Narine Aghabalyan és la ministra de Cultura i Joventut de la República de l’Alt Karabakh, que ha passat uns dies a Catalunya en un viatge per motius privats, i ha tret temps de la seva agenda per concedir aquesta entrevista. L’Alt Karabakh és un estat independent de facto sense reconeixement de la comunitat internacional. El país, de majoria armènia, va ser integrat durant dècades a Azerbaidjan per sobre de la seva voluntat. Però, amb la desintegració de la URSS, el Karabakh proclamaria la seva independència, fet que va donar lloc a una cruenta guerra fins el 1994. Des d’aquell moment, el territori s’autogoverna en el seu dia a dia, convivint amb una fràgil situació d’alto al foc, sovint trencada, a la vegada que cerca el seu lloc en el món. Aquesta entrevista ens permet aprofundir en l’activitat d’un estat no reconegut, la seva relació amb Armènia, així com la visió sobre la independència de Catalunya, entre altres qüestions. —Vostè és la Ministra de Cultura de l’Alt Karabakh. Quina és la funció d’un ministre de cultura d’un país no reconegut? —En el cas concret de Karabakh, és molt important recuperar tot el que va perdre, perquè durant l’època soviètica, formant part d’Azerbaidjan, vam perdre la nostra identitat cultural. Azerbaidjan va aplicar una política per fer oblidar la nostra tradició, així que la nostra primera funció és rescatar-ho de l’oblit i donar-ho a les futures generacions. També hi ha una segona funció, en ser Karabakh un estat de facto, generalment s’associa el país amb la guerra. Per això, la cultura juga un paper de reconeixement, a través de la qual es reconegui el Karabakh com un país provinent d’una antiga civilització, amb una cultura mil·lenària. —Quines limitacions té, sent ministra d’un estat de facto, més enllà de no tenir el seient en organitzacions internacionals com la ONU o la UNESCO? —Cert, lamentablement les institucions i organitzacions internacionals prefereixen no tenir res a veure amb el Karabakh. La cultura no s’hauria de confondre amb la política. La cultura d’un país hauria de ser reconeguda independentment de la situació d’un país. En el nostre cas això no passa, el Karabakh no és un estat reconegut i la comunitat internacional no vol relacionar-se amb estats com el nostre. Aquí veiem una violació de la declaració universal dels drets humans, així com de les “lleis” de la humanitat. El Karabakh és un país que formava part d’Armènia quan aquest es va convertir en el primer estat en declarar el cristianisme com a religió oficial d’estat, tenint les primeres escoles cristianes i les primeres esglésies del món. Però no tenim l’oportunitat d’ensenyar-ho al món, ni de conservar molts monuments, fent-los més accessibles a la resta del món. Cada any la situació canvia, millora. És cert que no hi ha reconeixement però ha augmentat el número de turistes que venen cada any a conèixer el país. —El Karabakh, en una situació de conflicte, té un sistema de democràcia fins i tot superior a Armènia. Quina és la clau d’aquesta sistema? —És com dius. Considero això la nostre major i millor fita, perquè quan el 1988 es va iniciar el procés d’independència de Karabakh, podríem haver escollit diversos camins, però vam triar estar dins les  lleis i la legalitat, vam ser lleials a les lleis internacionals. Vam declarar la independència a través d’un referèndum legal. Fins i tot el vam celebrar el 10 de desembre, dia de la Declaració Universal de Drets Humans. Vam ser nosaltres mateixos els que vam triar aquest camí, i és molt important, sobretot per aquells països que treballen al voltant del conflicte de Karabakh i ho poden veure. Nosaltres vam guanyar la guerra i vam tenir la llibertat d’escollir com avançar, en ser un estat no-reconegut, podríem haver aprofitat per actuar sense control. Sempre fem les coses d’acord a les lleis, tot el que sigui relacionat amb les institucions, en les eleccions polítiques, etcètera. Sempre anem pel camí de la democràcia. —Quin balanç fa de la situació del Karabakh, vint-i-cinc anys després de la independència? —Si durant els primer anys, les nostres accions van ser dirigides cap a les institucions per aconseguir el reconeixement a través de negociacions. Ara no és així, s’ha canviat de tàctica. Avui treballem a nivell local, amb institucions polítiques infraestatals. Per exemple, en els últims anys diversos estatals dels Estats Units, regions de França o Austràlia han reconegut el Karabakh com un estat. És a dir, estem començant des de baix, perquè en el reconeixement d’un país no podem considerar els estats actors unitaris. Així és més fàcil per nosaltres establir contactes. Un bon exemple seria les relacions molt intenses que hem establert amb França, ja sigui a través de relacions entre ciutats , parlaments o el Senat. Creiem que actualment les relacions humanes són més efectives que les accions polítiques. —Quina relació hi ha entre els dos estats de majoria armènia, Armènia i Karabakh? Què és Armènia respecte Karabakh? —Realment quan va començar el nostre procés d’autodeterminació, la demanda que vam posar sobre la taula va ser la de la reunificació amb Armènia, ja que volíem recuperar la veritat històrica i ser amb Armènia un sol país. Però quan vam triar anar pel camí de la democràcia i la legalitat també vam canviar la nostra demanda, era allò que volia la gent, principalment les noves generacions. Vam declarar la independència, perquè la reunificació era un desig històric, era el somni dels nostres avantpassats, però la declaració d’independència neix per les circumstancies d’aquell context i moment històric. Quan la URSS va caure, les seves ex repúbliques van esdevenir independents, incloent Azerbaidjan, i va sorgir l’oportunitat de que nosaltres també poguéssim formar el nostre propi país. Molts cops hem estat, i som, criticats per aquest fet, ja que ni tant sols Armènia ens reconeix. També s’ha entendre en aquesta situació que no només es depèn del reconeixement d’Armènia. Actualment Armènia és una de les parts negociadores en aquest conflictes i si reconeix al Karabakh significaria que ja no hi ha res a negociar. Per això nosaltres som flexibles i donem aquesta oportunitat a totes les parts per tal que s’arribi a una solució negociada i pacifica. En relació a aspectes econòmics, culturals, d’educació, etc. estem junts Armènia i Karabakh. Tenim les mateixes lleis, la mateixa moneda. És a dir, des d’un punt de vista jurídic som dos estats diferents però som la mateixa nació, una nació que té dos estats. —En els darrers temps ha hagut moviments en la comunitat internacional, el Senat francès ha aprovat el projecte de llei que considerarà la negació del genocidi armeni un delicte. Fa poc, Alemanya va aprovar reconèixer el genocidi armeni. Quines condicions s’han de donar per normalitzar la situació del país? —Crec que quan es reconeix un genocidi, vol dir que es supera una prohibició. Crec que tothom sap que va succeir un genocidi envers el poble armeni, no crec que hi hagi cap persona de cap país que no cregui en aquest fet. Però, per motius polítics no tothom fa aquest pas. Aquell país que reconeix el genocidi, supera la prohibició i posa la veritat per sobre de la política. Això fa que les nostres expectatives siguin més grans, pensem que podria passar el mateix amb nosaltres. Creiem que tothom sap que som un país independent, no tenim relació amb Azerbaidjan i ningú s’imagina un altre cop el Karabakh formant part de l’estat àzeri. El fet d’haver format part d’Azerbaidjan va ser degut a circumstancies concretes i històriques que simplement no es poden tornar a donar un altre cop. Quan s’està superant una prohibició, també pensem que la comunitat internacional pot superar aquest repte. —Actualment hi ha un gran debat entre l’autodeterminació i les lleis dels estats… —La població de Karabakh, com qualsevol altre societat, té dret a l’autodeterminació. És un dret dels humans. Nosaltres no tenim cap relació territorial amb Azerbaidjan, vam formar part per una sèrie de factors, però mai hem estat el mateix país. Si bé és cert que l’Azerbaidjan fa ser aquesta llei  però no hi ha res a fer, perquè nosaltres no hem violat cap norma. Tot i que durant les negociacions sempre fan servir aquest principi, tampoc ho considerem com un mur infranquejable perquè no tenim res a veure amb l’estat històric d’Azerbaidjan. Crec que les negociacions són importants per arribar a una solució conjunta. El problema aquí és que Azerbaidjan no vol acceptar el fet que és Karabakh qui ha de negociar amb ell, i no Armènia. Crec que no pot haver una solució d’un conflicte quan la part més important del conflicte no pot participar en les negociacions. L’any 1988 la població Karabakh va sortir al carrer perquè els seus drets eren violats i podria fer el mateix ara si són obligats a assumir una solució sorgida d’una taula de negociació on no podem estar. —… quina és la solució al conflicte? —Crec que l’estat de facto va per llarg per aquest motiu. Encara que en l’abril d’aquest any, Azerbaidjan va fer un intent de donar una solució militar al conflicte, això ha fet congelar encara més les negociacions, a més de demostrar que no hi ha una solució militar per aquest conflicte. —Actualment hi ha diversos processos d’independència a Occident, com a Catalunya o Escòcia. Com pot afectar això a la situació del Karabakh? Quin anàlisi feu? —El món ha canviat molt. En la darrere dècada s’han creat molts estats, com Kossove. Karabakh forma part d’aquests estats i algun dia ha de ser reconegut. Però no lliguem la nostra situació a aquest fenomen. Crec que mai hi haurà una solució final al nostre conflicte, fins i tot si el món sencer ens reconegués, pel simple fet de que ens ha tocat viure al costat d’un veí que no sap el llenguatge civilitzat, seria molt difícil de fer entendre a aquest país i la seva gent que això és una norma, una llei i no pot ser d’un altra forma. També crec que la nostra situació depèn una mica de la dinàmica de canvi global internacional i no només de les negociacions polítiques. Tenim l’esperança que les futures generacions seran més propenses al canvi i serà més fàcil arribar a una bona solució en aquesta qüestió. De moment, no crec que afecti de forma positiva, ja que com he dit tenim un veí que actua com actua. —Quina visió es té de Catalunya des del govern de Karabakh? —Si et dic que està molt interessat, no seria sincera. És cert que qualsevol procés com aquest dona esperances encara que no veiem una relació directa. No veiem un efecte pel nostre país en la possible independència de Catalunya. Parlem més sobre la similitud entre catalans i la gent de Karabakh, com la personalitat o aquest esperit de lluita pel seu país i per allò que estimen. —Per acabar, el poble armeni és un poble mil·lenari. Quins valors podria aportar a la comunitat internacional? En què seria millor el món si fos una mica més armeni? —Com he dit, som una societat que pertany a una civilització molt antiga, cosa que és interessant per a tota la humanitat. Lamentablement tot aquest entramat polític no permet mostrar totes aquestes riqueses culturals i històriques, les nostres tradicions. Tenim moltes coses que donar al món i crec que no hauríem de reparar tant en tot aquest entramat polític i intentar establir lligams amb la resta dels països. El temps demostrarà quins valors seran els acceptats.

Summary: Narine Aghabalyan: ‘Sent un estat de facto podríem haver pres molts camins, però vam prendre el de la democràcia’


Les dècades primeres del segle passat van ser turbulentes i explosives en tots els sentits. S’hi van produir fets polítics i socials de primera magnitud: la Setmana Tràgica, l’anarcosindicalisme i les grans lluites obreres, com la vaga de la Canadenca que va aconseguir la jornada de vuit hores, el pistolerisme de la patronal, la república, la sublevació franquista, o la victòria contra el feixisme als carrers de Barcelona. La guerra, la derrota, els quaranta anys de dictadura i la censura han motivat, lògicament, que potser coneixem més els grans fets polítics que la petita història de la vida social, popular i cultural. Però l’iceberg visible dels grans esdeveniments se sosté sobre un món, tal vegada, no prou conegut, una societat efervescent, imaginativa, contradictòria, radical, cràpula i llançada que encara avui pot ser redescoberta davant l’admiració i la sorpresa de molts de nosaltres. Aquest és el cas de Joan Sanxo Farrerons, àlies Laura Brunet o Víctor Ripalta , editor, artífex de la Impremta Layetana, escriptor i editor de mil registres i estils, de sardanes i obres teatrals fins a literatura infantil i juvenil, passant per tebeos, guions cinematogràfics i novel·les eròtiques. Era un paio versàtil, anticlerical, naturista, erotòman, promotor de boxa, pornògraf, i, sobretot, un grafòman desbocat, lletraferit i emprenedor, espavilat i d’imaginació desbordant, tot un exemple de la vitalitat i empenta que tenia la cultura popular barcelonina en trànsit cap a la cultura de masses. El meu descobriment de l’enigmàtica Laura Brunet Fa unes setmanes vaig rebre un correu electrònic de Jean-Louis Guereña, catedràtic emèrit de Civilització de l’Espanya contemporània de la Universitat François-Rabelais de Tours. Com que s’havia assabentat que jo havia escrit un llibre sobre el boxejador cubà Kid Tunero, ara en premsa a França, em preguntava què sabia jo de Joan Sanxo, àlies Laura Brunet, editor i escriptor que tingué relació amb el boxejador cubà a través de l’empresa ‘Spectacles Barcino Star’. Jean-Louis Guereña , de pare espanyol i de mare francesa, s’ha dedicat durant quaranta anys a l’estudi de la història social i cultural espanyola dels segles XIX i XX. L’editorial Cátedra acaba de publicar la seva obra Detrás de la cortina. El sexo en España (1790-1950), presentada a Barcelona fa pocs dies. És una investigació rigorosa i àmplia sobre la història de la sexualitat a l’estat espanyol, des de finals del XVIII fins a mitjans del XX. Hi estudia de les col·leccions populars d’educació sexual i els orígens del preservatiu fins a la prostitució i el sistema mèdic i policial per controlar-la, el bordell com a espai social, la literatura eròtica i la censura, les col·leccions eròtiques i pornogràfiques clandestines, i, també, les populars o de quiosc, l’erotisme gràfic, i les polèmiques intel·lectuals sobre sexe als anys trenta. Poca cosa he pogut aportar jo al professor Guereña sobre Joan Sanxo, a banda de confirmar-li la seva relació amb Kid Tunero a la Barcelona dels anys trenta, detall que jo no vaig estudiar gaire més perquè no va ser fonamental per a la important carrera posterior del cubà a París. Això no obstant, sí que recordava molt bé com m’havien sobtat els imaginatius articles d’una tal Laura Brunet a la revista Boxeo, tant sobre Kid Tunero com el nudisme. A banda de constatar que el nom era un pseudònim, no em vaig endinsar més en el misteri, per no desviar-me de l’objectiu principal de la meva recerca. Un cop descobert que Joan Sanxo i Laura Brunet eren la mateixa persona, i que a més de l’afecció per la boxa i el nudisme, s’hi afegien l’erotisme, l’anticlericalisme, la pornografia, el republicanisme, i, aparentment, un cert esperit anarquista, el meu interès va anar en augment. La història em va atrapar. Dec a l’amabilitat de Jean-Louis Guereña, al seu llibre erudit, i a una ampliació inèdita que m’ha proporcionat, gran part de la qual he descobert i que explicaré, i també als materials que he pogut arrodonir personalment fent recerca a hemeroteques i biblioteques de Barcelona. Les mil cares i les mil obres de Laura Brunet Afirma Guereña que així com la importància de la Impremta Layetana (Bou de Sant Pere núm. 9, Barcelona) que funda Joan Sanxo a principis dels anys vint, destaca en la producció eròtica de l’època per la seva importància i varietat, en canvi, la personalitat de l’artífex, fundador i escriptor, roman pràcticament a l’ombra. Es dedueix que va néixer el 1887, que es va casar i tingué fills, però la seva pista es perd, com la de tants, a la guerra del 1936-1939. El 1939 va ser sotmès a un procés sumaríssim militar sense conseqüències penals, per com sembla. Sí que se sap, però, que va començar en el món sardanista, essent autor de lletres, que participà en aplecs i en el món del teatre català, com a autor i actor afeccionat, per a dedicar-se, després, de ple a la producció de novel·les eròtiques, principalment en castellà, que signava amb pseudònims com Laura Brunet o Victor Ripalda. Algú ha apuntat que l’home patia una sordera important, que intentava solucionar ajudant-se d’una trompeta acústica, la qual cosa potser el deuria haver allunyat, entre més raons, del món sardanístic i teatral. També va publicar tebeos i publicacions infantils i juvenils, almanacs i cartells. Fou promotor de boxa amb ‘Spectacles Barcino Star’, i gran afeccionat al cinema. Va col·laborar com a guionista a Más allá de la muerte, del pioner director Benito Perojo. I obtingué la representació de la productora cinematogràfica alemanya UFA Films per a l’edició de novel·les basades en les seves pel·lícules. Així fou com Laura Brunet escriví, per exemple, La montaña sagrada, sobre el film d’Arnold Frank protagonitzat per Leni Riefenstahl. Joan Sanxo era un gran emprenedor. Va crear un grup editorial potent i molt divers. Principalment però no únicament, va publicar més de vint-i-cinc col·leccions eròtiques periòdiques en divuit anys, amb algunes desenes de fascicles cadascuna , i tota mena d’obres vinculades al tema en el seu sentit més ampli: La Novela Galante, Biblioteca Fauno, La Novela Deliciosa, Narraciones històrico-galantes, El amor en la historia y en la leyenda, Literatura afrodisíaca, Ensayos sexuales, Los altares del deseo, Biblioteca Lesbos, Biblioteca parisién, etc… Per citar-ne algunes, perquè la seva producció editorial depassa de llarg les possibilitats d’aquest reportatge. Va ser tan prolífica la producció de Joan Sanxo que, en una de les obres de Laura Brunet, Desnudismo integral, l’autor especifica que ha escrit moltíssim i que ha utilitzat tants pseudònims, que prefereix no recordar-los. ‘La major part’ escriu,’són quartilles que anaven lligades a les humanes realitats i van ser redactades d’acord amb les exigències del moment, sobre les mateixes caixes de la impremta mentre el linotipista anava teclejant’. No obstant això, afirma, els treballs signats per Laura Brunet són especialment acurats i els reivindica. Joan Sanxo es va definir inequívocament republicà i antimonàrquic. En el pròleg de Desnudo integral, afirma que ‘l’obra ha estat escrita i corregida durant l’agonia del règim borbònic i en els primers dies de la proclamació de la gloriosa república’. Cartell ‘Liberta Hispania! La nueva Marsellesa’. En origen, com hem dit, Sanxo ve del món catalanista popular, teatral i sardanista. Fundà juntament amb Francesc Curet i alguns més la revista El Teatre Català (1912-1927). Participà en aplecs i escriví paraules de sardanes, com ‘Pàtria jove’, estrenada com a ‘Sardana de les Garlandes’: «Què deu tenir aquesta terra/que tant bé ens sab fer sentir?/Què deu tenir aquesta terra/que tan endins se’ns aferra/i el cor ens sab fer glatir.» (sic.) La Dictadura de Primo de Rivera aturà el sardanisme i més manifestacions del catalanisme, la qual cosa, entre més raons, apunta Guereña, potser van orientar l’activitat professional de Sanxo vers nous horitzons. Això no obstant, Sanxo patí la repressió policial, unes quantes detencions, multes i judicis per ‘escàndol públic’ a causa de les seves publicacions eròtiques. De la factoria editorial de Joan Sanxo també van sortir algunes peces de caràcter polític d’orientació anarquista, com Estampas de la Revolución, Barcelona con el puño en alto, i la Biblioteca Rojo y Negro. També va editar el cartell ‘Liberta Hispania! La nueva Marsellesa’, amb lletra de Laura Brunet, i un calendari, el Bloc Jaca, el ‘primer calendari republicà’, dedicat als màrtirs de la sublevació de Jaca (1930), els capitans Galán i García Hernández, que li causà un incident amb el Governador Civil de Barcelona. Posteriorment, segons la revista Boxeo, que també editava ell, va lliurar els diners de la venda a Niceto Alcalá Zamora, president de la República, perquè els fes arribar a les seves famíliies, el qual, a més de fer-ho, el va felicitar personalment. El document sobre Kid Turneo Però Joan Sanxo no feia escarafalls a cap encàrrec editorial. L’any 1935, va sortir de la Impremta Layetana la primera edició espanyola del Mein Kampf d’Adolf Hitler. El nudisme, una nova visió de la vida Malgrat que gran part de la seva ingent bibliografia és difícil de trobar o ha desaparegut, algunes obres de Laura Brunet poden consultar-se avui a les biblioteques públiques. L’any 1931, Laura Brunet publica Desnudismo integral. Una nueva visión de la vida a l’impremta de Joan Sanxo. Segons que informa la contraportada de la segona edició, se’n feren tres que sumaven un tiratge total considerable: quaranta mil exemplars. També publicà, com ja hem dit, algun reportatge sobre el tema a la revista Boxeo, on s’anunciava el llibre com a ‘l’obra de l’esportista modern’. En tornar a repassar la col·lecció de Boxeo, m’he adonat de la constant presència, com sovint passava, d’anuncis com ‘Erotyl’, manca de vigor sexual, específic de l’astènia genital (impotència); ‘Gonocideol’, contra la blenorràgia (purgacions) o ‘Antiluéticos’, contra la sífilis. El llibre Desnudismo integral és ben curiós. En el pròleg l’autora afirma que es proposa iniciar ‘una croada contra el vestidisme moral, més que un apostolat en pro del desnudisme material’ o que ‘el pudor i la vergonya del cos nu no són preservadors del pecat, sinó que en són una conseqüència’. L’obra té una primera part de caràcter històrico-assagístic, amb làmines desplegables sobre l’evolució del vestit en la història. I una segona part, titulada ‘Quince días con la piel al sol’, qualificat de reportatge novel·lat. Al final del llibre, l’autor es veu obligat a confessar que el pseudònim de ‘Laura Brunet’ no correspon al seu sexe. No en tenia cap altre remei, car el reportatge novel·lat narra –o imagina– les impressions de l’autor a Berlín, on entra en contacte amb el món naturista i fa diverses estades en campaments nudistes. Les sensacions inicials i les dificultats ‘tècniques’ de l’autor en haver-se de despullar i viure entre homes i dones a pèl són pròpies d’un home, i Laura Brunet, per això que sabem, era un pseudònim, no un travesti. El reportatge s’il·lustra amb fotos d’escenes bucòliques de la vida nudista, amb especial predilecció pels cossos de joves i adolescents d’ambdós sexes. Les sectes sexuals russes o les arrels de Rasputin L’any 1932, l’Editorial Sanxo (Impremta Layetana), en la col·lecció ‘Los altares del deseo’, publica Las sectas sexuales rusas, amb un sots-títol que enfoca el tema en ‘les aberracions sexuals a través dels temps, les races i les religions’. Segons consta en l’edició, és una obra original d’A.Uraloff-Gorsky, ex-director del Museu Regional d’Uralks, i membre honorari de la comissió imperial d’arxius, en col·laboració amb Laura Brunet i amb il·lustracions d’Alloza. La versatilitat del polièdric Joan Sanxo era, com veiem, exuberant i summament imaginativa. Es tracta d’un recorregut suposadament històrico-mitològic pels misteris sexuals del poble rus, dels mites originaris, la bruixeria sexual, el misticisme, els jocs sexuals i les sectes, per arribar a la figura inquietant de Rasputín, qui, segons Laura Brunet, va ser ‘l’expressió més perfecta del misticisme sexual del poble rus’. ‘Ja va essent hora que els governs de tots els països s’adonin que tot allò que afecta l’imperatiu sexual, és l’individu, no l’estat qui ho ha de resoldre’, assevera Laura Brunet en la introducció. I, més endavant, conclou: ‘El dia que la satisfacció sexual i el seu estímul racional siguin considerats per l’estat com una necessitat natural de l’individu, aquell dia haurà desaparegut l’espantaocells que hem anomenat “problema sexual”‘. A la contraportada s’anuncien publicacions futures com ara la col·lecció ‘Nuevo Surco’, dirigida per Laura Brunet, una ‘profunda biblioteca en què s’estudia la vida turmentada del poble rus’ amb tres primeres obres dedicades a analitzar ‘els problemes sexuals i instintius d’aquesta raça’: Los Salvajes, sobre el salvatgisme sexual dels mugics, La tumba de las vírgenes, sobre degeneracions sexuals a les grans ciutats russes i la vida de les prostitutes sota l’imperi dels tsars, o La vida sexual en Rusia, sobre la ‘nova organització sexual’ a la Rússia Soviètica. Tot i això ignoro si es van arribar a publicar i si són localitzables. De quan els monjos de Montserrat escrivien cartes d’amor L’obra de Joan Sanxo, Laura Brunet o Victor Ripalda, va ser monumental i, en comparació, sembla poca la que, fins ara, s’ha pogut trobar. En la seva desaparició, incineració, o ocultació, de ben segur que hi ha influït la censura, o la por d’ella, el caràcter efímer d’aquelles publicacions i el poc valor que el món de la cultura en majúscula ha concedit a l’estudi i conservació d’aquestes produccions populars. Laura Brunet era tan sàvia i misteriosa que podríem seguir-ne el rastre i l’impacte del talent analitzant quins llibres seus han sobreviscut i on són. La meva darrera descoberta ha estat a la Biblioteca del Monestir de Montserrat, la qual diuen que té fama, curiosament, d’atresorar molta bibliografia anarquista. Allà, com era de suposar, no hi he trobat erotisme, ni pornografia, sinó amor. Els monjos de Montserrat en conserven l’obra: De com s’escriuen les cartes d’amor. Amb el llenguatge més senzill i més planer que he sapigut trobar (sic), editat per J.Sanxo, a Barcelona. Si l’anticlerical Joan Sanxo aixequés el cap, quins arguments eròtics no imaginaria en saber que els consells filologico-amorosos de la Laura Brunet han hivernat tots aquests anys a la muntanya sagrada de la Moreneta, sota la custòdia benedictina, entre creus, ciris, cilicis, ex-vots, sotanes, virolais, els nens de l’escolania, el de la bola i les aromes de Montserrat.

Summary: Laura Brunet, sardanes, nudisme, boxa i erotisme


En el discurs de la presentació de la candidatura de Junts pel Sí, el cap de la llista, Raül Romeva, va detallar els passos que se seguirien en el procés cap a la independència, explicats també en el document (pdf) de l’acord de la candidatura. Si s’assoleix la majoria a les urnes el 27 de setembre, començaria a aplicar-se un pla de tres fases amb el propòsit de crear el nou estat català. Primera fase —El parlament acabat de constituir farà una declaració solemne per proclamar que, en virtut del mandat rebut, comença el procés d’independència. Aquesta declaració es comunicarà a l’estat espanyol, a Europa i a la comunitat internacional. Immediatament després, començarà el procés per a elaborar i aprovar una constitució. —El govern se centrarà a crear i activar les estructures d’estat, sense desatendre la gestió del dia a dia. Segona fase —Culminada la primera fase, es proclamarà la independència, que implicarà la desconnexió respecte de l’ordenament jurídic espanyol. —Immediatament després de la proclamació, el parlament aprovarà la llei de transitorietat jurídica, que ha de regular de manera provisional els elements estructurals del nou estat. Aquesta llei no anul·larà l’aplicació del dret autonòmic català, ni del dret espanyol ni de la UE. —Amb el nou marc jurídic transitori, es regularà la fase parlamentària i referendària del procés d’elaboració i aprovació de la constitució, com també l’encaix de la participació ciutadana i dels resultats obtinguts en la primera fase del procés constituent. En cas que la segona fase quedi interrompuda perquè l’estat espanyol bloca l’autogovern de Catalunya –el govern i el parlament–, igualment es proclamarà la independència i s’aprovarà la llei de transitorietat jurídica. Tercera fase —Comença l’última fase del procés d’elaboració de la constitució del nou estat amb la convocatòria d’unes eleccions parlamentàries constituents en un període màxim de divuit mesos des del 27-S —El procés de creació del nou estat independent culminarà amb l’aprovació de la constitució per referèndum. Acord de la candidatura Junts pel Sí (PDF)

Summary: Els set passos cap a la independència de Junts pel Sí


Guillem Fuster és un dels tres portaveus de Poble Lliure, una de les organitzacions internes que té la CUP. En aquesta entrevista, parla de com veu ara el procés, per què van optar per Artur Mas i com encara l’assemblea que la CUP farà el mes entrant. I explica també les relacions amb l’ANC de Jordi Sánchez i les diferències amb Endavant. Parla suaument i no cerca conflicte. L’entrevista es fa a l’Hotel Suizo de Barcelona, a pocs metres de la seu de Plataforma per la Llengua, l’ONG on treballa. A pocs metres de la nostra taula conversen amicalment el nou líder de la UGT de Catalunya, Camil Ros, i el de CCOO, Joan Carles Gallego. Demana un cafè. —Quants militants té Poble Lliure? —Aquesta és una cosa que mantenim amb força discreció perquè tampoc no volem fer guerra de xifres. Ni donar massa informacions. —Tots els militants de Poble Lliure també ho són de la CUP? —La majoria, sí. Nosaltres com a organització, existim de fa un any. Som una confluència de l’MDT, gent jove de Maulets que es va fer gran de cop, i sectors dels inicis de l’ANC. Tenim la consigna que si ets militant de Poble Lliure, millor si també ho ets de la CUP. Com a independentistes d’esquerres, creiem que la CUP és el referent a desplegar. Nosaltres, de voluntat dirigista no en tenim. Volem fer aportacions al debat. Ara, som una organització, no un corrent. Vol dir que, més enllà de la CUP, tenim activitat. Prenem posició en l’ANC, en l’àmbit sindical o el que sigui. Entenc que un corrent són només militants de la CUP que tenen una tendència, i s’organitzen en l’àmbit intern sense projecció pública. —La majoria de la CUP no és ni de Poble Lliure ni d’Endavant. —Crec que és una sort que la majoria de militants de la CUP no sigui de Poble Lliure ni d’Endavant. I també manllevo les paraules de l’Anna Gabriel de fa poc. No passa res perquè hi hagi organitzacions, ni facin públiques les seves posicions. I com que la unitat popular ens la creiem, i és un concepte tan ampli, hi ha enfocaments diferents. És lògic. —De diferències entre Poble i Lliure i Endavant, quines hi ha? Des de fora no sé si s’entén. —Bàsicament diferències tàctico-estratègica. Des del primer moment vam optar per un instrument de ruptura democràtica, contradictori, transversal i interclassista, però de caràcter popular i democràtic: l’Assemblea Nacional Catalana. S’hi havia d’apostar, per l’ANC. S’hi havia de ser. No ens ho podíem mirar des de la barrera. Entenem que alguns sectors sí que s’ho han mirat des de la barrera. I Endavant considerava que no era el moment que l’independentisme visqués aquestes contradiccions. Potser des de la concepció errònia que els independentistes no estaven preparats. O de no confiar en els sectors contradictors, fins i tot enemics socialment en molts aspectes en l’àmbit de model, com convergents, o ERC. Nosaltres creiem que la batalla, si de cas, s’havia de plantar allà dins. Són maneres diferents de veure-ho. Hi ha haguts molts debats entorn del paper de la CUP. Per nosaltres, com a organisme unitari, havia de ser la marca que havíem de treure a passejar. I no s’havien de buscar massa sopes de lletres. Si tenim un projecte que el podem visualitzar en tota la seva unitat i diversitat, ja està. Les organitzacions, pas al costat. Però tampoc no voldria insistir gaire en les diferències entre l’un i l’altre. —Poble Lliure va optar per Mas. —Vam optar per un acord polític que engegués el procés independentista d’una manera clara. Fa uns anys era el carrer, i ara calia el carrer i les institucions, perquè s’acabés de fer tot. Per tant, a l’acord polític s’hi havia d’arribar. En aquest acord, hi havia el fet d’investir Mas. Ja ho vam dir a l’assemblea de Sabadell, i en preses de posició anteriors, sense saber que en Mas havia de fer el que va fer. Si ho haguéssim sabut, potser hauríem apostat per algú altre. Però crèiem que una persona com Mas, que al seu moment va fer un pas endavant, provinent d’un cert sector econòmic, i que volia endegar el procés… La millor manera de poder fiscalitzar, avaluar i posar-lo en el fons entre l’espasa i la paret era fer-lo president. I que en divuit mesos demostrés què estava disposat a fer. —Temps després, n’esteu contents, del resultat final? —N’estem contents. Sí que és veritat que creiem que tenim mancances: s’ha reduït molt la mobilització al carrer i la tensió. És un greu error. Anem molt lents a l’hora de desplegar el procés constituent. La gent que encara no és independentista, nosaltres no l’hem de convèncer amb unes eleccions al març, com deien alguns sectors, sinó amb el procés constituent, on demostrem que el nou model d’estat i de república dóna sortides. Aquí arriba el famós eixamplament. I creiem que es va molt lent. Cal un accelerador a tots els nivells. Nosaltres anem cap aquí. I s’ha de veure que l’estat espanyol és cada vegada una cosa més aliena i forastera per creure’ns la desconnexió. —La CUP fa una nova assemblea el mes de maig. Què hi decidireu? —La posició de Poble Lliure a l’assemblea encara la treballem. Aquesta assemblea serà molt més tranquil·la que no pas l’altra. I, amb la serenor que ens aportarà, hem de parlar d’on ens trobem, fins on volem arribar, quins errors hem comès i on avancem. Per aquí passa l’acord de Junts pel Sí i la CUP? Sí. Però també hem de veure quina tensió creem a través dels regidors i batllesses, com es tensa la mobilització popular al carrer, amb qui ens aliem al carrer. Ha de ser un debat estratègic. I si tenim l’eina ben preparada per a poder fer això. I quines eines de confrontació hem de preparar. Com encarem el procés de desobediència, que per nosaltres és d’obediència a les nostres institucions. I sols no ho podem fer. —A la CUP no acabeu de tenir un espai públic on debatre entre vosaltres. —A diferència d’uns altres moviments d’alliberament nacional no ens hem dotat d’estructures més enllà de les d’intervenció política: mitjans de comunicació, per exemple. I això ha impedit que es faci el debat. Però alhora també hi ha una certa manca d’anàlisi: davant tenim des de La Vanguardia fins a l’Ara, per on passem pels dolents de la pel·lícula. Alguns ja no ens poden dir pro-etarres, però ens diuen unes altres coses. Ara som els antisistema, com abans érem els amics de la violència. Ara, nosaltres vam emetre un comunicat dèiem que havíem de millorar molt les eines de participació democràtica i debat entre nosaltres. No pot ser que els militants es diguin de tot per Twitter o Facebook. Crec. També parlàvem de la gestió de l’assemblea, de pensar que hi ha espais que només han de ser de la militància i espais de simpatitzants i entorn. Però regular-ho bé, perquè no ens trobem que ens acusin des de fora d’inflar assemblees, que un porta autocars de no sé on… Nosaltres, això ho hem de millorar. —Com veieu l’ANC de Jordi Sánchez? —Nosaltres amb l’ANC sempre hi hem viscut una relació d’amor i contradicció. Molts de nosaltres, jo inclòs, érem dels dos-cents primers. I recordo que el primer vice-president de Carme Forcadell era Carles Castellanos i Llorens. Per tant ningú no pot negar la nostra aposta. A Manresa s’ha vist que l’ANC he entrat en bon camí. Es va recuperar la necessitat que el projecte fos l’eina mobilitzadora, que emplacés, que no s’obsessionés que els grans partits de l’independentisme s’havien de posar d’acord per guanyar vés a saber què. Van proposar l’Assemblea d’Electes d’una vegada per totes. Però l’ANC no s’ha aïllat del tot a les manipulacions partidistes. Amb Carme Forcadell, l’ANC va fer un gran paper i vam arribar molt lluny. De moment, no sé si és per l’atomatització després del 27-S, però l’ANC no fa el mateix paper. —La CUP ha perdonat les paraules de Jordi Sànchez en què insinuava que demanava perdó per haver demanat el vot també per la CUP? —S’ha perdonat a Sánchez relativament. Costa, quan et diuen això. Fa la sensació que només hi ha una opció independentista en aquest país. Va fer el paper que va fer. Just després nosaltres vam considerar que era un acte de traïció a la transversalitat i al caràcter popular que tenia l’Assemblea. Però bé, algun dia, l’hemeroteca parlarà d’aquest senyor. Jo crec que l’ANC va molt més enllà d’ell. Els socis ara tenen ganes de canya, en el sentit positiu. Jo continuo pensant que l’ANC és una eina molt i molt útil. —Per acabar: Poble Lliure farà la primera assemblea. Acabareu en partit? —No ens proposem d’acabar essent un partit, no. Ens proposem d’emplaçar el conjunt de l’esquerra d’aquest país. Com incidim en el procés constituent, quin paper fan els càrrecs electes, què passa als Països Catalans. Tenim voluntat que hi participi qui vulgui. No cal ser de Poble Lliure. Ja hem començat el debat intern, que acabarem a València, on posarem damunt la taula cap on volem caminar.

Summary: Guillem Fuster: ‘És una sort que la majoria de militants de la CUP no siguin de Poble Lliure ni d’Endavant’


La campanya ‘Ara és l’hora‘, impulsada per Òmnium Cultural i l’ANC, ha ideat un lot de campanya perquè qualsevol persona pugui aconseguir deu votants a favor del sí a les eleccions del 27-S. Es diu ’10 vots +’ i ofereix idees i eines per a donar arguments amb l’objectiu de convèncer persones del nostre entorn que la independència és la millor opció. De moment, el lot de campanya es pot obtenir aconseguir a les seus d’Òmnium, a la seu de l’ANC i a la botiga online de l’ANC.

Summary: Com aconseguir deu vots en favor del sí


‘La cuina del futur’ Pere Castells Tibidabo edicions L’autor, avui responsable de la Unitat d’Estudis i Recerca en Ciència i Cuina del Campus de l’Alimentació de Torribera, va formar part del primer equip d’investigació d’elBulli i també de l’equip de la Fundació Alícia. El llibre conté aportacions d’especialistes de diferents disciplines i tracta temes tan contemporanis com els productes de proximitat i globalitzats, les textures, el menjar del futur, l’evolució de les eines culinàries, coccions, el paper de la indústria alimentària a la cuina… A més d’afrontar el tema de la responsabilitat social de la cuina i la cuina i la ciència en benefici de la salut. ‘Llibre d’aparellar de menjar’ Anònim. A cura de Joan Santanach Col·lecció Receptaris històrics de la cuina catalana editats per Barcino i Set Portes És un extens llibre de cuina, escrit i compilat cap a mitjan segle XIV. Es tracta d’un receptari que, fins ara, havia restat inaccessible per al gran públic. Les seves receptes reflecteixen els gustos de les classes benestants de la baixa edat mitjana catalana, alhora que constitueix una síntesi de la literatura gastronòmica medieval i una peça bàsica de la tradició culinària catalana, que es projecta fins a l’actualitat. ‘Teoria i pràctica del pa amb tomàquet’ Leopoldo Pomés Tusquets El fotògraf Leopoldo Pomés, amb aquest llibre, va convertir el plat més popular i representatiu de la cuina catalana en alta gastronomia en dedicar-li, a banda d’un complet receptari, tot un tractat. Ara ens arriba una nova edició amb il·lustracions de la Juliet Pomés Leiz. ‘Cuina amb Joan Roca a baixa temperatura’ Joan Roca i Salvador Brugués Columna edicions Aquesta obra mostra tot allò après en la cuina d’El Celler de Can Roca, però també en la cuina familiar, amb la intenció d’ensenyar diferents tècniques que milloren els plats. Perquè la baixa temperatura es practica des de fa milers d’anys i bàsicament la novetat del desenvolupament tecnològic és el control i la precisió, amb la qual podem cuinar avui dia. ‘Torres a la cuina’ Sergi Torres i javier Torres Rosa dels Vents Els germans Torres apleguen per primera vegada en un llibre els trucs i consells per treure el màxim profit dels productes de temporada i obtenir resultats d’alta cuina a l’abast de tothom. ‘La cuina del Delta de l’Ebre’ Associació de la Dona de La Cava Onada Edicions Aquest receptari de plats elaborats en cadascuna de les cases de les autores és també un recull d’alguns dels plats que amb petites variacions i formes es cuinen en tot l’àmbit territorial del Delta. ‘T’ho explico a la cuina’ Ferran Adrià Beascoa Adreçat als infants i per practicar la cuina en família, Ferran Adrià proposa seixanta receptes fàcils de fer, creatives i amb bones dosis d’imaginació, la que posen els personatges i els mons de Disney, Marvel, Pixar i Star Wars. ‘La cuina dels arrossos del Delta de l’Ebre’ Associació de la Dona de La Cava Onada Edicions L’arròs és un digne representant de la cuina del Delta de l’Ebre. Un delta que emmarca un paisatge arrosser que n’esdevé un dels seus grans elements identitaris. El llibre vol oferir una mirada antropològica de la cuina d’un producte que les autores presenten com un veritable plaer per als sentits. ‘Pàleo receptes. La dieta dels nostres orígens per a una dieta saludable’ Eudald Carbonell i Cinta Bellmunt Cossetània Edicions Remenat d’ous de perdiu amb cranc i espàrrecs, cavall estofat amb nous i pomes, tonyina a la pedra amb ginebre i ruca… A partir d’una seixantena de receptes inspirades en els aliments del paleolític, aquest llibre representa una nova (i molt vella) manera de menjar, la que està lligada a l’alimentació dels nostres avantpassats més remots. ‘El llibre dels embotits’ Gerard Buxeda Edicions Sidillà Catalunya és terra d’embotits. La majoria els elaborem amb carn de porc, tot i que també en fem de senglar o de xai. Tradicionalment la matança del porc constituïa la festa més important que se celebrava als masos. Elaboradors reconeguts d’embotits tradicionals ens expliquen tots els secrets de l’elaboració del fuet i de la llonganissa de Vic, de la llonganissa de la Cerdanya, del xolís del Pallars i del paltruc de l’Empordà. Hi trobareu, però moltes altres receptes, des dels embotits més coneguts com la baldana o el botifarró, passant per les diferents varietats de botifarra com ara la catalana, la de llengua, la d’ou, la de perol, els bulls o bisbes, fins a la sobrassada, la somalla, el pa de fetge, el paté, la baiona, el pernil o la girella i alguns que estan a punt de perdre’s, com el sac d’ossos o els gossets. Fins a trenta-vuit receptes d’embotits. ‘101 truites’ Toni Monné amb fotografies de María Ángeles Torres Cossetània L’aparador de truites és interminable. Truites amb verdures, peixos, formatges, embotits, pasta, arròs… Truites de sempre, de les nostres àvies, de pagès, recuperades del receptari tradicional popular. Truites que s’han fet famoses als països més exòtics dels cinc continents. I també truites dolces per acabar els àpats amb unes postres delicioses i originals. ‘Vegana i catalana’ Marta Castells Viena edicions Marta Castells, professora de cuina natural i saludable, ha revisat el receptari tradicional català per adaptar-lo, d’una manera senzilla i imaginativa, a una dieta vegana, de manera que aquestes receptes ens remetin, per la vista i pel gust, a la cuina de l’àvia. ‘Cuina i reaprofita!’ Lídia Casademont Cossetània Estàs tip que se t’acumulin muntanyes de tàpers a la nevera i no saps què fer-ne? Estàs cansat de repetir plats només per gastar aquestes restes de menjar? Troba, en aquest llibre, tot un seguit de receptes basades en el reaprofitament, perquè puguis reutilitzar els àpats o els aliments que tens guardats. Podràs cuinar una hamburguesa de llentilles amb els llegums que tens a la nevera, o una truita sumptuosa amb les hortalisses i la carn que t’han sobrat. ‘Superfoods’ Carla Zaplana Cossetània Descobreix l’univers dels ‘superfoods’ a través de la descripció de quaranta aliments i setanta receptes delicioses i molt fàcils de cuinar. Sabies que el cacau, l’alvocat, les llavors de lli, la magrana, la mel o el gingebre són ‘superfoods’? Sabies que la majoria dels ‘superfoods’ aporten una gran concentració de vitamines, minerals, antioxidants, àcids grassos essencials, fibra… i poques calories? ‘Petita història de banquets’ Marta Gómez Mata i Félix Rabel Queixalós Traducció de Tina Vallès Godall Edicions Aquest llibre proposa un recorregut per alguns banquets famosos que, de Plató a ‘El somni’ del Celler de Can Roca i del Sant Sopar al banquet descrit per Karen Blixen, tenen un lloc central en moltes obres de la pintura, la literatura, la filosofia i el cinema occidentals. ‘Retrats de vi’ Ruth Troyano Publicacions de la Universitat Rovira i Virgili ‘Retrats de vi’ és una col·lecció dedicada a conèixer alguns enòlegs formats a la Universitat Rovira i Virgili de Reus. A través de la seva experiència professional i personal donen a conèixer més bé el seu projecte vinícola i el perquè de com l’afronten. Uns retrats en primera persona nascuts de llargues entrevistes obra de la periodista Ruth Troyano. Els primers tres lliurements són: Toni Sànchez-Ortiz, enòleg independent amb projectes propis a la DOQ Priorat, DO Montsant i assessorament a la DO Tarragona; Anna Espelt, responsable del celler Espelt a la DO Empordà; i Francesc Ferré, enòleg del celler Frisach a Corbera d’Ebre, a la DO Terra Alta. ‘Els riuraus. L’elaboració de la pansa’ Carlos Fuster Montagud Editorial Tívoli És una obra que intenta aplegar tota la saviesa i coneixements que hi ha al voltant del món de la pansa i els riuraus. El llibre pretén ser una mena d’abecedari de la pansa, una obra que ens narra com es fan les panses, descrivint tot el procés de forma detallada, la seua comercialització, la recuperació de l’escaldà, la història d’aquesta cultura avui gairebé oblidada i un llarg etcètera. S’il·lustra amb 250 fotografies. ‘Atenció, cuina! Continuem el viatge’ Salvador Garcia-Arbós Escola d’Hosteleria i Turisme de Girona L’Escola d’Hostaleria de Girona és la més antiga de Catalunya i ja té cinquanta anys. Per aquest motiu, el periodista gastronòmic Salvador Garcia-Arbós ha escrit una història d’aquest centre formatiu, plena d’anècdotes i remarcant la importància del treball fet i de la quantitat de grans professionals de l’hosteleria que ha format. Entre d’altres, ha marcat trajectòries tan importants com les dels germans Roca, del Celler de Can Roca. ‘Temps de família’ Tània Juste Premi Néstor Luján de novel·la històrica, Columna La novel·la és protagonitzada per en Bonaventura Giner, indiano retornat de Cuba el 1898, que s’estableix a les terres de la seva infància i posa en marxa un pla per convertir l ‘antic mas familiar en el centre d’un veritable imperi vinícola al Penedès. L’obra retrata uns homes i unes dones que van lluitar per refer unes terres devastades per la plaga de la fil·loxera a finals del segle XIX i que van encetar el segle XX en un món rural en plena transformació. ‘Manto negre’ Marta Trillas Morera, Editorial Meteora Novel·la negra. Un matí de juny, durant el concurs de vins Genus Vini celebrat al Penedès, alguns membres del jurat cauen fulminats, víctimes d’un verí. Soraya Beaumont, l’hereva d’un important celler de la cèlebre denominació d’origen penedesenca, viu els fets en primera persona, ja que ha assistit impotent al tast. Aquest llibre ha estat guardonat amb el Premi de Novel·la Curta Celler de Lletres 2015, convocat per l’Ajuntament de Sant Sadurní d’Anoia. ‘Paraules que treballen el fang’ Associació de Terrissers Artesans de Quart Cossetània Aquest llibre recull les paraules i locucions pròpies dels terrissers i dels rajolers de Quart (Gironès). Les dels rajolers són exclusives de les tasques de fer rajols, teules i altres peces pròpies. Les dels terrissers fan referència al procés d’elaboració d’objectes de terrissa.

Summary: Llibres de vins i menges per a aquest Sant Jordi 2016


Del 23 d’abril al 13 de maig, s’ha fet la 45a Fira Internacional del Llibre de Buenos Aires, enguany amb la ciutat de Barcelona com a convidada d’honor. Les xifres de la fira són impressionants: més d’un milió d’assistents, 45.500 metres quadrats d’exposició, gairebé 353 estands, 8 pavellons, 4.715 professionals del llibre (editors, llibreters, distribuïdors, traductors, il·lustradors…) de trenta països, 2.860 escriptors que han signat llibres i s’han fet 1176 actes culturals. (Podeu consultar altres curiositats en xifres de la fira). L’Institut Ramon Llull i l’oficina Barcelona, ciutat de la literatura UNESCO, que depèn de l’Institut de Cultura de Barcelona, també han fet un primer balanç amb dades: més de 10.000 persones han passat pels 133 actes culturals que s’han organitzat al voltant del programa ‘Barcelona ciutat literària’. El programa ha volgut promoure els escriptors de Barcelona i de Catalunya, les Illes Balears, el País Valencià i Andorra a la capital argentina, millorar la presència de la literatura catalana a l’Amèrica Llatina i reforçar els llaços d’intercanvi cultural entre Barcelona i Buenos Aires. Hem demanat a Najat el Hachmi, Raül Garrigasait, Josep Piera, Maria Barbal, Albert Salvadó, Julià Guillamon i Joan-Lluís Lluís que ens expliquessin amb unes deu línies el més destacat del seu pas per la fira, les experiències viscudes i que en fessin balanç. Amb la intenció de veure d’una manera coral com s’ha desplegat la literatura catalana a la fira i quines vivències, connexions, contactes, lectors, etc., n’han tret alguns autors que hi han participat. Najat el Hachmi ‘En el meu cas va ser un viatge molt intens, tenia una invitació de Pen Amèrica per a participar al Worl Voices Festival de Nova York i vaig fer Buenos Aires-Barcelona-Nova York-Barcelona. Ha estat esgotador però tota una experiència. Amb tota l’oferta d’activitats que hi havia a la fira, va resultar sorprenentment gratificant que hi hagués públic i mitjans interessats en el que fem els autors catalans. En una primera taula vaig coincidir amb una autora argentina molt interessant, Betina González. No ens coneixíem de res i en canvi es va produir una complicitat increïble, amb l’ajuda d’un moderador, Juan Nadalini agut i discret. Tot seguit, tocava parlar de Mercè Rodoreda i l’escriptora Maria Rosa Rojo en va fer una defensa apassionada. Abans de començar, la tècnica de so ens va preguntar si Mercè “está por llegar”. Li vam dir que era una mica complicat. L’endemà vaig tornar a coincidir amb Rojo i Gemma Lienas. L’argentina és filla d’emigrants castellans i gallecs i es queixava de la dificultat que tenia de ser llegida a Espanya. Vam concloure que la falta de memòria explica moltes actituds del present.’ Raül Garrigasait ‘Quan vaig entrar al recinte de la Feria Internacional del Libro, he de reconèixer que em va rodar el cap. Era enorme i hi passejaven masses denses de gent de totes les edats, amb una passió impressionant pels llibres. Allà em vaig adonar que allò no era principalment una fira per a professionals, sinó un esdeveniment popular en el millor sentit de la paraula. Als actes de l’estand de Barcelona s’hi apuntaven passavolants curiosos que acabaven descobrint autors –i de vegades tota una literatura– que no coneixien. Durant els torns de preguntes sortia de tot: qüestions literàries, llengües, política. Vam entrar en contacte amb un món literari molt viu, tot i que també castigat per una crisi econòmica terrible. Amb autors de tot el domini lingüístic, des de Perpinyà fins a Mallorca i València, Barcelona es va presentar com la capital global de la cultura catalana, amb profundes connexions amb l’Amèrica Llatina.’ Josep Piera ‘El més vitalment recordable han estat les passejades en colla per aquesta metròpoli literària: taxis, avingudes, jardins, cementeris, llibreries, restaurants, gratacels decó… tota una decoració fantàstica que igual feia que et sentires a París, a Nova York, a la ciutat de Batman ballant un tango… O formant part d’una ficció aparaulada de Borges. La Fira del Llibre era un laberint d’aparadors al centre del qual hi havia en alt Barcelona, de nom i de paraules, per a no sentir-se perdut entre aquella gentada. I si escoltaves el personal que acudia al reclam de Barcelona, t’adonaves del grandiós prestigi que Barcelona té i manté entre els argentins, que la consideren la seua París particular, una ciutat creadora d’exilis i acollidora d’exiliats. Una altra sensació que he tingut és que l’Argentina viu en crisi permanent, i que, per això, potser, els novel·listes i els poetes són tan estimats. També he trobat interessant les relacions personals que hi he pogut fer, però per saber-ne el resultat literari caldrà esperar un temps, o millor, donar-nos el temps suficient per a llegir-nos els uns als altres. Jo he tornat amb unes quantes novetats inesperades, molts somriures fotografiats i molts amables e-mails. I especialment m’ha encantat la cafeteria de l’hotel, quan ens vèiem per esmorzar, cada dia amb nova gent, tots contents de saludar-nos.’ Maria Barbal ‘Crec que la Fira Internacional del Llibre de Buenos Aires ha propiciat l’interès entre totes dues literatures en relació amb la creació i la lectura. D’un país molt gran a un país petit. D’una llengua de molts milions de parlants a una de pocs milions. Les taules rodones amb autors i autores d’ací i d’allà han estat interessants i, també, els contactes personals, entre persones del món del llibre. “Literatures sota una dictadura”, per exemple, crec que va provocar un diàleg notable i interès sobre els nostres llibres. A la fi, opino que els catalans a fora, sobretot, fem visible que la nostra llengua vehicula una cultura escrita, que té una tradició de segles.’ Albert Salvadó ‘D’una manera ràpida parlaria de quatre detalls. 1. L’organització. Només hi cap una paraula: impecable. Tot estava determinat i planificat al mil·límetre i tot ha funcionat a la perfecció. La meva gratitud més sincera. 2. El públic assistent a la fira. M’ha sobtat veure una important afluència de gent jove, entre dotze i divuit anys, que superava amb escreix qualsevol esdeveniment de les nostres terres. Però és que, a més, ells pagaven entrada. Impensable a casa nostra. 3. Els actes en els quals he participat. M’he sentit relaxat i tractat amb infinita amabilitat per tota la gent que hi era i en bona companyonia amb els col·legues amb els quals vaig compartir xerrades. Quant a l’assistència: a les dues xerrades hi havia gent dreta al fons. Me n’enduc un gran record. 4. La situació a Catalunya. La gent amb qui vaig compartir taula i conversa em demanava la meva opinió, curiosament, perquè pensaven que, com a andorrà, els podia donar una visió equilibrada. Vaig constatar que tenien una versió que anava molt escorada cap a un cantó. Crec que els vaig aclarir certs punts que no tenien prou assolits. I el darrer dia em va venir una persona per demanar-me si acceptaria una invitació a una Setmana del Llibre a l’Uruguai. En fi! Un balanç positiu de debò.’ Julià Guillamon ‘Jo hi he anat per dues raons principals: m’agrada fer exposicions i m’agrada fer recerca. Feia anys que volia fer una exposició sobre Llibreria Catalònia-Editorial Sudamericana-Edhasa i la figura d’Antoni López Llausàs, que és el vincle entre totes tres. La participació de Barcelona a la Fira del Llibre de Buenos Aires era una oportunitat immillorable i les Biblioteques de Barcelona, les Biblioteques de Buenos Aires i el Museo Larreta ho han fet possible. Oli en un llum. Quan a final del 2016 la Cris, la meva companya, va tenir el vessament cerebral, tenia preparat un viatge a Buenos Aires per a entrevistar Núria Madrid, la filla de Francesc Madrid, l’autor de Sangre en Atarazanas, el gran llibre de reportatges socials dels anys vint. El vaig haver d’anul·lar. Ara he viatjat a la ciutat on Madrid va viure els darrers anys i on va morir, he entrevistat la Núria, he conegut els néts, he recollit documentació, he treballat a l’hemeroteca… Ha estat una reparació psicològica. De tant en tant passava per l’estand de Barcelona a la Fira, a intervenir en les taules rodones que tenia programades o a escoltar-ne alguna altra (sempre que fossin immediatament abans o després de les meves). Sempre hi havia molta gent, molt interessada i lectores que, després de sentir-te parlar, et deien que t’assemblaves a en Serrat (tenen una obsessió amb aquest home). Feia deu anys que no trepitjava l’Argentina i l’he trobat més pobra i més trista. Amb qui més relació he tingut ha estat amb la gent de Biblioteques de Buenos Aires, que està molt bé. S’ha creat una complicitat. Amb els autors amb els quals he compartit taula també bé, però és un contacte més superficial. He conegut escriptors de Barcelona que no coneixia (i que viuen al costat de casa), que és una de les coses que passen sempre i per a les quals serveixen aquesta mena de festivals. Amb un tret he mort quatre o cinc pardals.’ Joan-Lluís Lluís ‘Parlant d’aquesta fira parlaria, és clar, de la gran quantitat de gent que hi feia cap cada dia i que la deu convertir en una de les fires més concorregudes del món -encara que cap fira, per concorreguda que sigui, no pugui mesurar-se amb Sant Jordi a Catalunya-. Però el que em va sobtar més, tot i que hi apareixia només d’esquitllentes, és la relació dels argentins amb la dictadura. Assumeixen plenament que la dictadura de Videla va ser “terrorisme d’estat”. L’expressió es troba a tot arreu on es parla d’aquella època, una expressió impossible d’imaginar en l’Espanya d’avui. Potser en la Catalunya de demà podrà ser una expressió a l’encop oficial i usual. I per extensió, en les taules rodones que em van tocar, vaig sentir una gran sensibilitat cap al que havia estat el franquisme, i cap al que podia quedar-ne avui. No tot eren flors i violes, i també era molt palès a través d’algunes parades -incloent-hi la de l’exèrcit argentí- que el trauma de la guerra perduda de les Malvines no s’ha esvaït, i menys encara la convicció, molt compartida, que aquell grapat d’illes són argentines.’

Summary: Fira del Llibre de Buenos Aires: vivències i balanç


Després de l’assemblea extraordinària del PEN d’ahir, en què la majoria de socis va donar suport a la junta per emprendre accions legals contra l’anterior presidenta, Carme Arenas, per irregularitats econòmiques, aquest matí, l’actual presidenta del PEN, Àngels Gregori, el vice-president, Jaume Subirana, i la secretària general, Gemma Rodríguez, han comparegut davant la premsa per explicar i detallar els esdeveniments i accions d’aquest últim any. Per primera vegada, la junta del PEN ha fet públiques les irregularitats econòmiques (abans havia hagut de donar explicacions als socis) detectades en els vuit anys que Carme Arenas fou la presidenta de l’entitat (2010-2018) i els anys anteriors, en què en fou la secretària (2002-2010). En aquest període i fins on se sap avui, els diners cobrats per Carme Arenas del PEN ascendeixen als 657.374 euros, dels quals la junta actual li reclama 373.000. Àngels Gregori ha explicat que va ser nomenada presidenta de l’entitat el 14 de juny del 2018 i que, poques setmanes després, un error de comptabilitat (amb una subvenció europea) va fer refer els balanços i van aparèixer 40.000 euros sense justificar de l’anterior presidència. Gregori, Subirana i Rodríguez van encarregar un informe jurídic i econòmic per a valorar la situació. A fi de mantenir la discreció sobre l’afer, no van explicar l’encàrrec a la junta. Primer, es van analitzar els exercicis fiscalment no prescrits, del 2015 al 2018. Es van detectar diversos pagaments: 45.300 euros (2015), 48.700 euros (2016), 41.300 euros (2017), 4.500 (2018). Eren pagaments que figuraven en la comptabilitat del PEN i es justificaven amb xecs al portador, que es cobraven amb una sola signatura, la de Carme Arenas, en quantitats per sota els 1.000 euros. Eren retribucions autoassignades que la junta no coneixia ni havia aprovat. L’estudi dels comptes de l’entitat destapa que, mesos abans que Carme Arenas assumís la presidència del PEN, quan encara n’era secretària, va demanar al banc que pogués treure diners amb una sola signatura, tot i que els estatuts de l’entitat no ho permetien. D’aquests xecs, no se’n practicaven les retencions fiscals pertinents. I no s’ha trobat registrat cap acord de la junta que empari aquestes quantitats. Gregori ha detallat les reunions que es van fer amb Carme Arenas i ha dit que havia tingut una paciència infinita i una discreció absoluta. I que havia hipotecat un any de la seva vida amb un afer que no esperava trobar-se ni el volia. Ha explicat que totes les trucades i els correus electrònics estaven transcrits. Que el mes de setembre, ella, el vice-president i la secretària general es van reunir amb Carme Arenas per mirar d’aclarir les irregularitats. El 29 de novembre, Àngels Gregori va reunir la junta i els va donar a conèixer l’informe jurídic. El 3 de desembre, Gregori i Arenas es van reunir soles, a petició d’Arenas, la qual va accedir a parlar amb els advocats del PEN per aclarir l’informe econòmic i jurídic, segons que ha explicat Gregori. El 14 de desembre, es va fer la reunió amb els advocats, i el 17 de desembre, es va fer una altra reunió, en què Carme Arenas anava acompanyada de dos socis de la seva confiança. Mentrestant, també es van revisar i comprovar les quantitats que Carme Arenas havia percebut del 2015 cap enrere. Es va descobrir que els llibres majors de l’entitat del 2001 al 2006 no hi eren. I en els anys següents, es van comptabilitzar retirades d’efectiu i factures per prestació de servei: 75.000 euros (2007), 70.000 euros (2008), 118.000 euros (2009), 73.500 euros (2010), 69.000 euros (2011), 46.400 euros (2021), 37.800 euros (2013), 34.000 euros (2014), 41.400 euros (2015). Aquestes xifres provenien de dues fonts bàsiques. D’una banda, la retirada d’efectiu, de periodicitat mensual, amb xecs al portador. El concepte: direcció i coordinació del PEN. No se’n practicaven retencions fiscals. I d’una altra banda, Carme Arenas presentava factures per prestacions de serveis (projectes, programes, etc.). Es cobraven per transferència bancària i a aquests sí que s’aplicava retenció fiscal. Tal com estipulen els estatuts de l’entitat, tot i que el càrrec de presidenta no és remunerat, el PEN paga viatges, desplaçaments, dietes i telèfon. Aquests diners no estan comptabilitzats en les despeses irregulars de Carme Arenas. Però també els cobrava. L’única xifra que s’ha trobat especificada i aprovada per la junta del PEN data del 15 de desembre del 2001, en què s’aprova retribuir Carme Arenas amb 100.000 pessetes (600 euros) per la tasca de secretària general. No ha aparegut cap altre acord ni contracte aprovat per la junta que justifiqui les quantitats que Carme Arenas s’atribuïa, ha explicat Àngels Gregori. Comissió de serveis o excedència Hi ha una altra qüestió de la qual encara no s’ha tret l’entrellat: si Arenas es trobava en comissió de serveis (del Departament d’Ensenyament al PEN), entre el setembre del 2006 i el setembre del 2012, o bé era una excedència. De fet, les comissions de serveis es fan d’un departament de la Generalitat a un altre, però no s’acaba d’entendre que es faci una comissió de serveis del Departament d’Ensenyament, on ella treballava, a una entitat privada com és el PEN. Amb tot, hi ha dues cartes, una del 2006, signada per Dolors Oller, que era presidenta, i una del 2010, signada per Raffaella Salierno, que era secretària general. Són cartes al Departament d’Ensenyament en què es demana que es prolongui la comissió de serveis de Carme Arenas. Però no consta enlloc que la junta aprovés aquesta comissió de serveis i tampoc es troba el primer contracte on s’estipulen les condicions. Per aclarir-ho s’ha sol·licitat informació al Departament d’Ensenyament, que encara no l’ha facilitada. Sumades totes les quantitats que Arenas va cobrar, descomptant els 600 euros mensuals que la junta havia aprovat per retribuir-la, la xifra ascendeix a 657.374 euros. Restada la comissió de serveis (si s’acaba donant per bona), que ascendeix a 247.200 euros, la xifra que la junta actual reclama a Carme Arenas és la ja dita de 373.000 euros. Jaume Subirana ha dit que Carme Arenas havia treballat professionalment setze anys per a l’entitat. Però tot i això, les quantitats anuals que ha percebut són molt altes. I són cobraments autoatribuïts, sense que la junta n’hagi tingut coneixement ni els hagi aprovat. I mentre ella considera que formen part d’una retribució justa, la junta considera que una part d’aquests diners no està consignada i que això és irregular. Són molts anys de mala praxi en aquest sentit. I una pregunta que també sura en l’ambient és per què ningú no se’n va adonar abans. En aquest sentit, Àngels Gregori creu que hi ha hagut un excés de confiança. I voldria que aquesta situació comportés, a partir d’ara, una gestió diferent i del tot transparent. Ara els advocats treballen per completar l’informe tècnic (econòmic i jurídic). El procés és lent perquè els recursos que el PEN pot destinar-hi són escassos. I és per una raó de recursos limitats, que es fa un estudi i no pas una auditoria. Ahir, els socis van avalar la junta per demandar Carme Arenas pels perjudicis ocasionats a l’entitat. En una nota de premsa, la junta diu que aquesta autorització dels socis ‘faculta la junta a trobar una solució pactada entre les parts en qualsevol moment.’ A partir d’ara, doncs, la intenció de la junta és mirar de començar a negociar amb Carme Arenas en diferents termes. Per exemple, que es faci càrrec dels impostos no pagats si es reclamen, però també podria ser part de l’acord que admetés que es va equivocar. Aquesta hipòtesi sembla llunyana, encara.

Summary: La junta del PEN detalla les irregularitats econòmiques de l’ex-presidenta Carme Arenas


Investigadors de l’Institut d’Investigació Biomèdica de Bellvitge (Idibell) han descrit per primera vegada la implicació crucial d’una proteïna de la membrana cel·lular en el desenvolupament i la progressió del càncer de fetge. L’equip d’investigació ha posat en evidència que les cèl·lules hepàtiques amb característiques invasives presenten alts nivells de clatrina, proteïna de la qual no es coneixia la seva implicació en el càncer de fetge. La troballa s’ha publicat en un article a la revista ‘Journal of Hepatology’, amb aquest descobriment, es podran seleccions els pacients i aplicar-los una teràpia més específica. L’equip d’investigació està encapçalat per la professora de la UB i investigadora del CIBER de Malaties Hepàtiques i Digestives Isabel Fabregat.

Summary: Descoberta la implicació d’una nova proteïna en el càncer de fetge


Acaba l’acció coordinada dels CDR per a obrir peatges a diversos punts del país. Durant unes quantes hores de la tarda i el vespre han estat obertes les barreres a la AP-7 a l’altura de l’Hospitalet de l’Infant (Baix Camp), Girona, Martorell (Baix Llobregat) i la Roca (Vallès Oriental). També s’han obert els dels túnels de Vallvidrera (Barcelona), Manresa (Bages) i les Fonts (Terrassa, Vallès Occidental) (C-16) i a les Borges Blanques (Garrigues), Soses i Alfés (Segrià) (AP-2). Alguns dels manifestants portaven banderes estelades i armilles grogues. Molts conductors han celebrat l’acció i han expressat el suport fent sonar el clàxon. Vegeu ací un recull de fotografies del peatge de Martorell: VÍDEO: Els CDR obren el peatge de Martorell. També han obert els de l'Hospitalet de l'Infant i Girona (AP-7), dels túnels de Vallvidrera (Barcelona), i de Soses (AP-2).https://t.co/8NztRLELxs pic.twitter.com/MrCtXvvm8n — VilaWeb (@VilaWeb) December 9, 2018 El CDR Catalunya assenyala directament Abertis i l’Íbex-35, a propòsit dels quals diu que els peatges només serveixen per a pagar els seus ‘vicis’. A més, afegeixen que les autopistes catalanes ja s’han amortitzat de sobres. 📣 ATENCIÓ AVUI TOMBEM L'IBEX35 ‼ 🛑 Atentes a les xarxes, tornem a demostrar que estem #MésVivesQueMai! 👉 Les autopistes catalanes estan més que amortizades. 👉 Els peatges només serveixen per pagar els vicis d’Abertis i l’IBEX35.#ObrimLesBarreresDelRègim#CDRenXarxa — CDR Catalunya #RevoltaPopular 🔥 (@CDRCatOficial) December 9, 2018 En plena operació tornada el peatge #AP2 Soses gratuït Fem trontollar l'Ibex 35, tombem el règim del 78 ✊ #Vagadefam #RepublicaCatalana #ObrimPeatges #TombemElRègim#CDRenXarxa pic.twitter.com/IDbiBhDGf1 — CDRs de Ponent (@CDRsPonent) December 9, 2018 #ComencaLaRevolta21D #Ap7Girona gratuïta #Vagadefam #RepublicaCatalana pic.twitter.com/bgpXBAN5O4 — CDR Celrà (@CdrCelra) December 9, 2018 Vam dir que tornaríem i ho hem fet ✊ Alliberat el peatge de l'#AP7 de l'#HospitaletdelInfant#CDRenXarxa #21Dcomencalarevolta pic.twitter.com/cxLB35U0wD — CDR Cambrils #ElPoderDelPoble (@cdr_cambrils) December 9, 2018 Alliberem el peatge de l'APT a Hospitalet de l'Infant#CDRenXarxa#AP7 #HospitaletdelInfant pic.twitter.com/V9v5kFDe4a — CDR Camp de Tarragona (@CDRCampTGN) December 9, 2018 Ahir el CDR de l’Ebre i el Camp de Tarragona va tallar durant quinze hores l’autopista a l’altura de l’Ampolla (Baix Ebre).

Summary: S’acaba l’acció dels CDR per a alliberar peatges en plena operació tornada


El síndic de Compromís a les Corts, Fran Ferri (Bloc), i la portaveu adjunta Aitana Mas (Iniciativa del Poble Valencià) s’han mostrat partidaris que Compromís es converteixi en una federació de partits, com ha defensat el president de les Corts, Enric Morera. Ferri ha dit en la conferència de premsa posterior a la Junta de síndics de les Corts que ‘tard o d’hora’ caldrà estudiar la via d’una federació de partits per a Compromís. Així mateix, ha deixat la porta oberta a explorar qualsevol dels models reconeguts dins de la via administrativa pels partits a Espanya. Ferri ha recordat que el Tribunal de Comptes fa temps que els avisa que la fórmula de ‘coalició estable’ per la qual ha optat Compromís no està reconeguda dins de les vies administratives, i que per tant cal ‘avançar’. ‘De federacions n’hi ha de molts tipus’, ha precisat Ferri, com per exemple federacions en les quals cada partit tingui un vot, o unes altres en les quals un partit tinc dos vots i uns altres un vot cadascun. Ha insistit que plantejar una federació és positiu, però que caldrà veure quin tipus s’escull i com es fa. D’altra banda, la portaveu adjunta de Compromís Aitana Mas, que pertany al partit de Mónica Oltra, ha assenyalat que coincideix amb Ferri i que a Iniciativa sempre estaran oberts a discutir qualsevol cosa que suposi ‘un instrument per a avançar i per a garantir la pluralitat política dins de la coalició’. ‘Per a nosaltres és una manera positiva’, ha dit Mas, que ha coincidit amb Ferri que cal resoldre el que planteja el Tribunal de Comptes, i que, per tant, estan ‘oberts completament’ a aquesta iniciativa.

Summary: Ferri (Bloc) i Mas (Iniciativa) estan d’acord a convertir Compromís en una federació de partits


La guerra entre El País i l’ex-secretari general del PSOE, Pedro Sánchez, continua oberta. Sánchez va fer unes acusacions dures contra el diari en l’entrevista amb Jordi Évole a La Sexta. Va dir-hi que els responsables d’El País el pressionaven perquè no pactés amb Podem ni els independentistes, sota l’amenaça de fer-li campanya en contra. Avui El País ha respost en un editorial a les acusacions de Sánchez, aprofitant una notícia publicada ahir a El Mundo segons la qual l’ex-dirigent socialista va demanar a Telefónica (accionista del 13% de Prisa) que aturés l’hostilitat d’El País contra ell abans del comitè federal que el va acabar expulsant. El País l’ha atacat amb duresa i l’ha acusat de no tenir cultura democràtica. Sánchez parlava amb Évole d’unes reunions en què havia rebut pressions d’El País. El diari les explica així avui: ‘En aquestes reunions no va ser pressionat: hom li va dir el mateix que aquest diari ha manifestat públicament, reiteradament i amb tota claredat en els editorials i que, per tant, és sabut a bastament pels nostres lectors i l’opinió pública: que, després dels resultats electorals coneguts, un govern alternatiu al minoritari del PP només era possible des del punt de vista aritmètic si comptava amb el suport no únicament de Podem, sinó també dels partits independentistes, la qual cosa ens semblava una solució perniciosa per als interessos dels ciutadans, encara que satisfés l’ambició personal de Sánchez d’ocupar el poder.’ A més, l’editorial afegeix: ‘Els comportaments posteriors dels senyors Sánchez, Iglesias i Rufián posen en relleu que la nostra anàlisi era encertada.’ El País ha fet servir d’arma contra Sánchez la notícia que ahir publicava El Mundo, segons la qual l’ex-dirigent socialista havia demanat poc abans del comitè federal una reunió amb el president de Telefónica, José María Álvarez-Pallete, perquè mirés de frenar l’hostilitat del diari El País contra ell. Aquells dies previs al comitè federal, el diari ja demanava, com una cosa necessària i amb una virulència insòlita, la destitució de Sánchez; el qualificava de ‘insensat i sense escrúpols’, de covard, de populista i mentider, i d’haver deixat el càrrec de secretari general ‘a la degradació’. Aquella allau d’atacs contra Sánchez, que reblaven un tomb editorial cap a una posició molt favorable a Ciutadans i a permetre la investidura de Rajoy, va fer que molts subscriptors es donessin de baixa del diari. Infolibre va difondre pocs dies després el contingut de les cartes de resposta als ex-subscriptors que enviava i signava el director d’El País, Antonio Caño, en què lamentava la decisió i atribuïa el to d’aquell editorial ‘als temps de gran turbulència política’ i admetia haver estat víctima de ‘la mateixa efervescència que denunciem i que combatem’. La carta del director d’El País, Antonio Caño, als subscriptors que se’n van donar de baixa. Les queixes per aquell editorial van arribar també a la defensora del lector, Lola Galán, que explicava que en un sol dia havia rebut un centenar de queixes, sobretot pels insults contra Sánchez. Diu Galán, bo i admetent ‘els excessos verbals’ de l’editorial, que no és pas l’única vegada que n’hi ha hagut, i recorda que el 2013 el diari va dir ‘tòxic’ a José María Aznar. En la manera de justificar la posició bel·ligerant contra Sánchez per part d’El País, hi ha inclosa l’admissió de l’independentisme com a argument de pes per a defensar la investidura de Rajoy. Així ho expressa el diari en l’editorial d’avui: comptar amb el suport ‘no només de Podem sinó dels partits independentistes’ era una ‘solució perniciosa per als interessos dels ciutadans’, diu el diari, que mirant de negar les pressions a Sánchez ha admès que hi va haver les reunions.

Summary: La guerra d’El País contra Pedro Sánchez: entre l’independentisme i les baixes de subscriptors


Jaume Bosch (Barcelona, 1953) va formar part de l’equip que durant els anys vuitanta va definir el model de seguretat a Catalunya i hi ha tingut càrrecs relacionats. També ex-diputat d’ICV al parlament, va ser ponent de l’estatut de Miravet i membre de la Comissió Executiva del Pacte Nacional pel Referèndum. Hi parlem amb motiu de la publicació de La nostra policia, un llibre en què explica com es van desenvolupar el cos de Mossos d’Esquadra i les policies locals després del franquisme i com els sectors més centralistes de l’estat espanyol sempre han estat reticents al fet que Catalunya disposi de policia pròpia. Un recel que, detalla al llibre, es va evidenciar clarament el 17-A i l’1-O i que deixa veure la cara més fosca en el judici contra la cúpula d’Interior a l’Audiència espanyola. Bosch denuncia totes les irregularitats d’aquesta causa, defensa els Mossos d’Esquadra i considera que és una contradicció que l’independentisme els ataqui. Considera que és un dels objectius clau de l’espanyolisme a l’hora de restar autogovern a Catalunya i que per això cal protegir el cos, malgrat que de vegades les crítiques siguin necessàries. La qüestió de l’autogovern el preocupa també amb relació al full de ruta de l’independentisme. Considera que enfortir-lo és vital fins que no arribi la independència, un moment que diu que cal assumir que no serà aviat. A més, diu que cal propiciar-lo amb acords amplis i una línia de diàleg amb el PSOE diferent de l’actual. —Dieu que el model de seguretat català és inspirat en el quebequès. De quina manera? —Una peça clau en la creació d’aquest model l’any 1983 va ser Jaume Curbet, regidor del PSC a Girona. En arribar a la Generalitat, va fer una estada al Quebec perquè també era una nació sense estat però amb una capacitat d’autogovern important i un sistema de policia propi. Va presentar les propostes que podien aplicar-se aquí d’acord amb el marc legal, que era la constitució del 78 i l’estatut del 79. Permetien que la Generalitat creés una policia pròpia i coordinés les policies locals, que depenien dels ajuntaments. Aquest model era més municipalista de l’implementat, amb més paper per a les policies locals. De tota manera, en resta molt d’allò, que deia que, per a la policia de l’estat quedaven les competències extra i supracomunitàries –aeroports, fronteres, explosius…– i que el paper preponderant havia de ser per als Mossos d’Esquadra juntament amb les policies locals. —En comptes de crear un cos nou, van donar un altre paper al dels Mossos. Per què? —Calia resoldre dos temes. D’una banda, si s’havia crear una policia pròpia o bé provar de dirigir la Guàrdia Civil i la policia nacional, com defensava Tarradellas. La major part de forces polítiques van apostar per la primera opció perquè veníem del franquisme i volien fer una policia completament democràtica sense la rèmora d’allò que havia estat la franquista. Sobre si havia de ser totalment nova o basar-se en el cos residual dels Mossos, Pujol va optar pels Mossos, segurament perquè en restava una molt bona imatge del temps de la República. Havien estat fidels a les institucions i havien acompanyat Companys a l’exili, però el seu itinerari va ser controvertit des de l’origen. El cos va ser creat el 1719 pel règim borbònic. —Com va ser el procés de desenvolupament del cos? —Començant pels primers setanta agents es van fer promocions noves fins el 1994, un moment clau. Es va acordar amb el govern socialista que els Mossos, que encara no feien de policia bàsica, substituirien la policia nacional i la Guàrdia Civil. El desplegament territorial de substitució no va culminar fins el 2008. La major part d’agents de la Guàrdia Civil i la policia nacional es van retirar, mentre que alguns altres van anar a les altres parts de l’estat. Alguns es van quedar aquí i també es va habilitar una formula perquè una petita part s’integrés als Mossos, però és una part absolutament minoritària. —Dieu que els antecedents i conseqüències del 17-A no s’han revisat bé. En quin sentit? —La Junta de Seguretat de Catalunya no s’havia reunit durant vuit anys perquè el ministre Fernández Díaz ho havia impedit. Durant vuit anys i amb alerta 4 sobre 5! Ell també va impedir que els Mossos formessin part del CITCO (Centra d’Intel·ligència contra el Crim Organitzat) i l’Europol. Ara sembla que això del CITCO ha evolucionat, però la qüestió de l’Europol no. També hi ha la qüestió de l’imam, que tenia una relació amb el CNI que no s’ha aclarit. Només hi ha hagut una compareixença del director del CNI a porta tancada al congrés. El govern del PP no en va donar prou informació als Mossos. No vull dir que, si això s’hagués fet, no hi hauria hagut pas l’atemptat, però hi ha unes responsabilitats que s’han negat a assumir. —També comenteu que els atemptats van fer més evident que mai la incomoditat de l’espanyolisme envers els Mossos. —Aquesta tensió sempre ha existit. Els sectors centralistes mai no han acabat d’acceptar aquell acord del 94. Margarita Robles, quan el va acordar essent secretària d’Interior, va haver d’aclarir que la policia de l’estat mai no se n’aniria de Catalunya i el País Basc, perquè li van caure moltes crítiques. El 17-A va posar de manifest per a la premsa mundial que la policia bàsica a Catalunya són els Mossos i que la gent els està agraïda. Això va disparar els anticossos de l’estat, polítics, mediàtics i policíacs. Es van publicar articles que deien que l’estat havia desaparegut a Catalunya. Va passar que els Mossos i la policia local van complir les seves obligacions en el marc legal establert, no van triar cap via independentista. Es pot dir que Catalunya va demostrar que tenia la capacitat d’actuar com un estat molt competent en matèria de seguretat, però no afavoreix gaire els Mossos de dir que es va actuar com un estat al marge de la legalitat. L’espanyolisme, en el fons, mai no ha acceptat que el País Basc i Catalunya tinguin una policia pròpia i sempre ha considerat que els Mossos són un cos de segona. Després d’aquella campanya, l’1-O va ser el moment de venjar-se’n. —En què es va traduir? —Van xocar dos models de seguretat. Seria una equivocació de dir que la policia espanyola d’ara és com la del franquisme, però aquest model de policia arrenca el segle XIX amb la creació de la Guàrdia Civil, que encara és un cos de naturalesa militar que depèn del ministeri d’Interior i de Defensa amb comandaments que són generals i coronels, no pas comissaris. L’1-O es confronta l’opció militarista de la policia espanyola amb l’opció de la policia democràtica i de proximitat que hem intentat crear a Catalunya. Aquesta policia ha tingut moments negatius, com l’època de Felip Puig, però té tradició diferent. La magistrada del Tribunal Superior de Justícia va dir que calia impedir el referèndum sense afectar la convivència i Pérez de los Cobos, de la Guàrdia Civil, va dir: ‘Allò substantiu és complir l’ordre, l’adjectiu és com es faci.’ Considerava que el fet d’afectar la convivència era secundari. —I l’altra visió? —La visió democràtica de Trapero és la d’entendre que el referèndum és il·legal perquè l’ha prohibit el Constitucional, però que participar-hi no és delicte després de la modificació del codi penal. Per tant, impedir d’actuar com fos a unes persones que no cometen cap delicte era afectar la convivència. Va aplicar un principi clau, el de proporcionalitat. Per a evitar un mal, no pots crear-ne un de pitjor. Del punt de vista judicial, el referèndum era un mal perquè era prohibit, però van fer una cosa molt pitjor. Qui va complir el mandat dels jutges va ser Trapero, mentre qui el va incomplir va ser Pérez de los Cobos. De los Cobos ha estat ascendit i avui és general, i a Trapero li demanen onze anys de presó. És brutal, és increïble! —Vós critiqueu que jutgin els Mossos per passivitat, i no pas la policia espanyola. —Consideren que Trapero va participar en la suposada rebel·lió per la seva passivitat l’1-O. Però a partir de les dotze o la una, aquesta passivitat també la va practicar la policia de l’estat. És evident que va haver-hi trucades de mandataris europeus a Rajoy. Després, algú que no és el jutge va ordenar que paressin. Si actuaven com a policia judicial, un polític no hi podia interferir… Qui va donar l’ordre? Rajoy, el ministre d’Interior, Millo, el director general de la policia? És un tema que caldrà esclarir. —Quines contradiccions més veieu en el relat de l’Audiència? —L’argument que ells han construït, que és una ficció total, és que aquí hi ha una rebel·lió sostinguda per tres potes: el govern i el parlament, els moviments socials i els Mossos. Com que són un cos armat de 17.000 persones, podrien haver actuat coercitivament, però no hi ha ni un sol fet que ho demostri. Els diuen això i alhora que van ser passius. És una contradicció total… Si van ser passius ho van ser en general, no es van sollevar, però per a la possibilitat de violència que justifica la rebel·lió necessiten un cos armat. I una altra gran contradicció: aquest judici vindrà quan s’hagi acabat el dels dirigents independentistes. Per tant, quan jutgin Trapero ja seran establerts els fets en l’altre judici en què ell no haurà pogut intervenir per defensar-se. Li diran: ‘Va passar això perquè ho ha decidit el Suprem.’ —Per què trobeu que alguns sectors de l’independentisme han perjudicat Trapero? —La policia és un cos professional que ha d’actuar al servei de les institucions. No pots pretendre d’arribar a la independència fent servir els Mossos com a força armada. Això és una ximpleria. Quan van nomenar Trapero com a màxim responsable dels Mossos, un sector de l’independentisme ho va criticar perquè considerava que era massa professional i poc polític, quan havia de ser això. Aquests mateixos són els qui, després del 17-A, van fer samarretes amb la frase famosa. No li van fer cap favor. No pots adoptar Trapero com a símbol de l’independentisme i menys ara, que hi ha un judici en contra seva. Ell n’és conscient perquè ha desaparegut del marc mediàtic. Després això s’ha acabat respectant. La seva defensa, a diferència de la dels presos polítics, s’ha de fonamentar en elements estrictament jurídics i tècnics. —Parlem de la Brimo. Els acusen d’haver fet càrregues excessives, d’haver actuat contra col·lectius independentistes i no pas contra alguns altres col·lectius… Què en penseu? —Una de les funcions de la policia és el manteniment de l’ordre i per això cal tenir unitats antiavalots. Jo defenso que la Brimo es pot sotmetre a revisió, però m’estimo més de tenir antiavalots especialitzats que no pas que facin d’antiavalots policies sense formació. És més probable que així es compleixin els protocols. Els Mossos no han de tenir present si els manifestants són independentistes o no, sinó el compliment de les ordres. Igual que hem d’avaluar la policia, també hem d’avaluar les mobilitzacions. Jo defenso que n’hi ha de profundament equivocades. Poso l’exemple de Girona i Vox. Quan hi ha una manifestació de l’extrema dreta és legítim que hi hagi una manifestació antifeixista, però si hi ha dues manifestacions contraposades, la policia s’ha de posar enmig per evitar agressions. Quan un sector independentista va intentar saltar-se el cordó actuava incorrectament. —Maria Sirvent va acusar els Mossos d’haver disparat quan no calia en una de les manifestacions d’aquells dies. No hi falla res? —S’ha d’esbrinar i crec que ja s’hi han posat. Sempre hi pot haver actuacions incorrectes. Això passa en totes les policies del món i ara a Catalunya hi ha un nivell de conflicte polític molt elevat. Jo trobo que és un error que un sector de l’independentisme provi de posar els Mossos a l’ull de l’huracà. PP, Vox i Ciutadans demanen una aplicació indefinida del 155 i posen, en el primer punt, de controlar la seguretat i els Mossos. Per a una posició sobiranista, la cosa més coherent és criticar-los quan hi hagi actuacions incorrectes, però alhora entendre que formen part de l’autogovern que ens volen treure. Hem de defensar-los de l’atac de l’espanyolisme, que és conscient, després del 17-A i l’1-O, perquè una de les peces essencials que ja té Catalunya és la seguretat. És una estructura d’estat fonamental i ja en tenim una bona part. Si arribem a la independència, seran la policia de Catalunya. No els desgastem. Poden cometre errors, però mirem les actuacions de la policia nacional. Les últimes detencions, per exemple. —Com les valoreu? —No les va ordenar el jutge. Cal demanar qui va ser: un polític? La delegada del govern? Un comandament? Jo crec que va ser un comandament… Però d’acord amb què se sent amb l’autoritat per a escarmentar-los i fer advertències? Això no passa amb els Mossos. El ministre d’Interior i la delegada del govern tenen l’obligació de donar-ne una resposta, perquè és gravíssim. Però ni tota la Guàrdia Civil i policia nacional és igual ni els Mossos practiquen la mateixa política de seguretat que la policia de l’estat. Hi ha una posició independentista antisistema que qüestiona la policia per definició. És legítima, però el sobiranisme en conjunt no pot assumir-la perquè llavors no podrà fer forat en la majoria de la societat. Ara a la Brimo s’han fet canvis i han posat el cap del servei de mediació al capdavant. Ja no era qui va desallotjar la plaça de Catalunya en l’època de Puig i va dir que si Gandhi hi hagués estat assegut també li haurien pegat. Els Mossos han comès molts dels seus errors més greus per culpa dels polítics. Allò va manar-ho Puig amb uns arguments per a fer-ho que són els mateixos del PP per a justificar l’1-O. —Critiqueu la concepció de la policia de la dreta, però també la de part de l’esquerra. En què falla cadascuna? —La dreta té tendència a pensar que tot se soluciona amb policia, mentre que una determinada esquerra comet l’error de pensar que la policia no és necessària. Ara que la ideologia de Trump, Salvini i Bolsonaro guanya terreny, els progressistes han de veure que la inseguretat amoïna la gent. Han de donar-hi resposta amb mesures transversals que vagin a l’arrel del problema, però això inclou la intervenció de la policia. No pots dir: ‘A la nostra gent, la seguretat no la preocupa…’ —A Colau li ha passat això? —Relativament. Crec que va entrar a l’ajuntament amb una idea una mica hippy, segons la qual entenia que tot se solucionava amb mecanismes socials i que la policia no era cosa seva. Va tenir l’encert de posar al capdavant de la guàrdia urbana Amadeu Recasens i Jordi Samsó, que tenen experiència i que han fet plans que estan bé. Però han trigat a reaccionar contra els narcopisos, que també és competència de la Generalitat. Hi ha d’haver política d’habitatge i de dignificació dels barris per a resoldre el problema, però també policia. Sobre la guàrdia urbana, tal com defenso la unitat antiavalots dels Mossos, comparteixo la proposta de Recasens de suprimir-ne els antiavalots. Si te’n calen, crides els Mossos. —La guàrdia urbana també ha estat darrerament al centre d’algunes polèmiques, com ara la retirada de cartells de referèndum o algun episodi de retirada de llaços grocs. Què en penseu? —A Catalunya hi ha vora d’onze mil policies locals que depenen de dos-cents quinze municipis diferents. En moments complicats com el Primer d’Octubre o l’aparició de llaços grocs a l’espai públic, crec que en general han mantingut una actitud professional i equilibrada. En els pocs casos que han generat polèmica caldria esbrinar si han actuat per iniciativa pròpia, per mandat judicial o complint ordres de càrrecs públics locals. En tos cas, amb els llaços grocs, qui ha tingut un paper lamentable ha estat Ciutadans quan ha intentat crispar l’ambient. L’agost de 2018 va arribar a instar a la ciutadania a desobeir els Mossos… —Com a ex-diputat i militant d’ICV, què en penseu de la crítica de Sobiranistes a Catalunya en Comú? —Sóc dels màxims defensors de l’aposta dels comuns, però crític en la manera com s’ha estructurat, en dos sectors que són minoritaris. D’una banda, el federalista, que sovint no sé diferenciar de les polítiques del PSC. De l’altra, el sobiranista, que és el d’Alamany i Nuet. Trobo curiós que Nuet, que és federalista i d’un partit espanyol com Izquierda Unida, em doni lliçons a mi de sobiranisme, quan jo sóc independentista. Ambdós sectors han caigut en la trampa d’estructurar-se amb allò que pot dividir més la societat: sobiranisme o federalisme. Jo, que sóc independentista, sempre he assumit que ni el PSUC ni ICV ni els comuns han de ser independentistes. A més, entenc que a Catalunya en Comú tots han de ser sobiranistes perquè ho diuen els documents polítics aprovats. —Precisament criticaven que això no s’havia respectat. —Catalunya en Comú defensa el dret de decidir? Sí. Defensa el referèndum? Sí. Defensa que Catalunya és una nació? Sí. Defensa una constitució per a Catalunya? Sí. Critiquen que ara no es diu res de la República Catalana. Jo sé d’independentistes de tota la vida que, si tinguéssim una relació federada amb l’estat espanyol, hi signarien perquè estem en la situació en què estem. Podem fer-nos la il·lusió que vivim en una República o plantejar-nos què hem de fer per a enfortir l’autogovern fins que no arribi la independència. Crec que la política dels comuns oficial és suficient i pot contribuir a teixir noves complicitats. Desqualificar des del federalisme els qui donen suport als presos polítics o desqualificar des del sector Alamany els altres és un error. Critico que es diguin sobiranistes perquè desqualifiquen el 85% d’una organització que a Catalunya li interessa que sigui sobiranista. —Al llibre parleu de via escocesa. Com se segueix si qui es té davant és Espanya? —La via unilateral s’ha provat i no ha sortit bé. Si no es va anar a fons és perquè ja es va veure que no funcionaria… Si haguéssim tingut cinc països europeus que ens reconeixien o el suport del 70% de la població, potser sí que hauria funcionat. Cal treballar perquè això hi sigui en un futur. Quan Sánchez diu que no és possible cap referèndum no diu la veritat. N’hi ha un de possible, el que defensava el Pacte Nacional pel Referèndum: un que serveixi per a demanar-ho a la gent, però assumint que, si sortís que sí, l’endemà no seríem independents. Una solució per a treure’ns d’una vegada de l’atzucac de no saber quina majoria hi ha. Això ho deia Rubio Llorente, un especialista en dret constitucional que era punt de referència del PSOE. —Creieu que el govern espanyol ho acceptaria? —Ara no, però ho té més complicat per a dir que no. Ara el PSOE no s’atrevirà a fer això i tampoc la llei d’amnistia, però, si tenim la sort que no hi ha majoria de PP, Ciutadans i Vox, els independentistes, Podem i el PSOE han de rumiar-s’ho. S’hauria d’aprovar una llei d’amnistia que entengués que hi ha hagut una situació conflictiva i que no hi ha responsabilitats penals per a cap dels implicats, tampoc per als policies nacionals ni els guàrdies civils. No et poden dir que això no és legal, et poden dir que no ho volen. L’opció de la mobilització permanent només l’aguanta un sector minoritari. Hi ha a qui no li costa res d’anar a una manifestació, però que no farà cap vaga indefinida. Cerquem un pacte possible, plantegem coses que a Madrid no els siguin fàcils de refusar. Jo, que vinc del marxisme i que vaig aprendre a analitzar la correlació de forces, crec que, si no són favorables ni aquí ni a fora, potser tirar-se pel precipici no és una opció. Potser cal anar caminant al costat i esperar una nova situació. Estic segur que Catalunya serà independent, però potser no ho veuré…

Summary: Jaume Bosch: ‘Hem de defensar els Mossos de l’atac de l’espanyolisme’


La Generalitat Valenciana crearà una línia de 800.000 euros destinada a les empreses perquè implantin mesures tècniques que permetin el teletreball, i subvencionarà a aquelles empreses que puguin veure afectada la seva producció industrial pel coronavirus 2019. Aquestes són algunes de les mesures econòmiques per a fer front a la crisi provocada pel coronavirus al País Valencià avançades pel president de la Generalitat, Ximo Puig, a les Corts, on ha comparegut per a informar de les accions s’estan duent a terme. Puig ha anunciat també que s’aplicarà el fraccionament, ajornament o, si escau, la bonificació del pagament dels impostos gestionats per l’Agència Tributària per a facilitar el seu abonament a les empreses, professionals i famílies en dificultats per aquesta emergència. També s’aplicarà l’exempció en el tram autonòmic de l’IRPF i se sol·licitarà per al tram estatal de les subvencions concedides per la Generalitat i el govern espanyol amb motiu del coronavirus, atorgant-los el mateix tractament que rep la prestació per maternitat. El Consell demanarà al govern espanyol d’augmentar la capacitat d’endeutament de la Generalitat per a poder disposar de fons addicionals amb els quals impulsar mesures de rellançament de l’economia i de reforç dels serveis públics fonamentals. En aquest sentit, sol·licitarà que no es tingui en compte, en el sostre de despesa, l’increment de la despesa sociosanitari vinculat al coronavirus. Així mateix, es reclamarà al govern espanyol que modifiqui la norma que limita l’ús de romanents dels ajuntaments a inversions sostenibles, amb la finalitat que es puguin destinar també a inversions públiques que activin l’economia. Es crearà un Fons d’Infraestructures de Mobilitat, amb una dotació mínima de 100 milions i aportacions del Banc Europeu d’Inversions, la Unió Europea, les diputacions, la col·laboració públic-privada i la Generalitat, per a millorar les infraestructures i crear treball. També es crearà un Fons de Capital de risc de l’Institut Valencià de Finances (IVF) per a impulsar el creixement de les empreses, que estarà dotat de 200 milions, i la línia de crèdit per a micropimes i autònoms de l’IVF passarà de l’1% al 0% d’interès i podrà destinar-se a circulant. Paral·lelament, la línia de crèdits per a pimes eliminarà els interessos i es podrà destinar a finançar capital de les empreses, i hi haurà una línia específica per als tallers dels artistes fallers i les comissions falleres, entre altres mesures.

Summary: Puig anuncia una línia de 800.000 euros a empreses per a implantar el teletreball


El batlle de València, Joan Ribó, ha presentat al director general de l’Organització de les Nacions Unides per a l’Alimentació, FAO, José Graziano da Silva, el ‘full de ruta’ prevista per a la posada en funcionament del Centre Mundial de València per a l’Alimentació Urbana Sostenible (CEMAS). Joan Ribó es troba a Nova York, on té previst impartir una conferència a la seu de les Nacions Unides per a presentar el CEMAS que, al seu parer, converteix la ciutat de València en ‘un exemple a nivell mundial’ en aquesta matèria. Segons fonts municipals, després de l’aprovació, dijous passat, del Consell Rector del CEMAS, presidit Ribó, arrenca el procés de desenvolupament de les diferents unitats de treball de l’organisme. Es preveu que el CEMAS comenci a funcionar en les pròximes setmanes, un cop aprovat el seu organigrama, que s’estructura al voltant de tres òrgans: el Consell Rector, el Consell Assessor i la Secretaria Tècnica de la FAO. Aquesta Secretaria de la FAO inclourà a experts de l’organització internacional, mentre que el Consell Assessor estarà integrat per representants d’altres agències de les Nacions Unides (com l’OMS o Hàbitat), i de centres de recerca, del sector de la producció i del sector privat, així com un Comitè Científic i Social. Durant la seva trobada amb Graziano da Silva, Ribó ha subratllat la importància del treball impulsat des del municipi de València amb la col·laboració i el suport de la FAO, que ha cristal·litzat en aquest centre. El CEMAS, ha dit, aspira a funcionar com a ‘eix de referència mundial per a l’impuls i la projecció de sistemes d’alimentació i d’agricultura sostenibles, especialment en entorns urbans’. També ha explicat que l’organisme internacional'”ha acollit molt positivament la feina feta per València durant els darrers anys, així com la projecció mundial que ha donat a les polítiques alimentàries’. La relació entre la ciutat de València i la FAO va començar el 2016, amb la signatura a Roma del Memoràndum d’Entesa, que establia diverses formes de col·laboració en aquest camp. Dotze mesos després, a l’octubre de 2017, València va acollir la III Cimera de Batlles de les ciutats signants del Pacte de Milà, en un any en què València va ser Capital Mundial de l’Alimentació Sostenible, i l’abril de 2018 es va celebrar a la seu central de la FAO, a Roma, el II Simposi Internacional sobre Agroecologia. Tot aquest desenvolupament culmina i obre un nou camp de treball per a la investigació, la divulgació i la sensibilització amb la propera posada en marxa del CEMAS, segons les fonts.

Summary: Ribó presenta a Nova York el ‘full de ruta’ per a la posada en marxa del Centre Mundial de València per a l’Alimentació Urbana Sostenible