seu mandat va respectar la llibertat d’expressió, cosa que no ha fet el senyor Rajoy. Potser els moments eren diferents. Potser el tema català no estava candent com ara. Hi havia el tema basc. I mira que si ara me’l poses al davant, el tanco a la presó, perquè té milers de morts a la seva esquena… Però en general, era més respectuós. —Parlem de Procés Constituent. Ho teniu en hibernació, oi? —Jo diria que en aquest moment, el més significatiu, és que està pendent de l’assemblea general anual que farem el dia 28 d’aquest més. Nosaltres hem passat per diverses etapes, i en algunes ocasions, no pas en totes, hem tingut vocació electoral. La darrera d’elles, en les eleccions del 21-D, quan nosaltres ens vàrem autoconvidar a anar amb la CUP. Ens van saludar molt amistosament, però ens van engegar. Per una raó: ja tenien les llistes tancades. Però durant la campanya vaig participar en tres mítings seus perquè volia que quedés clar que Procés Constituent els donava suport. —I fa dos anys ja no vàreu arribar a un acord amb els comuns per a presentar-vos a les eleccions conjuntament. Ara què? —No sabem què farem i quina posició prendrem. Tampoc no és bo que et digui què faria jo perquè marcaria l’assemblea. I vull que tothom sigui lliure. Tanmateix crec que estem deixant una herència prou bona. Tenim redactats documents del país que volem, cosa que ha fet poca gent. En segon lloc, perquè hem deixat molts fillets per aquests mons de déu. Albano Dante Fachín, Xavier Domènech i Gerard Pisarello són fills nostres. —I tots ells són ara comuns. És l’evolució natural de Procés Constituent? —No. El que va passar és que aquells que van marxar amb els comuns, tenien vocació política. I van veure l’oportunitat de fer-la amb el projecte dels comuns. El que s’ha quedat a dins del Procés Constituent, que té menys vocació política, més aviat s’ha escurat cap a la CUP. El Procés Constituent autèntic és una barreja de tots dos, per dir-ho d’alguna manera. Recordo que almenys els tres primers anys, totes les picabaralles de les assemblees, com un partit de tenis, eren entre comuns i CUP. Teníem la meitat de la junta pro-CUP i l’altra meitat pro-comuns. Però finalment, en les municipals del 2015, gent com Jaume Asens, el Gerardo Pisarello i companyia, van optar, legítimament, per entrar a l’Ajuntament de Barcelona. I jo vaig fer campanya per a ells. I, allà, s’hi han trobat bé. I això va debilitar la branca pro-comuns del Procés Constituent i va enfortir la gent pro-CUP. —De fet Procés Constituent neix amb un objectiu molt clar, que és fer una aliança d’esquerres. Continueu tenint aquest objectiu? —Ho has dit molt bé. Quan ens vàrem reunir amb la Teresa, aquest era l’objectiu primordial. —Però és clar, la qüestió nacional marca tant el discurs polítics dels partits, que és molt complicat fer cabre en un mateix grup, comuns i CUP. —Probablement aquesta ha estat una raó per la qual no ho hem aconseguit. Però jo penso que hauria estat la millor solució. Jo, la confluència de les esquerres, l’he demanada sempre. Crec que si ho féssim seria la nostra salvació. —La salvació de qui? —Del procés per a fer anar el país endavant. Una confluència d’esquerres és l’única solució. —Entre aquestes esquerres, també hi entraria ERC? —No, perquè ERC mai no ha aplicat una política d’esquerres veritable. Mai. Ha fet simpaties amb CDC, segurament això els ha moderat una mica, però jo no hi he vist mai una política d’esquerres veritable. Això no vol dir que si demà al matí mostrés bona voluntat, no pensaria que valgués la pena que hi fossin. Però ara com ara no. Nacionalització de la banca, un país sense fronteres… No crec que la gent de tota la vida d’ERC combregui amb això que dic.

Summary: Arcadi Oliveres: ‘Una confluència d’esquerres és l’única solució per a fer anar el país endavant’


Hi ha dos elements de l’entrevista que vam fer amb Carme Ruscalleda aquesta setmana interessants de comentar. El primer és que cal estar ben atenta quan l’entrevistes, perquè parla molt de pressa i té un discurs ben reflexionat i après i li surt a raig. Per això, no és fins que transcrius l’entrevista que t’adones d’alguns detalls significatius que t’havien passat per alt. De fet, això passa en la majoria d’entrevistes que fem en temps real. És un fet inevitable. Però en aquesta entrevista amb Ruscalleda, tan llarga, amb tempo, deixant-la parlar, buscant el matís i el detall, calia fer-li una pregunta que se’ns va escapar. Perquè ella parla en tres ocasions de no fer trampes i li haguéssim hagut de preguntar què vol dir fer trampes en el context de l’alta gastronomia i la cuina i si se’n fan moltes. Parlant de la poca presència de dones en l’alta gastronomia i sobre les recomanacions que ella dóna a les joves cuineres que li demanen consell, diu: «Com dic a les noies: si vols, pots. Ara, la vida demana qualitat, qui fa trampes no se’n surt.» I després, parlant del Japó i del Sant Pau de Tòquio, d’alguna manera ja la contesta indirectament, la pregunta no feta: «Al Japó treballen un producte molt bo, la gent que treballa en una casa hi dedica la vida; hi ha un públic que és entès, sap si una cosa és falsa o és real. Per tant, aquesta cuina nostra, que és natural i sense trampes, pot agradar allà.» Finalment, també cita el tema de fer trampa quan parla del restaurant Sant Pau de Sant Pol, d’aportar la màxima professionalitat sabent que no es pot acontentar tothom: «Ompliràs la casa de gent diferent, perquè cadascú és fill d’una mare diferent i tots tenim una manera d’anar per la vida. I els has de convèncer tots a taula. I tu has d’acceptar que amb tota l’honestedat i la feina que hi ha al darrere, no pots agradar a tothom. Per tant, dormiràs tranquil si ho has fet sense trampes.» L’altre element que volíem compartir és un fragment de l’entrevista que no vam posar, pensant que ja era una entrevista molt llarga i d’alguna manera era un tema secundari i ja mencionat (no vam descartar pràcticament res, per això és tan llarga i rica). Però ens va quedar el cuquet que, tanmateix, era una resposta que tenia un final que sí que era rellevant. Per això, al final pensem que val la pena compartir-lo: —Podeu explicar el nostre país a través de la cuina? —El que et puc explicar és com socialment ha pres volada. El meu pare no em va portar mai a un restaurant. Mai. Les celebracions sempre les fèiem a casa. En canvi, la família del meu home, que és una família més emprenedora i d’un món mariner ja era diferent. El seu pare era més un bon viviant. En Toni té records de petit d’anar a les Set Portes i de rebre com a obsequi un d’aquells contes que encara continuen donant a la canalla. Té records d’anar a menjar a la Barceloneta a can Costa. Jo no en tinc cap d’aquests records. El primer restaurant que vaig trepitjar, el vaig trepitjar amb el meu promès, amb en Toni. Era com entrar en un lloc que no em pertanyia socialment. S’ha socialitzat el restaurant. Per això hem pres tanta corda. El que et dóna vitamina D, de diners, és el client. Si no hi ha clients, no hi ha música. I si no hi ha equip humà, no hi ha simfonia. Nosaltres vam començar a ser nòvios amb setze o disset anys i ens vàrem casar als vint-i-tres, i durant aquest temps vàrem anar a restaurants de Barcelona importants, com el Reno. Pensa que el fet que fóssim una parelleta jove, els clients ja ens miraven malament i també ens mirava malament el servei, perquè consideraven que no ens corresponia ser allà. Ara nosaltres rebem moltes parelletes joves i ningú les mira de manera rara, ni el servei ni els clients. El restaurant s’ha socialitzat i això ha donat corda als establiments. La modernitat fa que els menús diaris tinguin més bellesa. Els establiments s’han equipat amb equipament més tècnic. La gent que treballa a l’hostaleria s’ha format a les escoles. No són emprenedors com nosaltres, que n’hem après fent prova-error. El país ha crescut i les lletres d’or encara s’han d’escriure. Perquè ara hi ha un relleu generacional de gent formada, que ha viatjat, que ha treballat a les grans cases, que posarà la seva empresa o que formarà part d’equips potents que necessiten gent amb talent. El millor encara ha d’arribar. Gràcies Carme Ruscalleda per la generositat i les ganes de comunicar i comunicar-vos.

Summary: Ruscalleda, quan diu que ‘el millor encara ha d’arribar’


Podríem remarcar la joventut o la senzillesa del nou conseller d’Educació, Cultura, Innovació i Esports de la Generalitat Valenciana, Vicent Marzà, de trenta-dos anys. Aquests serien els trets més significatius que el diferencien de la majoria de polítics, però no seríem exactes. Després de parlar-hi veus de seguida que té unes altres característiques més essencials que el fan immune a tota la pressió mediàtica, que ha remogut cel i terra per trobar traces ‘catalanistes’ al seu ADN. Evidentment les han trobades i les han exhibides per demanar el seu cap en safata de plata, com si fóssim en el temps que els diaris tallaven colls i els polítics eren titelles. El temps però mai no passa en va. El País Valencià no és el mateix i Marzà n’és el reflex. Forma part d’una generació desinhibida, sense complexos i que no té por de ser qui són. Se senten hereus dels qui han lluitat davant seu i van fer possible que anessin a una escola de qualitat i en valencià. I potser per tot això no s’arronsen i fan de la normalitat bandera. A més, Marzà és d’aquells a qui no li agrada perdre el temps i s’estima més d’afrontar les coses de cara i directe. Sap escoltar, però no li fa res parlar. Confia en el diàleg i en pensa fer la seva principal força. —Amb un temps rècord us heu convertit en la bèstia negra del PP. Us ho pensàveu? —Sabíem que era una conselleria que seria al punt de mira de la dreta mediàtica i política. Vèiem clar que farien el màxim soroll per a evitar que es poguera veure què fèiem nosaltres, que és capgirar totalment l’educació, la cultura, la innovació i l’esport del nostre país. Érem conscients que teníem un repte important i que ells jugarien a això. —Sorprèn que intentin de recuperar estratègies de fa trenta anys, revifant polèmiques anticatalanistes fora d’època. —Ells estan centrats en el passat, com si res no haguera canviat. La societat valenciana ha canviat i els ha passat totalment desapercebut. Es pensen que els pot funcionar allò que els va funcionar fa anys. Juguen a una qüestió que ells sempre han criticat, que és mirar de dividir la societat valenciana en un moment que hem d’estar pel finançament i quan la societat ha dit que ja estava bé de pràctiques del passat, que s’ha de fer política de veritat. I això ho fem a la conselleria i al conjunt del govern. Fan soroll perquè no s’escolte tot allò que podem dir sobre què han deixat ells. Saben que poden passar molta vergonya, han deixat el caos absolut. És brutal. —Aconseguiran de crear aquesta cortina de fum? —Estan rabiosos, però no ho aconseguiran. El País Valencià ha canviat i ells no. —Sentiu que el govern us dóna suport? —Sí, molt. Més enllà del govern també estic molt content de com treballem en equip a la conselleria. Tots treballem a l’una. —Què us ha sorprès més de tot allò que heu trobat? —Més enllà dels temes ideològics, que eren clars i que els feien prioritzar uns temes per damunt d’uns altres, ens ha sorprés més que semblava que se n’hagueren anat de vacances. S’han deixat de fer coses molt senzilles. Hem vist com s’havien perdut inversions de milions d’euros que anaven destinades a activitats. I en alguns casos no solament s’han perdut, sinó que s’han hagut de pagar interessos al prestatari i tot. —Ho explicareu? —Supose que ho explicarem més endavant. La veritat és que sorprén la deixadesa amb què gestionaven els recursos de valencians i valencianes. És especialment greu. —Al Museu Sant Pius V, què hi heu trobat? —Ha estat una de les primeres caixes que hem obert i que hem donat a conéixer a la societat. De 250.000 euros que s’havien de gastar en restauració i manteniment, n’havien gastat 3.000 i prou amb aquesta finalitat. En canvi, s’havien gastat aquests diners amb unes altres coses, per exemple a fer desfilades de moda. Això ha causat que algunes obres s’hagen deteriorat molt. És un cas paradigmàtic del fet que no gestionaven pensant en què convenia, sinó pensant que podien fer com volgueren. —Fareu canvis importants? —Sí, però per nosaltres és prioritari fer un codi de bones pràctiques que determine com s’han de gestionar les institucions culturals. També volem fer un Pla Estratègic de Cultura del País Valencià. Els qui han governat fins ara pensaven en la persona, li cercaven el lloc i després que fera com volguera. Nosaltres volem fer-ho a l’inrevés. Primer volem saber què s’ha de fer, com s’ha de gestionar i després veure quina és la persona més adequada, en un procés obert en què puga participar qualsevol gestor cultural. Volem fer política cultural i per això no hem anat a destituir tots els qui hi havia. Volem crear les eines per a fer-ho bé. —Diuen que a la vostra conselleria, l’educació ocupa el primer pla i a la cultura, no hi doneu tanta importància… —Nosaltres veiem clar que tractarem de la mateixa manera totes les àrees de govern. M’he reunit amb la majoria del món cultural valencià, igual que he fet amb l’educatiu. Ara, els processos dels dos són ben diferents. Al cultural tenim grans contenidors buits, institucions agregades a la mateixa conselleria amb una gestió gens transparent i molt clientelar, tenim una programació molt elitista i poc oberta a tot el món, tenim artistes concrets que repeteixen i fan sempre igual. Tot això ho volem canviar. Els creadors valencians han de tenir el màxim pes a la programació cultural valenciana i la indústria cultural valenciana ha de revifar i ser un motor econòmic. Volem que la cultura siga la nostra marca. Ells deien ‘València és al mapa’, però només hi podrà estar si posem en valor allò que tenim. És la cultura, que ens ha de fer diferenciar del passat, d’aquesta visió del País Valencià associada a la corrupció i al clientelisme. Això s’ha acabat. El PP parlava de ‘la comunidad del sol y la playa’. Nosaltres volem parlar del país creatiu, cultural que se sent pròpies la llengua i la cultura. Treballarem en tot això i el primer pas és fer el pla estratègic. —Hi ha calendari? —Volem fer-ho bé i implicar més institucions perquè es puga coordinar la política cultural que es fa als ajuntaments i les diputacions. Al final del 2015 volem tenir l’esborrany del pla estratègic i haver parlat amb totes les organitzacions culturals. Ens agradaria de començar el 2016 amb aquest pla ben arrelat perquè tots a l’una puguem tirar endavant la cultura del País Valencià. —Les petites empreses culturals que han fet tant d’esforç durant aquests anys rebran ajuts? Hi ha algun pla d’ajuda més immediat? —Farem com fem en uns altres àmbits, que és estirar tant com puguem els pressupostos que tenim fins ara i canviar les prioritats. No volem que s’acabe el 2015 sense que es visualitze aquesta gent que ha treballat a l’ombra i volem que la institució els done suport. Això ho podem fer durant el 2015. El canvi es veurà més clarament als pressupostos del 2016, que tot just comencem a mirar cap a on podem anar. Volem que al gener o febrer del 2016 realment es valore allò que s’ha fet i deixem de parlar de cultura a l’ombra i parlem de cultura valenciana. —Un dels temes que ha quedat més malmès durant aquests anys és el de la recerca. —Per nosaltres la investigació és un punt clau. Pensem que el full de ruta de la redefinició del País Valencià l’han de marcar les universitats públiques valencianes. Les àrees de recerca han de ser clau per a redefinir-nos com a poble. Necessitem un finançament estable i just de les universitats valencianes públiques i volem treballar-hi braç a braç. El PP perdia milions d’euros destinats a investigació per un simple fet d’incompliment de terminis. Hi havia persones que no podien continuar investigant perquè quedaven vacants les places de la Generalitat. El primer pas que vam fer va ser canviar eixos terminis. Amb una cosa tan simple i concreta ara hi ha una trentena de persones que poden tenir plaça d’investigació durant quatre anys. Això és un exemple potser massa concret però indica quantes coses es poden fer. —Els centres de recerca de la Generalitat estan molt dispersos, penseu fer alguna cosa per millorar-ho. —És cert, no s’ha coordinat gens bé i no s’han tingut uns propòsits clars. No prometrem allò que no tenim, però si juguem amb les eines que tenim i ho fem de forma estratègica podem obtenir més bons resultats. Una de les dificultats en aquest camp és que no s’han coordinat gens amb Sanitat, d’on també depenen alguns centres de recerca. Les pròximes setmanes tindrem una reunió amb la consellera de Sanitat per parlar sobre aquestes qüestions. Cal que es coordinen bé els organismes i que es tinga una política de recerca potent. També tenim línies amb Economia, de qui depenen els instituts tecnològics. Hi ha d’haver una transferència entre què és la recerca bàsica i els instituts tecnològics. —Penseu que l’ICREA podia ser un model? —És un dels models que mirem. Nosaltres encara no hem definit si crearem un institut, però sí que ens n’agrada el model i el volem estudiar bé. —Reduir el cost de les taxes universitàries és un dels primers entrebancs que heu trobat. En teniu la solució? —Nosaltres tenim un designi claríssim i és que no hi pot haver cap persona que es quede sense estudiar per criteris econòmics. Això ha passat i clama al cel. No pot passar. Amb aquesta idea bàsica treballem una proposta i la farem pública aviat, sabent que treballem amb el pressupost que va fer el PP. —Amb aquesta qüestió ja heu rebut les primeres crítiques d’allò que fins ara era el vostre sindicat. —Cadascú ha de fer la seua funció i entenc perfectament que reivindiquen. Nosaltres som govern i hem d’actuar d’acord amb allò que hem pactat als programes electorals, amb el pacte del Botànic, que sustenta aquest govern, i amb els recursos que hi ha. Està bé de tenir entitats que vagen pressionant. No ens fa cap mal, a l’inrevés. —Heu sentit frustració per les limitacions? —No. Tenim assumit que la proposta per a tota la legislatura no es podrà fer en un mes. Però, en canvi, sí que hem demostrat amb el principi del curs que, amb un pressupost del Partit Popular i tot, es podien fer més coses. L’hem estirat tant com hem pogut per evidenciar la nostra opció per l’escola pública: hem tornat a obrir disset unitats que el govern del PP havia tancat. Això demostra que era una supressió ideològica, no econòmica com deien. També amb el mateix pressupost optem per l’ensenyament professional…. —Hi ha gent que diu que tancarà les escoles concertades. No vàreu fer unes declaracions massa dures? —No som el llop que vol tancar-ho tot. Això el Partit Popular ho vol vendre, volen que la gent tinga por. Però les declaracions que vam fer no van ser perquè sí. No podem acceptar que als centres sostinguts amb fons públic no els apliquen el mateix criteri, o que algú puga matricular el seu xiquet al centre pensant-se que serà gratuït i concertat i arribar a l’agost sense confirmació. Això ho permetia el Partit Popular, amb aquella visió seua d’anar cada vegada més diluint el sistema públic cap a un sistema mixt, que poguera desviar el fons públic. Veiem claríssim que hi ha escoles concertades que fan una funció social tan potent o més que algunes escoles públiques, de fet hi ha escoles que fan una feina espectacular a centres CAES, d’atenció preferent a barris d’exclusió social i que treballen molt bé. Ha de quedar clar que aquests centres i els que complisquen la legalitat no tindran cap dificultat. En cap cas, però, serà una barra lliure com abans quan tot valia i res no es controlava. Hi havia un sistema que tenia una doble vara de mesurar d’acord amb la titularitat pública o privada, tot i que el fons amb què ho finançaven era el mateix. El sistema públic ha de ser pal de paller. —Actualment resten places buides a l’escola pública? —Sí i de fet és una qüestió que abordarem amb diàleg, de la mateixa manera que ho hem fet per al cas de la LOMCE, en què es va aconseguir un consens unànime del Consell Escolar del País Valencià, on hi ha representades la patronal i les famílies de la concertada. Si proposen un diàleg, amb una proposta clara i franca, sense embuts i sense enganys podem arribar a acords com hem fet fins ara. Com s’ha fet fins ara amb els diners dels valencians i les valencianes és una vergonya i la gent ho sap. —Podeu avançar quins serien els punts bàsics de la llei d’educació que voleu fer. Quina escola voleu? —Una escola que servisca per a transformar la societat com a motor de cohesió social, que veja clara quina és la seua llengua i la seua cultura i que ajude a obrir-se a més llengües del món i que siga veritablement plurilingüe i no com fins ara. Això tan sols es pot fer amb un alt grau d’innovació pedagògica de qualitat altíssima. Sabem que ja tenim centres que innoven molt i que tenen experiències de molta qualitat que fins ara s’han silenciat i que tot el món les ha de conéixer perquè siguen un referent d’una escola pedagògica de veritat. Hi ha d’haver un debat crític de com ensenyem i què ensenyem per a transformar el País Valencià. —Quins tres trets destacaríeu de l’escola actual? —Tenim un punt molt fort amb els docents: són molt implicats i això és una qualitat molt gran. Són gent molt capacitada que ha estat silenciada i no l’han deixada treballar. Un punt fort més el tenim amb la societat valenciana, acostumada a treballar i cooperar i això ha de ser clau per a la nova educació. Ens hem d’obrir a la societat. Ja ho fem als àmbits més lúdics però també ho hem de fer amb els educatius per aconseguir la participació de tota la societat dins les aules. Que com a país siguem una societat educadora. Un tercer avantatge és la llengua, que fins ara era ha vista com un impediment i és un avantatge espectacular. —Les cooperatives com ara la Masia, la Gavina…, han estat decisives. Ara han de continuar? —Són aquelles escoles que abans esmentava de mostra d’experiències de qualitat i que han fet un paper clau al costat de més escoles públiques. Jo mateix vaig anar a una escola pública a Castelló que va ser molt innovadora. Totes aquestes escoles han de continuar innovant i sent un referent de qualitat. —Teniu por que la societat es relaxi perquè tenen unes institucions que es preocupen de l’educació i la cultura? —Una de les principals preocupacions que tinc és que no puguem institucionalitzar la societat civil. Si ens hem mantingut, ha estat a pesar de les institucions i ara no podem deixar-nos engolir i que facen l’abraçada de l’ós als moviments socials. La societat civil no pot baixar la musculatura. Com a govern això ho hem de veure clar. No podem ofegar els moviments socials. —La gent que no ha militat a l’activisme social viu un altre món. Com ho fareu per acostar la cultura? —Cada vegada anem més cap a una societat dual, amb una gent que és inclosa i una que és exclosa. És clau el foment de la participació i la transparència a la gestió. Moltes vegades se’ns han explicat les coses d’una manera més complexa de com són. Hem de simplificar perquè tothom sàpiga que té coses a dir i participar en els processos de decisió. —Sou molt jove, teniu trenta-dos anys, us sentiu representant d’una nova generació que no té por i no té complexos? —Som una generació que hem aprés molt de les lluites dels nostres pares. Som un pas més i hem anat agafats de la mà. No som una generació espontània. Som l’evolució natural d’una gent que ha treballat molt i que han fet que nosaltres siguem com som. No hem vingut a salvar res si no a continuar el treball de molta gent. —Penseu fer algun homenatge a Ovidi Montllor? —Tenim la voluntat de fer algun acte que homenatge l’Ovidi perquè és de justícia. Ho farem abans que s’acabe l’any. —Quina opinió teniu de l’existència de la doble línia? —Hem de potenciar un model òptim per al coneixement de les llengües i volem fer això, precisament. Volem evidenciar les dades i el model que volem portar endavant. Dins aquest marc de diàleg en parlarem. Volem defugir el debat únicament ideològic i centrat en qüestions d’identitat. Més enllà d’això hi ha una realitat i és que els programes òptims d’ensenyament de llengües i que és fan a la majoria de llocs, són els que s’autocentren en la llengua pròpia i que realment obrin l’oportunitat de les altres llengües d’una forma pedagògica i eficaç. I això ho portarem endavant. Volem un model que és el de l’eficàcia i dels resultats pedagògics, més enllà del que fins ara ha estat dirigit per una qüestió ideològica que no era eficaç pedagògicament. —De què us sentiu més orgullós? —D’haver pogut reobrir aquestes unitats de l’escola pública, és una de les coses més potents. Haver-me reunit sense vetar ningú amb totes les direccions de tots els centres educatius del País Valencià. Hem fet assemblees amb tots els centres educatius i això no s’havia fet mai. També d’haver-me reunit amb les entitats culturals. Em sent bé amb aquesta manera de fer, que no s’havia fet mai. La gent ho veu i ho viu. La rebuda de la gent no me l’esperava, més enllà d’allò que els primers moments penses que poden ser molt durs perquè és una conselleria complicada. Quan vas pels pobles i veus la gent il·lusionada, amb ganes de parlar i proposar. Aquesta il·lusió que veus als ulls de la gent fa que no pugues cansar-te’n. Em fa sentir orgullós que la gent torne a recuperar l’esperança de fer les coses bé, més enllà del fet que pensen què pensen, això sorprèn. —Deien que us amagàveu perquè vàreu tancar el Twitter. —No m’amague gens. —Recuperareu el Twitter? —A diferència d’uns altres, si jo tinc Twitter, el voldré gestionar jo i ara no tinc temps. Estic abocat a cercar solucions, donar alternatives i que hi haja un canvi ja. Sé que les xarxes socials són importantíssimes però ara no hi arribe. No me n’amague, com pots veure. Tinc descuidats els àmbits més personals. —No heu anat a Dinamarca com teníeu previst. Com a mínim heu tornat a anar amb bici? —No. M’he centrat tant amb això que no he pogut anar amb bici. Els meus amics diuen que m’han segrestat. Però allò que importa de veritat és que continuarem fent allò que faça falta.

Summary: Vicent Marzà: ‘Estan rabiosos però no aconseguiran res, el País Valencià ha canviat i ells no’


Ciutadans ha hagut de retirar un envelat que havia instal·lat a Vic després d’haver-s’hi concentrat vora dues-centes persones per protestar. Els manifestants han cridat consignes com ‘Fora feixistes dels nostres barris’ i finalment han aplaudit quan els militants de Ciutadans han retirat l’envelat. Vegeu-ho ací: Els tarongets han hagut de plegar la cara després de l’allau d’independentistes que simplement han anat a demanar informació sobre el partit i a fer consultes.Ostres tu, és que ja ni curiosos poden ser els catalans… pic.twitter.com/7jjSlwzQVV — ᗩLᙖᙓᖇTᗟᙢ ||*|| (@albertdmcat) January 19, 2019

Summary: Tortosa a l’inrevés: Col·lapsen l’envelat de Ciutadans a Vic i opten per anar-se’n


El primer ministre francès, Édouard Philippe, ha confirmat que l’home detingut aquesta tarda per haver atropellat els sis militar francesos als afores de París conduïa el cotxe que els ha envestit, segons la televisió pública francesa. Per la seva banda, la ministra de Defensa francesa, Florence Parly, ha explicat que tres dels ferits eren de caràcter lleu, i que els altres tres tenien ferides menys serioses que no es pensava en un primer moment. Els fets han succeït cap a un quart de nou del matí, quan els militars havien sortit de la caserna a Verdun, a Levallois-Perret, situat en el departament d’Alts del Sena. El vehicle els ha atropellat i ha fugit, i la policia ha engegat un dispositiu per a detenir l’autor de l’atropellament. El batlle de Llevalois ha dit que no tenia cap dubte que es tractava d’una agressió voluntària i que era ‘un acte deliberat odiós’. La fiscalia ha obert una investigació sobre els fets. L’operació Sentinelle és un dispositiu de l’exèrcit francès que va activar François Hollande arran dels atacs del 2015, per tal de fer front a l’amenaça gihadista i protegir els punts més sensibles del territori.

Summary: Detingut el conductor que ha atropellat sis militars a París


Cares llargues ahir a Foment del Treball durant la presentació del llibre ‘De Escocia a Cataluña. Referéndum y Reforma constitucional’, del catedràtic de dret administratiu Joaquín Tornos. És un llibre que defensa la tercera via, i l’atzar del calendari va fer que l’acte es fes just després de l’acord entre Junts pel Sí i la CUP per activar el procés d’independència de manera unilateral. Això es notava en l’ambient. L’absència de Miquel Roca i Junyent tampoc no va ajudar a animar la concurrència, de certa edat i corbata segura. Roca, l’advocat de la casa reial espanyola i d’Irene Rigau a la vegada, havia de parlar des de la tarima però finalment ‘no va poder’ assistir a l’acte. El va substituir el jurista Eugeni Gay, en un acte conduït per un Josep Cuní que es trobava com peix a l’aigua. Gay de Montellà El senyor Gay de Montellà, president de Foment del Treball, no va tenir problemes a dir-ho amb totes les lletres: ‘No hem tingut gaire èxit, en aquest procés. Cosa que no vol dir que deixarem de dir-hi la nostra, i per nosaltres, com a empresaris, és fonamental la seguretat jurídica i l’ordenament i com a catalans, que el diàleg, la negociació i el pacte arribin a ser una manera de definir un poble.’ Més tard, en declaracions a la premsa, Gay de Montellà va declinar de comentar l’acord entre la CUP i Junts pel Sí perquè encara no havia estat aprovat pel parlament. Si algú esperava una reacció contundent contra l’acord per part de Foment, es veu que ahir no era el dia. Gay de Montellà va declinar de comentar l'acord entre la CUP i Junts pel Sí perquè encara no ha estat aprovat pel parlament El president de Foment, en canvi, va aprofitar l’avinentesa per fer balanç. I és ben bé que cadascú viu al seu món. ‘Nosaltres, l’any 2011 vam veure que canviava l’escenari. I vam introduir el pacte fiscal. Va ser com una sorpresa que Foment, recollint un procediment que es remunta al 1898, quan Foment parlava de “concierto económico a la Reina Regenta”, fes aquell pas. Ens va situar com a “novedosos” i “anticipadors” d’una quantitat de sentiment que s’exterioritzaria immediatament. I al cap dels anys ja parlàvem de pacte institucional, no només fiscal. Enteníem que era difícil que amb el pacte fiscal n’hi hagués prou. Jo animo tothom que llegeixi el llibre de Tornos i la proposta que fa. Tornos, com abans va ser-ho Francesc Cambó, és president de la comissió jurídica de Foment. I ha fet un llibre molt ben construït’, va dir un Gay de Montellà poc combatiu. Joaquin Tornos i el cas escocès El llibre de Tornos explica el cas escocès, i les lliçons que se’n poden extreure a l’estat espanyol. La conclusió de l’autor és que la solució a l’estat espanyol és la tercera via. Però també ell, com Gay de Montellà, ho veu difícil. ‘Evidentment que la proposta de reforma de la constitució hauria de ser en profunditat. Es podria basar en els principis federals: reconèixer la nació de nacions, competències exclusives (en cultura, educació, seguretat interna, participació en el model judicial), una distribució del poder asimètric, un senat territorial i un principi bàsic de finançament: respectar l’ordinalitat, i un límit a la solidaritat de Catalunya.’ Joaquín Tornos: 'Si al juny la meva proposta de reforma de la constitució era difícil, ara ho veig més complicat. Avancem tancant portes.' I continuava: ‘És factible la meva proposta? Si al juny la meva proposta era difícil, ara ho veig més complicat. Avancem tancant portes. Aquesta proposta és difícil. Difícil, de moment. Perquè, per altra banda, no veig cap altra alternativa. Una DUI o un acord com el del parlament d’ahir ens porta a un camí que no té recorregut polític, ni sortida.’ Eugeni Gay, el més contundent Finalment, Eugeni Gay, el substitut de Miquel Roca, va ser potser el més contundent de tots els oradors. Gay va ser vice-president del Tribunal Constitucional Espanyol (2001-2012), i ja va començar fort: ‘Tenim una constitució fruit d’un consens importantíssim. S’ha dit que es va fer sota la pressió d’una dictadura i amb la presència dels tancs. Jo vull recordar que la constitució alemanya es va fer amb tancs de quatre potències al seu territori. I que aquesta constitució continua essent la constitució alemanya.’ I després de dir-ho, Gay es va quedar tan ample. Eugeni Gay: 'Vull recordar que la constitució alemanya es va fer amb tancs de quatre potències al seu territori. I que aquesta constitució continua essent la constitució alemanya' Tot seguit Gay va semblar que llevés legitimitat al càrrec de president de govern: ‘Podem creure que qualsevol té la representació de tots. I que uns defensen els interessos d’Espanya i de tots els espanyols i uns altres, de Catalunya i de tots els catalans. No. El govern de Madrid no es pot atribuir la representació de tots els espanyols, ni el govern en funcions de la Generalitat se’l pot atribuir de tots els catalans.  Creure que els ciutadans siguin els únics protagonistes de la vida pública superant qualsevol pressupòsit jurídic és una greu irresponsabilitat. Gravíssima irresponsabilitat.  Sortir de la realitat jurídica no és que sigui un somni, és un despropòsit. La realitat jurídica és la que és. Una partida d’escacs on no es respectin les normes no és una partida d’escacs. És una altra cosa. Les pistes que dóna Tormos són assenyades, prudents, per a circular en un món jurídic, i fer-ho des del món jurídic, que és l’única manera que els homes, i naturalment les dones, poden conviure.’ Entre el públic se l’escoltaven atentament, i en perfecta convivència, Valentí Puig, Francesc de Carreras i Joan Tàpia, per dir només tres noms dels assistents a un acte que no va ser, precisament, de festa major. Ni el dia, ni l’absència de Roca no hi van ajudar.

Summary: Gay de Montellà: ‘No hem tingut gaire èxit, en aquest procés’


El relleu de Carmen Montón a la conselleria de Salut de la Generalitat se sabrà demà divendres. El president Ximo Puig ha anunciat que serà una dona, bo i mantenint la paritat dels càrrecs de consellers entre homes i dones, després de la sortida de Montón per a anar a dirigir el ministeri de Sanitat espanyol. Aquesta mateixa tarda Puig concretarà el nom a través de diversos contactes i prendrà possessió l’endemà. Tant Compromís com Podem havien pressionat perquè fos dona i el president ha respost destacant l’equip ‘clarament feminista’ del nou govern espanyol: ‘Consolida el que serà el segle XXI, el segle de les dones, una resposta ben evident al que va ser el 8 de març i al que necessita la societat’. Puig s’ha alegrat de l”accent valencià’ del nou govern de Pedro Sánchez i ha reclamat que, a banda, ‘també tingui agenda valenciana’. A banda de Montón, José Luis Ábalos encapçalarà Foment, Luis Planas va a Agricultura i Màxim Huertas liderarà Cultura.

Summary: El govern valencià nomenarà demà la nova consellera de Salut


La Conferència de les Assemblees Legislatives Regionals Europees (CALRE) ha expressat preocupació pel debat sobre la independència de Catalunya. El president de l’ens, Raffaele Cattaneo, ha defensat la llibertat de les institucions democràtiques com el Parlament de Catalunya de poder ‘discutir i adoptar’ posicions polítiques sobre aspectes que afecten el país. Així mateix, ha manifestat la seva solidaritat amb la presidenta del Parlament de Catalunya, Carme Forcadell, arran de la seva declaració divendres passat al TSJC per haver permès la votació de les conclusions de la comissió d’estudi del procés constituent. ‘En absolut respecte a l’autonomia de la política internacional espanyola i del sistema judicial, és necessari preservar la llibertat de les institucions democràticament triades pels ciutadans de poder discutir i adoptar posicions polítiques sobre temes que incideixen en la vida dels seus propis territoris’, ha dit Cattaneo en la seva intervenció a la conferència. ‘Expresso la plena solidaritat amb la presidenta del Parlament de Catalunya, Carme Forcadell, membre de la CALRE, arran de la seva convocatòria al tribunal espanyol’, ha afegit. Cattaneo, en el discurs, ha assegurat que gràcies al diàleg constant entre les institucions no faltarà mai el principi de la lliure i democràtica autonomia política i institucional de les assemblees legislatives, ‘com a baluard de la representativitat territorial i popular’.

Summary: La Conferència de les Assemblees legislatives regionals europees se solidaritza amb Forcadell


La reunió que el secretari general del PSOE, Pedro Sánchez, i el líder de Podem, Pablo Iglesias, han mantingut al congrés espanyol ha acabat sense acord, segons que han informat les dues formacions, que han intercanviat retrets i s’han acusat mútuament de pretendre imposar les seves posicions. La trobada ha durat una hora i tres quarts i és la cinquena que han mantingut en les últimes setmanes. Segons Podem, Sánchez ha transmès a Iglesias que portarà l’estat espanyol a unes noves eleccions si no disposa dels suports necessaris per a la investidura al mes de juliol. La portaveu del PSOE, Adriana Lastra, ho ha negat rotundament i ha acusat Podem de no donar resposta a les seves propostes en matèria programàtica, i ha advertit que els votants d’esquerres no entendrien que ambdues formacions no arribin a un acord. Tot plegat a dues setmanes de la data fixada pel debat d’investidura, el 22 de juliol. La trobada ha estat infructuosa malgrat que Sánchez s’hi ha presentat amb un document de trenta-vuit pàgines que segons el PSOE havia de fer possible l’encaix programàtic entre les dues formacions. Un document que és l’eix del discurs que Sánchez desplegarà el dia 22 al congrés i que no menciona en cap ocasió el procés d’independència. L’escull continua essent el mateix que en les últimes setmanes: la demanda de Podem de constituir un govern de coalició. Lastra ha criticat que Iglesias prioritzi aquesta qüestió per sobre de l’acord programàtic. El PSOE rebutja de ple l’entrada de Podem al govern adduint, entre altres, a la posició de Podem respecte al referèndum a Catalunya, malgrat que Iglesias es va mostrar disposat aquest dilluns en una entrevista a Telecinco a oferir garanties a Pedro Sánchez respecte al seu ‘lideratge’ sobre l’estratègia a Catalunya. Lastra, però, ha insistit que els membres de Podem es va posicionar en contra de la suspensió dels com a diputats de Junqueras, Turull, Rull i Sànchez a la primera reunió de la mesa del congrés. El PSOE, en canvi, va posicionar-se a favor de la mà del PP i Cs. Segons Lastra, l’actitud de Podem no és la bona per ‘arribar a bon port’. Després de la reunió, l’entorn d’Iglesias ha acusat el PSOE d’actuar ‘com si tingués majoria absoluta’ i adverteix que ‘no és seriós anar a una investidura sense haver aconseguit els suports i amenaçar amb una repetició electoral’. Segons Podem, ‘no és coherent buscar per igual el suport a l’esquerra i a la dreta’ perquè ‘la gent mereix certeses i garanties’. Iglesias: ‘Tard o d’hora rectificaran’ En unes declaracions al passadís del congrés, el mateix Iglesias s’ha mostrat convençut que ‘tard o d’hora convencerem el PSOE que ha de ser flexible’ perquè ‘el plantejament que el govern ha de ser de partit únic va en direcció contrària al que ha votat la ciutadania i tard o d’hora rectificaran’.

Summary: Sánchez fa xantatge a Podem amenaçant amb noves eleccions


La campanya electoral ha començat també a la Franja de Ponent. El 28 d’abril són les eleccions espanyoles i a final de maig les municipals i a les Corts d’Aragó. Aquest territori, electoralment dividit en tres demarcacions (Osca, Terol i Saragossa), és poc estructurat, no té cap institució pròpia i representa només un 8% de la superfície aragonesa i un 5% de la població. Tots aquests factors, a banda el fet que no hi hagi cap força regional que es presenti a les eleccions –i hi pugui obtenir cap escó– dificulta la configuració d’una campanya i un debat específics, però les comarques de llengua catalana encara mantenen la seva personalitat diferenciada i el seu comportament singular. Un escenari que varia En les eleccions espanyoles del 2016 va haver-hi una candidatura guanyadora clara a la Franja, que va ser la coalició del PP amb el Partit Aragonès (PAR), amb un suport que a les comarques catalanoparlants va anar del 38% dels vots al 42. Els socialistes, a més distància, en van aconseguir un quart (24-27%), i la confluència de Podem va obtenir un resultat d’entre el 17 i el 21%, similar a la mitjana de la comunitat. Aquesta vegada s’espera que els resultats variïn considerablement. Malgrat els resultats uniformes de fa tres anys, amb un gran suport a la coalició PP-PAR, com comenta el sociòleg de la Franja Natxo Sorolla, a grans trets hi ha dues grans zones amb comportaments diferenciats. La part al nord del Cinca, més progressista, on es preveu un reforç més gran dels socialistes, mentre que la part sud, la del Matarranya, és de tarannà més conservador. Resultat del PP-PAR per municipis el 2016. Els canvis que es pronostiquen són similars arreu dels Països Catalans: un augment del PSOE i un descens del PP. A més, hi ha un factor fonamental en aquestes eleccions, i és que no es presenta ni la Chunta Aragonesista, partit aragonès nacionalista d’esquerres, ni el PAR, regionalista conservador, que ha renunciat a participar-hi, sigui en solitari o amb la mateixa fórmula de fa tres anys. En aquestes eleccions sí que s’hi presenta, per primera vegada en unes eleccions espanyoles, el Puyalón de Cuchas, un partit independentista i d’esquerres, que defensa l’autodeterminació de la Franja i que forma part de la candidatura d’Ara Repúbliques a les europees. S’espera que tregui uns resultats minsos al conjunt de l’Aragó i també a la Franja, encara que en ‘algunes poblacions pot treure alguns vots més’. L’anticatalanisme entra en acció En aquestes eleccions, l’oficialitat del català i l’aragonès torna a ser al rerefons. Com afirma Sorolla, és ‘una qüestió de rebot sobre el debat de Catalunya’, principalment atiada per l’anticatalanisme. A més, aquesta vegada també hi té repercussió el conflicte sobre el trasllat de les obres de Sixena. A començament de mes es va produir un fet que ha combinat tots dos factors. Després d’haver traslladat aquestes obres i les del MNAC, s’ha obert un litigi entre el Bisbat de Lleida i el de Barbastre-Montsó per cent onze noves peces reclamades al museu i al bisbat lleidatà. Responent a la petició de la part aragonesa de traduir la documentació al castellà, la part catalana ha al·legat que el català és una llengua comuna i que, a més, no considera ‘ni encertat ni vàlid en dret’ el terme ‘Lérida’ usat pel bisbat aragonès. Això ja va servir a la premsa per a acusar el bisbe de Lleida de voler imposar el català a tot Osca. Notícies de diferents mitjans acusant el bisbe de Lleida de voler imposar el català a l’Aragó. ‘L’amenaça catalana’ ha estat utilitzada per gran part de les formacions polítiques. Per exemple, el candidat de Vox a Saragossa ha reafirmat que el català no arribarà mai a ser cooficial a Aragó, ‘com alguns intenten’ (sense especificar qui) i proposa d’eliminar les comarques, les úniques institucions del territori més enllà dels municipis. Com explica el periodista de la Franja Marcel Pena, en termes generals no existeix un ‘problema d’identitat nacional’ respecte de l’estat espanyol, sinó com a molt un sentiment regionalista. Per tant, exploten conflicte lingüístic i l’amenaça catalana per treure’n rèdit electoral. Aquests comicis també serviran per a mesurar el suport de Vox a la Franja de Ponent, que podria passar de ser testimonial a superar el 10% dels vots. A l’Aragó té possibilitats de treure un bon resultat, especialment per la demarcació de Saragossa, on es reparteixen set escons i el llindar per a sortir-hi elegit és relativament baix. El catalanisme desorganitzat políticament al territori ‘El catalanisme políticament no es vehicula cap a les eleccions’, diu Sorolla. No hi ha cap candidatura supramunicipal i només n’hi ha alguna de país a escala municipal. Cal remarcar que no solament no es presenta cap partit regionalista, sinó que la majoria del catalanisme més militant votarà Unides Podem. Com explica Marcel Pena, aquest catalanisme va vinculat molt sovint a l’esquerra, però no n’espera tampoc un resultat especialment alt. Les polítiques a favor del català no tenen cap partit com a referència. Sorolla explica que malgrat que a l’Aragó el PAR ha desenvolupat una política essencialment anticatalana, a la Franja hi té batlles i regidors amb sensibilitats diferents, entre els quals de favorables al català. També hi ha socialistes amb més bona predisposició envers la llengua, com ara el batlle del Campell (Llitera), Josep Anton Chauvell; l’ex-batllessa de Calaceit (Matarranya), Rosa Doménech o l’ex-president aragonès Marcel·lí Iglesias. Tanmateix, com remarca Pena, no hi ha una sensibilitat diferent en el PSOE de la Franja de la que pugui haver-hi a Saragossa i són preferències personals. En referència a les formacions catalanistes a la Franja, entre el 2007 i 2015 va haver-hi un regidor d’ERC a Calaceit, clau en la configuració de majories. En el de Fraga (Baix Cinca), persones provinents principalment del Casal Jaume I, van formar la candidatura Alternativa Cívica, que va assolir un 3,7% dels vots. Malgrat no haver estat elegits, els impulsors van formar Convergència Democràtica de la Franja, el primer intent d’articular un partit polític d’inspiració catalanista, que el 2011 va assolir la majoria absoluta al Pont de Montanyana (Ribagorça). La Franja de Ponent és un territori de 400 quilòmetres de llargada i 30 d’amplada, amb realitats i fets històrics diferents que dificulten de crear un projecte únic, malgrat que comparteixen la vinculació socioeconòmica al Principat, una mateixa llengua i cultura, a més d’haver pertangut a Catalunya, del punt de vista civil i eclesiàstic. La lluita per la llengua Malgrat les dificultats, d’ençà de fa dècades la defensa de la llengua catalana i la cultura pròpia del territori existeix, amb moviments organitzats arreu. La llengua ha estat molts anys arraconada institucionalment i hi ha hagut una lluita per a dignificar-la i defensar-la. El català és una assignatura optativa d’ençà del 1984, és fortament desprotegida i en bona part depèn de la voluntat dels claustres i els consells escolars. La situació ha fet que s’hagi posat en perill, perquè es trenca la cadena de transmissió de pares a fills i cau el percentatge de parlants habituals. Un 68% dels majors de seixanta-cinc anys tenen el català com a llengua inicial, mentre que només l’hi té un 34% del jovent (15-29 anys). La tendència és negativa, perquè entre els anys 2004 i 2014 el percentatge de la població que sabia parlar el català va passar d’un 88% a un 80%. En comptes de provar de revertir la situació, el govern del PP (2011-2015) va promoure el secessionisme lingüístic i va començar a denominar el català ‘lapao’. Va ser especialment negatiu en la formació posterior i en el món laboral, perquè es va posar en risc la validesa de les titulacions de català. A més, va debilitar-ne encara més la protecció, perquè les administracions van deixar de tenir cap obligació de respondre als ciutadans que s’hi adreçaven en català o aragonès. L’arribada del govern socialista ha fet que s’hagi recuperat la denominació de la llengua, però encara resta molta feina per a garantir-ne la supervivència, com també de l’aragonesa allà d’on és pròpia.

Summary: La Franja de Ponent: entre el tomb a l’esquerra i la irrupció de l’extrema dreta


Abans del partit que van jugar ahir a Istambul les seleccions de Turquia i de Grècia es va guardar, com en molts altres camps de futbol, un minut de silenci en memòria de les víctimes dels atemptats de París de divendres. Però una part de públic va xiular amb força i va trencar el silenci. Després, segons que explica un periodista d’AFP present a l’estadi, es van sentir crits de ‘Al·là és gran’ i la cridòria es va intensificar. Vegeu-ne aquest vídeo, enregistrat de la graderia estant:

Summary: Xiulada en el minut de silenci per les víctimes de París abans del Turquia-Grècia de futbol


L’any 2010 WikiLeaks va filtrar milers de cables que el Departament d’Estat nord-americà enviava a les seves ambaixades. En un explicava quins eren els 300 elements estratègics del planeta. De la península Ibèrica apareixien l’estret de Gibraltar, el canal de Gas que uneix Algèria amb Europa i la multinacional catalana Grífols. Per primera vegada molts ciutadans van sentir el nom d’aquesta farmacèutica que produeix a partir de derivats de la sang: immunoglobulines intravenoses (IVIG), albúmina i més productes extrets del plasma sanguini. És la primera empresa d’Europa en el seu camp, l’any 2015 va facturar 3.900 milions euros, el 95% fora de l’estat espanyol, té més de 14.000 treballadors i fàbriques repartides pel món. Són als Estats Unts, on compren sang de 27.000 persones diàriament. Bloomberg calcula que el president de l’empresa, Víctor Grífols, té una remuneració d’1,2 milions de dòlars l’any. És una de les grans multinacionals catalanes. Tot un imperi. La segona vegada que el nom de Grífols va aparèixer amb força a la premsa va ser l’any 2014, quan el seu president, Víctor Grífols Roura, va demanar públicament al president Artur Mas que no s’arronsés amb el procés independentista i tirés endavant. Però les aparicions públiques de la família Grífols, són escassíssimes. I per això ahir el Cercle d’Economia, a Barcelona, es va atapeir per escoltar tres Grífols: el president, Víctor Grífols Roura (66 anys), i els dos homes que el substituiran a partir de Nadal: el seu germà petit, Raimon Grífols Roura, (52 anys) i el seu fill, Víctor Grífols Deu. (40 anys). Tots dos, consellers delegats. Entre els assistents, Andreu Mas-Colell, Marina Geli, Anna Balletbó, membres de la família Esteve i més integrants de la burgesia catalana. Tots van escoltar la història d’aquesta empresa de primera mà, dins el cicle ‘Capitans d’indústria explicats pels seus fills‘, moderat amb molt d’ofici per Xavier Cambra, editor del llibre Capitans d’indústria explicats pels seus fills, de Francesc Canosa, que dedica un capítol a l’empresa. Per l’interès que té, VilaWeb ofereix avui la transcripció editada, gairebé íntegra, de la intervenció dels tres Grífols, que expliquen amb tota mena de detalls com funciona una multinacional per dins i també el seu origen i el futur previst. Així mateix, publiquem una part del debat.Si voleu veure el debat sencer en vídeo, ací es pot veure: El primer de parlar va ser el president, Víctor Grífols. L’home que va enviar una carta demanant, si us plau, de no formar part de l’Íbex-35 espanyol. Veureu com v anar. I sabre també els orígens de l’empresa. Víctor Grífols Roura «Mon avi va néixer l’any 1880 i poc, i va fer medicina a Barcelona. Va anar a Alemanya el 1907 a fer un doctorat en transfusió sanguínia. S’acabaven de descobrir els grups sanguinis, i ell es va especialitzar en transfusió de sang. Abans de saber-se els grups sanguinis, hi havia mortaldats en la transfusió de sang. Va tornar aquí i va muntar un laboratori de transfusió. Va fer de metge, d’analista i de transfusionista. A la guerra civil el van involucrar en el banc de sang de Barcelona. Acabada la guerra, va decidir muntar un laboratori, perquè no volia exercir més la medicina. En va acabar tip. Era l’any 1940. Va muntar laboratori amb els seus fills, de vint i vint-i-un anys: el meu oncle, que era metge i farmacèutic, i mon pare, químic i farmacèutic. La guerra espanyola va ser molt important per la transfusió de sang. Es va avançar molt. Fins al punt que el doctor Duran va organitzar els bancs de sang anglesos durant la Segona Guerra Mundial. Mon pare i mon oncle van viatjar-hi. La sang, ho sabeu del col·legi, és de color vermell. I té diversos components: el plasma (un líquid de color groc) i, dins el plasma, tres tipus de cèl·lules vives (les plaquetes, els glòbuls vermells, i els glòbuls blancs). A la indústria els glòbuls i les plaquetes no ens interessen. El plasma, sí. Als anys quaranta i cinquanta, el donant donava sang, i la indústria es quedava el plasma i llançava les plaquetes i els glòbuls. El problema és que el cos humà tarda tres mesos a recuperar els glòbuls i les plaquetes (el plasma només és qüestió d’hores). Això feia que el donant, si volia tornar a donar sang, havia d’esperar tres mesos. El meu oncle va inventar un mètode. En lloc de quedar-se el plasma i llençar els glòbuls i les plaquetes, ell les reintroduïa al cos del donant. Glòbuls i plaquetes dins el cos. A veure si així el donant es recuperava abans, i podia venir un cop per setmana, i no cada tres mesos. Va funcionar. I aquest és el mètode que avui es fa servir a escala mundial. El British Journal of Medicine va publicar-ne el descobriment l’any 1951. Aquesta és la tècnica que permet que la indústria tingui un sentit. Si hem d’esperar tres mesos per a tornar a tenir matèria primera, no funciona. Ara es podia tenir molta més sang. El meu oncle es va morir al cap de set anys, quan era molt jove (1958) i mon pare es va quedar la companyia. I va dir: o ens busquem algú que ens ajudi des de fora, o no ens sortirem. Ell havia dissenyat una centrifugadora. La va patentar i la va vendre a una empresa dels EUA. Es va convertir en el nostre soci a l’empresa. Teníem el 50% cadascú. Des de l’any 1966 fins a l’any 1999 hem tingut diferents socis al 50% i 50%. És difícil que el matrimoni duri. Però va durar. Fins a l’any 1999 no ens vam separar d’aquest mètode de meitat i meitat, però aquell any vam recuperar el 50%, perquè ens vam veure capaços de sobreviure sols. Va ser un gran avantatge que mon pare decidís que s’associava amb americans. Ara és moda criticar els joves perquè són immigrants. Això no és veritat. Nosaltres a l’empresa tenim expatriats, no immigrants. Uns 50 treballadors que van amunt i avall. I amb 100 euros van amb Ryanair on vulguin. Jo tant de bo hagués anat més temps a fora, hagués trigat més a tornar» Jo vaig néixer l’any 1950. Vaig mamar empresa des del primer dia. Tots sabem la misèria que hi havia. Em fa riure quan ara es parla de crisi. I em semblen bé les start-up, però que no plorin tant. Aquí tenim el doctor Esteve, que ens pot parlar d’aquells anys. A vint-i-tres anys em vaig incorporar a l’àrea comercial de l’empresa. Érem 120, o 200. Hi tenia els cosins. Un que és metge, i un físic. I no els va interessar portar-la ells. Vaig veure que mon pare estava molt sol i em vaig sentir obligat de continuar. Em sabia greu que no ho fes ningú. Jo havia viscut els patiments de mon pare i la família, i al final em va agradar bastant. A la indústria de la sang, l’any 1980 la sida ens va agafar tots sense conèixer-ho. Fins al punt que al principi no se sabia ni què era. Es va definir com una síndrome. Fins al cap de tres anys no es va identificar que era un virus, el VIH. La indústria i les autoritats no sabien ni què fer ni què dir. El món dels hemoderivats va canviar totalment. A Espanya eren quatre empreses i no en va quedar cap. A Àustria, tres, i no va en quedar cap. Als EUA van tancar-ne dues o tres. L’ètica de les empreses, davant una amenaça com la sida, va ser un fet diferencial. Nosaltres vam fer un reactiu per a veure si el plasma nostre tenia sida o no. L’any 1995, vam decidir que la nostra ambició era sortir d’Espanya. Gràcies a l’entrada d’Espanya a la Unió Europa es va poder fer. Vam tenir llibertat d’invertir, i viatjar. I mon pare va dir que les autoritats dels EUA llicenciessin la nostra fàbrica. Que fos aprovada per les autoritats EUA. Que poguéssim vendre allà. De fet, la nostra fàbrica va ser la primera d’Europa a vendre producte fet a Europa, als Estats Units. Invertim un 4%, 6% en R+D. Passa que el nostre R+D és una mica senzill. Nosaltres hem de buscar per a què serveixen les 3.000 proteïnes que hi ha al plasma. El nostre R+D és investigar per a què serveixen. I de moment només se’n coneixen 25, de les 3.000. No hem de buscar coses fora del nostre entorn. Anem gastant aquest 6%. I fent patents. Unes seixanta. Fa quatre o set anys, tots els polítics s’omplen la boca amb això de les start-ups. Jo no diré quan, però un dia em vaig sentir molt ofès. Era un lliurament de premis dels joves. Ens van premiar. I el polític de torn, el que va xerrar darrere meu, es va ficar amb els de l’Íbex. Han passat 75 anys des que es va fundar l’empresa i per desgràcia som a l’Íbex-35. I ara m’han d’insultar? Així no cal que animin els joves a créixer, doncs. L’any 2006 vam passar a borsa i el 2008 passem a l’Íbex-35. Jo els vaig enviar una carta. No volia estar a l’Íbex-35. No ho volia. I em van dir que això ho decidien ells. Ah, molt bé. Ens hi van ficar. I ara ens insulten? Ara crec que toca que ho deixi. La gent jove està molt ben preparada. I avui dia, tal com està el món, l’experiència no sé si és un grau. La meva àvia, l’any 1960, va agafar un atac d’apendicitis. A casa va haver-hi un gran drama a veure qui l’operava. I segurament, imagino, a mon pare li van donar dues ofertes. Un metge de 70 anys i un de 30. Mon pare devia agafar el metge de 70. Si m’ho diuen ara, jo agafo el metge de 30. Avui l’experiència no sé si té valor o és un llast. No és que estigui cansat, però crec que ja no em toca. Mon pare va fer igual: quan ell tenia seixanta-set anys m’ho va deixar a mi. Quan va fer la darrera patent tenia noranta anys, però anava a un altre ritme. Jo si puc faré com ell: molestar tan poc com sigui possible. No tinc ganes de perpetuar-me. La gent jove ha de tenir la seva oportunitat. Sóc jo que els pressiono. Raimon Grífols Roura, conseller delegat «El meu germà Víctor ens passa una patata calenta. Però tranquils, jo sé on viu! Ha ha! Jo no sóc tan conegut com el Víctor. Sóc advocat. I ens portem catorze anys. A casa hi havia dos banys. Un era un laboratori del meu pare, ple de tubs. La família fèiem servir l’altre. Vull dir que l’empresa l’he mamada des de ben petit. Acabo la carrera d’advocat l’any 1990 i m’incorporo al despatx que porta els temes de Grífols. Al cap de cinc o sis anys comença a haver-hi problemes de caràcter tècnic amb el soci. Qüestions de qualitat, que per nosaltres és bàsic. En el nostre sector, és bàsic. Veiem que no podem continuar amb aquesta gent perquè tenim criteris tècnics diferents. I van sorgir discrepàncies. I arriba un moment, el 1998 o 1999, que ens criden a Nova York els americano-japonesos que teníem de socis i ens diuen que ens faran una proposta que no podrem refusar. Us comprem la vostra part per aquest preu. Aleshores es fumava, i vam baixar al carrer a fer una cigarreta. Quina oferta! No es pot refusar, ens anàvem dient entre cigarreta i cigarreta. I vam dir, escolta, i si en comptes de vendre, comprem? Passa que no teníem ni un duro. Vam tornar a dalt. Aquesta oferta és tan bona que no es pot refusar. Cert. Però per aquest preu us la comprem nosaltres. No es vam poder desdir. D’aquí a un mes us farem proposta formal, els vam dir. Arribem a casa i veiem el pare. Ara què fem? No teníem crèdit, ni diners, ni res. Ens vam espavilar buscant gent. Ens va anar bé.» «Passa que ho vam comprar per 150, i no per 300, com demanaven, diu son germà Víctor.»  «Sí, vam anar rebaixant. El soci americà, a més a més, era propietari dels centres on nosaltres compràvem el plasma. Teníem fet un contacte amb ells. Ara ens ho tallaran, vam pensar nosaltres. La segona operació, per tant, va ser buscar un altre proveïdor de plasma. I comprar la fàbrica. Vam trobar un senyor que ens va interessar, i vam pagar-li de mica en mica, com vam poder. Ara aquest senyor és molt amics nostre. L’any 2001 treballàvem per entrar a la borsa. Però, si ho recordeu, l’any 2001 van caure les torres bessones, i vam haver d’ajornar-ho. Una de les idees era poder pagar la companyia de plasma que havíem comprat al senyor. El 2004 vam tornar a intentar sortir a borsa. Vam fer més voltes que un ventilador. Però finalment, a l’hora de fixar el preu, a ningú no li va interessar Grífols. I vam dir pleguem, anem cap a casa , ja tornarem més tard. Uns bancs ens van ajudar, i l’any 2006 vam tornar a provar-ho. I aquesta vegada va ser un gran èxit. Va ser un gran èxit perquè la gent va veure que les coses que havíem dit que faríem el 2004, les havíem fetes. Van veure que complíem. Com a advocat he viscut guerres. Una va durar un any i mig. L’any 2011 ens va sortir l’oportunitat, de manera inconscient, de comprar una companyia el doble de gran que la nostra. Als EUA. Vam veure que érem el matrimoni perfecte. Ells eren molts forts als EUA i amb uns productes determinats. Nosaltres érem molt forts a Europa i amb uns altres productes. El problema que vam tenir, més enllà de l’import, van ser les autoritats americanes. Per defensar la competència, quan veuen concentració, hi posen problemes. I a més, just en aquella època, un dels competidors va tancar uns quants mesos. I les autoritats van posar-hi moltes pegues. Vam estar un any i mig lluitant a Washington, i convencent-los que era bo per al mercat. Víctor Grífols Deu, conseller delegat «Jo sóc fill del Víctor i intuïa que un dia m’arribaria la proposta, que va arribar més d’hora que no em pensava, i la vaig agafar encantat. I amb por. Per sort, el Raimon també hi és. I el Víctor no marxarà el 2 de gener i si el necessitem ens ajudarà. Jo vaig estudiar administració d’empreses a Barcelona, a l’IQS, i el 2001 em vaig incorporar a l’empresa. La meva trajectòria sempre ha estat a l’àrea financera. En diem control de gestió. És una àrea que et permet de veure tota la dimensió de la companyia. Des del cost de la matèria primera fins al preu de venda a l’últim mercat que has llençat. Et permet una visió global. No conec el producte des d’un punt de vista científic, però no crec que sigui cap handicap. Sí que crec que haver tocat tots els punts de la companyia em dóna cert bagatge. Jo el fet del 50% i 50%, no l’he viscut. No l’he patit. I ara no estem en aquesta dinàmica. La magnitud ara ens permet d’anar sols. La darrera compra que hem fet és la divisió de diagnòstic de Novartis. Ens hem trobat que ells tenien dos grans contractes, amb empreses que hi són també al 50% i 50%. Ara treballem per a desfer aquests contractes. Hi treballem. Per tornar a tenir tot el control. Per estar segurs que la qüestió de la qualitat i seguretat es fa seguint el nostre criteri. La primera cosa que vols és expandir-te a Portugal, si ets espanyol. Vam anar-hi. El segon lloc on penses, pel tema de l’idioma, és Sud-amèrica. Vam fer Xile, Mèxic, el Brasil. Però un capítol a part són els EUA. La matèria primera de la nostra empresa, el plasma, prové dels EUA en un 95%. L’any 2001 vam veure que valia la pena llançar-se a la piscina. I vam fer integració vertical. On vam trobar-la? Als EUA. Vam decidir de comprar el nostre proveïdor de plasma. Vam fer integració vertical. En aquell moment va ser arriscat. Volia un capital. Ara veig entre el públic un auditor que ens demanava si tenia sentit econòmic. Ara no en dubta ningú. Va ser trencador, la gent no estava integrada, i les empreses no es proveïen elles mateixes de la matèria primera. Hem fet una altra compra a Los Angeles, i la compra gran, Talecris. Aquestes dues compres ens van donar capacitat de producció. Vam doblar. I aquesta gent ens van donar cota de mercat. Ara tenim un 15% o 20%.. La lectura que en voldria fer és per què ho vam trobar als EUA i no a Alemanya o el Japó? Perquè als EUA tenen clar el business. Van de cara a barraca. I al món nostre o vas de cara a barraca o fracasses. Per exemple: als EUA és inconcebible que no paguis factura. De mitjana paguen a 30 dies. Al Canadà, és 10 dies. Per concloure: la millor subvenció que pot fer un estat és pagar a temps els proveïdors. Prefereixo això que subvencions. Debat: —Pregunta: La seva matèria primera té una característica: donar sang està unit a certs valors. Pagar per això és una cosa dolenta per si mateix. Quines pegues hi ha en els països per comprar sang? És anar-los a buscar? —Víctor: Aquest és un tema molt complicat. Quatre coses. Espanya és autosuficient en un 30%. La resta de la sang la d’importar. El Regne Unit, des de les vaques boges, ho ha d’importar tot. Alemanya, Àustria, i República Txeca són les excepcions. Tot el plasma ve dels Estats Units. Has de buscar plasma on hi ha civilització. Gent amb DNI i adreça. Qui treu plasma de l’Índia? Impossible. No sabríem qui és el donant. Sense els EUA no hi hauria medicaments de plasma. Pensa que per un hemofílic, necessitem 900 donants de plasma. I el donant ha de venir contínuament. O el pagues, o no ve. Fins a l’any 1985 a Espanya havíem tinguts centres de plasma, però els van tancar tots. El motiu, no el sé. Però al final, no és autosuficient, tampoc. I ha d’importar-la de fora. —Pregunta: En un tema com el vostre, fins a quin nivell teniu científics decidint? —Raimon: El director científic de la companyia és Déu. No es pren cap decisió si no ho diu el director científic. —Pregunta: Tot i estar a borsa, la família teniu el control de l’empresa? —Víctor: Avui la família té un 32% de l’empresa. Inclosos els cosins, i els fills dels cosins, i etc. Però no hi ha cap pacte familiar. Res escrit. Poden fer el que vulguin: vendre accions, o comprar. És sorprenent però avui en tenen més que fa deu anys. Senyal que se senten ben tractats. Tant se’m dona el control. M’interessa que vagi bé, la controli qui la controli. Jo ara aniré de president d’administració, que és un càrrec de xixinabo. Ja no és executiu. No és el mateix que ser conseller delegat. Algun dia jo plegaré i el Raimon farà de president. Jo també vaig estar de conseller delegat amb un altre delgat. El de l’empresa que tenia el 50%. Jo amb aquest tema hi he estat molt a gust. Manegar el 50 i 50 té el seu mèrit. No et pots barallar. Estic més a favor del 50 a 50, que d’un 51 i 49. Demostra més bona fe. L’altre ensenya que sempre hi ha algú que vol manar més. —Preguntar: Què opineu de la Xina? Hi teniu presència? —Víctor: Vaig anar-hi per primera vegada el 1983. Un any després que Nixon jugues al ping pong. Hi venem productes. A la Xina només es pot vendre albúmina. És molt mercat per a nosaltres. A la Xina ara s’estan preparant, i copien el model americà. Seran autosuficients. Nosaltres estem ajudant els xinesos en com fer-ho. —Anna Balletbó (PSOE) ex-diputada: He quedat fascinada. He trobat una explicació fantàstica. La llavor de l’èxit és passió per la feina, la seguretat, i que el món és petit? És això? —Víctor: Aquesta vida sempre s’ha de donar el valor que cal a la sort. Hem tingut la dosis de sort necessària. La seguretat en el nostre producte és el més important. Els hemoderivats o et curen, o et maten. Podem salvar la vida d’un hemofílic, però si li passem la sida, el matem. Això nostre és la seguretat. I la seguretat no té final. Nosaltres als EUA rebem 27.000 donacions de plasmes diàries. A Catalunya, 3.000 al mes. Cada donació de plasma, requereix deu anàlisis per seguretat. Això són 270.000 anàlisis diàries. Si ens equivoquem, hem begut oli. Sabem la traçabilitat. Sabem els donants, el DNI, en quins centres, amb quin fabricant. I això no té final. —Marina Geli, ex-consellera de Sanitat: Abans ha sortit el tema: a Espanya als anys vuitanta es van tancar els centres de plasma, amb la idea que els donants altruistes eren més segurs, que no els remunerats. I no hem estat capaços de debatre-ho seriosament. I al final hem de comprar producte que es podria fer aquí. —Víctor: I es compra als Estats Units. A escala mundial som 7 competidors. De fet, 3 o 4 ens repartim el 75% del mercat. I tots tenim plasma americà. L’any 2025 la nostra previsió és que doblem. I la competència suposo que també. Això vol dir que no hi ha plasma americà suficient per a tots. D’aquí a uns anys, si falta producte als EUA, vindrà el senyor Trump, o el senyor que tingui trempera, i dirà el plasma americà, pels americans. No és proteccionisme. Nosaltres traiem 40 dòlars al gram de plasma, aquí. I als EUA, 60 dòlars. Allà paguen a 30 dies, i aquí a 400. —Marina Geli: Hi ha mercat de cèl·lules per a fer regeneració. Anireu per aquí? —Víctor: Tenim certes inversions en I+D en aquest camp: cultiu cel·lular, i cèl·lules mare. Tenir un medicament ens costarà uns anys. Però ara ja apliquem una política d’invertir en empreses externes que s’hi dediquen, per estar-hi ficats. En alguns hi tenim un 60%, o 20%. Depèn.

Summary: La nissaga Grífols explica com funciona el seu imperi


Milions d’iranians han sortit avui als carrers d’arreu de l’estat en resposta a la convocatòria de les autoritats per a demostrar unitat nacional i suport al sistema teocràtic de l’Iran, en el 40è aniversari de la victòria de la revolució. La plaça Azadi (Llibertat) de Teheran i la seva rodalia són l’epicentre de les celebracions per a commemorar la Revolució Islàmica, malgrat que les manifestacions es produiran a la major part de ciutats del país i s’espera que milions de persones hi assisteixin. Segons els mitjans iranians, el president del país, Hassan Rouhani, farà un discurs davant dels manifestants des de Teheran. Els actes s’inicien cada any el primer de febrer, el dia que l’aiatol·là Ruhol·lah Khomeini va tornar de l’exili per convertir-se en el líder suprem de la República Islàmica i finalitza avui, 11 de febrer, quan es va enderrocar el Xa de Pèrsia i es va instaurar el règim dels aiatol·làs.

Summary: La República Islàmica de l’Iran celebra el 40è aniversari de la revolució


La mateixa persona del govern del PSOE que va dinamitar la negociació amb Podem filtrant a la premsa el document amb les seves exigències s’ha encarregat avui de tancar la porta a qualsevol acord de coalició amb la formació de Pablo Iglesias per al setembre. És la vice-presidenta del govern espanyol, Carmen Calvo, la màxima responsable de les negociacions. Les metadades dels documents filtrats, en què també hi havia la proposta socialista de càrrecs per a Podem, demostraven que havien sortit del seu despatx. Calvo era la màxima responsable de les negociacions i la seva actuació és la prova més evident que el PSOE no ha volgut mai un govern de coalició. Normalment, les conferències de premsa del divendres a la Moncloa les fa la portaveu Isabel Celáa, però avui hi ha volgut sortir Calvo per deixar les coses clares. La vice-presidenta, criada en el socialisme andalús de Manuel Chaves, va ser l’encarregada del PSOE per a pactar amb el govern del PP l’abast de l’aplicació de l’article 155 a Catalunya. Forma part d’aquell socialisme amb sentit d’estat, en el pitjor sentit del terme, plegat sempre als interessos de l’establishment. L’actitud de menyspreu del PSOE envers Podem només s’explica per la negativa de l’establishment econòmic a acceptar membres del partit de Pablo Iglesias en carteres ‘sensibles’. L’excusa que un membre de Podem no pot dirigir Hisenda per manca d’experiència és ridícula en una Espanya que ha tingut ministres sense estudis –amb tots els respectes envers les persones que no en tenen. Unes altres, quan no en tenen, es fan els títols a mida. Tancada definitivament la porta a Podem, ara el PSOE té pressa per a trobar l’abstenció del PP o Cs i poder fer la investidura abans del 23 de setembre. Calvo ha posat com a excusa que Espanya no pot afrontar la sentència del Tribunal Suprem amb un govern en funcions. Amb aquesta afirmació, d’una banda anuncia que la sentència serà dura, cosa que confirmen els advocats, i de l’altra, que, si hi ha una resposta contundent, l’estat espanyol hi respondrà amb fermesa. La vice-presidenta ha confessat que el govern espanyol està ‘preocupat’ per la reacció que hi pugui haver a Catalunya i ha demanat col·laboració al PP i Cs per poder donar-hi una resposta conjunta amb ‘altura d’estat’. És a dir, amb més repressió. La pressa que té ara Calvo és la mateixa que tenia Gabriel Rufián, que sap que al setembre serà molt més difícil de justificar una abstenció en canvi de res, per la proximitat de la Diada i la sentència, quan l’independentisme estarà més mobilitzat. Tot i que la investidura va ser fallida, l’abstenció gratuïta d’ERC ha generat algunes crítiques al partit. Per això Calvo ha dit que caldrà explorar unes altres vies amb vista al setembre, lluny de Podem i els independentistes, que requereixen l’abstenció de Ciutadans i el PP. Aquesta crida a fer pinya per fer front a la resposta que pugui donar Catalunya a la sentència del Suprem pot ser una excusa per a fer quadrar el PP i Ciutadans i facilitar la investidura de Sánchez, però també és la millor demostració de la feblesa del govern espanyol. Aquesta feblesa seria una oportunitat per a l’independentisme si sabés demostrar la seva força quan es fessin públiques les sentències. Partits i entitats preparaven avui a Waterloo la resposta en una reunió del Consell de la República malgrat les diferències que mantenen, però a Madrid ja estan preocupats abans de saber què passarà. El govern valencià lamenta el nou ajornament del finançament. La investidura fallida de Pedro Sánchez torna a deixar sense calendari la negociació del nou model de finançament i ajorna una vegada més les reivindicacions valencianes. La vice-presidenta de la Generalitat, Mónica Oltra, ha assenyalat que la falta d’acord entre el PSOE i Podem és una mala notícia per als interessos valencians, però que el Consell continuarà posant en l’agenda política d’Espanya la necessitat d’un sistema de finançament just i la necessitat del condonament del deute il·legítim. A més a més, ha asseverat que diversos governs d’Espanya, tant dels socialistes com dels populars, han reconegut que el finançament valencià no s’ajusta als paràmetres constitucionals i ha insistit que s’hauria de canviar el sistema per a tots els territoris integrats en el règim comú. Respecte de la investidura fallida, ha recordat que el pacte del Botànic és una fórmula que funciona i que és exportable a Espanya, tot i que ha precisat que no vol donar lliçons a ningú. Amb tot, s’ha mostrat esperançada que Unides Podem i el PSOE tanquin un acord abans de la data de la pròxima investidura, que hauria de ser convocada per al 23 de setembre. Oltra ha explicat que entre els aspectes que van permetre l’èxit del Botànic hi ha el mestissatge de partits entre departaments, cosa que fa que tothom sigui coresponsable i tothom sàpiga què s’hi fa. Anticorrupció demana l’arxivament de la causa de l’F-1 que investiga la compra de Valmor. La Fiscalia Anticorrupció ha demanat l’arxivament de les investigacions sobre la compra per part del Consell de l’empresa Valmor, organitzadora dels campionats de Fórmula 1 de València. Aquesta compra va ser la posició menys perjudicial per a la Generalitat, perquè, en cas contrari, hauria d’haver pagat una penalització d’uns 76 milions de dòlars per dues anualitats del cànon establert. La investigació forma part d’una de les peces separades del cas conegut com a Valmor (dividit en quatre), en el qual s’investiga l’organització dels cinc grans premis de Fórmula 1 que va acollir el circuit urbà de València entre els anys 2008 i 2012. En aquesta causa s’investigava un dels aspectes més qüestionats d’aquest gran esdeveniment, la compra de Valmor per part de la Generalitat per 0,99 cèntims el desembre del 2011. El govern d’Alberto Fabra va decidir de comprar-la per poder continuar organitzant el Gran Premi, car la mercantil ja no podia fer-se’n càrrec. Això va permetre d’eixugar les grans pèrdues, valorades en més de 40 milions d’euros, que arrossegava l’empresa privada que van constituir Fernando Roig, Jorge Martínez ‘Aspar‘ i Bancaixa per a encarregar-se de l’organització del Gran Premi d’Europa. El govern balear es coordinarà amb l’OCB en qüestions de cultura i llengua. Representants de l’Obra Cultural Balear s’ha reunit aquesta setmana amb responsables de les àrees de Política Lingüística i Cultura del Govern i del Consell de Mallorca. Aquest dimarts passat es va fer una reunió amb la vice-presidenta del Consell de Mallorca i consellera insular de Cultura, Patrimoni i Política Lingüística, Bel Busquets; el director insular de Política Lingüística, Lluís Segura i la directora insular de Cultura, Maria Pastor. Dijous passat se’n va fer una altra amb la secretària autonòmica d’Universitat, Recerca i Política Lingüística, Agustina Vilaret; la directora general de Política Lingüística, Beatriu Defior, i l’assessor de la secretaria d’Universitat, Recerca i Política Lingüística, Miquel Gallardo. Els dies vinents es faran més reunions amb els nous responsables de les institucions. En les reunions mantingudes fins ara s’ha constatat la bona sintonia entre l’OCB i els responsables de Cultura i Política Lingüística del Consell i de Política Lingüística del Govern. L’OCB ha fet arribar un document elaborat abans de les eleccions passades amb propostes concretes perquè les implantin les institucions. L’entitat cultural ha demanat tota la coordinació possible entre les administracions i les entitats de la societat civil. I també el suport institucional màxim als creadors de cultura i a les indústries culturals. En el terreny lingüístic, l’OCB proposa que s’apliquin mesures per a ajudar a augmentar l’ús social de la nostra llengua; garantir que tothom qui vulgui aprendre la llengua catalana ho pugui fer fàcilment i que es garanteixi el respecte dels drets lingüístics de tots els ciutadans de les Illes Balears. Terceravia demana de ser observador en les negociacions amb la UE. Terceravia ha demanat de ser present en qualitat d’observador a les converses amb Brussel·les per a l’acord d’associació a la UE. És un dels punts que figura en el memoràndum presentat al govern i que la formació proposa com a base política per al pacte d’estat. Josep Pintat assegura que el seu objectiu és assolir allò que Terceravia reclamava la legislatura passada i que no va obtenir: transparència. En el memoràndum també s’inclou la capacitat d’incidir en el procés, perquè entre els punts hi ha el de participar en les reunions, exposicions i trobades que es facin a Andorra o presentar propostes de negociació o esmenes a les ja existents. Josep Pintat creu que s’han de fixar els objectius que es volen assolir i les estratègies que s’han de marcar, però ‘per començar a establir un pacte d’estat, que ja és entrar en matèria, de primer cal fixar unes línies polítiques que crec que tothom pot acceptar i compartir’. Respecte del fet d’estar present a Brussel·les en les negociacions, ha recordat que qui tria la delegació és el govern.

Summary: La Moncloa agita ara la sentència del Suprem


Òmnium Cultural impulsa el llibre ‘Tot un honor’ en el qual 50 persones de diferents àmbits glossen l’obra i la trajectòria vital dels guardonats durant els 50 anys del Premi d’Honor de les Lletres Catalanes. El llibre, editat per l’entitat i Galàxia Gutenberg, repassa l’evolució i la història de les lletres catalanes, des del primer guardonat, Jordi Rubió i Balaguer, fins a l’últim Premi d’Honor, Quim Monzó, ha informat Òmnium aquest divendres en un comunicat. ‘Aquest projecte serveix per fer balanç dels 50 anys de reconeixement a l’excel·lència i al compromís cívic i cultural’, assegura el president d’Òmnium, Jordi Cuixart, en el pròleg escrit des de la presó de Lledoners. Cuixart ha remarcat: ‘La presó és un lloc que serveix per exemplificar la trajectòria de l’entitat: el compromís insubornable i incansable amb la cultura i la cohesió social’. En el llibre, l’exconseller de Cultura Lluís Gordi retrata Pere Quart; el pensador Xavier Antich a Josep Maria Espinàs; l’escriptora Tina Vallès a Raimon, i la periodista Bel Zaballa a Manuel de Pedrolo, entre d’altres. Cada perfil va acompanyat d’un retrat paisatgístic d’un lloc important en la vida de cada guardonat que conformen ‘un recorregut per la geografia de les lletres catalanes com a punt de partida per explicar la trajectòria dels Premis d’Honor’. El guardó va ser instituït per Òmnium Cultural el 1969 i s’atorga a persones que per la seva obra literària o científica en llengua catalana i per la seva importància i exemplaritat hagin contribuït de manera notable i contínua a la vida cultural dels territoris de parla catalana.

Summary: Òmnium edita un llibre sobre els 50 anys del Premi d’Honor de les Lletres Catalanes


D’ací a una setmana la consellera a l’exili Clara Ponsatí compareixerà al Tribunal d’Edimburg, en la primera vista per a la tramitació de l’euroordre amb què l’estat espanyol la vol extradir. D’ençà del 14 de novembre, quan es va posar a disposició de les autoritats escoceses, Ponsatí té llibertat de moviments, que mantindrà durant aquest procediment judicial que durarà mesos, ben bé fins a l’estiu de l’any vinent. El procediment tindrà si més no dos incidents de recorregut que el poden condicionar enormement: el primer, el 19 de desembre vinent, quan el Tribunal de Justícia de la Unió Europea resoldrà les qüestions pre-judicials que li va enviar el Tribunal Suprem espanyol sobre la immunitat d’Oriol Junqueras com a eurodiputat. I el segon, el 31 de gener, quan és previst que es farà efectiu el Brexit. 19-D, el dia que la justícia espanyola pot perdre el partit a Europa La vista de la setmana vinent al tribunal escocès, la del dia 12, encara no serà decisiva, però tindrà una gran importància, perquè la defensa de Ponsatí hi proposarà la llista de testimonis que vol que compareguin en aquest procediment, en què la justícia escocesa haurà de decidir si accedeix a extradir-la a l’estat espanyol perquè sigui jutjada per sedició. El judici pròpiament no començarà fins al mes d’abril, i és previst que duri quatre setmanes, de manera que no acabaria fins ben bé el mes de maig. El fet que Ponsatí sigui perseguida per sedició impedeix que l’extradició no pugui ser immediata i fa que hi hagi d’haver tot aquest procediment judicial. Perquè la sedició no és pas entre els trenta-dos delictes comuns que hi ha en la llista de l’euroordre, sinó un delicte específic de l’estat espanyol, de caràcter polític. I una de les coses que ha d’avaluar la justícia escocesa és si en aquest cas hi pot haver una doble incriminació, és a dir, si en el codi penal d’Escòcia hi ha cap delicte equiparable, pel qual pugui ser extradida. La sedició, cosa del passat Però la sedició fou abolida del codi penal escocès el 2011 i, en paraules de l’advocat Aamer Anwar, ‘és un delicte propi del segle XVI que fou creat per reis i reines per a aturar la reacció de la gent comuna que reivindicava els seus drets’. L’obsolescència d’aquest delicte en el marc jurídic escocès (i, de fet, a tot el Regne Unit) és un dels principals arguments de la defensa de Ponsatí. Però d’un punt de vista formal, n’hi ha més, i prou importants, perquè si bé la petició d’extradició que fa Pablo Llarena és pel delicte de sedició, en el text de l’euroordre amb prou feines hi ha cap referència a la sedició. La interlocutòria de Llarena repassa durant moltes pàgines els esdeveniments principals i més coneguts del procés, del paper dels membres del govern de Puigdemont en el referèndum, i acaba dient que els fets són constitutius de sedició perquè el Suprem va condemnar els presos polítics per sedició. Però no diu què van fer ni Clara Ponsatí ni els exiliats que es pugui considerar una sedició. Era tan vaga la referència a la sedició en el cas de Ponsatí que l’euroordre espanyola es va encallar al primer tràmit, quan la policia britànica la va refusar per ‘desproporcionada’. L’escàndol era tan gran que la diplomàcia espanyola va pressionar perquè es rectifiqués aquest qualificatiu. Les autoritats britàniques van demanar més informació a Llarena que justifiqués la tramitació d’una euroordre. El jutge va enviar un parell de fulls en què enumerava tot un seguit d’accions de possible desobediència, però la paraula ‘sedició’ ni l’esmentava. ‘L’euroordre té errors i contradiccions’, diu Anwar, que critica que Ponsatí sigui acusada de tot, ‘però alhora no hi hagi exemples reals de cap suposat delicte’. Anwar i la resta de membres de l’equip de defensa de Ponsatí a Escòcia també tenen arguments per a demanar la denegació de l’extradició, relacionats amb el perill que no pugui tenir un judici just a l’estat espanyol, per la manca d’un jutge imparcial. ‘És una causa motivada políticament’, diu Anwar. I la immunitat? Però és possible que abans el tribunal d’Edimburg no resolgui l’euroordre, l’estiu de l’any vinent, Ponsatí arribi a ser eurodiputada i tingui immunitat. Perquè passi això, caldrà que el dia 19 de desembre el Tribunal de Luxemburg avali les consideracions de l’advocat general de la UE, segons el qual Oriol Junqueras tenia la immunitat d’ençà del moment que fou elegit eurodiputat en les eleccions europees del 26 de maig, independentment dels requisits i els tràmits d’acatament de la constitució que les autoritats espanyoles li imposessin. Si aquest criteri fos validat pel TJUE, Puigdemont i Comín podrien tenir immunitat com a eurodiputats electes. I també podria ser el cas de Clara Ponsatí si acabés essent eurodiputada. Ella va anar a les llistes de Junts per Catalunya del 26-M, però no va sortir elegida. Tanmateix, el Brèxit li ho podria permetre. Perquè si el Regne Unit surt de la Unió Europea el 31 de gener vinent, tal com és previst, els eurodiputats que corresponen al Regne Unit seran redistribuïts entre la resta d’estats de la Unió. L’estat espanyol en tindrà cinc més, que s’assignarien automàticament als cinc candidats de les llistes que ara són més a prop d’obtenir escó. I la primera d’aquestes formacions a la qual tocaria un altre eurodiputat és Junts per Catalunya, i concretament Clara Ponsatí. Si s’encadenessin aquests fets, i mentre no s’hagués resolt encara el procés d’extradició, l’euroordre contra Ponsatí també hauria de decaure, i el Suprem espanyol hauria d’adreçar un suplicatori al Parlament Europeu per a poder activar novament l’euroordre. La setmana vinent, doncs, començarà per a Ponsatí un periple judicial a Escòcia de mig any que pot ser una cursa d’obstacles gairebé insalvable per a l’estat espanyol.

Summary: El veredicte d’Escòcia sobre Ponsatí: mig any ple d’obstacles per a la justícia espanyola