Joan Llinares (Alzira, 1953) el vaig conèixer una nit del juliol del 2009, a l’aparcament del costat del Palau de la Música, quan sortíem d’una assemblea d’un Orfeó Català trasbalsat i neguitós. Xerràvem sobre la terrible situació que vivia el Palau. Se’ns va acostar un guardaespatlles, el seu, i ens va fer entrar a dins perquè era perillós de quedar-se a la vorera. Aquell gest ens va fer entendre que el que passava en aquella institució era encara molt més greu que no semblava. Ell no es va deixar atemorir per res ni per ningú. Va continuar la investigació sobre l’estafa descomunal fins al final. Al cap d’uns quants anys, ha fet això mateix a l’IVAM. En aquesta entrevista relata fets que et fan venir un nus a l’estómac, de tan cínics com són, i sobretot posen en evidència que la corrupció gairebé sempre necessita complicitats dels qui fan veure que només miraven cap a un altre costat. Llinares ho té clar: és imprescindible fer net i rescabalar allò que han robat. Demana al govern del País Valencià que sigui proactiu i no deixi passar al món de l’oblit la corrupció immensa que han practicat els dirigents del PP dins les institucions. Actualment és gerent de l’Ajuntament de Barcelona i una de les seves primeres tasques públiques ha estat posar en funcionament el portal de la transparència. —Quan vàreu participar en la creació de l’IVAM us podíeu imaginar que anys després la institució seria saquejada d’aquesta manera? —Mai, era inimaginable. Ha format part d’un aprenentatge vital: les millors coses que podem fer poden acabar essent les pitjors si els processos que les continuen són conduïts per mals professionals. En els anys noranta no hi havia museu a l’estat espanyol que no s’emmirallara en l’IVAM com a model de gestió, d’innovació i de projecció de l’art cap a la societat. El model de l’IVAM, que per primera vegada a l’estat consagrava l’autonomia de gestió d’un museu, va ser després seguit per molts altres museus, entre ells el MNAC i el Prado. —Consuelo Ciscar perverteix aquest model per treure’n profit personal a cabassades. —La meua última etapa de l’IVAM, quan torne el setembre de 2014 i ens posem l’objectiu de fer una auditoria amb rigor, la visc amb una gran decepció. Tot el que es va dissenyar per fer la institució més àgil, més eficient, més centrada en els seus objectius culturals, més desenganxada de tots els aspectes burocràtics i polítics de la vida administrativa, resulta que s’havia convertit en una magnífica eina que va afavorir les conductes que han degradat el museu. L’autonomia que la senyora Consuelo Ciscar tenia amb unes normes que creem a l’origen del Museu acaba essent el que li dóna la cobertura per a fer el que ha fet i deixar el museu sota mínims. Quan arriba el nou equip el setembre del 2014, ens deien que el museu l’any 2013 havia tingut 1.134.000 visitants; això significava una mitjana de 3.000 visitants al dia. Era una xifra que de tan exagerada era ridícula. La quantificació que nosaltres vam fer d’aquell any amb dades reals és que no havien entrat al museu més de 70.000 visitants, que eren menys que els que el visitaven als anys noranta. Jo no sóc un obsessionat del nombre de visitants. Pense que hi ha altres aspectes qualitatius que s’han de tenir en compte, però si després veies la programació i les activitats que feien és evident que l’IVAM s’havia convertit en una institució al servei d’una senyora i dels seus amics. Si, a més, amb l’auditoria mirem on havíem de mirar i ens trobem amb veritables escàndols, com el cas de les obres d’art comprades a un sobrepreu de mercat impossible de justificar… —Compren obres d’art que no existeixen? —Sí, compren obres d’art que no existeixen i les fabriquen després de comprades. És el cas de les escultures de Gerardo Rueda, que quan se signa el contracte sembla que existeixen però no és veritat. En realitat, el que es compra són pures reproduccions de l’obra de l’artista que feia deu anys que s’havia mort. Cóm és possible això? A més, acorden que aquestes reproduccions valen tres milions d’euros, i 500.000 més perquè a l’IVAM també li tocà pagar a la foneria on es van fer les reproduccions. Segons els estudis que van encarregar a experts, el conjunt de les escultures adquirides no haurien d’haver costat més de 300.000 euros… Però se’n pagaren tres milions i mig. Evidentment, vam enviar tota la documentació a la fiscalia anticorrupció. —Les adquisicions eren el forat negre més gran? —Potser sí, encara que hi ha altres despeses escandaloses al voltant de la revista ‘Cuadernos del IVAM’ i contractes de serveis a la Xina. Al principi de l’IVAM, per a adquirir obres d’art hi havia un procediment de compra que començava amb l’informe dels tècnics. Aquest informe incloïa un sistema de valoració econòmica acompanyada d’uns criteris obtinguts del mercat internacional de l’art. En el procés de degradació del funcionament del museu, comencen marginant els informes dels tècnics, se salten tots els passos de manera que marginen els professionals i les compres passen a ser decidides per una comissió formada per Consuelo Ciscar, el seu gendre i persones molt vinculades a ella. —Tot era organitzat? —Tot era ben organitzat per a fer allò que a Consuelo Ciscar li donava la gana. El seu reduït equip era format per gent fidel a la seua persona que actuaven enèrgicament contra tot allò que poguera significar un obstacle amb la benedicció del PP governant quan encara tenia un gran pes el delinqüent Rafael Blasco, marit de Consuelo Ciscar, que avui finalment és a la presó per corrupció. Sense la protecció del PP, allò que va passar durant els deu anys de Consuelo Ciscar a l’IVAM hauria estat impossible. Així i tot, quan tothom ja sabia qui era, encara la fan membre del Consell Valencià de Cultura amb els vots de PP i PSOE, salvat l’honrós vot en contra del diputat socialista Juan Soto, fet que al meu parer li ha costat de no ser inclòs en les llistes del PSOE a les últimes autonòmiques. No oblidem que una altra important protecció de què ha gaudit Consuelo, a més de la del PP, és la que li venia pel fet de ser germana de Ciprià Ciscar, un perpetu alt dirigent del PSOE. —Tenen un sentiment d’impunitat? —A la vista del que dic en la pregunta anterior, és evident que tenien un gran sentiment d’impunitat i l’exercien amb molta prepotència. El suport a Consuelo Císcar de Tomàs Llorens i Calvo Serraller i d’alguns altres menys importants va fer que la impostura intel·lectual més demencial dirigira l’IVAM durant deu anys. —Es pensen que la cultura és això? —Ells feien creure que la cultura eren ells i les seues ocurrències i que tothom havia d’estar-los agraït. S’inventaven èxits inexistents com el del nombre de visitants i si rebien cap crítica atacaven rabiosos el qui la feia: el difamaven, l’insultaven… Quan vaig escriure l’article crític ‘Quo Vadis, IVAM‘, perquè la premsa havia destapat les compres fraudulentes de fotografies artístiques a la xarxa mafiosa de Gao Pin, la direcció de l’IVAM reaccionà enviant als mitjans un comunicat amb l’objecte de desactivar les meues denúncies. Aquest comunicat anava signat per coneguts historiadors de l’art que han format part de la cort que rodejava Consuelo Ciscar. Són persones que van tenir un paper important en el món de la nova museística i que per a mi havien estat exemples a seguir, però que des de feia anys s’havien posat al servei de la degradació de l’IVAM, de l’espectacle anti-museístic. a canvi d’un sucós plat de llentilles servit per la senyora Ciscar. —Podem dir noms? —Una persona que m’ha defraudat enormement ha estat el senyor Tomàs Llorens. Ell va ser el creador intel·lectual de l’IVAM a meitat dels anys vuitanta i un referent durant molts anys del món dels museus, fins que va elegir estar al servei de Consuelo Ciscar i del PP. Alguns altres també el seguiren, com l’historiador Calvo Serraller. El suport de tots dos a aquesta senyora i d’alguns altres menys importants va fer que la impostura intel·lectual més demencial dirigira l’IVAM durant deu anys. —Com pot ser que persones amb una cultura tan solvent facin això? —Perquè hi troben compensacions de moltes classes –econòmiques per a ells o familiars, essencialment–, però sobretot perquè han dimitit de les seues responsabilitats renunciant al compromís que tot intel·lectual ha de preservar: el de servir amb honestedat la cultura, la societat i la veritat. —Tothom es pot comprar? —No, Albert Camus, que ha definit tan magníficament la funció de l’intel·lectual en una societat moderna, afortunadament avui té molts seguidors, però passa que no estan al servei del poder i això fa que es vegen molt menys que aquells que han preferit la impostura intel·lectual i la corrupció. Si tots es pogueren comprar mai no s’hauria destapat res. El periodista que va investigar la compra a Gao Ping va rebre moltes pressions perquè no ho publicara. A mi, que sabien que pressionar-me no els serviria de res, van pretendre desautoritzar-me amb les firmes dels ‘prestigiosos experts’ ben pagats per la senyora que va destruir el prestigi de l’IVAM. —Què li passa a una societat quan la corrupció s’hi instal·la durant tants anys? —Fa molt de mal a la cultura, quan afecta institucions com l’IVAM o el Palau. És molt dolorós que la gent pense que la cultura és l’IVAM en l’època de Ciscar o el Palau en l’època de Millet. Quan em van plantejar d’anar al Palau, va ser determinant el sentiment de ciutadà estafat en veure que a una institució, de la importància que té i ha tingut per la cultura catalana l’Orfeó Català, se li havia fet aquell saqueig. Era vergonyós i vaig pensar que era des de la cultura des d’on havíem d’ajudar a aclarir-ho, entre altres coses perquè ens hi anava i ens hi va la supervivència del sentit que tenim de la cultura, el procés del coneixement i de desenvolupament de la societat. Ens hem de continuar esforçant perquè ningú no la puga confondre amb un negociet particular. —S’ha de fer amb la cultura especialment? —Treballar amb rigor i molt seriosament. Ho hem de fer amb la cultura com en tantes altres coses. Tot és societat, des dels museus als projectes de solidaritat i cooperació, passant per la bona governança de la ciutat, del territori, de l’urbanisme i tantes altres coses. Quan es descobreix el cas del marit de Consuelo Ciscar, Rafael Blasco, que d’1.400.000 euros que havien d’haver anat a aprovisionar aigua a zones rurals extremadament necessitades de Nicaragua només en van arribar 40.000 i la màfia comandada pel conseller Blasco es gastà la resta en negocis immobiliaris a València, la desconfiança que naix contra a les institucions i la gent que hi treballa és molt gran. Això hem de combatre. —Al final, Blasco l’agafen com a Al Capone, per molt menys del que se suposa que ha fet. —En efecte, és la xavalla. Jo crec que està involucrat en casos molt més importants econòmicament. De fet, encara té pendents dos judicis i hi ha més procediments d’investigació. Hi ha moltes coses d’aquest senyor que haurien d’investigar-se. Representa el pitjor d’una època en què la corrupció s’ha convertit en un fenomen sistèmic. —És important que tot això s’investigui? —Si, tot s’ha d’investigar. Cal fer net. Jo vaig redactar un primer projecte de Llei de l’Agència per la Transparència i contra la Corrupció, que me’l va demanar Podem del País Valencià. Ara és en tràmit a les Corts Valencianes i espere que aviat el País Valencià tinga la seua Agència Anticorrupció. De fet, segons la meua opinió, en la primera reunió del nou govern valencià s’havien d’haver pres dos acords: demanar disculpes a les víctimes de l’accident del metro del 3 de juliol de 2006, sàdicament menyspreades pels governs del PP, i crear per decret llei l’Agència Anticorrupció del País Valencià. El primer el van fer, s’ha de reconèixer. Quant al segon, s’ha preferit un procés de tràmit parlamentari ordinari, més llarg, que difumina el caràcter d’emergència en què es trobava el País Valencia per l’ingent estat de corrupció, una de les causes de l’estat d’indignació dels ciutadans que decidiren amb els seus vots de donar el govern als partits d’esquerres. Si no s’actua contra les trames corruptes acabes integrant-les dins el teu bagatge i assumint-les com una part del que estàs governant. Les mesures són imprescindibles. Al País Valencià s’ha robat molt que hauria d’haver anat als serveis públics essencials. La corrupció no pot quedar com una anècdota amb l’excusa que la gent ho sabia i malgrat tot els va continuar votant durant més de vint anys. Doncs no. I, a més, saben on hi ha els principals focus de corrupció per a netejar-ho. —Cal fer neteja perquè la societat es recuperi? —El procés de catarsi és com la neteja d’una ferida infectada. Cou però és molt important desinfectar-la. Si diem que la ferida es curarà sola, ho sent, però no… La gent ha vist les conseqüències de la corrupció sobretot quan arribà la crisi. Va veure com s’havien malbaratat els recursos per la pura obsessió d’arramblar tant com podien. Al País Valencià riu-te’n del 3%. Els percentatges eren bestials. Jo sempre dic que les empreses del País Valencià devien estar molt cabrejades perquè al Principat només es cobrava el 3%… si em permets de fer la broma. Joan Llinares —De què parlem, del 10%? —O directament d’anar a mitges. Tenim el Rus comptant 1.000, 2.000, el Fabra tocant-li la loteria… De porqueria, n’hi ha pertot arreu de l’administració pública. Pensar que ja netejarà la fiscalia és una manera d’encobrir aquelles malifetes que no arribaran mai a la fiscalia si l’administració no s’ho proposa. L’administració ha de ser la primera interessada a netejar. La fiscalia no té recursos per a auditar-ho tot, s’ha de ser proactius. —Per què no ho fan? —Crec que és una manera d’entendre la política. El passat és passat… diuen els que així ho volen. Per a nosaltres és un fracàs que entre la Guàrdia Civil a escorcollar l’Ajuntament de València havent-hi el nou equip de govern d’esquerres. Això ha passat. Hem de posar-nos a treballar —Però Compromís representa la nova política? —No sé si és té prou consciència que dins la nova política el ciutadà demana neteja, claredat i transparència. Per a nosaltres és un fracàs que entre la Guàrdia Civil a escorcollar l’Ajuntament de València havent-hi el nou equip de govern d’esquerres. Això ha passat. Hem de posar-nos a treballar i s’han d’enviar cap a la fiscalia totes les corrupteles sense esperar que vinguen. Una bona part dels vots rebuts per les candidatures que governen el País Valencià vénen de molta gent que estava farta de la corrupció, que votava el canvi perquè es fes net, no per canviar els gestors, que es dóna per descomptat que són persones honrades. Són molts els milions que se n’han anat cap a paradisos fiscals i cap a aquestes bandes mafioses de corruptes. Són diners que s’han detret de la sanitat, dels serveis socials, de l’educació, de la cultura. Treballar per recuperar, per rescabalar tot el que s’ha robat, això no ho pots fer sinó passes a l’acció. No pots donar per perdut el que han robat, és descoratjador. Crec que amb això hem de ser crítics. —Fer net i rescabalar. Això és el que vàreu fer al Palau? —Si, fer net, rescabalar, garantir que el Palau continuaria funcionant i reformar-ne les estructures per apoderar el seu legítim titular, l’Orfeó Català, que en va ser el gran perjudicat. Reorganitzar perquè no torne un altre Fèlix Millet. Els recursos que havien d’anar destinats a l’activitat cultural musical vers l’interès general s’havien desviat cap a economies obscures subterrànies privades que sols buscaven els negocis i afavorir determinats interessos polítics. —Abans parlàveu del 3% de comissions? —En el cas del Palau era el 4,5%: és tot als papers i si un dia es fa el judici es veurà. Es treia el 4,5% de determinades adjudicacions, el 3% se separava i l’1,5% quedava al Palau. Millet, com que era l’amo d’aquests recursos, tant podien anar a un concert com a viatges a la Polinèsia o a la seva caixa particular o a Suïssa o… En el cas del Palau era el 4,5%: és tot als papers i si un dia es fa el judici es veurà. —S’ incrementava l’1,5%, com a comissió? —Diguem que la comissió per a gestionar això era de l’1,5%. —Sis anys sense judici és massa temps? —Si, molt de temps. El cas Madof, als EUA, és de la mateixa època del cas Palau i era molt més complex. Al cap de sis mesos el senyor Madof era jutjat i condemnat a trenta anys de presó. És molt típic de la justícia de l’estat espanyol. El cas Fabra va durar nou anys, ací ja n’han passat sis i no sabem si finalment l’any que ve hi haurà judici. No posar recursos als jutjats ni a les fiscalies és una altra forma de corrupció atès que la negació de mitjans té una motivació clara: que es perpetuen les investigacions o que mai no arriben a condemnar els corruptes. —Encara queden coses per a aclarir? —En el cas Palau hi ha una gran zona obscura que són els nou milions d’euros dels 35 que surten en les auditories que no se sap com es van gastar. I és obscur perquè els bancs s’han negat a donar la informació i no els ha passat res. Ha quedat per resoldre on han anat a parar aquests diners. Crec que la instrucció no ha plantejat demanar als bancs que ho diguen, tot i que ho poden fer perquè negar-s’hi és un delicte tipificat. En el cas Palau hi ha una gran zona obscura que són els nou milions d’euros dels 35 que surten en les auditories que no se sap com es van gastar. —Ho pot fer el jutge? —Sí, però pot ser que ja tinguen la prescripció, l’altre gran forat pel qual s’escapen corruptes i encobridors. —Es pretén què prescrigui? —Si ningú no fa res, l’efecte de la prescripció no s’atura quan no has actuat. —Hi ha la sensació que Millet no pagarà mai pel que ha fet. —El fet que a Millet no li escorcollen la casa fins tres anys després fa una sensació de fracàs del procediment i de la instrucció judicial. Què havien de trobar en un escorcoll al cap de tres anys? Això mateix havia passat abans, quan es va escorcollar el Palau. Millet va marxar a casa tranquil·lament sense ser sotmès a cap interrogatori. Això passa el 23 de juliol i fins al mes d’octubre no és citat a declarar al jutjat. Són fets que diuen que les coses no funcionen bé. Mentrestant, ells destruïren moltes proves. Nosaltres vam haver d’aturar les màquines de triturar paper i d’allà vam treure informació important per a saber el circuit dels diners. —La situació del país seria diferent si el cas del Palau s’hagués jutjat? —Vincular la situació del país em sembla una mica fort, però hem de reconèixer que el cas Palau va ser una sacsejada impressionant. Sí, podríem dir que en les tranquil·les aigües catalanes d’aquells anys el cas Palau va ser una tempesta i que després res no va ser igual. —Perdoneu, no m’he explicat bé, volia dir que constantment surt el cas Palau com a escenari de fons. És el punt on es comença a palpar la corrupció. —Sí, abans érem en ple oasi. Pasqual Maragall ja havia fet la seva intervenció del 3%, però ningú no li va fer cas ni hi va tornar a entrar. És cert que la sacsejada del Palau fa crear la primera comissió del parlament per corrupció; després n’hi ha hagut altres. En aquell moment va ser molt important que l’Orfeó Català es mobilitzara i que fóra la mateixa estructura del Palau de la Música la que exigira responsabilitats. No oblidem que la fiscalia investigava dos milions d’euros que s’havien mogut en bitllets de 500 i que el que es buscava era d’on havien sortit i per què s’havien mogut. Nosaltres no només ho expliquem, sinó que fem la neteja a fons. Arribem a documentar els deu anys, que el jutge ens havia dit, i trobem que l’estafa és de 35 milions. Entre les coses que impedim que es facen i el que trobem, rescabalem 7 milions per al Palau, que van ajudar la institució a sobreviure en aquell moment, que vivia una situació molt precària. —Us va ser difícil? —Hi va haver gent del Palau que em va ajudar. D’entrada, vaig tenir el suport de Mariona Carulla, de gent de la junta directiva, dels treballadors i sobretot dels cantaires. Quan vaig entrar un treballador em va dir: ‘Senyor Llinares, a la quarta planta les màquines de triturar paper van a tot gas.’ A partir d’ací vam veure que encara eren a dintre. Actuem i pararem allò. Auditarem, regirarem papers, reconstruirem restes del paper triturat, analitzarem fitxers electrònics… És ben cert que també convivia amb gent que estava en guàrdia per a cobrir Millet i les seues derivades i que va posar problemes. Però em quede que sense l’ajut de molta gent de dintre del Palau no s’hauria pogut treballar. —El paper es pot reconstruir? Les trituradores no serveixen, doncs? —Doncs no, les trituradores no són suficients… Ho sent pels fabricants, perquè em sembla que el jutge del Vendrell també ha reconstruït coses recollides de les bosses de les trituradores. El retorn dels diners de CatDem hauria pogut ser una bona oportunitat per a haver acabat tornant la resta —La Fundació CatDem va tornar els diners. CDC hauria pogut sortir-se’n de la situació del Palau fent les coses diferents? —El retorn dels diners de CatDem hauria pogut ser una bona oportunitat per a haver acabat tornant la resta. Quan ens trobem amb els convenis en què el Palau donava diners a la fundació d’un partit, no hi havia per on agafar-ho. Allò no tenia ni cap ni peus. Pensàvem que era l’únic que hi havia pel reconeixement ràpid de CatDem que hi havia hagut una anomalia i que els convenis no tenien validesa perquè no s’havien aprovat per la junta directiva. És sobre aquesta ficció que es fa el conveni de devolució dels diners. Vist en perspectiva, la sensació que em queda és que es volia tancar ràpidament perquè les altres coses que van sortir després no sortiren. Vaig tenir moltes pressions per a no continuar i passar plana. —Però no ho vàreu fer. —Efectivament, jo tenia clar que passaria plana en el moment que la tinguérem escrita i acabada. El Palau no podia viure aquella situació d’una manera eterna. —Permeteu-me encara que us faci una pregunta més sobre la corrupció però des d’un altre punt de vista. Quan l’estat fa servir la informació sobre corrupció com a arma política contra el procés tot es complica molt, perquè es creen zones confuses. Ens podríeu fer una mica de teràpia, sobre això? —Una de les coses que més m’ha preocupat és l’ús pervers d’un fenomen que no es produeix sols ací sinó també fora de Catalunya. La corrupció va des del cap de Creus fins a Tarifa i des de Finisterre fins al Cabo de Palos. Des de la transició es desatén la corrupció, que ja s’havia implantat en el franquisme. A la nostra cultura secular aquest fenomen ha estat molt arrelat. No oblidem el cas Matesa, l’oli de Redondela, són estafes milionàries del franquisme quan no ens assabentàvem només que de poques coses. La transició no hi dóna importància a això. Es decideix de fer els ulls grossos en el finançament dels partits i parle en general. La corrupció és considerada una cosa banal, la gent sap que existeix i no hi dóna més importància. —Però tot això canvia de cop. —Arriba un moment que això explota i es comencen a saber casos concrets: Fabra, Blasco, el cas Millet, el cas Bárcenas, Gürtel, Brugal, ERO d’Andalusia, Urdangarin, la monarquia… que és on pense que entra la part de teràpia que em demanes. La pregunta és per què si és tan generalitzat a tot l’estat hi ha tanta gent interessada a vincular la corrupció amb la independència? Si llegeixes els diaris espanyols sembla que els catalans han de resoldre abans la corrupció que qualsevol altre desig que com a país puguen tenir. La corrupció la tenim en més llocs i l’haurem de resoldre, després la política haurà de prendre les seves decisions democràticament. No hi ha necessitat de contaminar l’una cosa amb l’altra. —Però de vegades es fa difícil, perquè sembla que si dius això acceptes la corrupció com un mal menor i no és el cas de la majoria de la gent. —L’altre dia vaig llegir un article d’una persona que estime molt, que considere un gran professional, que ha estat un gran fiscal, Jiménez Villarejo: ‘Por la corrupción a la independència’. Amb tota l’estima cap a una persona valenta i lluitadora contra la corrupció, jo li diria que si identifica nacionalisme i corrupció hauria de fer-ho també amb el nacionalisme espanyol perquè allà també tenen Bàrcenas, el PP corromput i tota la resta. Són coses a nivells diferents i amb tractaments polítics que no han de barrejar-se. Una cosa és clara: que al país que volem fer, siga amb independència o amb uns altres vincles, s’ha d’expulsar la corrupció, ha d’haver-hi els mecanismes per a detectar-la, combatre-la i que passe a ser una cosa de la història i dels malsons. —Encara no us hem preguntat res de la nova vida a Barcelona. —Tornar a Barcelona ha estat un goig. Els deu anys que hi vaig estar vivint van ser molt satisfactoris, malgrat que l’ultima etapa, la del Palau, va ser tan dura. Pense que l’oportunitat de col·laborar amb l’Ajuntament de Barcelona era una oportunitat única de participar en aquest nou procés. Què em digueren de venir a incorporar-me em va il·lusionar i em va motivar. No em va importar deixar l’IVAM. La part més important de la feina de l’IVAM ja era feta. El repte de Barcelona em representava un interès superior. —Sou un dels cinc gerents que gestionen l’Ajuntament de Barcelona? —La meua gerència és molt transversal. En les meues competències, hi entren moltes coses, des dels serveis jurídics als serveis centrals, els recursos humans, la configuració de l’oficina per la transparència i les bones pràctiques. Preparem el portal de la transparència en el qual es publicarà molta informació. La transparència és una eina imprescindible. Hem d’aconseguir plataformes on tothom puga trobar la informació que vol sense cap problema. Que les administracions deixen de ser opaques estructures ocultes als ciutadans que paradoxalment són qui les sostenen amb els seus impostos. —De moment heu portat a la fiscalia la gestió de Barcelona Regional? —Hi ha uns indicis detectats pels tècnics que han fet un informe preliminar i teníem l’obligació de posar-los en coneixement de la fiscalia i del consell d’administració que ha aprovat de fer una auditoria més a fons. I en aquesta fase estem. —També hi va sortir un fill de Pujol? —No ens hem fixat en el cognom, sinó en les adjudicacions fraccionades i els plantejaments atípics de les adjudicacions. —I del Port Vell? La regidora actual de Ciutat Vella havia denunciat l’afer feia molts anys? —No serem ràpids. Hi ha coses molt complexes i hem d’obtenir-ne més informació. De moment, no tinc res a dir, hi anem treballant. —Fins on arribareu? —Hi ha un historiador que ens conta que la història és un com un rast de llonganisses, tot un continu, lligades per un filet. Nosaltres anirem fins on ens porte el fil. En principi, del més recent cap enrere fins a saber què ha passat.

Summary: La importància de fer net de la corrupció: del Palau de la Música a l’IVAM


No és gaire normal de veure set-centes persones assistint a la presentació d’un llibre, però és que la política actual és com una mena de rock que arrossega multituds. Ahir al Teatre Poliorama de Barcelona no hi havia ni una butaca buida. Dalt l’escenari, algunes de les estrelles del serial judicial en què ha derivat la segona part del procés. Els advocats Jaume Alonso-Cuevillas, Aamer Anwar i la professora de drets humans i dret internacional al Graduate Institute de Ginebra Neus Torbisco, van acompanyar el periodista Josep Casulleras en la presentació del seu llibre La batalla de l’exili (Ara Llibres). Un relat que reconstrueix la defensa dels polítics exiliats i que d’aquí a uns quants anys servirà de testimoni per a recordar com uns quants advocats van despullar la justícia espanyola als ulls de tot Europa. ‘Vull que serveixi de mirall per a tot allò vindrà ara. Serà un judici amb una transcendència històrica i política brutal. És un mirall per a posar-lo al Suprem quan comenci el judici i tots sabem què ha fet l’estat espanyol, i especialment la cúpula judicial, durant aquests mesos i com li han parat els peus en diverses jurisdiccions europees’, explica l’autor, cap de redacció de VilaWeb, que ahir era acompanyat pel director del diari, Vicent Partal, a l’escenari del Poliorama. Al costat, Alonso-Cuevillas, Anwar i Torbisco, protagonistes directes del relat de l’exili. Tots coincideixen en la importància personal de participar en un cas com aquest; en paraules de Cuevillas, la causa més important d’aquesta generació: ‘Ens hauríem de remuntar al cas Dreyfus o al cas Mandela per a trobar una causa equiparable.’ Aamer Anwar, autor de l’epíleg, va recordar que Tricia Marwick, presidenta del parlament escocès, li va demanar per telèfon si volia representar Clara Ponsatí justament el dia que Llarena havia emès l’euroordre de detenció contra ella: ‘Al cap de quaranta-vuit hores em vaig adonar que era una persecució política.’ Anwar, conegut pels seus discursos abrandats i sense fissures, va recomanar de no esperar res de Sánchez –que és ‘franquista i de dretes’– i va demanar als polítics catalans que ‘no reconeguin la legitimitat de l’estat espanyol’. Encara va anar més enllà: per ell, els partits sobiranistes han d’actuar ara amb la ‘força de la gent’ per assolir la independència sense esperar que acabi el judici: ‘Teniu poc temps i heu d’aprofitar-lo, perquè si no llavors haureu d’esperar deu o vint anys que es resolgui el conflicte.’ Vídeo. Amer Anwar: ‘cal actuar abans que comenci el judici o ja serà massa tard’ El focus internacional, en perill? Neus Torbisco, amb un to més pausat, però no pas menys contundent, va criticar subtilment el govern pel fet de no internacionalitzar prou la persecució dels exiliats i els presos. Torbisco, que pilota la demanda contra l’estat espanyol davant el comitè de Drets Humans en relació amb la defensa de Carles Puigdemont i Jordi Sànchez, va alertar que l’interès internacional sobre l’actualitat de Catalunya dependrà en bona part de la cobertura del judici que facin els mitjans d’arreu del món. L’anomenat ‘efecte Sánchez’ dóna fruits: ‘A Ginebra, després de l’1-O, tothom va entendre que Espanya era un estat repressor i violent, però amb el canvi de govern a Espanya, m’arriba molt la pregunta: ‘Ara amb el govern socialista, tot no continuarà igual, oi?’ Josep Casulleras: ‘A Alemanya tot estava més controlat que no ens pensàvem’ Els protagonistes de l’acte d’ahir estaven d’acord que les acusacions sobre els polítics catalans no tenen cap base i que els juristes estrangers també ho saben. Torbsico explica que fins i tot el comitè de drets humans de l’ONU li va demanar una traducció jurada de la interlocutòria perquè no creien que pogués ser cert que Llarena digués que la violència de l’1-O era atribuïble directament als dirigents polítics. ‘Això vol dir atribuir una culpa col·lectiva, cosa inexistent en cap dret penal liberal’, va rematar Torbisco. I ací Alonso-Cuevillas hi va ficar cullerada. Va recordar la incredulitat amb què havien reaccionat els advocats belgues quan ell i Gonzalo Boye els van explicar els delictes pels quals Espanya demanava l’extradició de Comín, Serret i companyia: ‘No s’ho creien. I com que en Gonzalo fuma cigarrets electrònics, devien pensar que allò portava grifa.’ La sala va riure i aplaudir. Com també va aplaudir quan va pronosticar que, anant molt malament, d’aquí a sis anys o vuit podria aconseguir-se una sentència del Tribunal Europeu dels Drets humans (TEDH) i afegí: ‘Però no servirà de res, aquesta sentència, perquè llavors ja serem una república independent.’ Podeu veure l’acte complet ací:

Summary: ‘La batalla de l’exili’, un mirall per al judici contra l’1-O


El president del govern espanyol, Mariano Rajoy, declara avui a l’Audiència Nacional espanyola, a San Fernando de Henares, com a testimoni del cas Gürtel. Ací podeu seguir en directe la declaració de Rajoy: Ha de respondre a les preguntes sobre la primera etapa del cas de corrupció, que va sortir a la llum l’any 2007 i havia estat liderat per l’empresari Francisco Correa, acusat de subornar càrrecs polítics del PP per aconseguir adjudicacions de contractes. Aquests últims dies dies, el PP ha volgut normalitzar la situació dient que la compareixença de Rajoy seria una col·laboració amb la justícia. La seu de l’Audiència ha estat acordonada amb unes grans mesures de seguretat. Rajoy ha arribat en cotxe per una porta lateral de l’Audiència, i ha evitat la imatge de l’entrada a peu. Mariano Rajoy ya está en la Audiencia Nacional. Ha entrado coche directamente al garaje https://t.co/g0e3SWyQNN pic.twitter.com/nnWjOCErX1 — RTVE (@rtve) 26 de juliol de 2017 L’Associació d’Advocats Demòcrates d’Europa, com a acusació popular, va demanar la compareixença del president espanyol. El PP va provar d’evitar la compareixença de Rajoy en diverses ocasions al·legant motius de seguretat. Fins i tot, va sol·licitar que la declaració es fes per videoconferència, però el tribunal no va acceptar-ho. D’aquesta manera, s’ha volgut deixar clar que Rajoy declararia com a ciutadà i no pas com a president del govern espanyol, seguint l’article 14 de la constitució sobre la igualtat dels ciutadans davant la llei. El número 3 del partit, Fernando Martínez-Maíllo, ha dit que Rajoy no podria donar gaire informació perquè no tenia cap responsabilitat en les campanyes electorals de les municipals del 2003 a les localitats madrilenyes de Pozuelo i Majadahonda i que calia veure la col·laboració amb la justícia com un element positiu. A més, ha criticat l’Associació d’Advocats Demòcrates d’Europa: ‘És una associació del partit socialista que exerceix una acusació popular per a obtenir-ne un rendiment polític.’ En canvi, l’Adade explica que la declaració de Rajoy és necessària perquè entre els anys 1990 i 2003 va ocupar el càrrec de vice-secretari general del partit i va ser responsable d’assumptes electorals. Avui Mariano Rajoy es converteix en el primer cap de govern espanyol que compareix davant d’un tribunal per a declarar com a testimoni d’una trama de corrupció.

Summary: En directe: Rajoy, primer president espanyol que declara en un judici per corrupció


El futbolista del FC Barcelona Gerard Piqué ha anunciat avui, per sorpresa, que vol crear un diari. La pretensió de Piqué és que sigui un mitjà de comunicació ‘diferent, veraç, autèntic i dels jugadors’. Ha assegurat que està fart, en al·lusió al darrer episodi polèmic en què s’ha vist involucrat. 6. Mi objetivo en los próximos meses es crear un medio de comunicación que sea diferente, veraz, auténtico y de los jugadores. Estoy harto. — Gerard Piqué (@3gerardpique) May 20, 2017 Ell mateix l’ha explicat alhora que anunciava la idea de crear un nou mitjà de comunicació. Segons Piqué, un paparazzi l’hauria fotografiat parlant amb els Mossos d’Esquadra i s’hauria inventat una sanció per excés de velocitat per tal de vendre les imatges. El fet que ha fet enfadar Piqué és que diversos mitjans de comunicació se’n fessin ressò sense contrastar els fets. Ahora os explicaré como funciona gran parte de la prensa hoy en día:1. Un paparazzi te hace una foto hablando con los Mossos d'Esquadra. — Gerard Piqué (@3gerardpique) May 20, 2017 2. El paparazzi se inventa que iba a 190km/h y que me sacaron 6 puntos de carnet para poder vender las fotos por 1.500 euros. Todo mentira. — Gerard Piqué (@3gerardpique) May 20, 2017 3. Un medio inglés compra las fotos sin importarle la veracidad de la historia. — Gerard Piqué (@3gerardpique) May 20, 2017 4. La mayoria de medios de este país difunden la notícia sin corroborar la información. Todo para obtener más clicks. — Gerard Piqué (@3gerardpique) May 20, 2017 5. El daño ya está hecho y nadie hace nada para cambiar esta dinámica. — Gerard Piqué (@3gerardpique) May 20, 2017

Summary: Piqué anuncia per sorpresa que vol crear un diari


El diputat de la CUP Carles Riera ha proposat una ‘gran’ campanya nacional i internacional en favor de l’amnistia que aconsegueixi situar aquesta qüestió a l’agenda política internacional, en cas que els presos polítics siguin condemnats. Una campanya que, segons ha dit, és una ‘qüestió de país’ que va més enllà de l’independentisme. En una conferència de premsa des del parlament, Riera ha avançat que en les setmanes vinents la seva formació farà una proposta sobre com exercir l’autodeterminació ‘de forma efectiva’ com a resposta a les sentències. Primer, segons ha dit, la proposta serà discutida al si de la militància. En aquest sentit, ha lamentat que es vagi tard i que, de moment, no s’hagi posat cap proposta sobre la taula i només hi hagi titulars ‘buits’ com el govern de concentració. Riera ha recordat que la CUP defensa l’absolució però davant l’expectativa d’una sentència condemnatòria, la seva formació ja ha llançat la proposta de fer una campanya en favor de l’amnistia. I ha fet una crida als ‘sectors socials i polítics’ del país a posar-la en marxa. Segons ha dit, la ‘situació repressiva de l’estat és una qüestió de país’ i no només afecta l’independentisme. D’altra banda, la CUP vol que hi hagi un ‘acord nacional sobre com exercir l’autodeterminació’ i, en aquest sentit, ha avançat que en les setmanes vinents la seva formació farà una proposta. No serà a temps de fer-la pública abans del debat de política general de la setmana que ve, ja que primer serà debatuda en el si de la militància. ‘Per nosaltres no forma part de l’agenda política parlar de governs de concentració ni de pressupostos de la Generalitat autonomista. No són una resposta política adient a les sentències’, ha insistit tot criticant que fins ara només hi ha hagut titulars ‘buits’ però no propostes. Segons Riera, l’independentisme és qui ha de liderar la proposta que ha de suposar una resolució i, per això, la CUP exposarà les seves pròpies propostes, per tal que sigui ‘la base del debat d’una estratègia de l’independentisme’. Pel que fa a la situació política espanyola, Riera ha pronosticat que el pròxim govern encapçalat pel PSOE que hi hagi, sigui abans o després de les eleccions, ‘girarà cap a la dreta’ i no donarà cap resposta a la crisi territorial ni a la crisi política que generaran les sentències del Tribunal Suprem espanyol.

Summary: La CUP proposa una ‘gran’ campanya nacional i internacional en favor de l’amnistia


L’advocat de Carme Forcadell i d’Anna Simó ha presentat un escrit per recusar el jutge Manuel Marchena arran del WhatsApp del portaveu del PP al Senat espanyol, Ignació Cosidó. Segons l’escrit de la defensa, de les manifestacions de Cosidó s’infereix un ‘suposat control’ del PP sobre el jutge, el que implica que hi hagi ‘indicis racionals i públics que la imparcialitat de Marchena pot estar afectada per determinades posicions polítiques que generen un interès en una determinada resolució’ del procediment judicial. L’escrit esgrimeix el dret a un procés amb totes les garanties, i el dret a un judici just i a un jutge imparcial per sustentar la seva petició de recusació. En el seu escrit, la defensa cita el polèmic WhatsApp de Cosidó, on ell mateix diu que el partit controlaria des del darrere la sala que ha de jutjar Forcadell i Simó. ‘El que ha succeït presenta indicis racionals sobre la possible existència de motivacions que poguessin afectar la imparcialitat de Marchena’, apunta l’advocat, que opina que les manifestacions de Cosidó ‘impliquen una gravetat extrema en termes d’independència judicial’. Al seu parer, en aquest cas es pot aplicar el supòsit previst en l’article 219 de la Llei Orgànica del Poder Judicial espanyol que parla de ‘tenir un interès directe o indirecte en la causa’. També recorda la voluntat del PP de condemnar els líders independentistes, el que ‘vulneral la presumpció d’innocència’. Fins i tot apunta una piulada del propi portaveu del PP al Senat de les darreres hores on parla de ‘colpistes’. L’escrit remarca jurisprudència del Tribunal Europeu dels Drets Humans sobre la imparcialitat judicial, així com del Tribunal Constitucional, que estableix que el criteri dels jutges no pot orientar-se ‘per simpaties o antipaties personals o ideològiques, per conviccions o fins i tot per prejudicis’.

Summary: Forcadell i Simó recusen Marchena pel control que té el PP sobre el jutge


Eulàlia Lledó i Tània Verge són les convidades en la jornada formativa Polítiques d’igualtat en els col·lectius de cultura popular, organitzada per l’Ens de l’Associacionisme Cultural Català. Una cita imprescindible per dotar-nos de les eines necessàries per evitar qualsevol mostra de sexisme en l’activitat quotidiana de les entitats. El curs tindrà lloc el dissabte 8 de juliol (10:00h) al Museu de les Cultures del Món (Carrer Moncada 12-14). Doctora en Filologia Romànica per la Universitat de Barcelona, Lledó ha investigat profusament com visualitzar la presència femenina en diferents àmbits vitals: enciclopèdic, acadèmic, esportiu, periodístic, etcètera. La seva intervenció se centrarà en detectar aquells vicis lingüístics, moltes vegades imperceptibles, que oculten la feminitat en els continguts comunicatius. Garantir que totes les persones vinculades a l’associacionisme s’hi sentin representades implica visualitzar correctament ambdós gèneres. Llegeix l’article sencer fent clic aquí

Summary: Com implementar polítiques d’igualtat?


Aquest divendres, 23 de novembre, a les 19.00 al Mirador del Centre de Cultura Contemporània de Barcelona (CCCB), al carrer DE Montalegre, 5 es presentarà el llibre ‘1-O Trenta poetes per la llibertat’ amb. la presència i la participació entre més de Dolors Miquel, David Caño, Ester Xargay, Vicenç Altaió i Biel Mesquida. L’acte és obert al públic en general però per a assistir-hi cal inscripció prèvia. Els lectors de VilaWeb que encara no us hi hàgiu inscrit ho podeu fer enviant un correu a l’adreça inscripcions@vilaweb.cat amb el vostre nom. Podeu venir amb un acompanyant i en aquest cas caldrà especificar-ho. Confirmarem les places per ordre de recepció dels correus fins a omplir l’aforament màxim de la sala. L’1-O vist des de la cultura Els primers dies d’octubre del 2017 la societat catalana estava trasbalsada. La barbàrie de la policia espanyola el Primer d’Octubre contra els ciutadans, pel fet d’haver defensat els col·legis electorals en el referèndum d’independència de Catalunya, marcava un abans i un després de la història del país. També la dignitat i la valentia de tanta gent, amb una acció pacífica irrenunciable pel dret democràtic de votar, tot i la brutalitat en contra. Pocs dies després d’aquest Primer d’Octubre que canvià la nostra vida, l’artista plàstic Frederic Perers publicava a Facebook un poema visual, agut i irònic: ‘El país veí’, deia, escrit en vermell i negre amb la tipografia del diari El País. I la poetessa Dolors Miquel també deixava la seva denúncia poètica a Facebook. Aquestes accions artístiques van inspirar la sèrie ‘Proclames de llibertat‘, que vam començar el 8 d’octubre de 2017 i vam cloure el 4 de desembre. Durant dos mesos, VilaWeb va publicar cada dia una obra poètica o plàstica: poetes i artistes visuals expressaven la indignació, les emocions (de dolor, d’esperança, d’impotència…), el seu crit de llibertat, i mostraven un camí de cultura i creació per a denunciar i entendre què passava. I VilaWeb en va fer d’altaveu. VilaWeb va anar publicant aquelles creacions a mesura que s’anaven creant. La intenció de la sèrie era donar relleu als creadors: vèiem clar que el procés d’independència i la República Catalana necessitaven la mirada dels poetes, dels artistes, perquè fossin referents d’aquest procés d’apoderament popular. Repasseu la sèrie ‘Proclames de llibertat’ Ara en llibre Un any després, Vibop Edicions, amb la col·laboració de VilaWeb, ha publicat el llibre 1-O Trenta poetes per la llibertat, un volum de petit format que aplega la major part dels poemes que van aparèixer a la sèrie ‘Proclames de llibertat’. Hi trobareu poemes de Dolors Miquel, Enric Casasses, Sebastià Perelló, Lluís Solà, David Caño, Miquel Desclot, Ester Xargay, Biel Mesquida, Carles Rebassa, Anna Gual, Biel Barnils, Jaume Subirana, Pau Vadell, Joan Todó, Jaume C. Pons Alorda, Andreu Subirats, Lucia Pietrelli, Jordi Valls, Celdoni Fonoll, Antònia Vicens, Anna Pantinat, Emili Sánchez-Rubio, Hilari de Cara, Manel Ollé, Vicenç Altaió, víctor bonetarbolí, Joan M. Minguet Batllori, Laia Martínez Lopez, Ricard Mirabete i Perejaume. També s’hi inclouen dues obres visuals que obren i tanquen el llibre, la primera de Marga Ximénez (Sense data de caducitat) i la darrera de Frederic Perers (Primer d’octubre). L’edició dels poemes en llibre permet de fer-ne una lectura de més qualitat, més reposada, perdurable. I és una manera de recordar, compartir i fer un homenatge al primer aniversari de l’1-O. Visca la llibertat!

Summary: Us convidem a la presentació, aquest divendres, del llibre ‘1-O, Trenta poetes per la llibertat’


El ple de l’Acadèmia Valenciana de la Llengua (AVL) ha aprovat avui la declaració conjunta amb la Real Acadèmia de Cultura Valenciana (RACV) que expressa la seua voluntat de propiciar, a través de grups de treball conjunt, la ‘cooperació efectiva’ entre les dues entitats amb l’objectiu d”anar superant conflictes que en res han beneficiat l’ús social del valencià’. La RACV ha representat històricament els sectors més secessionistes i ha estat fortament criticada des dels entorns científics per l’escàs rigor acadèmic de les seues propostes. Des de fa mesos es portava a terme un procés d’acostament amb l’Acadèmia Valenciana de la Llengua. La votació, que ha comptat amb 12 vots a favor i 3 abstencions, estava prevista per a dilluns que ve, però la direcció de l’AVL ha considerat ‘convenient’ introduir aquest punt a l’ordre del dia. Oficialment s’ha dit que era per a evitar la convocatòria d’un nou ple extraordinari, ‘desplaçaments dels acadèmics i generar despeses innecessàries’ però diversos acadèmics afirmen que és una concessió a la RACV que ha de votar el dia trenta i que és l’acte final d’un procés portat en secret pel president de la institució. Precisament el president de l’AVL, Ramon Ferrer, ha estat l’encarregat de presentar la declaració que estat aprovada pel ple i que manifesta la seua voluntat de propiciar les iniciatives i mecanismes que possibiliten la cooperació amb la RACV, ‘des del respecte a l’ordenament jurídic valencià i als àmbits competencials propis’. El document assenyala la ‘necessitat imperiosa d’anar superant conflictes que han esgarrat la societat valenciana i que en res han beneficiat l’ús social del valencià’ i posa èmfasi en la ‘conveniència d’eliminar totes les connotacions negatives que puguen associar-se a aquest idioma’ —elements de confrontació, consideració com parla subsidiària, reticències a l’hora d’acceptar la denominació històrica de ‘llengua valenciana’. El seu objectiu, ‘fer d’aquesta llengua un instrument de cohesió social del poble valencià’ promovent el seu ús i mirant per conciliar les aportacions històricofilològiques i els sentiments identitaris privatius’, detalla el text. Així, ‘la llengua valenciana constituïx un centre d’interès comú de l’AVL i de la RACV’, amb ‘independència de les característiques i la finalitat pròpies de cadascuna d’elles’, s’explica en la declaració conjunta entre les dues entitats, que també fa referència als condicionaments històrics, socials i polítics que, fins ara, ‘han impedit establir una relació normal i productiva entre les dues entitats’. Ramon Ferrer ha mostrat la seua satisfacció pel resultat de la votació i per l’esperit de fer del valencià ‘un instrument de cohesió social del poble valencià’, un desig que, segons l’AVL, pot obrir una nova etapa amb l’entitat valencianista. Dos dels acadèmics amb major trajectòria científica, Antoni Ferrando i Albert Hauf s’han oposat a la declaració. En la reunió d’avui, Ferrando ha llegit la següent declaració: «Sóc partidari del diàleg de l’Acadèmia Valenciana de la Llengua (AVL) amb tots els col·lectius que tinguen alguna cosa a dir i a fer quant al valencià i, per tant, amb la Real Acadèmia de Cultura Valenciana (RACV). Em consta per informacions per a mi fiables que el degà de la RACV és persona dialogant i veig bona voluntat en la iniciativa. Ara bé, estic en desacord amb el procediment d’incorporar sense avís previ l’aprovació de l’esmentada Declaració prevista per al Ple convocat per al dilluns dia 30 de maig de 2016 i sense possibilitat de fer propostes d’esmena i de debatre el format de declaració. Demane, per tant, que s’ajorne la votació a fi que puga obtindre el màxim consens possible i que conste en acta la meua intervenció. El tema és molt important i convé que s’aborde amb calma. Si es manté com un text tancat i intocable, anuncie que no podré votar a favor per les raons següents: 1) No se m’ha reconegut el meu dret com a membre del Ple a presentar formalment esmenes, tant al text de la declaració que se’ns acaba d’entregar formalment com al format de declaració conjunta. 2) És una desconsideració no comptar amb els 7 membres electes de l’AVL, que d’ací a 20 dies ja podrien prendre possessió dels seus càrrecs i podrien dir-ne la seua. 3) Estem en època electoral i crec que és més prudent distanciar el debat i votació de la data de les eleccions generals. 4) La proposta de declaració conté formulacions, interpretacions i èmfasis tendenciosos que no compartisc. Així, es glossa l’article 2 dels Estatuts de la RACV afirmant que la finalitat de la RACV és “promoure investigacions sobre els diferents aspectes que conformen la realitat valenciana, entre les quals ocupen un lloc rellevant l’estudi de l’idioma valencià” i, en canvi, allò que diu l’article 2 és que “el objeto de la RACV es la investigación, conocimiento, fomento y promoción del antiguo Reino de Valencia -hoy Comunidad valenciana”. Només declara que la RACV té com a “idiomas oficiales el valenciano y el castellano”. Crec que la declaració s’hauria de limitar a l’enunciat dels objectius que es pretenen aconseguir i a respectar la llibertat d’anàlisi i d’interpretació. 5) Són respectables les discrepàncies sobre la naturalesa del valencià, però la presència de mots no normatius com “decà” per “degà” no és adequada i posa de manifest que la declaració no compromet RACV a usar la normativa oficial del valencià. 6) El text és millorable formalment i conté una incorrecció sintàctica, que una declaració institucional hauria d’evitar. 7) L’adhesió a la denominació històrica de “llengua valenciana”, que sempre he fet meua, hauria d’anar acompanyada explícitament del respecte als principis i criteris de la Llei de creació de l’AVL. 8) En la declaració es posa en pla d’igualtat la institució normativa oficial de tots els valencians (l’AVL), i una fundació pública de la província de València, que combat la normativa lingüística oficial (la RACV). Crec que esta formulació perjudica l’autoritat i la credibilitat de l’AVL. 9) El diàleg amb la RACV s’hauria d’emmarcar en una posició global de diàleg amb altres entitats que s’ocupen de l’estudi científic del valencià com són les Universitats valencianes. Mantindré les meues posicions dins i fora del Ple de l’AVL.»

Summary: L’AVL aprova per sorpresa el polèmic pacte amb la RACV


El desallotjament del Banc Expropiat, la setmana passada, ha tornat a posar el moviment ocupa barceloní –un dels més actius d’Europa– sota el focus mediàtic. Malgrat les diferències, les comparacions entre el Banc Expropiat i Can Vies (desallotjat ara fa dos anys) han estat inevitables, sobretot després de les protestes i els aldarulls. El districte de Gràcia és bressol i referència del moviment ocupa de la ciutat. En aquest districte, el 7 de desembre de 1984 hi hagué la primera ocupació de Barcelona: l’anomenat Col·lectiu Squat de Barcelona (CSB) va entrar al número quaranta-u de Torrent de l’Olla. L’acció va durar poques hores: tantes com va trigar la policia espanyola a reaccionar. Les accions del CSB van ser l’embrió d’un moviment que s’ha estès per tota la ciutat reivindicant el dret d’habitatge, com també alguns altres interessos. La història del moviment ocupa al districte de Gràcia va molt més enllà del Banc Expropiat o el malaguanyat Casal Popular de Gràcia. Us expliquem les històries de diversos casals ocupats; el més veterà i el més jove del districte, la casa fantasma i un cas similar al Banc Expropiat: La Kasa de la Muntanya Vista de l’interior de l’edifici de la Kasa de la Muntanya. La Kasa de la Muntanya, situada a l’avinguda del Santuari de Sant Josep de la Muntanya (barri de la Salut), és el centre social ocupat més antic de Barcelona. L’edifici va ser construït per la família Güell, a principi del segle XX, i cedit al Ministeri de l’Interior espanyol perquè allotgés una caserna de la Guàrdia Civil, que va abandonar-lo el 1982. Tanmateix, hi va deixar una presència testimonial: un parell d’agents, per bé que, poc després, van haver d’anar-se’n a causa d’un atemptat de Terra Lliure. Un grup de joves va ocupar l’antiga caserna el 1989. Actualment l’edifici és propietat del Ministeri d’Hisenda espanyol, que el 1997 va interposar una demanda contra els ocupes. El 2001, el desallotjament de Can Nyoqui –un centre adjacent a la Kasa– va degenerar en una batalla campal entre els ocupes d’ambdós centres i els mossos d’esquadra. La Kasa va ser assaltada per la policia, però no pas desallotjada. Alguns agents va ser encausats per haver entrat a la propietat sense ordre de desallotjament. El 2014, arran de l’operació Pandora –contra els Grups Anarquistes Coordinats (GAC)–, els mossos van escorcollar el centre. L’edifici té una superfície d’uns 700 metres quadrats i una vintena de residents habituals, i de vegades acull famílies desnonades. S’hi fan tota mena de tallers, concerts, xerrades i activitats culturals. Los Blokes Fantasma La façana de l’immoble conegut per Blokes Fantasma A pocs metres de la Kasa hi ha un altre centre social ocupat: els Blokes Fantasma. La façana de l’edifici és coberta amb un mural de tons blaus i carabassa, on es veuen tot de joves cridant, protestant i alçant els punys. També s’hi poden llegir lemes com ara ‘Si en token una ens token a totes’, ‘Kontr-atak’, ‘Zona antinazi’ o ‘D.I.Y.’ (acrònim de Do it Yourself, ‘fes-ho tu mateix’). Els Blokes són coneguts per la seva programació musical i per la ‘Kafeta’, espai de socialització i d’intercanvi d’idees. El 14 d’abril a la matinada, els mossos van entrar i escorcollar l’immoble amb motiu d’una investigació sobre uns quants atracaments en bancs d’Alemanya. Els Blokes van respondre a l’operació amb un comunicat en què es denunciaven les confiscacions –sense rebut– i destrosses que van fer els agents. El comunicat s’acabava així: ‘Demanem que la web dels Mossos d’Esquadra publiqui totes les selfies que s’han fet a tota la casa i amb totes les nostres pertinences.’ El Casal Popular Tres Lliris OMPLIM ELS ESPAIS BUITS DE VIDA https://t.co/a9g3juNRbS pic.twitter.com/1s8x8M9xYN — CPTresLliris (@CPTresLliris) November 22, 2015 El Casal Popular Tres Lliris va començar l’activitat el gener del 2014, en una antiga oficina de Caixa Catalunya a la Travessera de Gràcia. En un cas similar al del Banc Expropiat, la immobiliària propietària del local, Mivor Norton, va sol·licitar-ne el desallotjament, que es va fer el 19 de novembre de 2015. Pocs dies després, i orfe d’espai, el col·lectiu va organitzar una marxa per la Vila de Gràcia que es va acabar amb l’ocupació de l’antiga comissaria de la policia espanyola al carrer del Torrent de l’Olla (primer pis, planta baixa i soterrani). L’edifici és de propietat municipal i el districte estudia de cedir-lo al col·lectiu en canvi que compleixi tres condicions: garantir la seguretat del local, respectar la convivència amb els veïns i organitzar activitats d’interès social per al barri. El Casal es defineix com ‘un niu de projectes i una eina d’arrelament i difusió per als moviments socials de la vila’. La Fusteria Avui a les 18 H #AssembleaOberta i a les 20H aprofitem per treure trastos al carrer i seguir netejant #LaFusteria! pic.twitter.com/RxaU9PRqdE — LaFuste#TornemAlBanc (@LaFusteria_V) May 20, 2016 L’ocupació de la Fusteria (Vallcarca) és una de les més recents del districte. Els veïns l’han feta seva per a protestar contra l’especulació urbanística i els enderrocs que hi ha al barri. L’Ateneu Popular de Vallcarca, per exemple, va ser víctima d’un d’aquests aterraments (2008) que va convertir en runa el local que ocupaven. L’edifici de la Fusteria, envoltat de solars, és l’últim que queda dret al final del carrer de l’Argentera. La finca entra dins el pla urbanístic amb què Núñez i Navarro vol reedificar Vallcarca. La Fusteria és de propietat privada, però tutelada per l’empresa pública Bagurasa. El febrer del 2015, el pis superior ja fou ocupat uns quants dies. Els veïns van arranjant de mica en mica l’espai per convertir-lo en equipament comunitari. De tota manera, ja fa temps que hi organitzen assemblees, menjador amb la Xarxa d’Aliments i teatre. El veïnat de Vallcarca no tan sols ha ocupat edificis per a lluitar contra l’especulació: també s’ha apropiat diversos solars i els ha convertits en horts urbans i espais per a activitats com ara partits de futbol.

Summary: Gràcia, districte ocupat: més enllà del Banc Expropiat


L’Audiència de Barcelona jutja avui tretze activistes que el 23 de febrer de 2018 es van encadenar a la porta del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya. El ministeri públic demana dos anys i mig de presó per a onze dels acusats per un suposat delicte de desordres públics, així com un any per dos processats més per presumpta desobediència i resistència greu als agents de l’autoritat. La defensa demanarà l’absolució de tots els acusats. El 23 de febrer de 2018, els CDR, Arran, Alerta Solidària, la CUP i el SEPC, van convocar una mobilització sorpresa anomenada ‘Aturem el cop d’estat’. Els activistes es van reunir a les set del matí a la plaça de Catalunya i poc després es van dirigir a la seu judicial. Un grup va tancar les portes del palau de justícia i s’hi va encadenar. La resta es van desplegar pancartes i es van asseure a les escales i al carrer. Un grup de suport s’ha concentrat a primera hora del matí davant del TSJC abans de l’arribada dels encausats. La defensa ha explicat que els activistes es van asseure ‘per la llibertat dels presos polítics, per la llibertat d’expressió i contra el 155. Estaven exercint el dret de manifestació’.

Summary: Jutgen tretze activistes que es van encadenar al TSJC contra la repressió


El recompte de persones sensellar que s’ha fet aquesta matinada a Barcelona ha visualitzat 956 persones que dormen al carrer i 2.099 allotjades en equipaments municipals o de les diverses entitats socials. En total, hi ha 3.055 persones sensellar a la capital catalana segons aquesta ‘foto fixa’ que busca fer el recompte, segons destaquen els organitzadors de la Xarxa d’Atenció a Persones Sense Llar (XAPSLL). L’objectiu és mostrar una realitat moltes vegades invisibilitzada i estigmatitzada i sensibilitzar la ciutadania. L’any passat es van comptar 1.026 persones que dormien al carrer i 2.006 en recursos residencials de la XAPSLL o equipaments municipals. Eren 3.032 les persones en una situació de sensellarisme a la ciutat. El recompte ha convocat 925 voluntaris que, organitzats en 287 grups, han recorregut els carrers de la ciutat. Tot i que el nombre de persones que dormen al carrer ha baixat lleugerament respecte a l’any passat, -se n’han comptat 70 menys aquesta nit-, han augmentat les que s’allotgen en equipaments municipals o de les entitats. En una roda de premsa per donar a conèixer els resultats del recompte que s’ha fet aquesta matinada, Joaquim Corral, un dels portaveus de la XAPSLL, ha constatat aquest ‘traspàs’. La tinenta de batllia de Drets Socials de l’Ajuntament de Barcelona, Laia Ortiz, ha reconegut que la ‘pressió a la porta dels equipaments’ feia pensar que el nombre de persones sensellar ‘creixeria més del que la foto ens indica’. Ortiz ha assenyalat que l’augment de persones ateses en els recursos municipals o de les entitats es pot atribuir en part al major nombre de professionals que treballen al carrer per aconseguir crear un vincle amb els equipaments. El nombre de persones que dormen al carrer a Barcelona, que s’han comptat en els diversos recomptes, ha passat de 658 el 2008 a 956 aquest any, un 45,3% més. Les persones que viuen en assentaments a la ciutat de Barcelona s’ha elevat a 536 durant el primer trimestre del 2018, mentre que el 2017 va tancar amb una mitjana de 444. Ortiz ha diferenciat les dinàmiques de les persones que viuen en assentaments a les que dormen al carrer, si be ha assenyalat que el problema estructural d’accés a l’habitatge és a darrere d’aquestes dues realitats. Per districtes Ciutat Vella és un dels districtes on més persones dormen al carrer, 210 comptades aquesta nit, si bé han baixat respecte a l’any passat, amb 271. Els responsables del recompte han assenyalat que hi poden haver diversos motius per explicar aquest descens i han subratllat la mobilitat de les persones que es troben a una situació de sensellarisme. A l’Eixample, s’han comptat 217 persones que dormien al carrer aquesta nit (210 l’any passat); a Sants-Montjuïc, 172 (188 el 2017); a Les Corts, 30 (39) i a Sarrià-Sant Gervasi, 57 persones (59). A Gràcia, pràcticament s’han doblat les persones que s’han comptat dormint al carrer, 52, mentre que l’any passat en van ser 29; a Horta-Guinardó, 43, i el 2017 n’eren 45; a Nou Barris, 42 (43); a Sant Andreu, 21 persones (11) i, a Sant Martí, 112 persones (131 el 2017). Increment del preu del lloguer i precarietat laboral Les entitats insisteixen que el sensellarisme s’ha d’entendre com una realitat multicausal, tot i que hi ha tres factors clars que tenen relació amb la creixent exclusió residencial: l’increment del preu del lloguer; un parc públic d’habitatge insuficient per donar resposta a les necessitats socials i la precarització del mercat laboral. Cada vegada és més difícil que les persones ateses accedeixin a un habitatge de lloguer o a una habitació, malgrat obtenir ingressos. Així, el nombre de persones sensellar que tenen feina ha crescut en els darrers anys: del 5% que tenia ingressos provinent del treball el 2012 s’ha passat a un 14,3% el 2017, segons dades de les persones allotjades per la XAPSLL. ‘Alguna cosa hi tindrà a veure la precarietat laboral i el marc legal; que persones sensellar quedin excloses de la renda garantida i per un tema també de gestió o que se’ls incrementi el lloguer i no el puguin pagar’, ha raonat Ortiz. Les entitats organitzadores del recompte també demanen defugir l’estigma que encara moltes vegades recau sobre les persones sensellar i insisteixen que tothom es pot trobar en una situació vulnerable. Els responsables del recompte demanen implicació de totes les administracions Una vegada es té aquesta foto fixa, que ha de servir per a una anàlisi exhaustiva i orientar les polítiques socials, les entitats i el consistori han assenyalat que s’ha d’invertir en prevenció i incidir en estratègies supramunicipals. Els responsables del recompte han insistit que cal abordar aspectes cabdals com un sistema de rendes mínimes garantides, un canvi en les polítiques migratòries, la fixació de topalls en els preus dels lloguers o la revisió de l’ús dels pisos buits. Ortiz ha afirmat que Barcelona ha assumit el ‘lideratge’ per abordar el sensellarisme i ha advertit que aquesta estratègia no pot ser ‘eficaç sinó es fa de manera compartida’. ‘Hem acompanyat durant dos anys una estratègia de lluita contra el sensellarisme català que esperem que sigui reeixida i que es doti pressupostàriament’, ha demanat Ortiz, que ha criticat el govern espanyol: ‘Hi ha una estratègia nacional amb zero euros consignats. Hi a un relat, però sense pressupost’. ‘Els països que se’n surten és perquè tenen polítiques d’estat en l’accés a l’habitatge’, ha afirmat Maite Mauricio, també portaveu de la XAPSLL. Els responsables del recompte també han volgut posa en valor la iniciativa. ‘És molt fàcil evadir el tema si no et poses un mirall que et digui què és el que passa a la teva ciutat’, ha afegit Ortiz. La tinenta de batllia ha assenyalat que s’han de continuar incrementant les places de recursos residencials i que també se n’han de crear fora de Barcelona. El nombre de persones que dormen en recursos residencials ha augmentat un 76,3% en l’última dècada a la ciutat, passant de 1.190 al 2008 a les 2.099 persones d’aquest any. Ortiz ha reivindicat l’augment pressupostari i de recursos del consistori en el Pla de lluita contra el sensellarisme a Barcelona 2016-2020. La despesa municipal anual en l’atenció a persones sensellar ha passat dels 26,8 milions d’euros el 2015 als 34,2 actuals. Centenars de voluntaris debutants i persones que havien dormit al carrerEls 925 persones voluntaris s’han reunit aquest dimecres a la nit en 13 punts de trobada i han recorregut els carrers de Barcelona en 287 grups per comptar les persones que es troben en una situació de sensellarisme a la ciutat. Prop de la meitat dels voluntaris han participat en la iniciativa per primera vegada. A més, persones que han viscut al carrer també han participat aquest any com a voluntàries. El recompte, organitzat per XAPSLL, que formen 38 entitats i l’Ajuntament de Barcelona, és el tercer consecutiu, tot i que la iniciativa va arrancar el 2008. Terrassa, Badalona, Sant Adrià de Besòs i Santa Coloma de Gramenet també compte A Terrassa, el recompte, que es va organitzar per primera vegada a la ciutat, va visualitzar 52 persones sensellar, 29 de les quals dormint al carrer i 23 al servei municipal d’allotjament d’urgència i acollida nocturna L’Andana. Hi van participar 148 persones voluntàries. A Badalona, 57 persones dormen al carrer i 172 allotjades en equipaments públics i privats, en infrahabitatges o en barraques. És el segon recompte organitzat a la ciutat i s’han localitzat 18 persones més dormint al carrer respecte al 2016. Han estat uns 200 voluntaris. A Sant Adrià de Besòs, 16 persones dormen al carrer, segons el tercer recompte a la ciutat, que ha comptat amb la col·laboració de 37 voluntaris. L’any passat també eren 16 les persones sensellar als carrers de la ciutat. A Santa Coloma de Gramenet, s’han localitzat 20 persones sensellar, una xifra similar a la del desembre del 2017, quan se’n van comptar 19, segons l’entitat organitzadora ‘Ningú Sense Llar Gramanet’. Hi han participat 51 voluntaris.

Summary: 3.055 persones es troben en situació de sense llar a Barcelona


Els Comitès de Defensa de la República de Mallorca han convocat a la manifestació de la Diada de Mallorca que es farà a Palma el 30 de desembre a les 18 hores. A Mallorca hi ha CDR a Canamunt, Bons Aires, Pere Garau, Santa Catalina, UIB, Manacor, Sineu, Puigpunyent, Alaró-Sta. Maria, Inca, Llubí i Campanet. En un comunicat, els CDR recorden que ‘la manifestació de dia 30 de desembre ha tengut, històricament, un caràcter reivindicatiu i de defensa de la cultura i llengua pròpies de Mallorca, minoritzades al llarg dels segles’. De la mateixa manera, els CDR consideren que, ‘lluny de voler celebrar un dret de conquesta, l’objectiu de la manifestació és defensar el dret a conquerir les sobiranies des de l’apoderament popular’. A Mallorca van aparèixer els primers CDR algunes setmanes després que al Principat. El 3 de desembre van fer la primera trobada de CDR mallorquins a l’Ateneu Lo Tort de Manacor.

Summary: Els CDR de Mallorca conviden a participar en la manifestació a Palma del 30D


La diputada del PDECat al congrés espanyol, Lourdes Ciuró, serà la cap de llista de Sabadell en les eleccions municipals de 2019. Així ho ha han decidit els militants i simpatitzants de la formació en unes eleccions primàries que s’han celebrat aquest dimecres. Ciuró ha obtingut un total de 73 vots i s’ha imposat a la regidora Sílvia Renom, que n’ha aconseguit 43. A banda, 4 persones han votat en blanc. D’aquesta forma, la sabadellenca substituirà Carles Rossinyol, que ha estat l’alcaldable i portaveu del grup municipal des de l’any 2007. Ciuró és diputada a la cambra espanyola des de 2011.

Summary: La diputada Lourdes Ciuró serà la candidata del PDECat a l’alcaldia de Sabadell


El magistrat Joaquim Bosch (Cullera, Ribera Baixa, 1965) és el portaveu de l’associació progressista Jutgesses i Jutges per la Democràcia al País Valencià. Abans, n’havia estat el portaveu a l’estat espanyol. Va refusar de ser el conseller de Justícia del govern del Botànic el 2015 i d’integrar-se a les llistes de Podem a les eleccions espanyoles perquè sempre ha volgut treballar de jutge i mantenir la independència. Bosch intervé habitualment en diversos mitjans de comunicació i comenta el judici contra el procés. És un jurista crític amb la cúpula judicial espanyola. L’any passat va publicar el llibre El secuestro de la justicia (Roca Editorial), en què examina, juntament amb el director d’ElDiario.es, Ignacio Escolar, la crisi del sistema judicial espanyol arran de les ingerències polítiques. En aquesta entrevista parla sobre el judici, però també sobre les decisions polèmiques de les juntes electorals. —Com valoreu aquests dos mesos del judici contra el procés? —Formalment es desenvolupa amb bastant normalitat. És un procediment d’una certa complexitat. Tinc la impressió que el tribunal prova de garantir els drets de totes les parts, tot i que hi ha decisions que poden ser més o menys discutibles. En línies generals pense que no hi ha actuacions que motiven una indefensió important. Una altra cosa és com s’ha arribat al judici, perquè hi ha qüestions relatives als drets fonamentals que poden ser més discutibles. —Les defenses posen de manifest que no poden contrarestar els testimonis amb l’exhibició de vídeos. Denuncien que això sí que els causa indefensió. —Puc dir què faig jo. Si alguna part en un judici meu demana que s’exhibisca un vídeo a un testimoni, sempre m’hi avinc, perquè entenc que les possibles contradiccions del testimoni es fan més manifestes que no fent-ho a posteriori. Els vídeos són més objectius i eixe contrast entre una prova subjectiva com la testifical amb una prova més objectiva és important perquè el testimoni puga explicar la contradicció. És a dir, si un testimoni diu una cosa que amb un vídeo o fotografia es desmenteix, el testimoni té l’opció d’aclarir l’aparent contradicció o simplement la prova objectiva el posa en evidència. I la contradicció s’ha de valorar a la sentència. Si després es practica la prova documental, quan és impossible que el testimoni explique la contradicció, aquest contrast no es pot fer. —En un judici amb cinc-cents testimonis, desenes de vídeos i peticions de pena tan altes… els observadors internacionals sí que han parlat d’indefensió per la falta de contrast dels fets amb algunes declaracions. —Dificulta que les parts puguen qüestionar la veracitat de les declaracions dels testimonis. Seria més senzill. Hi ha casos en què hi ha testimonis que afirmen que hi ha hagut uns determinats incidents violents i proves que poden aclarir si n’hi ha hagut o no. I si hi ha una contradicció entre un testimoniatge i un vídeo el testimoni pot explicar-la. Si després a la prova documental es veu sense la seua presència, ho complica. Efectivament, suscita dificultats a la part a què s’impedeix l’exhibició dels vídeos. —Des del punt de vista jurídic, creieu que tot això que es veu encaixa amb les acusacions de sedició i rebel·lió? —Tinc la impressió que l’acusació de rebel·lió té dificultats en l’origen. Per una raó fonamental. És un delicte que exigeix un alçament violent. S’ha parlat de la violència, però la clau és l’alçament. Pot haver-hi més violència en qualsevol partit de futbol conflictiu que el 20-S o l’1-O. O en vagues generals, qualsevol conflicte estudiantil… hi ha enfrontaments amb la policia. No són actuacions que porten a una rebel·lió. L’element essencial és l’alçament i a l’escrit d’acusació la fiscalia hi passa de puntetes. Crec que és la part més feble. Un alçament implica un escometiment en massa d’una multitud de gent de manera coactiva i, amb la violència o amb l’ús de mitjans equivalents, imposar l’objectiu de la rebel·lió, que pot ser canviar un govern i prendre el poder, com el colp d’estat de Tejero. En el cas del procés, l’objectiu seria imposar la independència. La violència és qualificada. No val qualsevol mena de violència. Ha de tenir capacitat d’imposar el seu objectiu. En el cas del procés, em sembla clar que l’element de l’escometiment multitudinari per a imposar la independència a la força no hi és. Com va dir de manera encertada el tribunal alemany  la violència ha de tenir prou capacitat per a doblegar l’estat. —Els testimonis i la fiscalia parlen dels danys als vehicles de la Guàrdia Civil i descriuen incidents de caràcter divers, crits, empentes, insults… per a bastir un clima de violència generalitzat. —Els danys als vehicles policials del 20 de setembre són condemnables i poden ser delictius, però no tenen la capacitat d’imposar un estat independent. Tampoc les actuacions de resistència passiva davant els col·legis electorals. Hi ha un esforç important de la fiscalia per a demostrar cada episodi de violència. La fiscalia fa un gran esforç per a provar la violència. És una violència perifèrica que pot servir per a sostenir un delicte de danys, de desordres públics, d’atemptat contra l’agent de l’autoritat… però no pot fonamentar la concurrència d’un delicte de rebel·lió. Per això tots els esforços probatoris es troben limitats, perquè és una violència de molt escassa intensitat en cadascuna de les accions. Els insults, empentes, alguna puntada contra els policies poden ser condemnables, però no és la violència pròpia d’un delicte de rebel·lió. —I la sedició? —La sedició té un element en comú amb la rebel·lió que és l’alçament, i torna a passar igual. És possible que tant el 20-S com l’1-O es produïren actuacions que d’una manera concreta pogueren significar uns altres delictes, però que difícilment es poden enquadrar en un alçament, que implica una actuació coordinada amb un escometiment actiu. Això difícilment és compatible amb una concentració estàtica davant el Departament d’Economia o els actes de resistència passiva davant els col·legis electorals. —Perilla que el tribunal redefineixi això que entenem per violència per a casar els fets amb una sentència dura? —És possible que la sentència opte per una interpretació extensiva d’això que avui és el delicte de rebel·lió. Pense que seria molt perillós. Quan es jutgen representants polítics, qualsevol interpretació extensiva pot esdevenir una limitació dels drets de participació política dels càrrecs públics i dels votants. És a dir, si el dret penal sempre s’ha d’aplicar de manera restrictiva, encara més quan s’afecten valors constitucionals de tanta importància. A més, hi ha un perill que es pot constatar a l’escrit d’acusació de la fiscalia: l’impacte en el sistema de llibertats. Del dret de manifestació, de la llibertat d’expressió, dels drets de participació política… La fiscalia considera, per exemple, que en manifestacions al carrer hi pot haver intimidació i violència suficient per a un delicte de rebel·lió. És a dir, que eixes manifestacions eren previstes en el full de ruta perquè cercaven un element coactiu per a imposar la independència. Una manifestació, per naturalesa, és una eina de pressió que forma part del dret constitucional, que pretén persuadir, amb la pressió ciutadana, per a originar canvis polítics determinats. Si això es criminalitza, es buida de contingut el dret de manifestació. Per tant, una interpretació de la violència diferent de la del delicte de rebel·lió col·lidiria amb drets constitucionals molt importants. —D’ençà de la transició espanyola, l’única condemna per rebel·lió ha estat el 23-F. —No oblidem que el tipus de rebel·lió, una interpretació sistemàtica, ens porta a conductes d’insurreccions armades, amb contínues al·lusions als revoltats, a l’ús de les armes, a la intimidació… tota de referències que ens fan pensar en una revolta amada com la del 18 de juliol de 1936 o la del 23 de febrer de 1981. No és impossible que es puga pensar en una rebel·lió sense armes sempre que els efectes siguen equivalents. Per exemple, una actuació de centenars de milers de persones al carrer que amb la força de la coacció, amb l’amenaça d’un ús futur de la violència, puguen imposar una cosa equivalent. Però una cosa és això i una altra és que les manifestacions del carrer siguen un element intimidatori equivalent al colp d’estat de Tejero. No pot ser igual. O que les segudes a les portes dels col·legis electorals puguen ser com una insurrecció armada. Veig molt difícil que una actuació cívica de centenars de milers de persones al carrer puga equiparar-se a un alçament armat. És molt discutible que allò que va passar a Catalunya puga ser igual, i si hi ha dubtes raonables seria perillós de fer interpretacions extensives del delicte de rebel·lió. —Hi ha rumors, i se n’han publicat articles, que apunten a una condemna per conspiració a la rebel·lió. Quin fonament tindria? —S’ha publicat i no s’ha desmentit que el Tribunal Suprem, quan es va presentar la querella inicial, va tenir un debat intern per a aconseguir el consens de tota la sala. Algun dels membres va demanar que s’incorporara que els fets podien constituir conspiració per la rebel·lió, i així va constar finalment a la interlocutòria d’admissió. És una possibilitat que té la sala, però tinguem en compte que això és un canvi molt important de l’essència dels plantejaments de la fiscalia. Seria una situació diferent de la que s’ha aprofundit fins ara, i s’hauria de provar que el pla dels dirigents independentistes era que es produïra un futur alçament amb el cos dels Mossos d’Esquadra amb les seues armes, si calguera, i desenes de milers de manifestants als carrers donant suport als Mossos. Però que no s’hagueren arribat a fer tots els passos prevists. És a dir, l’alçament no seria el 20-S ni l’1-O, sinó una acció que havia de produir-se i que no va arribar a tenir lloc perquè es va aturar, però que els dirigents independentistes haurien acordat que l’alçament es faria amb el suport dels Mossos i el suport cívic de moltíssimes persones al carrer. S’hauria de demostrar. —Tal com ho dieu, seria un escàndol una condemna per conspiració sense que es pogués provar aquest pla, tenint en compte a més que els comandaments dels Mossos ja van desmarcar-se dels objectius polítics del govern. —No és necessari que els Mossos hagueren assentit al pla. Per a una condemna per conspiració n’hi hauria prou que es demostrara que els dirigents independentistes havien acordat eixe pla i que tot allò que havien fet fins llavors eren passos per a eixe pla, però que no havien arribat a la fase final. És a dir, no va arribar a produir-se l’alçament però formava part dels plans dels conspiradors. Seria inadmissible una condemna en què no hi haguera proves d’haver-se produït eixa conspiració. L’escrit de la fiscalia en alguns moments apunta que això va passar, però s’ha de provar al judici. És francament discutible que s’haja provat res de semblant. —La pressió política i mediàtica pot influir en el tribunal a l’hora de dictar sentència? Fins a quin punt és condicionat pel brogit d’aquest últim any i mig? S’ha construït un relat com si fos un cop d’estat. —El tribunal no hauria d’estar condicionat per res, tret de les proves que es practiquen al judici, ni tan sols per la instrucció. És evident que els jutges formen part de la societat i que no estem aïllats en una campana de vidre, però la nostra professionalitat ens obliga a abstreure’ns de tot. Si les proves practicades indiquen que no hi ha prova de càrrec suficient per a una condemna, s’ha d’optar per una sentència absolutòria. També és evident que els mitjans de comunicació han fet un paper molt intens de condemna anticipada, d’assegurar que els fets que van passar a Catalunya van ser un colp d’estat, però vull pensar que el tribunal dictarà sentència d’acord amb la prova practicada. —Teniu cap intuïció? —És impossible de saber. Encara falten proves cabdals. Estic convençut que no és cert això que es diu que la sentència ja s’ha decidit. Pense que això és impossible. Al tribunal hi ha magistrats amb trajectòries molt diferents que en afers de molta importància han tingut criteris dispars, en qüestions vinculades al terrorisme i les llibertats. En el cas de César Strawberry, Marchena va optar per una interpretació i una via condemnatòria, i en canvi un altre magistrat del tribunal, Luciano Varela, en un cas molt semblant, va optar per una interpretació molt diferent. Crec que és possible que puguen tenir visions jurídiques diferents sobre com interpretar això que s’investiga. —Alguns interrogatoris a guàrdies civils són coincidents. Els observadors internacionals han advertit que pot haver-hi una coordinació. El fet que es vegi per televisió els pot condicionar a l’hora de declarar? —Ignore si poden estar preparats amb la fiscalia i això no seria correcte. Sobre el fet que siga televisat, no ho crec. Tinc la impressió que els testimonis conten allò que creuen que va passar. Poden encertar o no, la prova testifical és molt subjectiva. Crec que el tribunal, si ha d’optar entre allò que veu en un vídeo i allò que conta un testimoni, sempre serà més fiable el vídeo. En l’àmbit judicial hi ha la psicologia del testimoni. Això vol dir que en cas de llacunes de memòria un testimoni sol optar per interpretacions emotives d’allò que ha viscut. El tribunal valorarà el conjunt de la prova segons els paràmetres habituals d’interpretació de les proves. —Creieu que hi ha prou elements per a portar el cas al Tribunal d’Estrasburg? —Els empresonaments provisionals es basen en la qualificació del delicte com a rebel·lió. Pense que el Tribunal d’Estrabsurg pot valorar si s’ha lesionat el dret de llibertat personal. També els drets de participació política en algunes decisions en què els diputats no han pogut exercir les seues funcions. I en el cas d’una sentència condemnatòria que optara per una interpretació extensiva que atribuís al dret de manifestació una finalitat coactiva, pense que això podria entrar en col·lisió amb diverses resolucions del Tribunal Europeu dels Drets Humans. Pense que podria entrar en profunditat en aqueses possibles vulneracions de drets. —L’advocacia de l’estat espanyol i la fiscalia volen que s’investiguin votants ferits de l’1-O que, casualment, s’han querellat contra agents de la policia espanyola i la Guàrdia Civil. Creieu que volen atemorir-los? —No ho he seguit molt. Desconec els fets concrets que els atribueixen, però és probable que la denúncia vaja dirigida a ells perquè són de les poques persones identificades. Crida l’atenció que aquells dies fessen tan poques identificacions. S’han fet actuacions contra els dirigents, però respecte de les persones que hi havia als col·legis i que van cometre presumptes delictes ni tan sols hi havia directrius perquè els identificaren. Imagine que si l’acció es dirigeix contra aquestes persones concretes, és perquè han estat identificades en més procediments judicials. —El TSJC ha admès a tràmit una querella contra el president Torra per no haver retirat els llaços grocs per ordre de la Junta Electoral espanyola (JEC). En el debat entre la llibertat d’expressió o la desobediència a la JEC, què preval segons el vostre criteri? —La meua opinió és que l’article 50 de la LOREG és una norma molt raonable. La llei electoral diu que quan les eleccions s’han convocat, els poders públics no poden fer actuacions que puguen beneficiar forces polítiques que es presenten a les eleccions. Pense que la llibertat d’expressió s’ha de defensar en els àmbits que pertoca, no en seus institucionals que representen el conjunt de la ciutadania. Personalment crec que és legítim de fer servir el llaç groc com a reivindicació o crítica de la situació de la presó provisional dels dirigents independentistes, però això es pot fer en les seus dels partits, espais privats, espais públics de participació ciutadania, com la via pública, i espais públics que no són representatius de les institucions. És com si un batlle d’un partit contrari al procés posara al balcó de l’ajuntament una pancarta que digués que vol la condemna dels colpistes catalans. Això es pot dir als espais privats o a la via pública, però no en un espai institucional. Tal com s’ha proposat, no és correcte que el símbol siga allí, tant si és un batlle contrari al procés com el president de la Generalitat. Crec que la norma garanteix la neutralitat institucional i la igualtat de concurrència a unes eleccions. —La prohibició de la JEC d’expressions com ‘presos polítics’ o ‘exiliats’ als mitjans de comunicació públics passa per sobre del criteri periodístic? —És un cas més dubtós jurídicament, en la mesura que pot col·lidir amb el dret d’informació i en part amb la llibertat d’expressió. No és igual una emissió institucional de la televisió autonòmica que la intervenció de presentadors, tertulians… Això sí que col·lideix amb altres drets constitucionals. No és igual garantir la neutralitat absoluta en espais institucionals que entrar en espais de caràcter informatiu, d’opinió i de debat. És una decisió que jurídicament em sembla més dubtosa. —Per acabar, us volia que penseu sobre les eleccions valencianes i també les espanyoles del 28-A. —Sense entrar a valorar les propostes dels partits polítics, per la meua condició de jutge, com a ciutadà sí que veig que es presenten unes eleccions molt ajustades quant al resultat. Tinc la impressió que la participació pot afectar moltíssim el resultat. Uns quants punts de diferència poden decantar el resultat a una banda o a una altra. La societat ha de valorar la importància d’anar a votar perquè els resultats siguen tant representatius com siga possible.

Summary: Joaquim Bosch: ‘Per a una condemna per conspiració n’hi hauria prou que es demostrara que havien acordat eixe pla’


El director de TV3, Vicent Sanchis, ha donat explicacions avui sobre el recanvi de Laura Rosel per Cristina Puig al capdavant del programa ‘FAQS’. Ha respost les preguntes que li han formulat a la comissió de control del parlament els diputats Ruben Wagensberg (ERC) i Pep Riera (JxCat), que li han demanat per la ‘sobtada substitució’ de Rosel i pel fet que el primer progarama amb Puig no es veiés ‘l’anunciat gir cap a l’entreteniment’. Sanchis ha respost: ‘El canvi s’arrossega des de fa molt de temps. Poques setmanes després d’haver decidit el canvi, quan el primer presentador  havia decidit que abandonava voluntàriament la presentació del programa, la productora va començar a notar alguns problemes, algunes deficiències, algunes característiques que no li acabaven d’agradar pel programa que volia. I va ser en aquell moment que parlant amb la productora els vaig comentar, i vam decidir conjuntament, que el canvi no es podia fer dos mesos després. Jo els vaig demanar temps fins al desembre per anar analitzant-ho. Quines eren aquestes causes? Tampoc no es pot saber tot perquè no hem d’entrar en la feina dels professionals, però les que justifiquen finalment la decisió és que es buscava efectivament un altre perfil de presentadora; un perfil no tant estrictament informatiu, sinó una mica més obert per a donar una mica més de joc. El ‘FAQS’ no és un programa només d’informació com un TN; és un programa de participació, amb públic, amb contertulians.’ Sanchis ha afegit que no és que Rosel tingués deficiències com a presentadora, sinó que és ‘una magnífica periodista per a un altre tipus de programes’. I ha afirmat que ‘ningú no es va assabentar sobtadament de la decisió, en vam anar parlant amb els involucrats en tot moment.’ Sanchis ha assegurat que la proposta de destitució de Rosel i de contractació de Puig la va fer la productora El Terrat, responsable del programa.

Summary: Sanchis diu que l’acomiadament de Laura Rosel del ‘FAQS’ fou decidit fa un any per El Terrat


El Consell Nacional de Catalunya en Comú ha avalat el document estratègic que marca el full de ruta amb el 56% de vots a favor. La resta del vot ha quedat repartit entre el 19,5% que hi ha votat en contra i el 24% que s’hi ha abstingut. El document aposta per una constitució catalana en el marc plurinacional com a via per superar l’actual marc estatutari. Així mateix, el text aprovat també proposa un pacte de claredat al parlament que inclogui un referèndum vinculant i que obri un ‘nou pacte d’estat’. El portaveu de Catalunya en Comú, Joan Mena, ha defensat que la constitució catalana s’ha de fer de manera participativa i que requereix una reforma de la Constitució. En una atenció als mitjans de comunicació, Mena ha explicat que la proposta dels comuns és una ‘carta de voluntats dels catalans que d’alguna manera reconegui Catalunya com a subjecte polític i com a nació i que blindi les competències’. Així mateix, també ha afegit que la constitució catalana ha de blindar els drets socials. Per la seva banda, el coordinador general de Catalunya en Comú, Ramón Arnabat, ha defensat que la constitució catalana s’ha de fer ‘de forma participativa i no ha de ser elaborada per les elits’. Poder impulsar aquesta constitució catalana també requereix, segons els comuns, una reforma de la constitució espanyola, un nou sistema de finançament i una hisenda pròpia. L’altra proposta dels comuns en l’àmbit nacional és un pacte de claredat impulsat pel parlament. Segons el document aprovat, ‘una proposta que possibiliti un pacte d’àmplies majories a Catalunya i obri el camí cap a un nou pacte d’estat’. Segons defineix el text aprovat, els pilars d’aquesta proposta haurien de ser: reconèixer el dret del poble de Catalunya a ser consultat de forma vinculant sobre el futur polític per la via del referèndum; la necessitat de majories qualificades per tirar endavant qualsevol modificació en l’estatus polític de Catalunya; incentivar la via de l’acord bilateral a l’hora d’impulsar qualsevol tipus de referèndum; i la mobilització ciutadana. Mentre no s’aconsegueixin aquests objectius, els comuns aposten per reclamar les transferències i millores pendents de l’autogovern. Arnabat ha admès que el partit era conscient que hi havia una ‘tensió’ en l’eix que estableix l’estratègia en l’àmbit nacional però ha afegit que ‘dins els matisos i les discrepàncies’ s’ha arribat a un consens per aprovar el document. Els sis punts de la proposta dels comuns per a una constitució catalana en una Espanya federal i republicana

Summary: Els comuns aproven el seu full de ruta, que proposa una constitució catalana, amb el 56% dels vots a favor


‘Aquesta vegada és un altre decorat’, li diu Artur Mas. ‘No tenim vidres entremig’, li respon Jordi Sánchez. Falten pocs minuts perquè comenci el ‘Preguntes Freqüents’ d’avui i el líder de la Crida i l’ex-president de la Generalitat se saluden efusivament a l’entrada del plató. Somriures i complicitat entre ells, mentre mòbils i càmeres enregistren les estones prèvies de la que serà la primera entrevista a un dels presos polítics independentistes enregistrada a la televisió. Mas esgotarà a mitjanit la pena d’inhabilitació pel 9-N i serà entrevistat després de Sànchez, però ha arribat d’hora a TV3 per saludar-lo. Sembla que tenen moltes coses a dir-se, i pel posat de tots dos sembla que importants, potser del garbuix en què s’ha convertit la redefinició de l’espai de JxCat, ara que s’acosta l’hora de la veritat electoral. Protegits per la privacitat del trenet, que és la sala on s’esperen els convidats i els periodistes que podrem fer preguntes asseguts a les cadires del plató (i hi ha entrepans, croquetes i fruita per a esmorteir la gana de l’hora de sopar) allarguen la conversa en un racó. Allà dins també hi ha la dona de Sànchez, Susanna Barreda, i l’advocat Jordi Pina, entre més. També l’ha vingut a rebre la presidenta en funcions del Consell de Govern de la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals, Núria Llorach, a més de la direcció del programa. Sànchez fa una estona que ha arribat a TV3, ha passat per maquillatge, li han posat el micròfon, ha sortit al next (l’anunci que llança l’últim ganxo als espectadors) i ha saludat vells coneguts. Ens trobem un moment en un racó, mentre els tècnics es barallen amb els cables i les petaques i s’asseguren que el so funcionarà bé. Sànchez està content, molt, perquè avui a la nit és aquí, i té ganes de dir-ho, i ho repetirà també durant l’entrevista: és important que la gent sàpiga com és d’important l’escalf que els presos senten de la gent, que saben que fa tant com pot, que no pot fer més. Hi ha expectació, el programa és a punt de començar. Tothom és a lloc i Pilar Rahola treu el cap per dirigir-se de lluny al públic: ‘Hi ha nervis?’, els demana. En veure-la, l’aplaudeixen. ‘Hi ha el Jordi aquí, ens hem emocionat’, els diu. El regidor talla l’escena, mana l’imperiós directe: ‘Trenta segons!’ Si per un moment perdéssim el món de vista, i ens oblidéssim que no fa gaires hores que ha sortit de la presó amb un permís de dos dies, que en fa 859 que dorm en una cel·la, ens convenceria el miratge que Sánchez és un animal polític que torna a l’hàbitat natural de les càmeres i els focus, com si res no hagués passat d’ençà del 16 d’octubre de 2017. Però només seria això, un miratge. Perquè és evident que Sànchez ha fet de la presó una prova de resistència que l’ha endurit. Al final, els hauran pres tants anys de llibertat i aconseguiran el contrari de què pretenien, perquè el dirigent de la Crida deixa entreveure, a mesura que Cristina Puig desplega l’entrevista, que ara és molt més que l’ex-president de l’ANC. Més polític que mai, autoconvençut i versàtil, amb un punt d’autocrítica puntual, amb el discurs calculadament prudent quan no li interessa d’aprofundir en alguna cosa i esmolat i directe quan vol deixar-se anar. I és així com després d’un emotiu relat sobre la vida a la presó, deixa anar un dard enverinat a ERC: ‘A la unilateralitat hi arribem per decisions de desunió de l’independentisme, de tacticisme electoral d’alguns. Hi arribem malgrat que no tots els actors d’aquella taula volien aquella decisió. No sé fins a quin punt, quan una part dels que hi havia en aquella taula i formaven part del govern defensen que cal anar a la declaració d’independència, esperaven que el president Puigdemont convoqués eleccions.’ I així és com culpa d’haver precipitat una DUI simbòlica al principal rival polític de JxCat a les urnes que vindran. I és inevitable de deixar-se endur i imaginar-se el dirigent d’ERC mirant l’entrevista de la cel·la estant, mentre Sànchez s’explica, sense capacitat de rèplica: ‘Jo havia tingut converses amb Oriol Junqueras i no veia aquesta opció.’ I aleshores arrodoneix la seva versió amb un diagnòstic que també valdria per al moment actual: ‘Va passar allò que passa massa sovint: les eleccions porten a rivalitats entre partits.’ Durant els anuncis és habitual que alguns entrevistats es facin fotografies amb el públic. El clàssic dels clàssics és Rahola, que sol aixecar passions entre alguns dels qui vénen, i regala simpatia i abraçades i allò que calgui. Però durant la pausa, Sànchez s’aparta dels focus. No vol agitar ningú. En la foscor, passa els minuts amb Pina i Rahola. Però la periodista no veu clar que Sànchez sigui allà. Creu que ha d’anar a saludar el públic, que en deu estar frisós. Al ‘FAQS’ saben molt bé que l’efusivitat dels assistents ha compromès de vegades la imatge d’imparcialitat a què aspira el programa. No fa gaires dies que Quim Torra va aixecar passions excessives i que diputats de JxCat es van passejar pel plató per donar-li suport amb una desinhibició comprometedora. Abans de començar, ja han advertit als assistents que es controlin quan entri Sànchez, que aplaudeixin amb normalitat i, excepte algun desobedient que s’ha aixecat, tothom ho ha fet així. Però Rahola insisteix a Sánchez que hi ha d’anar, ho demana a la presentadora, i se l’endú cap al públic. Aplaudiments i petons. En centèsimes de segons un núvol de gent envolta Sànchez i Rahola, fins que el regidor torna amb l’imperatiu del cronòmetre i amb un crit exigeix que tothom torni al seu lloc. Punt i seguit. Continua l’entrevista, a la taula s’hi afegeix Mas i, finalment, Sànchez s’acomiada. Qui sap fins a quan. A les vuit del vespre de l’endemà ha de tornar als Lledoners.

Summary: Una conversa reservada i les gestions de Rahola: Jordi Sànchez rere les càmeres del ‘FAQS’


El primer secretari del PSC, Miquel Iceta, ha descartat de visitar els presos polítics com a ‘gest’ demanat per ERC. En una entrevista a Antena 3, el líder dels socialistes catalans ha argumentat que es podria interpretar com un gest de suport a allò que van fer. ‘Si es pogués distingir un gest d’interès personal de què pot ser entès com un gest de suport polític, no hi haurà cap problema’, ha afegit. El parlament dijous votarà la designació d’Iceta com a senador, pas imprescindible per ser posteriorment president del senat espanyol, com vol el PSOE. De moment, només té garantits els 17 vots del PSC i els 8 dels comuns. ‘No penso fer aquesta visita que se suggereix’, ha respost taxativament Iceta en referència a l’emplaçament d’ERC. Iceta ha argumentat que com a primer secretari del PSC té una ‘dificultat afegida’ perquè tot el que fa ‘transcendeix de la línia personal’. Un fet que, segons ha dit, limita el seu marge de maniobra. Pel que fa a la decisió del president del govern espanyol, Pedro Sánchez, de proposar-lo com a president del Senat, Iceta ha considerat que és un ‘gest de confiança personal i política’. A més, creu que és un senyal tenint en compte la qüestió oberta de l’encaix de Catalunya a l’estat espanyol. Iceta també ha assenyalat que pot haver contribuït la seva aposta per reformar la cambra alta.

Summary: Iceta no vol visitar els presos polítics, ‘gest’ demanat per ERC