Ens trobem amb Diana Riba en un bar de Sant Cugat (Vallès Occidental), la seva ciutat, just abans d’un acte de campanya. És la primera vegada que la número dos d’ERC a les europees i parella del conseller Raül Romeva es presenta a unes eleccions i els mítings són una novetat per a ella. Tanmateix diu que s’hi sent molt millor que no s’imaginava i que, com tot, s’aprèn. Malgrat que aquesta serà la seva primera experiència política, el Parlament Europeu no li és un terreny desconegut. Romeva hi va treballar durant deu anys i Riba explica que molts que el van conèixer li han mostrat la seva solidaritat sempre que ha visitat l’Eurocambra i que en la majoria dels casos han avantposat el component humà al polític. Diu que, respecte de la visió de la qüestió catalana a Europa, darrerament ha detectat un canvi important: que un afer que abans es llegia com una qüestió de nacionalisme ara es llegeix com una qüestió de drets fonamentals. Hi parlem sobre la candidatura Ara Repúbliques, de la qual també formen part EH Bildu i BNG i sobre la manera com l’afecta, com a familiar, la darrera etapa del judici contra el procés. —En molts casos la ciutadania s’ha sentit poc interpel·lada en les eleccions europees. Ara aquestes són diferents. A Catalunya què l’hi va? —És veritat que hem tingut èpoques en què hem vist el Parlament Europeu més llunyà, però hem de fer que torni a tenir sentit per a la gent. És un moment amb moltes eleccions –venim d’unes al congrés i al senat i anem a unes municipals– i això ens ajuda a posar les europees en primera línia. Crec que Europa cada vegada pren més força perquè els ciutadans veuen com incideixen les directives i tot allò que es fa al parlament dia a dia. En el nostre cas això es ressalta més pel context polític i ho hem d’aprofitar. Per això fem una llista amb la qual volem mostrar la repressió. Amb l’Oriol Junqueras i jo en segon lloc volem portar la veu més directa i clara al Parlament Europeu amb la voluntat de continuar la feina feta pels nostres eurodiputats aquests dos últims anys, que és molta. Aquest últim any i mig s’ha creat la plataforma de diàleg amb la Unió Europea i hem de continuar parlant de Catalunya a escala internacional perquè la situació política actual és molt greu. —Creieu que Europa pot ser clau per a desencallar el conflicte? —Ara ja fa molt que dura i és clar que hem d’obrir totes les portes. Quina serà la clau ho veurem amb perspectiva quan ho tinguem tot solucionat o encarrilat o quan hi hagi més taules de diàleg o ponts. No podem desaprofitar cap camí i el camí internacional s’ha de fer. S’ha de fer amb la feina que ja fan els exiliats, entrant a les institucions amb més força i mostrant clarament aquesta repressió. I en això serà clau l’Oriol Junqueras, perquè, si encara és un pres polític, entrarà com a pres polític a l’Eurocambra. —Un dels moments més destacats de la campanya fins ara és quan Aleix Sarri va decidir d’abandonar el debat de TV3 per denunciar la repressió. Per què no hi vau anar i què en penseu, d’aquest gest? —Nosaltres som un equip i qui hauria d’haver-hi estat era l’Oriol Junqueras. En realitat havíem aprovat que hi fos i la cosa no va estar clara fins al final. Tan bon punt ell no hi és, nosaltres ens repartim la feina d’aquesta campanya perquè, com diem, per cadascun que tanquin en sortirem molts a parlar en nom seu. En aquest cas hi va anar Jordi Solé, que ha estat eurodiputat aquests anys i que hi tornarà si tot va bé. Quant al fet d’abandonar el debat o no, són decisions de partit. Entenc que tots utilitzem les plataformes més importants per denunciar el nostre cas. Nosaltres tenim clar que hem de donar-los veu i que no perdrem ni una oportunitat per explicar-nos. La gran qüestió és per què no hi eren l’Oriol Junqueras i el Carles Puigdemont, un cop més. Tenim una Junta Electoral que juga la partida d’aquesta campanya electoral. —Quant a la relació amb JxCat, ERC també s’hi juga molt en aquestes eleccions: consolidar allò que va guanyar el darrer 28-A contra una candidatura de JxCat que té també moltes opcions. —Nosaltres fa molt temps que som en aquest procés cap a una República junts, i ho van dir de bon començament. La unitat d’acció es fa evident perquè quan hi és som molt més forts. Que anem en llistes separades no vol dir que hi hagi una rivalitat directa dins la unitat d’acció cap a la República. Totes les forces que som en aquest camí hem d’estar més unides que mai i aquesta és la voluntat. I no solament en aquest camí cap a la independència, sinó en el camí per a resoldre els problemes de manera política. I aquí s’amplia molt més. Hi ha molts més partits que volen resoldre això políticament, que ho diuen clarament i que formen part d’aquesta unitat d’acció. També hem de mirar la ciutadania: a Catalunya hi ha un 80% de la ciutadania que vol decidir en un referèndum. I en aquest 80% hi ha votants de Ciutadans, del PP, dels socialistes i de tots els partits polítics. Per tant, la mirada és en enfortir aquest 80% i el 50% d’independentistes. —A l’Eurocambra en què es traduirà aquesta unitat d’acció? —Implicarà mostrar al Parlament Europeu que diferents forces polítiques amb projectes i trajectòries diferents estem juntes i explicant el conflicte polític i la repressió que ens afecta. I aquesta serà la nostra força, malgrat que el parlament funciona per grans grups parlamentaris i s’hauran de teixir aliances. Nosaltres formem part del grup dels Verds-ALE, del qual formen part totes les nacions sense estat. Siguin on siguin els altres agents, fem acció conjunta i no hi som sols, en això. Aquests últims anys ja hem vist escocesos, gal·lesos i gent de tota Europa que se solidaritza amb la situació. —A banda aquests suports, poden sorgir-ne de nous? Alguna vegada heu dit que una cosa són els discursos oficials i una altra què es diu a porta tancada. —Esperem que sí i n’estic convençuda. És veritat que la política es fa en els despatxos i entre passadissos, a còpia de molt diàleg i molt sovint sense poder ser mostrada públicament. Jo ja havia anat al Parlament Europeu molt abans, però durant aquest any i mig sempre m’he trobat portes molt obertes per parlar del conflicte català. Sí que és veritat que d’entrada era independència i nacionalisme i ara és valors i drets democràtics i fonamentals. Això obre les portes al fet que hi hagi més gent que pugui parlar. Hem vist com la qüestió, no tant de l’independentisme, sinó de la vulneració de drets polítics, és a l’ordre del dia entre parlamentaris europeus i senadors de diferents cambres. La vulneració de drets no passa només a Catalunya. Passa a l’estat espanyol i a la Unió Europea. Això vol dir que es pot replicar en més estats membres i en més regions, i això fa por a molta gent. —Timmermans ha proposat de fer un viratge cap a l’esquerra en la Comissió Europea, cosa que trencaria l’aliança tradicional entre socialdemòcrates i populars. Què en penseu, atenent qui és i què representa? —Primer haurem de veure com es configura aquest Parlament Europeu. És veritat que les enquestes no donen grans majories, sinó un gruix important de tres o quatre grups parlamentaris. Al Parlament hi ha un important augment de diputats del Gup Verd. Haurem de veure si podem ser decisius pactant puntualment o com es pugui amb més forces progressistes. Nosaltres formem part d’aquest grup, que clarament té ganes de pronunciar-se i governar. —A banda la qüestió catalana, quines altres prioritats teniu a l’Eurocambra? —Hem de fer una Europa més social i mediambientalment més sostenible. La qüestió de la migració i el feminisme també hi són amb molta força. Ens agradaria d’aportar l’experiència de les llistes cremallera que hem tingut aquí amb ERC i que la representació paritària sigui obligada dins el Parlament Europeu. Respecte de les migracions, hem de deixar de tenir aquesta Europa fortalesa i fer vies segures d’entrada i visats humanitaris. —En aquesta qüestió, com en més, sovint el problema és que els estats membres no compleixen els seus compromisos. —Una altra cosa que apareix al programa és que el Parlament Europeu pugui sancionar. Tant quant a les migracions com el medi ambient, els estats membres s’han compromès a coses que no fan, com ara reduir de les emissions de CO2. S’ha d’aconseguir que puguin ser sancionats i que tot això no solament acabi en paraules o signatures. —Respecte de la política catalana, l’altre dia Iceta va dir, sobre el seu vet com a senador, que a Sarajevo la primera cosa que va caure va ser el pont. Tenint present que Romeva havia treballat per la pau a Bòsnia, com us vau prendre aquestes declaracions? —Subscric les de Junqueras en resposta, que va dir que Iceta hauria d’explicar als nostres fills qui aixeca ponts i qui els trenca. La veritat és que és la millor resposta que podem donar. Tant l’Oriol com el Raül representen persones que construeixen ponts i que volen seure en una taula de diàleg que no existeix i de la qual es va aixecar el PSOE a la primera que va poder, a la primera que va rebre pressió de la dreta i l’extrema dreta espanyola. I posar-se en un conflicte com el de Bòsnia, la veritat és que sap greu… —A l’Eurocambra us trobareu Josep Borrell. Com confrontareu el seu relat i el d’Espanya Global? —Jo penso que primer de tot hem de deixar passar aquestes eleccions i començar un període sense comicis. En campanya electoral sabem que tot té a veure amb la imatge. No pot ser que només parlem a cop de titular i posant-nos en situacions tan extremes. Penso que es porta la situació política a un carreró sense sortida. Anem tensant els últims finals d’aquesta corda, que és a punt de trencar-se. Haurem de decidir si construïm o s’acaba trencant. Jo no tinc cap problema a parlar amb ningú, tampoc amb el senyor Borrell. Ho he mostrat sempre i penso que és en el diàleg on hem de trobar els espais. Una altra cosa és que l’altre vulgui, però hem de deixar de mostrar aquesta bogeria de guanyadors i perdedors i de confrontació. En algun moment ens haurem d’asseure a parlar. No sabem on serà aquesta taula, però si puc jo faré tant com pugui per portar-la al Parlament Europeu. —Com es dialoga amb qui no vol dialogar? —Doncs essent-hi i essent més forts. Una altra de les coses que hem de recordar és que l’Oriol Junqueras no és tan sols el candidat d’ERC, d’Ara Repúbliques –la candidatura amb EH Bildu i BNG– sinó que també és el candidat de l’ALE per a presidir la Comissió Europea, proposat per quaranta-tres països. És el candidat de totes les nacions sense estat. Per tant, com més vegin la nostra força i la nostra determinació, millor. Això haurà de solucionar-se. Aquests últims dotze anys, els independentistes hem passat del 12% al 50, i en una situació de vulneració de drets tan gran hi ha un 80% de la població que ho vol solucionar. En algun moment s’haurà de deixar de girar l’esquena a aquesta situació i en tenim una oportunitat en les noves eleccions i constitucions de cambres perquè els nous moments polítics fan canviar els punts de vista i generen dirigents i noves confluències. —La darrera notícia sobre Romeva són les restriccions imposades pel Suprem a l’hora de recollir les credencials del 28-A. Com heu encaixat aquesta nova situació? —Primer veus que la repressió no para. Que si ens pensàvem que érem al final, continua. I aquestes últimes setmanes ho hem vist: vam guanyar unes eleccions i tenim diputats i senadors a la presó i són jutjats quan el reglament del congrés i el senat no ho permet. També hem vist com als del 13 ja no únicament els demanen els càrrecs que els demanaven, sinó que al damunt els afegeixen organització criminal. Hem deixat a les mans de poders judicials una qüestió política. M’agafo a una frase del Raül que va dir al Suprem: ‘Sabem que és una carpeta incòmoda, però algun dia algun jutjat haurà de dir: “Torno aquest tema a la política, perquè a nosaltres no ens pertany”.’ —Veient com va el judici, teniu cap esperança sobre la sentència? —Podem parlar de detalls sobre l’actitud de Marchena, però la veritat és que hem de mirar una mica més amunt. A la família sempre veiem la petita escletxa de llum en les solucions, però mai no s’han obert aquestes portes. És una situació judicial en què tenim portes per a resoldre això que tenim davant. Per exemple, que s’aturi el judici perquè són diputats o senadors. O quan s’acabi el judici, que ja no hi haurà raons per a la presó preventiva. Ja no podran destruir proves i s’haurà acabat el judici, quan allò que els feia por era que se n’anessin a la meitat. Ja no hi haurà cap més excusa, oi? Ara, no ens ho esperem, perquè nosaltres ens hem de llevar cada matí en aquesta situació de no tenir-los a casa i, per tant, no ens podem crear falses expectatives. Però algun dia sortiran i en aquest judici tenim portes perquè surtin. Veurem si seran aquestes o quines seran. I hem de pensar que les persones més preparades per a resoldre el tema i encapçalar-lo de forma pacífica i democràtica són els qui són a la presó. Fins i tot per a l’estat espanyol seria una bona solució de deixar-los participar en aquest procés. —Com està Romeva després de tres mesos de judici? —Va començar amb ganes de sortir de la presó preventiva, en què només sumes dies i no en restes perquè no tens cap sentència. Sortir de la preventiva i anar a judici va ser un començament esperançador i motivador per a afrontar. A mesura que passen les setmanes és molt esgotador físicament perquè no pots descansar dels trasllats. Entrar i sortir d’una presó, vist de fora, sembla una cosa fàcil però és molt complicat: s’han de llevar molt d’hora i han de passar molts tràmits. Han d’anar primer a l’Audiència i després al Suprem, on tenen les condicions que tenen: és un edifici que no està preparat per a fer judicis, ni per fer-los amb gent a la presó. A més, arribar tard a la presó cada dia vol dir que no sopes correctament. Per tant, es fa llarg, però d’una altra banda és l’oportunitat per a tornar a tenir veu. Ara ja veiem el final, nosaltres. —I el judici implica moltes complicacions també quant al contacte entre familiars i presos? —Primer ens vam trobar que no ens podíem trucar. En una presó parles, si no cada dia, dia sí i dia no amb els teus familiars. Aquí ens trobàvem que passàvem dies i dies sense cap comunicació perquè al Suprem no es pot trucar i la presó té unes normes molt rígides. Si arribaven a les vuit, ja no podien trucar des de la cabina. Això ho vam comentar i s’ha resolt una mica: poden fer una trucada des del Suprem. Per posar-ne un altre exemple, a Soto del Real, les comunicacions especials es fan entre setmana i ens les han passades a diumenge a primera hora. Això vol dir que hi hem d’anar dissabte i tot és molt complicat… La presó preventiva et dóna una incomunicació absoluta amb el teu familiar. Només tens dues comunicacions especials: una en família, de dues hores, i una d’íntima. Això vol dir que els meus fills veuen el pare dues hores al mes.

Summary: Diana Riba: ‘La vulneració de drets polítics és a l’ordre del dia entre parlamentaris europeus’


Des de fa uns anys, les comunitats veganes, vegetarianes i flexiterianes han incrementat progressivament. Han adquirit molt protagonisme als carrers de les grans ciutats. La imaginació i les noves tecnologies juguen a favor seu. Innoven en el camp de l’alimentació i són cada vegada més presents en aquesta indústria, el que els hi ofereix un ventall molt ampli de possibilitats a l’hora de consumir aliments adaptats a les seves necessitats. La darrera novetat és la producció de carn vegana. “És una alternativa a la carn animal i no un substitut”, tal com ens explica la instagramer Zaraida Fernández (@vegetart). Barcelona és un dels nuclis urbans on més s’ha estès aquest fenomen, pel que hi trobem nombrosos supermercats i restaurants aptes per les persones que opten per no consumir productes animals. Però, què entenem per carn vegana? Doncs, tots aquells productes que simulen la carn animal però que està elaborada amb components vegetals. Com ens explica Júlia Farré, del centre de nutrició Júlia Farré, “la carn vegana més comuna és el tofu, el seitan, el temphe, la soja texturitzada, el quorn i l’heura”. Tots aporten proteïnes que poden funcionar com a substituts de la carn animal. Però la indústria alimentària va més enllà i busca perfeccionar un aliment que irromp en el dia a dia de la comunitat vegana, vegetariana i flexitariana. Tal com afirma el nutricionista, empresari i consultor de restaurants Gary Teroller (@gary_teroller), hi ha dues raons per ser vegans: els drets dels animals i la salut. És arran d’aquesta declaració que podem extreure conclusions relacionades amb el consum de carn vegana. Per una banda, aquest producte té un impacte directe sobre el cos humà i el seu organisme. I, per l’altra, pot tenir conseqüències sobre el medi ambient. Així i tot, cal remarcar que té avantatges, inconvenients, més components que no la carn animal i impactes diversos en el cos humà i en el medi ambient. Vist això, cal que ens demanem si és aconsellable consumir aquests aliments. La nutricionista Júlia Farré no recomana consumir productes de carn vegana si són processats, tals com les salsitxes o les hamburgueses. Realment, aquestes són les formes amb què més es consumeix i les que han adquirit una major popularitat. Assegura que “aquests productes no són saludables i els hem d’evitar”. També apunta que la carn vegana no té vitamina B12 i li manca ferro, components essencials pel cos humà. Això obligarà als vegans a prendre’ls com a suplement de manera obligatòria. Llavors, l’impacte que té en el nostre organisme és important. Els consumidors de carn vegana han de combinar aquest producte amb diferents fonts de proteïnes al llarg de tot el dia. Altrament, les conseqüències físiques podrien ser greus. Ara bé, des de NovaMeat tenen un projecte de carn vegana, en el qual aquests components sí que s’inclouran entre les propietats nutricionals del producte, així com la proteïna i els aminoàcids. Tot i que encara és un projecte, el seu fundador, Giuseppe Scionti, assegura que és viable, sostenible i saludable. Seguint aquesta mateixa línia, podríem relacionar les mancances nutricionals amb el procés de producció de la carn vegana i de tots els productes vegans en general. Possiblement, la seva producció no és l’adequada i així ens ho explica Ana Luz Sanz del restaurant vegà Väcka. Com bé argumenten, és molt important consumir aquests productes pels beneficis que aporten als consumidors i per l’efecte positiu que té en el medi ambient. Però també posen l’accent en què en el món de la cuina vegana estan caient en l’error d’utilitzar aliments industrialitzats i processats en excés. De no respectar els processos naturals, posant com a exemple el cas del formatge; aquest necessita un temps per tal de fermentar i madurar, el que s’ha de respectar. Actualment moltes empreses no ho fan, el que comportaria unes conseqüències nutricionals i mediambientals molt més negatives que no pas les del consum de carn animal. La carn vegana i els seus efectes en el medi ambient Però com bé hem explicat, no només afecta el cos humà. El seu impacte va més enllà i l’ecosistema és un dels grans beneficiosos. En certa manera, la carn vegana podria suposar una revolució mediambiental. Per totes aquestes raons, des de Väcka consideren que és de vital importància que la societat pugui accedir fàcilment a productes d’origen vegetal per canviar la seva alimentació. Entre d’altres, disminuiria l’explotació animal, algunes malalties com el colesterol i la diabetis i s’evitaria la reproducció de cèl·lules canceroses. En les paraules de Soraya El Fathi, una de les fundadores d’Odontella -una empresa de peix vegà-, “menjar millor, respectar els animals, el planeta i reduir els gasos d’efecte hivernacle són accions conjuntes perquè un planeta pateix menys.” Creix la indústria de la carn vegana Amb aquest escenari, són moltes les empreses que intenten cobrir el nínxol de mercat. Han vist en la carn vegana una oportunitat per créixer i contribuir a la millora de la salut i del medi ambient. I no fa falta anar molt lluny per trobar exemples. Barcelona és un dels centres on més ha crescut aquesta indústria. Totes les empreses que s’inclouen dins aquest sector acostumen a posicionar-se a favor dels drets animals, de combatre el canvi climàtic i de no ingerir productes vegetals. La lògica ens porta a pensar que aquestes empreses, com Beyond Meat o Impossible Foods, tenen una política oberta i un procés de fabricació d’acord amb la seva filosofia. Queda en una hipòtesi. No són transparents, i un gran exemple és el de Beyond Meat, una empresa que va protagonitzar una de les entrades a borsa més grans dels darrers temps. Aquests no ofereixen informació relacionada amb els valors nutricionals ni el procés de producció del seu producte. Decisió que pot fer dubtar sobre els seus mecanismes i el compromís amb el medi ambient i el benestar dels consumidors. Impressió de carn amb la tecnologia 3D Una de les iniciatives més sorprenents en l’àmbit de la carn vegana la trobem a Barcelona de la mà de NovaMeat. Com ja hem avançat, el seu objectiu és crear-la a través de la impressió 3D. Un objectiu que podria emmarcar-se en un guió de ciència-ficció. Però no és així. El seu impulsor, Giuseppe Scionti, ens explica que de la impressió en 3D s’escindeix la bioimpressió, una tècnica que normalment s’utilitza per construir òrgans tridimensionals amb una finalitat biomèdica. És a dir, per fer transplants. Llavors, des de la seva empresa utilitzen aquesta tecnologia innovadora per crear el múscul d’un animal, com podria ser el d’una vaca. D’aquí en sorgiria un bistec de vedella vegà. Depenent de la carn que es vulgui imitar, s’utilitzarà una consistència, una textura, un sabor i unes propietats nutricionals diferents. En aquest interactiu podeu consultar un recull de receptes:

Summary: Carn vegana: una revolució mediambiental


El vice-president de la Generalitat, Pere Aragonès, ha apostat pel fet que, després de les eleccions catalanes, es constitueixi un govern ‘ampli’ que inclogui ERC, JxCat, els comuns i la CUP. ‘El govern en què nosaltres volem participar ha de ser un govern ampli i que treballi per la independència. Si ens toca a nosaltres liderar-lo, que espero que sí, evidentment comptem amb JxCat i amb la CUP, i si hem d’anar defensar el referèndum hem de comptar amb els comuns’, ha afirmat en una entrevista a TV3. Des d’ERC ja s’ha plantejat altres vegades un govern d’aquestes característiques, encara que els comuns sempre han manifestat que no formaran part del mateix executiu que JxCat, i la CUP ha expressat de manera reiterada que l’actual govern d’ERC i JxCat està esgotat i que no donaran suport a cap govern que no avanci cap a la independència. Aragonès ha sostingut que ‘en la lluita per la independència no hi sobra ningú’, de manera que veu necessari incloure-hi més actors per avançar, i ha insistit que no pactaran amb el PSC a la Generalitat. ‘Si haguéssim volgut un pacte amb el PSC a la Generealitat, ho hauríem fet a la Diputació de Barcelona’, ha assegurat, i ha argumentat que un govern de coalició ha de tenir principis compartits i creu que això passa amb JxCat, els comuns i la CUP amb la defensa del referèndum, però no amb el PSC. Formarà part de la delegació del govern en la taula de diàleg Aragonès també ha anunciat que formarà part de la delegació del govern que assistirà a la taula de negociació entre governs. Ha dit que ‘el més natural i lògic’ és que ell hi acudeixi i ha explicat que la resta de la delegació catalana s’ha d’acordar amb el president de la Generalitat, Quim Torra, i la resta de l’executiu. Aragonès ha dit que s’ha de tenir en compte qui hi assistirà per part del govern espanyol i ha defensat que la delegació ha de ser paritària perquè ERC i JxCat hi estiguin representats de manera equitativa i perquè hi hagi el mateix nombre de membres de cada govern. Sobre l’exigència de Torra que hi hagi un mediador internacional en la taula de negociació, el dirigent republicà ha insistit que l’independentisme no pot ‘desaprofitar aquesta oportunitat’ de diàleg amb el govern espanyol, i que la presència d’un relator no és imprescindible, encara que considera que seria positiu. Així, ha cridat JxCat a estar a l”altura de la responsabilitat’ del moment i no blocar la taula de negociació si el govern espanyol no accepta un mediador, i s’ha mostrat convençut que això no passarà. Complir l’acord Sobre si ERC donarà suport al pressupost de l’estat espanyol (PGE), Aragonès ha advertit que, si el PSOE vol un altre pacte per tirar endavant els comptes, primer s’ha de complir l’acord d’investidura que fixa la taula de diàleg. Considera que aquesta taula necessita temps perquè no s’arribaran a acords en la primera reunió, però ha sostingut que, per tal que ERC es pugui plantejar de no refusar els PGE, la taula ha de funcionar. No obstant això, ha avisat que amb això no n’hi ha prou i que també tindran en compte el contingut dels PGE: ‘Que ningú no es pensi que hi haurà un xec en blanc als PGE independentment del seu contingut. El contingut s’haurà de negociar i molt. Per a nosaltres, al costat d’avançar en la resolució del conflicte, cal vetllar pel dia a dia de la gent’.

Summary: Aragonès proposa un govern ‘ampli’ després de les eleccions amb JxCat, els comuns i la CUP


El president de Rússia, Vladimir Putin, ha anunciat aquest dissabte la suspensió de les obligacions de Rússia envers el Tractat de control de Forces Nuclears d’Abast Intermedi (INF) en resposta a l’ultimàtum de sis mesos donat pels Estats Units, que ahir va anunciar exactament la mateixa mesura, així com l’inici del seu procés de retirada del tractat, que acabaria a l’agost d’enguany. Encara que el mandatari ha indicat que Rússia no té intenció d’iniciar una carrera armamentística, s’ha mostrat favorable a la proposta formulada pel ministeri de defensa del seu país per iniciar el desenvolupament d’un nou míssil supersònic de mig abast, segons un comunicat recollit per l’agència oficial de notícies russa RIA Novosti. El president de Rússia ha acusat els Estats Units de violar els termes de l’acord, signat per tots dos països el 1987, i ha sol·licitat una inspecció internacional de l’arsenal nuclear nord-americà, en resposta a les mateixes acusacions formulades ahir pel seu homòleg nord-americà, Donald Trump.

Summary: Rússia suspèn el tractat d’armes nuclears d’abast mitjà amb els Estats Units


El president del PDeCAT, David Bonvehí, ha assegurat avui migdia que el partit concorrerà a les eleccions vinents (municipals, europees i espanyoles) amb totes les conseqüències i que ningú ha de dubtar que aquest és el partit del president Puigdemont des del primer dia. Bonvehí ha parlat a Vic durant la convenció municipalista del partit on ha anunciat que el PDeCAT es presentarà amb la marca de ‘Junts per Catalunya’ adaptada a cada municipi. Puigdemont hi ha participat a través d’un vídeo gravat des de Bèlgica i ha demanat que la formació obri la mirada, no caigui en el sectarisme i tingui l’esperit d’anar junts. Bonvehí ha clos l’acte admetent que el PDeCAT és un partit tendre, dèbil i nou, però que parteix de la fortalesa de l’antiga CDC i de l’obertura cap a nous sectors, cosa que li permetrà presentar més de 900 candidatures municipals, del total de 947 municipis. Per això, ha volgut reivindicar el paper i la feina del partit i dels seus càrrecs municipals. De les eleccions espanyoles Bonvehí ha dit que aniran a buscar seure a la taula, tenir una relació bilateral per parlar del tema central del país. De les europees ha reconegut que no podran presentar-se en una sola candidatura independentista, com volien. En tot cas, ha dit que el fet de prendre decisions electorals més tard de l’habitual és a causa de l’excepcionalitat del moment. La vicepresidenta del partit, Míriam Nogueras, ha explicat que ahir a Soto del Real, Quim Forn, Josep Rull i Jordi Turull els van instar a anar junts i acabar la feina que ells van començar. Per això ha instat els candidats municipals a fer el mateix amb valentia. ‘Som el partit de Rull, Turull, Forn i Puigdemont, i hem demostrat que d’esquena a Catalunya no es pot governar Espanya, ho hem de seguir demostrant i no defallir en la lluita, ha dit. En l’acte també han intervingut l’ex-batlle de Barcelona, Xavier Trias i la número dos de la candidatura a Barcelona, Neus Munté, que ha llegit una carta del cap de llista, Quim Forn. Des de la presó, Forn ha valorat molt positivament la combinació de militants i independents que hi haurà a la candidatura. ‘És una llista transversal, potent, guanyadora, l’única alternativa a Colau, però això no va de fer-ho sols, sinó sumant, la gent del carrer demana unitat’, ha refermat. Munté ha dit que el PDeCAT és la principal força municipalista del país, i que està al servei del país, no pas com a plataforma cap a una altra banda. La guanyadora de les primàries ha dit que Forn és el millor candidat possible i també ha elogiat ‘l’herència i magnífica trajectòria del millor batlle de Barcelona, Xavier Trias‘. Amb el lema ‘Fem-ho junts’, el PDeCAT ha celebrat aquest dissabte al recinte firal El Sucre de Vic la seva Convenció Municipalista. La trobada ha reunit uns 500 batlles i regidors, caps de llista i candidats a les eleccions municipals del mes de maig, que el PDeCAT afronta amb l’objectiu de ‘revalidar el triomf i mantenir-se com el principal partit municipalista de Catalunya’.

Summary: El PDECat utilitzarà la marca de Junts per Catalunya a les municipals


A mesura que s’acosta l’1-O, i enmig de la repressió per part de l’estat espanyol i de la mobilització de la societat catalana, creix la quantitat de missatges i rumors a la xarxa sobre què passa o què pot passar aquests dies. La majoria circulen en grups de WhatsApp, àmpliament compartits, i tenen en comú el to d’alarma i l’atribució de la informació a ‘una font molt ben informada’ però mai identificada. L’objectiu: suscitar inquietud, nerviosisme, por i descoordinació en la mobilització en defensa de l’1-O. En aquest article, us presentem un recull –actualitzat permanentment– d’alguns d’aquests rumors falsos. Us convidem a fer-nos-en arribar al correu redaccio@vilaweb.cat. —Informacions no confirmades sobre col·legis electorals Tota la informació que té a veure amb el procés del referèndum té una única font oficial: el govern de la Generalitat. Desconfieu de qualsevol llista de col·legis que corri per la xarxa i que no sigui difosa clarament per cap membre o organisme del govern, per més fiable que penseu que és la font que us la fa arribar o la comparteix. I no feu cas tampoc de canvis de col·legi electoral que us arribin de fonts no oficials, és a dir, del govern de la Generalitat. Aquestes últimes hores hi ha molta informació no fiable d’aquesta mena que corre per la xarxa. La recomanació és que consulteu el vostre col·legi (ho podeu fer des d’ací) i que us hi adreceu diumenge. Si hi hagués cap canvi ja us el faria saber el personal acreditat per la Generalitat. —L’ANC no ha enviat advocats a col·legis L’ANC ha informat que, al contrari del que ha corregut per la xarxa, no ha enviat advocats als col·legis electorals per a assessorar els membres de les meses. En canvi, recorda el contacte del col·lectiu Drets per a fer les consultes que hi pugui haver: L'ANC no ha enviat advocats a cap col·legi. Si necessiteu assessorament contacteu amb @DretsCat https://t.co/Age7fN4pBn — Assemblea Nacional (@assemblea) September 30, 2017 La Comissió de Defensa dels Drets de la Persona del Col·legi de l’Advocacia té un servei que afegim al recull de tel. d'assitència jurídica. pic.twitter.com/k3m7DdmIVm — Drets (@DretsCat) September 29, 2017 —Què cal fer per defensar el col·legi electoral? D’informació d’aquesta mena, també n’ha circulat molta. Però l’única que ha estat difosa i avalada per Escoles Obertes i les entitats sobiranistes aplegades a la Crida per la Democràcia. És aquesta: ‘Entre les principals indicacions, es demana a la gent ser als locals de votació a les 5 de la matinada, oferir resistència pacífica davant de les autoritats policíaques i deixar actuar amb total llibertat l’administració electoral quan hagi de constituir el col·legi. Organitzeu actes i activitats lúdiques a les escoles i si podeu, quedeu-vos-hi a dormir la nit. Si hi ha gent que no pot ser-hi abans, és imprescindible que tothom estigui al seu col·legi a les 5 de la matinada. Tothom ha d’anar al col·legi electoral que tingui assignat. No s’organitzaran en cap cas punts de votació fora dels llocs habilitats. En cas que el col·legi que us pertoqui estigui tancat la matinada de diumenge, caldrà que tothom s’hi concentri a la porta fins que vinguin a obrir. En cas de presència policial sempre actuarem des de la resistència pacífica. Cal garantir ser molta gent de totes les edats. Caldrà deixar el col·legi net de pancartes i restes de les activitats organitzades. Ha de ser un punt de votació neutral i diumenge no s’hi ha d’organitzar cap activitat. Un cop arribi l’administració electoral, ells s’encarregaran de la constitució del col·legi. A les 9h començarà el Referèndum i s’haurà de garantir que durant tota la jornada sempre hi ha gent al col·legi per defensar-lo pacíficament. Des de les 8h del matí i al llarg de tota la jornada s’aniran donant instruccions oficials.’ —El comunicat fals atribuït a Òmnium Aquests últims dies han corregut molts comunicats falsos atribuïts a entitats sobiranistes. Qui ha contribuït a difondre’ls és ni més ni menys que un diputat del congrés espanyol: Juan Carlos Girauta, de Ciutadans. Ell va compartir una fotografia d’un comunicat absolutament fals: Girauta está difonent per TW un comunicat fals d'Omnium. Sap q es fals, però ell és molt fan d'alló de "Una mentira repetida mil veces…" pic.twitter.com/ucnUGv2sUN — Xavier F. Domènech (@xavidomenech99) September 27, 2017 Així de clar ho va deixar Òmnium: ❌ ATENCIÓ: Aquest comunicat no ha estat escrit ni difós des d'Òmnium. pic.twitter.com/xHdpOPtmDo — Òmnium Cultural (@omnium) September 27, 2017 —La falsa trucada d’Oriol de Balanzó Una altra mentida difosa per Girauta a Twitter és un àudio d’una trucada falsa atribuïda per una web ultra al periodista Oriol de Balanzó en nom d’Òmnium a un ciutadà que no vol votar i que és qualificat de ‘fatxa’. Ni és d’Oriol de Balanzó, ni és d’Òmnium. És un invent per intoxicar. Corre per xarxes un àudio fals on apareix el meu nom. EVIDENTMENT no sóc jo (ni la meva veu). I @omnium no fa aquest tipus de trucades. — Oriol de Balanzó (@orioldebalanzo) September 30, 2017 —Hi ha un número de mòbil per a saber la mesa de l’1-O? Aquestes últimes hores ha circulat per xarxes un número de telèfon que és un bot per a poder saber quina és la mesa electoral del referèndum del primer d’octubre. El número és el 667706024. Aquest número utilitzava un logotip semblant al de la Crida per la Democràcia, la campanya d’Òmnium per al referèndum. Però els responsables de la Crida han desmentit a VilaWeb que hi tinguin res a veure. Repeteixen que convé fer cas només de les fonts oficials, o bé del govern o bé d’entitats com Òmnium o l’ANC. Recordeu d'informar-vos només per canals oficials. Podeu sumar-vos al nostre WhatsApp a través del link 📲 https://t.co/WhEzMjYkM3 https://t.co/GgeJ1eUvGw — Crida Democràcia (@CridaDemocracia) September 26, 2017 Malgrat tot, el bot indicava als qui l’utilitzaven quina era la mesa on els tocava anar a votar, mitjançant l’aplicació d’aquest automatisme. El bot fou tancat al cap d’unes quantes hores per WhatsApp, després d’haver respost milers de peticions. El seu responsable, l’informàtic Oriol Ferràndez Grau, fou citat a declarar per la Guàrdia Civil per haver replicat la web del referèndum en el domini votemperserlliures.com Vista la propensió de la justícia espanyola a censurar la llibertat d'informació, hem cregut útil crear el bot WhatsAPP per saber on votar. pic.twitter.com/RhtRMRCJTl — Oriol Ferràndez Grau (@oriolfg) September 26, 2017 —CCOO desmenteix cap col·laboració amb la fiscalia sobre els col·legis electorals La fiscalia va emetre una instrucció als Mossos d’Esquadra perquè identifiquessin els responsables dels col·legis electorals de l’1-O. I en aquest document afirmava que CCOO, entre més ‘fonts de l’àmbit educatiu’, s’havien adreçat a la fiscalia per informar que l’àrea de Serveis Territorials del Departament d’Ensenyament s’havia posat en contacte amb els centres que seran col·legi. Doncs bé, la Federació d’Ensenyament de CCOO ha desmentit la fiscalia i nega que s’hi hagi posat en contacte. A més, denuncia l’actuació de la fiscalia, ‘que aprofundeix en la judicialització d’un conflicte polític’ i ‘rebutja l’actitud del fiscal, que parla de prevaricació, desobediència i malversació de fons públics i amenaça amb penes de presó a directors que només compleixen la seva obligació’. També demana a la Generalitat que protegeixi els seus treballadors. —TV3: detenció de Sanchis Un dels rumors més insistents d’aquests últims dies ha estat el de la detenció imminent del director de TV3, Vicent Sanchis. És un rumor repetit en molts missatges que han circulat per WhatsApp, amb enregistrament de veu inclòs que, entre més coses, deia que Sanchis era dins el despatx esperant el moment de la detenció, amb totes les càmeres preparades per enregistrar-ho, i afegint que havien blocat tots els comptes. Sanchis mateix, en una entrevista dissabte al programa ‘Preguntes freqüents’, es va encarregar de desmentir-ho: —Les declaracions inexistents de Merkel Segons un altre missatge difós àmpliament per WhatsApp, la cancellera alemanya, Angela Merkel, es declarava ‘profundament afectada’ per tot allò que passava a Catalunya en una entrevista a la ràdio nacional d’Alemanya. El missatge deia: «Angela Merkel acaba de donar una entrevista a la Radio Nacional d’Alemanya. Diu que està profundament afectada per les notícies que li vénen d’Espanya. Li recorden la seva infància i adolescència a l’antiga RDA i els temps franquistes a Espanya. Diu que no voldria posar al mateix nivell Erdogan i el seu fins ara amic Mariano Rajoy.» No hi ha hagut cap declaració pública de Merkel sobre això. En canvi, hi ha hagut informacions publicades per mitjans de referència, com l’agència de notícies Reuters, segons les quals Merkel, juntament amb més dirigents europeus i responsables de la Comissió Europea, veuen amb preocupació la manera com Mariano Rajoy gestiona la crisi amb Catalunya. —La web falsa per a la cerca dels col·legis Hi ha hagut diversos enllaços oficials a la web des d’on consultar el col·legi i la mesa on votar el primer d’octubre, però han estat blocades sistemàticament per ordre judicial. Hi ha hagut webs que fins i tot, sota la mateixa aparença de la web oficial, han ofert informació falsa amb relació al col·legi on cal anar a votar. Ara per ara, la manera de consultar la web oficial amb la informació fiable és la que explica el comte de Twitter sobre el referèndum. Bon dia. Queden 5 dies pel referèndum! Ajudeu a tothom a saber a quin col.legi electoral ha d'anar diumenge. Instruccions 👇🏼 https://t.co/lsleFmql5r — ref1oct (@ref1oct) September 26, 2017 O bé podeu fer la consulta directament des de la web de WikiLeaks, clicant ací. —El compte corrent fals per a la caixa de solidaritat Fins dilluns al vespre hi havia activa una web i un compte de Twitter amb un compte corrent fals per a fer aportacions a la caixa de solidaritat per a totes les multes contra càrrecs electes sancionats pel procés independentista. El president de l’ANC, Jordi Sànchez, en va alertar en el seu compte de Twitter. Ara el compte fals ja és tancat, però de totes maneres Sànchez recordava quins eren els números de compte bons on es podien fer les aportacions: QUE CIRCULIhttps://t.co/dEaybCeFhR Transferències als números de compte: ES78 2100 5000 5102 0017 2439 ES41 3025 0002 4514 3338 9791 — Jordi Sànchez (@jordisanchezp) September 25, 2017 —No es podrà votar per internet Una altra informació falsa que s’ha difós en grups de WhatsApp és la que diu que es podrà votar per internet i que caldrà fer-ho amb un certificat digital que cal tramitar. El missatge també diu que s’havia publicat al DOGC, però és una informació totalment falsa. M'ensenyeu el DOGC on ho explica? Dos birres per qui ho trobi! Això només ha servit per fer caure la web. Fake! 🚮🚫 pic.twitter.com/1ouo7A8Ej6 — Marc Ferrer (@ferrer_marc) September 22, 2017 —No es podrà votar per internet Una altra informació falsa que s’ha difós en grups de WhatsApp és la que diu que es podrà votar per internet i que caldrà fer-ho amb un certificat digital que cal tramitar. El missatge també diu que s’havia publicat al DOGC, però és una informació del tot falsa: I aquest és el desmentiment del Ministeri de Defensa: @Defensagob denuncia una falsificación en su Boletín Oficial de Defensa pic.twitter.com/JuqGF6FZro — Ministerio Defensa (@Defensagob) September 21, 2017 —Tancs i vehicles militars que no hi són: Hi ha unes quantes fotografies de vehicles de l’exèrcit espanyol en carreteres catalanes o a la ciutat de Barcelona mateix, que són presentades com si fossin fotografies recents, però que en realitat són fetes en moviments i maniobres militars anteriors. "Tanc vist avui a Barcelona. Foto de una amiga". La foto és del maig. El tanc era de la caserna del Bruc i anava a una exposició. pic.twitter.com/noFR1F1lob — Marc Ferrer (@ferrer_marc) September 22, 2017 Ni és avui ni #Terrassa ni #Bcn. I tenint en compte que visc a Terrassa ho sabria. Són maniobres a Saragossa del mes de juny. pic.twitter.com/wUPUVURebE — Marc Ferrer (@ferrer_marc) September 22, 2017 —La ‘font molt fiable’ que parla de la repressió Aquests últims dies també ha circulat un missatge a WhatsApp, provinent d’una ‘font molt fiable’ (però no es diu quina), segons la qual aquesta última setmana abans del referèndum s’intervindran TV3 i Catalunya Ràdio i Enric Millo serà imposat com a president de la Generalitat interí. De fiabilitat, aquest missatge, no en té gens, perquè es basa només en rumors i especulacions que tan sols contribueixen a fer créixer el neguit i la por entre la ciutadania. En vista d’això, la recomanació és fer cas només de la informació que arriba de fonts oficials i ben identificades, o de diaris i mitjans de referència.

Summary: Alerta amb els whatsapps: Guia dels missatges falsos que us arriben sobre el referèndum de l’1-O


Gairebé set mesos després de veure com agents de policia, equipats amb armes llargues, entraven al seu domicili per a detenir-los, Tamara Carrasco i Adrià Carrasco han rebut la notícia que l’Audiència espanyola, a petició de la fiscalia, deixa d’investigar-los pels delictes de terrorisme, rebel·lió i sedició. La causa s’envia ara als jutjats ordinaris, que podrà investigar-los per desordres públics, el pas previ a l’arxivament del cas, segons que han explicat els seus advocats a VilaWeb. La notícia d’ahir va ser rebuda amb una alegria continguda a Viladecans i a Brussel·les, on viuen els dos activistes. A Tamara Carrasco el jutge li havia aplicat unes mesures cautelars dures, com ara la prohibició de sortir del seu municipi, tret d’anar a Barcelona a treballar. Tanmateix, ja no hi anava, perquè estava de baixa per la pressió soferta durant aquests darrers mesos. Aquest malson comença a esvair-se: ‘Ara mateix té una combinació d’alegria i dolor. I de pensar que li han robat set mesos de vida’, deia el seu advocat Benet Salellas. Tamara Carrasco: ‘La meva presó és de vint quilòmetres quadrats’ Les mesures cautelars contra Tamara Carrasco no han estat retirades, tot i que el jutge de l’Audiència espanyola hauria pogut fer-ho constar en la interlocutòria dictada ahir. Salellas creu que si no ho ha fet és perquè no volia evidenciar que aquesta investigació no tenia fonament, i per això demana que sigui un jutjat ordinari que investigui si els dos joves van cometre un possible delicte de desordres públics. Així doncs, Tamara Carrasco haurà d’esperar que la causa arribi a Catalunya ‘durant les setmanes vinents’ i llavors podrà demanar la retirada de les mesures, una petició que és pràcticament segur que li serà concedida, perquè no és comú que se’n demanin per aquest delicte. Salellas va més enllà i creu que la causa serà arxivada perquè els desordres públics exigeixen danys al mobiliari urbà o bé a agents de l’autoritat. ‘Com que no va passar res d’això, creiem que arxivaran la denúncia.’ ‘No ens perdonen pas la vida’ L’horitzó d’Adrià Carrasco, membre del CDR d’Esplugues de Llobregat, és diferent. Sobretot perquè ell no va ser detingut i va poder escapar-se de la policia i, en acabat, exiliar-se a Bèlgica. Va mantenir-se amagat tres mesos, fins que no va anunciar que s’havia exiliat. L’estat espanyol va dictar una ordre de crida i cerca, que encara és vigent. Per això diu que no pensa pas a tornar a Catalunya immediatament, malgrat la decisió de l’Audiència espanyola de deixar d’investigar-lo per terrorisme i per rebel·lió. En declaracions ahir a la premsa des de Brussel·les, va dir que, ‘evidentment’, la primera condició per a tornar seria que es retirés l’ordre de crida i cerca. Per a ell, que es descarti el delicte de terrorisme és un pas, però el seu objectiu és l’absolució total. ‘No ens perdonen pas la vida, el mal ja és fet.’ L’advocat d’Adrià Carrasco, Gonzalo Boye, explicava ahir a VilaWeb que hauran d’estudiar bé el cas abans de decidir si torna o no. Ho deia sense tenir encara tota la informació de l’Audiència, perquè li han denegat constantment l’accés a la causa: ‘No em deixen accedir a la causa perquè diuen que l’Adrià és un pròfug de la justícia, tot i que els dic que viu i treballa a Bèlgica, i que poden interrogar-lo si volen.’ Boye, que també coordina les defenses dels polítics exiliats, diu que aquest moment, tard o d’hora, havia d’arribar, perquè el relat construït per la policia no tenia cap fonament. Tots dos han sofert un calvari que, ben probablement, podria acabar amb la causa dissolta perquè no hi va haver cap fet delictiu. Això pot originar una denúncia en què tots dos, a més, poden reclamar danys contra l’administració de justícia. Tanmateix, les dues defenses asseguren que ni hi han pensat. ‘En la causa hi ha un component psicològic i personal, perquè la Tamara, l’Adrià, i les seves famílies i entorns, han patit molt durant aquests mesos. Per tant, ja veurem què fem’, diu Salellas.

Summary: Set mesos de malson: l’Audiència espanyola abandona la causa per terrorisme contra Tamara Carrasco i Adrià Carrasco


Com poden unes fotografies connotar la imatge d’un personatge públic? Aquesta és la pregunta que ens fem davant l’exposició ‘Picasso per Duncan. La mirada còmplice’, que s’acaba d’inaugurar a la Fundació Palau de Caldes d’Estrac i que hi serà fins el 31 de maig. Són fotografies que mostren un Picasso alegre, bromista, íntim, quotidià, mediterrani. Tot en la Californie, la casa que el pintor tenia a Cannes, emana felicitat, amb Picasso com a únic protagonista, i amb una secundària de luxe, Jacqueline, la seva última dona, sol·lícita, una mussa casolana, sempre pendent de l’artista. L’exposició aplega una seixantena de fotografies que el fotoperiodista David Douglas Duncan va fer a Picasso els anys 1956 i 1957, sobretot, i en algunes altres visites anys posteriors. Diu Maria Choya, directora de la Fundació Palau, que Palau i Fabre estaria content de tenir aquesta exposició a la fundació, tot i que va tenir una actitud antagònica a la del fotògraf nord-americà. David Douglas Duncan era un fotoperiodista especialitzat en conflictes bèl·lics. Nascut el 1916, va participar en la Segona Guerra Mundial i el 1946 va començar a treballar per a la revista Life. Va cobrir moltes guerres, però sobretot és reconegut per les fotografies que va fer de la guerra de Corea i la del Vietnam. Quan el 8 de febrer de 1956 es va presentar a la Californie, ho va fer com a amic de Robert Capa. Aquesta carta de presentació li va obrir la casa de Picasso a Cannes de seguida. Aquell primer dia, quan va arribar, la Jacqueline li va dir: ‘Pugi, pugi, que en Picasso és a dalt’. Picasso es banyava. I la primera fotografia que Douglas Duncan va fer a Picasso va ser al bany. És una imatge amb l’artista dins la banyera, somrient, fent broma. David Douglas Duncan i Picasso a la Californie, 1960. Fotografia de Gjon Mili. Com va aconseguir el fotògraf, a la primera, entrar en la intimitat de Picasso? La comissària de la mostra, Sílvia Domènech, procedent del Museu Picasso de Barcelona, que és la institució que produeix l’exposició, ho diu així: ‘Les fotografies expliquen la relació que el fotògraf va establir amb Picasso i ajuden a documentar processos creatius. Són petits episodis de la vida de Picasso. Entre ells (fotògraf i artista) no tenien gaire conversa, perquè Picasso no parlava anglès i en Douglas Duncan només parlava anglès. Són fotos que sí que ens influeixen i estic segura que, en tot moment, Picasso controlava allò que volia que Duncan fotografiés i allò que no. Perquè, a la mateixa època, l’artista pintava la sèrie de ‘Las meninas’ i en aquella habitació no entrava ningú. Però Douglas Duncan va ser molt a prop de l’artista i la seva família. Sempre amb la càmera a la mà, no li feia pas res disparar una vegada i una altra. En aquest sentit, Palau i Fabre, un dels grans especialistes en l’obra de Picasso, que era un home discret, tímid, reverencial, admirador incondicional i mai pertorbador ni exhibidor de la vida privada de l’artista, li va costar moltíssim arribar a establir una confiança que el fotògraf va tenir des del primer moment. De fet, a Palau li va comportar molt de temps aconseguir que Picasso el convidés a casa seva. No va ser fins que Ferran Canyameres li va fer una recomanació que Picasso va accedir que el visités. Picasso i Jacqueline. La Californie, 1959 © David Douglas Duncan. El biògraf de Josep Palau i Fabre, l’escriptor i periodista Julià Guillamon, té un punt de vista singular sobre aquesta qüestió: ‘Palau té clar quins són els espais públics i quins els privats. La diferència és que Duncan entra en alguns llocs de la casa que només hi entra ell. Per altra banda, Palau veia coses que Duncan ensenya: com Picasso feia el pallasso davant la càmera o com tractava el gos, com si fos una persona. I penso que les fotos de Douglas Duncan van influir en el llibre de Palau Estimat Picasso, que ara Galaxia Gutemberg acaba de reeditar. Palau reflecteix les enrabiades de Picasso, fet que no reflecteix Duncan. Però Palau va canviar el final del llibre i segurament ho va fer després d’haver vist l’exposició que es va organitzar a la Fundació la Caixa de la plaça de Catalunya de les fotos de Duncan. Perquè jo crec que Palau va agafar un atac de gelosia quan va veure-les, perquè ell hauria volgut tenir la relació que va tenir el fotògraf amb Picasso. Una nova lectura de la col·lecció permanent Una altra novetat de la qual gaudirà a partir d’ara el visitant de la Fundació Palau de Caldes d’Estrac és el nou discurs museològic i museogràfic de la col·lecció permanent, que la componen pintura i escultura de tot al llarg del segle XX, a càrrec de Julià Guillamon. En disset anys que fa que la fundació és oberta, aquesta és la tercera permanent que es proposa. Senyal de bona salut. Sala de la col·lecció permanent de la Fundació Palau. Julià Guillamon fa molts anys que treballa la biografia del poeta, de qui va ser molt amic. Per tant, la mirada de Guillamon és una mirada més biogràfica i menys genèrica. Perquè l’encàrrec de comissariar la nova permanent, que ha titulat ‘Un pare pintor i un fill poeta’, també l’ha dut a investigar l’origen d’una part de les obres que s’hi conserven. En aquest sentit, és important la primera sala, que acull obra del pare de Palau, Josep Palau i Oller, un pintor que es va dedicar a les arts aplicades (construcció de joguines, disseny tèxtil…) i es va acabar guanyant molt bé la vida quan va obrir una botiga d’objectes per a la llar i de regal. Palau i Oller va començar col·laborant amb la revista Patufet i Julià Guillamon ha descobert que bona part de les peces de primers de segle de la col·lecció provenen dels artistes amb els quals el pare de Palau i Fabre es va relacionar a través d’en Patufet. Així, podem admirar obra d’Humbert, Gargallo, Nogués, Juli González. Fins i tot, hi ha un preciós Torné Esquius. També de Josep Mompou, que era el gran amic del pare de Palau i que era germà del compositor Frederic Mompou. Palau i Fabre neix i creix en el si d’una família burgesa culta, que està al dia del món de l’art. Es mostra una paret on s’encaren dues obres de Torres Garcia. La que tenia el pare és marcadament noucentista. La del fill, que el pare va comprar-li, és una peça de l’època constructivista. També s’exposen tres paisatges d’Eivissa, que Palau va tenir sempre penjats a la sala de casa. I arran d’aquestes peces, Guillamon recorda que el descobriment d’Eivissa va començar als anys trenta i que Palau, a dinou anys, se’n va anar a Eivissa de vacances, però que poc després de ser-hi va esclatar la guerra del 1936-39 i va haver de tornar a Barcelona precipitadament. En la permanent, ara hi trobem un Goya que va comprar Palau i Fabre, símbol de la guerra, i que fa de contrapunt d’un Mompou que va pintar a Suïssa, on es va exiliar durant la guerra. I després, ja caminem cap a la postguerra, amb la revista Poesia, amb la qual Palau volia lligar l’abans i el després de la guerra. I el seu periple per París, l’existencialisme, l’interès per Antonin Artaud… I acaba amb les obres de Perejaume i de Barceló. La sala dedicada a la relació de Palau amb Picasso es manté allà on era, separada. No us la deixeu perdre!

Summary: Palau i Fabre, l’admiració per Picasso i les fotografies de Douglas Duncan


ERC i Junts per Catalunya, els principals afectats per la suspensió d’Oriol Junqueras, Jordi Turull, Josep Rull i Jordi Sànchez per part de la mesa del congrés, han fet declaracions públiques per a visibilitzar el seu malestar. Els diputats de JxCat Laura Borràs i Jaume Alonso-Cuevillas han denunciat un ‘cop a l’Estat de dret’ per part de la mesa i davant d’això presentaran un escrit de reconsideració com a pas previ a recórrer al Tribunal Constitucional. Els dos partits demanaran a la mesa del congrés espanyol que reconsideri la seva decisió de suspendre els quatre presos polítics electes, com a pas previ a recórrer al Tribunal Constitucional (TC). ERC diu que l’estat espanyol ‘els vol silenciats’. Davant d’això, en una publicació a Twitter, han promès que ‘no s’aturaran’ i han indicat que ‘els han suspès a Espanya, però no podran suspendre’ls a Europa’. En la mateixa línia, el president d’ERC, Oriol Junqueras, ha coincidit que no podran suspendre’ls a la cambra comunitària. ‘Un pres polític entrant al Parlament Europeu és la millor manera de denunciar la repressió de l’estat espanyol, per posar-lo en escac davant de tota Europa’, ha dit Junqueras en una publicació a Twitter. Ens han suspès a Espanya però no ho podran fer a Europa! #26MUn pres polític entrant al Parlament Europeu és la millor manera de denunciar la repressió de l’Estat Espanyol, és posar en escac a l’Estat davant de tota Europa! https://t.co/BXrVPICyT8 — Oriol Junqueras 🎗 (@junqueras) May 24, 2019 Per la seva banda Jordi Sànchez ha assegurat que el jutge Manuel Marchena ha guanyat el pols a Batet. En un missatge al seu perfil de Twitter ha lamentat la decisió de la mesa: ‘Negar la presumpció d’innocència i estirar el reglament no resol res. Des de la presó i com a diputat electe continuo apostant pel diàleg i la democràcia’, ha subratllat. Marchena guanya el pols a BatetEl Congrés ens acaba de suspendre, sense el suplicatori que estableix l’art. 21.2 del ReglamentNegar la presumpció d’innocència i tensar el Reglament no resol res. Des de la presó i com a diputat efecte continuo apostant pel diàleg i la democràcia pic.twitter.com/l0LYjdx8aJ — Jordi Sànchez (@jordialapreso) May 24, 2019

Summary: ERC i JxCat protesten per la suspensió dels presos polítics: ‘És un cop d’estat de dret’


La ministra principal d’Escòcia, Nicola Sturgeon, ha fet una sèrie de nomenaments i canvis de responsabilitats dins del govern arran de la renúncia de Derek Mackay a principis d’aquest mes. El més significatiu és el nomenament de Kate Forbes com a secretària de finances, que és la primera dona que assumeix aquest càrrec i, amb vint-i-nou anys, és el membre més jove del gabinet d’ençà de la restitució de l’autogovern. El diputat Ben Macpherson assumeix el càrrec de secretari de finances públiques i política migratòria, i substitueix Forbes en aquesta cartera. Els dos són membres amb una projecció ascendent dins de la política escocesa. També s’ha renovat el càrrec de secretari d’Europa i de desenvolupament internacional, amb Jenny Gilruth al capdavant a partir d’ara. Tindrà el repte de crear els llaços idonis després de l’escenari post-Brexit. Per la seva part, Fiona Hyslop assumeix la secretaria d’Economia, Treball Just i Cultura, fet que fa que set dels dotze membres del gabinet siguin dones. A més, dos veterans del partit tindran encara més responsabilitats dins del govern. Fergus Ewing, serà responsable de turisme, a més d’economia rural, i Michael Russell, a més de secretari per la constitució i afers europeus, ho serà també d’afers exteriors. La renúncia de Derek Mackay a principis de mes, es va produir arran que sortissin a la llum centenars de missatges que el polític escocès s’havia intercanviat amb un noi de setze anys oferint-se a portar-lo a un partit de rugbi o sortir a sopar. Les eleccions escoceses estan previstes pel 6 de maig de 2021 i per tant, el nou govern finalitzarà el seu mandat en poc més d’un any.

Summary: Sturgeon remodela el govern escocès a un any de les eleccions


L’assemblea de Més per Menorca va aprovar ahir en una assemblea urgent de participar en les pròximes eleccions espanyoles del 10-N amb Més per Mallorca i Esquerra Illes, segons que han confirmat a Efe fonts del partit. La diputada al Parlament de les Illes Patricia Font va ser designada com a candidata de la formació menorquina per a ocupar el segon lloc de la candidatura, que previsiblement encapçalarà Guillem Balboa, de Més per Mallorca. Eduard Riudavets repetirà com a candidat de Més per Menorca al senat espanyol. A les darreres eleccions espanyoles els partits van conformar la coalició Veus Progressistes, encapçalada també per Guillem Balboa. L’assemblea de Més per Menorca es va celebrar en el Centre de Convencions del Mercadal.

Summary: Més per Menorca aprova fer coalició amb Més per Mallorca i Esquerra el 10-N


La relació entre nacionalisme i immigració és més aviat convulsa. Figures com Trump, Le Pen o Geert Wilders ens ho han recordat recentment. Però quina és la relació entre la immigració i el nacionalisme sense estat? I més concretament, quin paper té la immigració en els debats sobre sobirania de les nacions sense estat? Aquestes preguntes són de màxima actualitat, però per desgràcia els estudis són gairebé nuls. La investigadora postdoctoral Núria Franco Guillén, de la mà de la Fundació Josep Irla, ha intentat aportar una mica de llum sobre la matèria després d’examinar els casos de Catalunya, Escòcia i el Quebec. Amb ella parlem d’integració, del discurs polític sobre la immigració, la influència mediàtica i el comportament electoral de les persones d’origen immigrant. —L’independentisme català ha creat un relat integrador per als immigrants? —És complicat d’explicar. Primer voldria fer un incís. —Endavant. —Per mi, una cosa és l’independentisme i una altra el nacionalisme sense estat. Hi ha gent que intenta fer una diferenciació molt clara d’aquests conceptes, però per mi aquesta diferència no és tan gran. Si entens, com deia Ernest Gellner, que el nacionalisme és el principi que diu les fronteres de la unitat política han de coincidir amb les de la unitat política, a partir d’aquí digues-me, què és l’independentisme? El moviment social que dóna suport a tot això. —Entrem, doncs, en la complicació. S’ha creat un relat integrador? —El nacionalisme sense estat, en el cas de Catalunya, però també del Quebec i Escòcia, ha intentat crear una idea de nació bastant inclusiva. Una mostra clara d’això és el concepte que crec que defineix la societat catalana en general: ‘És català qui viu i treballa a Catalunya i vol ser-ho.’ En aquest sentit, és l’individu qui decideix si forma part de la nació o no, no hi ha barreres excloents ni requisits previs com la llengua, els cognoms… Ara bé, malgrat aquesta voluntat inclusiva, l’independentisme és un moviment molt transversal i té sectors que no són tan oberts i que posen barreres i requisits previs a la pertinença. Sobre el relat integrador, crec que es podrien haver fet més coses per a les persones que han vingut de fora de l’estat espanyol. Tanmateix, no és una tasca senzilla. Són col·lectius que amb prou feines sabem què pensen, perquè no hi ha gairebé dades sobre ells. Tot el que en sabem és més aviat per contacte personal i experiències puntuals. Cal dir que les persones d’origen immigrant tendeixen a participar menys en la política formal de la societat que els acull, fins i tot aquells que tenen els papers en regla, inclosos els qui vénen de països de la Unió Europea. En moviments extraparlamentaris, i per tant menys formals, com Tanquem els CIE o l’associació de manters, que afecten més directament alguns col·lectius, sí que s’involucren, però és difícil que facin el pas de militar en un partit. —Però això no afecta solament l’independentisme. —Exacte, és un problema que afecta tot l’espectre polític. Què s’ha de fer per crear aquest relat integrador? Sincerament, no ho sé. Però si realment hi creus, el primer que has de fer és confeccionar unes llistes electorals que representin la nova realitat demogràfica del país. Si preguntes als partits, et diran que tenen un diputat o dos d’origen immigrant. D’acord, molt bé. Quin número ocupaven a la llista? Quines responsabilitats tenen al parlament? Si creus que els immigrants es troben en una posició de desavantatge en la societat, no pots esperar que et vinguin a picar a la porta: ‘Hola, vull participar.’ No, els has d’anar a cercar i esforçar-te perquè participin. —L‘estudi, segons els casos analitzats, explica que la immigració no és un tema troncal en el debat sobre la independència i el futur estat que es vol construir. Però, en el cas català, els polítics no en surten gaire ben parats. —’Vénen a fer-se la fotografia i se’n van’, és una frase que jo he sentit diverses vegades en els grups de discussió amb les comunitats immigrants. La crítica anava dirigida a totes les formacions polítiques, sense distincions. Ho deien tant immigrants a favor de la independència com contraris i abstencionistes. Una mena de problema endèmic de la classe política, que prioritza aparentar davant les càmeres, en comptes de fer propostes reals i concretes pel que fa a la participació política de les persones d’origen immigrant. —Dels casos analitzats, amb quin contraposaríeu el cas català? —Escòcia. El Partit Nacional Escocès (SNP) va saber incorporar la immigració d’una manera ràpida al debat. Va ser el primer partit de Holyrood que va tenir un diputat d’origen immigrant, i ell es va dedicar a organitzar una mena de sectorial dins del partit que es deia ‘Asians Scots for Independence’, perquè l’asiàtica és la principal comunitat al país. El Yes Scotland també es va preocupar de dedicar una part específica de la campanya a la immigració. A Catalunya, això tampoc no passa, perquè les condicions del debat no són les mateixes. A Catalunya, no es pot fer una conversa sobre el país que volem, perquè el debat se centra en si es pot fer un referèndum o no. D’aquesta manera es tanquen moltes portes. Potser es crearà un col·lectiu tipus Dones per la Independència, per dir un exemple, que intentarà construir les seves xarxes perquè la República Catalana sigui feminista. Què passa? Que el debat està condicionat pel curt termini: el referèndum, el 21-D… I costa molt d’organitzar-se per transcendir aquests límits. Això, evidentment, també afecta el debat migratori i el paper de les persones d’origen immigrant en una futura república. No vull dir que no valgui la pena fer l’esforç d’organitzar-se, discutir, etc., però els entrebancs són majúsculs. —A l’informe comenteu que hi ha una ruptura entre el discurs sobre la immigració de les elits polítiques i els ciutadans. —Això ha passat sempre. No és una cosa específica del nacionalisme sense estat. Si fas la mateixa pregunta sobre la immigració a la resta de l’estat, a França o a Alemanya, l’opinió general tendeix a ser més excloent que el discurs de les elits polítiques. —Per què? —A preguntes com ‘quants immigrants creus que hi ha al teu barri?’, la gent sol respondre que n’hi ha més dels que hi ha en realitat. Per racismes i xenofòbia? No necessàriament. La resposta també ve condicionada per una qüestió de visibilitat –tres homes negres vestits amb colors llampants criden més l’atenció que tres senyors grans en un banc– o influència mediàtica. Un polític pot fer un discurs molt llarg sobre immigració i, al final, el mitjà ho resumeix amb un titular o un piulet. El més cridaner és el que acabava arribant al lector. Aquesta pèrdua de context també condiciona. Fredament, si jo us demano si us preocupa la immigració i us faig respondre de l’u al deu… Us pot preocupar per molts motius, perquè no es respecten els seus drets, però també perquè teniu por que us robin la feina. A mi no em sembla una pregunta de resposta fàcil i encara menys amb una xifra. —Potser en públic, els dirigents diuen allò políticament correcte i en privat pensen diferent… —El discurs dels partits independentistes catalans no és excloent, només cal que el comparem amb altres partits amb un fort component nacionalista, com el PP a Espanya o Els Republicans a França. El seu to és molt més sever i intransigent. Ara, jo no sé què pensen en l’àmbit privat tots els dirigents d’ERC, la CUP i el PDECat. També cal matisar que un discurs molt excloent, com ara el del Front National, quan xoca amb la política real, això és la gestió de govern, no és tan bèstia com el programa electoral. Per què? Per pur pragmatisme. Quan tens part de la societat que és d’origen immigrant és molt fàcil fer soflames contra l’enemic extern des de l’oposició, però des del poder, un estat de dret, social i democràtic té l’obligació de garantir una sèrie de drets a aquests col·lectius. No pots deixar morir gent de gana i de malaltia pels carrers. A més, si ataques part de la teva població, acabes generant malestar social i fas trontollar la cohesió social. A curt termini, culpabilitzar els immigrants dels mals de la societat pot comportar un rèdit polític, però a la llarga les conseqüències només poden ser negatives. —Ara que esmenteu la influència mediàtica, vull que us mireu aquesta portada i me la comenteu. —És mentida. La immigració sol ser una arma llancívola per part dels mitjans. El titular  és fals. Ja m’agradaria que fos així. El vot musulmà i el de totes les persones de fora de l’estat espanyol que no se senten interpel·lades per aquestes eleccions. Em preocupa, a més, l’ús de la paraula ‘musulmà’ i el símbol de la mitja lluna. L’ABC, precisament, no és un diari de mentalitat oberta i fa un ús de ‘musulmà’ molt connotat, perquè la idea que et vingui al cap sigui gihadisme. En fi, són ganes d’atiar el foc. Els mitjans de comunicació han de ser responsables amb el tractament de la informació, sobretot quan es parla de temes sensibles com les minories. En aquest sentit, vull destacar la feina que ha fet durant anys la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals. —Tornem al discurs inclusiu. Per què es tendeix a identificar la immigració amb l’enriquiment econòmic i no pas amb l’enriquiment cultural? —Ara us donaré la meva opinió personal. És més senzill articular un discurs al voltant de l’enriquiment econòmic, perquè pots utilitzar dades contrastades que el corroboren. Pots dir, per exemple, que les persones d’origen immigrant han ajudat a aturar l’envelliment salvatge que pateix la nostra societat; pots dir que desenvolupen aquelles feines necessàries i que la població autòctona no vol fer, etc. Aquestes dades també et serveixen per a desmentir rumors falsos, com ara que els immigrants abusen de la sanitat pública. En canvi, quan vols parlar d’enriquiment cultural, com ho argumentes? És més un supòsit que un fet demostrable. L’enriquiment cultural també depèn de la concepció que tenim nosaltres de la cultura catalana. Si creiem en una cultura oberta i que mira cap endavant o una cultura lligada al passat i a les tradicions. Tot i això, en el cas català, podem trobar algun exemple d’enriquiment cultural, com ara la rumba catalana. És un clixé, però és pur mestissatge. Ara bé, en una nació sense estat, el discurs de l’enriquiment cultural és especialment difícil d’articular. La manca d’una estructura estatal deixa la cultura nacional una mica a la intempèrie, desprotegida. Hi ha certa por a l’assimilació per part de les influències externes; en el cas català, per part d’Espanya. És una mena d’ansietat cultural perquè la relació no és de tu a tu. —A l’estudi comenteu que les campanyes de descrèdit contra els moviments independentistes, per part de l’estat i els partits polítics que li fan costat, tenen un denominador comú: acusar-los d’etnicistes, supramacistes, racistes… —El nacionalisme sense estat necessita diferenciar-se del nacionalisme amb estat. La unitat natural de la nació és l’estat i vivim a l’estat espanyol, la nació natural és Espanya i, per tant, no necessita reafirmar-se. Tot i que el dia a dia és ple de situacions en què topem amb el nacionalisme banal, que en el fons és una forma de reafirmació: un partit de la selecció espanyola de futbol, la bandera a tots els edificis públics, etc. Sembla que no el vegis, però et va amarant diàriament sense que el qüestionis. Llavors, si pares algú pel carrer i li preguntes ‘què és ser espanyol?’, probablement et dirà que respectar la constitució i l’estat de dret, creure en la llibertat, la igualtat, etc. Probablement, un francès farà referència als mateixos valors cívics. Per tant, el nacionalisme sense estat té la necessitat de diferenciar-se i no apel·lar només a valors concrets. Els catalans, per exemple, expliquem que tenim una cultura pròpia, una història, però quan emergeix la llengua, quan dius ‘parlem català’, ja plouen les acusacions d’etnicisme i de discriminació cap als qui no són catalanoparlants. Crec que és impossible que en un debat nacional sorgeixin aquesta mena de retrets. —Per què? —Perquè en el moment que et defineixes com a nació, per molt que vulguis mostrar-te obert i tolerant, ja dius qui en forma part i qui no. En si mateix no és una cosa dolenta. Però aquesta diferenciació, el nosaltres i ells, és un argument molt fàcil de tergiversar. Sobretot en el context europeu, on el nacionalisme durant el segle XX ha demostrat que té una cara molt fosca. Per sort, dins la UE, si més no, es fa impensable que avui en dia es pugui matar en massa en nom d’una nació. En canvi, és ben fàcil banalitzar-ho amb acusacions i retrets. Aquí hem sentit amb profusió com s’adjectivava l’independentisme com un moviment nazi i supremacista, però ha passat a tot arreu on s’ha viscut un procés similar. Els anglesos també van acusar els escocesos de racistes i ultranacionalistes durant la campanya del referèndum. —Quina tristesa, que el debat s’acabi reduint a aquesta ximpleria. —És lamentable, però és una situació que es repeteix sempre. Banalitzar i titllar de nazis unes pràctiques que no ho són comportarà que el dia que realment es reprodueixin actituds o actuacions nazis, no importi a ningú. Això passa amb el nazisme, l’autoritarisme, el franquisme… Tots són conceptes sobreexplotats. Evidentment que el nacionalisme català no és nazi. I no ho és ni més ni menys que altres nacionalismes occidentals. De fet, hi ha nacionalismes veïns, com ara el francès o l’espanyol, que sí que han fet demostracions clares de tenir components pròxims al feixisme. I això és perillós. —Crec que es comenten poc unes dades que es destaquen a l’estudi: la població immigrant ja representa prop del 16% de la societat catalana. Electoralment, per qüestions d’estatus jurídic, només són el 6% dels votants, però poden decantar unes eleccions com les del 21-D. Sabem quin comportament electoral tenen? —No ho sabem, perquè en aquest país gairebé no es recull informació sobre les persones d’origen immigrant. Ara bé, sabem que al principi les comunitats immigrants tendeixen a votar en bloc. Una volta aquestes persones troben una feina estable, escolaritzen els fills, és a dir, quan participen de les diverses estructures de la societat que els acull, llavors comencen a ser crítics o a repensar el seu vot. Segons estudis, sabem que els immigrants tendeixen a votar partits d’esquerres com els laboristes al Regne Unit, però després, segons l’experiència personal, el vot es manté o es decanta cap a altres opcions. Quina és la tendència a Catalunya? No ho sabem. Com he comentat abans, una de les poques certeses que tenim és que participen menys de l’esfera política. —Sobre la independència suposo que tampoc no hi ha gaire o gens d’informació… —Hi ha poca informació, sí. Les poques dades que es poden analitzar demostren que estan totalment dividits: un terç a favor del sí, un terç pel no i un terç que s’absté. Això suggereix que potser no hi ha realment cap patró i que no es fa seguidisme de la comunitat. —Després de tants anys, com és que els sondatges no es preocupen pel comportament electoral dels immigrants? —Això ho heu de demanar a les empreses que fan els sondatges . —Sobta que es pregunti sobre la immigració com una ‘amenaça’ o una ‘preocupació’, però que ningú piqui a la seva porta per saber què pensen. —No sóc una experta en comportament electoral ni en elaboració de sondatges, però crec que requereix un esforç extra, sobretot econòmic, incorporar les persones d’origen immigrant en els percentatges demogràfics que els pertoquen. Diria que ara, baròmetres com el CEO i el CIS interrompen la trucada en el moment que l’enquestat respon que no té la nacionalitat espanyola. Com comentaves abans, els immigrants representen el 6% de l’electorat, però en nombres totals són el 16% dels catalans. N’estem convençuts que no ens interessa el que pensen més d’un milió de persones?

Summary: Ens hem oblidat de la immigració en el debat sobre la independència?


Seiem sota l’ombra d’un gran i majestuós pollancre, al costat d’una bassa, a la part baixa de la vall de Rials, a Alella. Gaudim d’unes vistes impagables de la costa, tenim el mar a tocar, i més enllà ja trobem les tres xemeneies de Sant Adrià de Besòs i al darrere Montjuïc. A sota, la imponent Barcelona. Només ens separen setze quilòmetres de la gran urbs. Som en un territori que anomenen periurbà, on la pagesia viu amb dificultats. Queden molt pocs pagesos al Baix Maresme, tot i que els que avui trobem són pagesos encara joves, i malgrat que aquest territori és de policultiu: vinya, flor i horta. Som una societat que hem perdut el vincle amb la pagesia i la natura. Hi ha un gran desconeixement sobre el món agrari, sobre el món pagès. Per això és corrent que el pagès en aquest territori no sigui prou valorat. A voltes és invisible. I som uns grans ignorants dels valors i qualitat de vida que aporta la pagesia a la nostra comunitat: salut ambiental i alimentària, disminució del risc d’incendis, qualitat en el paisatge… És important que socialment es comencin a valorar tots aquests elements, no tangibles, que ens aporten els pagesos i que no els retornem de cap manera. Per una altra banda, sovint els mateixos pagesos no són prou conscients de la importància que tenen per a la qualitat de vida de tota la comuntiat. Però per valorar, primer cal conèixer. Per això hem convidat cinc pagesos dels tres sectors principals de cultiu del Baix Maresme, per conèixer la seva realitat en diferents àmbits. Ens parlen de la competència a l’hora de vendre els seus productes, que sovint prové d’uns altres països; del valor que avui es dona al producte de proximitat i la importància que tindrà per a la pervivència de la pagesia d’aquest territori; de la manca de polítiques públiques, ni tan sols en l’àmbit municipal; de la utilització de les noves tecnologies i xarxes socials; de la dificultat del relleu generacional… Parlem amb Albert Federico i Samuel Garcia de l’àmbit de la viticultura; Jordi Arenas i Pau Gutiérrez, pagesos d’horta; i Ramon Lladó, que es dedica al cultiu de la flor. Hi ha empatia entre ells i col·laboració. La seva no és tan sols una feina, sinó una forma de vida. Aposten per la qualitat. Saben que si es guanyessin més bé la vida hi hauria més pagesos, no costaria tant el relleu generacional i hi hauria més sòl disponible per conrear. —Quants de vosaltres heu estudiat, us heu format per treballar el camp, per ser pagesos? I quants sou pagesos per tradició familiar? Ramon Lladó: Jo he triat ser pagès perquè d’alguna manera m’ha vingut donat. Ja ho feien els meus pares i ho feien els meus avis. Vaig fer la carrera d’enginyer tècnic agrícola i he seguit el negoci familiar, que és de la flor. Jordi Arenas: A mi també em ve per tradició familiar. De ser pagès, me’n va ensenyar el meu pare. Em dedico a l’horta. Albert Federico: A mi no em ve de tradició familiar. Tenia passió pel vi i per la feina a l’aire lliure. Vaig començar per recuperar unes vinyes velles a Teià. Fa quatre anys que em dedico al vi. Soc molt autodidacte i ara estic fent una formació en agricultura biodinàmica, per incorporar-la al conreu de la vinya. També pregunto molt als companys, als pocs pagesos que queden. Aquesta és la meva formació. Vaig estudiar educació social i vaig treballar molts anys d’educador. I entremig vaig treballar de jardiner, que em va donar un coneixement sobre les plantes, això sí. L’avantatge que hi veig, de ser autodidacte, és que comences de zero. Soc un llibre en blanc. Segons quins estudis, de vegades et condueixen per camins una mica viciats. Pau Gutiérrez: Jo vaig començar de zero, com l’Albert. No em venia per tradició familiar. Vaig néixer a Barcelona, però ja de petit volia ser pagès. Vaig estudiar medi ambient i quan vaig acabar vaig llogar una finca aquí a Rials i vaig començar a fer horta. Des del principi sabia que volia treballar en ecològic. Va ser per vocació. Com a pagès tinc una formació autodidacta i em vaig passar moltes hores al costat del pare d’en Jordi. Em va esbroncar molt, però també em va ajudar molt. També vaig aprendre molt del meu sogre, en Toni Armengol, perquè ell ve d’una família pagesa. Samuel Garcia: A mi tampoc em ve de tradició familiar, però sempre m’havia agradat el camp. Amb la compra del celler  va sorgir l’oportunitat de dedicar-m’hi. Si no fos per aquest context, segurament no m’hi dedicaria. Vam començar a plantar vinya i vam treballar-la per aconseguir les qualitats desitjades. Compagino la pagesia amb unes altres feines relacionades, però si pogués només em dedicaria a les vinyes. —Compartiu que fer de pagès té una part vocacional important, també vinculada a treballar la terra i tenir una feina a l’aire lliure? Ramon Lladó: A veure, en aquesta taula som cinc i treballem en sectors molt diferents, encara que sembli que tot sigui el mateix. En el meu cas, no em dedico a la flor per un tema sentimental, d’amor a la terra. M’haig de guanyar la vida i me l’haig de guanyar molt bé, perquè si no no val la pena. En aquest sentit, has de competir amb molta gent de tot el món, perquè de flor en ve de tot el món. En temps del meu avi, la flor era només d’aquí i els floricultors es guanyaven molt bé la vida. Però avui això s’ha acabat: amb els avions, la flor ve de Colòmbia, de Kenya, d’Holanda… El mercat s’ha fet petit i molt competitiu. I la cosa principal és que ens hem de guanyar la vida. Pau Gutiérrez: Amb l’horta també competeixes amb tot el món. Albert Federico: I amb el vi, també. Ramon Lladó: En el cas de la flor, els marges són molt petits actualment, i el preu és molt estable tot l’any. Per una altra banda, la flor, com també l’horta, té un període de vida molt curt. No és com una ampolla de vi, que té una vida llarga i la pots arribar a vendre al Japó. I amb el producte d’horta d’agricultura ecològica arribes a un client que ho valora i ho paga. Potser el rendiment és una mica més alt. Jordi Arenas: Sí, certament, la flor no es menja. I nosaltres amb l’horta elaborem un producte de proximitat que tenim gent que valora. Amb el producte de proximitat ens podem defensar, tot i que això no vol dir que hi fem diners, però el producte de proximitat avui conté un valor afegit de cara al client. Quan tens pèsols d’aquí o mongeta d’aquí, la gent ho valora i cada vegada més. I les botigues petites opten pel producte de proximitat. —Tot i que cada sector agrari té uns condicionants diferents, en general, us sentiu supervivents com a pagesos del Baix Maresme? Jordi Arenas: Sí, som molt pocs. Perquè no és una feina de vuit hores i després te n’oblides. Ser pagès vol dir treballar sempre. Diumenge passat vaig treballar una estoneta al matí i em va quedar feina per fer i després de dinar hi vaig tornar una altra estona. I el dia que fas festa, fas alguna cosa relacionada amb la terra. No és una feina, és una forma de vida. Pau Gutiérrez: Sempre estàs pendent dels horts. Albert Federico: I si no trepitges la vinya, tens el cap ocupat pensant en com vendré el vi, els números… Pau Gutiérrez: La diferència entre un pagès i algú que té una professió liberal que també dedica moltes hores al seu petit negoci, és que per al professional que té un negoci, quan el tanca, el temps s’atura, diguem. I quan torna, tot és allà on ho havia deixat. En canvi, per a nosaltres, els pagesos, el cultiu continua viu, el temps no s’atura: els tomàquets van creixent, les herbes van creixent, els animals salvatges també hi són, pot caure una tempesta… Aquí el temps no s’atura. Fins i tot, quan és estiu i la gent se’n va de vacances, les plantes continuen creixent. I tu tens producte que no pots vendre. En el cas del vi, això és diferent. Però un tomàquet, quan han passat pocs dies de collir-lo, ja el pots llençar. I amb la flor no tens gaire marge, tampoc. El producte de l’horta és de consum molt immediat. —I com ho viviu? Us genera molt de neguit? Com conviviu amb el handicap del temps? Albert Federico: Jo diria que has de tenir un caràcter especial per fer de pagès, per aguantar l’estrès, el neguit que suposa. Faig una collita l’any, si passa qualsevol cosa ara, un mes i mig abans de la verema, ja he begut oli. És això que deies, Ramon, que ens hauríem de guanyar molt bé la vida, perquè si un any perds mitja collita, tinguis una recambra. Però ho visc amb un punt d’aventura, que a mi m’agrada. És clar, només fa tres anys que hi treballo i encara no m’hi guanyo del tot la vida, amb el vi. L’aventura de pensar què passarà aquest any amb el raïm, si madurarà bé o no madurarà bé, com puc aconseguir aturar els senglars… Samuel Garcia: Sí, penso que és una feina que t’ha d’agradar, perquè té molts inconvenients. I, indubtablement, t’hi has de guanyar la vida. Albert Federico: Cada any que passa, el cultiu va millor i cada cop en trec més raïm i de més qualitat. I això farà que el vi també vagi adquirint més qualitat. És una part molt gratificant de la feina. Jordi Arenas: Jo treballo per aquesta raó. El que em fa moure és veure el resultat final. A mi m’agrada portar a Mercabarna la verdura perfecta, que la gent la valori i que compri el meu producte un bon client, el millor de Mercabarna. Però per arribar a aquest nivell, hi ha molta feina al darrere. Perquè el producte surti bo, per portar el millor producte, també has de fer moltes hores de tria al magatzem. I al camp. No treballo en ecològic, però treballo amb una biòloga que em ve a fer el seguiment del cultiu, per combatre les malures amb insectes i flors. Faig un cultiu integrat, tot i que no el tinc registrat. Fa cinc anys no treballava pas així. Però avui faig servir productes químics molt menys nocius i en una proporció molt més petita. Potser de deu a un. —La pagesia ha evolucionat molt en aquest sentit, de vincular l’aliment a la salut i, per tant, anar eliminant progressivament herbicides i insecticides. Jordi Arenas: És clar, d’entrada el pagès és reticent a treballar amb insectes, per exemple. Fins que no ho proves, no t’adones que va bé. Però no és tan fàcil canviar, quan tota la vida ho has fet d’una mateixa manera, per tradició familiar. Pau Gutiérrez: Un any, jo feia tomàquets en una feixa i en Jordi feia tomàquets a la feixa del costat. Ell ruixava dos cops per setmana per la plaga d’una papallona, la tuta, i jo només vaig arruixar dos cops en tot l’estiu. Jo no tenia tuta i ell n’estava ple. Jo la combatia amb uns insectes i va ser quan va veure que eren molt efectius, que en Jordi va decidir provar-ho. Jordi Arenas: Sí, un dia vaig obrir els ulls i ara ja treballo d’una manera completament diferent. Albert Federico: Una de les bases en biodinàmica és que la terra mateixa conté tot el que necessita. Si regeneres la terra, ella mateixa ja aportarà tot el que necessita. Jo no llauro. Per intuïció i perquè la biodinàmica em demostra que podem cultivar la vinya sense llaurar. I produeix. Treballo en coberta vegetal espontània i permanent. Miro de tenir-la baixa o alta, depèn, i això crea una capa d’humitat i genera una gran vida a la terra. Pau Gutiérrez: No sé si els que treballeu la planta… Ramon Lladó: Jo soc als antípodes del que expliqueu. En el meu cas, és molt important triar les flors que cultives tenint en compte les que venen de fora. Per exemple, cultivar roses al Maresme avui no és rendible. Perquè les roses venen de Colòmbia i de l’Equador, que tenen un microclima semitropical i et venen a un preu molt bo. Per tant, és molt important triar la flor que cultives. Per exemple, jo cultivo lilium. Poso les malles negres a terra per oblidar-me de les herbes. El bulb del lilium ja em ve d’Holanda amb unes caixes, i el planto en un substrat de torba especial que ve de Lituània. Amb aquest substrat la planta va sola i no pateix plagues. El lilium no s’ha d’arruixar. Cada quinze dies rebo quinze caixes de liliums d’Holanda. A cada caixa hi van de 350 a 400 bulbs. Hi ha dues caixes de lilium vermell, dues de blanc, dues de groc, dues de rosa. I al llarg de l’any vaig plantant i vaig collint. Ara a l’estiu el cicle és molt curt. S’ha de cultivar sota malla i sense plàstic i a l’hivern, amb plàstic i sense malla. —Tenir el Mercat de la Flor a Vilassar és una avantatge per als floricultors del Baix Maresme? Ramon Lladó: Sí, i tant. Conreus d’horta, vinya i flor hornamental a setze quilòmetres de Barcelona. © Beth Magre. —Quins problemes importants detecteu en l’àmbit de la pagesia al Baix Maresme? La disponibilitat de terres, per exemple? Parlem d’una zona periurbana que, per les seves condicions, ha patit una agressió urbanística molt important. Jordi Arenas: Per mi, la terra no és el principal problema que tenim. Pau Gutiérrez: Home, si vens de tradició familiar i coneixes els propietaris, potser és més fàcil. Però quan comences de zero… He buscat terres i m’he trobat amb animalades, com ara demanar-me mil euros el mes per hectàrea. Jordi Arenas: Això és una animalada. Però crec que, si busques, ho trobes. Pau Gutiérrez: Per mi sí que forma part del problema. Jordi Arenas: Però no hi ha gaire gent que vulgui agafar la terra per cultivar. No hi ha demanda. Pau Gutiérrez: Jo m’he trobat gent que vol urbanitzar i que no vol llogar la terra per a cultiu, esperant que es pugui requalificar. Samuel Garcia: Hi ha especulació. Encara que el terreny sigui agrícola i no s’hi pugui construir res, que només s’hi permeti plantar, la gent es pensa que té qui sap què, pel fet de trobar-nos tan a la vora de Barcelona. Com que el camp dona poc, prefereixen no fer-hi res, per si de cas algun dia… Els que ens dediquem a la vinya necessitem moltes hectàrees per plantar ceps. Els que us dediqueu a l’horta, amb una hectàrea o dues potser ja en teniu prou. En canvi, amb dues hectàrees de vinya no fas res. I amb la vinya paguem preus que no crec que es paguin a la resta de Catalunya. Pau Gutiérrez: He preguntat què es paga per un tros d’horta al Baix Maresme, a l’Alt Maresme, al Vallès, a Tarragona… Al Vallès ja canvia molt: 500 euros per hectàrea i any, amb aigua. A l’Alt Maresme, 900 euros per hectàrea i any. Aquí, des de 12.000 euros per hectàrea i any fins a 2.000 per hectàrea i any amb aigua, que és el preu més econòmic que he trobat. —Sembla que en el Pla d’Actuació Municipal (PAM) 2015-2019 de l’Ajuntament d’Alella s’havia previst fer un banc de terres. No es va tirar endavant. Un banc de terres per adquirir sòl rústic o perquè l’ajuntament fes d’intermediari i facilitar el tràmit. Creieu que podria ser una solució, que us podria afavorir? Albert Federico: En el cas de la vinya, crec que sí. Ara, en el cas de l’horta, qui treballaria aquestes terres? Ramon Lladó: Trobo que els que ens dediquem al sector agrari som una minoria, tan petita, que no se’ns té en compte. I el principal problema no és que no hi hagi terra, sinó que no hi ha recanvi generacional. Al Mercat de la Flor hi ha molts bons pagesos, però quan es jubilen no hi ha cap descendent que continuï el negoci. I què en fa, dels seus terrenys? Pau Gutiérrez: Home, si hi hagués més demanda, hi podria haver un relleu d’algú que no fos de la família, però que continués el conreu de la terra. Jordi Arenas: Per mi, el problema més gran que tenim, tots, és el preu del producte. Si els pagesos ens guanyéssim molt bé la vida, hi hauria bufetades per la terra i per tot. Però com que anem al límit, perquè el preu és tan just… Ara mateix, el tomàquet a Mercabarna puja més d’un euro. Arriba tomàquet de Bèlgica, d’Holanda, del Marroc, i què passa? El preu del tomàquet cau en picat. Això és el que ens mata. —Es tracta de legislar-ho. Pau Gutiérrez: Sí que es pot fer, des de l’àmbit municipal per exemple, és que quan es faci el concurs dels menjadors municipals de les escoles bressol es posi la condició que els productes que es comprin siguin de proximitat. Jordi Arenas: Home, però jo amb aquesta mesura des de Mercabarna no ho notaria. El que cal és agafar l’exemple de França, on la gent compra producte nacional i els pagesos van molt bé. I tenen diversos ajuts per adquirir maquinària, etc. Quant als ajuts, a Alella no ens podem queixar, perquè l’ajuntament dona una sèrie d’ajuts als pagesos. Ramon Lladó: A Teià això ara per ara és inimaginable. I si ens posem a comptar la gent que treballem la flor, a Teià ja som set o vuit. I són productors prou importants. Pau Gutiérrez: Tots els hivernacles que hi ha a Teià de flor són un motor econòmic, és un potencial que té Teià, i s’hi hauria de donar suport. Jo soc a cavall entre Alella i Teià. A Alella, són uns ajuts que primer eren al món rural i ara s’emmarquen dins la promoció turística. Et donen diners per cultivar. Va per punts: si fas horta o vinya ecològica tens més punts, i també va per nombre d’hectàrees. Són ajuts que també preveuen els plans d’explotació forestal, les barraques de vinya, elements patrimonials i l’adquisició de maquinària. Si, per exemple, compres plàstic biodegradable, que és més ecològic i sostenible, però més car, l’ajuntament et dona un ajut, que pot arribar al 50%. Jordi Arenas: Ara, insisteixo, si ens paguessin un 10% més pel producte que fem, no caldria cap ajut. És la diferència entre guanyar o no guanyar. Però, sobre això, un ajuntament no hi pot fer res. Pau Gutiérrez: Doncs crec que sí que hi pot fer. Jordi, així com dius que està molt bé que l’Ajuntament d’Alella doni aquests ajuts, des de l’ajuntament també es poden fer unes altres accions. Ja n’he dit una: que les escoles bressol, que són municipals, consumeixin productes de proximitat al menjador. O tota la flor que es planti al poble, que és vila florida, provingui de floricultors del Baix Maresme o dels voltants. O des del Consell Comarcal del Maresme, crear polítiques que afavoreixen la pagesia de la comarca. Albert Federico: Hi veig el risc que acabis depenent de la política d’un ajuntament, que pot canviar cada quatre anys. Pau Gutiérrez: No. Mira, hi ha una línia d’ajuts d’àmbit europeu, que es donen des de la Unió Europea, que es diuen ajuts Leader, que donen molts diners i que permeten construir una formatgeria o un escorxador. Però nosaltres ens trobem en una zona d’influència urbana i en aquest territori no tenim dret a demanar aquests ajuts. Perquè es considera que aquí no hi pot haver agricultura per la proximitat amb Barcelona. —Us volia introduir un nou tema: amb l’incendi de la Ribera d’Ebre, un dels fets que va quedar demostrat és el valor de tenir uns espais agraris diversos i cultivats. La vostra feina aporta qualitat de vida a tota la comuntat: salut ambiental i alimentària, disminució del risc d’incendis, qualitat en el paisatge… Però ni la societat ni els organismes públics no són conscients d’aquests paper important que teniu. Sabíeu que ni l’Ajuntament d’Alella ni el del Masnou ni el de Teià tenen regidoria d’Agricultura? Pau Gutiérrez: Ves a Barcelona, al Masnou o a Teià i pregunta com es valoren els pagesos. Jordi Arenas: No se’ns valora i no s’entén la nostra feina. La gent es molesta perquè tirem fems o perquè fem foc. A la gent li agrada molt tenir camps cultivats i vinyes davant de casa seva, però alhora molestem. I hi ha altra gent que passeja amb el gos pel mig dels cultius i ens els fan malbé. Albert Federico: Amb això, la vinya és diferent. El viticultor està valorat, segurament perquè darrere d’una vinya hi ha un vi i el vi té glamur. Pau Gutiérrez: Un tomàquet no té el mateix glamur, però hauríem de trobar la manera de donar-n’hi. Samuel Garcia: Tot i tenir glamur, hi ha restaurants d’Alella, el Masnou i Teià que no tenen vi de la DO Alella. —Un dels elements que podria afavorir la vostra situació és crear estratègies de col·laboració. Us coneixeu tots, perquè sou pocs, i en general diria que teniu una bona relació, afinitats. No us considereu competència. De quina manera col·laboreu o creieu que podríeu col·laborar en el futur? Jordi Arenas: Ens ajudem compartint maquinària, coneixements, donar un cop de mà… Però en el mercat, cadascú fa una guerra diferent. Pau Gutiérrez: Jo he iniciat amb pagesos de Teià, el Masnou, Mataró, Òrrius i també del Vallès una cooperativa d’agricultura ecològica. És una via, però no és fàcil. Tal com es troba el sector ecològic, evolucionant molt, o ens unim o molts dels petits no aguantarem. Perquè el mercat d’agricultura ecològica canvia i encara canviarà més en els propers anys. I crec que cada vegada la venda de producte ecològic s’assemblarà més a la venda de producte convencional, en el sentit que vindran productes ecològics de tot el món i a uns preus amb el quals no podrem competir. El mateix que ha passat amb la flor. Per mi, la proximitat és l’únic fet que ens salvarà i si ho aconseguim a través d’una cooperativa, serem més forts. Perquè no puc competir amb un hivernacle d’Almeria ni del Marroc ni de Kenya. Ramon Lladó: Al Mercat de la Flor de Vilassar també han engegat una campanya que es diu Cultiu d’aquí, que mira de ser una marca de qualitat que fomenti la compra a productors del Maresme. Aquesta etiqueta et garanteix la procedència. Pau Gutiérrez: Producte de proximitat. —Per estimular que sorgeixin nous pagesos, joves, potenciar accions com la masoveria, els acords de custòdia, els bancs de terres, el cooperativisme… no poden ser un camí? I constituir fòrums agraris, per compartir problemes i consensuar objectius i accions? Jordi Arenas: Els pagesos del Maresme d’horta ens trobem un cop l’any i som un centenar. Pau Gutiérrez: Això ens ha permès conèixer-nos i compartir necessitats i tenim un grup de WhatsApp que ens manté vinculats. —Les noves tecnologies i xarxes socials són importants per al vostre negoci? Les feu servir? Jordi Arenas: Per mi són molt importants. Abans d’anar a Mercabarna fotografio el producte que tinc per vendre, envio les fotos per WhatsApp a una llista de difusió i abans de deu minuts molts clients ja m’han demanat i encarregat el producte. I el que també faig és anar enviant fotografies de com creix un cultiu. Perquè la gent vegi d’on ve i la feina que hi ha al darrere. Això dona un valor afegit al producte. Ramon Lladó: Les noves tecnologies en el sector de la flor són una passada. Vaig a vendre flor al Mercat de la Flor de Vilassar i la Mercabarna. A Mercabarna hi ha més majorista que cultivador. I el que s’ha posat de moda és gent que fa actes (casaments, reunions…) i també funciona molt bé la venda per internet de rams. Uns nois que venen d’Esade han muntat una empresa de venda per internet i venen a França, Alemanya, Holanda, Portugal… I aquests van començar anunciant que treballaven directament amb elaboradors i els funciona d’una manera increïble. Dominen el màrqueting digital. Albert Federico: És clar, la flor és un producte molt visual. Però en el cas del vi, la foto pot ser molt bonica, però si el vi no és bo… No treballo gaire amb xarxes, però no és que no hi cregui. Ara, el vi és un producte que funciona quan el pots tastar. Pau Gutiérrez: A través d’Instagram he rebut molts encàrrecs i molta gent m’ha conegut. —Per acabar, quines perspectives de futur teniu cadascú? Ramon Lladó: El meu futur passar per cultivar molt bé. No cultivar en quantitat, sinó en qualitat: cultius variats i ben fets. Crec que els nostres cultius no tenen res a envejar els que venen de fora. Una altra cosa és que de fora et pot arribar un producte que no és de temporada. Hem de cultivar bé i hem de saber vendre el nostre producte. Pau Gutiérrez: Veig que en els propers anys hi haurà molts canvis quant a l’horta ecològica, respecte al que hi ha hagut fins ara. No sé si anirà a millor o a pitjor, però hi haurà canvis. Confio que la venda de proximitat ens ajudi a mantenir-nos. Perquè si la venda de proximitat no creix, molts pagesos ecològics plegaran. Samuel Garcia: La clau és la proximitat, la tipicitat, que la gent reconegui el nostre producte. Que es consumeixi vi DO Alella. Al final, els productes que triomfen és perquè tenen una tipicitat i una qualitat que no tenen els altres. Ara, la gent ha de valorar-ho. Albert Federico: Estic en aquesta mateixa línia: la paraula clau és qualitat. Si optem per la qualitat, penso que els projectes que defensem podran tirar endavant. Jo soc positiu, perquè a la comarca tenim un bon terroir, que diem en el món del vi. Tenim una terra molt bona al Maresme i la qualitat va lligada a això, també. I sobre el consumidor, també seria positiu, perquè la gent cada vegada es mira més els productes que compra. —No n’hem parlat perquè és obvi, però al Baix Maresme només es pot fer agricultura de petita escala. Això també és un valor, que juga a favor de la qualitat del producte i de la qualitat del paisatge. Jordi, faltes tu per tancar la ronda i el reportatge. Jordi Arenas: Les meves perspectives de futur són anar fent millores per produir més i millor. Aquest és el meu objectiu: fer-ho cada vegada una mica millor. Vull produir cada vegada més i millor. *Aquest reportatge s’ha publicat originàriament al número 60 de la revista Papers de Vi.

Summary: Ser pagès al Baix Maresme