El 17 d’agost de 2017, dos atemptats a Barcelona i Cambrils van sacsejar el país, posant a prova com mai la capacitat del govern català i, especialment, de la seua policia. Aquesta és la historia de com varen viure aquells dies el nucli d’agents del cos de Mossos d’Esquadra que fa anys que treballa seguint de prop l’amenaça gihadista. Una botiga transformada El cartell era sorprenent, però ningú no s’hi fixava gaire. L’immoble situat al número 23 de la plaça de Catalunya es va transformar, el 17 d’agost, només una hora després de l’atemptat, en el centre operatiu de tots els serveis d’emergència que havien d’afrontar un atac per al qual ningú no estava preparat del tot, malgrat esperar-lo. L’edifici, a la cantonada de la plaça de Catalunya amb la Rambla, acollia en aquell moment una botiga Sfera, uns grans magatzems propietat de l’empresa d’El Corte Inglés. Però tota la roba, tots els aparador, tot, va ser remogut després de l’atemptat a una velocitat vertiginosa. A la planta baixa calia instal·lar-hi una mena d’hospital improvisat i a les plantes superiors, espais de treball, especialment per a la policia que mirava d’entendre què havia passat i com. Quan el 17 d’agost es feia fosc, els rètols publicitaris i aquell gran cartell estrany de l’entrada anunciant les categories de roba de cada planta eren l’únic rastre que quedava de la botiga que, fins aquell mateix matí, havia estat una més del carrer més famós de Barcelona. L’acció d’un jove de Ripoll, de nom Younes Abouyaaqoub, ho havia canviat tot. Fins i tot la funció d’aquell edifici comercial. L’immoble té prop de vuit mil metres quadrats i cada pam va ser ocupat per una munió de persones que provaven de salvar vides o bé d’enfilar pistes per a reaccionar a l’atemptat. Sobretot, miraven d’esbrinar com podien capturar l’individu que encara ningú no sabia qui era, però que tothom ja sabia què havia fet. Tretze persones havien estat mortes –finalment, en van ser quinze–, víctimes d’un vehicle que s’havia llançat Rambla avall, atropellant la gent que trobava al seu pas, fins a quedar aturat sobre el mural de Joan Miró, a tocar del Liceu. Va ser un recorregut de 550 metres que va començar a les 16.50, quan a la Rambla de Barcelona hi havia, sobretot turistes. Al centre d’investigació que la policia catalana va instal·lar a l’edifici de Sfera, les preguntes s’acumulaven frenèticament des del primer minut. Era aquell l’atemptat d’un home sol, d’un ‘llop solitari’, com s’anomena? La furgoneta blanca era l’únic vehicle que participava en l’operació, o hi havia còmplices, potser en altres vehicles, que la seguien? Qui n’era el conductor? I, sobretot, on era l’autor de l’atemptat en aquell moment? Més encara: hi havia altres atemptats preparats que podien ser imminents? L’anomenada operació Gàbia havia tancat hermèticament Barcelona i la comissaria d’Informació dels Mossos havia activat per primera volta l’operació Cronos, de manera que posava tots els actius operatius a investigar els fets. A primera fila de l’operatiu, i probablement més preocupats que ningú, els membres de la comissaria d’informació dedicats de feia anys a la lluita contra els grups gihadistes. Younes va reconèixer en detall la Rambla abans d’atemptar La primera gran sorpresa de la investigació va arribar ben aviat: era la ruta estranya que havia seguit l’atacant. Immediatament després de l’atemptat, tots els locals de la Rambla van ser tancats amb la gent confinada a dins. Calia garantir la seguretat de tantes persones com fos possible, però també de retenir el possible autor de l’atemptat si no havia aconseguit fugir i s’hi havia refugiat. Per això els Mossos obrien minuciosament cada local i acompanyaven totes les persones que hi havia fins a la plaça de Catalunya. Allà, al centre de la mateixa plaça, els identificaven un a un i els demanaven qualsevol imatge que poguessen tenir, fotografia, vídeo, el que fos. Qui en tenia alguna era acompanyat per un mosso a la planta superior de l’edifici de Sfera, on descarregaven el material, el classificaven i l’identificaven amb totes les dades adjuntes: qui ho havia enregistrat, on, en quin minut… A partir d’aleshores, el visionament d’hores i més hores d’imatges va ser clau per a entendre a què s’enfrontaven. El visionament i l’ordenació, la reconstrucció dels moments anteriors a l’atemptat. Les ciutats modernes són plenes de càmeres i a la Rambla n’hi ha especialment, tots els establiments tenen càmeres de seguretat. Aquestes imatges i les enregistrades per la gent a la Rambla tant abans de l’atemptat, com durant i fins i tot després, eren clau per a entendre què havia passat. Barrejant-les, comparant-les i ajuntant-les, els Mossos van poder reconstruir aquells fets que canviarien per sempre la ciutat i el país. I allò que havia passat no era, com es va assumir en un primer moment, que Younes Abouyaaqoub hagués entrat a la Rambla per la part de dalt i s’hagués llançat directament a matar gent Rambla avall. No. Abans, l’autor de l’atemptat havia recorregut la Rambla a la inversa, pujant lentament amb la furgoneta des del port. Minuts abans de l’atemptat, havia analitzat tot allò que seria objecte del seu atac, reconeixent l’escenari, possiblement fixant-se en els problemes que podria trobar. …l’autor de l’atemptat havia recorregut la Rambla a la inversa, pujant lentament amb la furgoneta des del port. Mentre aquella furgoneta Fiat Talento blanca pujava per la Rambla, la gent que hi passejava tranquil·lament no podia saber què era a punt de passar ni tenia cap raó aparent per a témer res. Havent travessat la plaça de Catalunya, va girar per tornar a baixar pel carrer de Pelai, i ara sí, el vehicle va accelerar de sobte i es va enfilar al passeig central. Allà es va dedicar a anar donant cops de volant per atropellar tanta gent com pogués. La calma d’aquella vesprada d’agost va quedar immediatament trencada pels crits d’alarma de la gent que fugia i pels crits de dolor dels ferits, incapaços d’entendre què passava. Fins que la furgoneta finalment va quedar frenada. Aleshores, Younes va baixar-ne i va fugir a peu en direcció al mercat de la Boqueria, aprofitant l’estupor creat. En aquell mateix instant, va començar la persecució més important de la història policial de Catalunya. Van ser pràcticament cent hores, quatre dies que es van fer eterns, sobretot per als Mossos responsables de les operacions contra els grups gihadistes. L’acció d’un home sol? El visionament minuciós de totes les càmeres de la Rambla havia aportat dues pistes importants més. La primera, que a la furgoneta només hi anava una persona, estranyament tranquil·la. Els experts sabien del cert que, abans de cometre molts atemptats, els gihadistes consumeixen substàncies estimulants. En aquest cas, semblava més aviat el contrari, que hagués consumit tranquil·litzants. La segona pista important era que la furgoneta estava sola. Amb els vídeos, els policies van traçar i seguir els recorreguts fets per tots els vehicles que en un moment o un altre s’havien posat davant o darrere de la furgoneta i cap no hi tenia relació. Tampoc no semblava haver-hi cap còmplice en cap moment del recorregut aturat en alguna vorera, observant. Ningú no l’esperava ni l’acompanyava en la fugida. Era, doncs, un home sol, o com a mínim, i aparentment, anava sol. Però el grup d’intel·ligència dels Mossos dedicat a seguir les activitats gihadistes no ho veia clar. Tots ells són agents bregats en interminables investigacions, amb un coneixement molt minuciós de tot allò relacionat amb l’islam a Catalunya i que han pentinat durant anys cada pam del país, acumulant tot d’informació que el dia de l’atemptat era la més imprescindible de totes. Estaven convençuts que ningú no actua mai sol del tot i especulaven amb la possibilitat que hi hagués, com a mínim, un individu més implicat. Per això, la feina d’aquell primer moment va ser telefonar a tots els contactes demanant-los qualsevol informació, per petita que fos, qualsevol pista, un cabdell de fil del qual estirar. Per força, algú havia de saber alguna cosa d’allò que acabava de passar. A la furgoneta, s’hi van trobar factures emeses a Cambrils i algunes dades esparses sobre qui podia ser-ne l’ocupant, material que van anar processant alhora que cercaven petjades o qualsevol resta biològica. Però tot allò era encara poca cosa, inconnexa, i el temps volava. De sobte, una de les trucades va tenir resposta. Una persona assegurava haver parlat uns dies abans amb qui podia ser l’autor de l’atemptat. Una pista cap al sud El grup de Mossos va anar de seguida i a tota velocitat de Barcelona cap al sud, a la localitat on hi havia aquella informació. Ho feien en un cotxe de policia sense logotip però que portava prioritats d’emergència, fet que els convertia en un blanc evident. I ho feien, sobretot, amb el cap ple de preocupacions. I si aquella pista era en realitat un esquer per a un nou atemptat? Podia ser que els portessin a posta a un lloc per a fer-ho? Acompanyats d’un altre cotxe de policia, van entrar a una autopista col·lapsada i plena de controls. L’operació Gàbia ja era de nivell tres, és a dir, que s’havia estès a tot el Principat. Més de sis-cents controls policials compartimentaven el territori, amb la inevitable conseqüència de generar un caos de trànsit com mai s’havia vist. A l’autopista, els van habilitar un perillós carril en contra direcció per a escapar de les cues de cotxes i per allà varen baixar, tan de pressa com podien. Van trobar-se amb l’informant a la comissaria de Tarragona, on la presència dels cotxes i d’un home amb fesomia àrab va causar inquietud entre els companys, fins que es va aclarir qui eren. Finalment, aquella pista no va donar cap resultat. A la zona per on l’informant deia que havia pàssat dies abans amb l’autor de l’atemptat no hi havia cap càmera que hagués pogut filmar-lo. Però la casualitat va voler que el viatge els situés a prop d’un segon escenari inesperat, on era a punt de cometre’s un altre atac. Un segon atac a Cambrils La intenció era tornar a Barcelona, però abans, el grup es va aturar a un bar per demanar uns entrepans ràpids. A aquella hora, ja estaven gairebé segurs que l’autor de l’atemptat no havia vingut de fora, perquè la tàctica del cotxe-ariet –furgoneta-ariet en aquest cas– és la més rudimentària de totes i la que exigeix menys coneixements i suport. Però de sobte, tot va canviar novament. Una trucada telefònica els va avisar que a Cambrils hi havia un segon incident en marxa en aquell moment. Encara no hi havia dades clares, però semblava que un grup de gent retenia ostatges al passeig Marítim. La casualitat, la pista que havien seguit precisament a un municipi proper, va fer que fossen a tocar del lloc del fets. De manera que varen pujar als cotxes i s’hi varen dirigir de seguida. Certament, un segon atemptat complicava molt les coses i feia que tot el que havia passat a Barcelona prengués una nova dimensió. La primera informació rebuda no era certa. A Cambrils no hi havia hagut cap presa d’ostatges, però la situació que van observar només arribar era complicada. Un grup de cinc joves s’havia dirigit en cotxe cap al municipi i, abans d’arribar-hi, havia comprat ganivets i destrals en un establiment de carretera. La intenció era entrar a Cambrils i repetir l’operació de Barcelona. Volien dur el cotxe fins al centre del passeig i matar tanta gent com fos possible. A l’últim moment, saltarien del vehicle per continuar matant amb les armes blanques que havien comprat i es deixarien abatre. Per això s’havien posat uns cinturons que simulaven portar explosius. Sabien que la policia els dispararia a matar si els portaven, si sospitaven que els podrien fer esclatar. El pla, el va desbaratar un dels centenars de controls muntats pels Mossos d’Esquadra, aquest situat just a l’entrada del passeig, en una rotonda. Tot indica que els ocupants del cotxe, Moussa Oukabir, de 17 anys, Said Aallaa, de 19 anys, els germans Omar i Mohamed Hychami, de 21 i 24 anys respectivament, i Al-Houssaine Abouyaaqoub, de 22 anys, no el varen veure fins que ja eren dins la rotonda i no podien fer cap maniobra per a escapar-ne. Havien entrat a Cambrils per la rambla de Jaume I i el control quedava amagat de la vista, a la seua esquerra. En veure’l, van optar per accelerar, provant de passar de llarg, però el cotxe va fer una volta de campana i es va estavellar contra uns contenidors al tros de camí que queda entre la platja i el port. Del vehicle, un Audi A3, en van baixar els cinc ocupants, que van començar a atacar tothom qui hi havia. Del vehicle, un Audi A3, en van baixar els cinc ocupants, que van començar a atacar tothom qui hi havia. Un dels Mossos que era al control va disparar aleshores amb l’arma llarga i en va matar quatre. El cinquè va fugir pel passeig, perseguit per la policia. Portava un cinturó, aparentment d’explosius. Com a Barcelona, a Cambrils la policia va ordenar tothom que es refugiés dins els locals i que tanqués les portes. El membre fugit del grup, l’únic que no havia estat mort, va recórrer uns cinquanta metres, passant del passeig central al mig de la carretera. I es va aturar a deu metres de la Taberna Kupela, fent veure que volia fer esclatar les càrregues que duia lligades al cos. Allò hauria pogut significar la mort de tots els qui eren dins el local, de manera que la policia va decidir de disparar-li. Primer, amb trets a les cames, mentre li cridaven que es lliurés. El jove va caure a terra, però es va tornar a aixecar. Aleshores una segona ràfega de trets el va matar. Els integrants del grup d’investigació varen arribar a temps de veure’n el desenllaç. I van comprovar que el cinturó era fals: complia la funció d’assegurar a qui el portava que no eixiria viu de l’intent d’atemptat. Mentre això passava, a l’entrada del passeig els serveis d’urgències miraven de recuperar la vida d’una dona de 67 anys, espanyola, que havia estat ferida per un dels atacants. Va acabar morint unes hores després en un hospital de Tarragona. L’assassinat de Pau Pérez En el temps que va passar entre els fets de la Rambla i els de Cambrils, a Barcelona va tenir lloc l’incident més estrany de tots, la mort de Pau Pérez, un jove vilafranquí a qui Younes Abouyaaqoub va apunyalar per robar-li el cotxe. Va ser a la zona universitària de Barcelona, fins on Younes havia arribat aprofitant el caos organitzat al centre de la ciutat i fent una ruta erràtica, pel carrer Nicaragua i el Camp Nou, que després es va poder reconstruir amb força detall. Però un cop a la zona universitària, es va trobar amb l’operació Gàbia. No hi havia manera d’eixir de Barcelona sense ser identificat. La seua reacció, poc després de les sis de la vesprada, va ser la de matar Pau Pérez quan recollia el cotxe al pàrquing. Va carregar el cos dins el cotxe i es va dirigir a l’eixida de la ciutat, amb la voluntat de passar un dels controls que hi havia instal·lats a la Diagonal. Amb el cos a la part de darrere el Ford Focus propietat del jove de Vilafranca, Younes va optar per saltar el control envestint-lo directament. Aquesta mena de controls sempre tenen tres zones. Una primera de classificació, on un policia decideix qui s’atura; una segona d’inspecció, on es col·loquen els cotxes per a ser escorcollats; i una tercera posterior que serveix per a aturar o perseguir qualsevol cotxe que intente esquivar-lo. Younes va posar el cotxe de cara contra una sergent dels Mossos, que va resultar ferida per l’impacte, i va travessar les tres zones del control, cosa que va provocar una persecució a trets. La persecució va acabar uns quilòmetres més enllà, a Sant Just Desvern, davant l’edifici Walden. Quan la policia es va acostar finalment al vehicle hi va trobar el cos d’en Pau, cosa que els va fer pensar d’entrada que era la persona que havia saltat el control i havia mort per l’impacte d’una bala. La sorpresa va ser quan van descobrir que tenia un ganivet clavat i que no era pas al seient del conductor. Un conductor que havia aconseguit escapar a peu. Immediatament, l’assassinat de Pau Pérez es va relacionar de manera interna amb l’atemptat, però la comunicació pública va ser més prudent. Immediatament, l’assassinat de Pau Pérez es va relacionar de manera interna amb l’atemptat, però la comunicació pública va ser més prudent. Quan es va poder confirmar que Younes viatjava en aquell cotxe, la cerca del fugitiu va fer un salt de dimensió. Perquè des d’aquell moment se sabia que anava tot sol, que no tenia un vehicle i, sobretot, que havia abandonat Barcelona, cosa que va ser un gran error, perquè era més fàcil camuflar-se a la gran ciutat que no escapar-ne. El 21 d’agost a les 13.12, els Mossos finalment van difondre quatre fotografies seues, i van revelar que també era l’autor de l’assassinat de Pau Pérez. Molt poques hores després, una dona l’identificaria a Subirats, al pàrquing d’un Mercadona. La casa d’Alcanar, droga o bombes? Les hores posteriors a l’atemptat varen ser plenes d’informacions contradictòries i de confusions, cosa habitual en un atac d’aquestes característiques. El ritme trepidant dels fets contrastava amb la lentitud obligada de les investigacions. Cada rumor, cada dada, havien de ser contrastats, i els especialistes en informació de la policia provaven d’anar lligant punts, de trobar el nexe que dibuixara l’abast de l’operació. Especialment confús va ser el cas de l’explosió a la casa d’Alcanar, on després es va saber que l’escamot preparava els atemptats. Era el 16 d’agost al vespre, un dia abans de l’atac, quan una enorme explosió va sacsejar Alcanar platja. Les primeres informacions fetes públiques pels bombers i els Mossos parlaven d’un mort i set ferits, destacaven la gran quantitat de bombones de butà que s’hi havien trobat i remarcaven el fet que la casa era ocupada irregularment ‘per estrangers’, segons que denunciaven els mateixos veïns de la zona. El desenrunament va ser molt complicat perquè hi va haver una segona explosió molt gran, la qual va ferir un policia. La runa va tornar a colgar la casa i van haver d’aturar les tasques fins a comprovar que no hi havia més perill per al conductor de la grua ni per la gent que hi feia feina. Per a sorpresa dels Mossos, un equip de la Guàrdia Civil va voler fer la investigació, cosa absolutament inusual i que la policia catalana no va permetre, però que més tard, sabut que allà dins hi havia el cadàver d’un confident de la policia espanyola, faria parlar molt. Per a sorpresa dels Mossos, un equip de la Guàrdia Civil va voler fer la investigació, cosa absolutament inusual i que la policia catalana no va permetre Els primers policies d’arribar-hi varen detectar una sèrie de productes químics. Els gihadistes els havien intentat fer servir per fabricar un explosiu anomenat TATP, però també són compatibles amb els productes amb què es fan diverses drogues. Per això, van associar aquella explosió a una altra que havia tingut lloc el 14 de maig, només cinc mesos abans, en un xalet de Segur de Calafell, on un grup de persones manipulaven productes químics per a fabricar droga. També era una casa ocupada il·legalment d’una urbanització discreta i també havien fet servir una quantitat important de bombones de butà. I a només 140 quilòmetres d’allà. En un primer instant i sense haver-hi hagut encara els atemptats, la relació semblava lògica. Mentre el perímetre de la casa no es va estabilitzar i no es varen començar a trobar elements físics que relacionessen els ocupants amb un possible grup gihadista, l’explosió d’Alcanar no es va relacionar amb els atemptats de Cambrils i Barcelona, i la pista de la fàbrica clandestina de droga va ser la prioritària. De manera rutinària, però, els Mossos varen començar a identificar els cotxes que eren a prop de la casa i a telefonar als propietaris, i és aleshores quan va emergir per primera vegada de manera clara un nom, Younes Abouyaaqoub, i una població, que acabaria relacionada per sempre més als atemptats: Ripoll. Un imam confident de la policia espanyola, a Ripoll Ripoll, la capital del Ripollès, té deu mil habitants, una petita part dels quals, uns tres-cents, són musulmans. En el moment de l’atemptat, hi havia dues mesquites, al-Fath (‘la porta’) i Annour (‘la llum’). Annour era la mesquita nova, originada a partir d’al-Fath, que era molt petita i amb escassos recursos. En un moment determinat, problemes d’índole personal i de gestió de la comunitat van fer que la gran majoria de fidels canviés d’oratori. Annour va créixer, sense arribar a ser un gran centre de culte. Com a molt, s’hi aplegaven setanta persones per a la pregària. Al Principat, en aquell moment, hi havia 286 oratoris musulmans censats. Pregar no és cap delicte ni es pot considerar que tenir una fe o una altra predispose a res. I per això, basant-se en els protocols dels Mossos d’Esquadra, poc més de cent oratoris reclamaven atenció. Ripoll no entrava en aquella llista. Però després d’haver identificat els cotxes d’Alcanar i, encara més, després de l’atemptat de Cambrils, la relació de Ripoll amb el grup gihadista era evident. Quatre dels domicilis dels atacants eren a Ripoll, cosa que implicava l’existència d’un grup consolidat en aquesta vila. La reacció va ser immediata i els membres del grup d’investigació hi van anar a corre-cuita, per parlar amb els presidents de les dues mesquites, cosa que no va ser senzilla, amb l’allau de periodistes que ja havien pres a l’assalt la població. El president d’al-Fath no en sabia res. El d’Annour, en canvi, els va deixar amb la boca oberta. Ali Yassine els va relatar que la policia espanyola havia visitat la mesquita tres vegades, l’última tan sols un mes abans, de la qual cosa la policia catalana no sabia res. En aquell moment, ningú no sabia encara que Abdelbaki es-Satty, l’imam d’Annour fins feia poques setmanes, era un confident de la policia espanyola i el cap del grup que havia preparat els atemptats. Tampoc no se sabia que havia mort en l’explosió d’Alcanar. La policia espanyola sabia que l’imam havia fugit El relat del president de l’oratori va ser tan calmat com desconcertant. Va explicar que, l’abril del 2016, s’havien presentat a la mesquita dos membres de la policia espanyola amb base a Girona demanant pels membres de la junta de l’oratori. I havien deixat un correu electrònic oficial al qual els van enviar tota la documentació que demanaven. Posteriorment, passat l’estiu d’aquell any, dos membres més de la policia espanyola varen tornar a Ripoll, demanant els estatuts de la junta i demanant específicament per Abdelbaki es-Satty. Aquella vegada, les respostes varen ser orals. Finalment, el juliol del 2017, funcionaris de la policia espanyola varen fer una tercera visita i varen demanar si hi havia hagut cap canvi en l’organigrama de l’oratori. Els varen respondre que es-Satty havia estat acomiadat i que havia marxat dient que se n’anava Marroc. Els policies espanyols no varen fer cap comentari. Foto de carnet d’Abdelbaki es-Satty, trobada entre les runes d’Alcanar. Posteriorment, el govern espanyol va reconèixer que es-Satty era confident de la policia espanyola de feia anys, de manera que van aparèixer les preguntes tan incòmodes com naturals: quina raó tenia la policia espanyola per a amagar a la policia catalana la seua presència a Ripoll? I com és que no sabien que el seu confident havia fugit ni, després, es van preocupar de saber on era? Un mes abans dels atemptats sabien, per força, que havien perdut la pista d’un confident, una persona amb vincles gihadistes demostrats, que havia estat a la presó i que havia estat identificat com a col·laborador en diverses operacions anteriors. En aquell moment, encara no era clar si algunes de les restes humanes que anaven apareixent a la casa d’Alcanar pertanyien a es-Satty. Però aviat es va saber que sí. I aleshores, les preguntes i els rumors sobre quines coses sabia el govern espanyol i quines no van ser imparables. Tanmateix, no han donat mai cap explicació indiscutible. Amb aquesta informació a la mà, el mapa de què havia passat començava a encaixar. Els morts de Cambrils eren tots un mateix grup de joves de Ripoll. Es-Satty, un home amb un passat gihadista que havien amagat als Mossos, semblava el vincle que els unia i el cap d’una cèl·lula gihadista que aleshores es començava a identificar. Van cercar tots els amics i coneguts dels morts a Cambrils, i Younes Abouyaaqoub va començar a aparèixer com el sospitós principal de ser el conductor de la furgoneta. Encara hi havia molts dubtes, però. Un dels testimonis, un jove que havia vist entrar la furgoneta a molt poca distància, des d’una parada d’autobús al capdamunt de la Rambla, no el va reconèixer dissabte a la nit, quan els Mossos li varen ensenyar per primera vegada fotografies seues. La investigació avançava i anava concretant l’objectiu, però encara no hi havia proves suficients per a donar per segura l’autoria de l’atemptat de Barcelona. No ho van fer fins dilluns, tres dies després d’haver començat l’operació. L’acusació Dilluns 21 d’agost a les 13.12, la policia catalana ja havia acumulat suficients indicis de tota mena per a poder acusar directament Younes Abouyaaqoub de ser el conductor de la furgoneta. La tasca de reconstrucció de totes les dades possibles en relació amb l’atemptat apuntava una vegada i una altra cap a ell. Tot indicava que, després de l’explosió descontrolada a la casa d’Alcanar, Younes Abouyaaqoub va agafar una de les furgonetes que havien de transportar les bombes que havien intentat preparar i se’n va anar. No hi ha cap pista fiable sobre què va fer durant les hores següents, però gairebé un dia després va entrar a Barcelona i va cometre l’atemptat a la Rambla. Era dijous. El recorregut Rambla amunt i el fet que hagués passat un dia de l’explosió indicava fredor, però també se sabia que tenia certa por i que no tenia la situació dominada. Hores després, va matar Pau Pérez per prendre-li el cotxe i saltar l’operació Gàbia, va fugir de Barcelona i li van perdre la pista fins a Subirats. No se sap què volia fer ni cap on pretenia anar, ni tan sols si va arribar a saber què havien fet a Cambrils els seus companys. Però és evident que no volia immolar-se com un màrtir, perquè entre dijous i dilluns, quan va ser mort, segurament va tenir més d’una oportunitat per a fer-ho. La gran persecució organitzada pels Mossos d’Esquadra el va acabar acorralant. En una carretera entre Sant Sadurní d’Anoia i Subirats. L’encontre final a Subirats Dilluns, novament, membres de la unitat d’informació sobre el gihadisme eren a prop de Subirats. Concretament, a Vilanova i la Geltrú, on investigaven una nova pista i parlaven amb un informador. Va ser aleshores que varen rebre l’ordre de traslladar-se ràpidament a Subirats, on una dona deia que havia vist en Younes. De Vilanova a Subirats hi ha tot just mitja hora de cotxe i el viatge va ser frenètic, perquè per l’emissora oficial anaven rebent informacions com més anava més precises sobre la presència de Younes Abouyaaqoub a la zona. Des del cotxe seguien la posició de l’helicòpter de la policia, que sobrevolava la zona i els marcava el perímetre de cerca. Van localitzar-lo de seguida i van ser dels primers d’arribar al lloc on Younes va morir. Una patrulla de Mossos de Proximitat Rural, una més de les moltes desplegades per tot arreu, l’havia trobat de cara i li havia disparat. Aquella patrulla investigava un dels múltiples avisos que anaven arribant per tots els conductes possibles. Tots, del primer al darrer, es varen comprovar, malgrat que molts portaven a pistes falses. Aquell no era el primer avís que rebia aquella patrulla en concret, però seria el definitiu. El fugitiu més buscat de tots el varen trobar en un camí rural on hi ha un petit bosc. S’estava al mig del camí quan els mossos el varen detectar a la sortida d’un revolt. Younes Abouyaaqoub no va reaccionar fins que els dos policies varen baixar del cotxe per acostar-s’hi. Aleshores sí que va fer el gest d’obrir la camisa que portava, va deixar veure clarament el cinturó d’explosius i va començar a caminar cap a ells amb gest desafiant i cridant cada cop més fort ‘Al·là és gran’. Immediatament, els dos mossos varen disparar el contingut dels respectius carregadors i encara en van carregar un tercer. Abouyaaqoub va caure de boca terrosa. …va fer el gest d’obrir la camisa que portava, va deixar veure clarament el cinturó d’explosius i va començar a caminar cap a ells amb gest desafiant i cridant cada cop més fort ‘Al·là és gran’ Els policies del grup d’informació hi varen arribar pocs minuts després, quan ja havia arribat també una altra patrulla local. Abans de reconèixer el cadàver, però, els artificiers varen haver de comprovar que els cinturons d’explosius eren falsos, operació durant la qual varen tombar el cos de cara. En pocs minuts, un eixam de periodistes es va concentrar a pocs metres de la zona, acordonada ràpidament per les brigades mòbils de la policia. Passaven pocs minuts de les quatre de la vesprada, però els Mossos no en van certificar la identitat ni van donar per tancada la persecució fins a les nou d’aquella nit. Una volta se n’havien assegurat del tot i no hi havia cap marge d’error possible. De fet, va ser un dels membres del grup d’informació qui va acostar-se primer fins al cos, per comprovar si el mort era qui ells es pensaven. Younes anava molt brut, després de quatre dies sense rumb fix, no portava diners ni telèfon, però sí un gran ganivet a la cintura. La confirmació que efectivament era ell es va fer amb una trucada de mòbil, per evitar possibles filtracions si es feia per l’emissora. L’endemà, alguns diaris varen publicar una fotografia on es veien tot de mossos d’uniforme i, al fons, un grup poc recognoscible de persones de paisà que semblaven xerrar entre elles. Eren els membres de la unitat d’informació sobre el gihadisme que encara miraven d’assumir què havia passat, conscients més que ningú de la gravetat dels fets i del que podria haver passat si el pla original hagués reeixit. De Subirats, el grup es va traslladar directament a la caserna general de la Policia de Catalunya, al complex Egara, a Sabadell. Encara calia explicar moltes coses, fer moltes preguntes i, sobretot, assegurar-se que amb la desaparició d’Abouyaaqoub la cèl·lula de Ripoll havia quedat desarticulada. Per a ells havien estat les cent hores més dures de la seua vida i les més trepidants. Alguns gairebé no havien dormit gens. O ho havien fet en un sofà o a casa d’un company, per no perdre temps anant fins a la seua. Tots havien hagut de desbrossar pistes i més pistes per poder entendre què passava i què havien de fer. Durant aquells quatre dies varen gaudir de llibertat total per a explorar els seus informadors, seguir pistes, analitzar tot allò que consideraren convenient. En definitiva, era cert que havien contribuït a eliminar l’escamot en un temps inusual per a aquesta mena d’atacs a Europa. Tanmateix, no els era fàcil d’assumir que l’atemptat, aquell atemptat que tots tenien clar que es cometria un dia o un altre, finalment havia tingut lloc i havia situat Barcelona al mateix mapa on abans ja havien estat inscrites Londres, Manchester, Estocolm, París, Berlín, Munic, Niça, Brussel·les, Madrid… Les ordres del major Trapero La Divisió d’Informació dels Mossos d’Esquadra rarament, molt rarament, es troba tota en un mateix lloc. A part dels efectius que treballen als serveis centrals a Egara, hi ha unitats repartides per tot el territori, que són organitzades bàsicament al voltant de la dicotomia entre amenaça exterior i amenaça interior. Hi treballen analistes, hi ha informàtics i hi ha gent que es passa el dia a peu del carrer, parlant amb col·laboradors, identificant possibles problemes, mirant de prevenir qualsevol atac. Mesos abans dels atemptats de Barcelona i Cambrils, l’auditori que hi ha a la caserna general de Sabadell va acollir una trobada insòlita i inèdita. Hi van participar tots els mossos vinculats a Informació i els van presentar el pla Cronos, l’operatiu que la policia catalana havia dissenyat per a respondre a un atemptat, si mai se’n cometia cap. El pla, el van explicar amb el màxim detall diversos comandaments del cos. Però va ser el major Josep Lluís Trapero qui va prendre la paraula de manera més destacada. Ja s’havia declarat l’alerta 4 i Trapero va explicar als seus policies que això significava que podia haver-hi un atemptat en qualsevol moment i que no era realista creure que es podrien evitar tots els intents de cometre’l. Per això, va fer una demanda explícita i concreta: que si mai hi havia un atemptat, la reacció fos la millor i més ràpida possible perquè les conseqüències fossen les mínimes possibles per a tots els ciutadans de Catalunya. I això va fer la seua gent, a les seues ordres, durant aquelles llargues cent hores d’agost. El 28 d’octubre de 2017, dos mesos després dels atemptats, el govern espanyol destituïa el major Trapero, en una de les primeres mesures que adoptava arran del cop d’estat emparat en l’article 155 de la constitució espanyola. Pocs dies després, se sabia que els tribunals espanyols l’acusarien de sedició. El conseller Quim Forn, màxim responsable polític de l’operació entrava a presó, on encara és ara. A més, amb els Mossos posats directament a les ordres del ministre espanyol de l’Interior, la unitat de lluita contra el gihadisme quedava marginada, sense recursos ni eines amb les quals poder treballar. Aquesta situació ha estat finalment revertida pel nou govern de Catalunya, gairebé a tocar del primer aniversari dels atemptats.

Summary: Cent hores perseguint Younes


El primer ministre de Grècia, Kiriakos Mitsotakis, ha anunciat que el país no acceptarà peticions d’asil durant un mes, el que suposa de facto la suspensió de la Convenció de Ginebra, que regula el dret internacional humanitari en contextos de guerra. Això significa que qualsevol migrant en situació irregular que sigui localitzat per les autoritats serà empresonat. Aquest moviment coincideix la decisió del president turc Recep Tayyip Erdoğan d’obrir la seva frontera cap a la Unió Europea, el que ha provocat l’arribada de desenes de millers de refugiats que busquen asil europeu. The borders of Greece are the external borders of Europe. We will protect them. I will be visiting the #Evros land border with Turkey along with Charles Michel @eucopresident on Tuesday.Once more, do not attempt to enter Greece illegally – you will be turned back.🇬🇷🇪🇺 — Prime Minister GR (@PrimeministerGR) March 1, 2020 Turquia va dir que no estava en disposició de frenar l’arribada de refugiats a la Unió Europea després que trenta-tres soldats turcs morissin per un atac aeri a la província d’Idlib, al nord-est de Síria. Mitsotakis ha dit que invoca l’article 78.3 del Tractat de Funcionament de la Unió Europea per a assegurar-se ple suport europeu. ‘Les fronteres de Grècia són les fronteres externes d’Europa. Les protegirem’, ha dit. La policia grega ha reprimit amb violència l’arribada de migrants, fet que ha provocat forts aldarulls. Per la seva banda, el president del Consell Europeu, Charles Michel, ha mostrat el suport als esforços grecs per protegir les fronteres europees. ‘Seguint de prop la situació sobre el terreny. Visitaré la frontera entre Grècia i Turquia el dimarts amb el primer ministre grec’, ha escrit a Twitter. Support for Greek efforts to protect the European borders. Closely monitoring the situation on the ground. I will be visiting the Greek-Turkish border on Tuesday with @PrimeministerGR Mitsotakis. — Charles Michel (@eucopresident) March 1, 2020 Abans de l’anunci del primer ministre, el govern grec havia enviat de manera massiva missatges SMS a tots els números de telèfon mòbil internacionals que eren a la frontera amb el següent missatge en anglès: ‘De la República hel·lènica: Grècia augmenta el nivell de seguretat de la frontera al màxim. No intenteu travessar la frontera il·legalment.’

Summary: Grècia anuncia que no acceptarà peticions d’asil durant un mes


El 2015, Erri De Luca va escriure La paraula contrària, un al·legat en defensa de la llibertat d’expressió i de la relació entre la cultura i les lluites socials, arran de l’amenaça de pena de presó que li queia damunt per haver manifestat en un diari que s’havien de sabotejar unes obres del TGV en la vall alpina de Susa. Superada aquesta situació, el 2016, De Luca va treure la novel·la La natura exposada, que ara publica Bromera i que arribarà a les llibreries aquesta setmana entrant. La natura exposada situa de protagonista un escultor que, en un poble allunyat a les muntanyes, es dedica a passar persones clandestinament d’un costat a l’altre de la frontera. No ho fa pas per diners, i això crida l’atenció d’un periodista que n’explica la història. Deixant-lo al descobert, aquesta situació portarà l’escultor a marxar i establir-se en un poble a la vora de la mar. Allà, el capellà li encarregarà restaurar una estàtua de Crist i dotar-lo de sexe. Podeu llegir-ne un fragment. L’editor de Bromera, Gonçal López-Pampló, explica: «L’obra d’Erri De Luca té entitat pròpia pel seu estil singular: poètic, essencial, contundent. En algunes ocasions, se sintetitza i s’acosta a l’assaig o les memòries; en altres, s’amplia cap a l’article periodístic o la denúncia política; finalment, com ocorre a La natura exposada, l’element narratiu guanya protagonisme, sense perdre aquest alè líric tan característic. En aquesta novel·la, tenim dos eixos fonamentals: d’una banda, la reflexió sobre la frontera, entesa com un pas conflictiu i alhora porós; de l’altra, hi ha una reflexió sobre allò sagrat i allò profà. L’escultor protagonista haurà d’enfrontar-se a un encàrrec ben especial: la creació d’una estàtua en la qual podria haver de reproduir el sexe de Crist. Amb aquests ingredients, La natura exposada, en la traducció catalana d’Albert Pejó, esdevé un pas més en la sòlida trajectòria de l’autor napolità.»

Summary: Avançament editorial: ‘La natura exposada’ d’Erri De Luca


Avui en dia, la paraula feminisme no deixa indiferent ningú, perquè ara més que mai està carregada de significat, o més aviat de significats, ja que les formes d’entendre’l són diverses. Segons el Diccionari de l’Institut d’Estudis Catalans, el feminisme és el “moviment social que denuncia la submissió tradicional de les dones als homes i promou l’equiparació de drets entre els dos gèneres”. La major consciència de gènere i la preocupació per la discriminació que encara pateixen milions de dones en tot el món en diferents camps de les seves vides, des de l’àmbit familiar fins al laboral, ha fet que en els darrers anys el moviment hagi esdevingut més important. Només cal veure com han augmentat, en molt poc temps, les xifres d’assistents a les manifestacions del 8 de març, el Dia de la Dona Treballadora. El 2017, a Barcelona es van reunir unes 7.000 persones, segons la Guàrdia Urbana. A la manifestació d’enguany hi van participar 200.000, segons les mateixes fonts. Aquesta preocupació, cada vegada més palpable a la societat, s’ha traslladat de forma natural a la política. El feminisme va néixer a mitjans del segle XIX, però, tot i així, no ha estat fins la segona dècada del segle XXI que les polítiques de gènere han pres més importància entre els partits amb representació a Catalunya. Cada vegada són més les propostes i els discursos que inclouen solucions per aconseguir la igualtat entre homes i dones, però, evidentment, no tots els grups en fan el mateix tractament. La posició dels partits polítics Actualment el Govern de Catalunya està format per Junts per Catalunya i Esquerra Republicana, dos partits força diferents ideològicament. Tot i que ambdós es van acollir a la Vaga Feminista del 8 de març d’enguany i mostren un compromís per lluitar per la igualtat de gènere als seus discursos, JxCat apel·la a ‘l’optimisme per corregir les desigualtats’ i carrega contra les ‘polítiques fetes per dones i només per a dones’. ERC, per la seva banda, posa més èmfasi sobre la feminització de la pobresa i la maternitat i té un apartat només per a dones dins del programa. Pel que fa al tercer partit independentista del Parlament, la CUP, és el grup que aporta solucions més radicals i contundents al conflicte. Sota el lema ‘Feminisme per canviar-ho tot’, l’agrupació d’esquerres va participar també a la vaga i va proclamar diversos eixos d’actuació, entre els quals va incloure la lluita contra la LGTBIfòbia i la repressió política, l’expropiació d’habitatges buits, el dret al propi cos i a una educació i salut públiques i garantides, entre d’altres. Durant les darreres setmanes, però, aquest discurs s’ha posat en entredit després que Mireia Boya dimitís del seu càrrec al Secretariat General per haver patit una ‘agressió psicològica’ per part d’un company de militància. La CUP, que ha estat acusada de permetre i fins i tot encobrir aquestes agressions, va explicar en un comunicat que necessiten ‘seguir aprenent de les ‘mancances i contradiccions’ que encara tenen com a ‘organització feminista.’ El Partit Popular, company de la CUP al Grup Mixt al Parlament, no va participar de la vaga ni de la manifestació del Dia de la Dona Treballadora per considerar que l’’extrema esquerra’ l’havia monopolitzat i que el manifest de la jornada no els apel·lava. Per anunciar-ho, Pablo Casado va encapçalar un acte on va manifestar la posició del partit davant d’algunes de les seves companyes, una imatge que ha estat molt criticada pels col·lectius feministes. El grup es posiciona contra l’avortament i considera que la concepció actual del feminisme enfronta homes i dones. Pel que fa a la gestació subrogada, un dels temes més controvertits en els darrers mesos dins del feminisme, de moment no tenen una posició ferma ja que hi ha diversitat d’opinions dins del partit. Qui sí s’ha pronunciat a favor de la gestació subrogada és el grup parlamentari de Ciutadans, que en els últims mesos parla de ‘feminisme liberal’. Entre els punts del seu manifest, el partit defensa que el feminisme és una causa de tots, que cal deixar de banda el paternalisme i resta importància a les paraules (feminisme no és dir ‘portavozas’) per donar-ne als actes. Albert Rivera, que s’ha considerat el ‘líder’ del moviment, va explicar que no van recolzar la vaga del 8M per ser ‘anticapitalista’ i perquè ‘en matèria d’igualtat no s’han de donar passos a l’esquerra o a la dreta sinó cap endavant i tots junts’. Socialistes i comuns sí que van donar suport a la vaga i van assistir a la manifestació. Pel PSC va ser Meritxell Batet, candidata per Barcelona a les eleccions del 28-A, qui va atendre els mitjans de comunicació i va repassar algunes de les posicions del partit respecte el tema: en contra de la mercantilització del cos de les dones, la violència laboral i sexual i la instrumentalització de la causa per defensar-ne d’altres com l’independentisme. Finalment, pel que fa a Catalunya en Comú, van ser l’únic dels partits majoritaris en escriure el seu manifest pel 8M en femení plural i en desgranar la vaga en totes les seves vessants (laboral, educativa, de cures i de consum). El partit, que governa a la ciutat de Barcelona, ha promogut moltes mesures en aquest sentit a la ciutat i considera que el model de democràcia actual privilegia la ‘cultura patriarcal’. És un moviment transversal? D’una manera o altra, el feminisme està present als discursos i programes de tots els partits polítics, però amb força diferències. Com és possible que un moviment, a priori transversal, pugui protagonitzar les agendes dels partits tant de dretes com d’esquerres, tant de liberals com d’anticapitalistes? Tània Verge, politòloga especialitzada en representació política i gènere considera que ‘el feminisme és un projecte ‘progressista’, en tant que ‘combat tot un sistema d’opressió, subordinació i explotació contra les dones i busca una transformació social a nivell global’. En canvi, apunta que ‘des de les dretes la diagnosi de la discriminació té una base de tipus individual, que té difícil encaix amb la identificació de causes estructurals de la desigualtat’. Isabel Muntané, periodista i codirectora del Màster de Gènere i Comunicació de la UAB, coincideix en que el feminisme és incompatible amb una política neoliberal de dretes, però matisa que es tracta d’una opinió, i que hi podria haver altres opcions. D’altra banda, totes dues accepten que s’ha de parlar de ‘feminismes’, en plural, ja que es tracta d’un moviment transversal integrat per corrents diversos. Aquests corrents inclouen el feminisme lèsbic, el feminisme negre o el transfeminsme, que amb les seves corresponents lluites ‘han enriquit el feminisme i han permès que s’entengui des d’una perspectiva interseccional’, explica Verge. Inevitablement, la gran varietat de perspectives provoca divergències dins el moviment feminista, quelcom que per a Muntané no implica un problema si ‘dona peu a un debat i a una mirada crítica a partir de la qual construir un discurs.’ No obstant, considera que ‘el que sí és greu és que des de la política i els mitjans de comunicació s’utilitzin els temes més polèmics per crear divisions dins el moviment’. Entre la instrumentalització i la conscienciació El fet que el feminisme hagi pres una nova dimensió en els darrers anys i s’hagi consolidat dins l’agenda política i social ha tingut diverses conseqüències. Els partits no han tingut alternativa i s’han hagut de posicionar al respecte. Verge apunta a que ‘alguns s’han espantat amb la força del moviment i intenten desvirtuar-lo a través d’una versió descafeïnada i d’altres han desplegat una oposició molt forta.’ La força del moviment també ha fet que s’intenti tergiversar la seva lluita, i això ha donat pas a algunes actuacions com el purplewashing. Aquest concepte fa referència a l’ús del feminisme per encobrir i legitimar polítiques d’exclusió contra minories, com poden ser la musulmana o gitana. Per això, hi ha diversitat d’opinions sobre si la política institucional hauria de d’implicar-se tant en el moviment. Des del DUODA, el Centre de Recerca de Dones de la Universitat de Barcelona, es considera que “és la llibertat femenina el que ha canviat la civilització i no els partits” i que hi ha una pugna entre aquests per demostrar qui és el més feminista. Això s’explica pel fet que el feminisme ‘apel·la a uns poders, a un estatus i un sistema que se sent molt consolidat i al qual no li agrada que se’l qüestioni’, tal com explica Muntané. Tanmateix, la forta presència del feminisme també ha permès una major sensibilització. La societat reclama més polítiques feministes, i des dels poders s’intenta incloure la perspectiva de gènere en les propostes de les polítiques públiques. Alhora, la conscienciació en matèria feminista permet que s’alcin més veus per contrarestar les formes d’instrumentalització i tergiversació d’aquesta. En definitiva, és indubtable que les reivindicacions i demandes feministes estan tenint una gran repercussió sobre la vida pública. Les reaccions i interpretacions són variades i, inevitablement, des de la política s’utilitza la popularitat d’aquest moviment per guanyar adeptes i buscar diferenciar-se de la resta de formacions, especialment durant la campanya electoral. Malgrat el risc de caure en la instrumentalització, el fet que el feminisme acabi en boca de tots també contribueix a que es mantingui constantment dins l’agenda mediàtica i política. Això, per bé o per mal, fa augmentar la consciència sobre les discriminacions que encara persisteixen i la necessitat de seguir treballant en el camí de la igualtat. *El grup parlamentari del Partit Popular de Catalunya no ha volgut participar en aquest reportatge, malgrat la insistència de les autores.

Summary: Una paraula, infinites opinions: el feminisme dins la política catalana


La consellera de Sanitat, Ana Barceló, ha confirmat que nou persones han mort en les últimes hores per la Covid-19 al País Valencià, de manera que la malaltia ja ha causat tretze víctimes mortals. A més, ha informat de 107 nou contagis de coronavirus 2019, fet que augmenta la xifra total d’infectats a 510. Segons Barceló ara mateix hi ha 135 persones ingressades i vint-i-set són a la UCI. Tota la informació sobre el Coronavirus, minut a minut La consellera, Ana Barceló, ha anunciat que es mobilitzarà professionals sanitaris jubilats per a respondre la crisi. Es demana que els metges menors de 60 anys i els infermers menors de 68 es posin a disposició dels col·legis de metges. Al conjunt del país s’han detectat 1.493 contagis i hi ha hagut 26 morts. Recupereu la intervenció de la consellera Barceló.

Summary: Nou morts i 107 casos nous de coronavirus al País Valencià


Amb la decisió d’ERC d’abstenir-se a la investidura de Pedro Sánchez encara no n’hi ha prou perquè el candidat del PSOE quadri tots els comptes i sigui investit dimarts per majoria simple a la segona volta. La gran fragmentació del congrés espanyol després de les eleccions del 10 de novembre proppassat ha fet que els partits petits, que només tenen un diputat a la cambra, agafin una posició de privilegi que pot decantar la balança. Poca estona després de fer-se públic l’acord d’ERC amb el PSOE i l’abstenció dels republicans, el Partit Regionalista de Cantàbria (PRC) va anunciar que votaria en contra de Sánchez perquè al pacte amb els republicans no s’hi menciona la constitució espanyola. En canvi, el diputat de Nova Canàries votarà a favor de Sánchez després d’haver-ho acordat l’executiva d’ahir al vespre. Compromís també va anunciar ahir el seu vot favorable, i Terol Existeix signarà avui un acord amb el PSOE, segons que van anunciar els socialistes més tard. Per la seva part, EH Bildu ha decidir d’abstenir-se. L’esquerra independentista basca va sotmetre a consideració de la seva militància si calia abstenir-se per a deixar via lliure a la investidura. El resultat de la consulta ha estat d’un 81% de les bases a favor de l’abstenció, tot i que el PSOE no ha negociat res amb Bildu. Dos vots decisius encara no decidits A hores d’ara Sánchez té garantits els vots del PSOE, Unides Podem, el PNB, Més País, Nova Canàries, Terol Existeix i Compromís, que sumen 166. Al costat del no hi ha el PP, Vox, Ciutadans, JxCat, la CUP, Navarra Suma i el PRC, que en sumen 164 vots. A aquests comptes cal afegir l’abstenció d’ERC i la d’EH Bildu. Així doncs, els dos vots decisius que s’han de determinar encara corresponen a Coalició Canària i el BNG. És previst que CC decideixi avui el sentit del seu vot. I el BNG ha declarat que transita entre l’abstenció i el vot contrari, i ho condiciona a l’atenció que presti el PSOE a les reivindicacions gallegues. Per tant, Sánchez necessita que almenys un d’aquests dos diputats s’abstingui per a aconseguir una majoria simple amb els 166 vots que ja té assegurats, sempre. Si els dos vots de CC i el BNG fossin contraris, hi hauria un empat a 166 i no fóra investit.

Summary: Amb l’abstenció d’ERC no n’hi ha prou: els comptes de Sánchez per a ser president espanyol


L’abús sexual infantil mata i, per tant, l’activisme per a combatre’l salva vides. Ho explica José Abella, que ha fet d’aquest activisme –especialment enèrgic a les xarxes socials– una manera de tirar endavant. Cinc anys enrere va descobrir que havia esta víctima d’abusos sexuals per part de la seva àvia materna quan era un infant. En aquell moment van encaixar totes les peces del trencaclosques de la seva vida, marcada per un dolor que no sabia d’on provenia i que l’havia allunyat dels seus fills, li havia motivat addicions i trastorns mentals i l’havia abocat a un gran sentiment de culpa. Diu que el seu cas és un de tants, un exemple més d’una autèntica pandèmia, un problema de salut pública creixent. Investigacions de l’OMS assenyalen que hi ha entre 900 milions i 1.200 milions de casos d’abús sexual infantil (ASI) a tot el món i que el 90% de pederastes no trepitja mai un jutjat. Es calcula que un 80% dels casos succeeixen a la família biològica i només un 10% de les víctimes denuncien o assenyalen públicament l’agressor. En vista d’aquestes xifres esgarrifoses, Abella considera que són essencials la divulgació i la conscienciació. És per això que ha escrit Cien pastillas en un día (Edicions del Núvol), un relat autobiogràfic que pretén sensibilitzar i apoderar les víctimes perquè, com ell, es converteixin en supervivents. —Els primers anys de la vostra vida vau ser víctima d’abusos sexuals per la vostra àvia. Però la vostra ment va arraconar aquest fet i no en vau ser conscient fins al cap dels anys. Com ho vau descobrir? —Ho vaig saber quan tenia cinquanta-tres anys, quan vaig trencar la dissociació. Les víctimes d’abús sexual es divideixen entre les que recorden i les que no. Encara que ho recordis, primer has d’entendre que allò que t’han fet és una grandíssima putada. Hi ha gent que triga quinze o vint anys a entendre que allò que li ha fet el seu pare o el seu germà és una violació. Si t’ho fa un familiar, penses que és normal… A mi aquella dona em clavava mastegots davant els meus pares i jo ho donava per bo, pensava que era culpa meva i ho mereixia. —I en el cas de les víctimes que no ho recorden? —El mecanisme de la dissociació fa que el cervell aïlli l’agressió. Habitualment, passa quan la violació ha estat aviat, però no necessàriament. Tardar deu, vint o trenta anys a trencar aquesta amnèsia és completament normal. A mi em va passar abans de cinc anys i per tant és força excepcional que me n’assabentés a cinquanta. La dissociació fa que aïllis el record perquè les imatges són tan salvatges que et poden matar d’una aturada cardíaca o un infart cerebral. Però abans o després tornen. Hi ha un blocatge de neurotransmissors i parts del cervell afectades, danys físics al cervell. El trastorn d’estrès posttraumàtic que hi ha en aquests casos és la mare de tots els mals. És com si donessis un cop de rajola a un cervell molt petit. —La dissociació és, per tant, un mecanisme de supervivència. —Totalment, però mantenir això a l’inconscient té un preu. Per poder tirar endavant, crees un seguit de miratges en forma de neurosi, manies… Tens aquest dolor, tot i que aïllat. Jo, de molt petit, feia molt d’esport, incomprensiblement. Era un acte reflex per a buscar endorfines i matar la depressió. Uns altres preus a pagar són les seqüeles psicosexuals –que són molt cruels–, la neurosi –jo tinc distímia depressiva crònica–, l’addicció als psicotròpics per aguantar el dolor, les autolesions… Trasllades al cos el dolor que tens al cervell perquè el dolor físic no és tan bèstia com el psicològic. L’abús sexual infantil mata, i ho fa de moltes maneres diferents: via esquizofrènia, trastorns límit de personalitat, fibromiàlgia, anorèxia nerviosa, bulímia, insomni, malaltia de Crohn, somatitzacions en càncer, addiccions, suïcidis… —Quant a les seqüeles psicosexuals, parleu de la importància de saber-les. —Quan l’abús sexual infantil passa abans dels sis anys, una seqüela molt comuna són els fetitxes sadomasoquistes. És lògic: jo era un nadó i vaig associar el sexe a la violència, la intimidació i la humiliació. Quan una persona és violada, sent humiliació. Acabes reproduint aquest patró i passes tota la vida pensant que ets un raret. Freud ja ho va dir, això, encara que avui dia sigui bescantat. És l’única persona en la història de la psiquiatria que ha vinculat l’abús sexual infantil amb els fetitxes sadomasoquistes. A mi aquests fetitxes m’han complicat molt la vida sexual. —I els casos en què els abusos són més tard? —Quan les bestieses te les fan a vuit anys, nou o deu, és a dir, quan l’impuls bàsic sexual ja és consolidat, la seqüela acostuma a ser la hipersexualitat. Cal deixar clar que l’homosexualitat no és mai una seqüela. Això és una animalada! És important de saber-ho, tot això. Jo, des que ho he sabut, no m’he considerat culpable de res i les meves parelles afectives ho han entès. Però és una gran putada, especialment fins que no ho saps, perquè et sents culpable, estrany i estigmatitzat. T’odies a tu mateix. A més, totes les víctimes que han reconegut que estaven lligades a aquests fetitxes són dones. Sembla que un home violat sigui menys mascle, però jo no veig per què m’he d’avergonyir si era un nadó… —En el moment que ho vau recordar tot, aquestes seqüeles que no havíeu entès mai van tenir sentit. —Sí, no recordar-ho és anar directe a l’escorxador. A mi el moment de recordar em va agafar en una situació hollywoodienca. Feia poc que m’havia pres cent vint-i-cinc pastilles, que és el triple d’una dosi letal. En tres mesos vaig tenir tres accidents de trànsit. La vida no tenia sentit i només buscava una mort una mica èpica. —I què us va fer recordar? —Va ser un moment de la meva vida en què em vaig sentir molt estimat. Una persona que ha tingut ASI sempre se sent molt sola, però en aquell moment no. Ella era metgessa i era víctima de violència masclista per part del seu ex. Em va ajudar molt amb l’addicció als psicotròpics i jo la vaig ajudar en això. Dins aquest entorn afectiu, tot es va desllorigar. Vaig començar a dormir molt poc i a recordar, recordar i recordar. A mesura que recordava, em sentia fort, però alhora sentia que m’acostava a alguna cosa que feia molta por. Continuava somniant allò de sempre: una bèstia grassa amb pinta horrorosa i sense rostre. Fins que vaig posar cara al monstre. En aquell moment vaig notar una fiblada al braç que em va espantar, una impressió molt forta. Em va costar molt d’acceptar, perquè vaig tenir una sensació de ràbia i traïció que no cap a l’univers. Vaig passar un any i mig sense parlar amb els pares, però després vaig entendre que alguna cosa devien haver vist i segurament havien cridat l’atenció a la meva àvia. Però què en sabien, d’això, als anys seixanta? —En molts casos, els familiars fan costat a l’agressor i acusen la víctima de mentir. Per què? —Parlem del teu pare, el teu germà, la teva mare, la teva àvia… Un familiar. Agafar-lo del clatell i dur-lo a la policia és molt salvatge. La família ha de fer pinya amb la víctima, que ha d’estar sota seguiment mèdic i psiquiàtric durant dècades perquè allò que duu dins és una bomba de rellotgeria i no es pot guarir al 100%. Quant a l’agressor, no sé on acaba el psicòpata i on comença la mala persona amb lliure elecció, però a un gos rabiós no el pots pas deixar al carrer… La família ha de veure clar que no pot estar alhora amb la víctima i l’agressor. —Remarqueu la importància de conscienciar la gent perquè el 80% de casos d’abús sexual infantil són dins la família. —Sí. En el meu cas va ser la meva àvia materna. Les agressions van consistir en sexe oral forçat, i ho sé perquè he tingut malsons que m’ho recordaven i perquè me’n recordo… És excepcional perquè en el 90% dels casos l’agressor és masculí, però també hi ha casos de dones. Sé del cas d’una monja pederasta i traficant, per exemple. Si excloem les víctimes dels casos en què l’agressora ha estat dona, ens en deixem molts milions pel camí. A vegades hi ha males interpretacions, i allò que no pots és fer un hashtag que digui ‘Les mares no violen els fills’ o ‘Les àvies no violen els néts’, perquè jo penso ‘I una merda!’. S’ha de fugir sempre d’estereotips. La casuística és inacabable, però hem de partir de la base que, si volem combatre l’abús sexual infantil d’un punt de vista quantitatiu, hem d’anar a l’abús sexual infantil intrafamiliar, i això implica que la família s’ha de capgirar com un mitjó. —Normalment els agressors semblen persones normals i corrents. Quina estratègia va seguir la vostra àvia per no ser descoberta? —El meu pare treballava molt i la meva mare l’ajudava. Per això van deixar-me amb l’àvia, perquè tingués cura de mi. I ella s’hi va abonar, amb mi. Naturalment, no la van enxampar mai. L’agressor és un manipulador i, sense amenaçar el nen, sap com mantenir-lo callat. Ella em deia que Déu em castigaria. Tenia un afany de poder malaltís i quan van acabar els abusos em va fer la vida impossible tant com va poder. —Com ho expliqueu, això que feia? —Era tan psicòpata com jo jugador de bàsquet. Jo crec més en la teoria de l’hàbit social, que ho explica tot: permissivitat dins l’entorn familiar, que protegeix l’agressor, sumada a una esgarrifosa permissivitat legal. A banda, moltes vegades quan has estat objecte d’una agressió tendeixes a repetir aquell patró amb una altra persona. Jo recordo que a onze anys, malgrat ser heterosexual, vaig tenir un instint de coquetejar amb un company de pupitre més feble. Però una veu interior em va dir que no. Jo no sé si puc universalitzar aquesta sensació, però sí que sé que vaig escoltar aquesta veu. I tinc la sensació que molta gent la sent i en fa cas omís. —Creieu que van abusar de la vostra àvia? —Amb tota la sinceritat del món, se me’n fot, perquè jo també vaig tenir aquest impuls cap a una persona més feble i vaig escoltar aquesta veu interna que ella no va escoltar. Diuen que són psicòpates, i en la mesura que són psicòpates, són malalts mentals, pobrissons! Però un malalt mental real no té una percepció clara de les coses. Potser se n’aniria a violar un home musculós, que li pogués fer mal. Ells, en canvi, sembla que tenen molt clara la percepció del perill, mentre que un psicòpata real no sent por. Veuen un nen indefens i pensen ‘som-hi!’. Hi insisteixo: crec que s’ha d’aplicar la teoria del gos rabiós, ni que sigui de la manera més humanitària possible. No es poden deixar lliures, pel seu bé i el de les seves víctimes. El meu suggeriment no és la injecció letal, sinó que estiguin en una institució psiquiàtrica tota la vida. El codi d’honor carcerari ja se sap què fa amb els pederastes i hem de donar proves de civilització i ser millors que ells. No hem d’aplicar la llei del talió, però veiem com la reincidència és constant i les dades diuen que prop del 90% dels agressors no trepitjarà mai un jutjat. —Són unes xifres brutals… —Hi ha un estudi fet per la UB el 2009 que calcula que un 7,9% dels homes i un 19,7% de les dones han patit abús sexual abans de divuit anys. Pot ser difícil de creure, però totes les dades apunten cap aquí. Hi ha una predicció pel 2030 que diu que la primera causa de discapacitació adulta seran les malalties mentals. Jo no puc afirmar que siguin causades per l’ASI, però sembla força raonable de dir que hi ha relació entre això i aquesta pandèmia creixent, amb una legislació que és una calamitat i una màfia que creix. —Màfia? —L’esclavitud sexual infantil és el tercer negoci brut del món, després del narcotràfic i el tràfic d’armes. Parlem d’un negoci que mou una milionada i es relaciona amb l’economia blanca. El turisme sexual n’és un exemple. Sense això, més d’una economia se n’aniria en orris. A Mèxic, per exemple, les autoritats sanitàries calculen que el 70% de la població ha tingut ASI, i només es denuncien el 2% dels casos. I hem de parlar també de l’Àfrica, l’Amèrica Llatina, Tailàndia, l’Índia, Taiwan, les Filipines, els Estats Units… A Tailàndia és un negoci familiar que consisteix a portar el nen o la nena al prostíbul, drogar-lo i deixar-l’hi en canvi de diners. La pederàstia funciona per xarxes i hi ha membres d’institucions legals com la policia que hi participen. Tenim un problema de salut pública que cada vegada creix més i hi ha molta màfia i corrupció. No dic que el poder polític sigui corrupte, però hi ha polítics i gent important fins al capdamunt. El cas d’Epstein, per exemple. O tot l’estament de Hollywood: Kevin Spacy, Woody Allen… Dues persones que s’han manifestat darrere d’acusacions a persones importants de Hollywood han tingut tràgics accidents. I jo no crec en les casualitats… —Critiqueu també les legislacions. Què més s’hauria de canviar, a més d’això que heu comentat? —S’ha de posar el dia el concepte de violar, que vol dir entrar a la força a les zones més íntimes d’una persona. Només amb els tocaments n’hi ha prou. No calen actes sexuals ni penetració. Això d’abús o agressió sexual és ridícul… Com en el cas de la Manada, que una violació múltiple tan bèstia és considerada un abús. Una violació és una violació! S’han de tenir en compte els fets per mesurar la pena, però hi ha violació o no n’hi ha. —Hi ha cap manera de prevenir o detectar un cas d’abús sexual infantil intrafamiliar? —Algunes coses poden fer saltar les alarmes. En primer lloc, una sexualització precoç de la criatura, amb interessos i comportaments sexuals impropis de la seva edat. En molts casos, també es pixen a sobre a edats impensables o presenten retenció de fluids, a més de manca d’autoestima, crisis d’ansietat, aïllament social… I qualsevol fòbia que tingui vers una persona ha de cridar l’atenció dels pares. Amb molt de tacte, han de demanar-li què passa. Un nen no mentirà sobre l’abús sexual. També cal deixar-los clar quines són les seves parts íntimes i dir-los que ningú no té el dret d’accedir-hi. Que el seu cos és seu i només seu.

Summary: José Abella: ‘L’abús sexual infantil mata de moltes maneres diferents’


A la ciutat nord-americana de Santa Fe, el fiscal general de l’estat de Nou Mèxic, Hector Balderas, va presentar la setmana passada una demanda contra Google per haver ‘espiat’ i violat la privadesa dels menors. Malgrat la llunyania, aquesta denúncia ha tornat a fer parlar de la presència de Google en el sistema d’ensenyament català, concretament de Google Suite for Education. Algunes famílies i organitzacions són molt crítiques amb aquest paquet d’aplicacions utilitzat per alumnes i professors, perquè diuen que permet a Google d’aplegar dades dels menors per a finalitats comercials. Segons que defensa el fiscal Balderas en una denúncia molt dura, Google comet una il·legalitat, perquè viola la llei federal que protegeix la privadesa dels nens menors de tretze anys en l’entorn digital. La llei obliga les empreses a obtenir el consentiment dels pares abans de recollir el nom, informació de contacte i més dades personals d’un menor de tretze anys, un requisit que sembla que no s’ha complert. ‘No es poden calcular les conseqüències del seguiment de Google: els nens són supervisats per una de les empreses de “mineria de dades” més grans del món, a l’escola, a casa, en dispositius mòbils, sense el seu coneixement i sense el permís dels pares’, diu Balderas. Doncs bé, la situació és força semblant a la dels nostres alumnes de primària i secundària. Google deixa clar en l’avís de privadesa de Google Suite que poden recollir informació personal dels alumnes i els professors, com ara noms d’usuaris, adreces de correu electrònic, contrasenyes, telèfons, adreces, fotografies de perfil, informació del dispositiu que es fa servir, adreça IP i informació de la localització. Aquestes dades Google les fa servir per a obtenir patrons de comportament dels menors i, tot seguit, desenvolupar serveis amb què més endavant podran aconseguir un rèdit econòmic. Qui pot accedir a aquesta informació propietat de Google? Una redacció força ambigua obre la possibilitat a cedir-la a tercers: ‘afiliats o empreses de confiança perquè la processin en nom nostre’. Segons la llei, l’únic requisit perquè Google pugui entrar a les escoles catalanes és que hi hagi una autorització prèvia dels pares dels alumnes – com en aquest exemple. El curs passat, les escoles i instituts ja van començar a demanar-lo per ordre del Departament d’Ensenyament. La plataforma d’activistes informàtics Xnet, que treballa per la democratització de la xarxa digital, fa mesos que ha començat una campanya, juntament amb més entitats, perquè els pares no hi donin consentiment: ‘Si s’hi dóna consentiment, informació com ara els informes dels alumnes, les notes, les valoracions sobre l’ortografia, si té anorèxia, si és víctima d’assetjament escolar o fa assetjament escolar… queda en uns servidors d’una empresa que té com a principal activitat la mineria de dades’, diu Simona Levi. Xnet afegeix que amb l’autorització no n’hi ha prou per a complir el Reglament General de Protecció de Dades (RGPD) de la UE, aprovat el 2018. D’acord amb la llei, les escoles haurien de tenir un responsable competent en gestió de dades. ‘No tenim coneixement que en cap escola s’hagi presentat aquesta figura a la comunitat educativa.’ Sigui com sigui, amb l’extracció de dades en massa –segons The New York Times, més de noranta milions de professors i alumnes de tot el món utilitzen Google Suite a les escoles–, Simona Levi recorda que es pot crear un perjudici al menor a llarg termini: ‘Perjudiquem la vida de persones que ara mateix no són plenament conscients. Quan jo tenia entre quatre i vint anys encara no tenia la identitat definida. Per tant, jutjar l’estructura d’una persona quan la seva identitat es va conformant pot marcar-lo per la resta de la seva vida. A part que són comportaments íntims. Tota la informació d’Ensenyament passa per Google’, afegeix Levi. USTEC-STEs, el sindicat majoritari a l’ensenyament al Principat, que també va participar en la campanya perquè els tutors no autoritzessin l’ús de Google Suite a l’escola, considera ‘inadmissible’ que a les escoles es permeti que qualsevol empresa tingui accés a les dades (personals o no) dels infants: ‘Exposar la privadesa de criatures menors d’edat a aquests riscos és moralment inacceptable.’ El portaveu del sindicat, Ramon Font, assenyala que la campanya es va començar perquè tenien la sensació que molts pares no sabien què signaven i responsabilitza el Departament d’Ensenyament de ‘traspassar una responsabilitat molt gran al professorat’. ‘Menysteniment’ del departament El Departament d’Ensenyament sosté que no hi ha cap conveni amb Google i que són els centres educatius que decideixen quina és la millor tecnologia per a acompanyar el seu projecte digital. ‘El departament mai no promourà una determinada companyia ni plataforma com a servidora de productes’, diuen els responsables del departament. Però la web del departament publicita els serveis de Google Suite amb la següent explicació: ‘El compte XTEC –correu corporatiu del Departament d’Ensenyament– ofereix una sèrie de serveis telemàtics i incorpora elements i funcionalitats basats en la tecnologia G Suite que ofereixen aplicacions avançades de col·laboració i comunicació.’ I a continuació hi ha enllaços amb les principals aplicacions de Google Suite, com ara el calendari, el correu, l’emmagatzematge al núvol i els fulls de càlcul. Captura de pantalla de la web del Departament d’Ensenyament en què es promouen els serveis de G Suite. VilaWeb es va posar en contacte amb el departament per saber per què publiciten aplicacions de Google si havien assegurat que no promourien cap companyia, però no en vam rebre cap resposta. ‘Són tan incompetents que continuen fent aquesta afirmació i no se’ls ha acudit d’esborrar-ho de la web. M’encantaria dir que Innovació d’Ensenyament ho fa perquè cobra de Google. M’encantaria. Però no puc dir ni això. Cal substituir la gent que hi ha per gent que entengui l’entorn digital’, diu Simona Levi. El Departament d’Ensenyament fa temps que utilitza els serveis de Google. Fins al punt que els correus corporatius XTEC de tota la xarxa de professors de l’ensenyament públic és desenvolupat a partir de tecnologia Google. Per això moltes direccions de centres opten per fer ús de les aplicacions Google, que els és útil per a fer calendaris, compartir informes dels seus alumnes o enviar temaris i formularis. Ho explica un professor d’institut a VilaWeb: ‘No tan sols es té en compte que és un sistema gratuït per al centre, sinó que és un entorn digital que els professors ja coneixen perquè ja fa temps que utilitzen el correu XTEC.’ Simona Levi explica que fa deu mesos que han intentat d’establir converses amb la Direcció General d’Innovació, Recerca i Cultura Digital del Departament d’Ensenyament per proposar alternatives a les eines de Google, basades en programari lliure, i no haver de dependre de la multinacional. Però no n’han rebut resposta i diuen que s’han sentit ‘menystinguts’.

Summary: Google treu profit de les dades dels menors a les escoles


Els ministres de la VIII Legislatura de la història andorrana han jurat el càrrec avui en un acte protocol·lari en l’Auditori Nacional d’Andorra (Ordino), informa el govern en un comunicat. Són Jordi Gallardo (Presidència, Economia i Empresa), Èric Jover (Finances i portaveu), Maria Ubach (Afers exteriors), Josep Maria Rossell (Justícia i Interior), Jordi Torres (Ordenació Territorial), Víctor Filloy (Assumptes Socials, Habitatge i Joventut), Sílvia Calvó (Medi ambient), Verònica Canals (Turisme), Joan Martínez Benazet (Salut), Ester Vilarrubla (Educació i Ensenyament Superior) i Judith Pallarés (Funció Pública i Reforma de l’Administració). Faltarà per fer-ho, els propers dies, Sílvia Riva, ministra de Cultura i Esports, que per motius professionals no ha pogut assistir a l’acte. També han jurat el càrrec els nous secretaris d’Estat; entre ells, Landry Riba, secretari d’Estat d’Assumptes Europeus, un nou càrrec, per avançar en les negociacions per a l’acord d’associació amb la UE. En el discurs previ al jurament, el nou cap de Govern, Xavier Espot, ha agraït als seus ministres ‘el compromís, la vocació de servei i la seva valentia’. Amb l’acte d’aquest dimecres es dona ja per iniciada de manera definitiva la legislatura d’un govern tripartit, format per Demòcrates, Liberals d’Andorra i Ciutadans Compromesos.

Summary: Els ministres del nou govern d’Andorra juren el càrrec


Inés Arrimadas puja al faristol del parlament. Li toca intervenir després de la compareixença de Quim Torra per a explicar els darrers canvis al govern. Comença amb un posat seriós, però de seguida el teatralitza amb una gesticulació col·loquial, un somriure i una cadència musicalitzada en castellà: ‘La senyora Borràs es presenta a la llista de les generals i dóna les gràcies el senyor Torra pel seu compromís per a anar a defensar Catalunya al congrés, però les bèsties amb forma humana, això no ho podem fer. Aleshores, les bèsties amb forma humana, segons el senyor Torra…’ Josep Costa l’interromp sobtadament. ‘Senyora Arrimadas…’ ‘Què?’, replica ella. ‘Em sembla que no anam pel bon camí’, li respon Costa. ‘Perdoni? Em prendrà la paraula perquè he recordat allò que el senyor Torra ha deixat per escrit?’ Arrimadas es torna a referir a un dels articles polèmics de Torra, un dels que titllarà de ‘supremacista i xenòfob’, com ha repetit d’ençà del debat d’investidura. Té Costa al darrere, assegut al lloc de Roger Torrent, però Arrimadas no es gira per a mirar-lo, prioritza mostrar la cara a les càmeres encara que hagi de parlar-li d’esquena. Tindrà uns minuts de confrontació amb qui exerceix l’autoritat parlamentària de la mesa estant, com a vice-president, durant una absència temporal del president del parlament. És allò que tantes vegades ha cercat i trobat Cs a l’hemicicle. La brega forma part de l’estil Arrimadas i de la fórmula que l’ha catapultada fins al primer lloc a les eleccions el 21-D. És una de les herències que hi deixa abans d’anar-se’n cap a Madrid. N’hi ha més. Fa temps que es van acabar els anys del ‘capteniment amable’, de les paraules envellutades i la vella cordialitat entre els grups parlamentaris. Antoni Gutiérrez-Rubí, assessor en comunicació política i fundador de la consultora Ideograma, assenyala que Arrimadas utilitza amb ‘eficàcia’ dues claus que condicionen el dia a dia de la cambra i de tots els grups. La primera: l’hemicicle és un plató de televisió, un ‘espai escènic de la política’ on l’austeritat i l’antiga jerarquia xoquen amb les noves formes de cultura política. La segona: el parlament és també una ‘cambra d’amplificació que s’usa a les xarxes socials’. Remarca que moltes intervencions es fan per a aconseguir un espot publicitari, no pas per a afavorir el debat. Inés Arrimadas intervé al parlament amb Josep Costa a la mesa. La picabaralla entre Costa i Arrimadas del darrer ple, diu, ‘va semblar més un talk show, un debat televisiu, que una sessió parlamentària’, i creu que la dirigent de Cs sabia molt bé què feia. Per a Gutiérrez-Rubí, Arrimadas usa el castellà a la cambra per apropar-se més a la realitat lingüística del carrer, on molta gent canvia de llengua segons les circumstàncies. El primer de fer-ho va ser el seu predecessor, Albert Rivera. També hi ha traslladat la col·loquialitat: ‘Un llenguatge clarament punyent, que busca ressonàncies més enllà de Catalunya. Des d’Extremadura a Galícia.’ Segons Gutiérrez-Rubí, Arrimadas ha de simplificar el missatge i engrossir-lo. ‘No hi ha finezza‘, diu. El llenguatge com a arma Arrimadas s’ha servit de la paraula per fer viral el seu discurs entre l’espanyolisme. El ‘procés’, sempre pronunciat en català, encara que parli en castellà, amb els sinònims de ‘monotema’ o Matrix. Troba un ganxo mediàtic per a idees bàsiques que es repeteixen: el menysteniment del castellà a l’escola, la propaganda d’unes institucions que només governen per a mig Catalunya i que són el modus vivendi de la classe dirigent (‘el chiringuito’ ‘i el chollo’, en diu), la parcialitat de TV3 i Catalunya Ràdio, la llei electoral injusta que els impedeix de governar encara que guanyin les eleccions, les famílies trencades pel procés, els problemes que realment afecten els catalans (les llistes d’espera, arribar a final de mes), l’estat espanyol com a ens inamovible (al marge del president que dormi a la Moncloa), la constitució espanyola com a bé suprem, el suport a la policia i a la justícia com a tòtems inqüestionables. Arrimadas escombra la complexitat amb un traç gruixut i de vegades simplifica la realitat vorejant la mentida o la difamació. Ho fa quan parla dels ‘comandos separatistes’, referint-se als CDR amb el llenguatge que els mitjans hegemònics espanyols usaven per a ETA i la kale borroka. Són referències a la violència que criminalitzen i forgen imaginaris que després poden ser perseguits als tribunals, si cal. Encara que no llegeixi mai els papers que duu quan és davant el micròfon, no improvisa. Com la resta de diputats de Cs, a més, Arrimadas ha deshumanitzat l’adversari polític, impedint qualsevol bri d’empatia personal al marge de les diferències polítiques òbvies, cap a qualsevol dels antics companys al parlament ara empresonats o a l’exili, coneguts de fa anys. S’ha allunyat de tota solidaritat. ‘Aquí sou molt pinxos i després, davant els jutges, us enfonseu’, li va arribar a dir a Torra durant una sessió al parlament. L’efecte ‘like’ Gutiérrez-Rubí ha teoritzat sobre allò que anomena ‘efecte like’ en política. Resumint-ho molt: la necessitat d’agradar ha desplaçat el pensament. Arrimadas encaixa amb el patró. Ha tingut una presència significativa a Instagram i la imatge és un dels seus eixos estratègics, en un context en què el component mediàtic i de desenvolupament en la societat de la informació són determinants per als partits a l’hora d’escollir caps de cartell. ‘És una candidata amb una fotogènia molt potent i se serveix d’aquest potencial a favor seu i de les idees polítiques’, diu. Segons Guitérrez-Rubí, vivim en una societat en què el ‘m’agrada’ implica una vinculació social i afectiva, perquè el contingut suscita emocions. Un 65% de la comunicació, diu, és no verbal. Arrimadas no parla quan té el micròfon i prou. Sovint va acompanyada de fotografies d’allò que denúncia o publicita, va desplegar una bandera espanyola al faristol, respon a les intervencions de Torra amb gests. Un dels més criticats va ser quan va respondre el president de la Generalitat acostant-se el dit al cap, com dient-li que era boig. La líder dels catalans ‘humiliats’ Arrimadas s’ha volgut erigir en defensora dels catalans que no es creien representats pel catalanisme i que s’havien sentit amenaçats per l’intent d’aconseguir la independència, fins al punt de justificar la violència policíaca de l’1-O o els empresonaments dels dirigents polítics i socials. Ha capitalitzat la reacció extrema de qui s’ha sentit atacat i respon actuant radicalment. És la desinhibició espanyolista dels qui creu ‘humiliats’ per una hegemonia que acusa d’haver imposat una identitat catalanista homogènia. D’ací ve la referència insistent a les ‘bèsties amb forma humana’. Arrimadas ha repescat l’essencialisme per a combatre’l i emfasitzar la diferència, menystenint el patrimoni cultural de la barreja d’identitats intrínsec en la societat catalana. Potser és una de les raons que l’han feta connectar amb els electors dels barris amb menys renda de Barcelona i, alhora, amb els més rics, al costat de l’orgull per la bandera espanyola, estigmatitzada del franquisme ençà. És la diversitat personificada en una catalana de Jerez de la Frontera que s’ha casat amb un català de Ripoll, ex-convergent. ‘El meu marit era nacionalista. Ara intento apartar-lo de tot allò’, va declarar a la revista Telva. Tot és política. Inés Arrimadas i Carlos Carrizosa, adreçant-se a Eduard Pujol el 28 de febrer. Arrimadas ha trepitjat pobles amb majoria independentista per demostrar que no hi era respectada però era capaç de plantar cara als qui la critiquen, a la recerca d’una imatge intolerant de l’independentisme que insulta o expressa desaprovació per un partit escollit a les urnes. Dins el parlament i fora, ha aconseguit fer perdre els nervis a més d’un i s’ha servit de les situacions originades a favor seu, sense deixar de denunciar els actes vandàlics que han rebut algunes de les seves seus. La tensió ha esdevingut una convidada més al parlament. A la cambra, no s’entendria Arrimadas sense la figura de Carlos Carrizosa. El portaveu és qui ha executat els enfrontaments més bel·ligerants, com quan va retirar el llaç groc de la bancada del govern mentre Torra perseverava políticament en la idea de la restitució dels consellers legítims. Arrimadas, en aquell moment, no era a l’hemicicle, i no hi va tornar fins que Carrizosa no va haver retirat el llaç. Una de les situacions més extremes va ser quan Carrizosa va instar el diputat d’ERC Ruben Wagensberg a dir-li a fora, al carrer, que era un ‘feixista’, quan ell havia anomenat així els diputats de Cs dins l’hemicicle si ells usaven expressions com la de ‘supremacista’. Després d’aquell ple d’alt voltatge, Torrent va convocar els grups perquè acceptessin que la desqualificació personal era una línia vermella. També ho són, segons el reglament, les paraules ofensives adreçades a les institucions públiques. El president del parlament pot fer crides a l’ordre, expulsar un diputat o excloure’l temporalment de les seves funcions com a diputats. De moment, Torrent ha fet crides a l’ordre. Del vot centrípet al vot centrífug Arrimadas va millorar els resultats electorals d’Albert Rivera dues vegades consecutives i va esdevenir la primera candidata a guanyar unes eleccions al Parlament de Catalunya. Tot i que insisteix que els problemes reals dels catalans són uns altres, Cs ha viscut d’allò que ha anomenat el ‘monotema’. Arrimadas no va donar per mort el procés quan JxCat i ERC van assumir les contradiccions del retorn a l’autonomia, després del 27-S. Ha alimentat les seves bases amb l’amenaça de la secessió i la promesa de duresa contundent. Segons Pau Canaleta, consultor en comunicació i professor de comunicació política, el procés ha motivat el pas del vot centrípet (en què els partits cercaven el centre per a guanyar) al vot centrífug, dividit en dos blocs i sense transvasament de vot entre l’un i l’altre. Abans, la majoria volia adreçar-se al 70% o al 80% de la població. Ara no. Arrimadas ha competit, diu Canaleta, perquè Cs esdevingui el partit més gran del seu bloc. Per això només s’adreça als seus electors, igual com els independentistes. Però l’espai electoral de Cs, avisa Canaleta, és ‘exageradament dimensionat’ i es deu al context del 21-D. Mantenir-lo requerirà que el PP no aixequi el cap mai més i que el PSC no es recuperi, cosa que no semblen indicar les enquestes. La petja d’Arrimadas és tan forta, que el fet que se’n vagi pot perjudicar les expectatives de Cs a Catalunya. Sabrà preservar en el seu llegat de crispació feta viral?

Summary: Arrimadas: el llegat de la crispació feta viral


Catalunya en Comú Podem ha anunciat l’expulsió del grup parlamentari de Joan Josep Nuet, una volta s’ha confirmat que es presentarà a les eleccions espanyoles amb ERC. Ahir el partit va confirmar que havia suspès de militància a l’ex-membre de la mesa del Parlament de Catalunya i li va reclamar l’acta de diputat. En una conferència de premsa, la presidenta del grup parlamentari dels comuns, Jéssica Albiach, ha explicat que el grup s’ha reunit i ha decidit de manera unànime expulsar el diputat perquè consideren ‘incompatible la seva decisió personal’ de presentar-se en les llistes d’ERC amb continuar amb el grup parlamentari de Catalunya en Comú Podem. A més, Albiach ha carregat contra ERC i ha avisat que amb la seva ‘pràctica de foment del transfuguisme’ s’allunya d’un escenari ‘d’aliances àmplies i progressistes’, en referència a les pròximes eleccions municipals del maig. En aquesta línia, ha equiparat l’actitud d’ERC amb la de Ciutadans.

Summary: Els comuns expulsen Joan Josep Nuet del grup parlamentari


Junts per Catalunya ja triat Jordi Sànchez com a president del grup parlamentari. També han acordat que Elsa Artadi serà la portaveu de grup al parlament. Segons que ha explicat la formació, hi haurà cinc portaveus adjunts: Eduard Pujol, Albert Batet, Josep Maria Forné, Gemma Geis i Lluís Guinó, en representació de les quatre circumscripcions electorals. Junts per Catalunya ha acordat que @jordialapreso serà el president del grup parlamentari; @elsa_artadi exercirà de portaveu; @PujolBonell, @albertbatet, @JosepMForne, @GemmaGeis i @lluisguino actuaran de portaveus adjunts. — Junts per Catalunya 🎗 (@JuntsXCat) January 29, 2018

Summary: Junts per Catalunya tria Jordi Sànchez com a president del grup parlamentari


El PP ha registrat la marca Catalunya Suma ‘per si de cas’ Ciutadans s’avé a presentar-se conjuntament amb ells a les pròximes eleccions al parlament. Segons que ha publicat Economía Digital i ha confirmat l’ACN, la marca s’ha registrat des de Madrid i s’ha fet en coordinació amb el partit a Catalunya. Aquesta marca vol reproduir l’èxit de la plataforma electoral Navarra Suma, que va unit UPN amb el PP i Ciutadans, i que va ser la més votada a les urnes. Tot i això, al PP són conscients que la formació d’Albert Rivera, ara amb Lorena Roldán al capdavant a Catalunya, no és partidària d’aquesta fórmula. En aquest sentit, fons del PP expliquen que ara per ara no hi ha res més que el registre de Catalunya Suma com a marca per si el partit carabassa canvia d’idea. Ahir, el diputat de Ciutadans Nacho Martín Blanco descartava del tot una possible entesa per anar junts amb el PP. En declaracions a SER Catalunya, va dir que el seu partit era el ‘referent incontestable’ a Catalunya i la ‘casa gran del constitucionalisme’ que calia preservar.

Summary: El PP registra la marca Catalunya Suma per si Ciutadans s’avé a fer una coalició


La fiscalia ha obert diligències contra els integrants del grup Manel per un gag del programa ‘Polònia’ de TV3 que parodiava la seva cançó ‘Boy band’ per una denúncia del sindicat de policia CSIF. La investigació s’afegeix a la investigació ja oberta per un esquetx del programa ‘Està passant’, i per la qual ja s’havien obert diligències contra Toni Soler, Jair Domínguez i Magí Modgi , confonent el cognom de l’humorista, que es diu Magí Garcia, amb el seu nom artístic. CSIF va decidir portar els dos programes de TV3 a la fiscalia per un delicte d’odi i injúries contra la policia. Es confirma. La denúncia és contra el @soler_toni, el @sempresaludava, el Magí @modgi i el @GrupManel. pic.twitter.com/1m1dOHKfc2 — Carlos Baraibar (@carlosbaraibar) November 6, 2019 A l’esquetx de ‘Polònia’ hi surt un grup que simula ser Manel interpretant una cançó i un ball sota el títol ‘Poli band’. Segons CSIF, comparen la policia amb una ‘banda d’analfabets, assetjadors morals, agressius i violents que causen lesions a la ciutadania indiscriminadament’. Pel que fa al d’’Està passant’, l’esquetx carregava contra l’actuació policíaca contra els manifestants incloïa imatges de gossos amb cascs de policia o amb projectils de foam. Estimats mortalets us informo que els Sindicats de Mossos i associació de comandaments denuncien a la fiscalia un gag de TV3 per odi i injúries https://t.co/v8grqJxysr No veieu el vídeo sisplau, que els mossos s'han ofès molt. No feu RT ni comenteu els pot fer pupita. pic.twitter.com/eN9qiZ6YpQ — La Mort (@LaMort1714) October 24, 2019

Summary: Ridícul de la fiscalia citant a declarar els membres del grup Manel per una paròdia del ‘Polònia’


El president de la Generalitat, Quim Torra, ha denunciat avui fortes pressions de l’ambaixada espanyola als EUA perquè en el discurs que farà demà a la inauguració de l’Smithsonian Folklife Festival i durant els seus actes a Washington es limiti a parlar de cultura popular i no faci comentaris sobre el procés català o el conflicte amb l’Estat espanyol. En una atenció als mitjans de comunicació des de la capital dels EUA, el president ha explicat que hi ha ‘pressions òbvies’ i ha criticat que ‘malauradament, la tenebrosa diplomàcia espanyola es mou sempre que Catalunya alça la seva veu al món’. ‘Com sempre, hi ha restriccions i un intent de modular la nostra veu. A mi no se m’acudiria dir-li a l’ambaixador, Pedro Morenés, què ha de dir ell’, ha declarat. Avui al vespre, Torra i Morenés coincidiran a la recepció oficial i privada de l’Smithsonian Folklife Festival, i per això el president ha comentat que li farà arribar la seva visió de manera informal si conversen. Igualment, ha volgut ‘apel·lar al ministre d’Afers Estrangers espanyol, Josep Borrell, perquè permeti que qualsevol ciutadà es pugui expressar-se en llibertat als EUA’. ‘Tenim tot el dret del món a venir i expressar en llibertat el que considerem i parlar dels presos polítics i dels exiliats’, ha dit. El president ha destacat la importància de reobrir les delegacions de la Generalitat perquè ‘continuïn fent el que han vingut fent fins ara, i denunciar la situació que viu Catalunya’ a ulls del món. ‘En el moment especial que viu el país, temen una especial significació les delegacions. No haurien d’haver estat tancades mai, però avui més que mai cal que allà on hi hagi una veu catalana al món, expliqui la situació’. ha dit. I ha demanat a ‘tots els catalans que hi ha al món que siguin ambaixadors de la causa catalana i denunciïn allà on puguin la regressió de drets i la situació de Catalunya.’ Pressions que vénen de lluny De pressions espanyoles, ja n’hi havia hagut abans del viatge de Torra. Tal com va informar VilaWeb, ja venien de lluny, d’ençà del mes d’octubre. Seguint instruccions d’Alfonso Dastis, aleshores ministre d’Afers Estrangers espanyol, l’ambaixada espanyola a Washington es va posar en contacte amb el Departament d’Estat per provar de retirar la invitació a Catalunya. Entre el desembre i el gener, amb la delegació de la Generalitat a Washington ja tancada pel 155, hi va haver reunions de la delegada de l’oficina cultural de l’ambaixada espanyola, María Molina Álvarez de Toledo, el director de l’Smithsonian, Michael Atwood Mason, i un representant del Departament d’Estat. La delegada cultural volia convertir la invitació de la cultura catalana en una expressió folklòrica regional espanyola. La temptativa no va reeixir, perquè el director de l’Smithsonian s’hi va oposar i, finalment, l’acord es va tancar acceptant una presència institucional espanyola a l’acte d’inauguració, que serà justament la de Morenés.

Summary: Torra denuncia pressions espanyoles als EUA per impedir que hi parli de política


Avui, que finalment el govern espanyol ha autoritzat el confinament total de la població, el metge epidemiòleg Oriol Mitjà ha publicat un fil de piulets en què defineix una nova estratègia per a passar a estadis més avançats del control de l’epidèmia, reduir més el contagi i combatre més eficaçment la malaltia. Què caldrà fer des d’ara per a poder sortir del confinament? A partir d’un esquema molt simple, Mitjà transmet molt contingut. D’una banda, proposa que els ciutadans informin dels símptomes perquè l’administració pugui fer un mapa de control tot indicant on hi ha més contagis. De fet, això es fa amb l’aplicació StopCovid19Cat impulsada pel Departament de Salut. També fent ús de les aplicacions tecnològiques, Mitjà proposa que els ciutadans donin el consentiment per a cedir la localització pel mòbil i així saber si hem estat exposats a ser infectats. Si és el cas, es recomanaria d’evitar les aglomeracions i evitar més possibles contagis. 2) 🚦 #App2_contactos: como app de running, damos el consentimiento para habilitar los permisos de ubicación y bluetooth. Si tenemos un encuentro con una persona positiva COVID19 se almacenará y saldrá un semáforo 🟢verde (no-expuesto)🔴rojo (expuesto)🡲evita aglomeración — Oriol Mitja (@oriolmitja) March 29, 2020 En aquest context, Mitjà proposa de reforçar els laboratoris dels hospitals amb les proves PCR perquè tots tinguin la capacitat de detectar positius. Per una altra banda, també proposa d’impulsar una xarxa comunitària de tests ràpids (que es fan en vint minuts). Això faria possible de desgranar entre els casos aguts, que s’haurien d’aïllar a casa perquè faria pocs dies que han estat infectats, i els casos de persones que han passat la malaltia i que ja podrien tornar a la vida normal. Aquesta estratègia seria semblant a la que han aplicat països com Corea, que han estat molt eficaços a l’hora de reduir l’impacte de la malaltia. 4) ) 🧪Red comunitaria de pruebas rápidas (tardan 20 minutos): 4a) #Antígenos: detección de casos agudos (días 1-4) 🡲#quédate_en_casa 4b) #Anticuerpos IgM/IgG: detección de casos que ya han pasado la enfermedad (días 7-24) 🡲#puedes_trabajar — Oriol Mitja (@oriolmitja) March 29, 2020 Fa un mes i mig que Oriol Mitjà denunciava gairebé tot sol que la Covid-19 anava entrant a Catalunya i a l’estat espanyol amb molta força i que era decisiu de prendre mesures excepcionals. De llavors ençà, sembla que hagi passat molt més temps. Els fets li van donar la raó de seguida. Ara treballa de ple en l’assaig clínic, en què hi participen tres mil persones, per a donar validesa a l’estratègia de reduir la càrrega vírica de la Covid-19 i, doncs, evitar el desenvolupament de la infecció entre els contactes dels malalts. El 15-2-20 @oriolmitja explicà al @FAQS per què FEIA SETMANES QUE DEMANAVA LA SUSPENSIÓ del Mobile. Amb 3 criteris científics1) LETALITAT: «El virus té mala llet; pot atacar els pulmons»; «Fa que alguns pacients amb certes malalties es morin»https://t.co/iZFv3yDdej — Jordi Badia i Pujol (@jbadia16) March 28, 2020 3) PROBABILITAT QUE N'ARRIBI UN CAS: «Al Mobile, amb 40.000 participants, n'hi ha 5.000 de la Xina. Un infectat pot començar una cadena de transmissió»; «Cada any 150.000 xinesos visiten Barcelona»; «Cal restringir els vols de la Xina cap aquí»https://t.co/NlWw9ZMaPC — Jordi Badia i Pujol (@jbadia16) March 28, 2020 I acaba: «Cal crear una unitat d’intel·ligència epidemiològica, amb informàtics i matemàtics que expliquin previsions, riscs i mesures» «L’únic missatge dels governs és que no passa res, que l’OMS no prohibeix viatges i que a Catalunya no n'hi ha cap cas»https://t.co/kRsL44XMbx — Jordi Badia i Pujol (@jbadia16) March 28, 2020

Summary: Oriol Mitjà assenyala els pròxims passos per a reduir el contagi de coronavirus