Tothom coneix la faceta musical de Gerard Quintana, el cantant de Sopa de Cabra. Però no és tan coneguda la seva passió per l’escriptura, que se li va despertar de petit. Explica que va créixer envoltat de llibres perquè el seu oncle era l’amo de la històrica llibreria Geli de Girona, però que no s’ha atrevit a escriure una novel·la fins a arribar als cinquanta anys. Abans d’escriure s’ha de viure, diu. Entre el cel i la terra (Columna) és el nom d’aquest primer llibre. Una novel·la que narra la història de dues generacions d’amants amb l’artista Patxi Saura de protagonista i, de rerefons, alguns dels episodis més destacats de la història recent del país: la vaga de tramvies a Barcelona, els Jocs Olímpics, l’incendi del Liceu… Un relat sobre el passat, però amb molts paral·lelismes amb l’actualitat. Quintana explica que va començar-la l’octubre del 2017, que tota aquella realitat superava qualsevol ficció i que, d’alguna manera, això ha influït en el resultat final. Hi parlem sobre aquest procés creatiu i també sobre la situació política actual. Confessa que està enganxat al judici i que veu clar que l’única estratègia realista que pot seguir l’independentisme és la de la gota xinesa, i no pas la del cop de força. —Per què heu decidit d’escriure una novel·la? —Era un pla secret de vida… És el que volia fer quan em demanaven què volia ser de gran, però era un projecte massa ambiciós i pretensiós per a un nen tan petit, i vaig començar a dir unes altres coses. Tanmateix, a vegades la vida tria per a tu. Vaig passar tota la infantesa i joventut en la llibreria Geli, de Girona, que portava el meu oncle Pere. Ell tenia ànima d’enciclopedista i em deia: ‘Si mai ningú es quedés tancat en aquesta llibreria, podria entendre el món sencer i la història de la humanitat sense sortir-ne.’ També recordo una de les últimes inundacions de la ciutat abans que recanalitzessin la desembocadura de l’Onyar cap al Ter. La gent corria de nit amunt i avall de l’escala per a salvar els llibres. Llavors em vaig adonar que no eren papers amuntegats i prou, eren vides. Les vides que podies ocupar per tenir unes experiències que no tenies. La vida de Romeu, de Julieta, de Peter Pan… Per a un nen tímid, tot això era aliment. —I vau acabar explicant històries amb la música… —A la música, hi vaig entrar no perquè fos un músic, sinó perquè escrivia en un fanzine que tenia amb uns companys en una casa ocupada el 85 que es deia No hi ha crisi, el que hi ha és molt de morro. Col·laborava amb alguna revista, havia decidit d’estudiar periodisme i vaig començar a escriure lletres per a aquesta gent, que les necessitaven per a les cançons. Amb l’excusa que amb les cançons podia anar fent petites històries en càpsules em posava una frontera: abans d’escriure he de viure, i a cinquanta anys ja has viscut molt. Quan vaig arribar-hi em va sonar el despertador interior i també vaig començar un altre llibre, que recuperaré. Aquesta és la primera novel·la que publico, amb voluntat de quedar-me, no pas que sigui un caprici. —Sovint els famosos són criticats perquè escriuen novel·les sense ser escriptors. Us ha passat? —Intrús ho he estat sempre. Ja de petit em semblava que era un intrús a la vida perquè no acabava d’entendre com era muntat el món. Ho encaixo bé perquè a la música també vaig ser un intrús. M’he sentit sovint un músic impostor, algú que escrivia, que havia entrat en aquest món per a això i va haver d’aprendre el llenguatge musical i l’ofici més tard. Per què m’hauria de sentir estrany en una cosa per la qual m’he preparat tota la vida? Hi ha gent a qui ha agradat la novel·la i m’ha reconegut que la primera cosa que va pensar va ser: ‘I aquest, què en sap, d’escriure?’ És un prejudici que m’acompanyarà un temps fins que la gent s’acostumi que també escric. —Com ha estat el procés, en contrast amb el procés creatiu de la música? —Escriure és un exercici de solitud extrema en comparació amb la música. En la música, tot just quan tens la idea la converteixes en una maqueta o la comparteixes amb l’entorn. Amb un llibre, l’única companyia que tens és la de l’editor, a qui vas enviant capítols. Ets tu mateix amb els personatges, amb qui assoleixes una relació molt potent. Amb poca gent entres en els racons més amagats, la seva intimitat, els moments més personals… Això és una diferència molt gran amb les cançons, que són més acostades a la poesia. —Què volíeu compartir, amb la novel·la, i què hi ha de Gerard Quintana? —Hi ha una actitud compartida davant la vida, de no conformar-te amb el guió que és escrit per a tu i de mirar de viure fins a les últimes conseqüències allò que somies, allò que vols fer, allò que vols ser. Una mena de recerca de la llibertat individual. També hi ha molts aspectes i detalls viscuts. A més, m’interessava el tema de l’amor. Quan diuen que he escrit una novel·la romàntica em quedo parat. No era pas aquesta la intenció, de cap manera! Vull qüestionar el concepte de l’amor, que no és un absolut, sinó cultural. El màxim exponent de l’amor a la Grècia antiga no és igual que el de l’edat mitjana o el d’ara. Alguns, com Bolsonaro, Casado o Abascal, encara reivindiquen la família tradicional. Fa cent anys, en una mateixa casa hi vivien quatre generacions, en comunitat i organització col·lectiva, però això ja no existeix. No hi ha una feina per a tota la vida al lloc on neixes (sol ser temporal), ja no hi ha un veïnat per a tota la vida… Com es construeix una família? Quin és el parany? —Com es tradueix això, en la novel·la? —En Patxi, el protagonista, salta al buit. No sap si s’equivoca o no, però desafia aquesta trampa. Trenca amb la família. La Neus ha perdut els pares pel camí, durant la guerra, i l’Àngels perd la mare en el part i el pare s’ha d’exiliar. Han de construir una cosa que no han acabat de viure plenament. Després hi ha una segona generació, amb el desafiament més gran. L’amor, que sembla tan anecdòtic i prescindible a vegades, però que és tan poderós… A molts llocs del planeta has d’anar amb compte com estimes perquè t’hi jugues ser empresonat. Si ens posem a desafiar segons quins tabús, com els que proposa el llibre, encara és més difícil. Allò que en teoria és més inofensiu s’acabava convertint en perillós. —El relat va acompanyat d’una mirada sobre la història recent. Com l’heu estructurat? —Hi ha una primera part que va de començament dels anys cinquanta, pocs mesos després de la primera rebel·lió popular i espontània contra el franquisme (la vaga de tramvies), fins a començament dels vuitanta amb el primer concert de Bruce Springsteen a Barcelona. Vaig presentant els personatges i saltant en els anys, endavant i endarrere. La segona part són els anys noranta, anys olímpics i postolímpics. S’havia donat per vàlida la transició i gairebé tot era inqüestionable: el sistema econòmic, l’estat del benestar. El món ens mirava… Era tot genial. Necessitava explicar d’una altra manera aquesta època hedonista que vaig viure directament. —Expliqueu que la novel·la la vau començar pocs dies abans del primer d’octubre de 2017, quan ja havíeu acabat la feina de documentació. Això va afectar-ne el contingut? —Buf! Allò superava qualsevol cosa que pogués imaginar. El moment em semblava molt més potent que tot… Tenia la consciència que tothom qui llegís el llibre hauria viscut aquell moment històric i, per tant, podria dialogar o entendria un cert joc de miralls amb el passat més recent. Vaig mirar de fer arribar la novel·la al present, però de sobte es convertia en una novel·la del procés. Vaig veure que aquesta necessitat d’explicar-me el present era més efectiva si hi establia prou distància perquè tot això que passa ara no deixés de sonar com un eco d’un passat que pensàvem ja superat. Hi ha un moment en què parlo de l’execució de Julián Grimau, el líder comunista, per uns crims del començament de la guerra que ja havien prescrit. L’opinió pública europea, el papa i la reina d’Anglaterra en demanen l’indult, però el franquisme decideix de matar-lo igualment i hi ha una allau de crítiques. —Quin seria el paral·lelisme amb l’actualitat? —Ara tenim aquesta rentada d’imatge de Borrell, España Global, després de l’impacte del primer d’octubre. En aquell moment, Manuel Fraga feia això mateix amb aquella campanya de Spain is different. L’estat continua reaccionant de la mateixa manera que durant el franquisme o postfranquisme, malgrat que hagin passat quaranta anys i diguin que som de les millors democràcies del món. —L’altra manera que teniu de repassar la història a la novel·la és amb la música. Si finalment l’haguéssiu allargat fins al present, quines referències en serien la banda sonora? —És difícil! Hi hauria estat present Txarango, Maria Arnal i Marcel Bagés… De fet, en l’intent d’arribar fins ara hi sortien. O fins i tot Rosalía! Això de la música és una decisió. Sembla que ens poden explicar la història de la humanitat per mitjà de l’arquitectura o la pintura, però la música és relegada a un entreteniment, un soroll de fons o un fet folklòric. I amb la música es pot explicar la història també. —Més enllà de la influència en la novel·la, com el vau viure, el primer d’octubre, i tot allò que ha vingut després? —Ha estat un canvi de pantalla gegant. Ha estat, és i serà intens. Vam haver d’acceptar una realitat imposada i, a més, capgirada: el que actua de manera pacífica i democràtica fa un cop d’estat i el que aplica un 155 amb una interpretació esbiaixada de la norma és el constitucionalista. Han creat una ficció que no s’aguanta. Aquesta forma tan barroera de mentir sembla un ‘tebeo’ d’aquells de Pepe Gotera y Otilio, Chapuzas a domicilio. Penses que si el present el falsegen d’aquesta manera, tot i haver-lo vist i haver-ne estat testimonis, què no deuen haver fet amb la història? La desconnexió amb l’estat és absoluta i irreversible. El fet fonamental és que tot plegat no t’espatlli la humanitat, que no acabis odiant tota l’estona o sentint-te rabiós i impotent. Hi va haver un dia que em va commoure molt: quan els familiars dels presos van anar al parlament. Una part important dels diputats d’uns partits concrets es van quedar girant-los l’esquena, incapaços de donar escalf humà. Se’m van trencar molts esquemes… —Com la veieu, la situació actual? —No ens hem de sobrevalorar, però podem condicionar el futur internacional en un moment d’involució en aquesta Europa que fa figa i és un frau. Ho visc amb màxima expectació, il·lusió i predisposició, però, també una mica molest per aquesta ingenuïtat, aquesta idea de la independència instantània, que és impossible. Encara que et declaris independent, tindràs una feina d’anys per a poder conservar això. —Aquest punt de vista també el teníeu abans de l’1-O? —No creure això era tenir una confiança o una fe extremes en la qualitat democràtica de l’estat espanyol. Quan sento ‘Ens han enganyat’ penso que no. Qui s’ha enganyat és perquè s’ha deixat enganyar. Tots som prou responsables per a poder entendre que no hi ha una pastilla màgica que ho transformi tot. Som entre dos estats molt centralistes (l’estat francès i l’espanyol) que menystenen les perifèries i van molt ben armats. Hem de ser la gota xinesa perquè no hi ha la força per a fer un cop de força. —Expliqueu que heu canviat una mica pel que fa a la qüestió nacional, que abans éreu més hippie i que en això teníeu diferències amb Lluís Gavaldà, dels Pets. En quin sentit? —En Gavaldà deia que perquè hi hagi persones lliures el país ha de ser lliure. Jo dic que perquè hi hagi un país lliure ha de ser fet de persones lliures. Hi havia un punt de trobada. Jo continuo pensant, malgrat aquesta circumstància, que ens cal una mirada global. Hi ha aspectes, com el canvi climàtic, que no es poden mirar en l’àmbit de país. Els problemes cada vegada són més globals perquè el poder econòmic ja no distingeix entre continents més o menys privilegiats. Ens ha individualitzat al màxim i no té miraments. Europa mirava a Àsia, veia la precarietat laboral i pensava: ‘Pobrets, quants anys trigaran a ser com nosaltres?’ I és a l’inrevés, ens anem acostant al seu model. Caldrà ser ciutadà del món, però aquí podem transformar-lo també. —Continueu considerant-vos un hippie? —És curiós perquè quan, de jovenet, m’impactava el moviment hippie, el veia molt compromès i transformador, des de la individualitat però també amb el col·lectiu. Amb el temps s’ha anat entenent que el hippie és aquell que només mira per a ell i passa de tot. I sí que potser s’ha convertit en una actitud hedonista i absolutament egoista. En aquest sentit no m’hi identifico perquè sento massa empatia pel món. Els últims anys hi ha hagut alguns petits canvis, però no el canvi real. El capital no té aturador, no té fronteres, no té pàtria, no té bandera, no té res. En canvi, nosaltres estem dividits. A vegades penso en el sector de la música, que ha estat dividit durant molts anys: els músics acusant les sales, les discogràfiques… Ara que hem creat un front comú i anem junts veus que fàcil que és transformar i que t’acceptin com a interlocutor. —Molts músics encara tenen moltes queixes de l’estat del sector. —Però es van començant a fer feines en molts sentits i passaran cada vegada més coses. Per exemple, en el projecte de l’Acadèmia Catalana de la Música hi ha trenta-cinc entitats i un univers de noranta mil persones treballant de manera coordinada. Ara preparem els Premis Alícia, de l’Acadèmia Catalana de la Música. Ja hi ha premis, com els Enderrock, però molts responen sovint a una dinàmica comercial dels grups que han de fer gira, mentre que aquesta idea és una mica més atemporal. —Algun altre projecte musical al cap? —Amb els Sopa segurament publicarem un nou treball a començament de l’any que ve. Ja tenim cinc cançons enregistrades. —En l’última entrevista a VilaWeb vau dir que us comprometíeu a fer la versió musicada de ‘Els carrers seran sempre nostres’. Com va? —L’Andreu Barnils em va picar…  Molta gent se’m va tirar a sobre dient que la cançó no era nostra i no ens podíem apropiar una cançó del poble. No la tenim prevista, però una de les primeres cançons que hem fet es diu ‘La llibertat’. Tota la situació política ens ha condicionat. Amb tota aquesta realitat jo no em puc posar a cantar qualsevol cosa. El moment demana un cert compromís, ni que sigui emocional, i crec que es nota en la majoria de cançons del disc. És impossible de desempallegar-te del batec comú. —Serà el disc més polític de Sopa de Cabra? —Fa de mal dir, eh? Però potser sí. Però no som de proclames, a diferència dels Brams. És més una qüestió d’explicar les coses a partir de l’emoció que et fan sentir. Volent o sense voler, serà el disc més polític dels Sopa, si no s’entén que polític vol dir pamfletari o explícit. Podeu comprar Entre el cel i la terra a la Botiga de VilaWeb

Summary: Gerard Quintana: ‘Si el present el falsegen d’aquesta manera, què no deuen haver fet amb la història?’


El director de Televisió de Catalunya, Vicent Sanchis, ha assegurat que les bones xifres dels darrers mesos a TV3 obeeixen a circumstàncies ‘concretes i puntuals’: ‘És possible que una part de l’audiència s’hagi retrobat amb TV3 arran del què ha passat’, ha precisat en una entrevista a l’ACN. Sanchis ho argumenta per la feina dels seus professionals i perquè ‘el sentit d’una televisió pública a Catalunya és explicar les coses des d’aquí, interpretant el món des de la realitat catalana i fent-ho en català’. El director de la televisió pública ha assenyalat que aquesta situació s’ha ‘revalorat’ a causa de la ‘falta de competència’. En aquest sentit, ha indicat que ‘no és que TV3 vagi tan bé perquè és independentista o un aparell de propaganda’, sinó perquè la manera que té ‘d’interpretar i explicar la realitat no té massa competència’. En cas de no ser així, assegura, faria més incomprensible aquestes altes xifres d’audiència. El director de TVC s’ha mostrat convençut que TV3 serà líder aquest mes de juny i molt probablement al juliol, mentre que a l’agost ja ‘serà més complicat’. Amb tot, s’ha mostrat convençut que és factible acabar l’any com a líders. Tot i això, ha considerat que arribarà un moment en el qual s’hauran de plantejar de nou que l’audiència i la publicitat se segueixen fragmentant i ‘no n’hi haurà prou en fer-ho bé’. A partir d’aquí, Sanchis és favorable a ‘replantejar coses’. ‘Moltes, diria jo’, ha garantit. Sobre les crítiques de partits de l’oposició contra la televisió pública catalana, Sanchis ha indicat que si tinguessin ‘tots els independentistes abduïts’ la seva audiència seria ‘un fenomen a Europa’ i, en comptes de ser del 15%, assoliria el 47%. ‘Això vol dir que no els abduïm a tots’, ha ironitzat. Una vegada més, ha esgrimit els estudis de qualitat asseguren que entre els espectadors ‘hi ha de to’. ‘És veritat que hi ha hagut algun cert canvi en costums i tendències i que hi ha més gent que només mira TV3 i gent que li costa canviar a TV3, però també ho és que la gent no és de blanc o negre’, ha precisat. Els espectadors de TV3, no només ‘independentistes ni catalanoparlants furibunds’ També ha negat que la televisió adoctrini, sinó que considera que és informació i entreteniment. Per això, considera que l’audiència que ‘busca una informació de proximitat, ni que sigui de caràcter polític intens, segueix mirant TV3’ o se suma a TV3 ‘i no són només independentistes o catalanoparlants furibunds’, sinó que ‘ve de qualsevol sector ideològic de sensibilitats variades’. Davant la crítica d’adoctrinament, ha replicat que aquestes visions tan reduïdes estan molt bé per qui les diu, però cometria un error si se les cregués perquè ‘no són veritat’. Un dels reptes que Sanchis es va marcar quan va arribar a la direcció de TV3 va ser aconseguit fer una televisió que entretingués més. Amb tot, ha reconegut que ho deia en un moment en el qual la intensitat política anava accentuant-se. ‘Malgrat que aposti per més transgressió, entreteniment i dinamisme, moltes coses s’han aconseguit i la gent vol ara informar-se i s’ha aconseguit fer informació amb entreteniment’, ha asseverat. Crítiques a l’InfoK: ‘No hi ha manera d’acabar-ho’ Un dels blancs principals de les crítiques ha estat l’informatiu infantil ‘InfoK’. ‘És fàcil fer un programa i no adoctrinar i l’InfoK ho aconsegueix’, ha començat. Per això, ha lamentat ‘algunes estúpides opinions excessives sobre programes infantils’ i considera que ‘no hi ha manera d’acabar-ho’: ‘Ho anirem sentint una vegada i una altra’. Sanchis ha ironitzat que, si els programes infantils de TV3 ‘adoctrinen tant’, vol dir que la gent que va néixer a partir de l’any 86 -la primera generació que veia programes infantils de TV3-, haurien de ser ‘els més adoctrinats’ i els que van néixer abans del 86 els que ho són menys. ‘Jo sóc del 61, a mi em va adoctrinar Locomotoro i la perrita Marilín, no sé si adoctrinava però no els va anar molt bé’.

Summary: Vicent Sanchis: ‘Una part de l’audiència s’ha retrobat amb TV3’


El president de CaixaBank, la Fundació Bancària La Caixa i CriteriaCaixa, Isidre Fainé, anunciarà si opta pel banc o per l’Obra Social dijous que ve, últim dia que té de termini per donar compliment als canvis normatius en el sector financer que li impedeixen mantenir les dues responsabilitats, han informat a Europa Press fonts financeres. Tot i que l’entitat catalana no revelarà la decisió fins aleshores, tot apunta que Fainé optarà per cedir el seu lloc en el banc, ja que des de les seves altres responsabilitats en el Grup La Caixa podrà seguir controlant l’estratègia de l’entitat financera, i és un ferm defensor de l’Obra Social. Fainé, nascut a Manresa el 1942, segueix molt actiu ja que és també vicepresident de Telefónica, vicepresident primer de Repsol i Conseller de Banc BPI, The Bank of East Asia, Gas Natural Fenosa i de Suez Environnement Company. Alhora, ocupa la presidència de la Confederació Espanyola de Caixes d’Estalvis (Seca), és president d’European Savings Banks Group (ESBG) i vicepresident del World Savings Banks Institute (WSBI). Presideix la Confederació Espanyola de Directius i Executius (Cede), el Capítol Espanyol del Club de Roma i el Cercle Financer, i és membre del Consell Empresarial per a la Competitivitat (CEC).

Summary: Fainé esgota el termini per anunciar el seu futur en el Grup La Caixa


El grup dels Verds/ALE han exigit una reunió amb el president de l’Eurocambra David-Maria Sassoli per parlar sobre l’escó buit d’Oriol Junqueras, segons ha avançat el diari ‘Ara’ i ha pogut confirmar l’ACN. En una carta enviada el dimarts els caps del grup, Ska Keller i Philippe Lamberts, van demanar aquesta reunió amb el socialista italià per discutir el cas del líder d’ERC. Keller va demanar ajuda a principis de juliol al nou president de la institució per ‘restituir els drets parlamentaris’ d’Oriol Junqueras. Per la seva banda, l’eurodiputada d’ERC Diana Riba també va enviar una missiva a Sassoli a principis de mes per demanar ‘les mesures oportunes per confirmar la immunitat’ de Junqueras d’acord amb l’article 8 del reglament intern de l’Eurocambra. Aquesta carta de Riba encara no ha rebut resposta, segons ha pogut saber l’ACN. Petició a Sassoli Durant la intervenció dels grups posterior a l’elecció del president de la cambra, Keller va recordar a Sassoli que els Verds/ALE tenen un eurodiputat que ‘per raons alienes a la seva voluntat’ no pot ocupar el seu escó. L’alemanya també va traslladar a l’italià la voluntat del seu grup de ‘cooperar’ amb ell i treballar ‘per un reforç de la democràcia europea.’

Summary: El grup dels Verds/ALE exigeix una reunió amb Sassoli per a parlar sobre l’escó buit de Junqueras


La Unió Europea ha donat aquest dimarts un suport ‘unànime’ a la petició de França d’activar l’article 42.7 dels tractats europeus de defensa col·lectiva. En una roda de premsa a Brussel·les, l’Alta Representant de Política Exterior i de Defensa de la UE ha assegurat que els 28 han expressat ‘el seu suport fort i total’ al govern francès i la seva ‘disposició a oferir tota l’ajuda i assistència requerida’. El ministre de Defensa, Jean-Yves Le Brian, ha informat que ‘cada país contribuirà d’una manera o altra a l’aplicació de l’article 42.7′, que dilluns va invocar el president François Hollande en el seu discurs al Congrés francès. Avui la UE, a través de la veu de tots els ministres de Defensa de tots els estats de la UE, ha expressat unànimement el seu suport fort i total, i la disposició d’oferir tota l’ajuda i assistència requerida’ a França, ha assegurat en roda de premsa l’Alta Representant d’Exteriors, Federica Mogherini. ‘França demana l’ajuda i l’assistència de tota Europa, i avui tota Europa, unida, respon que sí’, ha afegit la italiana. Mogherini ha remarcat que els atemptats del 13 de novembre a París, que van provocar 129 morts, són un atac a ‘tota Europa’ i contra ‘la civilització’. L’Alta Representant ha llegit l’article 42.7 del tractat europeu, que estableix que ‘si un Estat membre és objecte d’una agressió armada en el seu territori, la resta d’Estats membres li hauran d’oferir ajuda i assistència amb tots els mitjans al seu abast’. La decisió dels 28 d’acceptar la petició de França no implica, però, una missió militar de tota la Unió Europea en conjunt, sinó la posada en marxa d’acords ‘bilaterals’ entre París i les diverses capitals europees. De fet, el ministre de Defensa francès, Jean-Yves Le Brian, ja ha explicat que cada país ‘contribuirà d’una manera o altra’ a la petició, el que considera un missatge ‘molt fort’ de cara a la lluita contra Estat Islàmic. Mogherini, per la seva banda, ha dit que alguns estats ja han fet ‘ofertes’ com per exemple ‘assistència material’ o coordinació perquè França pugui ‘alliberar’ algunes de les seves capacitats militars i dedicar-les a les operacions a Síria.

Summary: La UE dóna suport unànime a la resposta militar de França


El Parlament Europeu ha anunciat oficialment l’arribada del suplicatori del Tribunal Suprem espanyol per a suspendre la immunitat de l’eurodiputada de JxCat Clara Ponsatí. Segons que ha dit al ple la vice-presidenta de la cambra Nicole Beer, la institució començarà a tramitar la sol·licitud, que ara ha de passar pel comitè d’afers jurídics, com ja es va fer en el cas de la del president Carles Puigdemont i el conseller Toni Comín. Aquest comitè haurà d’elegir un ponent per a fer l’informe sobre si s’aixeca la protecció a Ponsatí o no, un procés que pot durar mesos i que acaba amb una votació al plenari. Ponsatí s’ha estrenat aquesta setmana en el seu primer ple com a eurodiputada a Estrasburg. La petició va arribar al Parlament Europeu dilluns a la tarda, poques hores després d’haver-la enviada el president del Tribunal Suprem, Carlos Lesmes. Entre la documentació presentada pel Suprem, s’adjunta la sentència del judici de l’1-O, la interlocutòria de processament de Ponsatí i les ordres de detenció contra l’ex-consellera. Ponsatí s’enfronta a una euroordre per l’1-O a Escòcia, on resideix. El Tribunal Suprem ha demanat al Regne Unit de continuar amb el procés d’extradició perquè considera que, després del Brexit, ja no té immunitat com a eurodiputada. Ponsatí ha dit que no tenia ‘clar’ què faria el jutge pel que fa a la immunitat. En el cas de Puigdemont i Comín, l’euroordre és suspesa per la justícia belga, pendent d’un eventual aixecament de la immunitat. L’informe sobre el seu suplicatori a la cambra ha caigut en mans de l’ultraconservador búlgar Angel Dzhambazki. Els noms dels responsables d’aquests informes es trien de manera rotatòria entre els membres del comitè d’afers jurídics, i ara per ara no se sap qui serà el de Ponsatí.

Summary: El Parlament Europeu anuncia que comença a tramitar el suplicatori del Suprem contra Ponsatí


Pocs minuts després d’haver iniciat una campanya per sumar adhesions socials i polítiques al seu manifest fundacional, el Pacte Nacional pel Referèndum ha rebut el suport del líder de Podemos, Pablo Iglesias, qui ha signat el text que demana un referèndum efectiu i vinculant pactat amb l’estat espanyol. Ho ha anunciat ell mateix a través del seu compte de Twitter. Para un #referèndum con garantías he firmado el manifiesto @referendumpacte. No queremos que Catalunya se vaya pero somos demócratas — Pablo Iglesias (@Pablo_Iglesias_) February 22, 2017 En un comunicat, la plataforma ha detallat que l’objectiu de la campanya és aglutinar el màxim de sensibilitats transversals i plurals entorn d’aquesta iniciativa, per la qual s’ha habilitat la pàgina web pactepelreferendum.cat amb tots els detalls i en la qual es pot dur a terme l’adhesió.

Summary: Pablo Iglesias, entre els primers signants del manifest del Pacte Nacional pel Referèndum


L’any passat, Club editor feia conèixer l’obra de Charlotte Delbo, supervivent dels camps d’extermini, amb La mesura dels nostres dies, en una traducció del francès de Valèria Gaillard. Va ser tota una descoberta, perquè la seva força narrativa, crua alhora que plena d’intel·ligència i elegància, era impactant i va arribar als lectors. Aquest primer volum era part de la trilogia Auschwitz i després, que ara Club editor ha completat amb els dos títols restants, que ha aplegat en un sol volum: Cap de nosaltres tornarà, que inclou el llibre del mateix nom i Un coneixement inútil. Delbo, nascuda a França el 1913, no era pas jueva. Va ser deportada per motius polítics. De jove es dedicava al teatre i va arribar a ser la mà dreta de Louis Jouvet. Va afiliar-se a les Joventuts Comunistes i allí va conèixer a qui seria el seu marit. Amb l’ocupació nazi, tots dos van entrar a la resistència i van formar part d’una xarxa clandestina. Fins que el 1942 van caure en una batuda. Els van empresonar i al seu marit el van afusellar. Ella, després de sis mesos empresonada i sense que se n’entengui gaire el perquè, va ser deportada a Auschwitz. Era un grup de 230 dones que passaren per diversos camps, també el de Ravensbrück. En fou alliberada el 23 d’abril de 1945 –enguany en farà setanta-cinc anys. Ella va ser una de les 49 supervivents del grup. Una vegada lliure, la primera intenció de Charlotte Delbo va ser tornar a fer vida normal i reincorporar-se a la tasca teatral, al costat de Jouvet. Però no va poder. Aleshores se’n va anar a Suïssa, a un sanatori per a preses polítiques. Allí s’hi va estar força temps. Durant el 1946 va escriure d’una manera febril Cap de nosaltres tornarà. Una novel·la sobre la vida als camps d’extermini, a partir de flaixos, sense ordre cronològic. Explica Maria Bohigas, responsable de Club editor: ‘Delbo fica el lector dins del camp ja d’entrada. No traspassa les portes de l’horror, ens hi trobem dins. D’entrada hi ha un petit homenatge als jueus i immediatament després interpel·la al lector. I després arriben uns poemes que són com fuetades. I deixa anar flaixos, que no es troben ordenats, i no sabem en quin moment dels vint-i-set mesos que va passar dins els camps li va succeir cadascun. Perquè la part important és que la unitat de la novel·la és un dia dins el camp. I això es veu molt bé en els títols de la taula, que per això els hem deixat. Resistir un dia dins del camp de concentració.’ Continua Bohigas: ‘La novel·la és molt física, és important el cos. Les companyes es toquen i es cuiden, es preocupen de les unes i les altres, es tenen les unes a les altres, i això les manté vives, perquè la temptació de deixar-se morir pel fred de la neu –una mort dolça– en aquelles condicions era molt temptador. Però entre elles, quan alguna tenia la temptació de deixar-se anar, hi havia una mà que l’agafava.’ Delbo no va publicar Cap de nosaltres tornarà immediatament després d’haver-lo escrit. Va guardar-lo durant vint anys. Una versió diu que durant aquest temps no el va tocar. Una altra versió diu tot el contrari, que se l’emportava a tot arreu i que el va anar refent. Finalment, va publicar el volum el 1965. Després, Delbo es va posar a escriure Un coneixement inútil, segon volum de la trilogia Auschwitz i després, que publicaria el 1970. ‘A diferència del primer –diu Bohigas–, en aquest segon Delbo també parla del camp de concentració, però ja no és una escriptura d’immediatesa, sinó que és una escriptura per sedimentació.’ I quan feia vint anys de l’alliberament, va tornar a visitar les companyes i va atrapar literàriament les seves vides després de l’Holocaust a La mesura dels nostres dies. És l’últim de la trilogia, publicat el 1971. Tanmateix, Bohigas va decidir publicar-lo el primer. L’editora és ben sincera a l’hora d’explicar la publicació desordenada dels volums: ‘Ningú no vol llegir sobre Auschwitz ni submergir-se en històries tan cruentes. És ben comprensible. Però nosaltres volíem arribar als lectors, que coneguessin aquesta autora gegant. Per això vam començar pel retorn, pel llibre que mostrava què va passar a les supervivents després de l’horror, després d’haver estat alliberades del camp i quan van tornar a casa. I el públic ha respost. I ara que tenim els lectors atrapats per Delbo, ara publiquem aquest doble volum.’ Charlotte Delbo no és una escriptora que només vol deixar el testimoni de l’horror, no és una qüestió de records només, diu ella, sinó de treballar les paraules, perquè no fos una obra menor. Delbo ho va expressar en una entrevista de Jacques Chancel: ‘Un esdeveniment tan extraordinari no pot inspirar obres mediocres. Aquí teniu la meva gran pretensió.’ Per Bohigas, ‘llegir els grans escriptors que han escrit sobre el camp és llegir filòsofs de la nostra època, que saben molt bé com funcionen els grups humans. I ella és una poeta, una gran poeta.’ I després de la trilogia, vindrà més Delbo?, preguntem a Maria Bohigas. I ens diu que ara tocaria dur-la a l’escenari: ‘Ella va estrenar la seva peça teatral sobre la deportació, Qui restituirà aquestes paraules? Però també podria atraure algun dramaturg o director teatral i que en fes un treball d’adaptació de les novel·les. D’una altra banda, també m’agradaria publicar una de les biografies que s’han escrit sobre Charlotte Delbo, perquè va tenir una vida apassionant.’

Summary: Charlotte Delbo o de com resistir un dia dins el camp d’extermini


L’Audiència Nacional ha informat aquest dimecres que obre la fase de judici oral contra vuit exdirectius de l’antiga Caja de Ahorros del Mediterráneo (CAM) per diversos delictes com falsedat documental, apropiació indeguda i estafa, entre d’altres. El tribunal ha imposat a la cúpula de l’antiga caixa d’estalvis una fiança de gairebé 1.592,5 milions d’euros per assegurar el pagament de les presumptes responsabilitats pecuniàries que hagin d’afrontar. El Banc Sabadell, com a actual propietari de la CAM, i la Fundación de la Comunidad Valenciana Obra Social Caja Mediterráneo (Fundación CAM) seran els responsables civils subsidiaris d’assumir aquesta quantitat de diners de la fiança, mentre que l’asseguradora CASER serà la responsable civil directa. Els directius implicats són Modesto Crespo, Roberto Lidiano, María Dolores Amorós, Teófilo Sogorb, Vicente Soriano, Francisco José Martínez, Juan Luis Sabater i Salvador Ochoa. El text de l’Audiència Nacional adverteix que si no es diposita la fiança en un termini de 24 hores, caldrà embargar els béns necessaris per cobrir aquesta suma de 1.600 milions d’euros o acreditar la insolvència dels responsables.L’Audiència ha informat que, en aquests casos, pel delicte d’estafa continuada agreujada, la pena és de 6 anys de presó i multa de 12 mesos amb una quota diària de 400 euros, amb responsabilitat subsidiària en cas d’impagament i accessòries. Pel delicte de falsedat documental societària agreujada, la pena és de 3 anys de presó i multa de 12 mesos amb una quota diària de 400 euros, en les mateixes condicions que l’anterior. Pel delicte d’apropiació indeguda continuada agreujada o, alternativament, delicte continuat de gestió deslleial, la pena és de 6 anys de presó i multa de 12 mesos amb una quota diària de 400 euros. Pel delicte de falsedat en document mercantil o, alternativament, delicte de falsedat documental societària agreujada, la pena és de 2 anys de presó i multa de 10 mesos amb una quota diària de 400 euros.Les parts acusadores són el Ministeri Fiscal, el Fons de Garantia de Dipòsits, la Fundació de la CAM, l’entitat Bon Llar SL, així com l’acusació popular a nom de Diego de Ramón Hernández i altres particulars.

Summary: L’Audiència Nacional obre judici oral contra vuit exdirectius de la CAM


La portaveu de JxCat al congrés espanyol, Laura Borràs, ha explicat avui les condicions de la formació per a avalar la investidura de Pedro Sánchez com a president del govern espanyol. Entre aquestes condicions, hi ha la de reconèixer el president de la Generalitat, Quim Torra, com a interlocutor; però també el president Carles Puigdemont, a més d’incloure la figura d’un relator internacional. Borràs ha explicat que una de les condicions per a obrir-se al diàleg era ‘reconèixer la presó i l’exili com a actors polítics en la negociació, en la figura del vice-president Oriol Junqueras i en la figura de Carles Puigdemont’. Ho ha dit en una conferència de premsa al parlament, on prèviament ha estat en una reunió amb Torra, membres del govern i Puigdemont (que hi ha participat per videoconferència). La portaveu ha concretat que demanaven una taula de negociació sense condicions en la qual proposaran el dret d’autodeterminació de Catalunya, que l’estat espanyol reconegui que s’abordarà un diàleg d’igual a igual i que qualsevol decisió acabi amb una votació perquè els catalans decideixin el seu futur; una votació que JxCat vol que sigui sobre la independència. Ha dit que, si en aquesta taula de negociació s’acceptava de parlar d’autodeterminació, no tenia sentit que no es permetés de parlar-ne al parlament. Per això considera que seria un gest, més que no pas una condició, que el govern espanyol retirés tots els recursos contra iniciatives polítiques impulsades a la cambra catalana sobre aquesta qüestió. A més, ha subratllat que aquest diàleg requeria unes garanties que només veuien possible en la figura d’un mediador internacional: ‘Qui té la voluntat de negociar sense amagar res, no hauria de tenir problema’ amb aquesta figura, ha afegit. Negociació sense JxCat Borràs ha presentat aquestes condicions per a obrir-se al diàleg, però ha reconegut que el PSOE no s’hi havia posat en contacte per parlar-ne: ‘Està apagat o fora de cobertura o en coma permanent. No hi ha hagut cap gest. No deuen voler que investim ningú.’ La diputada ha ironitzat que potser els socialistes ja compten amb els vots suficients per a investir a Sánchez i per això no els criden, encara que en resposta als periodistes no ha volgut concretar si aquests vots als quals feia referència eren els d’ERC, el seu soci de govern. Des de la setmana passada, han transcendit negociacions entre els socialistes i els republicans per a avançar en una eventual investidura i Borràs ha advertit que ‘cap solució serà completa si no hi són tots els seus actors’. Més, tenint en compte que la seva és la formació a la qual pertany el president de la Generalitat. També ha destacat que, malgrat que defensaven una posició conjunta de l’independentisme per a la investidura i la posterior governabilitat de l’estat espanyol, no hi havien anat ‘a votar igual que els altres’, i que no renunciarien a les seves tesis, que recorda que responen als compromisos amb els seus electors. Amb tot, per Borràs, ‘ha calat el missatge’ que atribueix a JxCat que no es poden donar els vots a la investidura a canvi de res, ha insistit que no es tracta de cedir i que és el PSOE el partit que es posiciona en el ‘no a tot’, en les seves paraules.

Summary: JxCat demana de reconèixer Torra i Puigdemont com a interlocutors per a avalar la investidura de Sánchez


Els eurodiputats d’ERC-NeCat, CDC, UDC i ICV han demanat una reunió amb Frans Timmermans, vice-president de la Comissió Europea i responsable de Relacions Interinstitucionals, l’Estat de Dret i la Carta de Drets Fonamentals. Hi volen parlar dels encausaments d’Artur Mas, Joana Ortega i Irene Rigau pel 9-N. Els signants són Josep-Maria Terricabras, Ernest Maragall, Ramon Tremosa, Francesc Gambús i Ernest Urtasun. ‘Com que vostè té la responsabilitat de l’Estat de Dret a Europa, i també dels Drets Fonamentals, ens agradaria tenir una trobada personal durant aquests dies per explicar-li aquesta greu situació i debatre possibles solucions d’àmbit europeu per garantir un estàndard comú d’independència judicial’, diuen a la carta, a la qual ha tingut accés l’Agència Catalana de Notícies. ‘Estem molt preocupats pel fet que posar urnes perquè la gent pugui donar la seva opinió sobre una qüestió determinada pugui ser considerat motiu d’un encausament o fins i tot presó’, expliquen. Podem també demana que hi intervingui la Comissió Per una altra banda, els eurodiputats Ernest Urtasun (ICV) i Pablo Iglesias (Podem) han denunciat aquests encausaments judicials a la Comissió Europea en una pregunta parlamentària. Consideren que ‘posar urnes perquè la gent expressi la seva opinió no pot ser mai delicte’. Demanen a l’executiu comunitari què farà ‘per garantir la separació de poders i l’exercici lliure de les funcions dels càrrecs electes’. Segons ells, ‘l’extrema politització de la justícia espanyola vulnera principis democràtics bàsics’. En un comunicat, Pablo Iglesias i Ernest Urtasun diuen que la Comissió Europea podria intervenir-hi d’acord amb les seves competències per protegir l’Estat de Dret. Els dos eurodiputats també recorden a la Comissió Europea que una de les parts de la querella contra Artur Mas, Irene Rigau i Joana Ortega és l’organització d’extrema dreta Manos Limpias.

Summary: Eurodiputats catalans demanen una reunió amb el vice-president de la Comissió Europea per l’encausament a Mas


El delegat del govern espanyol a Catalunya, Enric Millo, ha amenaçat de tornar a aplicar l’article 155 si ho considera l’executiu de Rajoy. En declaracions a l’agència EFE, Millo s’ha posicionat en contra de tornar a obrir el Diplocat quan hi hagi un nou govern i ha dit que el nou executiu tampoc no podrà ‘gastar diners públics amb finalitats il·legals’. ‘Per tornar a aplicar aquest article, no cal tornar a cessar a tothom, es pot aplicar focalitzadament, amb una cirurgia més fina, en funció de les necessitats que hi hagi. No és el nostre objectiu, però no es pot descartar’, ha dit. Segons Millo, l’aplicació del 155 de la constitució espanyola demostra que ‘quan algú l’ataca’, l’estat espanyol ‘es defensa amb contundència’. ‘Vull pensar que no hi tornarà a haver la temptació d’un nou govern d’emprendre accions en el mateix sentit. Però si això passa, la reacció serà exactament la mateixa’, ha dit. El delegat del govern espanyol diu que ‘hi ha dues coses molt importants que no tornaran a passar’ quan es conformi un govern. La primera és que ‘la Generalitat no emprendrà projectes que tinguin trencar amb la legalitat democràtica vigent com a finalitat, perquè el nou govern ja sap a quines conseqüències porta’. La segona, segons Millor, és que ‘no es tornaran a gastar diners públics amb finalitats il·legals, perquè les mesures de control plantejades per a garantir que la tresoreria de la Generalitat es dediqui a què s’ha de dedicar són anteriors a l’aplicació de l’article 155’.

Summary: Millo amenaça amb un altre 155 si el futur govern emprèn projectes que no agradin a l’estat espanyol


Els consellers d’Educació, Josep Bargalló, i de Treball, Afers Socials i Famílies de la Generalitat, Chakir el Homrani, han presidit avui el ple i XX aniversari del Consell Català de la Formació Professional (CCFP), en què han donat llum verda al document de bases de l’estratègia catalana d’aquest àmbit fins al 2030. Bargalló ha destacat que ‘avui el CCFP ha aprovat una estratègia àmpliament compartida de cap on ha d’anar la FP al llarg de la dècada vinent’. Al seu parer, es tracta d’una mirada llarga i necessària que deixa enrere el treball a curt termini dels plans generals, i ha subratllat que sorgeix del debat i la reflexió comuna amb els agents socials. El Homrani ha emfatitzat el ‘compromís compartit amb Educació d’un impuls de la FP que té un doble benefici: un benefici directe per a la persona perquè està en millors condicions d’afrontar el món laboral’. En la seva opinió, la FP és clau per a un canvi de model que en alguns sectors s’ha d’impulsar i un avanç cap a un sistema més basat en la qualitat que no en la competitivitat per salaris baixos.

Summary: La Generalitat dóna llum verda a l’estratègia catalana de FP fins al 2030


El ministre d’Afers Estrangers, Josep Borrell, ha amenaçat de nou que el seu executiu té la potestat d’enviar les forces de seguretat de l’estat espanyol al Principat per suplir la tasca dels Mossos sense necessitat d’activar ‘el procés llarg i políticament complex del 155’. Segons el ministre, el 21 de desembre serà la ‘prova del cotó’ de la voluntat política de la Generalitat i la capacitat de la seva policia per garantir el normal funcionament de la reunió del consell de ministres. Fins ara, ha dit en una entrevista a la COPE, ‘hem vist episodis puntuals i concrets però lamentables on els Mossos no han pogut o no els han deixat mantenir l’ordre públic’ i ‘això no pot passar’. El ministre ha recordat que el manteniment de l’ordre públic a Catalunya és competència de la Generalitat i que el govern espanyol va ‘advertir seriosament’ mitjançant les cartes de tres dels seus ministres dirigides al govern que ‘si torna a passar quedarà clar que la Generalitat no és capaç de mantenir l’ordre públic’. En aquest sentit, ha recordat que en cas que es tornin a produir situacions semblants ‘no cal acudir al 155’ perquè ‘d’acord a les lleis de les forces i cossos de seguretat de l’estat l’administració central pot mobilitzar forces estatals per suplir la incapacitat o la manca de voluntat política de mantenir l’ordre públic’. Segons Borrell, si es donés aquest cas ‘la Guàrdia Civil i la policia hauria de passar a fer aquesta funció’ i per a fer-ho possible n’hi hauria prou amb la legislació ordinària. ‘Per això no cal el procés llarg i políticament complex del 155’. ‘És important saber si la Generalitat és capaç de controlar la situació’, ha dit, ‘perquè no es pot acceptar que diguin que el consell de ministres no es pot reunir a Barcelona’.

Summary: Borrell amenaça d’enviar la policia espanyola a Catalunya sense haver d’aplicar el 155


El Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC) ha desestimat l’admissió a tràmit de la querella interposada per l’Ajuntament de Barcelona per un delicte de lesa humanitat contra sis magistrats que van exercir les seves funcions entre els anys 1956 i 1977 en els jutjats especials de ‘vagos y maleantes’ i de perillositat i rehabilitació social, per les mesures d’internament que van acordar davant d’un gran nombre de persones pel simple fet de la seva homosexualitat. La iniciativa processal de l’ajuntament té el seu origen en una moció aprovada pel ple municipal el març de 2017 que acordava ‘la interposició de querella davant els jutjats de Barcelona per a la investigació i enjudiciament dels crims internacionals comesos durant la dictadura franquista’. El tribunal exposa el marc legal creat en plena dictadura franquista en la seva política de repressió de l’homosexualitat (el 1954 es va introduir en la ‘Llei de vagos y maleantes’ ja vigent la possibilitat de sotmetre els que realitzessin ‘actes d’homosexualitat’ a mesures de internament en centres de custòdia o de reeducació per un temps no superior a cinc anys, i la Llei de perillositat social de 1970 va reproduir aquest règim sancionador), i precisa que el règim repressiu va ser derogat a través de la Llei 77/1978, encara que en la pràctica havia deixat d’aplicar-se un any abans. El tribunal fonamenta la inadmissió de la querella en les exigències del principi de legalitat penal, en la seva connexió amb els principis de seguretat jurídica i d’irretroactivitat de les disposicions sancionadores (article 9.3 de la Constitució), ja que si bé els delictes de lesa humanitat gaudeixen de reconeixement consuetudinari des dels Principis del Tribunal de Nuremberg de 1945 i són imprescriptibles, no han estat incorporats al codi penal espanyol fins a la Llei Orgànica 15/2003. A més, els convenis internacionals que insten a la tipificació i persecució d’aquestes infraccions contra la comunitat internacional (el conveni del Consell d’Europa per a la protecció de els drets humans de 1950 i el Pacte Internacional de l’ONU de drets civils i polítics de 1966) no van ser ratificats per l’estat espanyol i incorporats a l’ordenament intern fins el 1977. Això, diu el tribunal, fa inviable la persecució d’aquests fets davant la jurisdicció penal, sense perjudici de la valoració que hagi de merèixer des d’una perspectiva històrica en el marc de la lluita per l’expansió dels drets humans la persecució que va ser objecte per la dictadura franquista un col·lectiu de persones per la sola raó de la seva orientació sexual. La querella de l’ajuntament anava contra sis magistrats que van condemnar a presó més de 550 persones LGTBI entre el 1956 i el 1977 sota la llei de ‘Vagos y maleantes’, reformada el 1954, i substituïda el 1970 per la llei de ‘Peligrosidad y Rehabilitación Social’. Els condemnats van ingressar en un mòdul específic de la presó Model de Barcelona. El consistori va aconseguir els noms dels jutges, però no sap si són vius. També va demanar tots els expedients als arxius judicials. Aquesta querella forma part del ‘litigi estratègic’ presentat pel consistori barceloní, que presideix la Xarxa de Ciutats contra la Impunitat Franquista, que des del 2015 s’ha personat en la causa oberta a l’Argentina contra els crims del franquisme, contra els bombardejos de l’aviació italiana sobre la capital catalana durant la Guerra Civil, i dues querelles més per crims comesos durant el tardofranquisme. El Jutjat d’Instrucció número 12 de Barcelona, a qui va recaure la querella per repartiment, va donar trasllat a la fiscalia perquè es pronunciés i la va derivar a la Sala Civil i Penal del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC), que ara l’ha desestimat.

Summary: El TSJC desestima la querella de l’Ajuntament de Barcelona per crims de lesa humanitat contra sis magistrats franquistes


Avui torna a les pantalles de televisió el programa ‘Sputnik’. El 33 estrena ‘Sputnik. Òrbita 90’, per explicar el llegat de l’emblemàtic programa de música, tot recordant els anys noranta. Aquesta nova etapa constarà de tretze capítols i s’hi parlarà, per exemple, del primer concert dels U2 a Barcelona, el suïcidi de Kurt Cobain i el concert del rock català al Palau Sant Jordi. El podreu veure al 33 a les 22.50. Us oferim, mentrestant, un bon recull de vídeos del ‘Sputnik’ original.

Summary: ‘Sputnik’ torna avui: en recordem els vídeos més famosos


El Síndic de Greuges, Rafael Ribó, ha demanat a la junta electoral que actuï immediatament i que corregeixi la informació electoral que s’emet a les cadenes privades. Després d’estudiar els informatius del migdia dels primers quatre dies de campanya de les televisions que emeten a Catalunya, Ribó ha assegurat que Antena 3, La Sexta, Cuatro i Telecinco ofereixen més informació dels partits unionistes, sobretot PP, PSC i Ciutadans. Per contra, dediquen menys minuts a la resta de partits i ha destacat que les formacions més perjudicades són Junts pel Sí i la CUP. Segons l’estudi, TV3 i TVE mantenen una proporcionalitat informativa. Vegeu el gràfic elaborat pel Síndic, que il·lustra la proporcionalitat en les informacions electorals:

Summary: El Síndic de Greuges vol que la junta electoral exigeixi neutralitat a les cadenes privades


Primer d’octubre de 2017. El Centre de Telecomunicacions i Tecnologies de la Informació (CTTI), organisme de la Generalitat fins llavors desconegut per la major part dels ciutadans, és ocupat per efectius de la Guàrdia Civil. Ja l’havien escorcollat el 20 de setembre, però el dia 29, dos dies abans del dia del referèndum, hi entren per no moure-se’n. Estan convençuts que aquest ens ha organitzat el sistema de votació del referèndum i que d’allà estant es podria coordinar informàticament. Però el dia 1 qualsevol sospita s’ensorra davant els seus ulls. A la televisió fa estona que es veuen imatges de gent que vota. El comandant en cap de la Guàrdia Civil que ocupa el CTTI, de cop rep una trucada: ‘De fons se sentien molts crits. I vàrem sentir com li demanaven: “¿Por qué coño están votando?” I ell va respondre: “No lo sé, desde aquí no podemos hacer nada.”‘ I és així, no podien fer res, o gairebé res. Ho explica un treballador d’aquest centre d’informació de la Generalitat que va presenciar l’escena. Un any després encara hi ha molts interrogants per a entendre com és que la Generalitat va poder gestar la votació del referèndum amb un estat en contra. Com va aconseguir el cens, en quin servidor era i, també, quin pla inicial tenia per a fer efectiva la votació. Perquè l’estratègia que finalment es va fer servir l’1-O per vèncer el setge digital de l’estat espanyol era un pla de contingència. El disseny de la votació no va ser pas improvisat. Era una de les alternatives previstes en cas d’un contratemps. VilaWeb sí que ha pogut confirmar que aquest imprevist va ser el 20-S, que va acabar amb quinze detinguts i una quarantena d’escorcolls, i el CTTI en fou un dels principals afectats. Fou llavors que es va activar una nova estratègia per a votar. Però abans d’aquest escorcoll que obliga a canviar els plans, a les instal·lacions de CTTI hi passen moltes coses. La Guàrdia Civil, amb Diego Pérez de los Cobos al capdavant i experts en tecnologies de la informació i comunicació, estava convençuda que el CTTI era la peça central de l’organització del referèndum. Creien que hi trobarien el programari dels sistemes de votació i de recompte. Al CTTI hi ha tots els programes informàtics que es fan servir en tots els departaments de la Generalitat, i el dia 29 la Guàrdia Civil comença a desconnectar aplicacions que no tenen res a veure amb la votació, com ara el programari de les eleccions sindicals, que organitza la Generalitat. ‘També van arribar a desmuntar i confiscar ordinadors situats en una nau del costat, nous de trinca. No sé si creien que eren per a fer el recompte, però anaven destinats a aules de formació’, diu aquest treballador del CTTI. Alguns mitjans es fan ressò de la filtració de la Guàrdia Civil, que assegura que ‘ha clavat un cop a l’organització del referèndum il·legal’ i ha tancat les aplicacions que han de servir per a fer el recompte. Però les fonts consultades per VilaWeb expliquen que al CTTI no s’hi havia organitzat res relacionat amb el referèndum. El pla per a fer realitat la votació només requeria gent capacitada i sense necessitat de fer servir instal·lacions públiques. ‘Després del tancament de la web del referèndum –el començament del setge digital– i de l’operació del 20-S, molts activistes informàtics se’ns van oferir a treballar per a nosaltres. Veien el setge digital de què érem víctimes com el primer gran atac d’una democràcia contra una comunitat’, explica un alt càrrec del CTTI. ‘Vàrem seleccionar persones de confiança que es van mobilitzar immediatament. Al final ens en sobrava, de gent’, afegeix. Un sistema per capes difícil d’anul·lar El referèndum de l’1-O es basa en internet i, com diu una font consultada, internet és com l’aigua: per molt que la vulguis retenir, se t’acaba escolant. A la policia i la Guàrdia Civil espanyoles els va passar això. Els organitzadors veien clar que el personal de les meses no podia tenir les dades personals dels votants, perquè, altrament, incorria en un delicte de vulneració de dades personals. Per això s’havia de cercar un sistema de votació que funcionés electrònicament. ‘Vam sospesar l’opció del vot electrònic, i que tothom pogués votar des de casa, però llavors el sistema s’exposava fàcilment a rebre ciberatacs. I també es perdia la imatge potent de veure la gent com votava als col·legis electorals’, explica un altre membre destacat de la Generalitat. Entre la necessitat de trobar un sistema de votació electrònic que se centralitzés als col·legis electorals, el govern va optar pel cens universal digital, una carta que es va desar a la màniga fins poc abans de l’obertura dels col·legis. Això havia de permetre a tothom de votar allà on volgués, car el cens seria compartit en un servidor situat a l’estranger. Aquesta era la mare dels ous del pla. Les escoles es connectarien electrònicament a aquest cens per a registrar els votants i saber si una persona ja havia votat. Però la connexió entre els centres escolars i el cens no seria directa, sinó que es faria mitjançant una xarxa de servidors que havia d’aïllar-la dels atacs informàtics. Les escoles van obrir i l’estat espanyol no es va estar plegat de braços. Per ordre judicial, del CTTI estant, on hi havia els agents de la Guàrdia Civil, van tallar internet de les escoles de la Generalitat. Aquest contratemps ja s’havia previst: ‘Hi havia plans A, B, C, D, E…’ Per això es va ordenar a les meses que, en lloc de connectar-se als servidors via wi-fi, s’hi connectessin amb les operadores de mòbil. Això implicava un peatge, i és que el procés de votació seria més lent, una situació que es va poder comprovar en moltes escoles. Tanmateix, la votació va continuar. Al CTTI, la Guàrdia Civil ja no podia fer res més. Així ho va expressar en veu alta el comandant en cap, davant l’estupefacció d’alguns treballadors del CTTI que van presenciar l’escena. ‘Des d’aquí no podem fer res.’ Com driblar els ciberatacs És en aquest moment quan entren en joc els atacs informàtics contra els servidors que protegeixen el cens del referèndum. Detecten la freqüència de tràfic en els servidors en qüestió i activen allò que s’anomena ‘atac de denegació de servei’. Ras i curt, localitzen la IP del servidor que volen inutilitzar i li envien moltes peticions d’accés fins a saturar-lo. Això es fa de manera coordinada i des de molts ordinadors. Alguns ciberactivistes asseguren que l’atac es va orquestrar a Forocoches. Però, per a qualsevol obstacle, els organitzadors havien preparat una sortida. El programa informàtic s’havia configurat perquè si un servidor s’inutilitzava, automàticament se n’activaven dos més. ‘L’estat es trobava com si fos en un videojoc de guerra en què has de matar soldats. Però quan es morien s’anaven duplicant i al final no donava l’abast. Què va passar? Doncs que molts servidors que al matí s’havien inutilitzat, a la tarda ja tornaven a funcionar.’ Aquest joc del gat i la rata era un contratemps per a les meses electorals perquè cada vegada que els inhabilitaven el servidor, havien de connectar-se a una nova adreça IP. D’entrada havia de ser el responsable de l’administració de cada col·legi qui havia de facilitar les noves adreces, però en alguns col·legis aquest procés era poc fluid. Ho explica l’Oriol, que donava suport en una mesa d’un col·legi electoral de Terrassa: ‘Quan ens vàrem quedar sense servidor, la nova adreça va tardar molt a arribar. Per sort, en els xats del CDR circulaven adreces que funcionaven i gràcies a això vàrem poder continuar registrant vots.’ Ni el tall del senyal wi-fi ni els atacs informàtics no van poder impedir la votació. Segurament l’estat espanyol tenia alternatives, però algunes eren molt dràstiques. Per exemple, segons experts consultats, s’hauria pogut tallar la connexió mòbil inhabilitant les antenes de telefonia, però això hauria afectat tota la població. ‘També haurien pogut tallar la sortida d’internet a l’estranger, fet que hauria impossibilitat de connectar-se al servidor mare del cens. Però van optar per una mesura encara més dràstica, que va ser baldar la gent a garrotades’, diu el treballador del CTTI. Més informació: —Els ‘hackers’ que van fer possible el cens universal en el referèndum —Matthias Brugger: ‘Podria ser que l’atac de Forocoches de l’1-O fos una tapadora del CNI’

Summary: Com va resistir l’1-O el setge digital: ‘¿Por qué coño están votando?’


‘Un any i dos mesos després, encara no s’ha iniciat el tràmit parlamentari.’ Aquest era el toc, i l’alarma, que Acció Cultural del País Valencià (ACPV) feia públics el 16 de febrer passat, en una carta oberta adreçada al president de la Generalitat Valenciana, Ximo Puig, i al conjunt del govern del Botànic. L’entitat cívica constatava que el calendari anava avançant i que, malgrat l’acord entre partits i sindicats, la presentació del projecte de llei s’endarreria. Que s’endarreria tant, de fet, que fins i tot perillava la possibilitat que entrés en vigor aquesta legislatura. Parlem de la competència lingüística per a l’accés a la funció pública valenciana, això és, que els servidors públics acreditin que són competents també en català per tal de preservar els drets de la gent que atenen. L’any 2016 el president Ximo Puig havia anunciat la intenció de dur a terme, en aquesta legislatura de canvi i de renovacions –passats els anys llargs sota governs del PP–, una reforma general de la llei de funció pública, que afecta tant els funcionaris de la Generalitat com els de les administracions locals valencianes. Llavors s’obria una finestra d’oportunitat en aquest camp: la nova llei podria incloure finalment la competència lingüística. La finestra A ACPV van ser de seguida conscients de què significava aquesta finestra i van optar per fer una feina discreta a la recerca dels acords necessaris, expliquen, perquè l’esperada competència pogués passar de la reivindicació a la consecució. Durant mesos, hi va haver reunions entre els actors implicats i, finalment, després dels inevitables estira-i-arronses, el desembre de l’any 2016 es presentaven públicament les ‘Bases de l’acord sobre la competència lingüística que ha d’acreditar el personal al servei de les administracions valencianes’. S’hi establia que l’administració ‘ha de ser capaç de donar atenció en les dues llengües oficials i compensar els dèficits que encara presenta en el coneixement i l’ús d’aquella que, a més d’oficial, és la llengua pròpia del poble valencià’. Signaven el document CCOO-PV, UGT-PV i Intersindical Valenciana. No havia estat fàcil, gens fàcil, però finalment hi havia acord sindical. A la presentació oficial de l’acord, que es va dur a terme a l’edifici de la Nau de la Universitat de València, hi van ser presents tots tres sindicats juntament amb els partits (Compromís, PSPV, Podem i ERPV) i les entitats culturals (ACPV i Escola Valenciana). La pilota passava a la teulada del govern i de les Corts. ACPV, per tant, es va retirar de l’escena. Tal com l’entitat ha resumit a la carta adreçada al president Puig, a partir d’aquell moment ‘tocava al govern, i als partits de la majoria parlamentària, negociar i aprovar la llei’. Un any i dos mesos L’acord parla d’incloure, dins la nova llei de la funció pública, aquest punt, la competència. Però, per tal que pugui finalment fer-se efectiva, cal, és obvi, la llei. I no és una llei que, pel seu abast, es pugui tramitar ràpidament. Gabriela Bravo és la consellera de Justícia, Administració Pública, Reformes Democràtiques i Llibertats Públiques. Una fiscal que ocupa una cartera del PSPV amb l’etiqueta d’independent. Que va arribar a la conselleria del bracet de Madrid (impulsada o recomanada per José Luis Rodríguez Zapatero i José Bono). Que ja ha mostrat maneres autoritàries que han despertat malestar en més conselleries i, dins la seva, especialment amb els càrrecs designats per Compromís. I que no sembla que s’hagi pres la qüestió de la llei de funció pública amb el mateix interès amb què ho va fer el president Ximo Puig quan la va anunciar. Havia de ser un dels punts clau de la legislatura i, ara per ara, sembla, el més calent és a l’aigüera. Per això la societat civil ha tornat a entrar en escena. Perquè ja se sentien veus que donaven per fet que la llei de funció pública i, doncs, la competència lingüística, saltaria a la legislatura següent. I que, a banda de l’endarreriment, dependria, per tant, de la repetició del Pacte del Botànic. A més a més, hi ha el ‘factor Bravo’: la consellera havia demostrat, la primavera passada, un desinterès preocupant per la qüestió: fins i tot el president Puig havia hagut d’intervenir, finalment, per aturar la intenció de Bravo d’aigualir l’acord ja avalat per sindicats, partits i entitats: la consellera de Justícia pretenia dur endavant la llei sense incloure-hi directament la capacitació lingüística, bo i deixant-la relegada al reglament posterior. El reglament s’ha d’aprovar, òbviament, després, i tot fa preveure que tindrà, atès l’abast i la complexitat de la llei, un llarg procés de negociació entre els sindicats i amb els sindicats. Per acabar-ho d’adobar, si semblava que aquest factor podia quedar compensat per l’acció del conseller d’Educació, Investigació, Cultura i Esports, Vicent Marzà, de Compromís (la presentació de l’acord per a la llei de la Funció Pública es va escenificar, de fet, amb un acte compartit entre Marzà i Bravo, gest que en el seu moment es va interpretar en aquest sentit), els fets, o la falta de fets, i el pas del temps, han posat també un inquietant interrogant sobre aquesta possibilitat. Finalment, la competició que han encetat PP i Ciudadanos per mirar de mostrar qui és més espanyolista, i el creixement que les enquestes vaticinen (i inciten) per a Ciudadanos, sembla que poden acabar d’aigualir les intencions d’un PSPV preocupat ara, també, per un transvasament de vots cap a la formació neoespanyolista d’Albert Rivera. Oblidant, en aquest nou esllanguiment, que, en el cas del País Valencià, la ‘marca PSOE’ ha estat més llast que no res més, i que, de fet, qui ha fet remuntar aquell PSPV en caiguda lliure de no fa tant de temps és el toc valencianista del president Ximo Puig. Les possibilitats Hi ha qui es pren la qüestió de la competència lingüística com a exemple del marasme en què pot acabar abocat el govern del Botànic si no hi posa remei. D’aquí ve que, arran de l’estranya suspensió d’activitat que en aquesta qüestió ha mostrat el Consell, ACPV es decidí, per exemple, a fer pública la carta al president Puig: ‘Encara que no vam ser nosaltres els qui vam proposar fer una nova llei de la funció pública valenciana’, escrivien els membres de la junta directiva de l’entitat que president Joan Francesc Mira, ‘és difícil acceptar que s’acabe la legislatura sense establir la plena competència lingüística per accedir a la funció pública: seria tant com acceptar que el govern del Botànic no ha estat capaç, en quatre anys, de garantir la igualtat lingüística dels valencians davant l’administració’. Arribats en aquest punt, el calendari estreny. Per això, ACPV proposa que, si de cas, la competència no resti lligada necessàriament a l’aprovació alentida de la llei: una reforma de la llei vigent podria incorporar la competència plena. I que entrés d’una vegada en vigor: la part més difícil, l’acord sindical i social, ja hi és; de fa temps. Ara, tal com recorda l’entitat cívica, ‘només cal voluntat política’.

Summary: La competència lingüística perilla per la lentitud parlamentària


Més espais, més activitats, més pressupost, però una presència encara massa discreta d’autors en català: aquest és el resum de l’ambient de la Fira del Llibre de València, que es farà fins a l’1 de maig als Jardins de Vivers. Potser els aires de canvi que es respiren des de fa un any al País Valencià havien suscitat una expectativa molt gran. Però la realitat és que la feina dels autors, editors i llibreters que treballen per la difusió del català continua essent molt poc visible. L’escriptor Martí Domínguez, que serà a la fira presentant la quarta reedició del seu llibre ‘La Sembra’ (Proa), diu que s’hi esperava més complicitat de les institucions, però afegeix que és optimista pel canvi d’actitud general i creu que el procés de recuperació serà lent. L’escriptora i llibretera Núria Cadenes, que també hi serà present amb la seva llibreria Tres i Quatre, opina que, tot i que la literatura valenciana cada vegada sigui més potent, hi continua havent poca presència d’autors en català, perquè se’ls dóna poca visibilitat. Tot i això, matisa que la fira és important perquè permet de veure la fantàstica feina que fan les editorials durant l’any. Moltes –diu– publiquen expressament abans de la fira, un fet que corrobora Joan Carles Girbés, responsable de Sembra Llibres. ‘Nosaltres serem a la fira amb gairebé tot el nostre catàleg d’autors sencer, però cal valencianitzar-la molt més’, afegeix. Segons Girbés, la dificultat de trobar autors en català a la fira no és res que no passi al dia a dia del País Valencià, on també costa de trobar-los a les llibreries. I afegeix que ara que s’obren noves perspectives també seria el moment idoni perquè les editorials catalanes s’impliquessin més en la fira i en el País Valencià. ‘Per normalitzar la situació, els autors del Principat haurien de baixar a València i els nostres ser presents a Sant Jordi’. Martí Domínguez, que publica en una editorial catalana, també està d’acord amb aquesta idea i afegeix que a vegades s’ha sentit orfe perquè les editorials catalanes no estan prou interessades en el mercat valencià. Durant dotze dies la fira programa més de dos-cents actes entre tallers, animacions, debats, recitals, taules rodones i presentacions literàries. També hi haurà els autors més destacats del panorama literari valencià, com ara Martí Dominguez, Francesc Bayarri, Feliu Ventura, Josep Usó, Esperança Camps i alguns de catalans, com ara Empar Moliner o Roc Casagran. Enguany la fira també participa en un programa de foment de la lectura i cada matí oferirà activitats destinades als escolars. A més, com que el certamen fa cinquanta anys, fins al 15 de maig es pot veure al Centre del Carme l’exposició ‘50 Fires’, que acull material gràfic i imatges corresponents a la història de la Fira del Llibre de València.

Summary: La poca ‘valencianització’ de la Fira del Llibre de València desperta crítiques


Twitter ha fet sortir grans personatges que tenen l’habilitat de meravellar-nos en tan sols 140 caràcters –ara 280– i que s’han convertit en clàssics de la xarxa. N’és un Gerardo Tecé, un home hàbil comentant l’actualitat política, amb un humor molt fi i sense necessitat de desbarrar. Té gairebé mig milió de seguidors, que aviat és dit, i una popularitat que li ha permès de deixar l’acadèmia de matemàtiques on treballava per anar ficant el cap en el món del periodisme. Va participar en la fundació de Ctxt, ha fet d’articulista en tot de mitjans i ara és guionista d’Andreu Buenafuente. Per tot plegat, i aprofitant que passarà uns quants mesos a Barcelona, hem volgut entrevistar-lo perquè ens comenti l’actualitat política i ens expliqui qui és aquest usuari que s’amaga darrere la cara despistada de Kevin Malone. —Què hi fa Gerardo Tecé per Barcelona? —Doncs treballo per al Terrat, amb els companys de guió del programa ‘Leitmotiv’. I de passada vaig coneixent Barcelona i Catalunya, que sempre he estat un amant d’aquesta terra. Estaré aquí uns mesos fins a l’estiu i després tornaré a Sevilla. Sóc de Còrdova, però des de petit que he viscut a Sevilla. —Us heu trobat una societat dividida? Ja heu conegut les dues Catalunyes? —A mi la societat dividida, o m’evita d’ençà que sóc aquí –i mira que passejo molt pel carrer– o sóc jo que tinc miopia. És clar que no he arribat a veure les dues Catalunyes. —Abans del referèndum us havíeu definit com un equidistant en la qüestió catalana. Manteniu aquesta posició? —Ha canviat arran de les garrotades que hi va haver en el referèndum. Aquell dia va ser un punt d’inflexió. Jo era equidistant, no perquè no em volgués comprometre i que tant me fes què passés aquí, sinó equidistant en el sentit que sóc una persona a qui no agraden les banderes ni els nacionalismes. La cosa més acostada a aquest sentiment és sentir-me part de la meva terra, Andalusia, però d’una manera molt light. Aquesta era la meva equidistància. Però arran de l’1-O la meva visió canvia: ja no és una qüestió de banderes, sinó de democràcia, que crec que és allò que es va espatllar el dia del referèndum. Pues nada. Hoy vamos a tener un 155 que NO une España y una DUI que NO hace a Cataluña independiente. Enhorabuena a los premiados. Seguimos. — gerardo tecé (@gerardotc) October 27, 2017 —El 27-O, el dia de la declaració d’independència, dèieu: ‘Doncs res. Avui tindrem un 155 que NO uneix Espanya i una DUI que NO fa independent Catalunya. Enhorabona als premiats. Continuem’. Doncs vàreu encertar la predicció. —Tampoc no era gaire difícil encertar, era força fàcil. Al mateix temps, crec que de cap manera no es pot fer el que va fer el govern espanyol, que va ser no asseure’s a parlar i solucionar les coses a garrotades, que era l’opció d’alimentar el foc amb gasolina i ja els anava bé. Però tampoc no es podia tirar endavant una independència si no tens un consens social, que no hi era. Per això llavors l’altre actor no vol asseure’s a parlar. A partir d’aquí, amb tots aquests elements, passa això que passa. —Seguiu molt el judici? Se’n poden treure uns quants piulets. —Sí, sí, i tant, el segueixo. Però no diàriament. Ara amb les eleccions me n’he desenganxat una mica i he canviat de sèrie. Però sí, ho seguia com una sèrie, fins i tot amb els meus personatges preferits i tota la faramalla que l’envolta. —Quin és? Marchena? —Home, Marchena és un gran personatge. M’encanta l’estil que té, com s’expressa. Però sobretot m’encanta l’advocat, el més sever de tots, Melero. Sembla insuls però és duríssim. Al final, el judici és el debat etern en el qual qualsevol et pot dir que la justícia actua. Però és que la justícia no és una màquina que funcioni autònomament. Té els seus ressorts i les seves eines que permeten d’activar-la, i es pot activar cap a un cantó o cap a un altre. Un cop activada, és cert que aquestes persones ja estan en un judici en què, se suposa, tenen unes garanties. Però el fet que hagin acabat en aquesta situació és clarament responsabilitat de l’estat. No per res, sinó perquè no hi ha aquesta teòrica independència entre la justícia i l’estat. La fiscalia, que depèn de l’estat, decideix que en lloc de parlar ho portarà per la via judicial. I això ha fet. És una sobreactuació que ha acabat com ha acabat, amb un judici que no s’hauria de fer de cap manera. —Una bona part de l’independentisme creu que la resta de l’estat espanyol no comprèn les demandes catalanes, i per això la societat catalana s’ha anat distanciant. Ho compartiu? —Em fa l’efecte que sí. I mira que m’agradaria dir-te que no, però crec que aquesta teoria és certa. No s’entén bé Catalunya des de la resta de l’estat. I, naturalment, nosaltres no som la paròdia de l’andalús que no entén res. Hi ha molta gent que sí que ho entén i té una altra visió. I quan dic molta és molta. Però és cert que la majoria no entén Catalunya, o no vol entendre-la. Amb Catalunya, parlant ras i curt, hi ha una espècie de mania. —I per què? Teniu cap teoria sobre això? És pels mitjans que es consumeixen? —Crec que té més a veure amb l’actitud de cadascú, que no pas amb el mitjà que es consumeix. Efectivament, hi ha gent a qui arriba el producte informatiu empaquetat i que sap únicament allò. Però crec que qualsevol que tingui ganes de saber, d’informar-se, avui dia pot accedir a qualsevol mena d’informació, i no és cap excusa. Per tant, crec que té més a veure amb la manera com s’entén la societat, com han de funcionar les coses. I no hi ha hagut mai gaire interès a entendre Catalunya. Així ho penso. —En les eleccions espanyoles la dreta no va tenir majoria. La gent va fer cas de les vostres demandes de participació. —Crec que hi ha hagut una sensació d’activació de la societat que feia molt que no es veia. El motiu és que hi havia por. És la part trista, perquè la gent no s’ha activat per fer alguna cosa, sinó per a evitar que alguna cosa negativa triomfi. Però bé, amb això gairebé que ja m’hi conformo. És que no havia vist mai tanta gent demanant que tothom anés a votar. I no era un ‘Vota aquest’. Era un ‘Vota, per l’amor de Déu’. Al final ens hem mobilitzat per por, perquè d’il·lusió tampoc n’hi havia gaire sobre la taula. —En un article recent dèieu: ‘El govern no pertany al PSOE perquè no li pertanyen els vots instrumentals que van servir per a frenar els ultres.’ Vau votar Podem i ara esteu emprenyat perquè no volen compartir? —No, què voti jo tant hi fa, és igual. A més, la cosa més important d’aquestes eleccions era mobilitzar-se, i es va fer. Aquí a Catalunya també crec que hi havia aquesta sensació i tant hi feia si votaves ERC, el PSC o Podem. La qüestió era votar contra els tres que venien. I no és que estigui emprenyat, sinó que crec que és un error que ens torna a posar davant de l’evidència que tenen l’oportunitat única, amb la dreta tocada, de tenir quatre anys per a arreglar moltes coses que s’han espatllat. Crec que el fet que vulguin fer-ho sols significa que ho aniran trampejant durant quatre anys, una vegada més, i perdran una altra oportunitat. —L’eterna decepció amb el socialisme. —Exacte, la decepció continua. És que és la primera vegada a la vida que un paio surt a proclamar-se president del govern, els militants li diuen allò que ja saben què vol fer i li preguen que no ho faci. Era la viva imatge del militant espantat. —Us empipa que us diguin que sou de l’entorn de Podem? —Em fot, sí, perquè no és cert. No hi tinc cap relació, a banda que puguem coincidir ideològicament en moltes coses. I més d’una vegada, i no solament Podem, m’han convidat a conferències. Però sempre he dit que no. Vull restar al marge dels partits i estar a la trinxera dels mitjans. I les dues coses no són compatibles. De fet, tinc ganes que arribi el moment per a fotre’ls un bon calbot i per a demostrar que no dec res a ningú. Però la veritat és que no me n’han donat motius i em semblaria injust de fer el típic discurs que tots els polítics són iguals. Doncs no. Uns han enfonsat la banca i Echenique ha tingut una assistenta sense contracte. Són coses incomparables. Podria ser una posició còmoda criticar-los a tots igual, però crec que hi ha nivells i diferències. —L’afer del xalet sí que us va donar joc. —Sí, sí. A Ctxt ho vàrem criticar molt. Allò de la mansió em va semblar una incoherència. Iglesias es pot comprar el que li doni la gana, però no és compatible amb donar lliçons, com ell feia uns anys abans. Abans deia que no es podia viure en un xalet i ser polític perquè t’allunyava de la societat, i anys després se’l va comprar ell. I encara em va semblar un error més gran portar aquesta qüestió personal a la política amb el referèndum que varen fer. Em va semblar una bona cagada, i ho vaig dir. —’Tecé’ ja heu explicat moltes vegades que neix d’ajuntar les dues primeres lletres dels vostres cognoms. Però, com neix el compte? Era una tarda avorrida? —Doncs mira, casualment era una època en la qual pensava si tancar el compte de Facebook perquè n’estava avorrit i no m’aportava gran cosa. Llavors vaig pensar que Twitter podia ser un bon recanvi. Hi havia gent del periodisme, era un format nou, amb converses globals… M’atreia i vaig entrar-hi, bàsicament, per a llegir l’altra gent, que majoritàriament és el que encara faig, tot i que ara també hi escric jo. I així va néixer el compte. Jo llavors tenia una acadèmica de matemàtiques amb un amic i aquell moment va coincidir amb la crisi. Nosaltres ho vàrem notar, perquè érem una acadèmia privada i les matrícules universitàries havien pujat. L’obertura del Twitter va coincidir amb un mal any a l’acadèmia, amb poca feina i hores mortes. Aquell any em vaig dedicar més, per pur entreteniment i pèrdua de temps, a estar a Twitter i fer el merda per allà. I va ser aquell any quan el compte va anar creixent i va anar adquirint una personalitat. —El vostre personatge a Twitter us ha donat oportunitats laborals? —La primera vegada que vaig cobrar per escriure va ser quan em va trucar Magda Bandera, que és la coordinadora de la Marea, i em va preguntar si el que deia a Twitter ho sabia fer més llarg. Vaja, que si ho podia fer en un article en lloc dels 140 caràcters. I li vaig dir que sí, entre més coses perquè tota la vida que havia col·laborat en publicacions locals, molt ‘indies’. Sempre havia estat relacionat amb el món de la comunicació, encara que fos per afecció. Li vaig dir que sí i van començar a sortir col·laboracions com 20 minutos, Jueves, Vice, Eldiario.es, Público… I al final he acabat a Ctxt, que és el mitjà amb el qual treballo, del qual formo part des del principi. Ara ha sortit l’opció de fer guions i bé, una altra experiència de la qual vaig aprenent. —498.000 seguidors a Twitter. Quin és el que més us ha sorprès? —Andreu Buenafuente. Quan em va seguir, que era molt al principi i no tenia gaires seguidors, creia que s’havia equivocat. Fins i tot ho vaig comentar a ma mare, que no sabia ni que tenia Twitter. Necessitava explicar-ho. I també m’ha sorprès, però en un altre sentit, el de Carlos Baute. Faig molts piulets rient-me de la doble moral que hi ha a Espanya sobre Veneçuela, perquè agrada molt donar lliçons a Maduro, i crec que en Baute em segueix perquè no agafa la meva ironia. De tant en tant ho reviso, però l’home hi continua. Suposo que algun dia se n’adonarà i deixarà de seguir-me. —Heu publicat gairebé seixanta mil piulets. No us ha caigut mai cap denúncia per delicte d’odi o alguna cosa semblant? —No, mai. He tingut la sensació alguna vegada que podria caure’m, però al final res. També he de dir que pel to que gasto, és difícil que em puguin imputar res. Jo faig servir un to irònic i no recorro gaire a l’exabrupte, a l’insult. I no ho faig per evitar denúncies, sinó perquè és un estil que no m’escau. I solidaritat absoluta amb qui hagi de respondre davant la justícia per haver fet un piulet, digui què hi digui, i ho digui com ho digui.

Summary: Gerardo Tecé: ‘Encara no he vist les dues Catalunyes, dec ser miop’


Els estudiants universitaris i de secundària són cridats a fer vaga durant el dia d’avui. Tant el Sindicat d’Estudiants (SE) com el Sindicat d’Estudiants dels Països Catalans (SEPC) han convocat una nova jornada de protestes que ha culminat amb una manifestació unitària al centre de Barcelona i també en ciutats com ara València, Lleida, Girona, Tarragona i Tortosa. El SEPC centra la seva reivindicació a exigir una rebaixa del 30% de les taxes universitàries i l’equiparació dels preus de màsters i graus, i alhora denuncia una ‘involució democràcia brutal’ a l’estat espanyol i sobretot a Catalunya, que viu –diuen– ‘un estat d’excepció franquista’. ➡També som a València, defensant la pública i la sobirania educativa. Defensant feina digna per al professorat. #26AVaga @sepc_valencia pic.twitter.com/heOkttjrqY — SEPC (@SEPC_nacional) April 26, 2018 📷Milers i milers d'estudiants pels carrers de Barcelona. #26AVaga #PrimaveraEstudiantil pic.twitter.com/6IFSevQv1F — SEPC (@SEPC_nacional) April 26, 2018 Vegeu la galeria de fotos de la manifestació de Barcelona: A la Universitat Pompeu Fabra, el vice-rectorat d’estudiants ha decidit suspendre l’activitat acadèmica entre les 9 i les 11 en trobar els accessos bloquejats per part dels vaguistes. Una quarantena d’estudiants han passat la nit al campus per preparar la jornada de vaga i han encadenat les portes i han impedit el pas amb cadires i contenidors. Segons que ha explicat a l’ACN el vice-rector d’estudiants, Pablo Pareja, quan han arribat al campus a primera hora s’han trobat que els estudiants que hi havia passat la nit havien encadenat els accessos d’emergència i per tant ‘no es donaven les circumstàncies de seguretat’ que s’han de garantir als treballadors i estudiants. Tenint en compte que els treballadors administratius, els docents i els investigadors no estan cridats a la vaga, Pareja ha explicat que s’ha optat per arribar a un acord amb els estudiants vaguistes perquè treiessin part de les cadenes i els deixessin entrar. La universitat, per contra, ha suspès l’activitat acadèmica fins les 11 del matí. La vaga ha tingut un seguiment massiu a les diferents facultats de la Universitat de Girona. Alguns accessos, com els del campus de Montilivi, s’han barrat amb contenidors i tanques d’obra a les portes d’entrada. A més, un grup d’estudiants també ha passat la nit a la facultat d’Econòmiques per a preparar els piquets. Vora les deu del matí s’ha deixat accedir a l’interior a alguns dels alumnes que s’han acostat. Els estudiants també han barrat l’UAB A la Universitat Autònoma de Barcelona més de dos-cents estudiants han passat la nit a la Facultat de Filosofia i Lletres i a primera hora del matí s’han repartit per diferents punts del recinte per bloquejar amb barricades vies com l’eix est, l’eix central, l’accés des de Sabadell o el que connecta la universitat amb Sabadell. A banda també s’han tornat a col·locar contenidors a l’entrada dels FGC des de la plaça Cívica. La portaveu de la Coordinadora d’Assemblees de Facultat de la UAB, Mariona Motjé, ha explicat que l’objectiu de la protesta d’aquest dijous és donar veu a unes demandes ‘justes i necessàries’ i ha lamentat que hi hagi una part de joves catalans que no poden accedir a estudis universitaris a causa de l’elevat preu de les taxes. ‘Un 7% d’estudiants s’han quedat fora de les aules des de l’any 2001’, ha alertat. Motjé ha recordat que el parlament ja va aprovar una reducció del 30% de les taxes i ha insistit que la reclamació estudiantil només exigeix ‘que el nou govern que es formi a Catalunya compleixi amb aquest compromís’. Així, ha refermat el posicionament dels estudiants en contra de l’article 155 que des del seu punt de vista ‘afecta directament l’educació’. Com és habitual, els estudiants de la Universitat Autònoma de Barcelona s’han avançat un dia i, a banda el suport a la vaga general estudiantil d’avui, també van fer una aturada ahir i van tallar accessos al campus de Bellaterra. Estudiants de la UAB tallen els accessos al Campus de Bellaterra en la primera jornada de vaga a la universitat

Summary: Els estudiants es manifesten en defensa de la universitat pública i contra la repressió


L’Ajuntament de Barcelona ha expropiat l’usdefruit d’un pis al barri del Besòs al BBVA durant deu anys perquè ha pogut acreditar que l’ha tingut buit durant més de dos anys. L’entitat ha presentat un recurs, però aquest no paralitza l’expropiació. A més, també ha iniciat un procediment sancionador contra un gran tenidor per no haver ofert un lloguer social abans d’iniciar un procés de desnonament al Raval. En el primer cas, el consistori té set possibles expropiacions més en tràmit. En el segon, té uns tres-cents expedients que poden ser susceptibles d’haver incomplert la Llei 24/2015 per no oferir lloguers socials a famílies en situació de vulnerabilitat. L’Ajuntament ha recollit en sancions 165.000 euros però té un volum important en tràmit. La regidora Lucía Martín s’ha estrenat davant la premsa a l’Ajuntament de Barcelona per presentar dues actuacions de la unitat de disciplina d’habitatge del consistori, que ha pogut actuar per la vigència de dues lleis que havien estat suspeses pel Tribunal Constitucional: la Llei 4/2016 de Mesures de protecció del dret a l’habitatge per a persones en risc d’exclusió social i la Llei 24/2015. En base a la primera llei s’ha completat l’expedient d’expropiació de l’usdefruit d’un pis del BBVA al barri del Besòs, que passarà a incorporar-se al parc municipal durant deu anys. S’han pagat 10.000 euros a l’entitat, que ha presentat recurs. En el moment de la suspensió de la llei, l’ajuntament tenia setze expedients oberts, però van quedar aturats. D’aquests, ara n’ha pogut recuperar set que corresponen a habitatges buits de Caixabank, la SAREB, el BBVA i Bankia. Per acreditar que un pis ha estat buit durant més de dos anys, el consistori comprova si està inscrit en el registre, demana els consums d’aigua, i analitza si hi ha empadronament. Finalment fa també una inspecció. Des de l’ajuntament admeten que el més complicat és acreditar que el pis ha estat buit de forma ininterrompuda durant aquest temps. Aquesta expropiació comporta també l’obertura d’un expedient sancionador. D’altra banda, aplicant la Llei 24/2015, el consistori ha iniciat un altre procediment per multar amb una sanció que pot arribar als 90.000 euros un gran tenidor que no va fer una oferta de lloguer social abans d’ordenar un desnonament. En aquest cas es tracta d’un pis al Raval. Lucía Martín apunta que aquesta és la primera sanció a Catalunya per aquest motiu. Hi ha 300 casos oberts similars i ara el consistori està vigilant què acaben fent els grans tenidors. Martín ha assegurat que l’objectiu no és recaptatori, sinó intentar canviar la manera de funcionar dels bancs i els grans tenidors. L’ajuntament ha cobrat uns 165.000 euros en sancions, però el potencial en tràmit és molt superior. Hi ha un miler d’habitatges buits inscrits en el registre. La regidora ha reivindicat la tasca començada l’anterior mandat en matèria d’habitatge, que suposa un ‘punt d’inflexió’ en les polítiques que s’havien aplicat des de l’Ajuntament. Martín ha defensat que l’administració acompanyi la lluita ciutadana contra els abusos i l’assetjament. Ha apuntat que volen donar un missatge “contundent” a bancs i grans tenidors. ‘Aquest govern perseguirà abusos i males pràctiques immobiliàries que comportin una vulneració del dret a l’habitatge’, ha advertit.

Summary: Barcelona expropia l’ús d’un pis durant deu anys i sanciona un gran tenidor per no oferir un lloguer social


Quan Josep Borrell va ser entrevistat al programa Conflict Zone de la televisió alemanya Deutsche Welle, va abandonar el plató indignat per les preguntes sobre els presos polítics que li feia el periodista Tim Sebastian. La imatge del ministre d’Afers Estrangers espanyol cridant ‘pareu, pareu, l’enregistrament’ van obrir tots els diaris i telenotícies. Mesos després, Sebastian encara no s’ha oblidat de Borrell. En una entrevista amb Andrea Schwab, coordinador del grup de la CDU dins el PP Europeu, el periodista li retreu que s’hagi nominat el ministre espanyol com a Alt Representant de la UE, és a dir cap de la diplomàcia, tot i que el seu currículum té taques importants com la multa de 30.000 de la CMNV per haver utilitzat informació privilegiada en el cas Abengoa. ‘Els estàndards són tan baixos que és el millor candidat per ser cap de la diplomàcia?’, li etziba el periodista. Vegeu el moment ací: "Are your standards so low that a man who was fined 30,000 euros for insider trading is the best person that Europe can put forward for its top diplomat?" Tim Sebastian asks our next guest, @Andreas_Schwab, about @JosepBorrellF, nominated for the EU's top foreign policy post pic.twitter.com/p0MZ62oR7v — DW Conflict Zone (@dw_conflictzone) July 24, 2019 Llegiu ací la transcripció completa: Tim Sebastian —Entre 27 estats no heu pogut trobar un millor candidat que no hagi estat multat amb 30.000 per vendre accions amb informació privilegiada? Això no importa? No són tiquets d’aparcament, eh? Andreas Schwab —Un moment, Tim. Hem votat Ursula Von der Leyen com a presidenta de la Comissió. Ara tots els comissaris, inclòs el senyor Borrell, que probablement serà Alt Representant de la UE, s’hauran de sotmetre al parlament, on els interrogarem i els farem totes les preguntes que els hem de fer. I si no estan preparats per la feina, no tindran la majoria necessària. Espera’t que el parlament faci la seva feina. Crec que comprovarem prou bé si aquesta gent està capacitada. T.S.—Estàs content amb aquesta nominació? A.S.—Estic content amb totes les nominacions… T.S.—Per què? Per què? A.S.—Però el parlament haurà de posar a prova aquesta gent. T.S.—Els estàndards són tan baixos que un home que ha estat multat amb 30.000 euros per vendre accions amb informació privilegiada és el millor candidat que té Europa per a ser el cap de la diplomàcia? En serio? Diga‘m que és veritat? A.S.—Estàs preguntant en un sol sentit. T.S.—Evidentment que estic fent preguntes en un sol sentit. A.S.—T’haig de dir que Borrell ha estat president del Parlament Europeu i té una extraordinària experiència en aquesta àrea. Pel fet que tu esmentes se li preguntarà quan comparegui al parlament i pots estar segur que ho volem saber tot. Si no estem satisfets, Borrell no tindrà la majoria per a ser Alt Representant.

Summary: La televisió alemanya esbomba l’escàndol de Borrell amb Abengoa per a qüestionar el seu càrrec a la UE


El president Quim Torra ha demanat començar un torn de paraula al ple d’aquesta tarda al Parlament per a expressar el seu rebuig a la decisió del president Roger Torrent de no acceptar el seu vot i per a demanar-li que ‘garanteixi’ els seus drets. El president ha recordat que ‘no fa ni un mes de les dues resolucions’ on, amb el suport de Junts per Catalunya, Esquerra Republicana, els comuns i la CUP, el ple va decidir per majoria absoluta blindar les condicions de diputat i president a Torra i desautoritzar, així, la resolució de la JEC. ‘Si permetem que un òrgan sense competències i polititzat’ decideixi ‘a conveniència’ i ‘amb una llei pensada per a terroristes’ qui pot ésser diputat i qui no, ‘el president no pot fer altra cosa que defensar els seus drets i el seu honor’. Torra ha estat d’acord amb Sebrià que s’han d’acabar les accions simbòliques, però s’ha demanat: ‘Té cap valor el que votem? O el que acaba sent simbòlic són les votacions d’aquest Parlament? Acceptarem que un òrgan administratiu ens pugui impugnar les votacions?’ Torra ha afegit que ‘ens trobem en aquesta situació per haver defensat l’alliberament i el retorn dels nostres companys, i per tant sóc aqui per defensar la llibertat d’expressió’, i ha subratllat que aquesta és l’arrel del problema. També ha criticat que la JEC és ‘un òrgan administratiu’ i que, si el Parlament permet que influeixi en el ple, ‘podrà destituir qualsevol que faci nosa.’ El president ha acabat remarcant les tres premisses que ell considera imprescindibles per a aconseguir la independència. La primera, la força de la unitat. La segona, no permetre que la repressió ens paralitzi. La tercera, respectar plenament la voluntat popular’, que ‘o la respectem o no la respectem.’ I ha reblat: ‘És impossible aconseguir la independència si no ens posem la línia vermella del respecte a la voluntat popular.’ En la línia del que han declarat el president del seu grup parlamentari, Albert Batet, i el vicepresident primer del Parlament, Josep Costa, Torra ha assegurat ‘allò que posa en risc el pressupost i la continuitat de les institucions és precisament la retirada de la meva condició de diputat. Avui s’obre la porta a desballestar les institucions.’ El discurs del president ha culminat amb la imatge de la confrontació entre els dos partits de govern: els diputats de Junts per Catalunya s’han alçat per a aplaudir el president mentre els d’Esquerra Republicana han continuat asseguts i sense aplaudir-lo. Vegeu ací el discurs complet del president Torra:

Summary: Torra: ‘Avui s’obre la porta al desballestament de les institucions’


El País Valencià perdrà un senador de designació parlamentària en la legislatura vinent i passarà de tenir-ne sis a cinc, que es repartiran els grups parlamentaris de les noves Corts després de les eleccions del 28 d’abril. La circumscripció de València, a més, perdrà un diputat al congrés espanyol, que respon a criteris de població. València passar de triar 16 diputats a solament 15, mentre Barcelona guanyarà un escó (de 31 a 32). En el cas del senat espanyol, hi ha una designació fixa i un altre més per cada milió d’habitants. El padró valencià ha passat de 5.004.844 el 2014 a 4.963.703 el 2016, per tant, en la següent legislatura tindrà cinc senadors per designació parlamentària. Els senadors de designació per part dels parlaments s’afegeixen als qui els ciutadans en les urnes en les eleccions espanyoles. És l’únic canvi que es produirà en el senat espanyol i provocarà que en la següent legislatura aquest estigui compost per un senador menys (57 de designació parlamentària i un total de 265 membres).

Summary: El País Valencià perdrà un diputat i un senador de designació parlamentària


La fiscalia espanyola ha comunicat al Tribunal Suprem que s’oposava al fet que Oriol Junqueras adquirís la immunitat i ha demanat que s’executi immediatament la pena d’inhabilitació, que la sentència deixava en suspens fins a la sentència del Tribunal de Justícia de la Unió Europea (TJUE). El TJUE diu que el president d’ERC hauria d’haver estat alliberat de la presó preventiva després d’haver estat elegit a les eleccions europees del 26 de maig perquè tenia immunitat. El Tribunal Suprem espanyol ha donat cinc dies a les parts del judici contra el procés perquè es manifestin sobre la immunitat. La fiscalia espanyol recorda que Junqueras ja no està subjecte a cap mesura cautelar, sinó que ja està condemnat. És per això que demana que sigui inhabilitat i que el Parlament Europeu prengui ‘els efectes oportuns en relació amb la pèrdua de la condició d’europarlamentari’. Justament, el president del Parlament Europeu, David Sassoli, ha obert la sessió del ple exigint a les autoritats espanyoles que apliquessin la sentència d’avui del Tribunal de Luxemburg i ha demanat als serveis de l’eurocambra que analitzessin els efectes que tenia la sentència d’avui en la composició del parlament, és a dir, en el reconeixement de Carles Puigdemont i de Toni Comín com a eurodiputats a tots els efectes. Sassoli ha acabat advertint els eurodiputats que no acceptava cap discussió sobre l’aplicació del reglament de la cambra sobre aquesta qüestió.

Summary: La fiscalia espanyola no fa cabal de Luxemburg i demana la inhabilitació de Junqueras i que romangui a la presó