L’alegria desbordant del president d’Òmnium, Jordi Cuixart, s’encomana, però no el voldria pas veure enfadat. Aquest empresari del Vallès, que té fama d’eixamplar Òmnium cap a l’esquerra, diu que aquest estiu serà de poques vacances. Què val més que ho sapiguem, de la mateixa manera que avisa perquè ningú no es despisti: això no serà un camí de roses ni ens regalaran res. Convé estar preparat, que quatre mesos passen de seguida. Un estiu poc normal per a un envit extraordinari. Defineix el paper d’Òmnium, en aquest moment, com una pista d’aterratge sempre a punt. La imatge és ben gràfica. Aquesta entitat de 66.000 associats, que cada mes en guanya 1000 i que es finança gairebé al 100% amb les quotes dels socis, no té full de ruta propi cap a la independència i es veu a si mateixa com la suma de tots els fulls de ruta. Quan li demanem què el preocupa diu que la unitat l’ocupa. Tenim temps de parlar del després de la independència i dels seus orígens. La seva història retrata el tarannà del país. —A vegades parlem del tram final de trencament amb Espanya com un trajecte fàcil i en línia recta. Com us l’imagineu? —Sí algú s’ha imaginat una independència low cost s’equivoca. No serà una línia recta i serà molt complex. —Ens podeu explicar com serà aquesta complexitat? —El grau de complexitat el marcarà la resposta del nostre adversari polític, que és l’estat espanyol. Això ens obligarà a reaccionar d’una manera o d’una altra. El fet de no poder preveure-ho ens fa pensar que la solució no serà un camí de roses. Res no ens serà regalat. La república catalana es guanya a les urnes, però es defensa al carrer pacíficament. Tenim clar que el poble de Catalunya no fallarà, ningú no en té cap dubte. Aquesta complexitat no és res comparada amb la de mantenir-nos dins un estat que ha negligit la defensa dels interessos de la seva ciutadania. —Quan viatgeu per tot el país, com trobeu la gent? —Quan vaig amunt i avall pel territori trobo poques esmenes al projecte i molta responsabilitat. Hi ha moltes ganes que ho fem bé. Hi ha confiança i autoestima, més de la que hi havia fa uns mesos. Hem passat de la impaciència a la consciència de saber que aquest estiu no serà un estiu normal per a Catalunya, ni per al conjunt dels Països Catalans. —Com l’haurem de defensar, el carrer? —Serà determinant que quan arribi el moment de la mobilització al carrer siguem disciplinats, curosos, diligents, obedients, escrupolosament pacífics i no violents i que tinguem molt present que de la nostra actitud resistent neix la llibertat. No ens podem permetre de convertir aquest moviment, que ‘ha demostrat que és molt ben organitzat, en un caos. Tots hem demostrat que sabem fer les coses molt ben fetes. Moltes celebracions esportives aquí i al món occidental acostumen a acabar amb incidents; en canvi, un dels grans mèrits del moviment independentista és la capacitat de treure milions de persones al carrer sense que passi absolutament res que no s’hagi previst. Se’ns pot acusar de moltes coses, però no de manca de capacitat d’actuar d’una manera cívica. El poble de Catalunya no ha fallat mai. —Us heu vist molt recentment amb Xavier Domènech. Com va anar? —Va anar bé perquè ells defensen que aquest referèndum ha de ser efectiu. Aquests ‘ells’ i ‘nosaltres’ queda diluït en una voluntat col·lectiva del poble de Catalunya. En aquesta reunió vam posar sobre la taula la necessitat que tothom estigui molt ben informat i que tothom conegui molt bé com fa els preparatius per a aquest referèndum el govern de la Generalitat. Ens vam oferir una vegada més perquè ningú no es deixi prendre el protagonisme d’una reivindicació col·lectiva. La veritat és que entre l’espai que lidera Xavier Domènech i la batllessa Colau i Òmnium hi ha una sintonia absoluta. —Si Madrid diu que no definitivament al Pacte Nacional pel Referèndum, creieu que l’espai dels comuns intentarà allargar el temps i que no es faci el referèndum a la tardor? —Nosaltres no ens imaginem un referèndum aquesta tardor sense tot allò que representa l’espai dels comuns i les organitzacions polítiques històriques que hi ha a dins. Aquí no fallarà ningú. Tots els demòcrates sortirem a defensar les institucions i aquesta voluntat decidida de fer aquest referèndum. Ara ja no es tracta de l’estat espanyol, ni de banderes, ara es tracta de la defensa de la democràcia a Catalunya. —Coscubiela i Rabell inclosos? —Si hi ha cap força sobiranista que és posada davant la dicotomia de defensar la repressió de l’estat espanyol o la democràcia a Catalunya, no tenim cap dubte que tothom defensarà la democràcia. No és que hi siguin convidats, és que en formen part, d’aquesta democràcia: Rabell, Coscubiela, Colau, Domènech, Puigdemont, Junqueras, Anna Gabriel i tothom. Això és un èxit de la democràcia i no ens imaginem cap altra possibilitat. No ens imaginem que la batllessa Colau no obri els col·legis electorals per al referèndum, de la mateixa manera que no ens imaginem que ho faci el batlle de Sabadell, que és d’Esquerra Republicana, ni la batllessa de Sant Cugat. Tothom obrirà els col·legis electorals amb normalitat. El referèndum ningú no el pot apropiar, és una voluntat compartida. —Què us preocupa? —El que més ens ocupa, ara per ara, és mantenir la serenitat del sobiranisme, tenir ben present que aquest país avança quan ho fem tots junts i que, per tant, això que ha estat la fortalesa principal d’aquest moviment d’alliberament d’aquests darrers set anys ha de ser l’eix vertebrador dels mesos que vindran. No podem pretendre entomar aquest desafiament col·lectiu els mesos vinents si no mantenim aquesta unitat que ha de ser granítica. Per tant, la nostra obsessió malaltissa és mantenir aquesta unitat d’acció del conjunt del sobiranisme. —Mantenir la unitat granítica deu ser més difícil que no sembla. —És molt complex, demana molta generositat, discreció i sobretot molt sentit patriòtic. —Els partits i les associacions sempre esteu reunits, mal que sigui virtualment, connectats? —Seria mala notícia que no fos així. Jo no havia vist mai aquesta unitat, complicitat i aquesta voluntat compartida que ens n’hem de sortir i, sobretot, consciència que ens necessitem els uns als altres, malgrat les diferències, que són lògiques. —S’ha madurat? La veritat és que, de vegades, sembla que encara no. —L’exercici de maduresa que es fa aquest darrer mes penso que ens ha de servir a tots de referent. Aquest darrer mes i mig s’ha posat de manifest una vegada més allò que és obvi, que les nacions que entomem un repte com el nostre, només ho podem fer si deixem les diferències de banda i enfortim els nostres punts de coincidència. En el curs de la història del nostre país s’ha demostrat que aquesta unitat d’acció és infal·lible. Com va passar amb la Mancomunitat, amb la creació de la República Catalana, en la recuperació de la Generalitat republicana, en l’enfortiment de l’autonomia, així mateix passarà ara amb la creació de la República Catalana. Ningú té cap dret de posar en dubte això que els catalans, durant aquest segle d’història, hem demostrat que som capaços d’aconseguir. —Aquests darrers mesos heu deixat la vida professional una mica al marge per dedicar-vos de ple a Òmnium... —Tinc la sort de comptar amb un equip de professionals excel·lents i hem convingut que durant els mesos que vindran jo pugui passar a un segon terme, continuant exercint òbviament de la meva funció d’empresari a peu de fàbrica, però amb una intensitat menor. Els mesos que vivim demanen una dedicació exclusiva. Les persones que som al capdavant de les associacions sobiranistes són càrrecs voluntaris, no retribuïts. —Això potser molta gent no ho sap! —A Òmnium ens passa que hi ha molta gent que no sap moltes coses. No saben que fem el premi d’Honor, la nit de Santa Llúcia, ni el Premi Sambori dels Països Catalans amb 180.000 criatures, ni la Flama del Canigó, ni els programes de cohesió social, ni que tenim més de 35 seus per tot Catalunya, ni l’agermanament dins la Federació Llull amb l’Obra Cultural Balear i amb Acció Cultural del País Valencià. Però potser tot plegat és la gràcia. La gent ens fa confiança, veu que som un grup que representem el bo i millor de la societat catalana, que és aquesta capacitat de fer sense esperar res en canvi i la satisfacció que les coses es facin bé sense importar gaire qui les fa. Potser ens hauríem de dir més sovint que som una gent molt ferma, molt ben parits, que malgrat totes les adversitats ens n’hem sortit sempre. —Diuen que com a president d’Òmnium heu obert l’entitat cap a l’esquerra. —Intentem obrir Òmnium al conjunt de la societat catalana. Això que comenteu, si Òmnium cap a l’esquerra o cap a la dreta, no és així. Òmnium només té sentit de debò si és de tothom i representa la transversalitat i la diversitat de la societat catalana. Aquesta certa obertura potser algú intenta interpretar-la com dieu, però aquest exercici de fer un Òmnium de tothom també el van fer Muriel Casals i Jordi Porta. Es va abandonar l’Òmnium més resistencialista per intentar que els cinc pilars de la nostra entitat fossin llengua, cultura, país, educació i cohesió social. —Potser ara no us dediqueu tant als temes d’immigració, amb les parelles lingüístiques… —Sempre procurem innovar per fer visible la presència del català. Per això no abandonem els projectes clàssics de tota la vida i alhora fem un catàleg d’activitats adreçat a les més de 35 seus. Tenim projectes tan innovadors com el VOC, al qual dediquem molts esforços perquè veiem que la partida del català es juga en el món d’internet i de l’audiovisual, on tenim una presència molt minoritària i hem de ser capaços de revertir aquesta situació. Amb la voluntat de contribuir a la cohesió social també hem impulsat el projecte Lliures, que és un nou fons dedicat a la solidaritat. També fem d’oficina tècnica de Som Escola, que defensa el model d’escola catalana. El pilar fonamental de la nostra cohesió social és que no segreguem els infants a l’escola per raó de llengua. —Parlant de llengua, teniu clar que l’endemà de la independència la situació del català continuarà essent crítica i Òmnium tindrà un paper fonamental per a garantir-ne la supervivència? —En som conscients i ens en sentim responsables. Ara és clau treure’ns de sobre aquestes més de 300 lleis espanyoles on el català és menystingut o penalitzat. Amb això no n’hi haurà prou. Amb la creació de la República Catalana, hem de saber que el català necessitarà un status i una protecció especial, perquè és una llengua que és objecte d’un intent sistemàtic de ser minoritzada. —Quin status? —Sempre hem defensat que el català és la llengua pròpia de Catalunya i que, per sort, a Catalunya avui es parlen més de 300 llengües. Per tant, sempre hem defugit de polèmiques estèrils. Ho veiem amb la mateixa simplicitat que a França es parla francès i ben segur que també parlen 300 llengües. No caurem en paranys estèrils. Som una entitat que destina més del 50% del pressupost a la promoció de la llengua catalana. —Se us girarà molta feina després de la independència? —Molta, molta… Ens sembla que caldrà continuar treballant en allò que és un altre èxit col·lectiu de país: haver resistit després de tres-cents anys, amb dos estats tan potents com el francès i l’espanyol, intentant dur a terme aquest genocidi cultural contra la cultura i la llengua catalana. No tan sols no se n’han sortit, sinó que el català és una llengua viva, malgrat tot els peròs que hi vulguem posar. —Veniu d’una família on es parlava castellà i la mare un dia va decidir que els fils havien de parlar català. —El meu pare és badaloní i la meva mare va néixer a Múrcia. Quan vam néixer els fills, ells es comunicaven en castellà i ma mare, que tenia per llengua materna el castellà, va proposar al meu pare de fer servir el català per a parlar amb els fills. La meva mare ho va fer amb molta naturalitat. Ella estava en un entorn molt catalanitzat perquè treballava en una carnisseria de Santa Perpetua de Mogoda. En canvi, el meu pare treballava en una fàbrica on hi havia un entorn molt castellanitzat. Aquesta és la realitat del país, persones amb cognoms catalans que, sense ser-ne conscients, acaben renunciant a la seva llengua materna i persones com ma mare que parlava castellà i proposa de parlar en català als nens. Aquesta realitat, tots plegats, ens l’hauríem d’explicar molt més. Qui no té un company d’escola que parlava castellà a classe i ara el veu pel poble parlant català als seus fills? Perquè el català, malgrat tot, tothom el veu com un element de cohesió que ens vertebra i ens fa iguals en la diferència. Això que va fer ma mare, ella no n’era conscient, però era un acte de gran transcendència perquè, si no, jo ara no seria president d’Òmnium. —Quan i com preneu consciència de la catalanitat? —És un germà de la meva mare, qui em fa agafar consciència de catalanitat, de classe i, al mateix temps, l’ambició cap a projectes empresarials propis. El meu tiet Navarro crea una llibreria i veu la cultura com un element de cohesió social. Era molt amic de Miquel Martí Pol, de Paco Candel. Jo em faig gran a la rectoria de Santiga, un llogarret una mica bucòlic, de Santa Perpetua de Mogoda, on es crea un punt de trobada d’intel·lectuals d’índole diversa. M’he criat molt amb aquesta idea que la diversitat ens enriqueix. —També sembla que teniu molt arrelada la idea dels Països Catalans. —Amb aquest oncle meu sento a parlar molt, des de petit, de Joan Fuster i de tota l’aportació que fa en aquest imaginari col·lectiu de Països Catalans. És impossible que algú et pugui fer oblidar que el teu país només l’entens si és complet i no renuncies a res. —I com vàreu acabar essent empresari? —Des de molt jove m’han fascinat els empresaris, com en Cendrós, que no renuncien a dur a terme els seus projectes econòmics amb tota l’ambició del món i al mateix temps sense perdre ni un bri de compromís amb el país. Aquestes històries m’enganxen de petitet. Jo entenc l’empresa com un instrument de retorn a la societat que m’ha permès de crear el meu projecte empresarial. Formo part d’una fundació privada d’empresaris, Femcat, on tinc desenes de companys que actuen d’una manera generosa amb el país sense renunciar a la condició d’empresari. Això que fem com a societat és també una empresa col·lectiva. Com que no tenim un estat, com a societat ens hem autoorganitzat en cooperatives, ateneus, empreses per a dur a terme això que defineix tant una societat: la solidaritat entre els seus ciutadans. Què no s’equivoqui ningú, la Caixa d’Estalvis i Pensions neix d’això, de la solidaritat dels qui eren víctimes de la repressió per una vaga, a principi de 1800. La història d’aquest país és això. —Però ara aquesta Caixa és molt lluny de tot això que expliqueu. —L’actual, ben segur, però també he de dir que algú ha posat molt d’èmfasi en algunes declaracions i en canvi ningú no valora el respecte escrupolós del conjunt de la classe empresarial catalana al referèndum. —Parleu d’Oliu i Fainé quan parleu de declaracions? —Han pogut fer alguna declaració, però hi ha una realitat: tant la Caixa com el Banc de Sabadell, com el conjunt d’empreses i multinacionals, responen als seus socis pel compte de resultats. No se n’anirà ni La Caixa ni el Banc de Sabadell, sinó tot al contrari, vindran moltes més empreses a fer negoci a Catalunya. La societat catalana és molt madura i ha demostrat que totes aquestes amenaces eren infundades.

Summary: Jordi Cuixart: ‘No se n’anirà ni La Caixa ni el Banc de Sabadell, sinó tot al contrari’


Ens reunim al seu despatx de l’ajuntament. Alfred Bosch ens convida a veure Barcelona des del terrat de l’edifici. Es veu tota la ciutat. Ell la mira pensatiu. Sembla que és capaç d’imaginar la Barcelona ‘capital global de les persones’ que proposa. Com si pensés la seva pròxima novel·la, imagina una ciutat més amable per a les persones i més exigent, també. És el candidat d’ERC a les eleccions que es faran d’ací a un any. Quan parlem de la proposta de fer una aliança sobiranista abans de les eleccions, respon que s’ha de parlar de tot, però refusa d’entrada l’envit de Jordi Graupera de fer unes primàries obertes. Diu que ells ja les han fetes. Parlem d’això i de moltes més coses barcelonines. També de la seva experiència a Sud-àfrica i les lliçons de Nelson Mandela, a qui va tenir l’honor de conèixer. Es mostra confiat en la victòria de l’independentisme. —Quina serà la prioritat de les eleccions a Barcelona d’ací a un any? —Recuperar la capital global de les persones. Que és aquesta ciutat que tenim, una gran capital internacional. A més de ser la capital de Catalunya, és una gran capital al món. Però cal que sigui pensada i feta a escala humana. Feta per persones. Aquí no tenim petroli, no tenim ferro, ni carbó, no som capital d’estat, de moment. I en canvi, hem aconseguit fer una capital global. Com? Amb les persones. I amb aquesta xarxa de col·laboració, de treball i de talent que és tan pròpia de Barcelona. Si perdem aquesta fórmula, que és l’ADN de Barcelona, posarem en perill la ciutat. Volem rellançar Barcelona a partir d’aquesta fórmula que té en compte la xarxa de col·laboració entre la gent. Perquè la gent és qui fa la ciutat. No ens ha caigut res del cel i hem fet una revolució comercial, una revolució industrial i ara fem una revolució tecnològica. Tampoc no hem d’inventar la sopa d’all. Sabem com funciona aquesta ciutat. Doncs siguem còmplices de Barcelona. —Aquesta fórmula perilla? —La nostra impressió és que el govern Colau no entronca amb la personalitat barcelonina. L’altre dia, un amic psiquiatre em feia una descripció força bona. Hi ha dues grans pulsions en la personalitat humana. Una és la por i una altra és el desig. Aquest amic em deia que Colau i el seu equip havien passat del desig, de l’Eros, del sí que es pot, l’esperança i la il·lusió a la por, al Tànatos, un cop han arribat al poder. Estan instal·lats en el ‘tots van contra nostre’, ‘tot això és molt difícil’, i els fa por el talent, l’emprenedoria, el congrés de mòbils i tot. Aquesta no és la millor manera de conduir una ciutat com Barcelona. Aquí ha funcionat la concentració d’intel·ligència en xarxa, en cooperació… I fent coses enormes com la Sagrada Família, com el moviment obrer i el moviment veïnal. En el fons, la pedra filosofal acaba essent molt similar. El govern actual encara amb por la ciutat. I no connecta amb l’ADN de Barcelona. Ens trobem que Barcelona és la capital dels problemes i no la capital de les solucions que sempre ha volgut ser. —Hi ha més raons concretes que demanin de rellevar Colau? —Hi ha més motius, però aquest em sembla que és bastant important. L’altre és perquè volem complir. Volem fer unes promeses sabent que les complirem. No pot ser que s’incompleixi constantment allò amb què has aconseguit de seduir la gent en una campanya electoral. Cal reconèixer que no hi ha varetes màgiques, que no hi ha una poció màgica, per exemple en el cas de l’habitatge. I hem de ser bons servidors de les necessitats i les esperances de la gent. L’habitatge és el tema estrella, per descomptat. I hem de fer allò que no s’ha fet fins ara, que és un pacte de ciutat amb complicitat de tots els principals agents. —Un pacte amb qui? —Sense ignorar ningú, ni les cooperatives ni el tercer sector, però sobretot el sector privat, des dels petits propietaris fins als grans propietaris, constructors, promotors… Perquè l’habitatge és privat en un 98% a Barcelona. Per tant, cal posar-se a parlar-ne immediatament. Sabem que no es resoldrà d’un dia per l’altre. I que potser caldrà un mandat, dos mandats o tres mandats, és igual, per situar-se a un nivell europeu en habitatge social. Cal saber teixir aquesta xarxa de col·laboració entre els diversos agents amb tot el talent que ja existeix. I això ho podem transmetre a molts altres camps. Hem de complir. Ens trobem una ciutat on l’accés a l’habitatge ha empitjorat. I era la proposta estrella de l’equip que ara governa. —Teniu alguna fórmula per a resoldre les tensions amb el turisme? —Anar a buscar aquell turisme que Barcelona vol i es mereix. Un turisme de qualitat, cultural, familiar… Nosaltres podem triar. Som una destinació tan magnètica! Som entre les destinacions top del món. Això vol dir que nosaltres podem escollir què volem ser. Sembla mentida que podent ser París, Londres o Berlín, ens encaparrem a ser Cancun. I amb aquest model de turisme de salaris baixos, centrat en la diversió i l’oci, moltes vegades incívic, que funciona amuntegant gent en pisos turístics il·legals o albergs econòmics. No diem pas que la gent de butxaca modesta no pugui venir a Barcelona. Però és obvi que no has de fomentar cert model incívic de turisme. I això s’ha de transmetre a la gent que ens visita, però també als veïns de Barcelona. S’ha acabat orinar als carrers. S’ha acabat embrutar la ciutat. S’ha acabat fer soroll a la nit i divertir-se a costa del descans dels altres. Volem un model cívic, amb turisme responsable i que estigui a l’altura del que Barcelona pot triar. És que ho podem triar! El més fantàstic és que ho podem triar. —Hi ha un problema de permissivitat? —Sí. Un problema de bretolades. Les normes hi són. L’ordenança de civisme existeix. Però no s’aplica, no es desplega amb prou efectius. No hi ha prou complicitat entre el govern i la Guàrdia Urbana. Gairebé falla tot allò que podria arribar a corregir aquestes situacions. Els pisos turístics il·legals són inadmissibles. Per alguna misteriosa raó, el govern actual afavoreix aquest model de turisme. —És una raó misteriosa o coneguda? —A mi m’estranya molt. No entenc per què ho fa. Vam col·laborar en el pla d’allotjaments turístics. Va ser un intent. —Què ofereix Alfred Bosch que no ofereixin els altres? —Projecte de ciutat. Quan parlo amb altres candidats o proto-candidats, la primera cosa que els dic és que em diguin quina ciutat volen. ‘Digues-me quina ciutat vols perquè així ens podrem entendre.’ És allò del Maig del 68: ‘D’où tu parles, camarade?’ Feien allò d’enfilar-se a una caixa de taronges al mig del carrer i la gent volia saber ‘d’où tu parles’… és a dir, ‘des d’on parles’. Quina és la teva visió? Cap on vols anar? A Barcelona hem de ser honestos. Hem de poder dir ‘vull aquesta ciutat’. —Quin seria l’eslògan de la Barcelona d’Alfred Bosch? —Barcelona, capital global de les persones. Volem una gran capital que ens permeti de viure en la globalitat, però que ho puguem fer amb oportunitats. Cal que Barcelona participi de la xarxa de grans ciutats globals, però que ho faci amb les persones, per les persones i des de les persones. Barcelona és una ciutat en què la convivència no és difícil. És a dir, hi ha convivència. Certament, tot sovint la convivència provoca frecs. És una ciutat molt densa. És una ciutat on la gent camina molt. Un 35% dels ciutadans de Barcelona va caminant a peu. És el transport principal. Més que a moltes grans ciutats europees. I això encara pot créixer. Cal potenciar-ho. Desplaçar-se a peu vol dir salut, convivència, interacció, integració, seguretat, comerç de proximitat, botigues i aparadors, urbanisme de gènere, vol dir tenir en compte el vianant, la gent vulnerable, la gent gran, el sistema semafòric, la segregació dels carrils bici, fer que el vianant sigui el rei –republicà– de la vorera. Tot això ho podem fer sense perdre la qualitat de gran capital global amb el congrés de mòbils més important del món. —Exerceix de capital de Catalunya en aquest moment? —Jo crec que ho podria fer més. I ho faria més si hi hagués una majoria republicana a l’ajuntament. Aquest és un altre dels nostres objectius, que enllaça perfectament amb tota la resta. Hem de ser capital del país i, com a tal, hem de ser una capital global. Si Barcelona és una capital global, vol dir que tot Catalunya serà un país global. Totes les oportunitats que Barcelona pugui oferir al país, com a capital de servei al país, seran extensibles a tot el país. La gran sort de Catalunya és poder comptar amb una capital tan dinàmica. La gran sort de Barcelona és poder comptar amb un país tan absolutament còmplice. És una simbiosi molt positiva. —La representació al consistori és molt fragmentada aquesta legislatura. Quines aliances pot construir ERC per fer govern? —El nostre objectiu és servir la gent i fer una ciutat millor. Governar és una conseqüència de la ciutat que volem fer i que volem transformar. Per tant, el més important és el projecte. Insisteixo. Digues-me de quina ciutat parles i et diré si ens podem entendre. Amb Ada Colau ho vam intentar. Vam fer un vot de confiança, però després ens vam adonar que la confiança no era merescuda o era sobrera. Perquè el seu projecte de ciutat no és el nostre. Ells tenien un guió i diria que l’han perdut. No han complert les grans promeses que van fer ni les expectatives que van despertar. El nostre objectiu és tenir clar el projecte de ciutat per a servir la gent. Poder explicar-los com farem una ciutat millor, on visquin millor. A partir d’aquí, podem establir complicitats i hem de parlar amb tothom. A les últimes eleccions catalanes, les forces republicanes van arribar al 45% del vot a Barcelona. Jo crec que fent-ho bé podríem arribar al 50%. Però ho hem de fer bé i hem de trobar quina és la millor fórmula per a arribar a aquesta majoria. —La fórmula que proposa Jordi Graupera, quina opinió us mereix? —Molt respectable. Com les fórmules que puguin proposar Neus Munté o Carles Agustí. Ells es troben ara en els seus processos. Nosaltres ja hem fet el nostre. Tenim candidat, tenim formació, equip, un projecte de ciutat. Nosaltres portem la davantera. I s’ha de respectar qualsevol proposta que hi hagi de ciutat. Cal estar atents, parar l’orella i parlar. Però cal deixar que els altres facin els seus processos. Un cop ho hagin fet, és obvi que hem de parlar. —Però la proposta de Graupera us implica. Demana de fer tots plegats aquestes primàries obertes. —Sí, home, sí. Nosaltres també vam fer unes primàries obertes on s’hauria pogut presentar Jordi Graupera. Recordeu que fa quatre anys, jo, que no era militant d’Esquerra, em vaig presentar a les primàries. A veure, les primàries obertes són bones, nosaltres les hem fetes i celebro que en Graupera les faci. Ho celebro enormement. Però que vagi avançant el seu procés, a veure exactament on ens porta tot plegat, i d’aquí a uns mesos serà més fàcil parlar a partir de processos ja consolidats. Jo crec que ningú no s’ha d’amoïnar. Sempre que hem tingut l’ocasió, al final la unitat d’acció ha tirat endavant. Vam fer Junts pel Sí. Ara parlen d’investir un president de Junts per Catalunya amb un acord amb Esquerra Republicana i un govern de coalició amb el suport de la CUP. Si les forces republicanes hem estat capaces de posar-nos d’acord en l’àmbit de país, en l’àmbit de Barcelona no serem menys. Que ningú no ho dubti, que ho farem. Falta menys d’un any per a les eleccions i hem de donar temps perquè tothom faci el seu procés. —Així, no convé cap aliança prèvia a les eleccions? —Ara convé definir quina ciutat volem. Perquè és la manera com ens podem aproximar més. Jo vull saber quin és el projecte de ciutat de Neus Munté, de Jordi Graupera, de Carles Agustí, de la CUP. Jo vull saber quin és el seu projecte de ciutat. I a partir d’aquí, parlem. —Quin paper hauria de tenir ara mateix el govern de la ciutat, pel que fa al conflicte obert entre Catalunya i Espanya? —La ciutat hauria d’encapçalar qualsevol procés democràtic. Barcelona ha estat sempre una ciutat progressista, demòcrata i catalanista. Per tant, això també forma part de l’ADN de Barcelona. I ha de continuar essent així. A mi, l’1 d’octubre, m’hauria agradat veure l’alcaldessa de Barcelona fent una cosa que va fer l’alcaldessa de l’Hospitalet, que no va anar a votar i no estava d’acord amb el referèndum, però va sortir al carrer i es va interposar entre la gent que volia votar i les forces policíaques. I va dir: ‘Als meus ciutadans i ciutadanes, no els toqueu. Jo els represento i haureu de passar per sobre meu.’ I ho va aturar. M’hauria agradat veure el màxim representant de la ciutat fer el mateix que va fer algú tan poc sospitós d’independentisme radical com Núria Marín. Perquè és una acció cívica, democràtica. I és això que esperem de qui encapçali la ciutat. —Us fa patir que el debat sobre el conflicte amb l’estat espanyol ofegui el debat sobre la ciutat d’ací a un any? —A mi no em fa por cap tensió creativa. A mi em fa por l’actitud salvatge del govern espanyol. Gent que és capaç d’enviar forces repressives. A la ciutat de Barcelona van desplegar una estratègia deliberada per fer mal a la gent. Això em fa por. Quan veus la manera com van actuar. Van fer un desplegament d’estratègia d’atac. Això em fa por. Em fan por els poders de l’estat que són capaços de posar la gent a la presó per motivacions polítiques. Quan és evident que la justícia diu a Europa que no va passar tot això que diuen els tribunals espanyols. I queden en evidència. Però els importa un rave quedar en evidència. I continuen en la mateixa direcció. Van suspendre i despatxar un govern legítim escollit a les urnes per poder governar directament des de la capital. Com n’hem de dir, de tot això? I és clar que em fa por. Jo confio en la gent del país i de la meva ciutat, que saben reaccionar. —La gent sempre hi és… —Hi van ser l’1 d’octubre fent pinya, dient ‘som gent de pau’ i ‘votarem’. No em fa por la meva ciutat, ni la gent del meu país. Al contrari, em genera confiança. I orgull de ciutat. Com la reacció que va tenir la ciutat després del 17 d’agost. Una de les pitjors desgràcies que li han caigut a la ciutat. Veure la Rambla, l’artèria emocional de la ciutat, tacada de sang d’aquella manera. I l’endemà la gent sortia i anava per la Rambla de manera espontània a dir que no tenia por. No tenim por. És això que hem d’assumir també els qui ens dediquem a la política i a representar la gent. No hem de tenir por. Ens en fa. Quan veiem algú tan salvatge que és capaç de fer mal a la gent, això ens fa por. Però hem de ser capaços de reaccionar amb enteresa i força cívica i democràtica. —Us sembla que hi ha por entre els polítics? —Els humans sempre tenen por. Abans parlava de la por de l’equip de govern d’Ada Colau i com han canviat l’Eros pel Tànatos. I la por és inevitable. Forma part de la condició humana. La por i el desig són inevitables. Però hem de ser capaços de vèncer la por. I el mèrit de qualsevol polític no és no tenir-ne, sinó saber com vèncer-la. I crec que a Barcelona tenim la clau. Ho podem fer. Tothom pot ensopegar. Barcelona també ho fa. Però ens ha de preocupar la capacitat de reacció. —En la vostra experiència professional com a corresponsal, la por i el conflicte us els devíeu trobar sovint. A Sud-àfrica, a l’Iran, al Vietnam, a Bòsnia… Són situacions molt diferents i molt allunyades de la nostra. Però en podem treure cap lliçó? —Sí. Una de les persones que més he estudiat i que he tingut la sort de conèixer és Nelson Mandela. Té dues grans virtuts que ens aniria bé d’aplicar-nos. Jo miro sempre d’acostar-m’hi. Una és l’enteresa, la coherència, defensar les teves idees i conviccions i no renunciar-hi mai. No renunciar-hi mai. L’altra és la capacitat de parlar i negociar amb tothom. I això s’ha de combinar. S’ha de poder parlar, sobretot, amb l’enemic. Amb els teus rivals principals. I això pot semblar contradictori. Hi ha gent que pensa que et rendeixes quan dius que hem de parlar amb els nostres rivals. I no és així. —És un signe de força, tenir la capacitat de parlar amb l’enemic? —Quan parles amb els rivals és perquè tens la necessitat humana de defensar les teves conviccions davant de qui sigui. Sobretot, davant d’aquells que pensen molt diferent. I mirar d’avançar tant com es pugui davant dels teus rivals. I la necessitat de parlar és evident quan vols evitar un conflicte major. Mentre parles, no et pegues. Pots insultar, però no recorres a la violència física. Parlar és obligat. És la millor manera de no caure en determinades derives. Cal parlar i cal defensar les conviccions fins al final. En aquest context, la gent que serà més apreciada al cap del temps i que tots ens hi reconeixerem més i a qui agrairem la feina, és la gent que faci aquestes dues coses: capacitat de negociar i de defensar les conviccions. Penso en la gent que és a l’exili o a la presó. Els miro i penso que són una lliçó. —Una lliçó? —Malgrat tots els embolics i dificultats, aquesta gent són la nostra lliçó. És molt complicat tot plegat. I dificultats. Aquestes situacions exigeixen una solució creativa. Recordem que els dos màxims dirigents de l’independentisme no poden parlar entre ells. Perquè un és a l’exili i l’altre a una presó espanyola. Si això no complica les coses, ja em direu! Però quan els miro i veig la seva enteresa i quan es planten davant del jutge i defensen les seves conviccions. I quan diuen al jutge que ja saben que ho aprofitarà per mirar d’humiliar-los tant com pugui i tancar-los tant de temps com pugui, però defensen les seves conviccions… Són una lliçó d’integritat que hem de valorar. I al mateix temps, diuen que estan disposats a negociar per evitar que hi hagi un clima de confrontació que no desitja ningú. —Una lliçó de Mandela, que va passar 27 anys a la presó. —Estic segur que aquí no serà així. Perquè, encara que de vegades sembli que som en un altre segle i a un altre lloc, som al segle XXI i a l’Europa Occidental. I quan es posa pressió real sobre Europa, s’han de moure. S’ha vist amb el cas de Puigdemont als tribunals alemanys. Han hagut de fer justícia. I tan sols amb això, desarmen tots els arguments legals espanyols. Que no s’aguanten per enlloc. Perquè és evident que aquí no hi ha rebel·lió ni sedició ni malversació, com ens diu el ministre Montoro. És obvi que aquesta gent està tancada injustament. No van fer res que mereixi la presó. És pura repressió política. I haurem de posar paciència. Tots voldríem que es resolgués demà. I demà no es resoldrà. Però estic segur que això pujarà de to. —Serà encara més complicat? —Cada vegada tindrem més suport. Cada vegada serem més. Nosaltres creixerem. Quan parles amb persones que potser no són independentistes o que fins fa poc no ho eren, veus que aquesta situació d’injustícia flagrant els fa canviar la mirada. Tota aquesta humiliació arracona molta gent i els obliga a triar. I si els obligues a triar, segurament triaran la llibertat, la justícia i un país millor. Per tant, el camí serà molt més dolorós que no hauríem volgut, perquè els poders de l’estat ho han volgut així. Però estic convençut que ens portarà a la república catalana que volem. N’estic convençudíssim. Les dues raons van juntes. Precisament perquè ho porten a l’extrem tindrem república. Perquè no són britànics. No hi ha intel·ligència política. I els poders de l’estat espanyol no faran mai allò que va fer el Regne Unit amb Escòcia. I per tant, guanyarem.

Summary: Alfred Bosch: ‘Demà no es resoldrà el conflicte; estic segur que pujarà de to’


Marta Pascal (Vic, 1983) va agafar el timó del PDECat ara fa dos anys, després del congrés fundacional del partit hereu de Convergència Democràtica. Reivindica el llegat polític del president Pujol i de CDC i el tomb independentista del partit d’aquests últims anys. Pascal afirma que no se sent qüestionada pel sector crític del partit, encapçalat pel batlle de Molins de Rei, Joan Ramon Casals, i espera arribar a un acord amb aquests sectors abans de l’assemblea del partit. Hi parlem sobre la imminent assemblea del PDECat, el lideratge de Carles Puigdemont, les relacions amb Junts per Catalunya, el debat sobre les primàries independentistes per a les eleccions municipals, la República i la reunió entre Quim Torra i Pedro Sánchez de dilluns. —Arriba l’assemblea del PDECat i pot estar en joc el vostre lideratge. Us sentiu qüestionada dins el partit? —En un partit com el nostre hi ha gent molt diferent. Fa dos anys vam assumir la tasca ingent de posar-lo al dia, recuperar l’herència política positiva de Convergència i deixar-ne enrere alguns episodis. Tinc assumit que hem fet coses ben fetes i també de mal fetes. Crec que hem fet bona feina, però encara n’hi ha molta per fer. Estic convençuda que aquesta assemblea ha de servir perquè allò que no hem fet tan bé ho puguem resoldre de cara al futur. —Però us sentiu qüestionada? —Jo estic tranquil·la, de debò. Els partits en general passen situacions difícils perquè hi ha un qüestionament evident sobre si fer política des del partit és més o menys valuós que fer-ne des d’uns altres espais. Crec en la política i els partits, però això no vol dir que no hàgim de millorar en el dia a dia. —Arribareu un acord amb els crítics per incorporar-los a la direcció? —Sóc optimista. No hi veig diferències de fons gaire evidents. Crec que tenim propostes molt semblants, de manera que el titular de l’endemà de l’assemblea del PDECat serà de suma, de reimpuls, de rellançament, de tancar les ferides que hi ha hagut després del congrés fundacional. Tinc molta confiança que anirà bé. La direcció actual hem fet aquesta proposta d’ampliar la direcció i l’hem traslladada a la ponència organitzativa. Ara esperem que els associats ens facin arribar les esmenes, però m’ho prenc com una oportunitat perquè el partit sigui més fort i sòlid, i que del punt de vista electoral i de projecte pugui ser més competitiu. —A la direcció no hi haurà Carles Puigdemont. Per què vau fer la proposta pública sabent que ell no volia presidir el PDECat? —Ens demanen quin paper li veiem, al president Puigdemont, i si volem que sigui a la direcció. Tingui un càrrec orgànic o no, Puigdemont ho és absolutament tot per a aquest partit. Ho ha estat i ho serà. No solament per al partit, també per al país. Per tant, vaig dir que em faria il·lusió i que m’agradaria molt que hi fos, però també entenc les circumstàncies personals que té ara mateix, com la resta d’exiliats i els presos polítics. M’agradaria que fóssim rigorosos. Quan vaig fer pública la proposta jo no sabia que diria que no. Al contrari. Vaig manifestar-me sobre el fet que el lideratge del president Puigdemont i dels presos i exiliats fos present al partit. Ara, quan s’escauen circumstàncies com les actuals no hem de fer el fals debat sobre que si tens un càrrec ets més important o menys. Puigdemont té un valor, una trajectòria i una força extraordinària. —La proposta també incloïa que Josep Rull, Jordi Turull i Lluís Puig fossin vice-presidents del PDECat. En teniu cap resposta? —N’anem parlant. En vam parlar la setmana passada a Estremera, però aquesta setmana, amb els trasllats, la comunicació és dificultosa. En el cas del conseller Puig hem parlat per telèfon, però tinc previst d’anar aviat a Brussel·les i compartir amb ell les seves reflexions i com ho veu tot plegat. —A l’assemblea hi arribareu amb cap proposta alternativa a la presidència del PDECat? —A mi m’agradaria arribar-hi amb una proposta feta de direcció, més àmplia. Un acord global perquè l’assemblea pugui dedicar-se a un debat sobre l’estratègia política i l’estructura. No cal que hi hagi una batalla campal de noms. He tingut reunions des de la setmana passada amb diversos sectors i persones que tenen opinions diferents sobre el nostre espai polític, el futur, els lideratges… He tingut molt bona rebuda, però ho mantinc amb discreció per acabar-ho de tancar. —Els crítics han dit que la ponència política és laxa i poc concreta. —En discrepo. Hi ha un comitè de ponència de primera línia. Crec que les sensibilitats són escrites, i que la ponència digui clarament que estem a favor d’un procés d’autodeterminació i que volem una República, que som europeistes, que expliqui la repressió que vivim i com ens confrontem amb l’estat espanyol a Europa i al Tribunal d’Estrasburg, perquè hi arribarem, que apostem pel diàleg, però també per l’absoluta obediència al poble de Catalunya… És una ponència política amb molta potència i estic convençuda que les esmenes dels associats la milloraran. —Per tant, la direcció està disposada a negociar les esmenes que arribin. —I tant! L’objectiu és que els textos que surtin de l’assemblea reflecteixin l’opinió de les bases del PDECat i que vagin en sintonia amb les demandes de la societat catalana. Tenim un text de partida que serà infinitament millor quan s’hi incorporin les esmenes. Els partits, els critiquen molt, però un debat obert com aquest és molt positiu. A més, amb una mirada d’equilibri territorial molt gran. El nostre partit és divers i complex i això s’hi ha de reflectir. —El concepte de la unilateralitat s’hi ha d’incloure? —Ja diem que no renunciem absolutament a res i parlem d’obediència al poble de Catalunya. En posem tres exemples molt concrets: el 9-N, l’1-O i el 21-D. Va ser una situació molt crítica, ens van fer un cop de destral, ens van intervenir les institucions, ens van posar gent a la presó i, malgrat tot, el sobiranisme va guanyar les eleccions. El focus s’ha de posar aquí. És evident que els conflictes polítics es resolen amb política i democràcia i amb urnes. —Organitzativament, el PDECat ha tingut problemes amb el règim d’incompatibilitats. Ho canviareu? —De moment mantenim aquesta filosofia de separar els càrrecs de partit dels càrrecs executius de govern. Ens sembla que del punt de vista de cultura política i de partit és interessant que ens puguem repartir els papers, tot i que pot haver-hi excepcions. Crec que ha d’existir el règim d’incompatibilitats, però alhora no ha de constrènyer el talent que hi ha al partit o al govern. És una de les qüestions per les quals espero veure l’opinió dels associats. —Aquests últims mesos i setmanes hi ha hagut tensió entre el PDECat i JxCat. Ara uns diputats han registrat el nom Junts per la República. Què en penseu? —Conec poc Junts per la República, però m’ho miro amb un respecte extraordinari. Una de les coses que han passat aquests anys és que el sistema de partits ha canviat moltíssim. És molt evident, han sorgit partits nous també. Construïm espais polítics. A nosaltres ens incumbeix que a la tardor vam veure claríssim que el partit havia de desbordar les seves costures tradicionals i per això vam fer Junts per Catalunya. La part més orgànica del partit va renunciar a ser-hi, però la part més important, els batlles, sí que són diputats. La diversitat a vegades duu friccions, però continuo sense ser derrotista. No passa res. Sí que m’agradaria que les coses es diguessin més privadament, no pas públicament, però al final tothom s’ha de poder expressar com vulgui. Cada dia la convivència millora i creix, i a la llarga crec que aquest espai polític es podrà eixamplar tan com es pugui, assumint que les opinions no són granítiques i que tots els matisos han de cabre en un partit com el nostre per a aspirar a la centralitat i a ser el gran partit de referència del sobiranisme, abastant –del punt de vista ideològic– molt més terreny que no havíem abastat tradicionalment. —Sense el lideratge de Puigdemont, el PDECat pot convertir-se en el gran partit referent del sobiranisme? —Una cosa són els càrrecs orgànics i una altra els lideratges. Que el president Puigdemont no presideixi el partit no vol dir res. Ho és tot i ho serà tot. És aquest gran lideratge que desborda pertot arreu perquè té una força política extraordinària. És militant del PDECat i ens ajuda i ens ajudarà. Nosaltres també. I el país el necessita. Però crec que no s’ha de fer el fals titular que, com que no presideix el PDECat, se’n desvincula. El seu lideratge des de l’exili és necessari i fonamental perquè puguem anar endavant com a país. —Hi ha qui diu que el PDECat amaga les sigles. —Això és rotundament fals. I ens posa una etiqueta com si tinguéssim por. Nosaltres no n’hem tinguda mai. Estem molt convençuts que aquest partit hi ha estat en els moments transcendents i importants. El 9-N, l’1-O, el 21-D… i tants moments aquests últims anys. La nostra força política ha transitat del catalanisme fins al sobiranisme i l’independentisme. No hem fallat. Quan el president Mas fa la proposta del dret de decidir, l’any 2007, aquest partit innova i s’anticipa al sentit majoritari que ara té la societat catalana. El fet de votar i decidir sobre el nostre futur polític és en el tarannà més íntim d’aquest país. Això ho reivindico com un llegat de Convergència. Hem llegit que la societat catalana reclamava molta sensibilitat i no estructures clàssiques de partit, i per tant hem posat a disposició l’estructura del PDECat per a incorporar aquestes veus i sensibilitats diferents. —Com es fa efectiva la República amb l’acció de govern? —Crec que les polítiques del dia a dia del govern, les polítiques socials, la lluita contra el canvi climàtic… tot això fa República, fa créixer el país i el situa davant Europa i el món en un frontispici. Volem ser una república independent. El dia a dia ens hi acosta. Però també cal eixamplar la majoria i sumar gent al projecte republicà. Crec que el dia a dia ens aproxima a l’objectiu final, i hem incorporat una pota fonamental, la feina que es fa des de Brussel·les i la que es pot fer des de Ginebra i Escòcia. També gent anònima que ajuda a explicar el projecte de Catalunya al món hi aporta el seu gra de sorra. Mai no havíem arribat tan a prop, però és evident que gestionem unes competències estatutàries i per tant autonòmiques. Tot allò que tenim ho volem, i sobre allò que tenim en volem més. Aquest és un enfocament ambiciós. Hem de tenir mentalitat d’estat i greixar la dinàmica. —Clara Ponsatí ha estat molt crítica. Ha dit que el PDECat i ERC només estan pendents de les nòmines. —És la mena de coses que m’agradaria que es poguessin dir privadament, no pas públicament. Precisament també perquè ella és a l’exili, com altres, i tenim presos polítics i famílies patint, em costa d’assumir aquests plantejaments. Vull continuar reivindicant la política i els partits, són necessaris. Evidentment, respecto les opinions de la consellera Ponsatí. —A part de gestionar les polítiques autonòmiques amb ambició, com es converteix l’autonomia en república? —La proposta que fa ara mateix el president Torra és un referèndum pactat. Hi estem còmodes, amb aquesta proposta, que per una altra banda va ser sempre la del president Puigdemont. Hem estat disposats a parlar de tot, però no renunciarem que en democràcia es voti. Això ho entén tothom. Si l’estat espanyol no ho entén, ja li ho dirà Europa. I si l’estat espanyol creu que els tribunals han de servir per a esclafar la voluntat d’un poble, ja li ho diran els tribunals europeus què passa. Això vindrà. Estem al cent per cent còmodes amb les propostes de Torra i Puigdemont i molt determinats a treballar en aquest sentit. —L’ANC ha proposat que hi hagi primàries entre l’independentisme per a les eleccions municipals. El PDECat va deixar-hi la porta oberta. Però les veieu amb bons ulls? —Sempre hem reivindicat el valor de la unitat. A les eleccions europees del 2014, Junts pel Sí, ho vam intentar el 21-D… la bandera de la unitat l’hem portada sempre i aquesta ha de ser la proposta, donant valor al paper de les forces polítiques. Nosaltres estem disposats a parlar-ne. Evidentment per una qüestió demogràfica i en la situació política actual, és evident que si el sobiranisme va junt la possibilitat que el mapa després de les municipals sigui un mapa republicà i independentista és molt més fàcil. És posar tota la carn a la graella. Hem de ser prou flexibles per a sumar. Ens trobem una mica a l’expectativa, perquè hi ha hagut la proposta però Esquerra ja ha dit que no. Tampoc no hi ha hagut gaire concreció. Nosaltres hi concorrerem sota la filosofia de Junts per Catalunya, incorporant més sensibilitats. És una cosa que Convergència ja feia: a les municipals, hi incorporava molts independents. Estem còmodes amb això i ara ho hem bastit a escala nacional. Allà on hi hagi unitat del sobiranisme, a nosaltres ens hi trobaran. —Va ser un error no investir Puigdemont el 30 de gener? —A mi m’hauria agradat veure el president Puigdemont investit una altra vegada. Sota el relat de la restitució, calia dir que el poble torna al seu lloc aquell qui va ser triat a les eleccions. No va ser així. Una vegada més el president va demostrar que ni un tribunal, ni un president del govern espanyol ni les febleses i la por de ningú no el podien aturar. Ell va transitar aquests mesos amb una fortalesa molt gran, també a la presó, i amb una extraordinària generositat va posar damunt la taula el nom de Quim Torra. Però sí que m’hauria agradat que hagués estat restituït. —Es va recular massa? —És aquella sensació que no vam tornar al poble allò que esperava. Les circumstàncies van ser les que van ser. L’objectiu final d’aquesta legislatura és que ell pugui tornar a ser investit i no hi renunciarem de cap de les maneres. No és solament una modificació de la llei de presidència, sinó un relat de justícia i dignitat. JxCat treballa al parlament en aquesta línia. —Quina autocrítica en feu, de l’octubre? —L’independentisme es flagel·la constantment, però no he sentit mai autocrítica del bloc del 155 ni de les bestialitats del govern del PP amb la connivència del PSOE i de Ciutadans. Nosaltres som capaços de fer autocrítica i posar una mirada llarga amb mentalitat d’estat i ells, no. I així va el sistema polític i institucional de l’estat espanyol, que fa aigües. Quina autocrítica fem de l’octubre? El primer d’octubre és un exercici de fortalesa i dignitat extraordinari d’aquest país. La gent va posar-hi una força mai no vista. Es van atrevir a clavar-nos mastegots i ningú es va fer enrere. Vam fer una declaració política el 27 d’octubre que evidentment no va tenir l’efecte que volíem, però que queda marcada en la història del país i que obre la fase republicana. Però, com que no porto el passaport de la República Catalana a la butxaca ni el DNI català, alguna cosa no vam acabar de fer prou bé o vam confiar massa en un suport internacional que semblava que podíem tenir, però que no va arribar. Crec que tampoc no ens hem de flagel·lar més del compte. Vam complir la paraula donada. Hi ha gent que va donar-ho tot i més, fins al punt d’estar a la presó i a l’exili, per mantenir la coherència i la dignitat. Des del punt de vista cívic, el país va comportar-se d’una manera extraordinària. Vam fer envermellir un estat absolutament repressor i autoritari i vam difondre el cas de Catalunya al món. Això no té marxa enrere, i a la ponència política insistim que l’1-O ho canvia tot. —Us va saber greu la carta d’Oriol Junqueras de dissabte? —Em costa d’opinar sobre les opinions dels presos polítics i dels exiliats. És tan dramàtic que em costa d’expressar-me. Dit això, des del pla polític he de dir que no és cert que alguns hagin fet més que els altres. Precisament quan el país es mobilitza de la manera que va fer-ho i que més de dos milions de persones van anar a votar, gent molt diferent, fins i tot gent que va votar que no, nosaltres vam posar-ho tot perquè la gent es pogués expressar. Això no era una qüestió de partits, sinó de país. Hi ha gent que ho ha pagat personalment i aquest plantejament no és encertat. M’agrada remarcar que vam ser-hi tots, que no va fallar ningú i que vam ser obedients al poble de Catalunya. —El País va publicar que havíeu tingut un paper molt important per posar d’acord els partits independentistes i el PNB en la moció de censura contra Rajoy. —Com a coordinadora general del PDECat vaig prendre la iniciativa perquè és una de les meves funcions. Els hereus del franquisme polític havien de deixar la Moncloa. El sí va ser absolutament instrumental. Sabem qui és el senyor Pedro Sánchez, el PSOE i el senyor Borrell. No ens vèiem amb cor de mantenir a la Moncloa els qui ens havien estomacat i masegat el primer d’octubre, els qui han embargat el president Mas, els qui han desposseït de l’escó Francesc Homs, els qui han fet patir Joana Ortega i Irene Rigau, els qui han empresonat els consellers… La meva tasca va ser escoltar tothom i prendre una decisió. Evidentment, vam parlar amb el PNB, som partits germans i compartim candidatures i acció política. Vam fer allò que havíem de fer i estic especialment orgullosa d’haver contribuït que el senyor Rajoy i el PP ja no siguin a la Moncloa. Ara, amb el senyor Sánchez està tot per veure. On realment veurem si Sánchez és diferent de Rajoy és si alliberen els presos. Exigim que l’advocat de l’estat es retiri de la causa del primer d’octubre i que la fiscalia tingui en consideració què diu la justícia de diversos països europeus. La pilota és a la teulada del senyor Sánchez. —Què n’espereu, de la reunió de dilluns entre el president Torra i Pedro Sánchez? —És necessària i dóna valor a l’oferiment de diàleg del president Puigdemont i ara del president Torra. Suposo que no serà l’única, que n’hi haurà més. Espero el gest de l’alliberament dels presos i un respecte absolut pel procés democràtic que fem a Catalunya. Tot allò que siguin revolts, gests i cortines de fum serà afegir aigua al vi. —El PSOE ja ha dit que no vol parlar de l’autodeterminació. —Doncs molt malament. Deuen ser iguals que el senyor Rajoy. El president Torra situarà diversos temes sobre la taula. El dret d’autodeterminació d’aquest país és sagrat i s’ha de poder exercir. D’aquí, no ens en mourem. Si cal que es trobin més perquè ho entenguin, que ho facin. L’exigència de l’alliberament immediat dels presos i el compliment del dret d’autodeterminació són els pilars fonamentals. —La consultoria Llorente & Cuenca us va incloure com un dels ‘lideratges espanyols emergents’. Us hi sentiu còmoda, amb això? —Vaig veure-ho a Twitter i els ho vaig agrair. Sempre he dit que sóc aquí per treballar pel meu país i el meu partit, i si algú vol dir que he fet la feina ben feta doncs enhorabona i benvinguda l’opinió. —El PDECat ha superat l’ombra de la corrupció que ha tacat Convergència? —Som un partit nou que, del punt de vista organitzatiu i del finançament, és impol·lut. He vist amb molta tristesa com políticament Convergència ha de viure aquests últims anys, i cada vegada que hi ha episodis sobre presumpte finançament irregular, el cas Palau… vull reivindicar el llegat polític extraordinari del president Pujol. D’allà on véns, sempre ho has de poder explicar. I Convergència paga els errors amb la seva vida política.

Summary: Marta Pascal: ‘A l’assemblea del PDECat, no cal que hi hagi una batalla campal de noms’


El príncep saudita Mohammed Bin Salman, actual hereu al tron de Riad, va visitar Madrid l’abril passat. Maher Abdulaziz Mutreb, un dels sospitosos de participar en l’assassinat del periodista Jamal Khashoggi, l’acompanyava en el seguici, segons que ha pogut confirmar el diari New York Times (NYT). Mutreb també va acompanyar el príncep en visites a París, Boston, Houston i les Nacions Unides. Il·lustració de New York Times: arribada de Bin Salman a Madrid El NYT no ha pogut confirmar quina funció tenia Mutreb en el seguici de Bin Salman, però especula que podria ser-ne ‘guardaespatlles’. Sobre la seva identitat, el diari només ha pogut confirmar que el 2007 va formar part de l’equip diplomàtic de l’ambaixada saudita a Londres. El príncep ha viatjat extensament per Occident d’ençà del seu nomenament com a hereu al tron. Les prioritats han estat estrènyer els lligams comercials i vendre mediàticament les reformes que ha impulsat en un dels països més conservadors del planeta. Tanmateix, les reformes s’han constatat com pur maquillatge al costat de la guerra al Iemen, el sagrat del primer ministre libanès Saad Hariri i l’assassinat del periodista Jamal Khashoggi, crític amb el règim i col·laborador del Washington Post. L’abril del 2018, Bin Salman va passar poc més de vint-i-quatre hores a Madrid. Temps suficient per tenir un sopar privat amb els reis espanyols. El príncep també va dinar amb Felipe VI i altres autoritats com Mariano Rajoy, en aquell moment president del govern espanyol. Bin Salman també va tenir una reunió amb Maria Dolores de Cospedal, ministra de Defensa, i va tancar els serrells de la compra de cinc fragates militars a Navantia per un valor de 2.000 milions d’euros. Assassinat i esquarterat Khashoggi va ser assassinat el 2 d’octubre al consolat saudita d’Istambul. Membres del govern turc han assegurat que tenen proves que quinze agents del règim dels Saud, entre els quals Abdulaziz Mutreb, van viatjar especialment a la ciutat per a participar en el crim. Segons les autoritats, els agents van utilitzart jets privats d’una companyia vinculada amb la monarquia i el ministeri de l’Interior saudita. Les autoritats de Riad asseguren que van interrogar Khashoggi, però que va sortir caminant del consolat. La veritat, però, és que el cos del periodista no ha tornat a aparèixer. Els agents van torturar-lo durant dues hores abans d’assassinar-lo. Després van esquarterà el cos amb una serra. Aquella mateixa nit van abandonar Turquia. Algunes informacions asseguren que el cos de Khashoggi podria ser a la residència del cònsol. El diplomàtic va abandonar ahir Istambul. La policia turca espera inspeccionar la residència avui. La CNN ha assegurat que Riad està disposat a admetre que Khashoggi va morir ‘en un interrogatori que va anar malament.’ En la mateixa informació s’explica que el govern es comprometrà a perseguir tots els implicats en el crim. No obstant això, el govern saudita continua negant qualsevol relació amb l’assassinat.

Summary: Un sospitós de l’assassinat del periodista Khaixoggi va viatjar amb el seguici del príncep saudita a Madrid


La Generalitat demana “rigor” perquè “estem massa acostumats a anuncis que després no es complixen” VALÈNCIA, 4 (EUROPA PRESS) Renfe recuperarà el pròxim 12 de novembre l’oferta del servici de Rodalies de la línia C-6 València-Castelló anterior al començament de les obres d’implantació del tercer carril en el Corredor Mediterrani, segons ha informat la companyia en un comunicat. Així, reposa la programació existent abans de l’execució dels treballs d’infraestructura: 79 servicis circularan novament, entre les dues ciutats, d’ells 39 en sentit València-Castelló i 40 en sentit Castelló-València. El servici està reduït i modificat des del 7 de setembre de 2015, amb el començament de la primera fase de les obres d’implantació del tercer carril del Corredor Mediterrani. Així, el servici d’autobusos complementari deixarà de funcionar a partir de la implantació de la nova programació. Durant la cinquena reunió del grup de treball, celebrada este dimarts, la companyia ha exposat al director general d’Obres Públiques, Transport i Vertebració del Territori, Carlos Domingo, la futura nova programació del servici entre les dues ciutats. Durant la trobada, els tècnics han analitzat les incidències ocasionades i els retards “puntuals” durant el mes de setembre amb motiu del desenvolupament final de les obres en diversos punts de la línia i les demores ocasionades. L’objectiu primordial del grup de treball és l’establiment de “contactes periòdics” amb la finalitat de traslladar a la Generalitat una informació de “primera mà”, del servici de Rodalies entre València i Castelló. Per la seua banda, el Consell ha exigit a Foment que restablisca “com més prompte millor” tots els servicis en Rodalies “amb els mateixos temps i freqüències” que abans de les obres. El director general d’Obres Públiques, Carlos Domingo, ha traslladat a Renfe les queixes de la comunitat educativa i dels alcaldes dels municipis de la línia C6 i ha demanat “solucions” fins que es restablisca el servici. SENSE REPRESENTANT D’ADIF “Portem massa temps en obres, massa molèsties i massa hores perdudes sense que als usuaris se’ls compensen per les molèsties”, ha indicat Domingo, segons ha informat la Generalitat en un comunicat, en què ha lamentat que a la trobada “no ha assistit cap representant d’Adif, tot i les contínues sol·licituds de la Conselleria d’Obres Públiques”. “Ens han donat una data, el 12 de novembre, en què es reposaran els servicis, però estem massa acostumats a anuncis que després no es complixen, de fet, ja van cinc d’estes característiques”, ha indicat Domingo, qui ha demanat “rigor i serietat perquè els usuaris portem massa temps en obres, massa molèsties i massa hores perdudes sense saber quan s’acabaran les obres, sense conèixer la programació, sense que als usuaris se’ls compensen per les molèsties”. Davant d’això, des de la Generalitat s’ha exigit a Renfe que mentre no es restablisca el servici “en condicions”, s’apliquen les solucions i les mesures exigides pel Consell “com la bonificació dels bitllets, una major informació, un pla de xoc per a recuperar la confiança dels viatgers i que mantinguen una major comunicació amb els alcaldes i amb la comunitat universitària”. A la reunió, Carlos Domingo ha traslladat a Renfe les queixes de la comunitat educativa i dels alcaldes dels municipis de la línia C6 “per a posar fi a la falta de fiabilitat del servici, a la falta de confiança, a les perdudes econòmiques que evaluem en un milió d’euros al mes, i a la falta de bonificació en un 50% el preu del trajecte”. El director general ha lamentat que Adif “no ha assistit a la reunió i ha perdut una nova oportunitat d’explicar als valencians la programació de les obres del tercer carril entre Castelló i València”. “L’anunci de restablir el servici haguera resultat més creïble si Adif ens haguera lliurat el pla d’obres, però una vegada més ha demostrat el poc que importem els valencians quan ens ignoren d’esta forma des del Ministeri de Foment”, ha criticat.

Summary: Renfe recupera el 12 de novembre l’oferta de Rodalies entre València i Castelló


El Tribunal Constitucional ha avalat que els menors amb suficient maduresa i que es trobin en una situació estable de transsexualitat puguin demanar el canvi de sexe en el registre civil. El TC estima la qüestió d’inconstitucionalitat plantejada pel Tribunal Suprem respecte a un article de la Llei reguladora de la rectificació registral de la menció relativa al sexe de les persones, que obligava a esperar fins als 18 anys per canviar el sexe en el registre. Hi ha dos vots particulars de magistrats del TC, que es coneixeran més endavant, juntament amb la sentència.

Summary: El TC avala que menors transsexuals puguin canviar el seu sexe en el registre civil


La idea era fer una reflexió sobre la sang des de la perspectiva que volguessin, amb total llibertat excepte que no podia ser sang vessada per arma de foc. Els rius vermells flueixen d’un conte a l’altre a través de sis maneres diferents de narrar el secret de les venes i la seva manera impúdica de mostrar-se i vessar. L’editor va fer l’encàrrec a sis escriptors, de València a Mallorca passant pel cor de Catalunya i arreplegant les millors venes d’Itàlia: Núria Cadenes (Barcelona 1970), Anna Carreras (Barcelona, 1977), Carles el Saure (Palma, 1974), Joan Jordi Miralles (Osca, 1977), Lucia Pietrelli (Candelara, 1984), Jaume C. Pons Alorda (Caimari, 1984). Llegiu un fragment del conte de Lucia Pietrelli. Explica l’editor Pau Vadell, que va ser qui va triar els autors, que han confeccionat sis contes expressament per a l’ocasió: ‘És l’aposta narrativa d’AdiA Edicions per a aquest Sant Jordi. Enguany volíem algun nou llibre que sortís una mica dels esquemes i vam pensar en aquesta idea sangonosa. El fet és que hem creat una mica el nostre cànon d’una generació. La col·lecció ‘Llimona verda’ va néixer amb la voluntat que els llibres que s’hi publiquessin fossin àcids, poc corrents, que estimulessin nous lectors. En aquest sentit, aquesta és una aposta ben encertada que segur que ens esperona a preparar algun altre volum col·lectiu per a l’any vinent.’ ‘On falla la lògica de l’educació i on s’obre la baula de la realitat, només hi queda la Sangassa d’aquesta recopilació’. Continua Vadell: ‘Núria Cadenes ens introdueix dins el món de la pintora de la família Gentileschi per tal de veure com cal pintar la sang en un quadre de decapitacions. Anna Carreras també ens presenta un món femení que es va embolicant en el dia a dia. Carles el Saure, amb molta delicadesa, ens endinsa en el món de la psicologia d’un infant que desenvolupa la telepatia. Joan Jordi Miralles aconsegueix deixar-nos amb la destral per estrenar, tot i que la sang és present en tot moment en el relat. La italiana Lucia Pietrelli torna a condensar en una atmosfera càlida una violència reprimida de tota una família. Finalment, el mallorquí Jaume C. Pons Alorda ens parla d’un grup d’amics que comparteixen un passat tèrbol i que es troben de sobte amb l’esclat d’una venjança.’

Summary: Avançament editorial: ‘Sangassa’, la proposta narrativa d’AdiA per a Sant Jordi


La Plataforma d’Afectats per la Hipoteca i el Sindicat de Llogaters celebraran el 23 d’abril la primera Festa pel Dret a l’habitatge a la Sala Apolo de Barcelona. Aquests dos col·lectius pel dret a l’habitatge promouen una festa-concert solidària amb l’objectiu de donar visibilitat a aquesta problemàtica. Per fer-ho, comptaran amb la complicitat dels músics Maria Arnal i Marcel Bagés, The Sey Sisters, Za! i Lágrimas de Sangre, que actuaran gratuïtament al concert els beneficis del qual aniran destinats ‘a continuar la lluita per un habitatge digne i a les afectades per la crisi immobiliària’, segons s’ha fet públic aquest dimarts. Per un model de ciutat i pobles per a les persones, i no pels beneficis del mercat, vine el pròxim 23 d’abril a la festa pel dret a l’habitatge! #1aFestaHabitatge https://t.co/W99bY7aM5k pic.twitter.com/Wi41woSmki — PAH Barcelona (@PAH_BCN) March 28, 2019 La col·laboració entre les dues entitats es visibilitzarà prèviament el dissabte 6 d’abril, amb una manifestació a Barcelona convocada conjuntament contra els lloguers abusius.

Summary: La PAH i el Sindicat de Llogaters faran la Festa pel Dret a l’habitatge el 23-A


Milers de persones protesten avui davant del 10 de Downing Street de Londres en contra de la decisió del primer ministre Boris Johnson de suspendre el parlament fins a mitjans d’octubre. Els manifestants porten cartells reclamant ‘salvar la democràcia’ o ‘recuperar el control de Boris’ perquè consideren que la decisió del líder ‘tory’ els aboca a un Brexit dur o sense acord i deixa els diputats sense opcions d’aturar-ho. #London #protests https://t.co/WT1N6HL9Cq — cathy k (@CathyCeekay) August 31, 2019 Demonstration and protests in London right now! pic.twitter.com/LQJyZTCLkd — Endigo | Moving to Japan 9/28! 日本に引っ越しします (@EndigoSkyborn) August 31, 2019 Diane Abbott addressing London #StopTheCoup demonstration Whitehall now #DefendOurDemocracy pic.twitter.com/GEsh7Osm6N — Haringey Left Unity (@HaringeyLU) August 31, 2019 View from the stage in front of Downing Street. We can't see the end of the crowd. Can you hear us, @BorisJohnson? We're coming for you!#StopTheCoup pic.twitter.com/YgcKGI9gy1 — Another Europe (@Another_Europe) August 31, 2019 A més de Londres, també hi ha protestes a ciutats com Manchester, York, Cambridge, Oxford, Belfast, Edimburg o Glasgow. Els manifestants s’agrupen sota el lema ‘Aturem el cop’. The Manchester demo – several thousand here now… #StopTheCoup pic.twitter.com/qzbbkQKxvQ — Paul Mason (@paulmasonnews) August 31, 2019 #StopTheCoup protest in Oxford now, right outside Johnson’s alma mater where he learnt all about lying and backstabbing as a Classics undergraduate. pic.twitter.com/prMcgriFgC — Alan Smith (@DustyFootprints) August 31, 2019

Summary: Milers de persones protesten a Londres per ‘aturar el cop’ de Johnson


Després de refusar d’anar amb Junts per Catalunya, el PNB ha optat per incorporar a la seva candidatura a les eleccions europees els illencs del PI i els Demòcrates Valencians. El president del PNB, Andoni Ortúzar, ha presentat a Bilbao la Coalició per una Europa Solidària (CEUS), conformada, a més del partit basc, per Coalició Canària, Compromís per Galícia, Geroa Bai, el PI-Proposta per les Illes i Demòcrates Valencians. La coalició defensarà una UE de nacions i pobles, i lluitarà contra la recentralització de l’estat i la uniformització. En l’acte, al Bizkaia Aretoa de Bilbao, a més d’Ortuzar, hi han intervingut els sis primers integrants de la llista: Izaskun Bilbao (PNB), Luis Padilla (CC), Juan Carlos Piñeiro (CxG), Daniel Innerarity (GB), Maria del Mar Llaneras (PI) i Lluis Vicent Bertomeu (DV). El dirigent del PNB ha dit que la coalició era una unió plural però solidària amb els qui comparteixen els mateixos ideals i valors profundament europeistes. Ortúzar ho ha definit d’aquesta manera: ‘Som partits amb identitats nacionals diverses, amb un clar component de proximitat a les nostres comunitats històriques. Ens situem en la perifèria geogràfica i també en la perifèria política. Propugnem un nou model d’estat més respectuós amb els nostres pobles i nacions i, al mateix temps, proposem de refundar Europa perquè torni als seus orígens.’

Summary: El PNB fitxa el PI i Demòcrates Valencians per a les europees


La candidata de Compromís a la presidència de la Generalitat, Mónica Oltra, ha assegurat durant l’acte central de la coalició a Alacant que la formació està ‘convençuda de liderar el nou govern valencià el 28 d’abril’, al mateix temps que ha assegurat que ‘aquest govern continuarà plantant cara a aquells com el president de Castella-la Manxa (Emiliano García–Page), que ens nega l’aigua’. Compromís ha celebrat en el Palau de Congressos d’Alacant el seu acte central de campanya per a les eleccions del pròxim 28 d’abril. Hi han acudit prop de 700 persones, ha informat la formació en un comunicat. Hi han participat el cap de llista al congrés espanyol, Joan Baldoví, i els caps de llista per Alacant a les Corts, Aitana Mas, i al Congrés, Ignasi Candela, entre més. ‘Ja està bé de dependre de l’arbitrarietat i el capritx d’altres governs, ja n’hi ha prou que ens invisibilitzen!’, ha manifestat Oltra que ha insistit que Compromís ‘protegirà l’horta d’Oriola i la Vega Baixa (Alacant), un dels ecosistemes més preciosos del nostre país’. ‘La nostra terra no és el tauler del Monopoly, diem no a l’especulació’, ha agregat. A més, ha lamentat que hi hagi ‘tres dretes, la bàrbara, la corrupta i la dreta que no s’assabenta de res’, i que ‘no conten el que faran perquè és inconfessable’. ‘Per això agiten les banderes de l’odi i la por perquè no volen donar arguments’, ha reblat. Oltra ha assenyalat que ‘quan parlen d’una revolució fiscal, en realitat parlen de llevar l’impost de patrimoni, quan dels 5 milions de valencians en realitat sols ho paguen 22.000’. Ha assegurat que ‘només volen governar per a aquests 22.000, que són els que més tenen’, com ‘han fet a Andalusia en llevar l’impost als senyorets i apujar el preu de les escoles infantils’. ‘Les seves banderes tenen el color dels diners, amb els seus fitxatges estrelles i executius que cotitzen en altres països mentre desprotegeixen de recursos i drets a la gent senzilla i honrada’, ha destacat. La candidata de Compromís ha remarcat que quan el seu partit va arribar al Consell el País Valencià ‘era la terra en la qual els més privilegiats eren els que menys pagaven d’Espanya i la classe mitjana i els desfavorits els que més pagaven’. ‘Compromís està aquí per a garantir drets, que han de finançar-se, i no privilegis’. Oltra ha subratllat que ‘la política ha de servir per a la felicitat de les petites coses’ i que Compromís treballa ‘amb aquest objectiu cada dia’. També ha assenyalat que Compromís és la formació política ‘contra vent i enquestes’, perquè ‘el 2011 ningú no donava res’ per la coalició i va treure sis diputats. ‘El 2015 les enquestes deien que en trauríem entre set i nou diputats i traiem 19. El 2019 les enquestes ens donen 17 diputats, però crec que liderarem el Botànic’, ha remarcat. En aquesta línia, ha promès que ‘la pròxima legislatura és la de la transformació perquè el vaixell encara navegui a tota vela’. ‘Això només és possible si Compromís lidera el Botànic. Hi haurà resistències però ho farem amb valentia’, ha destacat. ‘Farts de ser els últims’ en finançament Quant al finançament, Oltra ha assegurat que els valencians no volen ‘ser més que ningú’, però estan ‘farts de ser els últims’. ‘El PP i el PSOE es caracteritzen per demanar una cosa aquí i a Madrid una altra. Puig demanava el finançament amb Rajoy i amb Sánchez se li ha fet la boca petita i no diu res. Volem finançament just, finançament en arranjament al pes poblacional i la regularització del deute que ha provocat aquesta situació i que no és responsabilitat dels valencians’, ha reclamat. Per la seva part el cap de llista al Congrés, Joan Baldoví, ha reivindicat el paper de la política al servei de les persones. ‘Gràcies a Compromís es cuida de les petites coses, les que en definitiva són importants, les que fan que en un petit poble existeixi o no mantenint l’escola’, ha valorat.

Summary: Oltra a l’acte central de Compromís a Alacant: ‘Liderarem el Botànic’


El candidat d’ERC a l’Ajuntament de Barcelona, Ernest Maragall, ha apostat per un govern format per la seva formació, els comuns i Junts per Catalunya. En declaracions a Rac 1, Maragall ha proposat a la batllessa, Ada Colau, que vagin plegats a veure Joaquim Forn a la presó per parlar d’aquesta possibilitat, perquè són les tres forces ‘compromeses amb els conceptes de llibertat i democràcia’. Ha ampliat l’acord també a la CUP, però ha recordat que els anticapitalistes sovint ‘decideixen de no jugar’ quan se’ls planteja una entrada al govern. Sí que ha descartat en aquest moment un acord amb el PSC, perquè les decisions que pren aquí i a Madrid ‘són clarament incompatibles amb la llibertat i la democràcia’. Segons ell, ‘ara formen més part del problema que de la solució’. Maragall ha defensat que Junts per Catalunya i els comuns ‘no són incompatibles’ i poden governar junts amb ERC al capdavant. A parer seu, Barcelona està en condicions ‘d’aconseguir algunes de les fites d’enfortiment democràtic que al conjunt del país és més complex que aconsegueixin’. A més d’aquesta proposta de governació, el republicà també plantejarà un ‘compromís d’unitat sobiranista explícit’ per part de les forces independentistes. Sobre el cara a cara entre Ada Colau i Manuel Valls que es va emetre diumenge, Maragall ha opinat que no van contrastar projectes de ciutat, i que cadascú va parlar dels seus temes preferits. Sí que ha aprofitat per demanar a tots els candidats que deixin d’utilitzar el nom de Pasqual Maragall. En tot cas, ha opinat que ‘l’única manera de ser maragallià és parlar-ne menys o gens, i governar de manera molt diferent de la de Colau, que és tot el contrari’. Maragall ha apostat per anar a la presó a celebrar un debat de candidats amb Forn si no se li dóna permís per sortir en llibertat. També ha acceptat la proposta del PSC de fer un cara a cara entre ell i Jaume Collboni. Sobre la decisió de Toni Comín d’anar com a número dos de Carles Puigdemont a les eleccions europees, ha indicat que tothom té dret a definir les posicions polítiques que li sembli en cada moment. ‘No puc dir que m’encanti. Espero que sigui coherent en totes les seves decisions a partir d’ara’, ha afegit. Forn rebutja l’oferiment El candidat de Junts per Catalunya a la batllia de Barcelona, Quim Forn, ha rebutjat la proposta del candidat d’ERC, Ernest Maragall, de fer un pacte a tres amb Ada Colau per governar la ciutat. ‘Volem fer el canvi i no falcar Colau al govern’, ha dit Forn a través d’una piulada. El cap de llista de Junts per Catalunya ha assegurat que ‘no hi pot haver pacte amb qui ha fet perdre quatre anys a Barcelona a base de sectarisme, moratòries i paràlisi’.

Summary: Maragall proposa un pacte de govern amb Colau i Junts per Catalunya


La decisió del president del Parlament Europeu, Antonio Tajani, de prohibir la conferència dels presidents Carles Puigdemont i Quim Torra el dilluns vinent a l’Eurocambra per ‘raons de seguretat’ culmina una legislatura en què Tajani ha treballat intensament contra l’independentisme català. Membre del PP Europeu i ex-membre de la força aèria italiana, Tajani no ha amagat mai la seva antipatia pel sobiranisme, però tampoc s’ha mantingut neutral i sempre ha fet costat a la unitat d’Espanya. En un graó inferior, el secretari general de comunicació i portaveu de l’Eurocambra, Jaume Duch, també ha contribuït a treballar contra l’independentisme. Ostenta aquest càrrec des del febrer del 2017, un mes després que Tajani assumís la presidència de la institució. Intent de boicot a Puigdemont, Junqueras i Romeva Només una setmana després d’haver estat elegit president de l’Eurocambra, Tajani ja va començar a treballar contra l’independentisme. El 24 de gener del 2017, el govern de Catalunya va fer un acte al Parlament Europeu per a explicar el referèndum. El president Carles Puigdemont, el vice-president Oriol Junqueras i el conseller Raül Romeva van explicar el projecte independentista a Europa en una conferència de gran èxit i transcendència. Tajani havia estat elegit pocs dies abans i no va poder impedir l’acte, però va intentar boicotar-lo contraprogramant una recepció d’ambaixadors davant la UE a la mateixa hora. La reunió entre Tajani i els diplomàtics va fer-se molt a prop de la sala on hi havia la conferència de Puigdemont, Junqueras i Romeva. El boicot va ser un fracàs, però fou l’última acció desesperada de la campanya del PP per a intentar evitar la conferència sobre el referèndum. Ho explicava l’eurodiputat Ramon Tremosa en aquest article. Menyspreu a la vaga de fam En plena vaga de fam de Jordi Sànchez, Jordi Turull, Josep Rull i Joaquim Forn, l’eurodiputat del Sinn Féin Matt Carthy va denunciar al Parlament Europeu, en el Dia Mundial dels Drets Humans, el ‘silenci còmplice’ de les institucions europees amb la repressió espanyola. Va interpel·lar Tajani sobre aquesta qüestió, però el president de l’Eurocambra va limitar-se a respondre amb un ‘gràcies’. What was @EP_President reaction when our colleague @mattcarthy asked him to face the fact that there are 9 political prisoners in Catalonia for allowing people to vote to determine their own future?? ➡🤷🏽♂ pic.twitter.com/UPmpeqx7fv — EU-Catalonia Dialogue Platform (@EUCat_Dialogue) December 10, 2018 Còmplice de la repressió Tajani va pronunciar-se en diverses ocasions contra l’independentisme i a favor de la unitat d’Espanya abans de l’octubre del 2017. Des del setembre, però, va incrementar la seva presència als mitjans de comunicació. El 7 de setembre, per exemple, va afirmar que un nou estat independent quedaria fora de la UE. El 4 d’octubre, l’endemà de l’aturada de país i tres dies després de l’1-O, Tajani va limitar-se a dir que declarar la independència ‘és contrari a l’ordre legal europeu i podria provocar divisions perilloses’. Sobre la violència de la policia espanyola i la Guàrdia Civil, no va dir-ne res. El 19 d’octubre, Tajani va tallar en sec qualsevol opció de mediació entre la Generalitat i la Moncloa. Va reiterar que era un assumpte intern de l’estat espanyol. ‘No tinc intenció d’equiparar el govern espanyol amb el català, va declarar. El 24 d’octubre, una setmana després de l’empresonament de Jordi Sànchez i Jordi Cuixart, del qual no va dir res, Tajani va sortir a saludar un grup de persones, la majoria familiars de militars espanyols a Estrasburg. Es manifestaven en contra de la independència i Tajani no va dubtar en mostrar-los la seva simpatia i fotografiar-s’hi. De l’empresonament del govern el 2 de novembre i la suspensió de l’autogovern de Catalunya amb l’article 155, Tajani tampoc en va dir res. Des d’aleshores, Tajani no ha fet cap gest envers l’independentisme. El silenci de les institucions europees i el tancament de files amb l’estat espanyol ha estat gairebé immutable. ‘Un gran amic d’Espanya’ Tajani ha rebut els últims anys diverses distincions de caràcter ben diferent, però amb un nexe en comú: Espanya. L’últim any en concret, després d’haver defensat la unitat d’Espanya i haver avalat la repressió contra l’independentisme, ha rebut diverses condecoracions. Societat Civil Catalana (SCC) li va atorgar el premi Seny, juntament amb Manuel Valls. Tajani, agraït, va correspondre amb una gràcia: ‘Teniu un català al meu gabinet. Català unionista, eh! No català…’. El maig, Felipe VI va lliurar-li el Premio Europeo Carlos VI, a proposat del Ministeri d’Afers Estrangers espanyol. El rei espanyol li va agrair la ‘defensa de l’estat de dret’ i de la ‘unitat’ i va definir-lo com ‘un gran amic d’Espanya’. Al seu torn, Tajani va posar al mateix sac els ‘populistes i nacionalistes’ i va assegurar que la Unió Europea ha de lluitar contra aquesta ‘amenaça’: ‘Hem de reafirmar-los davant dels egoismes nacionalistes i els que volen aixecar fronteres i destruir la nostra convivència’, va dir. L’abril, va rebre el Premio Nueva Economía de la mà de l’ex-vice-presidenta espanyola Soraya Sáenz de Santamaría. El 2017, Tajani ja havia rebut el Premi Princesa d’Astúries, juntament amb Jean-Claude Juncker i Donald Tusk com a representants de les institucions europees, i havia fet un discurs elogiant la democràcia espanyola. Des del 2013, a més, ostenta la distinció Caballero de la Gran Cruz de la Orden del Mérito Civil, lliurada per l’ex-rei espanyol Juan Carlos I. Criticat per revisionista històric Tajani sempre ha criticat els nacionalismes i els populismes. Ell, però, fou fundador de Forza Italia juntament amb Silvio Berlusconi, considerat un dels grans populistes europeus. A més, recentment dirigents d’Eslovènia i Croàcia han criticat el seu revisionisme històric. En un acte de commemoració de la massacre del règim feixista italià contra Eslovènia el novembre passat, Tajani va dir: ‘Llarga vida a Ístria, llarga vida a l’Ístria italiana, llarga vida a la Dalmàcia italiana, llarga vida als exiliats italians’. Ístria és una península dividida en tres estats: Itàlia, Croàcia i Eslovènia. El feixisme italià va imposar un règim de terror a la regió després de la Primera Guerra Mundial, amb una persecució política, cultural i lingüística amb l’objectiu d’italianitzar la regió. Durant la Segona Guerra Mundial, Itàlia va ocupar Ístria i Dalmàcia. Tajani va justificar-se en un comunicat on assegurava que volia recordar els milers de víctimes, no només les italianes, i que la seva referència no era un reclam territorial.

Summary: Tajani, ‘un gran amic d’Espanya’ al Parlament Europeu


Les manifestacions estudiantils han protagonitzat el matí de la vaga feminista del 8 de març a les principals ciutats d’arreu del país. Unes 13.000 persones, segons la Guàrdia Urbana de Barcelona, han participat aquest matí en una manifestació pel centre de la ciutat , ue s’ha desenvolupat en un ambient festiu i reivindicatiu. La vaga en instituts i universitats, així com la manifestació a Barcelona i altres ciutats catalanes, han estat convocades pel Sindicat d’Estudiants, que ha elevat fins a 50.000 el nombre de participants en la marxa a la capital catalana. El recorregut ha anat de la plaça Universitat a la plaça de Sant Jaume, amb el lema ‘contra la violència masclista, la justícia patriarcal i franquista i l’opressió capitalista’. Durant la manifestació, els estudiants han llançat crits com ‘no ens miris, uneix-te, ‘no és no’ i ‘volem viure i no sobreviure’. També s’han exhibit nombroses pancartes amb consignes com ‘Som el crit de les que no tenen veu’, ‘Els nostres cossos no es venen’ o ‘Ens han pres tant que han acabat prenent-nos la por’. Algunes universitàries de carreres científiques, vestides amb bates blanques, han denunciat que en alguns estudis hi ha paritat mentre se segueixen els cursos, però que són poques les dones que en acabar els estudis poden dedicar-se a la investigació. També hi ha hagut mobilitzacions a Lleida, on a primera hora un centenar d’estudiants ha tallat el trànsit al pont de la Universitat i s’han produït després concentracions a la plaça Ricard Vinyes i a la plaça de Sant Joan. Grups d’estudiants també han intentat boicotejar amb crits i xiulets l’acte institucional organitzat a la capital lleidatana amb motiu del Dia de la dona De la seva banda, a Tarragona la manifestació estudiantil ha partit de la plaça Imperial Tarraco i s’ha desenvolupat pel centre de la ciutat. A València, la manifestació feminista estudiantil ha recoorregut el carrer Colón en el fins a la Porta de la Mar i ha ocupat tot l’ample de la via al llarg d’uns 200 metres, fins al carrer Hernán Cortés, a l’espera de fusionar-se amb el piquet organitzat per CCOO i UGT. Els assistents, joves en la seva majoria però també dones i homes de totes les edats, amb peces de roba de color morat, sostenien pancartes amb missatges reivindicatius, com ‘sense nosaltres no es produeix ni es reprodueix’ o ‘Qui no es mou, no nota les cadenes’. Hi ha hagut crítiques directes al PP, perquè les manifestants han corejat el lema ‘on estan, no es veuen, les dones del PP’. Hi na assistit unes 35.000 persones, segons les convocants. @se_pv | Espectacular la manifestació d'aquest matí a #València, MÉS DE 35.000 COMPANYES I COMPANYS EN LLUITA! #8M2019 Visca, visca, visca la lluita feminista! #VagaFeminista8M #8M pic.twitter.com/ZMbSTQOtx5 — Lliures i Combatives (@LliuresiCombat) March 8, 2019 En acabar, tres portaveus del sindicat d’estudiants, Isabel Aguilar, Claudia García i María González s’han dirigit als manifestants i han celebrat un altre ‘dia històric’, com ho va ser l’any passat. Han denunciat la disminució de les ajudes a la dependència, el tancament d’escoles infantils i la “trivialització” de la sanitat, unes retallades dels quals han responsabilitzat ells empresaris, els banquers, el PP i Ciutadans, encara que també el Govern del Botànic també ha estat objecte de crítica per permetre la situació ‘precària’ de les dones. També hi ha hagut manifestacions d’estudiants a Castelló i Alacant, amb milers d’assistents. Concentració a Alacant a les 12h #Dones #8M2019 #8M pic.twitter.com/ekNHVtg8Td — Carme 🔻🎗💜 (@Carmecrz) March 8, 2019 A les Illes, la manifestació més important s’ha fet a Palma, on iversos milers de manifestants, majoritàriament dones, convocats per organitzacions d’estudiants, sindicats i agrupacions de periodista, han sortit a favor d’una societat igualitària. La més nombrosa, sorollosa i acolorida ha estat la manifestació organitzada pels sindicats i agrupacions d’estudiants, que a reunit a unes 3.500 persones, segons el càlcul de la policia espanyola. Les estudiants s’han concentrat en la Plaça del Tub i han marxat per les Rambles, la carrers de la Riera i Unió, i el Passeig del Born fins a la seu de la Delegació del Govern. També s’han concentrat a les a la plaça de l’Olivar diversos centenars de persones, principalment afiliats sindicals, convocats per CCOO i UGT. A l’acte s’ha llegit un manifest en el qual els sindicats han exigit una llei d’igualtat retributiva, una protecció social igualitària, l’equiparació de permisos de paternitat i maternitat i que siguin, a més intransferibles, i també una negociació col·lectiva amb perspectiva de gènere. Huelga estudiantil feminista en Palma.Vaga estudiantil feminista a Palma.#8M#HuelgaFeminista2019pic.twitter.com/5SjaRiFzQz — Aina Díaz (@AinaDiazV) March 8, 2019 Els convocats pels sindicats han marxat després fins a la plaça de Cort, on ja estaven concentrats uns 200 periodistes, molt majoritàriament dones, en resposta a la crida del Sindicat de Periodistes de les Illes Balears (SPIB), l’Associació de Periodistes (APIB) i la xarxa de comunicació feminista Comfem. Portaveus de les tres organitzacions han llegit un manifest comú reivindicant ‘una comunicació digna i feminista’, més presència de dones en els càrrecs de responsabilitat dels mitjans, millors condicions laborals davant una precarietat que s’acarnissa amb les dones i un tractament igualitari de la informació. A Menorca, el seguiment de la vaga al sector de l’educació ha estat desigual, tot i que els centres educatius, com l’escoleta Es Busquerets de Maó, han exhibit, per a l’ocasió, els colors de la lluita feminista. Fins i tot s’Àvia Corema ha volgut lluir el llaç violeta. Segons dades de l’STEI, el seguiment entre l’alumnat ha estat alt, un 80% dels estudiants a partir de tercer d’ESO, i menor entre el professorat, un 12% a Primària i un 24% a Secundària. Al Claustre del Carme de Maó, s’hi ha viscut una jornada festiva, amb xerrades, com aquesta sobre diversitat organitzada per l’Associació LGTBI Ben Amics. A Eivissa la jornada ha començat a les deu del matí quan els piquets informatius s’han organitzat en sis grups i han recorregut Vila per informar sobre les activitats del dia i animar la gent a participar-hi. Aquests piquets s’han desplaçat a mig matí als municipis de Sant Antoni i Santa Eulària. També hi ha hagut altres activitats com batucada que s’ha celebrat a la plaça del Cetis.

Summary: Les manifestacions feministes d´estudiants omplen els carrers dels Països Catalans


Tot i que fa un parell de mesos que ja es poden menjar calçots, ara arriba la millor època, quan se n’intensifica el consum. Per això, aquest cap de setmana es fa a Valls la Festa de la Calçotada. Una jornada destinada a difondre les propietats gastronòmiques i les tradicions entorn d’aquesta menja. Des de quan mengem calçots? Les calçotades són el nou plat nacional? Durant tot el cap de setmana se succeiran les demostracions per a aprendre com coure calçots a l’estil tradicional, degustacions i mostres de cultura popular, com ara cercaviles de danses i gegants. El dia fort serà diumenge, quan tindrà lloc la Festa de la Calçotada, durant la qual es faran diversos concursos, des del de cultivadors de calçots a la millor salsa. El concurs més popular, per la seva espectacularitat, és el de menjar calçots. Guanyarà qui en mengi més durant 45 minuts. El rècord el té Adrià Wegrzyn, que el 2018 va arribar a menjar més de 300 calçots, uns cinc quilos. Per a qui vulgui tastar calçots amb calma i moderació, a la plaça de la Zeta es fa una degustació popular. És un menú format per calçots, salsa i una llesca de pa per a acompanyar. Tot plegat regat amb vi de la zona i, per postres, una taronja. A més, hi haurà graelles preparades a la plaça de l’Oli i de la Zeta perquè la gent hi pugui coure la carn que vulgui. A Valls, des de final del segle XIX, la tradició dels calçots ha anat passant de generació en generació i per això la ciutat és coneguda com la capital del calçot. La calçotada, un àpat protagonitzat pel calçot, la salsa i els complements, mou cada temporada centenars de persones entre els mesos de novembre i abril i constata l’arrelament d’aquest fet gastronòmic tan típic i popular.

Summary: Arrenca la temporada dels calçots a Valls amb la Festa de la Calçotada


El Tribunal de Justícia de la Unió Europea (TJUE) dirà el 3 de març si l’estat espanyol va fer bé o no l’euroordre automàtica contra el raper Josep Miquel Arenas, àlies Valtònyc. En la sentència, el tribunal amb seu a Luxemburg dirà si es pot aplicar de manera retroactiva el codi penal a l’hora d’activar per la via ràpida una euroordre. En concret, determinarà si es pot agafar com a referència la llei penal ‘en el moment en què es va dictar l’ordre de detenció europea’. Malgrat que la seva opinió no és vinculant, l’advocat general del TJUE va fer públiques les seves conclusions el novembre, en les quals donava a la raó a Valtònyc en considerar que l’estat espanyol no podia reclamar l’extradició del raper amb un codi penal posterior als fets.

Summary: El TJUE es pronunciarà sobre el cas Valtònyc el 3 de març


Nova discrepància al govern, ara per la Comissió Bilateral. El president de la Generalitat, Quim Torra, vol convocar ja l’eina estatuària ‘per abordar incompliments, greuges i dèficits’ de l’estat espanyol amb Catalunya, però el conseller d’Exteriors i Relacions Institucionals, Alfred Bosch -que ostenta la presidència de la Comissió Bilateral-, prioritza situar-la un cop hagi arrencat la taula de governs. La discordança ha arribat aquest divendres al migdia, quan Bosch ha atès la premsa al Parlament per dir que rebutja convocar ara l’òrgan. Minuts després Presidència ha explicat que Torra ha demanat al conseller que convoqui la Comissió Bilateral ‘com més aviat millor’. El president ha publicat un missatge a Twitter després en la mateixa línia. Fonts de Presidència afegeixen que no s’ha d’esperar la reunió de la taula de governs per a poder celebrar la Comissió, i que tots dos espais es poden convocar avui mateix. En la Mesa de Negociació amb el govern espanyol s’ha parlar del conflicte polític (autodeterminació i fi de la repressió). La Comissió Bilateral ha d’abordar incompliments, greuges i dèficits de l’Estat amb Catalunya. Una cosa i l’altra no es poden barrejar. Tot s’ha d’activar. — Quim Torra i Pla (@QuimTorraiPla) February 7, 2020 D’altra banda, des d’Exteriors asseguren que Bosch ha atès els mitjans sense saber que Torra li demanaria -pocs minuts després- que convoqués ja la Comissió Bilateral. ‘Comencem primer amb el que és important, i després podrem parlar de tot’, ha argumentat. Des de la conselleria es pregunten si Torra ha canviat l’ordre de prioritats perquè, fins ara, també prioritzaven la taula de governs. Qui forma la Comissió Bilateral? L’article 183 de l’Estatut estableix que la Comissió Bilateral Generalitat-Estat constitueix ‘el marc general i permanent’ de relació entre els dos executius, als efectes de la participació i la col·laboració del Govern en l’exercici de les competències estatals que afectin l’autonomia de Catalunya. El text estatutari contempla nou àmbits sobre els quals es pot deliberar i fer propostes. En cap d’aquests casos, però, apareix el dret a l’autodeterminació. Es tracta de situacions, per exemple, on s’avaluen mecanismes de col·laboració i millora de les competències de Catalunya. L’Estatut no concreta qui forma part de la Comissió Bilateral, però l’acord de Govern 31/2018 del 3 de juliol de l’any passat estableix que, els representants de la Generalitat, són el vicepresident del Govern, la consellera de Presidència, el secretari d’Exteriors, i el delegat a Madrid. No s’hi inclou el president de la Generalitat. Per ordre, aquests càrrecs els ocupen actualment Pere Aragonès, Meritxell Budó, Mercè Salvat i Gorka Knörr. Els precedents La darrera reunió de la Comissió Bilateral va tenir lloc l’1 d’agost del 2018 a Palau, quatre mesos abans de la declaració de Pedralbes. Maragall -com a conseller d’Exteriors- i la ministra Batet van encapçalar la trobada. Després de quatre hores de reunió, el govern va lamentar la ‘distància i les discrepàncies’ amb l’Estat i la negativa absoluta a parlar de referèndum i presos. La penúltima reunió de la Comissió Bilateral data del juliol del 2011.

Summary: Torra corregeix Bosch i demana ‘no barrejar’ la taula de diàleg i la Comissió Bilateral