L’editorial Sembra Llibres publicarà el 20 de febrer Manuel de Pedrolo. La llibertat insubornable, de Bel Zaballa. Aquesta biografia és una aproximació a la vida, l’obra i el llegat de l’escriptor de l’Aranyó i veu la llum l’any en què es commemora el centenari del seu naixement i que ha estat declarat oficialment Any Pedrolo. En aquest llibre, la primera biografia que es publica de Manuel de Pedrolo, la periodista Bel Zaballa repassa la trajectòria literària i política de Pedrolo a partir d’una intensa tasca de documentació i d’entrevistes. Una vida, la de l’escriptor de l’Aranyó, ‘marcada per la guerra, el franquisme i la reforma del règim’ i caracteritzada per una ‘militància incansable en defensa dels drets socials i nacionals del país’. El llibre inclou nombrós material gràfic de l’arxiu familiar, com ara fotografies, documentació personal, material de treball i poesia visual. Amb aquesta biografia, l’editorial se suma a la commemoració de l’Any Pedrolo i continua defensant el llegat de l’autor, del qual ja ha publicat dues novel·les que darrerament eren gairebé impossibles de trobar a les llibreries: Acte de violència i Milions d’ampolles buides. Dues obres que van patir la censura franquista pel seu compromís polític. Un compromís amb la llibertat que va ser insubornable fins al final.

Summary: Una biografia sobre Manuel de Pedrolo repassa la trajectòria literària i política de l’autor


Ca n’Alcover – Espai de Cultura ha tornat a rebre atacs feixistes. Aquesta matinada un grup que signa MP, els membres del qual són coneguts per la policia espanyola, ha fet pintades incitant a l’odi contra els ‘catalanistes’ i exaltant l’ultraespanyolista Jaume Martorell Mir. En l’atac, han causat danys a la porta i al porter automàtic de l’edifici. Diumenge al vespre, coincidint amb la celebració de l’ascens del Mallorca de futbol a primera divisió, Ca n’Alcover ja fou objecte d’un atac: algú va provar de blocar el pany del casal. El president de l’Obra Cultural Balear, Josep de Luís ha denunciat la passivitat policial davant aquestes agressions.

Summary: Un grup feixista torna a atacar l’espai cultural Can Alcover


El 1r de gener del 2018 hi havia 618.366 empreses actives al Principat, un 1,5% més que un any abans. És la xifra absoluta més elevada dels darrers nou anys, segons el directori central d’empreses (DIRCE) que publica l’institut d’estatística espanyol tenint present el nombre de companyies actives segons on en radica la seu social. Aquesta dada impacta contra el relat de la fuga d’empreses difosa per l’unionisme arran del referèndum d’independència del 1r d’octubre. Catalunya és el territori de l’estat espanyol amb el nombre més elevat d’empreses actives (618.366 societats), per davant de Madrid amb 538.917 empreses (un 2,42% més que l’any anterior). L’increment mitjà a tot l’estat espanyol va ser de l’1,7%. Per al departament d’Economia, l’increment de l’1,5% el 2017 mostra que ‘la solidesa de l’economia catalana ha permès de neutralitzar els canvis de domicili social que l’han afectada en temps recents i continuar amb la senda de recuperació engegada el 2014’. I és que el nombre de companyies amb seu a Catalunya ha crescut cada any del 2014 ençà, moment des del qual ha augmentat un 7,3% (al conjunt de l’estat espanyol només 7%). Del 2008 al 2013, cada any es va registrar una caiguda en el nombre d’empreses coincidint amb la crisi econòmica. El secretari general del departament de la Vice-presidència i Economia i Hisenda, Albert Castellanos, celebra que del 2014 ençà hi hagut una recuperació neta del nombre d’empreses actives a Catalunya i manté una perspectiva optimista per al futur: ‘Tot indica que, si es manté el ritme de creixement dels darrers anys, l’any vinent el nombre d’empreses creades del 2014 ençà ja superarà el d’empreses que es van perdre en el període 2008-2014.’ També creix el nombre d’empreses a les Illes Balears i el País Valencià A les Illes Balears, el creixement interanual ha estat més alt: un 3,84%. Així, en un any, va passar de 93.067 empreses amb la seu social al territori a 96.638. És la dada més alta dels darrers anys, un 3,54% més que el 2008. El 2014 va començar la recuperació després d’anys de caiguda i de llavors ençà les Illes Balears han guanyat 12.368 empreses. Quant al País Valencià, entre l’any 2018 i el 2017 el volum d’empreses ha augmentat un 1,8%, 6.415 empreses més. És la xifra més alta de la dècada, que va tocar el mínim l’any 2014 amb 330.885 empreses. De llavors ençà, s’ha anat recuperant any rere any.

Summary: El nombre d’empreses amb seu social al Principat creix un 1,5% el 2017 i se situa en la xifra més alta en nou anys


La Cambra de Representants dels Estats Units ha aprovat un històric tractat comercial d’Amèrica de Nord (TMEC) després d’haver rebut el vistiplau de la Comissió de Mitjans i Arbitris. ‘Avui els congressistes de la Cambra de Representants han donat llum verda al TMEC, fet que suposa un punt d’inflexió per al compromís econòmic de la regió. El següent pas és l’aprovació del Senat, cosa que esperem que passi aviat’, ha informat en un comunicat el secretari d’Estat nord-americà, Mike Pompeo. Per Donald Trump, reemplaçar el tractat era una de les seves principals prioritats, ja que considerava que el signat el 1994 era ‘un exterminador de llocs de treball’. El Canadà, Estats Units i Mèxic van aconseguir a principis d’aquest mes signar un pacte històric després de superar els últims esculls de la negociació relacionats amb demandes dels sindicats i congressistes demòcrates nord-americans. El passat 13 de desembre, el Senat mexicà ja va ratificar-lo amb 107 vots a favor i un en contra les modificacions a l’acord. El president, Andrés Manuel López Obrador, va assegurar que l’acord respecta les sobiranies dels tres països i al mateix temps enforteix la cooperació per al desenvolupament.

Summary: El congrés nord-americà aprova un nou acord comercial amb Mèxic i el Canadà


La Mesa política d’EH Bildu proposarà a la seva militància d’abstenir-se a la investidura de Pedro Sánchez com a president del govern espanyol. Així ho ha avançat el diari Naiz i ho han confirmat a VilaWeb fonts d’EH Bildu. Segons aquestes mateixes fonts, la proposta d’abstenció dels cinc diputats es farà sense haver arribat a cap pacte amb el PSOE, però ho justifiquen per la ‘finestra d’oportunitat’ que el govern de coalició entre el PSOE i Unides Podem pot obrir pels interessos de l’independentisme basc. De moment no està definida ni la pregunta ni el calendari de la votació a la militància, que EH Bildu preveu de fer pocs dies abans del ple d’investidura de Sánchez, que tampoc no té data. El PNB ha arribat a un pacte amb el PSOE per tal que els seus sis diputats votin a favor de Sánchez. Amb tot, perquè sigui investit president del govern espanyol continua sent necessari que, com a mínim, els tretze diputats d’ERC s’abstinguin. Les dues dificultats de la investidura exprés de Sánchez abans de Reis

Summary: La militància d’EH Bildu votarà si s’absté a la investidura de Sánchez


La batllessa de Barcelona, Ada Colau, ha reaparegut aquesta tarda i ha evitat parlar de crisi de seguretat a Barcelona. Ha assegurat que els apunyalaments i homicidis d’aquest estiu a la ciutat són ‘fets puntuals’, ha destacat que no són fets connectats i ha demanat que no es generalitzi. Colau ha dit que Barcelona és una ciutat segura, malgrat que dimecres el tinent de batllia de seguretat, Albert Batlle, va admetre que hi ha una crisi de seguretat. També ha recordat que el govern municipal demanava fa un any més Mossos d’Esquadra a la ciutat. En aquest sentit, ha situat els furts i els robatoris com el principal problema de seguretat que té Barcelona. Per últim, ha respost a les crítiqures de JxCat per la seva absència els últims dies i ha explicat que ha estat ‘connectada en tot moment’ amb el seu equip de govern.

Summary: Colau reapareix i assegura que els apunyalaments d’aquest estiu són ‘fets puntuals’


La Junta Electoral espanyola (JEC) ha refusat per unanimitat la petició de l’advocat de Carles Puigdemont i Toni Comín, Gonzalo Boye, d’acatar la constitució espanyola davant una autoritat notarial de Bèlgica. Segons que ha informat la JEC a l’agència Efe, avui mateix comunicarà al Parlament Europeu la llista d’eurodiputats que considera electes. Guia de la manifestació del 2 de juliol a Estrasburg La JEC també informarà el Parlament Europeu que tres dels eurodiputats electes, Antoni Comín, Carles Puigdemont i Oriol Junqueras, no van acatar la constitució espanyola, requisit indispensable, segons la JEC, perquè esdevinguin eurodiputats. Avui el ministre d’Afers Estrangers espanyol en funcions, Josep Borrell, ha estat el darrer eurodiputat electe d’acatar la constitució. Dilluns, Boye va assistir al congrés espanyol acompanyat d’un procurador per acatar la constitució espanyola per imperatiu legal en nom Puigdemont i Comín, però no li van permetre de fer aquest tràmit. Per això Boye va sol·licitar que els permetessin de fer l’acatament des de Bèlgica, però la JEC també ho ha denegat.

Summary: La JEC no accepta l’acatament de la constitució fet pels eurodiputats Puigdemont i Comín


El 10 d’abril al matí deu agents de la Guàrdia Civil amb passamuntanyes i armes llargues es van presentar al domicili de Tamara Carrasco, acusada de pertànyer a banda terrorista. La van traslladar a Madrid i va estar empresonada durant quaranta-vuit hores. Un malson del qual no es va despertar perquè la justícia espanyola, tot i que la va deixar en llibertat, no pot sortir de Viladecans. ‘Sóc presa en un poble’, ens explica en una terrassa d’aquesta ciutat del Baix Llobregat. —Ja han passat tres mesos del dia que us van empresonar. Com el recordeu? —Sento incredulitat quan hi penso. És que no m’ho podia creure. Hi havia molt rebombori i em vaig despertar pensant que el company de pis es devia haver deixat les claus. I és clar, quan vaig obrir la porta hi havia vuit o deu homes tapats amb passamuntanyes i que portaven armes llargues. ‘Senyora, que no ha sentit la porta, vostè?’. ‘Doncs no’, els vaig dir. Em van dir que eren guàrdies civils, em van entregar un paper on se m’acusava de sedició, rebel·lió i de pertànyer a banda terrorista, i que tenien una ordre per a escorcollar la casa. Doncs endavant. No m’ho podia creure. Es van anar emportant allò que els interessava: un llapis de memòria, cartells d’Òmnium, un llibre de la CGT, la careta del Jordi Cuixart, un xiulet de color groc… —A l’Audiència espanyola de Madrid, hi vàreu estar empresonada quaranta-vuit hores. Com va ser? —Quan em van tancar estava trencada. No saps què passa a fora, no tens notícies de res.. Em vaig encaparrar a no plorar. Meditava i em repetia que no havia fet res mal fet, i que havia de resistir. L’advocat que em va assignar em va dir que ho tenia molt malament. Em va preparar per a entrar a la presó. És que ningú no esperava que em donessin la llibertat. En la primera vista no vaig declarar i quan va ser el torn del fiscal em va demanar presó preventiva perquè creia que hi havia risc de fuga. Tenia dos-cents euros al compte corrent! I també va dir que preparava un atemptat contra la caserna de la Guàrdia Civil de la Travessera de Gràcia, a Barcelona. El dia que Carrasco va ser detinguda al seu domicili. —Un atemptat? —Sí, sí. Es basaven en el famós plànol de les entrades i les sortides de la caserna, segons que van publicar alguns mitjans. Llavors va resultar ser un Google Maps que havia consultat quan es va fer una concentració del CDR. No tinc gens bona orientació i em vaig fer un mapa de com anar de la parada de metro de Joanic fins a la caserna, per si al final tenia poc bateria. I això van trobar, el recorregut de Joanic a la caserna. Ana Rosa Quintana, Susanna Griso i aquests programes van difondre aquesta informació. Fins i tot TV3 va dir que havien trobat plànols detallats de la caserna. I tot això era mentida, una part més del relat que construïen. Com el desplegament que van fer a casa meva quan em van detenir. És la foto que volien. Em van demanar si volia tapar-me la cara. I els vaig dir que no perquè jo no havia fet res dolent. És clar, ells cercaven la fotografia de la terrorista amb el cap tapat. I no. Carai, llavors em vaig trobar amb aquella imatge. —Amb tots els mitjans a fora. —És clar, és que no ho oblidaré mai. Només sentia els flaixos. I els vaig dir: ‘Heu muntat un xou perquè heu trucat els mitjans’. I em van respondre: ‘T’hem dit que et tapis la cara.’ Igualment la meva cara hauria sortit. Va sortir el meu currículum, la placa de la plaça on visc… Va sortir la meva vida a la televisió. —I després de les quaranta-vuit hores us deixen en llibertat. —Vaig plorar quan em van donar la llibertat. Com una nena petita. I aquesta és una altra. T’obren una porta i au, arregla’t. A sis-cents quilòmetres de casa, sense mòbil i sense diners. De fet, el meu mòbil encara el tenen allà. —I hi havia algú a fora? —A la porta m’esperaven en Joan Coma i el Vidal Aragonès. I mira que no els coneixia. Només el Vidal Aragonès per la feina que feia al Col·lectiu Ronda. I ells em van portar a Barcelona. Va ser molt maco. Recordaré sempre com estàvem tots plorant quan vaig sortir en llibertat. —Com esteu ara? Us sentiu pressionada? —Ara ja no tant. Ja en fa tres mesos i de mica en mica perds la por. Jo sé que no he fet res dolent. M’és igual, que facin com hagin de fer, que jo faré la meva vida. I em defensaré quan hagi de defensar-me. I prou. Perquè, si no, no vius. És que sento una furgoneta a sota de casa i inconscientment em poso nerviosa, sento una sirena i tinc un ai al cor… De mica en mica vas agafant fortalesa perquè, si no, no pots viure. —De què treballeu? —Jo treballo al sector social, en un Centre Especial de Treball (CET) de Barcelona per a persones amb discapacitat o en risc d’exclusió social. Allà, hi faig tasques d’administrativa i coordino un departament. Ara estic de baixa perquè vaig tornar un dijous i dimarts ja hi tornava a treballar. I no podia. No em trobava bé. Necessitava temps per a assimilar això que m’havia passat. —Us heu vist superada? —I tant, perquè del dia a la nit m’han fet una persona pública. Jo era una persona del carrer que anava a treballar, que sortia amb els amics i tenia la meva vida. I ningú em reconeixia pel carrer. I ara surto a la premsa, a la televisió, s’han publicat moltes ximpleries de mi… Tot plegat és molt difícil de gestionar i genera molt estrès. —I heu rebut suport de membres de més partits? —Aquí a Viladecans ens coneixem tots i ens movem pels mateixos llocs. De fet, he rebut el suport de gent que no és independentista i que ha vist que el nostre cas és un tema de drets fonamentals. Que si jo caic per terrorisme, pot caure qualsevol. Una dona em deia que si no li aproven una subvenció i l’endemà surt a manifestar-se i fa una mica de merder, ara mateix poden aplicar-li la llei antiterrorista. O una altra dona, que em deia que el seu fill està al sindicat estudiantil i que ara mateix, si un dia talla la Diagonal, poden aplicar-li la mateixa llei. —Us sentiu una represaliada política? —Sí. Perquè el meu és un cas polític. Absolutament. La meva detenció i l’intent de detenció de l’Adrià passa cinc dies després que la justícia alemanya va deixar Puigdemont en llibertat i va descartar el delicte de rebel·lió. Sempre juguen a la mateixa. Quan tenen una notícia que els va a la contra, responen amb un cop d’efecte, ja sigui un escorcoll a Òmnium, al carrer Diputació, o el que fos. I, als CDR, els havia de tocar el rebre en qualsevol moment. De la causa que em tenen oberta, divuit pàgines van dedicades al CDR i dues a mi i l’Adri. Llavors no és una causa general, és contra dues persones concretes. —Quins són els vostres límits amb aquestes mesures cautelars? —Doncs no sortir de Viladecans. Només puc anar el dilluns a Gavà per signar al jutjat, fer visites mèdiques i anar a treballar a Barcelona. Sóc presa en un poble. La meva presó és de vint quilòmetres quadrats. Puc anar a fer un cafè i veure els meus amics, però és una presó. En el moment que tu no pots fer efectiva la teva llibertat, ets un pres. Com els exiliats. La seva llibertat no és plena. —I com us controlen? —No ho sé. Em tenen pressionada i al final ja no sé si la furgoneta del davant és la Guàrdia Civil de paisà —No porteu cap detector? —No. Potser ara em vigilen, no ho sé. Aquesta també és una forma de repressió. Et tenen pressionada perquè al final ja no saps si la furgoneta que tens aturada al davant és la Guàrdia Civil de paisà. O si em tenen el telèfon punxat. Juguen amb la por psicològica. —De fet, la setmana passada us van denegar d’anar a veure la vostra mare, que té la cama trencada, a Sant Vicenç dels Horts. Per què creieu que ho fan? —No pensava que me’l poguessin denegar. Quan va passar, en Benet Salellas, el meu advocat, m’ho va dir molt clar: ‘Tamara, això no m’agrada.’ Ell creu que em castiguen. És que no és normal. És un tema d’humanitat i de drets. És que Sant Vicenç dels Horts és a dos pobles. No és a Tarragona. Són vint minuts amb cotxe! Bé, en algun moment o algun altre ella estarà més bé de la cama i aviat podrà venir cap aquí. —Tampoc no us deixen que el cas sigui traslladat a Gavà. Quins avantatges jurídics us podria aportar? —L’Audiència espanyola és l’únic tribunal competent en els delictes de terrorisme i, per tant, si el cas l’haguessin traslladat a Gavà, vol dir que ja no m’investiguen per terrorisme, i que com a molt podria haver-hi desordre públic. Per això hauria estat una bona notícia per a mi. M’hauria tret el més gros de sobre, perquè el delicte de desordre públic no pot portar-te a la presó. —Heu passat por durant aquest temps? —Sí, perquè mai no havia tingut problemes amb la policia ni amb la justícia. Mai. I vaja, et trobes el desplegament que em va venir a buscar a casa… Semblava que fos una terrorista de debò. Vaig estar custodiada a Madrid com si fos perillosa. Que jo sóc activista i precisament pregono tot el contrari. I pensava que no sóc mala persona, i que en llibertat sí que hi ha males persones per a capturar. Hi ha una bandada que corre lliure i que van on volen, tenim el president de la Falange de Navarra lliure, quan li van trobar un arsenal d’armes enorme a casa seva… Aleshores això què m’indica? Doncs que això és una causa contra el poble català. Primer volien anar contra les entitats més potents i van empresonar els Jordis, després van voler anar contra el govern i van empresonar els consellers, després van anar darrere la policia i Trapero i el seu cercle estan pendents de judici, després va arribar el torn dels CDR, i ens ha tocat a mi i a l’Adri. Volen que demanem clemència pels nostres actes encara que no haguem fet res —Recentment es parla molt de pactar. Pactaríeu una multa per desordres públics? —No. Penso defensar-me fins al final. Crec que hem de mantenir un mínim de dignitat i d’ètica. Jo no he fet res dolent. I per desordre públic tampoc no em poden sentenciar. Que em demostrin quin desordre públic he fet. Ells volen que agafem por i demanem clemència pels nostres actes, encara que no haguem fet res. —Ho tornaríeu a fer? —Sí. Totalment. Potser amb més de compte perquè crec que hem estat ingenus i ens hem trobat amb la repressió de cop. Però jo no he fet res que no hagin fet els meus pares o els meus avis. Per això no me’n penedeixo. I no ens convé agafar el rol de víctimes. —Continueu participant en el CDR? —Sí. —I ho continuareu fent? —Sí. Fa poc vàrem fer un acte sobre la repressió, tenim una paradeta on venem marxandatge… —I més accions? —No puc sortir de Viladecans… —Coincidint amb la detenció, l’activitat dels CDR va caure en picat. Creieu que es va escampar la por? —No crec que sigui una qüestió de por, sinó més aviat de prudència. Sí que és veritat que els represaliats trobàvem a faltar més moviment al carrer. Arribes a pensar que han aconseguit el que volien. Però jo crec que és un tema de prudència. Les accions s’han canviat per festes grogues, creus a les platges i accions d’aquesta mena. D’activitat, n’hi ha, però tenim un procés que es porta de l’exterior i entenc que hi ha uns tempos, uns advocats que treballen i que no volen que les reivindicacions no se superposin per no perjudicar-se. —En algun moment els CDR hauran de fer accions més contundents? —De contundents, ja n’hem fet. Tenim la premissa que som un moviment pacífic i dins de la resistència pacífica, crec que ja hem fet tot. Vagues, talls d’autopistes, talls de peatge… Que ho haurem de reprendre més endavant? Doncs no dic que no. Dependrà de com evolucionarà el conflicte i de quin serà el nivell de repressió del govern espanyol. La imatge que ens volen transmetre és que s’han canviat i que com que ara manen els socialistes, el to s’abaixarà i hi haurà diàleg. Doncs jo crec que no. Són la mateixa cosa i han contribuït a fer que l’estat espanyol sigui com és. Els socialistes van col·laborar en el 155 i en moltes més burrades que ens han fet. —No confieu que la nova fiscal rebaixi el to i que, per exemple, arxivi el vostre cas? —No, perquè si no, m’haurien deixat anar a veure la meva mare. I la fiscal ja havia canviat. No em val que em diguin que és un procés de canvi que no és immediat. Tracten amb vides de persones. No som joguines ni peces d’escacs. Si tan bones intencions té el nou govern, per què no retira els càrrecs contra els consellers i els Jordis? La fiscalia pot fer-ho i aleshores s’acabaria el conflicte català.

Summary: Tamara Carrasco: ‘La meva presó és de vint quilòmetres quadrats’


La Setmana del Llibre en Català s’ha consolidat com un espai literari que atreu els lectors més variats i això ha fet canviar dinàmiques de les editorials, que avancen la tornada literària als primers dies de setembre. Hi ha, doncs, un volum de novetats considerable. N’hem triat una cinquantena. Totes seran a les parades de la Setmana. Molts dels autors d’aquests llibres intervindran en presentacions i diàlegs. Ficció català Poder contar-ho, Ferran Torrent (Columna) Tercera part de la sèrie El segon sistema, que va començar amb Un dinar un dia qualsevol, seguit d’Individus com nosaltres. Se situa a final de 1982 i principi de 1983, quan els socialistes assoliren el poder a l’estat espanyol. L’esperit del temps, Martí Domínguez (Proa) La novel·la relata la trajectòria d’un científic austríac que es vincula al nazisme i acaba essent un dels científics que van fonamentar les pràctiques de l’extermini nazi. Jugar-s’hi la vida, de Màrius Serra (Amsterdam) Aquesta novel·la converteix l’especialista en jocs Oriol Comas en un personatge de ficció, que tindrà continuïtat. En aquesta ocasió, es troba abocat a una trama policíaca situada al barri del Raval de Barcelona, on el joc ho és tot. Les set vides d’un gat rus, de Joan-Daniel Bezsonoff (Llibres de l’Avenç) Recupera, en un sol volum, la celebrada trilogia de memòries de joventut de l’escriptor: Una educació francesa, Les meues universitats i El fill del coronel. Una nova edició, revisada i ampliada, que incorpora un colofó de luxe, ‘La javanesa’, un relat inèdit d’amour fou. A les llibreries el 5 de setembre. Homenatge als caiguts, d’Albert Sánchez Piñol (Rosa dels Vents) Recull de vuitanta històries que l’escriptor va crear per a la secció ‘La contraportada’ de ‘El matí de Catalunya Ràdio’ quan el conduïa Antoni Bassas. Sortirà el 5 de setembre i es presentarà durant la Setmana. El mas de les ànimes. Vicent Josep Escartí. Premi Enric Valor de novel·la (Bromera) L’autor barreja realitat i ficció per a explicar-nos la fascinant vida de la Palopa, una dona forta i prodigiosa que es va avançar al seu temps. Míster Folch, Adrià Pujol (Empúries) Història barcelonina explicada per Déu. Míster Folch, un home amb poders insòlits com si fos un superheroi, se sent cridat a salvar la ciutat i el país de la dictadura. Lítica, de Lucia Pietrelli (Males Herbes) La narradora d’aquesta història s’emmiralla en la seva germana, que contempla com si fos un paisatge. Però es van fent grans i creixen els secrets i les tensions. Zona Zero, de Núria Busquet Molist (LaBreu) La Jane creia fervorosament en la vida normal, fins fa ben poc. El marit l’ha abandonat i ella s’ha instal·lat a Manhattan. L’11 de setembre de 2001, des de l’oficina contempla, amb un got de cafè a la mà, un dels fets més tràgics de la història de Nova York. La mida dels nans, de Tuli Márquez (Més Llibres) L’autor ens trasllada a un univers de corrupció, poder i amor per l’interès en què les llibertats individuals són qüestionades. Octubre, Teresa Solana (Alrevés-Crims.cat) Falten només onze dies perquè es faci el referèndum i entre els Mossos d’Esquadra hi ha mala maror. Amb el Primer d’Octubre que s’acosta i el Piolín atracat al port de Barcelona, l’assassinat d’un actor retirat –aparentment en un robatori que ha acabat malament– obliga la sotsinspectora Norma Forester i el seu equip a traslladar-se al barri de Gràcia per començar la investigació d’un cas que es complicarà quan descobreixin que la víctima vivia sota una identitat falsa. Dinamarca / Plagi, de Josep Lluís Sirera i Rodolf Sirera (Bromera) Títol que agrupa l’última obra teatral escrita conjuntament pels germans Sirera. Paraules que tu entendràs, Xavier Bosch (Columna) La novel·la explora la convivència, les relacions de parella, els secrets de cadascú i l’ús que fem de la veritat. La memòria de l’aigua, de Montse Barderi. Premi Prudenci Bertrana (Columna) Història de tres generacions de dones marcada per la misèria, el maltractament, la incomunicació i la discriminació a la Catalunya més pobra, però també marcada pel poder de la reconciliació i de la superació. L’home del barret, de Berta Jardí (Univers) La novel·la parteix de la història d’un quadre de Joan Miró, L’home del barret, que va pintar el 1918 i que protagonitza el besoncle de l’autora, Heribert Casany. El relat esbossa la vida d’aquest personatge. Banderes dels altres, de J. N. Santaeulàlia (Proa) El fill d’una família republicana represaliada vol fer-se ric a la Catalunya classista i dividida dels anys cinquanta i seixanta. L’abisme, de Carla Gràcia (Univers) Història d’un escriptor en crisi, Octavi Fonseca. Un matí, dos policies l’informen que la seva mare, que el va abandonar quan era petit, ha aparegut morta. Ventres de paper, de Laia Asso Ministral (Sembra llibres) Primera novel·la d’aquesta autora, en què afronta les relacions entre mares i filles. Arribarà a les llibreries el 8 de setembre. El nedador d’aigües obertes, d’Adam Martín (Comanegra) El periodista s’estrena en la narrativa de ficció amb aquesta faula en què la mar i la natació en aigües obertes serveixen de metàfora d’un envit: sortir de la zona de confort. A les llibreries el 4 de setembre. El senyal, de Marta Meneu-Borja (Bromera) Una novel·la coral que ens ofereix un retrat viu de la societat actual, tendre i colpidor alhora. Reedicions Entre dos silencis, d’Aurora Bertrana (Club Editor) Arriba per primera vegada la versió íntegra d’aquesta obra, traduïda del castellà per Núria Sales. Ficció estrangera El dia abans, de Sorj Chalandon. Traducció de Josep Alemany (Edicions 1984) En Michel volia ser minaire com el seu germà gran, fins que el 27 de desembre de 1974 en Jojo va morir en una explosió a la mina. Quaranta anys més tard, en Michel sent el desig més fervent que mai de venjar la mort del seu germà, com li havia demanat el pare. Tardor, d’Ali Smith. Traducció de Dolors Udina (Raig Verd) Arriba la tardor. L’Elisabet observa els canvis del seu entorn després d’un estiu que ho ha capgirat tot al seu país. Els governs deceben, les opinions es polaritzen, el temps passa… Pròleg de Víctor Garcia Tur. Màquines com jo, d’Ian McEwan. Traducció de Marc Rubió (Llibres Anagrama) Anys vuitanta del segle passat. Un Londres distòpic i alternatiu, en què la història ha seguit uns camins diferents. Per exemple, el Regne Unit ha perdut la guerra de les Malvines i el científic Alan Turing no s’ha suïcidat de resultes del judici per homosexualitat, al qual va ser sotmès als anys cinquanta, sinó que continua viu. No tan solament és viu, de fet, sinó plenament actiu i dedicat al desenvolupament de la intel·ligència artificial. L’esqueix de carn, de Philippe Lançon. Traducció de Joan Casas (Angle Editorial) L’autor, periodista cultural, explica el seu abans i després de l’atemptat de Charlie Hebdo com a supervivent. Lançons presentarà el llibre el 3 de setembre a les 19.00 a la llibreria la Central del Raval. Les aventures del baró de Münchhausen, de Gottfried August Bürger. Traducció de Joan Fontcuberta (Males Herbes) Recuperació d’aquest clàssic que a la dècada dels vuitanta ja va publicar la Magrana. La gràcia i la imaginació amb què narrava tot de proeses impossibles, protagonitzades per ell mateix, el van acabar convertint en part de la cultura popular europea. L’estrangera, de Serguei Dovlàtov. Traducció de Miquel Cabal (LaBreu) Marússia Tataróvitx, filla d’un alt funcionari soviètic, està acostumada a gaudir de privilegis i viu envoltada d’admiradors. No té motius raonables per a voler abandonar Rússia. Però, contra tots els pronòstics, sense saber ben bé per què, com un caprici més o com una fugida endavant, decideix d’emigrar i s’instal·la a casa d’uns parents, a Queens. Embassament 13, de Jon McGregor. Traducció de Ferran Ràfols Gesa (Angle Editorial) Cap d’Any en un petit poble de l’interior d’Anglaterra. Una noia de tretze anys ha desaparegut. La intensa recerca de veïns i policia no la trobarà, tot i que la investigació del cas s’allargarà setmanes, mesos… Aviat serà només un tema de conversa i tothom tornarà a la seva vida habitual, no necessàriament monòtona, que Jon McGregor retrata amb una gran delicadesa. Un cor massa gran, d’Eider Rodriguez. Traducció de Pau Joan Hernàndez (Periscopi) Aquest volum mostra l’obra d’una autora descarnada que treballa amb la matèria d’allò que ens fa humans i d’allò que ens allunya de ser-ho. Premi Euskadi d’argent, atorgat pels llibreters de Guipúscoa, i premi Euskadi de literatura 2018. Frankenstein a Bagdad, d’Ahmed Saadawi. Traducció d’Àlex Queraltó (Amsterdam) Aquesta novel·la, guardonada amb el premi internacional de Narrativa Àrab, és el retaule d’una societat traumatitzada per la guerra, un relat periodístic, una novel·la de terror, una sàtira, una punyent al·legoria sobre la violència i la reconstrucció, sobre el sentiment de pèrdua de les dones i l’esperança de veure retornar amb vida els seus éssers estimats. A les llibreries el 9 de setembre. Bon dia, mitjanit, de Jean Rhys. Traducció de Dolors Udina (Minúscula) Novel·la escrita el 1939, que ara arriba per primera vegada en català. A les llibreries el 4 de setembre. Escapada rebel cap a la llibertat, de William McLellan. Traducció de Jordi Cussà i Anna Camps (Comanegra) Un jove artista anglès acaba empresonat a la Model en ple franquisme. Una història real que l’autor explica amb la perspectiva que li han donat els anys. Pròleg de Gerard Quintana. A les llibreries el 4 de setembre. Milkman, d’Anna Burns. Traducció de Josefina Caball (Edicions 1984) Premi Man Booker 2018, Premi National Book Critics Circle 2019, Premi Orwell 2019. Una noia de divuit anys llegeix Ivanhoe mentre camina pels carrers d’una ciutat que ens remet a la Belfast de final dels anys setanta. De sobte, un paramilitar, personatge tenebrós, atrapa la noia. La noia que va viure dues vegades, de David Lagercrantz (Columna) Tancament de la sèrie Millennium, de Stieg Larsson. L’escriptor visitarà Barcelona perquè és el convidat especial de la Setmana del Llibre en Català. Assaig i no-ficció Assaig general d’una revolta, de Francesc-Marc Álvaro (Pòrtic) El procés català ha estat un assaig general de secessió sense el final que molts esperaven: ni independència ni negociació de cap mena. Tanmateix, la crisi que ha originat és enorme i té un abast europeu. La batalla no s’ha acabat. Quins ensenyaments se’n poden treure, del procés? Sempre han parlat per nosaltres, Najat El Hachmi (Ed. 62) Manifest feminista que és una reflexió i una denúncia de les múltiples trampes i formes de discriminació de què són víctimes les dones. Mirar-nos de cara, de Vivian Gornick. Traducció de Martí Sales (l’Altra Editorial) Després del volum memorialístic que aplegava Vincles ferotges i La dona singular i la ciutat, l’editorial continua fent arribar l’obra de Gornik, ara amb aquest recull d’assaigs que va publicar a la dècada dels noranta. A les llibreries l’11 de setembre. El vertigen dels dies. Notes per a un dietari, de Gustau Muñoz (Llibres de l’Avenç) Aquest dietari s’interroga sobre el present en clau històrica i sobre el passat en clau de present. Amb el teló de fons del trajecte accidentat del País Valencià aquests últimes dècades. A les llibreries el 5 de setembre. Música i pols, de Pere Rovira (Proa) El poeta reflexiona sobre l’amor i les edats, la sort, l’art d’envellir, la soledat i la companya, sobre el coratge de viure contra la tristesa. Els llibres galàctics, Jaume Sisa (Llibres Anagrama) S’aplega en dos volums l’obra (quasi) completa de Jaume Sisa, amb les lletres, poemes, aforismes i texts dispersos del cantant galàctic i els seus alter egos. Un any a la Cerdanya, de Rafael Vallbona (Ed. 62) Crònica sentimental de la Cerdanya, a partir d’episodis breus de fets viscuts. Mites, de Stephen Fry (Ara Llibres) L’actor troba que la mitologia grega és addictiva, entretinguda, accessible i sorprenentment humana. Narra amb ironia i enginy una selecció de mites grecs. Desencadenats. Un nou mercat per al llibre independent, de Bernat Ruiz Domènech (Saldonar) El món canvia i el sector editorial també. L’última crisi econòmica ha transformat el panorama del llibre a escala mundial. L’autor explora fortaleses i debilitats del sector editorial català, i proposa un debat i la creació del Clúster del Llibre en Català. Poesia Ictiosaure, Dolors Miquel (Ed. 62) Proposa al lector un trajecte escruixidor, en versos i proses poètiques, amb tres itineraris: el de les roses, el del cor i el dels ossos. Noms de fum, de Míriam Ferradáns. Traducció i pròleg de Dolors Miquel (Godall edicions) Míriam Ferradáns, que escriu des dels límits, davant l’abisme, el travessa amb la paraula poètica perquè la trasbalsen de manera idèntica la mort i l’amor de l’altre i cap a l’altre. I en construeix aquest llibre que li serà una casa. Dolors Miquel presentarà el llibre dins la Setmana del Llibre en Català, el dia 10 a les 20.00. La vida salvatge, de Gonzalo Hermo. Traducció del mateix autor (Godall Edicions) La poesia és aquella possibilitat de la llengua en què la llengua mateixa és a flor de pell. És un espai des d’on es pot imaginar el naixement de les coses, inclòs el llenguatge. Es presentarà dins la Setmana del Llibre en Català, el dia 10 a les 20.00. Lovely, d’Antònia Vicens (Cafè Central) Presentació del llibre dins la Setmana del Llibre en Català el dijous 12 de setembre, a les 20.15. Escenari 2. Ombres i escullera, de Dinu Flămând. Traducció de Corina Oproa i Jordi Valls (Cafè central) Presentació del llibre amb la poetessa i la traductora, dins la Setmana del Llibre en Català, el dissabte 7 de setembre, a les 20.30. Espai 1. Heimat, poemes d’A Clapes. Dibuixos de Pilar Abad (Cafè Central) Epíleg de Víctor Sunyol. L’Arquitecte, Laia Maldonado (Edicions 1984) 1r Premi Ventura Ametller de poesia.

Summary: Cinquanta novetats literàries que arriben aquest mes a les llibreries


Una vegada més Gerard Piqué ha estat el protagonista del partit de la selecció espanyola. El defensa del Barça, que sol rebre xiulets per part de l’afecció espanyola, que l’acusa de no sentir prou la samarreta, avui ha estat acusat de no voler escoltar l’himne. Mentre sonava, tot l’equip ha mirat cap a la tribuna, però Piqué ha acotat el cap, un gest que no ha agradat gens a la xarxa, on ha estat linxat a insults.  Ací la imatge: A la reacció bel·ligerant contra el jugador, hi ha contribuït Ok diario, que ha publicat una notícia amb el següent titular: ‘Piqué, l’únic jugador d’Espanya que mira a terra durant l’himne’. A la notícia, li diuen que està en un mal estat de forma i que ha tornat ‘a provocar els milions d’espanyols que miren el partit’. Piqué ha retornat a l’ull de l’huracà al minut quaranta de la primera part. Una mà seva dins l’àrea ha comportat el penal que ha permès a Rússia d’empatar el partit i dur-lo fins la tanda de penals. Heus ací una mostra del linxament de què ha estat víctima: Es asqueroso ver a Pique como escucha el himno. Dicho esto ARRIBA 🇪🇸 — ALVARO OJEDA (@alvaroojeda80) July 1, 2018 PIQUÉ LEVANTA LA CABEZA CUANDO SUENE TU HIMNO, QUE BIEN QUE NO TE QUEJAS DE LO QUE COBRAS CUANDO JUEGAS PARA TU PAÍS — El Huracán (@TheHurricaneG98) July 1, 2018 Me jode más que Pique mira al suelo cuando suena nuestro himno…LEVANTA LA CABEZA CABRON!!!! — Jorge. (@JorDiaBus) July 1, 2018 Piqué con la cabeza agachada cada vez que suena el himno de España. El payaso este que por su culpa esta selección no me representa — DADDY MOU ® (@ENGINER_28) July 1, 2018 @AbeInfanzon No entiendo qué hace Pique jugando con la selección de un país al que odia. Vaya careto que ha puesto, mirando al suelo,mientras sonaba el himno nacional. Un imbecil con balcones a la calle — MERCEDES OCEJA FDEZ. (@MOCEJA) July 1, 2018 Part dels afeccionats espanyols retreuen a Piqué que jugui amb la selecció espanyola, tot i ser independentista, cosa que ell no ha dit mai. El jugador del Barça només s’ha pronunciat en favor del referèndum i va penjar a Twitter una fotografia votant durant l’1-O. ‘Ja he votat. Junts som imparables defensant la democràcia’, va escriure. Ja he votat. Junts som imparables defensant la democràcia. pic.twitter.com/mGXf7Qj1TM — Gerard Piqué (@3gerardpique) October 1, 2017

Summary: Piqué: bèstia negra d’una Espanya eliminada


Comissions Obreres (CCOO) ha guanyat les eleccions sindicals del personal de l’Institut Català de la Salut (ICS), que s’han fet aquest dimarts i dimecres, i ha aconseguit 71 representants dels 403 que hi ha en total, segons els resultats provisionals. El segueix el sindicat Metges de Catalunya (MC), amb 69 representants, i que havia estat el guanyador de les eleccions del 2015. La Unió General de Treballadors (UGT) ha obtingut 62 representants; el Sindicat d’Infermeria-SATSE, 61 i la Candidatura Autònoma de Treballadors i Treballadores de l’Administració de Catalunya-CTS-IAC (CATAC-CTS/IAC), 50. Dels 40.952 professionals que estaven cridats a votar, ho han fet el 51,29%, un 6,2% més que en les anteriors eleccions. La Intersindical-CSC (I-CSC) ha aconseguit 26 representants; la Confederació General del Treball de Catalunya (CGT), 25; el Central Sindical Independent i de Funcionaris (CSI·F), 18; el Sindicat Estatal de Tècnics Superiors Sanitaris (SIETeSS), 7; la Unió Sindical Auxiliar d’Infermeria (USAE), 6; SOMOS/SOM SANITAT (SOMOS/SOM), 5; la Unió Sindical Independent de Treballadors de l’Administració de Catalunya (USITAC), 3 i el Sindicat Mèdic Català (SIMECAT), cap. En un comunicat, CCOO celebra ‘tornar a ser la força sindical més votada’ a la sanitat pública catalana. Feia 16 anys que el sindicat no guanyava les eleccions a l’ICS, segons han assenyalat fonts de la Federació de Sanitat de CCOO de Catalunya a l’ACN. En una nota, la Direcció Gerència de l’ICS valora l’alta participació i destaca que hi ha deu representants més que el 2015, ja que la plantilla de l’organització ha pujat respecte a les anteriors eleccions. En les eleccions del 2015, amb 393 representants, els sindicats més votats van ser MC, que va aconseguir-ne 80; CCOO, amb 78; la UGT, amb 64; SATSE, amb 59; CATAC-CTS/IAC, amb 55 i la CGT, amb 24.

Summary: CCOO guanya les eleccions sindicals a l’ICS


El cap del govern andorrà, Toni Martí, es reuneix avui a Madrid amb el seu homòleg espanyol, Mariano Rajoy, per primera vegada d’ençà que Rajoy va ser reelegit president. Segons que ha informat el govern andorrà, la reunió girarà entorn de dues qüestions. La primera, la candidatura d’Andorra a la cimera iberoamericana de l’any 2020. Martí diu que vol parlar d’aquesta qüestió perquè la posició que hi tinguin Espanya i Portugal és molt important. També és previst que mirin aproximar posicions sobre l’aeroport d’Andorra – la Seu, que resta a l’espera del vist-i-plau del Ministeri de Foment espanyol per a rebre vols regulars i, doncs, afavorir la connexió del Principat d’Andorra amb Europa. No es parlarà del cas Pujol ‘De segur que no es parlarà del cas Pujol’, va afirmar Martí amb rotunditat. Segons que va dir, ell no farà cap declaració sobre aquesta qüestió perquè és competència del poder judicial: ‘I nosaltres ens reunirem amb Rajoy per a tractar només de qüestions de l’àmbit executiu.’

Summary: Martí i Rajoy es reuneixen a Madrid per parlar de la cimera iberoamericana i l’aeroport d’Andorra


Els estats de la Unió Europea (UE) només han recol·locat 322 refugiats dels 160.000 a què s’han compromès, segons les dades oficials fetes públiques avui per la Comissió Europea. L’estat espanyol ha ofert per ara 50 places d’acollida per a refugiats arribats a les costes d’Itàlia o Grècia, però de moment només hi han viatjat 18 persones, la majoria eritreus. Hi ha set països de la UE que van acceptar les quotes de refugiats que de moment no n’han acollit oficialment cap, la majoria estats de l’anomenada ‘ruta dels Balcans’ que segueixen els refugiats per anar de Grècia a Alemanya. Es tracta d’Àustria, Croàcia, la República Txeca, Hongria, Eslovàquia i Eslovènia. Estònia tampoc ha ofert cap plaça. Els estats que de moment han mostrat una major solidaritat amb la iniciativa europea de relocalització i han acollit al seu territori més refugiats provinents de Grècia i Itàlia són Finlàndia, amb 111, Holanda, amb 50, i Suècia, amb 39. Tot i que Alemanya és el país de la UE que rep més refugiats i més peticions d’asil, per ara només n’ha rebut 21 a través del sistema europeu de repartiment per quotes. En total, 17 estats membres han ofert places per a 4.237 dels 160.000 refugiats que s’han de distribuir en els dos anys vinents, tot i que només se n’han materialitzat 322.

Summary: Els estats de la UE només han recol·locat 322 refugiats dels 160.000 compromesos


A la cafeteria del Parlament de Catalunya hi entra un raig de llum. Són les quatre de la tarda. A diferència del matí, surt el sol. Corre la notícia que el Tribunal Constitucional espanyol se n’ha anat a casa. El TC no ha dictat cap resolució. Avui, doncs, no serà el TC que aturarà la votació. Això és gràcies a la victòria dels homes grisos. Homes com l’advocat de Carme Forcadell, Andreu Van den Eyne. Un home que dina a les quatre de la tarda després d’un matí intens. Al seu costat, hi té un politòleg i professor universitari. Un amic seu. Es van formar, com tants altres que en aquest moment es troben a primer línia, al sindicat d’estudiants Bloc d’Estudiants Independentistes (BEI). I tots dos han arribat a aquesta conclusió: ‘Aquest matí els hem marcat dos gols. El primer, quan s’han llevat veient que havien enviat una recusació al Tribunal Constitucional. No s’ho esperaven. I el TC s’ha trobat que abans d’actuar contra Carme Forcadell ha de resoldre la recusació. Els frena el pas, els alenteix. I l’altre gol que hem marcat és publicar la llei deu minuts després d’admetre-la a tràmit. Hem vist l’oposició molt descol·locada. Sabien que la llei, per a ser legal, s’ha d’haver publicat. No s’esperaven que anéssim tan de pressa.’ Durant anys hem vist polítics catalans guanyant per golejada dins el ple del parlament. Però a fora –ai, a fora–, a fora els homes grisos de l’estat espanyol no paraven de marcar gols. Els alts funcionaris de l’estat espanyol, els homes grisos de Madrid, aquests guanyaven la partida, i de llarg. En canvi avui, al matí, al parlament, el sol ha sortit per l’altra banda. La grisor catalana. Els buròcrates de Barcelona. Aquests, avui, han estat catalans. Tanmateix, a la tarda s’ha girat la truita. I el filibusterisme unionista ha guanyat moltes hores. I molts punts. Potser massa hores. Potser massa punts. La mesa del parlament, i la junta de portaveus, ha estat reunida fins a quarts de set del vespre. Dues llargues hores. Encallada en un punt tècnic, jurídic: els partits unionistes volien que la mesa enviés al Consell de Garanties la petició del dictàmens sobre la llei del referèndum abans de votar. Els independentistes deien que al matí el ple ja havia votat que la llei tenia exempcions. Com, per exemple, la d’enviar peticions al Consell de Garanties. Doncs quan la reunió s’ha acabat, només els partits unionistes s’han quedat a explicar la seva versió a la premsa de les dues llargues hores. Els homes i dones de Junts pel Sí i la CUP, com si donessin per perduda la partida dels detalls tècnics, no es quedaven a explicar la seva versió. Volien anar al ple i fer política. La victòria del matí dels homes grisos s’evaporava, mal que fos un xic, a la tarda. Resumint: el TC ha deixat sols els unionistes catalans al matí. I a la tarda, solets, s’han hagut d’espavilar. Però al final, inevitablement, a quarts de vuit del vespre, començava el ple. El debat. I ara sí, a la televisió, la gent veia fer política en directe. No ho han pogut evitar.

Summary: Una tarda intensa per als homes grisos


La direcció del grup socialista al congrés espanyol ha comunicat als quinze diputats que dissabte van trencar la disciplina votant no en la investidura de Mariano Rajoy que se’ls ha obert un expedient. És el pas previ abans de decidir si els imposa o no una sanció. Els expedientats tenen set dies per presentar al·legacions. Els quinze diputats socialistes que van votar en contra són els set diputats del PSC: —Meritxell Batet —Manuel Cruz —Lídia Guinart —Marc Lamuà —Mercè Perea —Joan Ruiz —José Zaragoza Els dos diputats del PSIB: —Pere Joan Pons —Sofia Hernanz I sis diputats de diverses federacions del PSOE o independents: —Zaida Cantera (independent. Era la número sis de la candidatura per Madrid) —Maria del Rocío de Frutos (diputada gallega, per Ourense) —Odon Elorza (basc, ex-batlle de Sant Sebastià) —Margarita Robles (independent. Era la número dos de la candidatura per Madrid) —Mariluz Seijó (diputada per Palència) —Susana Sumeizo (diputada per Saragossa) Possibles sancions Un cop formalitzades les al·legacions, la direcció del grup socialista decidirà si sanciona als diputats que han trencat la disciplina de vot. Les multes podrien oscil·lar entre els 200 i els 600 euros. El mateix dissabte, abans que es procedís a la segona votació de la investidura de Mariano Rajoy, el president de la gestora del PSOE, Javier Fernández, va insinuar que només hi hauria sancions econòmiques per als díscols. En aquell moment va assegurar que no es preveia expulsar ningú del grup parlamentari. L’ex-líder del partit Pedro Sánchez, durant la seva renuncia a l’acta de diputat, va demanar a la gestora que no expulsés els diputats díscols, ja que la constitució espanyola preveu el vot en consciència, i va reclamar, a més, que no es trenqués l’aliança establerta amb el PSC. Mateixes al·legacions Els diputats díscols del PSOE preveuen presentar les mateixes al·legacions a l’expedient que els ha obert la direcció, segons que han informat fonts parlamentàries a Europa Press fonts. Els expedientats s’empararan en què van votar ‘a consciència’ en contra de Rajoy. Els diputats han parlat entre ells i presentaran un text conjunt amb les mateixes al·legacions. ‘Sense por i amb consciència tranquil·la’ Després de rebre l’avís, el diputat Odón Elorza ha explicat via Twitter que hi haurà més expedients disciplinaris. ‘Pagarem els plats trencats per altres?’, ha escrit. Recibida la comunicación del expediente disciplinario. Y habrá más.Pagaremos los platos rotos x otr@s? @ZaidaCantera #MargaRobles @SSumelzo — Odón Elorza (@odonelorza2011) October 31, 2016 Per la seva part, Zaida Cantera ha assenyalat, també en la mateixa xarxa social, que rep la notificació ‘sense por i amb la consciència tranquil·la’. Recibido el inicio del procedimiento de expediente disciplinario. Sin miedo y con la conciencia tranquila. @odonelorza2011 @luzseijo — Zaida Cantera (@ZaidaCantera) October 31, 2016 Unes hores abans, la jutgessa en excedència i número dos per Madrid Margarita Robles apuntava que no temia sancions per la seva negativa a facilitar un altre govern de Mariano Rajoy. I avisava als seus companys de partit que s’ha de centrar a fer una oposició ‘seriosa’ i no fer diatribes sobre els ‘càstigs’ que s’imposaran als diputats ‘rebels’.

Summary: El PSOE obre expedient als quinze diputats que van votar no a la investidura de Rajoy


Quim Monzó obté el cinquantè Premi d’Honor de les Lletres Catalanes aquest vespre en un acte al Palau de la Múica. D’aquesta manera, un dels escriptors més emblemàtics i populars de la literatura catalana actual arriba al reconeixement més alt de la literatura del país. A l’acte hi han assistit personalitats com el president de la Generalitat, Quim Torra, el vice-president d’Òmnium Cultural, Marcel Mauri, o l’escriptora Isabel-Clara Simó, guardonada l’any passat. L’esdeveniment està marcat, però, per l’absència de Jordi Cuixart, president de l’entitat, que és a la presó de Soto del Real des del 16 d’octubre. Podeu escoltar ací la carta que ha escrit:

Summary: Lliurament del Premi d’Honor de les Lletres Catalanes a Quim Monzó, amb l’absència de Cuixart


La Generalitat de Catalunya, el Consell Departamental dels Pirineus Orientals i la regió d’Occitània-Pirineus-Mediterrani han arribat a un acord per a impulsar un projecte que elimini l’efecte frontera en el transport públic per carretera a banda i banda dels Pirineus. La iniciativa, anomenada Interreg Poctefa ConnECT, s’aplicarà els quatre anys vinents i tindrà un pressupost d’1,7 milions d’euros, dels quals un 65% anirà a càrrec de fons europeus. Les principals actuacions del projecte seran establir noves rutes transfrontereres que afavoreixin la interconnexió, a més de l’harmonització tarifària i la millora de les plataformes tecnològiques d’informació de servei. Representants del Departament de Territori i Sostenibilitat; del Departament d’Acció Exterior, Relacions Institucionals i Transparència; de la Delegació Territorial del Govern de la Generalitat a Girona; de la Casa de la Generalitat a Perpinyà; i de la resta de socis nord-catalans es van reunir divendres a Perpinyà per forjar l’acord. Algunes de les accions previstes seran la millora de l’accessibilitat a municipis veïns siguin de l’estat que siguin, la prolongació de línies de bus, la integració tarifària dels dos sistemes de transport i la millora de l’accessibilitat a l’Hospital Transfronterer de la Cerdanya, per fer possible que els habitants de la Catalunya del Nord s’hi puguin desplaçar de manera fàcil i ràpida.

Summary: Les administracions catalanes acorden un projecte per a reduir l’efecte frontera


Un accident a Mollet del Vallès provoca deu quilòmetres de cua a la AP-7 (sentit Tarragona). El servei d’emergència ja ha retirat els vehicles sinistrats i ha reobert els carrils que s’havien tallat. Tanmateix, la circulació encara és molt lenta. Consulteu l’estat del Trànsit ací. Accidente en #AP7 en km 139 (Mollet – Santa Perpetua) –> Tarragona. Retenciones entre Granollers y Cerdanyola pic.twitter.com/TLAvel23j8 — Tráfico Autopistas (@infoautopista) March 5, 2018

Summary: Deu quilòmetres de cua a la AP-7 per un accident a Mollet del Vallès


La declaració del jutge Santi Vidal com a investigat al jutjat d’instrucció número 13, que investiga els preparatius del referèndum de l’1-O, s’ha suspès perquè l’advocada Olga Tubau i el procurador han renunciat a representar-lo. Segons que ha informat el TSJC, el mateix Vidal ha demanat la suspensió de la citació, que era avui a les 16.00. La magistrada Alejandra Gil encara no ha acordat una nova data. Vidal ja va comparèixer en el mateix jutjat el 13 de febrer de 2018, quan la causa la instruïa el magistrat Antonio Ramírez Sunyer. En aquella declaració, l’ex-senador d’ERC va desmentir que la Generalitat hagués aconseguit les dades fiscals dels catalans de manera il·legal. Demà està previst que declari com a investigat el director comercial i de màrqueting de la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals (CCMA), Martí Patxot, per un suposat delicte de desobediència per l’emissió dels anuncis del referèndum.

Summary: Olga Tubau renuncia a la defensa del jutge Santi Vidal


La decisió del govern dels Estats Units de traslladar l’ambaixada a Israel de Tel-Aviv, on era fins diumenge, a Jerusalem ha originat una altra onada de violència a la zona, per les protestes palestines. Jerusalem, ciutat santa per a les tres religions d’Abraham, és molt probablement la ciutat més complexa del món. No té un estatus polític clar ni resolt i la pressió israeliana per convertir-la per la via dels fets en la capital d’allò que anomenen ‘estat jueu’ amenaça de crear un problema impossible de resoldre. La ciutat vella de Jerusalem és un mosaic que reuneix en menys d’un quilòmetre quadrat quatre barris, cadascun amb una marcada personalitat: el cristià, el musulmà, l’armeni i el jueu. Dins seu hi ha ni més ni menys que el mont del Temple –del qual el mur oriental és el vestigi sagrat per als jueus de tot el món–, la mesquita d’al-Aqsa, la cúpula de la Roca –indret que els musulmans creuen que és el lloc des d’on Mahoma va ascendir al cel– i l’església del Sant Sepulcre, que acull el calvari on va morir Crist i la tomba on se suposa que fou enterrat. Poques escenes commouen més, fins i tot a l’ateu més militant, que veure com un dissabte al capvespre els jueus comencen a celebrar la fi del sàbat al mur mentre sonen les campanes de les esglésies cristianes i dalt el mur mateix el muetzí crida els fidels musulmans a l’oració. L’escena no pot estar més comprimida territorialment ja que el mur oriental on preguen els jueus és literalment el mur de la muntanya on, en temps bíblics, hi havia el temple de David i ara hi ha Haram al-Sharif, el recinte que acull els dos espais sagrats dels fidels musulmans. Des de dalt o des de baix els uns miren, literalment, els altres. Malgrat reunir, com diu la coneguda frase, ‘tanta història en tant poca geografia’, durant segles les tres religions han conviscut de manera més o menys harmònica en els carrers estrets, gairebé sense llum natural, que hi ha dins el recinte emmurallat de la ciutat vella d’aquesta ciutat de tres noms: Jerusalem, al-Quds (اَلْـقُـدْس) i Yerushaláyim ( יְרוּשָׁלַיִם). Els canvis successius de potència dominant en la zona sempre han respectat d’una manera o una altra l’existència d’una Jerusalem que per una banda és una sola ciutat però per una altra té un simbolisme i unes significacions diversos. D’ací ve que unes quantes vegades s’haja intentat d’internacionalitzar la ciutat, cosa que ha dut fins i tot a la proposta insòlita de fer-ne un corpus separatum. Un cos separat El terme llatí corpus separatum (‘cos separat’) feia referència a la possible creació, d’acord amb el pla de les Nacions Unides per a la partició de Palestina, d’una zona gestionada internacionalment, que incloïa Jerusalem i més pobles de la vora, com ara Betlem. Es considerava precisament que, per raó de la importància que té per a les tres religions monoteistes, Jerusalem havia de rebre un tractament separat de la resta de Palestina i restar sota el control efectiu i directe de les Nacions Unides. La resolució 194 de l’Assemblea General de les Nacions Unides, de l’11 de desembre de 1948, establí una comissió de conciliació i reafirmà aquesta declaració. I la resolució 303 de l’Assemblea General de les Nacions Unides confirmà aquesta decisió de deixar Jerusalem sota un règim internacional permanent. Però el pla no s’aplicà. Després de la partició de Palestina entre Israel i Jordània, tots dos estats prengueren control d’una part de Jerusalem, que fou dividida per l’anomenada Línia Verda. La Línia Verda migpartia la ciutat, de manera que la ciutat vella amb els indrets sagrats de les tres religions restava en el costat palestí, administrat per Jordània. Dos decennis més tard, Israel aconseguí el control de Jerusalem Est i de tot Cisjordània, de resultes de la victòria a la guerra dels Sis Dies. L’arribada dels paracaigudistes israelians al mur oriental va ser un moment especialment simbòlic per a Israel. El temple de David havia estat el centre de la vida del judaisme durant segles i ara tornava a estar sota la seua sobirania. Israel annexà immediatament Jerusalem Est i el considerà part d’un municipi del Jerusalem unificat, que, tanmateix, no té els mateixos límits que havien estat proposats en el corpus separatum ni és reconegut com a part d’Israel per la gran majoria de la comunitat internacional. Una capital no reconeguda Per això avui l’estatus polític d’Israel és tan conflictiu. Una de les lleis bàsiques d’Israel, la llei de Jerusalem del 1980, estableix que és la capital de l’estat d’Israel i és per això que hi ha els edificis dels poders de l’estat, començant pel parlament i el primer ministre. Fou una decisió unilateral que fins ara havia refusat la comunitat internacional. Jerusalem Est continua essent considerada una part de la Palestina ocupada militarment per Israel i per aquest motiu fins ara les ambaixades dels estats del món amb què Israel manté relacions eren a Tel-Aviv i no a Jerusalem. Això explica que el pas de l’ambaixada dels Estats Units a Jerusalem haja tingut un impacte tan gran i haja motivat incidents tan greus. Quan Israel va aprovar la llei del 1980 que feia de Jerusalem la capital, les Nacions Unides varen aprovar un resolució, la 478, en què es demanava als estats membres de no establir-hi les ambaixades per evitar que Israel consolidàs la decisió de fer d’aquesta ciutat amb un estatus legal encara ambigu la seua capital i, consegüentment, despullar els palestins dels drets sobre Jerusalem Est. De fet, això afectava fins i tot els consolats de la ciutat. Fins ara ha existit allò que s’anomenava el ‘cos consular del corpus separatum‘. Això significava generalment que els cònsols acreditats a la ciutat responien directament als ministeris dels seus països i no a l’ambaixador a Israel ni a l’ambaixador a Palestina, de manera excepcional, perquè Jerusalem no és cap estat independent i, per tant, no té dret a ambaixada pròpia. En total, hi ha una dotzena de consolats que fins ahir apareixien en les llistes dels seus països sota el nom de Jerusalem i prou. I és això que van canviar ahir els Estats Units. Per primera volta, un estat ha instal·lat l’ambaixada a Jerusalem, en un acte que implica el reconeixement que la ciutat no és una ciutat on els palestins també tenen drets o un corpus separatum, sinó la capital d’Israel. Guatemala i el Paraguai han anunciat que també ho faran, però la resta d’estats, inclosos els de la Unió Europea, no únicament no els seguiran sinó que fins i tot han boicotat la inauguració de l’ambaixada dels Estats Units. El pas de l’administració Trump és històric i d’una importància descomunal. I és la raó, alhora, de l’alegria israeliana i de la indignació palestina i de bona part del món.

Summary: Jerusalem: la ciutat més difícil del món es torna encara més difícil


El congressista republicà dels Estats Units Mario Diaz-Balart ha traslladat al conseller d’Acció Exterior de la Generalitat, Ernest Maragall, el seu ‘interès i preocupació’ per la situació a Catalunya. Diaz Balart és membre del subcomitè d’Afers Europeus al Congrés nord-americà i s’ha reunit amb Maragall a Washington unes hores abans de l’acte de reobertura de la delegació del govern a Washington. Maragall ha dit que l’acció exterior del govern no es reduirà ‘a una sola dimensió’ i no s’imposarà ‘cap mena de silenci’. ‘Hem d’estar en sintonia absoluta amb el que el país expressa i les institucions ens encarreguen’, ha dit. Maragall ha encapçalat la reobertura en un acte on també ha participat la nova delegada als EUA, Victòria Alsina, escollida a través d’un procés de concurs públic. La reobertura de la delegació als EUA segueix les que ja s’han reobert a Alemanya, al Regne Unit i Irlanda i a Itàlia. Totes s’emmarquen en la primera fase del pla de desplegament de les delegacions del Departament d’Acció Exterior, després del tancament que en va fer el govern espanyol amb l’aplicació de l’article 155.

Summary: El congressista dels EUA Mario Diaz-Balart trasllada a Maragall l’interès i preocupació’ per la situació a Catalunya


La presidenta de les Illes, Francina Armengol, ha reiterat avui a Eivissa que una de les seves prioritats màximes és solucionar la problemàtica de l’habitatge, ‘més accentuada’ a l’illa pitiüsa. Així, continuant amb la línia començada la passada legislatura, ha recordat que estan a punt de començar les promocions d’habitatges de protecció social en el municipi d’Eivissa després de la cessió de solars per part de l’ajuntament. La presidenta ha reconegut que es necessita ‘més sòl’ per seguir amb el pla d’habitatge a través de l’Ibavi. També ha recordat que, en aquests sis mesos, han portat a terme des del govern mesures ‘extraordinàries’, incidint ‘d’una manera especial’ en el preu dels lloguers. La cap de l’executiu de les Illes ha explicat que el seu objectiu és crear un Observatori de l’Habitatge que, entre altres funcions, estudiï els preus dels lloguers per zones i, a més, s’incentivarà als propietaris que lloguin a preus raonables ‘socialment parlant’, amb rebaixes o incentius fiscals. Al costat del president insular d’Eivissa, Vicent Marí, Armengol ha abordat a més temes com la petició del Consell de gestionar les residències de Sa Serra i Can Blai. Armengol ha destacat la voluntat de col·laboració absoluta amb el Consell d’Eivissa ‘per seguir solucionant els problemes a Eivissa’, així com per ‘impulsar noves polítiques absolutament necessàries’.

Summary: Armengol situa l’habitatge com a ‘màxima prioritat’ i anuncia incentius per a propietaris


Un apunyalament a Finlàndia ha deixat, com a mínim, un mort i diversos ferits a la ciutat de Turku, segons la policia del país. L’atacant, que anava armat amb un ganivet, ha estat neutralitzat i detingut pels agents, que l’han disparat a la cama, segons que han confirmat fonts policíaques a la cadena nord-americana ABC News. Segons testimonis dels fets, l’agressor ha fet proclames a Al·là abans de l’apunyalament. Several persons stabbed in central Turku. Police has shot at suspected perpetrator. One person is apprehendee — L-S poliisi (@L_S_poliisi) 18 d’agost de 2017 La policia finlandesa ha declarat el nivell d’alerta elevat en les estacions de tren de la regió sud-occidental del país i a l’aeroport de Hèlsinki, i ha demanat als ciutadans que abandonessin el centre de la ciutat on hi ha hagut l’atac. L’atemptat ha tingut lloc al voltant de les 16.40 de la tarda, hora local (una hora més que a casa nostra), al mercat de Puutori, segons finlandès Yle.

Summary: Un mort i diversos ferits en un apunyalament a Finlàndia


Les Terres de l’Ebre han perdut els quatre trens ràpids Euromed després de la modificació de trajectes i d’horaris, arran de l’entrada en funcionament de la nova variant ferroviària de Vandellòs a Tarragona. Ara hi ha un sol tren de gran velocitat, que sortirà a les 6.20 de l’estació de Tortosa i que tornarà a les 18.30 de Barcelona. Unirà totes dues ciutats en poc més d’una hora i mitja. També s’ha modificat l’horari d’un dels sis Talgo que enllacen l’estació central de l’Ebre, l’Aldea-Tortosa-Amposta, amb Tarragona i Barcelona perquè hi hagi dos trens d’aquest servei al matí. Vista la provisionalitat d’aquesta planificació, que s’ajustarà el primer de març, quan farà un mes i mig que funciona la nova variant, la plataforma Trens Dignes ha organitzat mobilitzacions per reclamar un servei de mínims a les Terres de l’Ebre: quatre trens diaris de gran velocitat en cada sentit, o almenys quatre trens llançadora fins a l’estació del Camp de Tarragona, per enllaçar amb els Avant que vénen de Lleida i Saragossa. El diumenge 19 de gener a les 11.00 convoquen una concentració de protesta a l’estació de l’Aldea amb el lema ‘Per uns serveis dignes, ni un tren menys’. Diuen que els serveis ferroviaris de distància mitjana a les Terres de l’Ebre no es poden preveure només per facilitar la mobilitat cap al nord. ‘Necessitem trens d’alta velocitat cap al nord del País Valencià. No som un territori aïllat i volem trens que vagin de Tortosa a Castelló, i que vinguin cap aquí des de Benicarló’, diu Josep Casadó, portaveu de Trens Dignes. ‘Permetria de donar vida a l’estació d’Ulldecona, que és l’única del Montsià on els trens poden parar. Parlem de donar servei a la meitat de la població del territori’, ha afegit. Trens Dignes lamenta que les administracions i forces polítiques d’aquestes comarques ‘acceptin sense condicionants’ que territoris com el Camp de Tarragona tinguin uns serveis ferroviaris inadequats i que els de l’Ebre siguin ‘residuals’. Més enllà de l’objectiu imminent de millorar el servei de gran velocitat, la plataforma no desisteix de continuar reclamant que es mantingui l’Euromed i que es pugui usar a preus comercials habituals cap a Barcelona i cap a València; que els horaris ‘responguin a les necessitats del territori’; que es dissolgui la Taula de Mobilitat i es creï una Autoritat de Mobilitat Territorial per a les Terres de l’Ebre; que millori la durada dels viatges dels trens de rodalia i regionals; i que es creï una línia de busos, amb parada a l’estació, per connectar amb els trens a l’Aldea.

Summary: Les Terres de l’Ebre es mobilitzen contra la reducció dels trens de gran velocitat


El primer tinent batlle de Barcelona, Jaume Collboni, ha assegurat que el govern municipal acata l’ordre de retirar de forma ‘immediata i definitiva’ els llaços grocs penjats a la façana del consistori i en qualsevol altra dependència municipal. Un jutjat contenciós-administratiu va emetre l’ordre amb l’argument que el símbol vulnera el dret fonamental a la igualtat dels ciutadans. ‘Sempre acatem les ordres judicials i el que diuen les lleis’, s’ha limitat a contestar Collboni davant dels periodistes; la mateixa resposta que ha donat quan se li ha preguntat si estudiaven presentar algun recurs. L’Ajuntament ja va retirar aquest divendres la pancarta amb el llaç groc de la seu del districte de Gràcia.

Summary: Collboni, sobre els llaços grocs: ‘Sempre acatem les ordres judicials’


El president de la Comissió Europea, Jean-Claude Juncker, no ha volgut ‘opinar sobre els moviments en algunes regions i províncies’ de l’estat espanyol, però ha demanat ‘que Espanya estigui a l’alçada’. ‘Si dono consells en públic mai no en fan cas’, ha ironitzat Juncker, preguntat sobre els problemes per formar un nou govern espanyol i sobre l’independentisme a Catalunya. ‘Voldria que Espanya es dotés el més ràpidament possible, perquè forma part de la zona euro, d’un govern estable’, ha reconegut el democratacristià luxemburguès, tot i assegurar no voler ‘interferir en la composició’ del nou executiu. Dilluns passat, el portaveu de Juncker, Margaritis Schinas, no va voler fer ‘cap comentari’ sobre la investidura de Puigdemont. ‘És un afer intern d’Espanya i no ens correspon expressar un posicionament sobre l’organització constitucional d’un estat membre’, ja s’havia excusat el mateix Schinas, l’endemà de les eleccions del 27-S. El president de l’Eurocambra, Martin Schulz, va dir —després d’un eloqüent silenci i alguns gests reveladors— ahir que la Constitució espanyola forma part del corpus jurídic comunitari i, per tant, no respectar-la suposa també una violació de la legislació europea. ‘Un element bàsic de la UE no és només el seu Tractat sinó també l’existència de les constitucions dels estats membres i jo, com a president d’una institució europea, estic obligat a respectar-la totalment’, va advertir el socialista alemany. ‘La qüestió catalana s’ha de discutir dins del marc de la constitució espanyola i no en un debat al Parlament Europeu o a Brussel·les’, va defensar.

Summary: Juncker demana que ‘Espanya estigui a l’alçada’ davant ‘els moviments en algunes regions i províncies’


El Teatre Nacional de Catalunya (TNC) ha hagut d’anul·lar la funció matinal de ‘La gallina dels ous d’or‘ a la Sala Tallers i tampoc es podran fer les obres d’aquest vespre a la Sala Gran de ‘La bona persona de Sezuan‘ i ‘Afanys d’amor perduts‘ a la Sala Petita com a conseqüència de la vaga general. La Biblioteca de Catalunya tampoc ha fet la representació de ‘La reina de la bellesa‘ mentre que el Teatre Lliure també ha hagut de suspendre la funció ‘Davant la jubilació‘ perquè alguns tècnics i membres de l’equip artístic han secundat la vaga. D’altra banda, els teatres del Grup Focus han funcionat amb normalitat amb els horaris habituals. La Sala Fènix i la Beckett ja van anunciar fa dies que secundaven la protesta i anul·laven les representacions previstes.

Summary: El TNC, la Biblioteca de Catalunya i el Lliure anul·len les funcions durant la vaga general


La Cambra dels Comuns del parlament britànic votarà avui la segona proposta del primer ministre, Boris Johnson, de convocar eleccions avançades el quinze d’octubre, dues setmanes abans de la data prevista per al Brexit. I dos dies abans de la cimera europea prevista per al disset i divuit d’octubre. Sosté que és la manera que el govern britànic pugui escometre la sortida de la Unió Europea a final d’octubre. Tanmateix, és previst que Johnson pateixi una nova derrota parlamentària, perquè els laboristes, els liberals, el Partit Nacional Escocès (SNP) i el Plaid Cymru gal·lès han acordat votar en contra o abstenir-se en la votació. El portaveu dels liberals, Tom Brake, ja va insistir que els partits de l’oposició no donaran a Johnson les eleccions per les quals està ‘tan desesperat’ fins que no s’hagi aconseguit una pròrroga i s’asseguri que no hi ha el ‘risc’ d’un Brexit sense acord. Al seu torn, el líder de l’SNP, Ian Blackford, ha afirmat que les eleccions es faran ‘quan sigui el moment.’ ‘No haurem d’esperar gaire’, ha apuntat Blackford, que ha remarcat que la ‘principal prioritat’ és evitar una sortida de la Unió Europea sense acord. Pròrroga de les vacances parlamentàries inútil L’única victòria aconseguida fins ara per Johnson ha estat aconseguir que la reina Elisabet II acceptés de prorrogar el tancament per vacances del parlament de Westminster, des de principis de setembre fins al 14 d’octubre. L’allargament era una estratègia del primer ministre per evitar que es pugués debatre res sobre el Brexit. Tot i els recursos judicials per tombar la decisió, fins ara dos tribunals de Londres i Edimburg han rebutjat de suspendre provisionalment la pròrroga de les vacances parlamentàries. Aquesta setmana haurien de pronunciar-se definitivament. Tanmateix, Johnson ha patit revesos dolorosos aquesta setmana passada a Westminster. La primera dimarts, dia en què va expulsar 21 dels seus diputats per haver ajudat a aprovar una moció que feia perdre al Partit Conservador el control de l’agenda parlamentària. L’endemà aquests diputats, juntament amb laboristes, liberals, independentistes escocesos, gal·lesos i verds, aprovaven una llei per a frenar un Brexit dur. Un text que divendres va aprovar la Cambra del Lords i que obligarà el govern de Johnson a demanar una segona pròrroga del Brexit a la Unió Europea si el 31 d’octubre no hi ha un acord per a la sortida del Regne Unit. Com a resposta, el líder britànic va intentar forçar l’avançament d’eleccions aquell mateix dimecres, però no va ensortir-se’n: va rebre més vots a favor que en contra, però va quedar lluny dels dos terços necessaris per cridar els britànics a les urnes.I encara més, també ha patit desercions al govern. Primer l’ha abandonat el seu germà, que ha plegat de diputat i de ministre d’Universitats. I el cap de setmana ha anunciat la dimissio la ministra de Treball, Amber Rudd, que ha deixat el govern amb una dura carta contra Johnson: l’acusa de ‘vandalisme polític’ per haver expulsat els 21 diputats conservadors i de voler un Brexit sense acord. Si avui Johnson torna a perdre la votació la situació esdevindrà més incerta. Serà improbable que hi hagi eleccions abans de la suposada data de sortida del Regne Unit de la Unió Europea. El líder laborista, Jeremy Corbyn, podria plantejar una moció de no-confiança, que comportaria automàticament eleccions. O fins i tot s’especula amb què Johnson podria plantejar-la contra el seu propi govern per anar a eleccions. En tot cas, aquesta setmana comencen les vacances parlamentàries, sense que ningú sàpiga quins són els plans de Johnson per a fer efectiu el Brexit. La premsa britànica afirma que tampoc el primer ministre no sap què fer si es veu obligat a demanar una nova pròrroga a Brussel·les. En canvi, mitjans que citen fonts governamentals asseguren que està determinat a incomplir la llei i a marxar sense acord, passi el que passi. Mentrestant, les negociacions amb la UE per obtenir un millor acord no fructifiquen i el líder conservador podria haver d’anar a la cimera de l’octubre en una posició de debilitat.

Summary: Westminster torna a votar les eleccions avançades que vol Boris Johnson


Les reunions d’urgència de l’eurogrup i dels caps de govern de la zona euro, avui mateix, semblen la darrera oportunitat per a Grècia. El vice-president de la Comissió Europea i el Diàleg Social, Valdis Dombrovskis, ha avisat que no es pot excluir la sortida de Grècia de l’euro si el govern de Tsipras no presenta ‘un paquet de mesures creïble i complet’. Ha avisat que Grècia necessita recuperar la confiança dels dinou països de l’eurozona i que per tant. Juncker descarta arribar avui a un acord Amb tot, el president de la Comissió Europea, Jean-Claude Juncker, ha admès que no seria possible arribar a solucions definitives sobre Grècia a la cimera extraordinària de l’Eurozona d’aquest vespre a Brussel·les. En un discurs des del plenari a Estrasburg, Juncker ha dit que calien ‘esforços’ per reprendre les negociacions amb Atenes i, sobretot, acabar ‘la retòrica’ i la ‘demagògia’. Segons el luxemburguès, cal que el primer ministre grec, Alexis Tsipras, expliqui ‘què han votat’ els grecs, ja que ‘la pregunta del referèndum no es corresponia amb la realitat’ perquè es basava amb una proposta de les institucions caducades. Jean-Claude Juncker, que dies abans del referèndum va advertir que els grecs votaven ‘sí’ o ‘no’ a l’Eurozona, ha assegurat aquest dimarts que és contrari a la sortida de Grècia. ‘Segueixo pensant, i ho seguiré pensant fins al final dels dies, que la meva voluntat és evitar una Grexit’, ha dit el luxemburguès des de l’Eurocambra. Europa, amb l’ai al cor Diumenge el referèndum va significar una victòria impressionant de Syriza. Ahir el govern grec va oferir el cap del polèmic ministre d’Economia, Ianis Varoufakis, que va ser substituït per un membre del seu equip considerat més moderat. I el BCE, reunit ahir també d’urgència, va decidir que no tallava immediatament el crèdit als bancs grecs, que hauria estat la pitjor opció, però que reclamava encara més garanties per a continuar aportant liquiditat. Totes les mirades són posades en la reunió d’avui, que marcarà un clar punt d’inflexió i segurament el camí a seguir. La reunió dels ministres de Finances de la zona euro, a Brussel·les, començarà a les onze del matí. I cinc hores més tard hi haurà la gran trobada. Els caps d’estat i de govern de la zona euro hauran de prendre la decisió definitiva: o accepten alguna mena de negociació amb Grècia o el país s’encararà cap a la sortida de l’euro, una opció que neguiteja els estats europeus, per la por de les conseqüències. El president de l’eurogrup, Jeroen Dijsselbloem, tan bon punt va saber el resultat del referèndum grec, va reclamar noves mesures al govern de Tsipras. Noves propostes que poguessin ser estudiades en aquesta trobada, ja sense Varoufakis. Ara com ara, no se sap què proposarà el govern grec, però podria basar-se en el pla que era a punt de tancar-se abans de convocar el referèndum. La gran pregunta que es fa tothom és si hi ha marge de maniobra. Mentrestant, a Grècia els bancs romandran tancats, si més no, fins dijous i la retirada de dipòsits no podrà passar de seixanta euros diaris per targeta bancària. Per una altra banda, políticament Tsipras encara va guanyar més suport després de reunir-se amb dirigents de gairebé tots els partits polítics i acordar-hi els termes de la proposta que avui presentarà a Brussel·les.

Summary: La Comissió Europea no descarta la sortida de Grècia de l’euro si no presenta ‘mesures creïbles’


Núria Marín (1963) és batllessa de l’Hospitalet de Llobregat des de l’any 2008 pel PSC-PSOE. Viu al barri on va néixer, a la Torrassa. La batllessa Marín va ser present al comitè federal que va provocar la dimissió de Pedro Sánchez i en aquesta entrevista parla de la decepció que hi va viure. Però també té temps de parlar de les primàries del PSC que enfronten Miquel Iceta i Núria Parlon i dels projectes que ha promogut a la seva ciutat. —El recordareu, suposo, el comitè federal del PSOE. —I tant. No va ser una cosa fàcil d’oblidar. Parlar de trencament, jo no en parlaria però si d’una forta divisió entre els que donàvem suport a Pedro Sánchez i la seva proposta i els que pensaven que s’havia d’abordar una nova etapa amb una gestora, que finalment van guanyar. —Heu fet un comunicat on dieu que la gestora no pot decidir l’abstenció a Rajoy. —No és la gestora l’òrgan que ha de validar un canvi de posició, sinó el comitè federal. I personalment penso que, en un tema com aquest, han de ser els militants. —I si ho acaba decidint la gestora? Jo pateixo. —Jo també. Aquí patim tots. Per sort al PSC tenim una posició molt coherent: pensem el mateix els militants, els votants, i els dirigents del partit. Anem tots en la mateixa direcció. No sé si passa a tots els territoris. No sé si el que diuen els dirigents és el que pensen les bases. La gent no vol donar una abstenció perquè Rajoy sigui president. —I per què no vol donar suport a Rajoy? —Tenim davant un partit, el PP, i un president, Rajoy, que aquests últims anys han fet unes polítiques nefastes per al conjunt de la població. Nefastes tant per les lleis com per la inacció en aspectes tan importants per a Catalunya com l’encaix de Catalunya i Espanya. No veiem cap motiu pera donar suport a Rajoy ni al PP. Un partit destacat en els darrers anys i mesos per una corrupció que forma part de l’estructura del partit. Es fa molt difícil. I també perquè ha estat el nostre adversari polític. —Com us expliqueu que figures tan prominents com Felipe González sí que ho vulguin? —Els ho hauries de preguntar a ells. No és que em sobti. Però no comparteixo en absolut el seu discurs. Ni jo ni la majoria. Penso que González va fer una tasca molt important per a aquest país, i el respecto com a dirigent i president. Però és evident que Felipe González fa molts anys que és fora de la política activa, i crec que en aquest tema la seva posició no és encertada. A mi m’ha decebut molt. Ho sento, escolta’m. —Amb aquesta esquerra, no cal dreta. —Exacte. En política s’ha de ser coherent. —És la interferència dels poders fàctics? —Crec que la política real es fa als carrers i a les ciutats. Hi ha molt pocs alcaldes, regidors i regidores que estiguin d’acord amb la posició que pot representar Felipe González. No trobo cap argument per a donar suport a Rajoy. Si fos diputada, no tindria cap argument per a abstenir-me o votar a favor de Rajoy. —Potser el grup propi del PSC arribarà ara? —No és una qüestió que s’hagi de decidir ara. En aquests moments els diputats del PSC tenen l’obligació de representar un partit, uns votants i uns militants, que han dit clarament què han dit. Això ho tenim molt clar, ara hem d’intentar que més gent del comitè federal també ho tingui. —I com ho veieu? El no a Rajoy guanyarà al comitè federal? —Gent que va votar contra Pedro Sánchez ara no donarà suport al canvi de posició. Crec això. Tinc números fets per a saber-ho? No, però ho crec així. Una cosa és la força d’aplegar gent contra Pedro Sánchez i una altra cosa és aplegar-se al voltant d’una altra idea de la qual no sabem encara la concreció. —Venint he vist estelades a l’Hospitalet. Teniu familiars independentistes? —Sí. Familiars propers. Gent que possiblement abans no es manifestaven com a independentistes i que ara ho són més que fa uns anys. —Deuen ser els joves de la família. —No precisament. —Si el referèndum unilateral es convoca, aniríeu a votar? —No ho he pensat, però segurament si no és acordat i legal no contribuiré amb el meu vot a fer una cosa en què no crec. —No us sabrà greu, després? I si guanyen els independentistes? —Bé. Jo crec que les coses d’aquesta importància s’han de fer bé. Sé que és difícil davant un PP com aquest. —I davant d’un PSOE com aquest? —El PSOE té una posició molt diferent de la del PP. El PP és l’immobilisme. EL PSOE vol obrir el debat. A mi no m’agrada la situació actual. No n’estic contenta. Hem d’avançar però també respectar les regles del joc. —L’etimologia de la paraula decidir és ‘tallar’. El dret de decidir és el dret de tallar. —Jo no tenia aquesta percepció. —Jo tampoc. Ho he après fa un dia. —És cert que quan prens una decisió n’agafes una, i en deixes unes altres. Els alcaldes ho fem cada dia vint-i-cinc vegades. Per tirar endavant has de decidir. —A les primàries del PSC a qui doneu suport? A Miquel Iceta o a Núria Parlon? —Jo he pres posició per la via que creia, i crec, més intel·ligent: fer un tàndem. Sumar. Totes dues són figures prou importants, de pes. No són antagònics, sinó complementaris. No hi veig grans diferències ni polítiques ni ideològiques. En fi. Crec que si hi ha voluntat qui va de número u i qui de dos no té importància. —I si no fan tàndem, qui votareu? —Aleshores decidiré. No us diré a qui. —A l’Hospitalet no hi ha tants desocupats (per sota del 15%) com a Catalunya i té el segon PIB més alt de tot el país. Contra el tòpic, l’Hospitalet és una ciutat rica. —Catalunya tira perquè l’àrea metropolitana tira. La gran Barcelona és la que tira econòmicament el país. Som la segona ciutat en nombre d’habitants, en localització de llocs de feina, en aportació de PIB, i tenim turisme de negoci gràcies a la Fira, l’aeroport i Barcelona. —Viviu a l’Hospitalet, espero. —Sí. I tant. Només faltaria. —Hi ha batlles de l’àrea metropolitana que vivien al Turó Parc, Barcelona. —Jo he nascut a la Maternitat, les Corts, que era on anaven els veïns de la Torrassa. Els meus pares van venir a viure a l’Hospitalet, i és on visc jo. No veig cap motiu per a marxar de l’Hospitalet. No em passa pel cap. —Què feia Núria Marín a Brooklyn, fa pocs mesos? —El Districte Cultural. Ens vam adonar que d’una manera natural, per manca d’espais adequats per a artistes, a l’ Hospitalet hi venia gent d’uns altres llocs. Vam identificar un espai a la ciutat, una antiga zona industrial. Els experts ens van avisar: això pot ser com un Brooklyn. Els preus són més competitius, i amb espais molt adequats per al món de la cultura. I ens hi hem posat. Vam fer la visita a Brooklyn perquè era una trobada de ciutats que havien desenvolupat districtes culturals. Volíem escoltar i explicar el projecte. Comença a haver-hi propostes molt interessants. Amb el Cirque de Soleil hem signat un acord d’intencions. S’hi establirien quatre mesos l’any fins el 2030. En l’àmbit cultural des de fa un any hem fet bonificacions amb els impostos de l’IAE i l’IBI. —Ah, Jaume Collboni us ha copiat. —Ell ho ha fet ara, sí. Nosaltres fa un any. Podem afavorir i ho fem. —Com us expliqueu que la majoria de batlles de l’àrea metropolitana siguin dones? —Han estat anys molt durs per la crisi. I crec que amb això les dones són molt pràctiques, i molt sensibles amb els problemes. I possiblement una mica més valentes. I també és veritat que de mica en mica el fet de ser home o dona ja no és notícia. O no hauria de ser-ho. —Com els viviu, els desnonaments a la ciutat? —El recurs del PP a la llei 25 ens ha mort. A l’ajuntament ja fèiem expedients amb aquesta llei. Els del PP no tenen vergonya. —I la llei al parlament català que la vol substituir, no és ben bé igual. —No és igual, no. Jo podria entendre que a Madrid diguessin escolti, això és competència estatal. Doncs molt bé, legisli. Doncs no, cap al Constitucional. —També diu molt que la banca només es bellugui si hi ha una llei que els hi obliga. —Sí. I ells, els bancs, han pressionat perquè la llei es porti als tribunals. Per això dic, que aquí a bodes em convides amb el PP. És que és així.

Summary: Núria Marín: ‘Felipe González m’ha decebut molt’


Cada vegada és més difícil de tenir un habitatge de lloguer o de compra. A Barcelona, el preu mitjà del lloguer ha crescut el doble que la renda familiar disponible bruta per habitant entre el 2000 i el 2018. Cada vegada hi ha més distància entre els recursos de les famílies i els preus dels pisos. El preu mitjà, tant de compra-venda de segona mà com d’obra nova, ha pujat de 2,3 vegades. ‘No tindràs una casa en la puta vida’, deia V de Vivienda quan començaven les protestes per l’emergència residencial. El darrer informe de l’Observatori Metropolità de l’Habitatge de Barcelona (O-HB), que analitza en profunditat la situació de l’habitatge a la ciutat el 2018, certifica la diagnosi. Gairebé quatre de cada deu residents a l’àrea metropolitana que viuen de lloguer han de destinar més del 40% del sou a pagar el pis. La separació entre els augments de la renda i els preus també són importants al conjunt de Catalunya, on el preu del lloguer ha pujat de 2,4 vegades més, el de compra-venda de segona mà 2,5 vegades i el d’obra nova, 3,1. Això condemna les famílies més pobres a la inestabilitat i condiciona els projectes vitals de la majoria. El lloguer, a més, és l’única opció de molts. ‘Si això continua així, cada vegada serà més difícil d’accedir a un habitatge’, diu Carme Trilla, presidenta de l’O-HB. El sou que cal per a comprar un sostre Els joves que volen emancipar-se sovint no tenen tria possible entre lloguer i compra. Moltes famílies, tampoc. El preu mitjà dels contractes signats a Barcelona és de 916,3 euros el mes i, a l’àrea metropolitana descomptant-hi la capital, de 723,1 euros, segons dades elaborades per l’OH-B a partir de les fiances dipositades a l’Institut Català del Sòl. I accedir a una hipoteca encara és més difícil. Per a comprar un pis de segona mà l’any 2018 a l’àrea metropolitana, una família amb uns ingressos de 2.146 euros nets necessitava uns estalvis de 83.603 euros per a pagar l’entrada, imposts i taxes, i destinar el 42,9% del sou a pagar la quota de la hipoteca d’un habitatge de preu mitjà valorat en 261.260 euros. L’entrada equival a 3,2 anys íntegres d’ingressos. Aquesta mateixa família havia de destinar el 41,2% del sou a pagar el lloguer mitjà de l’àrea metropolitana, sense comptar les despeses dels subministraments. Aquesta realitat només s’explica per la contracció del crèdit hipotecari, sobretot si es compara amb les pràctiques dels anys del boom, la destrucció d’ocupació, la visualització dels desnonaments i la reducció de la renda mitjana de les famílies, segons l’O-HB. Es constata, doncs, que la recuperació de l’economia després de la crisi no s’ha correspost amb la millora de la capacitat adquisitiva de les llars. Quins ingressos cal tenir per a comprar un pis? L’observatori conclou que el llindar és d’uns 3.005 euros nets el mes, i fins i tot per a les famílies que cobren aquest salari és molt difícil. A més de disposar dels mateixos estalvis que en el cas anterior (l’equivalent a 2,3 anys sencers de sou) per a l’entrada, hauria de destinar el 30,7% del sou a les quotes. A partir d’aquests ingressos, tanmateix, és viable de comprar un pis. El perfil majoritari de compradors a Barcelona són persones físiques amb nacionalitat espanyola (el 66,6%). Les persones jurídiques són el 19,9%, i els estrangers el 13,5%. A la resta de l’àrea metropolitana, representen el 75,7%, el 8,6% i el 15,8%, respectivament. Tot plegat, en un context d’emergència del negoci de grans empreses com els fons voltor. L’infern de cercar pis: la bombolla continua inflant-se El drama social contrasta amb la bona salut del mercat de l’habitatge. El preu de compra-venda no cessa d’augmentar. Els pisos d’obra nova han pujat d’un 21,5% entre el 2014 i el 2018 a tota l’àrea metropolitana, i el percentatge s’enfila al 41,7% a Barcelona. Comparteixen el podi dels augments Sant Joan Despí (42,6%) i Sant Cugat del Vallès (38,2%). A més d’aquestes ciutats, dins l’àrea metropolitana, l’O-HB hi compta els municipis de Begues, Gavà, Castelldefels, Viladecans, Sant Climent de Llobregat, Torrelles, Cervelló, la Palma de Cervelló, Santa Coloma de Cervelló, Corbera de Llobregat, Sant Andreu de la Barca, Castellbisbal, el Papiol, Molins de Rei, Sant Vicenç dels Horts, Pallejà, Sant Boi, el Prat de Llobregat, Cornellà, Sant Just Desvern, Esplugues de Llobregat, l’Hospitalet de Llobregat, Sant Feliu de Llobregat, Santa Coloma de Gramenet, Sant Adrià de Besòs, Badalona, Tiana, Montgat, Montcada i Reixac, Ripollet, Barberà del Vallès, Badia del Vallès i Cerdanyola. Els preus del lloguer també continuen pujant, però l’observatori presenta com un indicador del possible final de l’inflacionisme el fet que el 2018 es va moderar l’augment interanual. A Barcelona, va pujar d’un 6% i l’any anterior l’augment havia estat del 9,5%. A la resta de l’àmbit metropolità, va ser del 6,7% i, en canvi, el 2017 havia estat del 9,3%. Els qui han viscut repetidament l’experiència ho saben molt bé. Trobar un pis de lloguer a Barcelona i a l’àrea metropolitana és difícil i, sovint, exasperant: els arrendadors i les agències cerquen sovint el millor pagador, sovint poden triar-lo entre l’estol de ciutadans que han visitat l’immoble, i els futurs llogaters persegueixen un preu tan raonable com sigui possible. De manera que les millors ofertes volen, i només les atrapen els més ràpids, si tenen sort. A partir de dades del portal Habitaclia, l’observatori retrata que, a Barcelona, les ofertes amb un preu mitjà de 771,5 euros el mes només són actives entre 3 i 7 dies. A partir de 950 euros duren més d’un mes. Les de més de 1.110 euros resten anunciades més de cinc mesos. El 74% de la demanda és inferior a 1.000 euros mensuals, però només el 32% de l’oferta s’hi ajusta. A la resta de l’àrea metropolitana, el preu mitjà de les ofertes que duren entre 2 i 7 dies és de 648 euros; entre quinze dies i un mes de 717 euros, i fins a dos mesos quan són de 741 euros de mitjana. ‘No sempre el miratge d’un preu es correspon a la rendibilitat real dels habitatges’, diu Trilla. La diferència entre els anuncis de pisos i les fiances que es dipositen realment indica, a més, que els preus es negocien entre les parts. L’any passat, el 78% de les operacions immobiliàries de Barcelona van ser de lloguer, i només el 22% de compra-venda. I de qui són, aquests pisos? L’observatori assegura que el 68,9% dels habitatges que s’arrenden a Barcelona pertanyen a particulars (persones físiques o comunitats de béns), el 24,3% a persones jurídiques, el 5,2% és habitatge públic i l’1,6% a entitats del tercer sector i institucions religioses. La divisió entre el nombre de pisos i contribuents deixa la mitjana de l’estructura de la propietat en 1,5 habitatges per cap. És clar que, com tota mitjana, no discrimina l’enorme diferència de recursos que implica tenir-ne més d’un o no tenir-ne cap. Curiosament, per tant, són els ciutadans que lloguen pisos que no són la seva primera residència els qui, ajustant-se al desequilibri entre l’oferta i la demanda, acaben fixant majoritàriament els preus que pagaran els seus veïns. En general, l’estructura de la propietat és molt atomitzada. Hi ha 75.767 grans tenidors i, d’aquests, només 547 són persones jurídiques (el 5%) del parc, amb una mitjana de 74,3 immobles residencials. Quanta gent viu de lloguer? Els qui viuen de lloguer són minoria, tot i que com més va més nombrosa i més jove. A Barcelona, el 2017 eren el 35% de tots els habitatges. Són el 86,1% dels nuclis encapçalats per menors de trenta anys. Però la realitat és que baixa el nombre de pisos habitats per joves, segurament per les dificultats objectives per a l’emancipació i perquè el volum de població jove també ha baixat. Entre el 2011 i el 2016 només es van crear 100.459 llars de menors de 45 anys, la xifra més baixa d’ençà de la primera meitat de la dècada dels noranta. El saldo de migracions amb l’estranger és positiu aquests últims anys, però també han baixat respecte de fa vint anys. L’any passat, a la demarcació de Barcelona, els veïns nascuts a l’estranger eren un 17,8%. També desapareixen més llars per la mortalitat dels veïns més grans de 65 anys (84.346 en el mateix període). Es continuen creant llars noves, però a un ritme més baix. De manera que, per efectes de la mortalitat, durant les dècades vinents podrien arribar al mercat tants habitatges com es construïssin. Alhora, canvien les formes de convivència i les maneres de viure. I cada vegada viu menys gent a les cases. Les parelles amb fills van baixar del 51,3% al 33,2% entre el 1991 i el 2011, mentre que les parelles sense fills han passat del 20,1% al 24,5%, i les llars d’una sola persona, del 14,5% al 24,7%. El 1991 hi havia 3,1 persones per habitatge. Fa vuit anys, 2,5. La situació global de l’habitatge condiciona decisivament la trajectòria vital dels qui hi viuen.

Summary: No tindràs casa: més de 900 euros de lloguer o 80.000 d’entrada per a la hipoteca