Els fons del corredor mediterrani serveixen per a pagar el corredor central a través de Madrid, amb infrastructures com la connexió entre l’estació d’Atocha i la de Chamartín, que actualment no es connecten. Unes obres que costen 935 milions d’euros. Així ho va denunciar dijous el secretari valencià d’Habitatge i Obres Públiques, Josep Vicent Boira, en unes declaracions a VilaWeb. El govern espanyol prioritza una sèrie d’actuacions en infrastructures per potenciar el corredor central com si fossin del corredor mediterrani; aquest túnel n’és una, però n’hi ha més, com ara la connexió de l’aeroport de Barajas amb alta velocitat. De fet, aquesta connexió és la continuació de la línia de l’AVE que va d’Atocha a Chamartín. Així consta en l’informe europeu ‘Mediterranean. Second Work Plan of the European Coordinator’ (pdf), on s’especifiquen les actuacions prioritàries que fixa el govern espanyol per a desenvolupar des d’ara fins al 2030 el corredor mediterrani. L’any 2011, el govern espanyol decidí que el tram Algesires-Madrid s’anomenés, també, corredor mediterrani. D’aquesta manera es crea una confusió que li permet de rebre fons europeus destinats al corredor mediterrani ‘autèntic’. Aquests casos en són exemples. Dijous, el govern espanyol deixava ben clar que les obres del tram entre Atocha i el municipi madrileny de Torrejón de Velasco tirarien endavant. .@idlserna supervisa las obras de montaje de vía entre Atocha y Torrejón de Velasco https://t.co/GQEYrx4mAD #AVE #Madrid pic.twitter.com/GBwnMhGXbA — Ministerio Fomento (@fomentogob) February 9, 2017 El túnel permetrà la connexió directa en tren de gran velocitat amb Chamartín, primer, i amb l’aeroport de Barajas, després. L’arribada de l’AVE a Madrid és una petició que fan conjuntament Renfe, Aena, Adif i Iberia, i que el govern espanyol ha assumit com a prioritària dins del conjunt d’actuacions de desenvolupament del corredor mediterrani. El corredor mediterrani, venint del nord, quan arriba a Tarragona es bifurca: una branca va per la costa fins a arribar a Algesires, i l’altra branca va cap a Saragossa i Madrid, i d’allà a Còrdova fins a Algesires. Les prioritats d’inversió potencien aquesta segona branca, la que passa per Madrid, i també potencien la part més meridional del corredor, en compte de les actuacions que permetrien d’allargar, des del nord, la connexió amb ample de via internacional. Es prioritzen actuacions en els trams de més al sud del corredor mediterrani. Com per exemple, l’electrificació d’Algesires-Bobadilla, que és un tram que permet d’anar cap a la branca de Madrid. I encara dins d’aquesta llista de prioritats, hi ha la previsió de fer el canvi d’amplada de via en el tram que va d’Algesires a Madrid. Vegem-ho amb més exemples: Hi ha una altra actuació que és la que connecta Madrid i Barcelona, per davant de la connexió entre Barcelona i València, que no surt esmentada com a prioritat d’execució en aquest informe. Consisteix a arreglar les línies convencionals de manera que admetin trens de 740 metres de longitud. Una altra de les prioritats que hi apareixen és la construcció de la línia d’alta velocitat entre Antequera i Granada. Correspon a la línia d’alta velocitat que ve de Madrid, i és comptada també com a inversió del corredor mediterrani. Aquesta connexió passa novament per davant de la que podria anar des de Granada mateix cap a Almeria, Múrcia, València… Ací teniu el mapa i la llista de prioritats que consten en l’informe:

Summary: El govern espanyol pagarà amb diners del corredor mediterrani l’AVE a Barajas


L’ex-president de la Generalitat, Artur Mas, assegura que les dificultats per formar un govern a l’estat espanyal ‘són terreny adobat per al sobiranisme’ si aquest juga bé les seves cartes. En un article d’opinió publicat aquest diumenge en ‘El Punt Avui’ defensa ‘convertir en fortalesa les enormes dificultats per constituir un Govern a Espanya, que podrien portar al ridícul’ si es convoquen terceres eleccions. Segons Mas, l’esquerra espanyola està paralitzada davant d’un repte pacífic i democràtic com el que impulsa Catalunya ja que veu, en el procés independentista català, una de les causes que impedeixen un executiu alternatiu al del PP. ‘El PSOE i Podem prefereixen que el PP i Mariano Rajoy es quedin a La Moncloa amb el suport de C’s a abordar la celebració d’un referèndum legal i acordat a Catalunya’, agumenta. Procés independentista L’ex-president assenyala directament a la CUP com origen de la qüestió de confiança a la qual l’actual president de la Generalitat, Carles Puigdemont, se sotmetrà aquest dimecres: ‘Una conseqüència única i exclusiva dels flagrants incompliments de la CUP dels acords de gener.’ Assegura que Puigdemont es va veure obligat a plantejar aquesta opció després de la negativa dels anticapitalistes a aprovar el projecte de pressupost del 2016. ‘Si s’haguessin complert els acords, no s’hauria perdut temps i energies innecessàriament’, assevera, i afegeix que aquests mesos es podrien haver dedicat a eixamplar la base independentista. ‘Encara no té la claredat i rotunditat que necessitem per legitimar davant d’Europa i el món la construcció del futur Estat català’, acaba valorant.

Summary: Mas crida l’independentisme a aprofitar la falta de govern espanyol


La Unió Europea ha homenatjat avui la figura de l’ex-conseller d’Alemanya Helmut Kohl, l’arquitecte de la reunificació del país. L’acte ha estat proper a un funeral d’estat, inèdit en la història de la comunitat europea. Els principals líders europeus, encapçalats per Angela Merkel, Emmanuel Macron i Theresa May, hi han estat presents, a més de l’ex-president dels Estats Units Bill Clinton. L’acte s’ha fet a la sala de plens del Parlament Europeu a Estrasburg. Al centre s’ha instal·lat la capella ardent de Khol, que va morir el 16 de juny. Merkel, la seva successora al capdavant de la CDU, ha admès que va tenir friccions amb Khol: ‘Però, sense ell, la meva vida hauria estat diferent. Li devem moltes coses que avui donem per descomptat, i ens correspon ara preservar el seu llegat’, ha afegit. ‘M’inclino davant vostè en senyal de gratitud i d’humilitat’. Per la seva banda, Macron ha explicat: ‘Pels de la meva edat, Kohl és art i part de la història d’Europa. Sense aquesta experiència vital no estaríem aquí, no podríem estar fent el que estem fent. Va actuar amb coratge, amb valor. Van ser accions històriques’. El president francès ha descrit l’ex-canceller com ‘un interlocutor clau, un aliat vital, un incansable creador de ponts… però per a França, per sobre de tot, era un amic’. També ha intervingut Clinton: ‘El segle XXI a Europa va començar sota el seu comandament. ‘L’adorava perquè volia crear un món sense dominadors, on la cooperació podria llançar millors resultats que el conflicte i on la diversitat seria capaç de prendre millors decisions que els dictadors individuals’. Els altres dirigents que han parlat han estat el president de l’Eurocambra, Antonio Tajani; el de la Comissió Europea, Jean Claude Juncker; el del Consell Europeu, Donald Tusk; l’ex-president espanyol Felipe González; i el primer ministre rus, Dmitri Medvedev. Les restes de Khol seran enterrades en un funeral a la catedral d’Speyer. L’acte d’homenatge ha acabat amb l’Oda a l’alegria, l’himne oficial de la UE.

Summary: Europa homenatja l’ex-canceller alemany Helmut Kohl en un funeral d’estat inèdit


Fa vint-i-dos anys, l’escriptor i periodista Xavier Moret es va inventar un personatge de ficció, el detectiu Max Riera, un jove alternatiu, que havia estat hippy i s’havia estat una temporada a l’illa de Formentera vivint en aquest moviment de revolta, ple de música, de pau, de drogues, de llibertat. La novel·la es va dir Qui paga mana. I va fer fortuna. De llavors ençà, Max Riera ha protagonitzat cinc novel·les més: Zanzíbar pot esperar, L’home que adorava la Janis Joplin, Tramuntana i aquesta darrera, que acaba de sortir, Formentera blues. Segons que explica el mateix Moret, Formentera blues és una novel·la negra perquè hi ha una intriga, amb crítica a l’entorn social i amb una protagonista clara, que és Formentera, perquè l’illa pren una gran volada i és l’escenari, en dos temps diferents, de la manera com ha anat canviant la societat. Adverteix que és una novel·la generacional, que explica com era Formentera fa quaranta anys, com ha anat canviant i com és avui. I tot i que ha canviat, per Moret Formentera encara té força. ‘Hi ha moltes illes espatllades a la Mediterrània, però Formentera encara conserva una màgia especial, de paradís, del paradís perdut de Max Riera, que per ell no és la mateixa illa, però que per molta gent ho continua essent.’ En la novel·la apareix molta música i un sens fi de músics que hi van passar a la dècada dels setanta. També parla del turisme, de la crisi econòmica i de la crisi periodística. I, tanmateix, el moviment hippy ho amara tot, i la novel·la ens atrapa i encara al final ens dóna sorpreses. —Aquest llibre és un homenatge al paradís hippy de Formentera del final dels anys seixanta i setanta. El vau tastar? Sou dels joves idealistes que hi vau passar una temporada fent el hippy? —Jo a Formentera hi vaig anar el 1971, però no hi vaig entrar a fons. No sóc un Pau Riba ni vaig passar-m’hi una temporada. M’hi vaig estar uns quants dies, vaig conèixer la Fonda Pepe, la platja de Migjorn, la Mola… Però jo tenia dinou anys i encara era un noi molt dispers. Vaig trigar un any o dos encara a entrar a fons en el ‘hippisme’. I a Formentera no hi vaig tornar fins al final dels vuitanta. D’aleshores ençà hi he anat tornant. L’última vegada que hi vaig estar va ser l’any passat. Formentera m’agrada, em dóna una perspectiva de pas del temps. —Ha canviat molt Formentera? —Ha canviat, però gràcies al fet de no tenir aeroport no ha canviat tant. I sobre el ‘hippisme’ a Formentera, doncs me n’he documentat i he parlat amb gent que sí que hi era. I aquí a Catalunya tenim el model del Pau Riba, que és el hippy oficial de Catalunya i s’hi va estar molt de temps. —Hi ha un homenatge a Pau Riba en aquesta novel·la. —És clar, perquè agafar Max Riera, que té un rerefons hippy, i portar-lo a Formentera vol dir revisar la seva vida, posar-lo davant un mirall: com ha canviat Formentera i com ha canviat en Max. I Pau Riba, que va enregistrar un àlbum a Formentera, que és Jo, la donya i el gripau, que és un àlbum que està molt bé, com que és una novel·la generacional, m’he vist obligat a posar-hi música de fons. Aquesta generació va viure molt a fons la música i Pau Riba és qui més hi surt, perquè hi ha la voluntat de fer-li un cert homenatge. —Pau Riba hi surt com a personatge? —No, hi surten unes quantes de les seves cançons citades. —Recupereu la lletra de les cançons. —Sí, perquè no hi puc posar els acords. Tot i que hi ha gent que se’n va a l’Spotify a escoltar-les. La música era indispensable en aquest llibre, perquè els hippies tenien molta connexió amb la música, amb el viatge, les drogues… i tot plegat forma com un conjunt. —La música és un fil conductor. Tot allò que el detectiu Max Riera i el seu amic Roc, periodista, van vivint a Formentera mentre esbrinen un cas té música de fons. —Sí, perquè surten d’ambients alternatius tots dos. Un s’ha reciclat cap al periodisme, l’altre és un detectiu alternatiu i, tot plegat, la seva banda sonora, és la que va sonant. —És sorprenent que passessin tantes figures de la música i també en tot el llibre hi ha la incògnita, la llegenda, de si Bob Dylan va passar per Formentera. —Formentera era una meca hippy, era una referència mundial i hi anava tothom. Però també em fa gràcia que sempre que vaig a Formentera conec algú que diu que hi va conèixer Bob Dylan. Per mi això és un mite: no hi va anar mai, Dylan, a Formentera. Si no, en tindríem fotos i documents. Ell no n’ha parlat mai i els seus biògrafs tampoc. Al final del llibre el lector trobarà una broma al voltant de Bob Dylan i Formentera. —La llegenda continua… —A mi em va molt bé, perquè el llibre parla dels quaranta anys que han passat entre l’estada de Max Riera a la primeria dels setanta i ara, quan hi torna. Aquests anys serveixen per a veure com el temps va deformant les coses i com van naixent els mites i les llegendes. Dylan va traient el cap de tant en tant per tot el llibre. —Tot i el fet que Formentera sigui una illa sense aeroport, la realitat és que amb el pas del temps ha anat canviant, inexorablement. —Els paradisos amb el temps es destenyeixen. A Formentera han crescut els pobles, ha crescut l’oferta turística, la infrastructura, però tampoc no s’ha espatllat tant com les altres illes. En part perquè no hi ha aeroport i en part perquè és molt petita i no hi ha gaire espai. Dintre de tot es conserva prou, excepte al juliol i a l’agost, quan apareixen els italians amb les motos i la música a tot drap i fan massa soroll. —En tot el llibre hi ha una crítica explícita del turisme i la mala gestió, centrada en Formentera, però també i sobretot en Barcelona. Perquè la novel·la comença a Barcelona. —Max Riera no està conforme amb la manera com ha evolucionat la ciutat. És normal, doncs, que quan passeja per la ciutat vagi veient les parts negatives. Això del turisme fa que la ciutat acabi convertint-se en una mena de parc temàtic per als turistes, imaginant-se com ells volen. Traeixen l’autenticitat de la ciutat i la converteixen en un model. I això fa que els qui hi viuen de sempre se sentin descol·locats. —Aquests darrers anys us heu convertit en un viatger professional, podríem dir-ne. Per tant, la vostra mirada, el vostre punt de vista, és útil per a analitzar els fenòmens turístics. Aquests fenòmens turístics que acaben trivialitzant els llocs, creieu que tenen aturador o és una tendència que acabarà globalitzant el fenomen de la pitjor manera possible? —És difícil de predir, però sí que és cert que el fet de viatjar és la millor universitat, la millor manera d’aprendre coses. Però quan es trivialitza tant el fet de viatjar, fins al punt que abans de sortir de casa ja saps tot allò que veuràs, per mi perd l’encant, perd l’al·licient, que és l’atracció d’allò que es desconeix i el fet de conèixer l’altre. Com diu l’escriptor nord-americà Paul Theroux, tan bon punt un lloc agafa fama de paradís, en pocs anys es convertirà en un infern. Perquè en pocs anys arribaran els primers agents turístics, després les agències i després el turisme de masses, es construiran grans hotels i aquell paradís haurà estat traït en la seva essència. Ara, sovint el lloc continua mantenint la marca ‘paradís’. I allò que és difícil de saber és quant de temps es manté la inèrcia de la marca. Per exemple, Zanzíbar ja no és què era fa trenta anys, però el turisme continua anant-hi. Continua tenint una marca molt potent. I recordo fa uns quants anys, a Timbuctú, que vaig trobar un dirigent del banc mundial que feia un informe sobre possibilitats turístiques. En aquell moment era un desastre, Timbuctú, perquè hi havia inseguretat, la guerra era a prop… Però em deia: només té el nom que atrau la gent, però això és molt. —Ningú vol dir-se turista, però tots en som quan viatgem. —Sí, el turista sempre és l’altre. Tinc un amic que viatja sempre amb la Lonely Planet precisament per no anar als llocs que recomana, perquè diu que aquests llocs ja estaran espatllats. I probablement té raó. Has d’anar sempre una mica al marge per descobrir llocs nous. —Vós vau canviar de vida: vivíeu a la Floresta, un lloc bastant hippy, i us en vau anar a viure a un poble del Pla de l’Estany. —Sempre et resta alguna cosa d’aquest component alternatiu. A mi les ciutats no m’han agradat mai gaire. Són molt opressives, no hi tens contacte amb la natura i et marquen un model de vida molt estricte. Ja fa anys que vaig anar a viure al Pla de l’Estany. Sempre he tingut en compte components anticonsumistes, alternatius, i he cercat uns altres camins fora dels que et marquen… Això m’ho va donar el moviment hippy. —La mirada sobre el hippisme de la novel·la és positiva i nostàlgica? —Sí, positiva i nostàlgica clarament, sobre el hippisme dels anys seixanta i setanta. Llavors tot era idealisme pur, utopia, fabricar un somni. Ara, la mirada del Max quaranta anys després ja és més crítica: hi ha molta gent que s’ha quedat pel camí per culpa de les drogues; hi ha gent que ha acabat penjada i està desconnectada del món; hi ha gent que s’ha tancat en ella mateixa i s’ha tornat insolidària, com el pintor que apareix en el llibre… Amb el pas del temps, en Max és més crític de la manera com tot allò ha evolucionat. Quan el moviment hippy va néixer, era més una revolució social que no pas política. Mai no va pensar a agafar el poder, i el poder té armes molt poderoses. La revolució social es va anar diluint, però alguna cosa en resta, en el pòsit social. —Actualment Pau Riba torna a ser un referent per a molts joves. —Sí, i me n’alegro. Fa uns quants dies el vaig anar a veure a Banyoles, que hi actuava, i era ple de joves. Em va deixar parat. I ell continua tenint aquell esperit i molta, molta força. I té això, que ha viscut molt i el món hippy el va viure a fons allà a la Mola de Formentera i això se li nota. —És simptomàtic que Pau Riba torni a connectar amb la gent jove. —Sí, les coses són cícliques i de cop hi ha joves que et redescobreixen i revaloren allò que s’havia oblidat. L’inconformisme sempre hi és, en la societat. El Pla de l’Estany és ple de joves que vénen a viure passant de Barcelona i l’encarcarament de la societat de les ciutats. M’adono que hi ha molts joves que van per aquí: girar l’esquena a la societat oficial i muntar-se una vida alternativa. —Però són pocs. —És clar, el poder econòmic i el poder polític sempre el tenen els mateixos i ho tenen tot ben controlat i cada vegada se’ls escapa menys. Però la marginalitat es manté, que és on neixen les idees de revolta i de no-conformisme. —I després de set anys, ara recupereu Max Riera. —La primera novel·la protagonitzada per Max Riera, Qui paga mana, va aparèixer fa vint-i-dos anys. En aquest temps n’han sortit cinc. En la penúltima novel·la, Tramuntana, ja anunciava que en Max faria un viatge amb en Roc a Formentera. Durant un quant temps he fet bastants llibres de viatges i estava ocupat, però anava prenent notes i en un moment donat vaig dir: ara toca. I va sortir el llibre de Formentera i aquí el tens. Aquesta, en certa manera, també és una novel·la de viatge, perquè s’hi parla molt de Formentera, hi és molt present el viatge. He barrejat la novel·la i el viatge per primera vegada, en una història de Max Riera. —La novel·la passa fa uns deu anys, en plena crisi econòmica. —Sí, però jo no crec que la crisi s’hagi acabat. Els sous cada vegada són més baixos i cada vegada hi ha menys gent en plantilla i és en condicions laborals més fotudes. En aquella crisi s’hi va agafar molta gent de poder i de diners per endurir les condicions laborals i la crisi es va tancar falsament. La novel·la se situa fa uns quants anys, però la crisi de la qual parla continua essent vàlida ara. En el llibre hi faig crítica social i crítica laboral de l’entorn periodístic. —El món periodístic és dels que ha sentit més aquesta situació, amb una doble crisi, econòmica i de format. —Sí, ha transformat la professió i una vegada més els qui tenen el poder econòmic han aprofitat les circumstàncies per collar el treballador, abaixar sous, fer fora gent i pel camí hem perdut una mica l’esperit del periodisme, de cercar notícies, de sortir al carrer. Diu Roc Duran a la novel·la –que és el periodista que fan fora del diari després d’haver-hi treballat trenta-dos anys– que els directors de diari són avui més caps de personal que no pas caps periodístics. Interessa tenir sous barats, poca gent a la redacció per poder remenar com vulguin. —I amb la reestructuració de personal, tallant per dalt, s’escapça l’ofici i es perd la transmissió, que en el periodisme només es pot aconseguir a còpia d’anys. —Treus els veterans perquè cobren massa i surten cars i fitxes gent jove que cobra poc i no té la formació adequada. És renunciar a la veu de l’experiència i el coneixement per fitxar gent nova, manipular els joves com vulguis i pagar-los un sou molt més baix, de passada. Hi va haver un moment en què es deia: ‘Mentre el diari surti ple, la gent no trobarà a faltar els periodistes d’experiència.’ Però això no és veritat, perquè la gent no és estúpida.

Summary: Xavier Moret: ‘Els paradisos amb el temps es destenyeixen’


L’ex-president de la Generalitat Valenciana Francisco Camps ha negat els sobrecostos de mil milions d’euros que va tenir l’empresa pública Ciesga per la construcció de centres educatius: ‘És impossible tècnicament que d’un pressupost de dos mil milions d’euros surtin mil milions de sobrecostos’. En la seva compareixença a la comissió d’investigació de les Corts Valencianes, ha defensat que la fiscalització de l’activitat de Ciesga era absoluta. Camps ha afirmat que durant el seu mandat es van construir quatre-centes escoles i ha assegurat que mai va col·locar ningú a dit a Ciesga, sinó que només va nomenar-ne els consellers, i ha reptat els partits a enumerar una per una les desviacions pressupostàries en cada centre educatiu i els ha acusat de voler enfosquir la seva etapa. A la comissió també estan citats l’ex-assessor de Presidència Juan José Andrés, l’ex-conseller i ex-vice-president de l’empresa BM3 Obres i Serveis, Jesús Nazareno, i l’ex-treballadora de Ciesga Núria Mas. Cotino declara sobre el Grup Savia L’ex-conseller de Benestar Social i ex-president de les Corts, Juan Cotino, ha explicat que mai va facilitar ni afavorir cap empresa ni ningú amb les seves decisions. Ha declarat a la comissió d’investigació del Grup Savia, una empresa vinculada a la seva família, i ha assegurat que mentre va estar al capdavant de la conselleria les decisions es van prendre comptant amb els informes tècnics pertinents. Ha recordat que quan va entrar en política va vendre la majoria de les accions que tenia en empreses familiars i que la fiscalia anticorrupció no va veure delicte penal en l’adjudicació de places de residències que va fer la conselleria a empreses de la seva família i va arxivar les diligències. Cotino ha evitat pronunciar-se sobre les suposades gravacions en les quals el seu nebot Vicente Cotino i l’empresari Enrique Ortiz parlaven sobre les adjudicacions en residències ni sobre l’augment de places que van tenir les empreses de la seva família, de sis-centes quaranta a més de dues mil.

Summary: Camps nega els sobrecostos de mil milions d’euros de Ciegsa per la construcció d’escoles


El jutge de l’Audiència espanyola Santiago Pedraz ha deixat en llibertat amb càrrecs però sense mesures cautelars l’ex-president de la Federació Catalana de Futbol Andreu Subies i l’ex-directiu Josep Contreras. Tots dos han declarat davant el jutge després de ser detinguts ahir en la investigació d’una peça separada del cas Soule sobre la suposada corrupció a la Federació Espanyola, per la qual es va detenir el president d’aquesta entitat, Ángel María Villar, el juliol del 2017. Avui també han declarat com a investigats el gerent de la Mutualitat de futbolistes, Miquel Pardo, l’ex-secretari general de la Federació Catalana de Futbol, Albert Baza, i l’administrador general de la Federació, José Maria Castillón, que no van ser detinguts i que també han quedat en llibertat. Primer ha declarat Contreras, que a més d’exdirectiu de la Federació Catalana de Futbol és propietari de l’empresa Tastavins S.L, la qual es va encarregar de les obres de les seus territorials de la Federació. Subies va ser president de la Federació Catalana de Futbol entre els anys 2011 i 2018 i actualment és vice-president econòmic de l’espanyola, sota la presidència de Luis Rubiales. El juliol del 2017, la Guàrdia Civil va detenir Villar i el seu fill en el marc d’una operació coordinada per l’Audiència espanyola i la Fiscalia Anticorrupció. En aquesta operació, s’investigava la gestió de persones vinculades a la RFEF en relació amb delictes de corrupció entre particulars, falsedat en document públic, administració deslleial, apropiació indeguda i possible aixecament de béns. La investigació considerava que altres persones es podrien haver beneficiat, a través de diverses empreses, en perjudici de la federació. Villar i el seu fill van ingressar a presó, d’on en van sortir l’1 d’agost del 2017 després d’abonar fiances de 300.000 i 150.000 euros, respectivament.

Summary: Surten en llibertat amb càrrecs l’ex-president de la Federació Catalana de Futbol Andreu Subies i l’ex-directiu Josep Contreras


El Comitè de Drets Humans de l’ONU ha instat Espanya a respectar els drets polítics de Jordi Sànchez. En una resolució, diu: ‘Se li ha demanat a l’estat membre  que prengui totes les mesures necessàries perquè Jordi Sànchez pugui exercir els seus drets polítics d’acord amb l’article 25 del Conveni’. En el mateix text, s’indica que aquesta petició no implica cap decisió per part del comitè sobre el cas de Sànchez. Es tracta d’una petició cautelar, ja que l’ONU ha admès a tràmit la demanda de Sànchez i ara examinarà el seu cas i la possible vulneració de drets a l’estat espanyol, que arriba després que Sànchez hagi decidit de reunciar a la seva acta de diputat. Ací podeu consultar el document, en anglès.

Summary: L’ONU insta Espanya a respectar els drets polítics de Jordi Sànchez


‘Visca la república catalana!’ Amb aquesta proclama va acabar el discurs la nova presidenta del Parlament de Catalunya, Carme Forcadell. Unes paraules que també va acompanyar amb una crida a començar ‘el procés constituent’. Forcadell va inaugurar una legislatura que ha de ser la de la ruptura amb l’estat espanyol, tal com han apuntat els dos grups que sumen majoria absoluta, Junts pel Sí i la CUP. Un compromís que ahir va evidenciar amb gests diversos els diputats de tots dos grups. El primer gest, sempre important en política, el va fer el diputat de la CUP Julià de Jòdar, que va inaugurar la sessió constitutiva del parlament com a president de la mesa d’edat. Jòdar va fer un discurs amb un contingut polític evident i va destacar que el parlament tenia una clara majoria independentista. També va explicar les seves aspiracions de llibertat: ‘Ja no ens acontenta el pinso. Volem sortir de la gàbia. No volem canviar-la, sinó fugir-ne. Ja no volem les molles, que diria Ovidi Montllor. És temps del pa sencer.’ I va acabar el discurs així: ‘Són temps de llibertat i és temps de justícia. Visca la terra.’ La promesa de Junts pel Sí Abans de la sessió constitutiva, els diputats de Junts pel Sí van fer una promesa per escrit a la cambra. A l’hora de presentar les credencials i recollir l’acta de diputat, van lliurar un text que deia: ‘Anuncio que resto a disposició del nou parlament, del president i del govern de la Generalitat de Catalunya per exercir l’autodeterminació del nostre poble i proclamar l’estat català lliure i sobirà.’ Al document, els diputats hi prometen respectar la constitució espanyola i l’estatut d’autonomia de Catalunya, però ‘per imperatiu legal’. Alguns diputats van publicar a les xarxes socials una imatge del grup parlamentari que recull el text. La promesa que han expressat els 62 diputats de @JuntsPelSi en recollir la seva acta de diputat. #Parlament pic.twitter.com/NYCrewZrjy — Junts pel Sí (@JuntsPelSi) October 26, 2015 Crítiques de Ciutadans, PSC i PP a Forcadell La cap de files de Ciutadans al parlament, Inés Arrimadas, va apuntar irònicament que el primer discurs de Carme Forcadell com a presidenta del parlament no havia decebut. Va lamentar que, tot i que d’entrada defensés un parlament per a tots, no inclogués –a parer seu– tots els catalans ni tan sols la majoria. Defensant un parlament per declarar la independència, va dir, ‘exclou més de la meitat dels catalans’. Pel PSC, Miquel Iceta va lloar la crida al diàleg de Forcadell en la primera part de la seva intervenció, però també va criticar que fes un ‘discurs independentista per a independentistes’. Finalment, el dirigeent del grup parlamentari del PP, Xavier García Albiol, va dir que Forcadell era ‘la presidenta d’uns quants’. I va avisar: ‘El PP no li permetrà que es desviï ni un sol centímetre del que ha de ser la labor del president del parlament, que ha de ser complir el seu paper institucional i donar cobertura a totes les sensibilitats.’

Summary: Forcadell obre la legislatura que ha d’encarar el procés constituent


L’ex-batlle de Palma i membre de l’executiva de Més per Mallorca, Antoni Noguera, ha presentat candidatura per a encapçalar la formació. Creu que a Més li falta profunditat ideològica, i per això vol que s’estableixi un full de ruta més ampli que encarrili al partit a curt i a llarg termini. ‘No podem anar a cop d’eleccions’, ha dit. Durant la presentació del seu equip, ha afegit que vol aportar cohesió, unitat i tranquil·litat a la formació i que encapçala un grup molt divers, procedent d’institucions diverses i amb sensibilitats diferents. L’objectiu, ha explicat, és que aquestes diverses sensibilitats es converteixin en una de sola, connectada amb l’interès general del partit i de la gent.

Summary: L’ex-batlle de Palma Antoni Noguera presenta candidatura per a dirigir Més


El partit Moviment d’Esquerres (MES) ha advertit a CDC que seria un ‘abús’ que el nou partit que volen fundar els convergents es digués ‘Més Catalunya‘, perquè consideren que seria apropiar-se de la seva marca electoral que està vigent des de 2014. La cara més coneguda del partit és la de l’eurodiputat Ernest Maragall. ‘Des de MES avisem als congressistes de Convergència que agafar el nom seria un greu abús. MES som nosaltres’, han explicat en un apunt en el perfil oficial de Twitter de MES, que és una escissió del PSC i es reivindica com el socialisme sobiranista. Des de MES avisem als congressistes de @ConvergenciaCAT agafar el nom seria un greu abús. MES som nosaltres. — Moviment d'Esquerres (@MovEsquerres) July 8, 2016 La nova CDC havia plantejat dir-se de dues maneres: ‘Més Catalunya’ (mésCat) o ‘Catalans Convergents’, però finalment ha decidit d’ajornar aquesta decisió perquè les dues propostes han suscitat un fort rebuig entre les bases del partit.

Summary: MES diu a CDC que seria un ‘abús’ anomenar-se ‘Més Catalunya’


La prova feta aquesta setmana per Corea del Nord amb l’enlairament del seu primer míssil balístic intercontinental ha causat una notable alarma, perquè significa un gran salt endavant en la capacitat militar del país. Després de constatar que té armament nuclear, la comprovació que ha creat coets capaços de viatjar milers de quilòmetres dibuixa un panorama lògicament preocupant. La qüestió és saber què es pot fer amb aquest material i si Corea del Nord té la capacitat real d’enviar un giny nuclear a qualsevol lloc, concretament als Països Catalans. El KN-14 és un míssil intercontinental? Dimarts Corea del Nord va disparar un míssil anomenat KN-14 per la intel·ligència occidental i Hwasnong-13 per Corea. El coet consta de tres fases i és pensat per acoblar-hi una arma nuclear a la punta. Perquè un míssil sigui considerat intercontinental cal que pugui volar almenys 5.500 quilòmetres. El míssil de dimarts va volar 930 quilòmetres i després va caure a la mar del Japó. Però es va enlairar fins a 2.802 quilòmetres d’altitud, molt més enllà que no calia –normalment s’enlairen a tot estirar fins a 1.200 quilòmetres. En total va estar en l’aire quaranta minuts. Amb la combinació d’aquestes dades, la major part dels experts occidentals consideren que el KN-14 podria arribar pel cap baix a 6.700 quilòmetres si seguís una trajectòria més estàndard. Per tant, esdevindria un míssil que entraria dins la categoria d’intercontinental, fet que significa un gran èxit per a Corea del Nord. Amb aquest abast podria arribar fins als Països Catalans? No hi ha cap resposta clara a aquesta pregunta perquè no sabem per quin motiu el míssil llançat pels nord-coreans va fer la trajectòria ni la ruta que va fer. No sabem si va ser feta deliberadament i per tant hauria pogut volar més enllà o si va caure en aquell punt perquè no podia anar més lluny. El govern de Corea del Nord diu que volia que caigués en aquell punt precís, però no hi ha manera de confirmar-ho. La distància entre els Països Catalans i Corea és d’uns 9.000 quilòmetres, depenent de quin punt es prengui per referència dins de cada país. Això són 2.300 quilòmetres més que els que els observadors imparcials creuen que es podrien haver atès amb la prova. Però els mitjans nord-coreans han parlat d’un abast de 9.978 quilòmetres, que no se sap quin valor té ni a quina font respon. Si fos així, els Països Catalans entrarien dins l’abast del coet. Sigui com sigui, se sap que aquest míssil va molt més enllà que no havia aconseguit d’anar mai Corea del Nord i que si pot volar fàcilment 6.700 quilòmetres és factible de pensar que podria volar una mica més enllà. 6.700 quilòmetres vol dir que el míssil passaria per Geòrgia, Armènia, la frontera entre Rússia i Polònia i Finlàndia amb la frontera amb Suècia. Dependria, però, de la ruta que seguís i de la direcció de llançament. Sense saber les condicions en què es va fer la prova és impossible d’assegurar, però la gran diferència és que ara és creïble que pugui arribar-hi mentre que fins dimarts era evident que Corea del Nord no tenia la tecnologia necessària. Quina precisió té aquest míssil? Aquesta és una de les altres qüestions difícils de respondre sense tenir accés a les dades oficials de la prova. Un coet d’aquest estil generalment és molt precís i capaç de fer impacte amb un marge de menys de cinc-cents metres de l’objectiu marcat, encara que sigui a l’altra punta del món. Fins a quin punt cal alarmar-se, doncs, per aquesta prova? És un fet seriós, però no cal alarmar-se massa. Corea del Nord no havia aconseguit mai un èxit com aquest. Es pot assegurar que des de dimarts Corea del Nord ha demostrat que és capaç d’enviar un coet molt més enllà d’on podia anar fins ara i que l’abast demostrat fa pensar que potser –però no és segur– és capaç d’arribar a tot Europa. Un aspecte important que no s’ha demostrat encara és si aquest míssil pot dur de debò una arma nuclear. El dubte principal és si el con superior del coet és capaç d’aguantar la intensa calor de la reentrada en l’atmosfera terrestre. Podria, doncs, haver-hi un atac nuclear? Hi ha massa condicionals per a afirmar-ho. Si el coet pogués superar els 6.700 quilòmetres i pogués portar un cap nuclear, sí. Però això no s’ha demostrat. Cal tenir en compte, finalment, que, tret d’Hiroshima i Nagasaki, ningú no ha disparat mai una arma nuclear. Això és perquè les armes nuclears són eines de dissuasió. Són pensades per a dissuadir els altres de no atacar-te, més que no pas per a atacar.

Summary: El nou míssil nord-coreà podria arribar fins al nostre país?


Estimat Jordi, Lluny de tot. Del teu paisatge, carrers, companys i amics. De la Susana. I dels nens. Lluny. Incomunicat a un inhòspit edifici fred, volgudament despersonalitzat. I el vidre, que separa i et recorda permanentment, cada instant, que vius castigat, reclòs. Sense llibertat. Aquest ha estat el context de les nostres darreres trobades. I sistemàticament una sensació de ràbia i tristesa profunda em recorre tot el cos quan et veig arribar. No m’hi acostumo. No m’hi vull acostumar. No m’hi penso acostumar. Sempre m’ha sorprès la normalitat amb la qual transcorren les converses quan us visitem a la presó. A poc a poc, l’entorn va perdent força i va guanyant l’amistat i la complicitat amb l’amic que tens al davant. Xerrem com sempre hem fet durant aquests vint-i-cinc anys d’amistat. Repàs del ‘pati’ familiar i, de seguida, comentem detalladament i apassionada la situació política. Sempre ha estat així, la portem a les venes. Ara i des de ben joves, quan ens vam conèixer i compartir aventures polítiques plegats. Hem discrepat sovint. I mai no ens hem discutit. Potser perquè ja des de l’inici la nostra relació va néixer precisament de la voluntat compartida de practicar la complicitat amb el discordant. De promoure el diàleg. Convençuts que és així com s’edifica una societat rica, lliure i en pau. La pau, la no-violència, la teva bandera des de ben jove. I ara t’empresonen per violent. No tenen ni idea de què diuen! Separats pel vidre, repassem la situació política. Opinem, coincidim, discrepem. Em resulta sorprenent la serenor amb què analitzes les coses, i sobretot admiro i comparteixo que, des d’aquella cel·la de la vergonya, mantinguis posicions d’un realisme polític tan necessari, sense renunciar als teus somnis que t’acompanyen des de ben jove. És especialment reconfortant de sentir el teu discurs en uns moments com els actuals, en els quals, sovint, semblem instal·lats en una cursa de puresa patriòtica en la qual el qui divergeix esdevé traïdor i enemic, amb una facilitat impròpia de la duresa del moment que vivim. Per sort, ni els comptes anònims de Twitter ni els revolucionaris de sofà construiran el futur del nostre país. T’he de confessar, Jordi, que cadascun dels minuts que passem junts a la presó, mentre parlem com si fóssim a qualsevol dels indrets en què hem conversat al llarg de la nostra vida, em van recorrent imatges i moments compartits. L’aventura d’Encaix, les trobades de dirigents de l’esquerra al Palau de la Música que vam organitzar plegats amb el Pere i més companys. Els dinars familiars a Vilanova i la Geltrú i a Barcelona. Les converses amb la Susana sobre l’adopció. L’olivera que vas plantar a casa amb tanta il·lusió i que asseguraves que creixeria (segur que més que l’altra que somiàvem). El caòtic local de Passatge del Crèdit. Els aniversaris assenyalats. Les decepcions polítiques. Els amics compartits. El nostre estimat Pere, pura vida i bondat, l’Helena, l’Eulàlia. Records i camí compartit. Potser aquesta complicitat, sovint discrepant, m’ajuda a trencar el vidre que pretén separar-nos. Això que ens dóna és la certesa que continuarem, segur que en circumstàncies millors, compartint compromís i vida. Una abraçada, Jordi, Nàtius (Joan Ignasi Elena i Garcia)

Summary: ‘No m’hi acostumo. No m’hi vull acostumar’, carta de Joan Ignasi Elena a Jordi Sànchez


Les futbolistes de la primera divisió espanyola aniran a la vaga, després que els sindicats i la patronal no hagin arribat a un acord en el Servei Interconfederal de Mediació i Arbitratge (SIMA), per tal d’evitar la convocatòria anunciada per les jugadores a causa del blocatge en la negociació per la signatura del Conveni Col·lectiu. L’Associació de Clubs de Futbol Femení (ACFF) i els sindicats AFE, Futbolistes ON i UGT havien convocat la jornada de vaga, que es portarà a terme el cap de setmana del 16 i 17 de novembre, durant la novena jornada. L’anunci es va produir a causa de la situació de blocatge després de divuit reunions per tirar endavant el primer i històric Conveni Col·lectiu en el futbol femení espanyol. Les futbolistes reivindiquen, entre altres coses, que se’ls reconegui el 75% de la jornada laboral, un salari mínim de 16.000 euros i el pagament del 100% del salari en cas de baixa.

Summary: Les futbolistes de la primera divisió faran vaga el 16 i 17 de novembre


La Junta Electoral espanyola (JEC), a petició de la Societat Estatal de Correus i Telègrafs, ha decidit ampliar el termini de votació per correu fins al divendres 24 de maig a les dues del migdia. La mesura afecta les eleccions municipals, autonòmiques i al Parlament Europeu que es fan el 26 de maig. La JEC insta Correus a ‘extremar la diligència’ per assegurar que els sobres amb el vot es puguin entregar el dia de la votació a les respectives meses electorals, dins dels terminis legalment establerts.

Summary: La JEC amplia el termini del vot per correu fins al divendres 24 de maig


Observatori Astronòmic Nacional Carrera 8 Mapa a Google Tot i les seves discretes dimensions, l’Observatori Astronòmic Nacional de Bogotà és un monument de primera categoria a Colòmbia i a tot Amèrica. Sense anar més lluny, va ser el primer d’aquestes característiques que es va construir al nou continent, per impuls del naturalista José Celestino Mutis (1732-1808). L’edifici, situat a l’actual cor governamental de la capital colombiana, es va començar a aixecar al pati de la Casa de la Botànica el 24 de maig de 1802, sota la direcció d’un arquitecte caputxí anomenat fra Domènec de Petrés. Joseph Pascual Domingo Buix Lacasa, com era conegut abans d’entrar a l’orde, va néixer el 1759 a Petrés (Camp de Morvedre) i, després de passar per convents de Massamagrell, Alzira, Sogorb, Albaida, Caudet i Monòver, es va traslladar el 1792 cap al Virregnat de Nova Granada (l’actual Colòmbia), on gràcies als seus coneixements de construcció i d’arquitectura adquirits a la seva terra es va encarregar de dirigir la reconstrucció d’uns quants temples de Bogotà afectats pel terratrèmol del 1785, com ara l’església i convent de San José (dels caputxins), la de Santo Domingo (dels dominics) i la Catedral Primada de Colòmbia. Tot i que no n’era especialment expert, enmig de tota aquesta obra eclesiàstica va rebre l’encàrrec d’aixecar l’observatori astronòmic, per al qual sembla que es va inspirar en la primera construcció de l’observatori de Greenwich i sobretot en una de les torres externes del primer observatori de París. Però no va tenir en compte un detall important: l’observació astronòmica a les proximitats de l’Equador és molt diferent de l’europea, on els astres passen prop de l’horitzó. I la utilització d’una brúixola per a orientar-se, que marca el nord magnètic i no el geogràfic, va agreujar els problemes d’orientació de l’edifici. Sigui com sigui, l’obra –amb la seva característica torre octogonal– es va acabar el 20 d’agost de 1803 i cap a final de 1805 es van començar a fer les primeres observacions astronòmiques i meteorològiques des de Santafé, el nom de Bogotà sota el jou espanyol. Cinc anys després, hi va haver l’anomenat Grito de Independencia del 20 de juliol de 1810, un aixecament de criolls contra el poder reial que es va preparar justament a l’observatori, saquejat posteriorment per Simón Bolívar i el seu exèrcit alliberador. No van ser les úniques vicissituds lligades a la turbulenta història de Colòmbia que va viure aquest cèntric edifici: el 1848 es va convertir en una aula del Col·legi Militar; el 1867 va esdevenir la presó temporal del president enderrocat Mosquera; durant uns quants anys va ser llogat per un artista com a estudi particular; va ser taller de daguerreotips, i fins i tot un lloc de venda de gelats. Gràcies a la llei 65 de 1936, l’Observatori Astronòmic es va incorporar a la Universitat Nacional de Colòmbia, que conserva una col·lecció important d’artefactes antics per a mesuraments geogràfics i astronòmics i també la biblioteca més completa del país en la matèria. El 1975 va ser declarat monument nacional i actualment forma part dels jardins de la Casa de Nariño, el palau presidencial a Bogotà. I una mica més: El llegat arquitectònic de Domènec de Petrés per tot Colòmbia, amb una vintena d’obres, es pot comprovar al llibre Fray Domingo de Petrés en el nuevo reino de Granada, publicat per l’Instituto Distrital de Patrimonio Cultural de Bogotá el 2012 en commemoració dels dos-cents anys de la mort del considerat primer arquitecte de la Nova Granada. Catedral Primada de Colòmbia. Foto gentilesa de Manuel Vallejo · Què és Com a casa? · Tots els articles · Suggeriments per a la secció: marti.crespo@partal.cat

Summary: Un arquitecte valencià a la Colòmbia del XVIII


BERLÍN, 26 (Reuters/EP) El viceministre de Finances d’Alemanya, Jens Spahn, ha declarat aquest diumenge que el seu país té intenció que Grècia retorni la totalitat del deute contret amb els seus creditors internacionals en el marc del pla de rescat al país, davant dels plans d’alleugeriment suggerits pel Fons Monetari Internacional. “Aquí no es pot condonar res”, ha declarat Spahn durant una entrevista amb l’emissora Deutschlandfunk, on ha indicat que Alemanya, el país que més diners aporta a l’anomenat Mecanisme Europeu d’Estabilitat, el fons de rescat de la zona euro, està “molt, molt prop d’arribar a un acord amb l’FMI pel qual els creditors s’evitaran rebre una devolució parcial”. Spahn va considerar que el problema principal de Grècia és el seu lent creixement econòmic, afegint que qualsevol alleujament suposaria una falta de respecte per a països com Espanya, que s’han vist obligats a aplicar mesures igual de dures per superar els efectes de la crisi. “Els nostres amics espanyols, per exemple, ens diuen: ‘Un moment, el de Grècia no és just. Nosaltres fem les nostres reformes sense que ens condonin el deute, i ara ens dieu que ho permetreu a Grècia?”, ha exposat Spahn. El bloc conservador del Parlament alemany, liderat per Manfred Weber, ha arribat fins i tot al punt de recomanar que Alemanya deixi de contribuir al rescat de Grècia si l’FMI insisteix a cancel·lar part del deute, mentre una enquesta del passat divendres assenyala que la meitat de la població alemanya s’oposa a perdonar un sol cèntim al Govern grec.

Summary: UE.- Alemanya manté que Grècia ha de pagar el deute sencer als seus creditors


La jutgessa del jutjat 9 de Barcelona que investiga presumptes contractes irregulars a la Institució de les Lletres Catalanes (ILC) quan la dirigia Laura Borràs, ha demanat al congrés espanyol que en certifiqui la condició de diputada de JxCat, tràmit previ a elevar el cas al Tribunal Suprem. Però la cambra ha recordat a la jutgessa que no li correspon a ella de fer aquest tràmit i que la petició l’ha de fer el Suprem espanyol. De fet, en la resposta del congrés espanyol, s’especifica que l’alt tribunal, que és competent per a jutjat aforats, ja té una relació actualitzada dels membres de la cambra, enviada en virtut d’un acord de la mesa del mes de maig passat. L’advocat Gonzalo Boye ja va demanar la nul·litat de les diligències contra Laura Borràs, tot denunciant que havia estat víctima d’una ‘investigació judicial prospectiva’ perquè la jutgessa ja fa temps que no té competència per a investigar-la. Fins ara la jutgessa ha investigat Borràs per contractes que corresponen a tres treballs digitals per un import total de 45.500 euros, que va encarregar suposadament entre els anys 2015 i 2017, quan dirigia la ILC, a un programador informàtic que havia col·laborat amb ella en un màster que va impartir a la Universitat de Barcelona. La jutgessa va ordenar als Mossos d’Esquadra d’escorcollar el Centre de Telecomunicacions i Tecnologies de la Informació (CTTI) de la Generalitat i la ILC en cerca dels expedients sobre aquells treballs.

Summary: La jutgessa que investiga Laura Borràs descobreix ara que no ho pot fer


La NASA està de celebració: el projecte ‘Curiosity’ compleix quatre anys. És un dispositiu que recorre la superfície de Mart. Per aquest motiu, l’agència espacial ha llançat ‘Mars Rover’, un joc gratuït ben divertit que permet de recórrer la superfície del planeta vermell a la recerca d’aigua subterrània. El funcionament és molt simple. L’usuari condueix un ‘rover’ –un vehicle robòtic– per la superfície del planeta. La finalitat del joc és d’omplir el màxim nombre de tancs d’aigua sense fer malbé les rodes del vehicle. Hi ha perills com ara barrancs i turons. ‘Curiosity’, llançat el novembre del 2011, va arribar a la superfície de Mart l’agost del 2012. El dispositiu fa quatre anys que explora i la seva missió encara no s’ha acabat. Amb aquest projecte, la NASA pretén d’acostar les fites científiques als nens, de manera que s’interessin pels projectes espacials. El joc és gratuït i és disponible per a ordinadors i mòbils.

Summary: La NASA presenta un joc que permet de recórrer Mart a la recerca d’aigua


El diputat de la CUP Carles Riera ha explicat que hi havia ‘avenços’ en les converses per a preparar una resposta sobiranista unitària a una eventual condemna del Tribunal Suprem espanyol i a considerar que cal ‘aguditzar el conflicte’ amb l’estat. En declaracions a Efe, Riera ha dit que, aquests darrers mesos, hi havia hagut reunions ‘bilaterals i multilaterals’ per a explorar-ne la resposta i s’ha mostrat ‘una mica optimista‘ pels ‘progressos en la discussió’ amb la resta de forces polítiques i socials sobiranistes, tot i que encara no es pot parlar d’acords finals, ha dit. ‘Estem d’acord que davant la sentència del Tribunal Suprem és necessària una resposta excepcional en l’àmbit civil i institucional’, ha raonat Riera. ‘Jo crec que hi ha un avenç en el fet que en aquests moments la clau és intensificar i aguditzar el conflicte i la confrontació amb l’estat, i que això ha de passar per la mobilització social, la desobediència civil no violenta i una resposta molt contundent des del punt de vista institucional’, ha destacat. En les converses amb altres forces sobiranistes, la CUP ha proposat aquesta necessitat de ‘redimensionar el conflicte’ i impulsar una resposta política que ‘posi sobre la taula una agenda per a l’autodeterminació’, ha explicat Riera. De fet, en aquesta mateixa línia, el president de la Generalitat Carles Puigdemont sosté en el llibre Re-unim-nos, publicat fa uns pocs dies, que ‘l’únic camí’ per a assolir la independència de Catalunya ‘passa, lamentablement, per una inevitable confrontació amb l’estat’, ja que ‘el diàleg, la negociació, el referèndum acordat avui sabem que són fantasies’ després de l’experiència de l’1-O. Puigdemont proposa una ‘direcció aliada’ per a avançar cap a una confrontació inevitable amb l’estat Riera ha posat èmfasi en el fet que la resposta al Suprem ‘no ha de ser només independentista’, perquè hi ha en joc drets civils, polítics i democràtics bàsics que també defensen, diu, els comuns i les forces sindicals de Catalunya. Per tant, ha afegit, ‘la resposta ha de tenir dos nivells: un nivell ampli de defensa de drets democràtics i una resposta estratègica en l’àmbit de les forces independentistes’. Per ara, ha indicat, el sobiranisme és en una fase de ‘acumulació de forces, reconeixements i legitimacions internacionals’ i de ‘desgast de l’estat espanyol per una qüestió de drets civils, polítics i democràtics’, i a això contribuirà, diu, la sentència del Suprem. ‘Quan arribem a la resolució final d’aquest conflicte, òbviament això es produirà en el marc d’un acord multilateral amb actors internacionals implicats’, ha opinat Riera, qui ha subratllat: ‘Com que l’estat ha manifestat reiteradament que no té cap voluntat de diàleg ni de negociació, per arribar a aquest punt haurà de forçar-ho.’

Summary: La CUP anuncia avenços de cara a una resposta al Suprem que ‘aguditzi el conflicte’


Els suïssos haurien rebutjat per un ampli marge instaurar una renda bàsica per a tots els residents al país en un referèndum fet avui. En concret, el 76,9% dels votants han rebutjat la proposta, segons una projecció elaborada per l’empresa GFS per a la televisió suïssa SRF. La proposta incloïa assignar 2.500 francs suïssos mensuals (uns 2.200 euros) per adult i 625 (570 euros) per cada menor de 18 anys. Els qui rebutjaven la mesura, inclòs el Govern, argumentaven que el cost seria massa alt per a l’estat i que suposaria un debilitament de l’economia. A països com Finlàndia també estan estudiant la possibilitat d’introduir la renda bàsica. Pels promotors de la iniciativa, l’abonament d’una renda bàsica incondicional que cobreixi les necessitats més elementals podria eliminar la pobresa i la dependència de l’assistència social i estimularia la formació, la creativitat i el voluntariat, i facilitaria que les famílies poguessin ocupar-se dels fills, les persones grans o els dependents. En qualsevol cas, Suïssa s’ha convertit així en el primer país que consulta a la seva població la possibilitat d’implantar una renda bàsica universal. La iniciativa ha partit del propietari d’una cafeteria de Basilea, Daniel Haeni, que malgrat haver reconegut la derrota, ha reivindicat una victòria moral. En el referèndum d’aquest diumenge els suïssos també han rebutjat que les empreses públiques no tinguin obligació de ser rendibles. A més, s’ha donat suport a liberalitzar la medicina reproductiva, accelerar el sistema de concessió d’asil i han rebutjat una iniciativa ‘per un mercat financer més just’.

Summary: Els suïssos rebutgen clarament crear una renda bàsica de 2.200 euros per habitant


Almenys 785 familiars de membres estrangers afiliats a l’organització gihadista Estat Islàmic han fugit avui del camp d’Ain Issa, al nord-est de Síria i sota vigilància de les forces kurdes, afeblides per la campanya militar que Turquia ha llançat contra elles aquesta setmana amb la invasió del Kurdistan Occidental. Les forces de seguretat kurdes no tenen suficients guàrdies per custodiar el campament d’Ain Issa, que allotja famílies de gihadistes de l’Estat Islàmic, ha avisat un portaveu de les Forces Democràtiques Sirianes. El sistema de guàrdies del camp s’ha afeblit des de l’inici de l’ofensiva turca al nord-est de Síria perquè alguns dels guàrdies han estat traslladats al front per a combatre contra els rebels recolzats per Turquia. A més, el mateix camp ha estat objecte de bombardejos per part d’Ankara, que han obligat a fugir a part del personal, segons el responsable kurd Marvan Qamishlo. ‘La vigilància, ara mateix, és molt feble’, ha manifestat. Així doncs, on abans estaven destinats més de 700 guàrdies només queda una desena part del personal de custòdia. Això ha donat lloc a situacions com les de fa unes hores, quan cent familiars de gihadistes, la majoria dones i nens, han escapat del lloc.

Summary: Centenars de familiars de combatents estrangers d’Estat Islàmic fugen d’un camp de detenció kurd


Itàlia ha confiscat de manera preventiva el vaixell de l’ONG badalonina Proactiva Open Arms, que acusa d’afavorir la immigració clandestina i d’associació criminal. Delictes que comporten fins a set anys de presó. Segons que informa el diari Ara, el fiscal de Catània ha ordenat d’immobilitzar el vaixell al port de Pozzallo, on va atracar després d’esperar-se quaranta-vuit hores fins que el govern italià li va assignar un port segur. A l’emissora, Camps ha dit que no entén que se’ls acusi de tràfic de persones, ja que Itàlia els va donar permís per entrar-hi. Defensa que no han comès cap il·legalitat i assenyala que ‘és la manera que ha trobat el fiscal italià per a aturar els rescats’. Els voluntaris no tenen clar què els pot passar. Ara, asseguren que tota la tripulació és al vaixell però no descarten que la justícia italiana els detingui. ‘Podem esperar qualsevol cosa. Potser demà ens detenen al capità i la cap de missió. És la primera vegada que ens passa una cosa així. Sembla un tema polític, no real’, ha dit. El vaixell portava dos-cents setze immigrants que havien rescatat en aigües internacionals davant les costes de Líbia. Enmig del rescat, una patrullera de guardacostes libis va amenaçar de mort els voluntaris de l’Open Arms si no els lliuraven les dones i els infants que havien estat rescatats d’una barcassa inflable amb cent una persones a bord. La fiscalia de Catània acusa els responsables del vaixell de no haver lliurat les persones als guardacostes libis. Oscar Camps ha escrit a Twitter que el dret del mar estipula que la protecció de la vida humana és prioritat absoluta dels cossos civils i militars. A més, recorda que ‘impedir el rescat de vides en perill a alta mar per a tornar-los a la força a un país no segur equival a una devolució en calent, fet que contravé l’estatut dels refugiats de l’ONU’. Impedir el rescate de vidas en peligro en alta mar con el fin de devolverlas por la fuerza a un país no seguro -como es Libia- equivale a llevar a cabo una devolucion en caliente, contraviene el Estatuto de los Refugiados de la ONU pic.twitter.com/AgADbQ8Ttp — Oscar Camps (@campsoscar) 18 de març de 2018 Quan va arribar la patrullera líbia feia una hora que les llanxes de rescat de Proactiva Open Arms havien localitzat la barcassa i havien distribuït armilles salvavides als immigrants. Després de dues hores de persecució, els guardacostes van desistir i van permetre que rescatessin les persones que continuaven dins la barca. A RAC1, Òscar Camps ha explicat que el darrer cop que aquesta mateixa patrullera líbia els va interceptar van morir unes cinquanta persones. ‘Si no moren, tornen a Líbia, un estat on els drets no estan garantits i no tenen zona per acollir les persones que rescatem’, ha afegit. Un cop tots van ser al vaixell, la tripulació va comunicar al centre de rescats de Roma que portaven a bord dos-cents divuit immigrants, comptant també els cent disset d’una altra barcassa rescatada al matí. El govern italià va trigar quaranta-vuit hores a assignar-los un port segur on desembarcar els immigrants. Conferència de premsa a Barcelona Aquest migdia, Camps ha fet una conferència de premsa al port de Barcelona davant de l’Astral, el primer vaixell d’Open Arms. Ha afirmat que l’ONG el pot utilitzar per a continuar actuant davant de les costes de Líbia, però en necessiten amb una eslora superior i que pugui encabir fins a 400 i 500 persones a la coberta. Camps ha assegurat que l’ONG no té ‘res a amagar’ i per això han lliurat al jutjat tota la documentació i els enregistraments de la ràdio del dia del rescat. A més, ha denunciat que en cap moment van desobeir els guardacostes libis, ja que el naufragi era a 70 milles de la costa. I s’ha preguntat què feia una patrullera líbia navegant fora de les seves aigües territorials Camps ha recordat que en els darrers dos anys Open Arms ha rescatat més de 54.000 persones a la Mediterrània. I ha lamentat que l’armada espanyola en cap moment s’hagi ofert per donar-los assistència. En la conferència de premsa l’han acompanyat la batllessa de Barcelona, Ada Colau, l’ex-president del Joventut Jordi Villacampa, el cantautor Joan Manuel Serrat i el periodista Jordi Évole.

Summary: Itàlia confisca el vaixell de l’ONG Proactiva Open Arms


Els enfrontaments entre els palestins i les forces armades d’Israel han provocat un mort a la Franja de Gaza, segons el Ministeri de Salut palestí, i desenes de palestins han estat ferits a Gaza i Cisjordània, segons que expliquen fonts de la Mitja Lluna Roja al Jerusalem Post. L’anunci incendiari del president dels Estats Units, Donald Trump, de reconèixer Jerusalem com la capital d’Israel ha indignat els palestins i els estats àrabs del Llevant. Milers de palestins han protestat contra la decisió de Trump per segon dia consecutiu. Entre els ferits n’hi ha un per bala a El Arroub, dotze per bales de goma a Betlem, Jayus i Kfar Qadum i una dotzena per inhalació de gasos lacrimògens a Hebrón, Betlem i Qalqilya. A Betlem, l’exèrcit israelià ha utilitzat el gas contra els manifestants que els llençaven pedres. Segons que explica l’agència palestina Wafa, a Al Biré i Nabi Salé (Cisjordània) els soldats israelians han utilitzat gasos lacrimògens i bales de goma per a dissoldre les protestes. A Jerusalem centenars de palestins s’han concentrat a la Porta de Damasc, que dóna accés a la Ciutat Vella, quan ha acabat la pregària. Segons que explica el diari Haaretz, la policia israeliana ha detingut diverses persones. No obstant això, Israel ha decidit de no establir restriccions a l’accés a la mesquita d’Al Aqsa, un dels llocs sagrats per als musulmans. Sí que s’ha reforçat la seguretat a tota la ciutat, perquè Hamás havia cridat a un ‘dia de la ira’.

Summary: Un mort i desenes de palestins ferits en enfrontaments contra l’exèrcit d’Israel a Gaza i Cisjordània


El president d’Òmnium Cultural, Jordi Cuixart, ha demostrat que té la determinació d’utilitzar el judici per acusar l’estat espanyol de la vulneració de drets fonamentals. Això s’ha pogut veure avui, des del començament de la seva declaració en l’interrogatori del fiscal Jaime Moreno. Cuixart ha defensat de manera reiterada l’autogovern català i ha reivindicat la seva condició de pres polític. Fins i tot s’ha desdit de la seva primera declaració davant Pablo Llarena: ‘Les declaracions davant el jutge instructor eren per a sortir de la presó al preu que fos. Aquesta ja no és la meva prioritat. Jo sóc un pres polític. Després de cinc-cents dies de presó, la meva prioritat ja no és sortir de la presó, és denunciar l’atac als drets fonamentals.’  Declaració íntegra de Jordi Cuixart al Tribunal Suprem espanyol Vegeu ací els millors moments de la declaració de Jordi Cuixart: ‘Sóc un pres polític, no un polític pres’ Cuixart critica el dia de la hispanitat Cuixart repassa al Suprem la repressió contra Òmnium al llarg de la història Cuixart s’aixeca per traduir un correu ‘A Espanya es tanquen webs sense ordre judicial, com a Turquia’ Cuixart es desdiu de la seva declaració davant el jutge instructor, Pablo Llarena ‘Crec que us feu un embolic’ Cuixart explica què són les ‘llonganisses’ dels correus interns Cuixart explica la defensa de l’autogovern català ‘Les actituds antimilitaristes i no violentes són molt esteses a Catalunya’ Cuixart lloa la resistència pacífica davant la conselleria d’Afers Exteriors Cuixart explica l’incident a Badalona amb els cartells del referèndum El fiscal atribueix a Òmnium el piulet d’un ciutadà El fiscal perd els estreps amb les respostes de Cuixart sobre la violència a l’escola Ramon Llull ‘És impossible que el president d’Òmnium participi en l’organització del referèndum’ ‘No ens confrontaran amb els pobles d’Espanya’ Cuixart explica com va demanar a la gent que se n’anés a casa el 20-S Cuixart explica per què va dir ‘No passaran’

Summary: La defensa memorable de Jordi Cuixart en l’interrogatori del fiscal


La conversió de contractes temporals a indefinits ha crescut un 12,3% a Catalunya, un 23,4% al País Valencià i un 28,1% a les Illes el 2017, segons un informe de l’empresa de recursos humans Randstad. Al Principat, de les 117.788 conversions del 2016, s’ha passat a les 132.265 del 2017, la xifra més elevada dels últims 9 anys i molt propera als nivells previs a la crisi econòmica. Al País Valencià, de les 61.865 conversions del 2016, s’ha passat a les 76.345 del 2017. A les Illes, de les 23.109 conversions del 2016, s’ha passat a les 29.594 del 2017. ‘L’augment de contractes temporals convertits en indefinits i l’apropament a les taxes de conversió prèvies a la crisi confirmen la tendència positiva del mercat laboral i de la recuperació econòmica’, ha assenyalat Luis Robles, director de Relacions Institucionals de Randstad. ‘Paral·lelament, també demostra que la contractació temporal funciona com un pont a un lloc de treball estable. De fet, per a aquells perfils amb menor qualificació, la contractació temporals els ajuda a mantenir la seva feina a través de l’experiència’, ha afirmat Robles.

Summary: La conversió de contractes temporals a indefinits creix un 12,3% al Principat, un 23,4% al País Valencià i un 28,1% a les Illes el 2017


Els principals dirigents del Botànic van començar ahir les negociacions per a pactar les bases del futur govern però no parlaran de la composició que ha de tenir fins passades les eleccions municipals i europees del 26 de maig. Els candidats a la presidència de la Generalitat del PSPV, Ximo Puig; de Compromís, Mónica Oltra; i d’Unides Podem-EUPV, Rubén Martínez Dalmau, van fer la primera reunió, que va servir per a ratificar la mesa de les Corts, que serà presidida per Enric Morera. Tot i que aquests últims dies s’havia especulat amb possibles canvis, Morera presidirà una legislatura més les Corts que es constituiran dijous. La mesa tindrà majoria progressista i en quedarà fora Vox. Pel que fa al Consell, els socis van acordar d’avaluar globalment el Botànic signat el 2015 i ampliat el 2017 durant les dues setmanes vinents i no van parlar del repartiment de conselleries. Dalmau va explicar després de la reunió que tenen dues setmanes per a fer una anàlisi del funcionament del Botànic i un diagnòstic de com s’han fet les coses. També Oltra hi va fer referència i va parlar de dues setmanes de ‘treball metodològic’. Tant Puig com la resta de reunits van ratificar la voluntat compartida i inequívoca de repetir el pacte que va permetre el canvi el 2015, però no volen que la campanya interfereixi en les negociacions i per tant, fins després del 26 de maig no hi haurà novetats.

Summary: El Botànic ajorna fins després de les eleccions la composició del govern


Diputats dels principals partits de Suïssa —Partit Socialista (PS), Partit Democratacristià (PDC), Partit Liberal (PLR) i Unió Democràtica de Centre (UDC)— han impulsat la creació d’un grup d’amistat Catalunya – Suïssa. La seva intenció és captar l’interès pel procés català d’altres membres de l’assemblea federal i el govern. En aquest sentit, consideren que la formació del grup d’amistat serà una eina útil per estar al dia de l’evolució de la política catalana i intensificar els intercanvis amb els diferents actors de la societat catalana. A Suïssa els diputats són lliures d’unir-se o de crear grups d’amistat. Les activitats d’aquests grups no estan regulades per l’assemblea i n’existeixen més d’un centenar. Alguns dels membres del grup Catalunya-Suïssa han defensat en altres ocasions el dret d’autodeterminació dels pobles i la possibilitat de trobar una solució política a la qüestió catalana mitjançant un referèndum, una eina democràtica d’ús habitual a la Confederació. El delegat del Govern de la Generalitat a França i Suïssa, Martí Anglada, ha valorat la iniciativa ‘molt positivament’. El delegat ha destacat la ‘pluralitat i transversalitat’ de la iniciativa i ha recalcat que Suïssa és un ‘referent en qualitat democràtica, democràcia directa i tradició en mediació internacional’.

Summary: Un grup de diputats suïssos crea un grup d’amistat Catalunya – Suïssa


L’ex-portaveu de Ciutadans a les Corts i ex-eurodiputada Carolina Punset, que va abandonar el partit el passat octubre, està estudiant una oferta del president de la Generalitat, Ximo Puig, perquè li faci d’assessora. Segons l’agència Europa Press, Punset encara no té res decidit. Punset, que en les últimes eleccions va desestimar presentar-se, també s’ha pronunciat sobre la crisi que viu Ciutadans arran de les dimissions de Toni Roldán i Javier Nart. En un piulet, assegura que ‘el gir a la dreta de Ciutadans va començar molt abans dels pactes amb Vox. Les incongruències del partit van molt més enllà’. En el missatge, l’ex-portaveu ha adjuntat la carta de dimissió que va enviar al partit ara fa uns mesos. ‘Ningú ha pogut desmentir ni una de les veritats que denunciava’, afirma. En la missiva, Punset criticava la manca de rumb polític de Ciutadans. El giro a la derecha de Ciudadanos comenzó mucho antes de los pactos con Vox. Las incongruencias del partido van mucho más allá. Nadie ha podido desmentir ni una de las que se denunciaron en mi carta de dimisión. Dijeron que era demoledora. Visto lo visto me parece suave. pic.twitter.com/cIqBNNQzUU — Carolina Punset (@CarolinaPunset) June 24, 2019

Summary: Carolina Punset estudia l’oferta per ser assessora de Ximo Puig


La defensa d’Oriol Junqueras ha presentat una nova demanda al Tribunal General de la Unió Europea (TGUE) contra el president del Parlament Europeu, David Sassoli, per la decisió de denegar la petició de protecció de la immunitat que va presentar l’eurodiputada d’ERC Diana Riba. És la segona demanda que la defensa de Junqueras presenta al TGUE contra Sassoli. Ara fa un més, el va demandar per la decisió d’obeir el Tribunal Suprem espanyol, que no va fer cabal de la sentència del Tribunal de Luxemburg, i retirar-li la condició d’eurodiputat. A més, va demanar com a mesura cautelar que restablís la seva condició d’eurodiputat i ordenés a Espanya el seu alliberament, però el TGUE encara no ha donat resposta a la petició. Segons que argumenta la demanda, el Tribunal de Luxemburg va establir que la immunitat és una protecció de la integritat del Parlament Europeu i que no pot dependre de les diverses interpretacions que cada estat faci de la immunitat, sinó que ha de ser igualitària i no discriminatòria per raó de nacionalitat. Davant d’aquest fet, diu, si el Parlament Europeu accepta un tractament diferenciat segons quin eurodiputat es tracti, acceptarà una discriminació per raó d’origen de l’eurodiputat, un fet explícitament prohibit a la Carta de Drets Fonamentals de la Unió Europea (CDFUE). A més, recorda que la sentència del Tribunal de Luxemburg va reconèixer que Junqueras era eurodiputat des del 2 de juliol, tal com de fet va reconèixer el Parlament Europeu, i que el Tribunal Suprem espanyol no va demanar mai d’aixecar la immunitat quan era en presó provisional, de manera que continuava vigent quan se’l va jutjar i, per tant, se li van vulnerar els drets. Com que el Parlament Europeu no va admetre cap de les peticions de protecció de la immunitat de Junqueras, la seva defensa considera que aquesta institució també li ha vulnerat els drets. La demanda també argumenta que el president del Parlament Europeu no té competències per a decidir si s’admet o no la petició de protecció de la immunitat i que, per tant, es va vulnerar el procediment establert. Finalment, la defensa diu que el Parlament Europeu no ha pogut protegir la immunitat de Junqueras per l’obstrucció de Sassoli.

Summary: La defensa de Junqueras torna a denunciar Sassoli per no haver protegit la seva immunitat


L’ANC ha presentat avui els detalls de la mobilització de l’Onze de Setembre, una concentració en forma de creu a la cruïlla del passeig de Gràcia amb el carrer Aragó de Barcelona. Avui mateix s’ha habilitat la web perquè la gent que hi vulgui participar ja pugui començar a inscriure’s per trams. El president de l’ANC, Jordi Sànchez, ha destacat que, enguany, la Diada coincideix amb el quarantè aniversari de la mobilització de 1977. ‘Vull recordar de manera molt clara el servei que molta gent anònima va fer’, ha dit. ‘Fem una crida a tota la ciutadania de Catalunya a assumir que convertim aquest Onze de Setembre en la Diada decisiva. Tenim un repte molt clar, derrotar l’estat de manera cívica i de guanyar cívicament la democràcia’, ha afegit. Sànchez ha explicat que l’ANC organitzarà centenars d’autocars ‘Volem desbordar Barcelona. Serà una festa de la democràcia i de la llibertat, apel·lem a tota la gent de bona voluntat i també a la gent que no està disposada al fet que els de sempre decideixin com sempre, d’esquena a la ciutadania, com ha de ser el nostre futur’. Ha continuat: ‘És la Diada del sí, la Diada de la democràcia. El referèndum serà possible perquè la ciutadania ho ha volgut.’ Ha assegurat que el procés culminarà amb la gent sortint al carrer a guanyar els espais públics i que l’Onze de Setembre de l’any passat va ser decisiu per a aconseguir el referèndum. ‘Som en un moment fundacional, determinant. Res no serà com abans a partir de l’1-O’, ha advertit. ‘Tenim la voluntat d’un país i l’Onze de Setembre vinent tornarem a demostrar que, quan cal, hi som.’ Per la seva banda, la presidenta de l’Associació de Municipis per la Independència (AMI), Neus Lloveras, ha reiterat que el món municipal era al costat de les entitats sobiranistes i que hi seria. ‘Farem tot el que sigui a les nostres mans perquè el referèndum es desenvolupi amb normalitat’, i ha defensat que els ajuntaments no havien de posar límits a l’expressió democràtica dels ciutadans a les urnes. El president d’Òmnium Cultural, Jordi Cuixart, ha destacat el ‘compromís granític’ de les entitats amb l’Onze de Setembre i el referèndum. ‘Defensem aquest bé preuat que tenim com a societat, la democràcia, amb ungles i dents.’ Cuixar ha explicat que la Diada cohesionaria la societat i que seria una oportunitat única per a sortir al carrer de manera massiva, transversal i pacífica en defensa de la cohesió social. ‘Tots els demòcrates de Catalunya s’haurien de sentir cridats a aquesta convocatòria. El repte és històric i la importància és majúscula’, ha sentenciat. L’ANC i Òmnium Cultural també han previst canvis en l’acte de l’Onze de Setembre en funció de la reacció del govern espanyol a l’aprovació de la llei del referèndum i la signatura del decret de convocatòria, previst per a començament de setembre. Aquest és el vídeo de l’acte de presentació:

Summary: Sànchez (ANC): ‘Som en un moment fundacional, determinant. Res no serà com abans a partir de l’1-O’


Empar Moliner és Empar Moliner. Arriba al lloc on havíem convingut de fer l’entrevista i diu: ‘Saps què? Si et sembla bé, et puc enviar unes quantes respostes per escrit i tu ja hi posaràs les preguntes.’ Fa broma? És una proposta de debò? Li fa mandra respondre preguntes? Fa tard a algun lloc? Declinem la proposta i decidim d’anar a les tauletes exteriors d’una taverna irlandesa que hi ha a la vora d’on hem quedat. Acaba de publicar un llibre sobre anar a córrer. De què fuges, qui et persegueix? (Columna, 2017) explica les seves experiències de ‘corredora popular’ –una manera de dir ‘no professional’– i algunes aventures més que tenen algun punt de contacte amb aquesta afecció que l’ha portada a disputar maratons, entre les quals la de Nova York. Moliner parla amb la passió que la caracteritza. Fa preguntes, en respon i de vegades s’embranca. Però en unes branques prou interessants i entretingudes. Ací les teniu: —Fem l’entrevista en un bar, però l’hauríem de fer tot corrent… —Sí, però tu corres? —Ara t’ho explicaré. Però parles mentre corres. —Sí. Tu, no? —No, perquè em canso massa. —A quina velocitat corres? —No t’ho sé dir. No ho he mirat pas. Fa uns mesos feia deu quilòmetres en poc més d’una hora. —Per pla? —En general, sí. —Això vol dir que fa poc que has començat. —Ja ho he deixat. —Ah, d’acord. Deu quilòmetres en una hora no és rapidíssim. Per això preguntava si anaves per pla. Però jo m’ho passo bé i ho faig perquè m’agrada. Encara que engreixés, ho faria. Vaig amb amics i xerrem. Quan vaig més de cul, no xerrem tant. Però avui, per exemple, hem parlat de l’escola dels nostres fills, dels mestres… —Jo tan sols he corregut regularment uns mesos d’aquest any. Però amb un canvi de calçat em va començar a fer molt mal un peu, no el podia ni recolzar a terra, i ho vaig deixar estar en lloc d’anar a cal metge. —Si t’ho passaves bé, vés a un fisioterapeuta. Vés a un fisio… un que corri perquè així t’entendrà. Et dirà què has de fer. Si vas a un metge que no corri segurament et dirà que no corris. Empar Moliner (fotografia: Albert Salamé). —Al principi del llibre expliques que el teu pare surt de la presó i no saps si li presentaràs la teva filla de nou anys… —Són les històries de cadascú… —… —La idea és explicar que quan corres, penses. Em serveix molt per a pensar els articles, ficció, ordenar les idees. Quan he de prendre una decisió important, vaig a córrer. Hi ha dies que vaig a córrer sola i em serveix per a pensar molt millor. Especialment quan vaig per la muntanya. Em va molt bé per a pensar. Quan dic ‘vaig a fer l’article de l’Ara’, em poso les vambes. —Trobes la idea corrent o la madures? —Totes dues coses. A vegades mentre corro penso: ‘Això pot ser l’Ara d’avui.’ I quan arribo no recordo què era. —Has de portar llibreta. —O gravadora. Però llavors corro tres minutets més i ja la recupero. Em va molt bé, de veritat. La mare va morir fa temps. I tenim el pare, que té aquestes peculiaritats —Després de dir això del pare, més endavant, expliques: ‘A casa érem feréstecs i no anàvem a cals companys a berenar, a fer treballs, ni venia a veure’ns ningú. No anàvem d’excursió ni de colònies. Al nostre pare no li agradava gens la companyia. Érem sis germans i la meva mare anava sempre com un escarràs. No anàvem gaire nets i als nostres caps els polls es van morir de vells.’ —Sí, sí, sí, sí. Érem una família així… sis germans. Jo sóc la gran i l’única noia. La resta són nois. La mare va morir fa temps. I tenim el pare, que té aquestes peculiaritats. Ha, ha, ha… Mira. —El títol del llibre, aquest De què fuges, qui et persegueix, no s’acaba resolent. —Ho pregunta tothom. ‘Tu de què fuges?’ Sol passar que a les parelles n’hi ha un que corre i un altre que no. La gent diu que el que corre fuig de l’altre. Això és d’una simplicitat espaterrant. De què fujo? —També diuen que córrer és de covards… —Sí! Tenen raó. De què fujo? De tot. Qui em persegueix? Tothom. Córrer és de covards? I tant! I tant que sí. Som uns cagats. I tant, sí, sí, sí, sí. És aquella cosa de no parar. —Parles també de la dèria aquesta de posar-se ‘reptes’. —Jo sóc addictiva i no em poso cap repte. M’agraden les emocions… Córrer em va bé perquè és una droga bona per a mi. És una droga bona. Em va molt bé. M’excita. Em deixa contenta. Tranquil·la. Feliç. Però és cert que a les curses et trobes gent que s’ha posat un repte. I els veus amb la roba nova que s’acaben de comprar, però no s’han entrenat. Hi ha molta gent a qui agradaria córrer, però a qui sorprèn que costi. Que calgui fer un esforç. A la marató en vaig trobar. Gent que al quilòmetre tres ja estaven asfixiats. No s’havien entrenat. Els corredors populars, els que ho volem fer bé, ens entrenem. Perquè entrenar-se és divertit. I quan arribes a casa, aquella dutxa. Jo corro perquè m'agrada menjar i beure —Això de córrer ha d’anar acompanyat d’una dieta sana? —No. No, no, no, ni de broma. Per mi, no. Jo corro perquè m’agrada menjar i beure. M’agrada molt menjar i beure. I no penso fer cap marca. Faig la marató i estic contenta d’acabar-la. Però el dia abans, el de la tirada llarga –s’ha de fer una tirada llarga de trenta quilòmetres, saps?– vaig anar a un mexicà i em vaig fotre unes margarites. No és el millor? No. Però a mi m’agrada. No deixaria mai de beure ni menjar. M’agrada molt. És evident que si menges pasta i no beus, deu anar millor. Jo menjo pasta, però bec vi i cervesa. M’agrada aquesta barreja. Empar Moliner (fotografia: Albert Salamé). —Ara et poses a escriure a quarts de sis del matí. Has canviat molt, oi? Abans escrivies quan tornaves de fer gresca. —He fet un canvi molt natural. Vaig fer molt l’animal. M’agradava molt. Quan no teníem la nena, anava a la ràdio al programa de l’Antoni Bassas havent empalmat. Arribava al matí i em fotia un cafè amb llet abans d’entrar pensant a veure si se’m notaria. Allò que fas l’animós perquè no es noti que no has dormit. —Segur que sí que ho notaven. —I tant. I l’endemà, un cop ja has dormit, t’adones que segur que s’ha notat. Però després d’això vaig tenir la nena. Durant l’embaràs, fas una vida saníssima com no has fet mai. No beus i menges molt bé, i tot això. És molt estimulant. Estàs al màxim. Jo anava amb una marxa… I el meu cos va canviar. M’encanta menjar i beure, però ara ho faig de dia. Veus? Ara hauria de venir un senyor a portar-nos una cervesa. Però és igual. Ja estem bé. —El llibre l’has fet per… —No voldria que semblés que faig un llibre perquè tothom corri. Però m’agrada molt compartir les coses que m’agraden molt. Si conec un bar, ho explico. Hi ha gent que diu que no s’ha d’explicar perquè aleshores s’omple de gent i perd la gràcia. A mi, en canvi, m’agrada recomanar un bar quan és bo. Aneu-hi! Aneu-hi tots que us agradarà molt! —Al llibre, descrius aquella gent que es molesta quan et recomana una cosa i tu ja la coneixes. Perden la sensació d’exclusivitat… —N’hi ha que són així. A mi m’agrada compartir les coses que m’agraden i que tothom les aprofiti. Els bars, la música, els llibres… Aquestes coses que m’emocionen sempre les prescric. —El llibre el vas fer en canvi d’un dorsal de la marató de Nova York. Si no, no l’hauries fet? —No. Exacte. No l’hauria pas fet. Em deien que fes un llibre de córrer. Jo deia que no. Perquè no cal. Ja n’hi ha molts i de molt bons. Volem un llibre més literari, em deien. I em van oferir el viatge a Nova York amb el dorsal per a la marató. Ostres! I tant! Això és molt bèstia. —Quan va ser? —Diria que l’any passat. —I ara la tornaràs a fer? —La de Nova York? La cosa va per sorteig. Si t’hi has apuntat cinc vegades seguides i no t’ha tocat, aleshores tens plaça assegurada. Però també hi pots entrar per marca. Ho vaig mirar i amb la meva marca la podria tornar a fer. Per la meva edat, si has fet una marató amb tres cinquanta l’any passat, hi entres. Ei! Això per la meva edat, eh? Tu no podries. Perquè ets home i més jove. Els homes correu més que nosaltres. M'agrada avançar homes i que m'avancin —Ja en parlaríem… —Les carreres mixtes són més divertides. Les carreres de dones no m’agraden. No m’agrada que només m’avancin dones i no m’agrada només avançar dones. M’agrada avançar homes i que m’avancin. Empar Moliner (fotografia: Albert Salamé). En aquest moment, el fotògraf Albert Salamé ens interromp. Demana que m’aparti per fer unes fotos amb el cartell que hi ha darrere d’ella. Hi diu ‘Sport’ i ‘Tavern’, som en una mena de taverna irlandesa. I això lliga amb la conversa. ‘Ets un cabró!’ li diu ella. Però quan s’adona del joc que busca l’Albert, se n’alegra: ‘Molt bé, molt bé, molt bé!’, diu repetidament. —Ara has de fer la marató de Dublín. —Oh! M’encantaria! Deu ser força plana. La de Nova York té molt desnivell. —Els ponts… amb l’entrada a Manhattan… —És molt bèstia, eh! Les curses exciten. Quan fas una cursa, t’excites molt. Hi ha gent… i tal… i la música… T’excites i acabes anant una mica més de pressa. És molt divertit. Has fet mai cap cursa? Pots fer la dels bombers, que és tota de baixada. —Dius que et deixa molt tranquil·la que no sigui la teva professió. —Sí, és clar. Pensa ara en la Florence Kiplagat. Havia de fer rècord a la mitja marató de Barcelona. I dies abans li van prendre el rècord que ja tenia. L’any anterior, parlant amb el seu mànager, m’explicava que es limitaria a guanyar la cursa perquè havia vingut amb malària. ‘Es limitarà a guanyar perquè ha vingut amb malària’, em va dir el malparit. Són gent que els veus córrer… Buf! Quan veus aquells kenyans… són d’un altre món. No són humans. És que és molt bèstia. Quina bellesa. Quina flipada! I és al·lucinant poder córrer a la mateixa cursa i al mateix lloc que els cracs. Jo vaig córrer pel mateix circuit que la Kiplagat, però una hora enrere! És com si t’agrada el futbol i et deixen sortir a jugar al Camp Nou. És molt divertit. —No has fet un llibre de motivació ni d’autoajuda… però hi ha un aprenentatge? —Sí, córrer, com passa amb tot, té el seu aprenentatge. Però, saps què? La diferència de córrer amb tantes altres coses que fas en aquesta vida és que si t’hi esforces, segur que te’n surts. Vull dir que potser vols escriure i no tens talent. O potser vols aconseguir una feina i no te la donen. Gairebé tot sempre té factors externs que t’ho poden espatllar. Però si t’esforces a córrer, ho aconsegueixes. Només depèn de tu. Pots mirar d’educar molt bé el teu fill, però et pot sortir malament. T’hi pots esforçar molt i et pot sortir malament. Pots tenir moltes ganes de ser escriptor, però que ningú no vulgui publicar allò que escrius. Fer una marató popular, si t’has entrenat, és cosa teva. Entenc molt bé que els amics regalin unes vambes per anar a córrer a qui s’ha quedat sense feina. És un missatge positiu. —Ara tot són runners… —No m’agrada gens, aquesta paraula. Entenc per què es fa servir. Si dius ‘jugo a futbol’, ja s’entén que no ets professional. Perquè diries ‘sóc futbolista’. Si dius ‘sóc corredor’, sembla que siguis professional. Si dius ‘corro’, no s’entén bé. I tothom corre. Ens passem el dia corrent. —Però per què hi ha tanta gent corrent, aquests últims anys? —Diuen que és perquè és un esport barat. Però és mentida. Et gastes una pasta en vambes… També diuen que no té horaris. No ho sé. Jo crec que la crisi també hi ha ajudat. Ens ha portat a voler trobar aquest punt de moment personal. Jo quan mirava pel·lícules com Rambo i Rocky i tot allò, i veia aquella gent corrent amb xandall pel Central Park… ho trobava molt impostat. Aquí no ho vèiem, això. Ara, en canvi, vas per la carretera de les Aigües i trobes un munt de gent corrent amunt i avall. Em sembla molt divertit. Ho trobo fantàstic. Tindrem més curses… —També es parla de l’efecte Kilian Jornet… Núria Picas… —Però diries que hi ha més catalans que corren que francesos? Potser sí. No ho sé. Són persones a qui veus córrer i saltar amb aquella lleugeresa i tens ganes de ser com ells. Empar Moliner (fotografia: Albert Salamé). —I també les ganes de fugir. —Sí, és clar. Tots fotem el camp. Tots volem fugir d’alguna cosa. La metàfora és tan directa que és una ximpleria. Però segurament té raó. Potser sí que correm perquè fugim de la nostra vida. —El que corre pot fugir, però també pot empaitar. Cadascú deu saber de quina mena és… —Sí. És veritat. Suposo que tinc dies de tot. Tant fujo com persegueixo. —I penses córrer gaire més temps? —No ho deixaré pas estar. Mentre pugui, correré. —Potser te’n cansaràs i plegaràs. Un dia també vas començar. —No… Per què ho dius? No crec que ho deixi. Les iaies que em trobo al tramvia em diuen: ‘No t’arruguis que ja m’arrugo jo.’ I algun dia seré jo aquesta iaia que dirà això a una dona més jove. —En algun moment del llibre sembla que et queixis de com ha canviat la comunicació, amb les xarxes socials i la immediatesa de tot… i l’impacte sobre allò que escrivim. —Crec que no hem d’escriure allò que escrivíem abans. Tot ha canviat. Hi ha qui encara continua d’aquella manera. Però ara és tan important de què escrius com de què no escrius. Vivim un moment a Catalunya que és molt difícil de no parlar de la situació política. Si no en parles, es fa estrany. I això ja et situa i et marca. La gent diu ‘som el que mengem’. Mentida! Som el que no mengem. Sobretot. Som el que no escrivim. —Vols dir? —Jo ho veig així. La crisi ho ha canviat tot. No sé si ara és millor o pitjor. Recordo quan estava embarassada, l’any 2007, que anava als restaurants xinesos i les xineses em deien: ‘Ostres! És l’any del porc daurat! Tindràs molt bona sort! És un any boníssim!’ Havia de ser un any perfecte. I va començar la crisi. Amb el porc daurat! Aquests nens que han nascut aquest temps, ja no han conegut res més. I ara hem pres consciència de moltes coses. Ser independentista ja no és una divagació; ara s'ha de concretar —No sé si n’haurem après cap lliçó… —Hi havia una època no llunyana en què esquerres, dretes, l’independentisme i l’unionisme eren posicions teòriques. Ser d’esquerres era teòric. Ser socialista, també. Ara tothom que vol votar un partit comunista demana que aquest partit actuï com a comunista. I això és bo. S’ha acabat la teoria i ha començat la pràctica. ERC ha estat un partit republicà i sobiranista molt de temps, però ara ha de ser conseqüent. S’ha acabat la teoria. Ara ser independentista ja no és una divagació. Ara s’ha de concretar. —Ara la divagació és el federalisme, potser. —És clar. Ara la teoria és el federalisme. És una cosa que alguns voldrien que hi fos, però que no esperen pas que arribi demà. En canvi, jo tinc pressa. Un corredor ho ha d’entendre. Tinc molta pressa. Vull que es concreti la independència d’una vegada per totes. —N’estàs cansada o et fa molta il·lusió? —No. No n’estic cansada. Els que estan cansats són els unionistes: els que no volen que se’n parli. Els unionistes voldrien que no hi hagués debat. Si l’unionista no vol que votem, de què hem de parlar? És normal que no en vulgui parlar. Algú va dir que el dret de decidir no existia. No existeix. La negació total. En fi. M'exciten poques coses però, les que m'exciten, m'exciten molt Empar Moliner (fotografia: Albert Salamé). —Tot et fascina? —No, no, no! I ara! Hi ha coses que no m’agraden gens. Anar a fer compres. O a la platja… Amb el temps, m’agraden coses que abans no atenia. La sortida del sol. La cabana que vam fer ahir amb la meva filla. La paia va escriure en una fusta ‘aquesta cabana va ser construïda el dia tal, tal, tal’… i va voler que firméssim. Vaig fer una fotografia a la fusta. Quan sigui vella, la recordaré. Aquell dia, que tot era bonic i vam fer una cabana. Aquestes coses, com més va més petites, són les que trobo més grans. M’exciten poques coses però, les que m’exciten, m’exciten molt.

Summary: Empar Moliner: ‘Tots fotem el camp. Tots volem fugir d’alguna cosa’


L’agència Reuters ha publicat un reportatge que explica que les institucions europees i els caps de govern dels estats membres de la Unió veuen amb preocupació l’actuació de Mariano Rajoy a Catalunya aquests últims dies. ‘Els socis d’Espanya temen una crisi creixent –diu–, arran del darrer impuls de l’independentisme català. I el suport públic que aquests socis han donat a Mariano Rajoy amaga una certa inquietud perquè la tàctica de mà dura del president conservador no se li pugui girar en contra.’ Diu també que la línia oficial de la Unió Europea consisteix a mantenir que la democràcia espanyola funciona i que els ciutadans de l’estat espanyol han de resoldre els seus problemes d’acord amb les seves lleis. ‘Però l’empitjorament de la situació, amb la policia arrestant càrrecs electes catalans aquesta setmana, crea problemes als càrrecs i polítics de l’estranger, que tenen por que això no fereixi Europa de diverses maneres’, afegeix. Segons l’agència internacional de notícies, aquest també és el punt de vista de la cancellera alemanya, Angela Merkel, que ha expressat aquesta posició a Reuters mitjançant un portaveu. ‘El portaveu –diu l’agència– recorda també que Merkel ja havia dit fa anys que la qüestió catalana era un afer intern espanyol i que tenia un gran interès en el manteniment de l’estabilitat a Espanya.’ Les fonts de la Comissió Europea amb les quals ha parlat Reuters no accepten les acusacions de tenir un ‘tracte tou’ envers Madrid. En aquest punt el reportatge es refereix al silenci de la Unió en relació amb ‘les queixes que la constitució espanyola asfixia els drets dels catalans’, mentre, en canvi, ‘la UE amenaça de suspendre Polònia pels plans del govern de Varsòvia de fer un canvi constitucional’. Diuen aquestes fonts que la Comissió ‘se sent limitada per la legislació de la UE a l’hora de prendre posició’ sobre el conflicte català. El reportatge recorda que al Parlament Europeu el ‘bloc del centre-dreta’ al qual pertany el PP fa més manifestacions de suport a Madrid, començant pel president, el popular Antonio Tajani. Malgrat aquest suport dels seus companys de grup parlamentari popular, i també dels del socialista, la inquietud és creixent. Reuters cita un expert del think tank Centre for European Studies, Steven Blockmans: ‘Hi ha una preocupació creixent a Europa sobre la manera com Rajoy gestiona això, perquè amb les seves tàctiques dispara el debat independentista.’ Un altre membre de la Comissió citat per Reuters, si bé creu que la preocupació creix de dia en dia, pronostica que el president de l’executiu comunitari, Jean-Claude Juncker, mantindrà silenci. ‘És com als films policíacs: qualsevol cosa que diguis pot ser utilitzada en contra teu.’

Summary: Reuters afirma que Merkel i més dirigents europeus estan preocupats per l’actuació de Rajoy a Catalunya


EH Bildu proposarà a la seva assemblea de presentar-se a les eleccions europees del pròxim mes de maig amb ERC i BNG, segons informa el diari Gara. La direcció de la coalició basca portarà la seva proposta a la reunió que farà el pròxim 14 de desembre a Sant Sebastià. Segons aquest periòdic, les tres formacions ja han celebrat quatre reunions en les quals hi ha hagut sintonia entre elles. Per ara, encara no s’ha concretat la fórmula amb la qual les sigles basques, catalanes i gallegues es presentaran als comicis europeus. Diumenge passat el diputat al congrés espanyol Joan Tardà va viatjar a Sant Sebastià, on va donar suport a la consulta de Gure Esku Dago, des d’on va dir als mitjans de comunicació que les negociacions ‘van bastant bé’. Tardà i Gabriel Rufián van dinar amb una delegació d’EH Bildu liderada per Arnaldo Otegi. El 10 de setembre, el líder de la coalició basca va visitar a la presó el seu homòleg d’ERC, Oriol Junqueras, que ja ha anunciat la seva voluntat de liderar la llista europea.

Summary: EH Bildu proposarà a la seva assemblea d’anar a les eleccions europees amb ERC i BNG


El líder de Catalunya Sí Que es Pot, Lluís Rabell, ha assegurat avui que la seva coalició no veu més sortida al procés que un referèndum pactat amb l’estat espanyol. ‘O és pactat o és pactat. No hi ha més opcions’, ha dit. Rabell ha fet aquestes declaracions a Catalunya Ràdio hores abans de l’inici de la cimera pel referèndum. Segons Rabell, la cimera ha de servir per refer ‘l’ampli consens de la ciutadania de Catalunya a favor del dret a decidir’. I per aconseguir-ho, ha avisat que el sobiranisme s’ha d’oblidar del RUI i posar-se a ‘treballar de manera seriosa per tenir un referèndum pactat’. Rabell ha reconegut que un acord amb l’estat ‘ara com ara és molt difícil’, però considera que és ‘el camí obligat’ per aconseguir una consulta amb ‘suport internacional’. En cas que el govern convoqués un referèndum unilateral, el líder de CSQP no ha volgut especificar que faria la coalició. Rabell també ha volgut ressaltar les incertes que acompanyen el procés. ‘Queda clar que no sabem què passarà d’aquí a tres mesos. És l’única cosa que està clara’, ha afirmat. Ací podeu escoltar l’entrevista sencera: Junqueras respon El vice-president de la Generalitat, Oriol Junqueras, ha estat preguntat per les paraules de Lluís Rabell poques hores abans que comenci la cimera per referèndum: ‘Que tothom opini el que li sembli més oportú. El que és rellevant no és el que s’opina. El que és rellevant és allò que fem, i allò que fem és que farem un referèndum. Des de tot el respecte a tothom, nosaltres treballem’. En la mateixa entrevista a Els Matins de TV3 ha dit que els comuns no són imprescindibles per tirar el referèndum endavant. ‘Com més siguem els que hi volem participar, molt millor, però no ens arrugarem’.

Summary: Rabell es desmarca d’una consulta no acordada amb l’estat: ‘Referèndum pactat o referèndum pactat’