El paisatge del Priorat es pot convertir en Patrimoni Mundial de la UNESCO. A finals de juny o primers de juliol se sabrà si la UNESCO l’inscriu a la Llista del Patrimoni Mundial. Aquest és un fet molt més important del que pot semblar en primera instància. Hi ha unes quantes raons de pes: perquè poques vegades una candidatura a la UNESCO s’ha impulsat i treballat des de la societat civil de bon principi i fins al final, en aquest cas des de l’associació Prioritat que engloba entitats de diferents sectors, particulars i administracions locals; per com s’ha treballat el coneixement del territori i s’han identificat i definit uns valors que expliquen les singularitats a preservar; pel model de gestió que s’ha sabut definir i desplegar, a fi de mantenir en el present i en el futur aquests valors. I per això, aquesta feina ingent tan ben feta per la gent del Priorat ha de ser un referent per a altres territoris i paisatges del país. Entrar a formar part del patrimoni de la humanitat significa passar a ser considerat mundialment un paisatge de valor universal excepcional. En terminologia UNESCO això vol dir que els valors d’aquest paisatge i el que representen, són importants per al món sencer, i per això s’inscriuen en una llista que els reconegui com a tals i els ajudi a preservar. I és que el paisatge del Priorat és el que millor representa el mosaic d’agricultura mediterrània de terra endins i de muntanya mitjana. Com s’ho ha fet un equip reduït de persones per aconseguir un treball tan ben fet, tan avantguardista, de bé comú i participatiu? Hem parlat amb Roser Vernet, filòloga, activista cultural, fundadora del Centre Quim Soler la literatura i el vi, i coordinadora de l’associació Prioritat. Amb ella hem resseguit el procés i hem entès l’abast del propòsit i com n’és de revolucionari. —Fa deu anys naixia l’associació Prioritat, composta per entitats i particulars, per impulsar la candidatura del paisatge del Priorat a la UNESCO. Quina era la prioritat aleshores? —Fa deu anys (onze ja) es va encetar una etapa nova d’un procés que havia començat feia més temps. En aquesta nova etapa el que preteníem era canviar el xip a l’hora de treballar sobre el paisatge. Anys enrere havíem patit una sèrie de projectes agressius al nostre territori, que van provocar reacció i generar una sèrie de reflexions. Fins aleshores, el paisatge aquí era una cosa que no tenia cap mena d’actualitat. Es considerava que el paisatge es trobava en una altra banda, que aquí només teníem pedrots i teníem muntanyes i trossos, però el paisatge no entrava en la mentalitat d’uns i altres. —No s’entenia com un valor a preservar. —El paisatge era en una altra banda. En clau catalana, es valoraven paisatges arquetípics i simbòlics de la Catalunya humida, de la Catalunya Vella. Però quan ens van voler omplir el Montsant de molins, va començar una reacció: ens agredien el nostre paisatge emblemàtic i vam guanyar la primera batalla: ens el volien convertir en una central eòlica i vam aconseguir que el Montsant fos Parc natural. El que és interessant és que la reflexió i el debat no es va aturar i és aquí on es va començar a parlar de paisatge. Ens preguntem què en volem fer i com l’integrem a la nostra mentalitat i al sentit d’identitat d’aquest territori. Mas de Miramar, la Figuera. Priorat. —I com treballeu aquest camí de reflexió sobre el paisatge? —Durant tres anys organitzem unes jornades que es diuen ‘Priorat: quin paisatge, quin futur?’. Fem venir persones que han teoritzat sobre temes de paisatge. Parlem de paisatge i agricultura; de paisatge i patrimoni natural; de paisatge i urbanisme… I el tercer any vam fer un salt qualitatiu i vam parlar del paisatge i els valors, que ja és entrar en un àmbit més conceptual. Necessitàvem eines i criteris globals que ens servissin per aplicar-los després a la pràctica. Arran d’aquestes jornades també ens vam plantejar això que deia de canviar el xip: cansats que l’acció es redueixi a una mena d’estat d’alerta constant, d’actitud reactiva davant les intervencions que ens venen sobre el territori (des de fora del territori), ens plantegem un canvi d’estratègia i busquem un objectiu a llarg termini que ens permeti continuar treballant, i idear un objectiu positiu que pugui ser compartit per com més gent millor. El que volem ser ho hem de decidir de la manera més consensuada possible, perquè, si no, no té sentit. No es tracta d’imposar el que nosaltres pensem sinó de debatre, sensibilitzar i convèncer. I d’aquí neix la idea de la candidatura de paisatge cultural a la UNESCO. Des de l’any 1992 hi ha aquesta figura, dins de la Llista de Patrimoni Mundial i, doncs, per què no? En l’última jornada vinculant paisatge i valors vam portar en Joan Reguant, d’ICOMOS Andorra, a parlar sobre els paisatges vitícoles del patrimoni mundial, que acabaria sent el “director” de la nostra candidatura. —I aquí comença l’aventura de la candidatura. —Sí. De fet, amb aquestes jornades va néixer l’associació Prioritat. —El concepte ‘paisatge cultural’ què implica? Què s’entén per paisatge cultural? —No sé si en aquell moment ja parlàvem de ‘paisatge cultural’. Perquè ara costa de fer marxa enrere i parlar com parlàvem aleshores, que parlàvem d’una altra manera. Però paisatge cultural, aleshores i ara, no deixa de ser un concepte que qüestionem també. Perquè si diem que el paisatge és el resultat de la interacció de les persones damunt d’un entorn, d’un espai físic primigeni, tot paisatge és cultural. Penso que el salt conceptual és plantejar la idea dels valors del paisatge. Al principi, en parlàvem sense saber gaire de què parlàvem, tot i que sabíem que era un element clau. Al principi parlàvem de ‘valor’ sobretot amb matisos econòmics: el valor afegit d’un producte. És una visió més materialista. Vam fer una campanya que deia: ‘Vi + Oli + Paisatge = Futur’. Una campanya que va tenir el suport tot el sector vinícola. I era el paisatge a l’ampolla. Això és parlar d’un valor econòmic sobretot. —I com vau evolucionar en el concepte dels valors del paisatge? —Evolucionem a mesura que evoluciona el procés de la candidatura. Presentar una candidatura té unes exigències per part de la UNESCO, s’ha de fer d’una determinada manera, presentant un dossier. Ha de tenir uns estudis, informació i documentació de molts àmbits, perquè parlem de paisatge, que és un concepte molt complex i transversal. Tots aquests estudis estan enfocats a demostrar que tu tens el que ja hem dit, un ‘valor universal excepcional’, que és el que et dóna dret a estar a la Llista del Patrimoni Mundial. Si no demostres que el teu paisatge té un valor universal excepcional, ja pots plegar. Clar, això, d’entrada sembla molt bèstia! A poc a poc, el dossier et fa descobrir, conèixer i reconèixer. —No hi havia consciència de ser un paisatge excepcional. —No. Veníem de segles de tenir, com a territori, l’autoestima per terra, provocada per la nostra manera de ser i per la manera de ser dels altres, que ens consideraven un no res. En el millor dels casos, érem invisibles. —I us poseu a fer el dossier. —Sí. La UNESCO té un guió molt estricte. El primer capítol és la ‘descripció del bé’. En argot UNESCO “el bé” és el que tu presentes, que pot ser un monument, un paisatge, etc. En tractar-se d’un paisatge, has de descriure tot el medi físic i biòtic d’aquest paisatge, començant pel més primigeni que hi ha, que és la geologia, fins a la vida que hi ha, passant per l’orografia, el clima, la flora, la fauna, la geografia, i tot plegat. Després hi ha la història d’aquest paisatge. Perquè, si el paisatge és cultura, has d’explicar la història des que el territori comença a ser habitat fins ara. Com s’ha construït i com es llegeix la seva història en el paisatge. Un exemple de paisatge de mosaic del Priorat. —Hi ha una part material i una immaterial. I en aquest procés, quins valors excepcionals descobriu? —El que fem, suposo, és posar noms i cognoms científicament fonamentats a elements molt primaris, a intuïcions i a sentiments, que ja teníem. Però érem un territori poc estudiat… Descobrim que tenim una geologia extraordinària. Hi ha una diversitat geològica molt excepcional en un espai tan petit i ben delimitat com el nostre. Totes les eres geològiques són aquí, i per uns determinats camins, amb dues hores, pots transcórrer quatre-cents milions d’anys geològics. Aquesta realitat ja t’apunta un valor, que és el de l’alta diversitat, que és el mosaic. I quan estudiem el clima, ens trobem amb el mateix: hi ha un munt de microclimes en aquest espai. I quan estudiem la flora, la fauna i les orientacions, doncs ens anem trobant la mateixa diversitat. I aquesta diversitat condiciona l’activitat que s’hi fa al damunt. Aquesta orografia, que en Josep Pla defineix com a ‘paisatge cataclismàtic’, condiciona la vida que s’hi fa, perquè segons què no s’hi pot fer. Però no només el què s’hi fa sinó també el com es fa i el que en resulta. Clar, la primera activitat productiva va ser la mineria, però paral·lelament també l’agricultura. I l’agricultura, deguda a la varietat geològica i als microclimes, dóna uns productes en un tros que són diferents del tros del costat. Veiem que aquesta diversitat originària crea i conforma un mosaic, que també ens explica la part més immaterial d’aquest paisatge (la llengua, la toponímia, el patrimoni festiu, l’espiritualitat). —El paisatge cultural del Priorat entès com un mosaic. —Nosaltres teníem clar que volíem presentar tota la comarca, que és una unitat paradoxal, perquè és feta de forces centrífugues i centrípetes alhora. Que no és uniforme, però a la vegada és única. I quan l’estudiem, descobrim que això és la definició de mosaic: és el resultat del conjunt de totes les coses, i no pas una sèrie de coses sumades. Això és el que ens va apareixent amb els estudis que confeccionem per al dossier. —Què més descobriu? —Descobrim i ens fan descobrir (i aquí la mirada de fora és important, perquè la mirada de dins no té la distància suficient per a percebre segons què) que aquest paisatge té una gran nitidesa. Que no trobem els espais confusos i confusionaris que hi ha en altres llocs, que no saps on comença l’espai habitat i on s’acaba l’espai conreat i l’espai que no és ni una cosa ni altra… El paisatge del Priorat es llegeix molt bé, té capacitat d’explicar-se. I no només es llegeix bé, sinó que té un contingut de qualitat. Que és forma i contingut. Per exemple, el patrimoni de la pedra seca, que és un dels fils del relat, il·lustra la diversitat geològica en els seus marges i explica usos de l’aigua, organització del treball… La manera com estan distribuïts els pobles i com els trossos estan organitzats (la parcel·lació heretada). I els camins, densos des d’èpoques remotes expliquen delimitacions territorials, etc. I des del punt de vista immaterial la gastronomia, les festes, tradicions, toponímia… il·lustren tot el saber vinculat a l’agricultura, Es va teixint un entramat que té molt sentit i que té un relat que és molt sòlid. —La candidatura del paisatge del Priorat a patrimoni mundial de la UNESCO té algunes singularitats que caldria destacar: és una candidatura impulsada i desenvolupada sobretot per la societat civil (associacions, col·lectius professionals, culturals, persones…), fet que és excepcional, perquè les candidatures acostumen a ser impulsades pels estats o institucions públiques. I, per altra banda, la vostra candidatura s’entén com un procés de descoberta, coneixement i conscienciació pel propi paisatge. —De fet, també penso que hi ha hagut una evolució interna. Al principi, quan vam tenir la idea esbojarrada de presentar una candidatura, teníem molt clar que el que ens interessava era el camí a fer, perquè la UNESCO t’exigeix un coneixement a fons dels valors i que els garanteixis que aquests valors els continuaràs tenint. És a dir, que gestionaràs aquest paisatge de manera adequada. —Preservant-los. —Més que preservar, que també, es tracta de gestionar. Perquè preservar, salvaguardar o guardar es pot interpretar com a aturar, fixar la imatge. Però el repte es troba en la idea que el territori continuï vivint, perquè els paisatges són dinàmics i no tenim vocació de ser un paisatge fòssil. Per això l’exigència de la UNESCO, la del compromís de la gestió, a nosaltres és la que ens atrau, perquè és la que ens ha de permetre i obligar a buscar entre tots la manera de gestionar el paisatge. Perquè la consciència de tots plegats faci que sigui impensable que es proposin segons quins projectes i que la mateixa gent del territori ja faci les coses tenint en compte aquests valors. Que a l’hora de triar la manera de fer les coses, el criteri no sigui només allò que és més barat i funcional. —El gran repte del projecte és prendre una consciència col·lectiva sobre el paisatge. —Evidentment, aquest és l’objectiu de fons. Ara, perquè aquest objectiu tingui garanties d’èxit, calen moltes altres coses que poden ser més perifèriques o circumstancials. —Què voleu dir? —Que la comunitat, la gent, pot prendre consciència de moltes coses, però no estem aïllats, no som una illa autosuficient per poder decidir en tots els termes. Som una comarca petita, poc poblada, amb un pes específic molt minso, i hem de ser realistes. I, a més a més, les competències sobre aquest territori, pel que fa a competències legals i a la planificació, depassen els àmbits de la comarca. Per tant, no n’hi ha prou que aquí ho tinguem molt clar, encara que sigui el fet principal. Hem de fer que pugi més amunt. I que s’entengui en la seua complexitat. —Com s’ha rebut el treball de la candidatura en les instàncies institucionals? Generalitat, Diputació de Tarragona, els Consells comarcals, ajuntaments. —Hi ha dues coses a tenir en compte. Quan la candidatura va néixer de la societat civil, els impulsors vam tenir clar que havia d’anar més enllà, sobretot en l’àmbit de l’administració local. Els ajuntaments han d’estar implicats en la candidatura, s’ho han de creure i han de fer conlloga amb tota la resta. És l’administració més pròxima i en el cas dels pobles petits, com és el nostre cas, pròxima en tots els sentits de la paraula, perquè no hi ha una professionalització de la política. Naltros vam començar a treballar des del començament amb tres eixos: el territorial, l’acadèmic i l’institucional. En l’àmbit institucional teníem clar que el primer havia de ser el municipal. I, de fet, des del començament ja hi ha ajuntaments que se sumen a Prioritat. Per altra banda, hi ha els requisits de la UNESCO, perquè les candidatures no les presenta la gent ni les entitats, les presenten els estats. Són els estats membres que han signat la Convenció del Patrimoni Mundial els que presenten les candidatures. Per tant, aquí és Espanya. També és cert, com deies, que habitualment són les institucions que promouen candidatures, de manera que ja troben la fórmula. En els deu anys de camí que hem fet, la complicitat de les administracions locals ha anat venint. Però hi ha un canvi substancial a partir del 2013. Exemple de pedra seca al Priorat. —Què va passar al 2013? —Seguint tots els protocols de la UNESCO, naltros hem hagut de fer un camí institucional: l’Estat espanyol havia de tenir coneixement de la nostra candidatura, la va haver d’avaluar i d’inscriure en la ‘llista indicativa’, que és un requisit sine qua non per presentar candidatures a la UNESCO. Els estats han de fer una tria de totes les propostes i les posen a la llista indicativa, que eleven a la UNESCO, i on s’han d’estar com a mínim un any. Cada any l’estat n’agafa dues (a partir d’aquest 2019 només en pot agafar una) i la presenta a la UNESCO. Però en el cas de les propostes que arriben de Catalunya, primer s’han de presentar a la Generalitat i és la Generalitat qui presenta les candidatures catalanes al Consejo del Patrimonio Histórico del Ministerio de Cultura. —I com va anar amb la Generalitat? —Vam anar a la Generalitat i al Parlament al mateix temps. Vam anar al Parlament perquè la candidatura havia sortit de la base i qui representa la gent és el Parlament. I del Parlament, l’abril del 2012, en va sortir una declaració institucional de suport a la candidatura. Amb això i amb un esborrany sintètic de plantejament de candidatura vam anar a la Generalitat. A la Generalitat ens vam trobar que estaven endreçant tot el tema de les candidatures i havien fet una espècie de manual a cenyir-se per presentar candidatures. Nosaltres vam estrenar aquest nou mecanisme. Trobo interessant que es defineixi un mecanisme, però cal dir que els continguts d’aquest manual de requisits que has de complir per entrar en consideració és molt millorable. —Superat el tràmit de la Generalitat, se us va inscriure en la llista indicativa. —El gener del 2014 la candidatura del Priorat-Montsant-Siurana, paisatge cultural agrícola es va inscriure en la llista indicativa espanyola. És a partir d’aquí que d’una manera més formal, el Consell Comarcal del Priorat i la Diputació de Tarragona s’incorporen al projecte i juntament amb l’associació Prioritat passen a ser les tres potes que impulsen la candidatura. Això, de tota manera, no té mai una formalització jurídica. —A partir d’aquí, les administracions prenen consciència de l’abast de la candidatura i de la importància de la gestió del paisatge? —Prendre consciència és potser massa fort. Diguem que se’n van adonant que això tira endavant i que ells també han de tirar endavant. —I avui, que la candidatura és a punt de ser admesa per la UNESCO, les institucions ja estan implicades al cent per cent? —Jo continuo pensant que les administracions, més enllà de les locals, no en són prou conscients. Catalunya té monuments inscrits al Patrimoni mundial: Poblet, Tarraco, les obres de Gaudí, les esglésies de la Vall de Boí… Però, és clar, això són monuments amb una gestió molt ben delimitada. Un paisatge és molt bèstia, perquè hi entra tot i això implica a tothom. Paisatge no és només la postal ni la visió estètica, sinó que paisatge vol dir que s’ha de gestionar tot el que passa al darrere del decorat estètic. El paisatge reflecteix la gestió d’un territori. Si això no ho tens molt clar, ho tractes com un mer aparador i fas maquillatge. I aquesta part és tramposa, perquè pots falsificar la realitat. —A Catalunya, el Priorat és el primer precedent de paisatge candidat a la Llista del Patrimoni Mundial, tot i que no és el primer dels Països Catalans. —Hi ha inscrits la Serra de Tramuntana a Mallorca i el Palmerar d’Elx. El Palmerar és un element molt delimitat i molt singular, perquè és un paisatge africà posat aquí, i es gestiona amb característiques de monument. En canvi, la Serra de Tramuntana té totes les implicacions, com el nostre paisatge, i tenen problemes seriosos, perquè la gestió no està ben resolta. —Anem a la mare dels ous, que és el Sistema de Gestió del paisatge. Com l’heu plantejat? —A la part de la gestió de la candidatura, cap.5, hem de garantir que es mantindran els valors que diem que representem millor que els altres territoris, que és aquest mosaic d’agricultura mediterrània de terra endins i de muntanya mitjana. Has d’explicar aparells normatius i mecanismes de gestió que el garantiran. Per tant, has de demostrar que et dotes d’un Sistema de Gestió sòlid per a un paisatge que pot ser declarat patrimoni mundial. I això vol dir que la preservació dels seus valors és important no només per la gent que l’habita i el fa, sinó per la humanitat sencera. Poca broma. Per tant, això és super exigent. La Convenció del Patrimoni Mundial té rang de llei superior a la normativa local i estatal. És com la Convenció dels Drets Humans. I això és el que penso que les administracions no tenen clar: l’abast. I aquest Sistema de Gestió l’hem plantejat com ho hem plantejat tot, és a dir: des de baix i de manera participada. I de la mateixa manera que hem fet el dossier acadèmic tirant de veta del talent propi del territori, sempre que hem pogut (i també, evidentment, amb la complicitat de les acadèmies i especialistes que s’hi han sumat), doncs amb el sistema de gestió volem fer el mateix. Camí del mas d’en caçador, al Priorat. —I què és? —Treballar en el territori amb tots els valors identificats en el dossier. Perquè la gent faci també l’exercici d’identificar els valors del seu entorn immediat, amb el que ells representen: administracions locals, sectors econòmics i productius, culturals, entitats diverses. Això vol dir que fem tot un procés, que dirigeix l’Observatori del Paisatge de Catalunya, gràcies a un conveni amb la Diputació de Tarragona. Conjuntament (Prioritat, Observatori del Paisatge i Consell Comarcal) fem aquesta feina: s’estudia la normativa; s’analitzen casos de paisatges similars, si tenen desenvolupats alguns sistemes de gestió o alguns plans d’acció; i en el territori es fan una sèrie de sessions amb els ajuntaments de la comarca, amb el sector agrari (Unió de Pagesos), el sector de l’ensenyament (mestres i professors), associacions de dones, joves… I anem fent aquesta capil·laritat, aquest exercici, de posar-nos d’acord amb el reconeixement d’uns valors. Si reconeixem uns valors, tindrem ganes de preservar-los. I després ens preguntem com els hem de preservar aquests valors. Aquí arriba la segona part: ens haurem de posar d’acord sobre quina mena d’actuacions farem als elements concrets que representen aquests valors. —Poseu un exemple. —La nitidesa és un dels valors genèrics del nostre paisatge cultural. Les formes dels pobles contribueixen a la nitidesa del Priorat. Per tant, s’han de gestionar urbanísticament els pobles, perquè no es comencin a fer coses rares que engeguin a rodar la nitidesa. Si els camins contribueixen a la llegibilitat del paisatge del Priorat, doncs s’han de gestionar els camins perquè continuïn explicant aquella història. I el patrimoni de la pedra seca també, i el mosaic agrari, etc. —I en quin punt us trobeu ara de tot aquest procés de treball? —La qüestió és que el Sistema de Gestió no s’acaba mai i l’entenem d’una forma dinàmica. Però l’havíem de tancar per enviar el dossier a la UNESCO. Va ser l’última part que vam tancar del dossier de candidatura. Vam incorporar les diagnosis que havíem fet i també s’hi han refós els altres projectes que s’estaven treballant: la Carta Europea del Turisme Sostenible i la Carta del Paisatge del Priorat, que s’ha elaborat durant aquests deu anys de la candidatura. —I com es concreta tot plegat? —Hem tancat el Sistema de Gestió amb tres línies estratègiques i amb cinquanta-una actuacions o programes, que és el Pla d’acció, i amb un organigrama i un ens de gestió que inclou tres nivells: el nivell de decisió, que és la Comissió del Paisatge i la Sostenibilitat, on hi ha tots els actors identificats com a protagonistes d’aquest paisatge (s’ha fet prèviament un mapa d’actors): societat civil, administracions, etc. En aquesta Comissió del Paisatge hi ha unes trenta persones. A fi que sigui més operatiu, hem creat la Comissió Permanent, on hi ha representats el departament de Cultura, el departament de Territori, el departament d’Agricultura, la Diputació de Tarragona, el Consell Comarcal del Priorat, l’associació Prioritat i l’Observatori del Paisatge. El segon nivell és l’espai de l’execució, que és l’Oficina del Paisatge, on hi ha els tècnics que desenvolupen i despleguen les actuacions previstes en el pla d’acció, en funció de les prioritats establertes. I en un tercer nivell hi ha l’espai de participació, que són els fòrums. Pensem que l’ADN de la candidatura, que és treballar de baix a dalt i la presa per part de la comunitat i de la societat del seu futur, ha de continuar essent el motor. El paper dels fòrums és, doncs, fonamental per continuar el debat del model i elevar propostes d’actuacions. Vinyes velles de la comarca del Priorat. —I quins fòrums s’han creat? —El primer que vam crear és el fòrum agrari, on hi ha una persona dedicada a dinamitzar-lo. Després hi ha el fòrum de turisme; el fòrum d’ensenyament; i es troba en procés de creació el fòrum de cultura. Dins del fòrum agrari es treballa el banc de llavors i varietats autòctones, el tema de la sobirania alimentària, el tema de la distribució i comercialització a petita escala… El fòrum de turisme ja ha creat un grup de treball sobre la capacitat de càrrega i un altre sobre esdeveniments esportius diversos. —Quina feinada que heu fet. És impressionant. I essent avantguarda, que vol dir obrint camins! —. —Hi ha dos temes que preocupen i molt al Priorat i que poden determinar el futur i el paisatge de la comarca. Un és la despoblació i l’altre els pocs joves que aposten per viure de l’agricultura. Són temes de present i de futur. Com s’afronten dins del dossier i en l’àmbit de la gestió? —Clar, aquests dos temes són d’aquells que dèiem abans que s’ha de tenir en compte el context global i que no depenen només de nosaltres. No és només un problema del Priorat sinó un problema generalitzat de les zones rurals, agrícoles, on l’agroindústria no és el model. Per això és on més necessitem la implicació d’altres estaments. Des d’aquí, no parem d’exigir i interpel·lar aquells polítics i administracions que poden posar en marxa iniciatives i polítiques serioses que ajudin a frenar el descens demogràfic i garantir el relleu generacional a l’explotació agrària d’una determinada manera. I dins del Sistema de Gestió, una de les actuacions prioritàries previstes és la creació d’un banc de terres per facilitar l’accés o la continuïtat en l’explotació agrària dins la nostra realitat i la manera d’entendre el model agrari que configura aquest paisatge. —De petits productors. —De petita escala, de dimensió humana, d’un model d’explotació més directe que no pas el que planteja l’agroindústria o les grans propietats o les grans empreses, que canvien la relació del pagès amb la terra i la relació de la gent amb la terra, tan si ets pagès com si no ho ets. Tot s’acaba reflectint en el paisatge: aquí parlem de mosaic, tant en dimensions com en cultius. L’homogeneïtzació és el contrari del mosaic. —L’agricultura de petita escala també preserva la pagesia. —Sí, que el pagès no passi a convertir-se en el jornaler de les grans empreses. Finalment, la raó de ser de tot aquest procés i projecte és treballar perquè la gent pugui viure dignament en aquest territori del que s’ha fet sempre. I que no estigui obligat a marxar ni a res. Una cosa és triar. I l’altra estar obligat. Però perquè puguis triar de la manera més lliure i conscient possible, has de tenir el coneixement d’aquests valors que el teu paisatge representa. Perquè si no tens autoestima ni ets conscient dels valors que tens, no triaràs, et faran triar, et faran creure que tries, però en el fons t’estaran enredant. —Aquest mosaic evidencia l’existència d’un policultiu. Es trenca la idea que el Priorat només és terra de vinya i de vi. Això ho ha entès el sector vitivinícola? —Hi ha de tot, com a tot arreu. Però jo crec que si els valors d’aquest paisatge són la diversitat des del seu origen, des de la geologia vull dir, i el món del vi justament posa en valor aquesta diversitat, doncs s’ha d’anar replicant a diferents escales. El mosaic és absolutament beneficiós per qualsevol mena de conreu i de cultiu. Fins i tot des del punt de vista més biològic, pel tema de plagues, de gestió d’incendis… Que es conegui el Priorat només pel sector del vi és una llàstima. És clar que com a mínim es coneix, que abans això no passava, però en la societat actual la tendència al reduccionisme és també una altra plaga. Com que ho simplifiquem tot, sembla que ens costi anar més enllà de les etiquetes. Però, en canvi, és la complexitat de les coses la que les fa interessants. El policultiu en aquest sentit ni contradiu ni perjudica ni falseja la força del món de la vinya i el vi, al contrari, l’enriqueix. I dins del món del vi això la majoria ho entén. Les dues denominacions d’origen formen part activa de l’associació Prioritat i molts cellers també. —L’altre tema candent del Priorat és el turisme: Siurana es troba massificat d’escaladors, per exemple. Com us el plantegeu? —Es tracta de trobar el model que ha de contribuir a l’objectiu de trobar la manera, com dèiem, que la gent d’aquí pugui viure dignament, fent l’activitat que triï, basada molt en l’agricultura. Però, és clar, no vivim aïllats del món i el fenomen del turisme arriba a tot arreu, és un fenomen que va sol i és molt difícil de gestionar. És la contradicció de voler ser visible per una banda, però per altra banda no voler desvirtuar el que consideres que són els valors compartits. Si tenim uns valors que també passen pel sentit de l’escala, la dimensió, l’equilibri, i altres elements immaterials com són el silenci i la tranquil·litat, el ritme pausat, la cosa petita que comporta una manera de relacionar-te amb el teu entorn… Això és un equilibri fràgil. Si el trenques, t’està tirant pedres contra la pròpia teulada i també contra els que et vénen a visitar. Si els que et vénen a visitar per unes determinades condicions es troben que les condicions se n’han anat en orris, doncs ni tornaran ni aconsellaran la visita a ningú. Com ho hem de fer? Aquest és el repte. Nosaltres hem d’oferir un model, una manera de rebre els visitants que tingui com a filosofia compartir el que som i el que tenim. No pas vendre-mos. Si el que volem és vendre-mos, serà vendre-mos l’ànima al dimoni i s’haurà acabat el “producte”. Això des del punt de vista més material. És ben diferent oferir i compartir el que som i el que tenim, amb les condicions més òptimes possibles de qualitat. —I les administracions? —Els hem d’exigir sense parar que respectin el nostre model, no que ens imposin models que es basen en altres criteris, que són quantitatius i prou. O criteris que responen a realitats diferents. Si en el món del vi hem aconseguit canviar el criteri de quantitat pel de singularitat, qualitat, petita escala i proximitat, doncs amb el turisme també hem de triar aquest camí. Comerç de proximitat, aposta per la qualitat, per la dimensió i pel respecte a la gent que està al territori vivint-hi cada dia. Exemple de construcció de pedra seca al Priorat. —Per acabar… —Voldria afegir un tema de l’àmbit de la planificació: hi ha dues coses que estan damunt de la taula, sobre les quals nosaltres ja hem tingut reunions, perquè hi volem incidir (el que passa és que la nostra capacitat és limitada, perquè tenim un problema greu de massa crítica, som pocs i no podem abastar tot el que volem abastar i això és molt frustrant a vegades): la llei dels espais agraris, que creiem que és una oportunitat interessant perquè hi ha moltes coses que diu a la llei que nosaltres ja fem o ja hem fet, i voldríem poder treballar-la. I també ens interessa la nova llei del territori. El que diem constantment a les administracions és que ens oferim per a ser ‘territori pilot’, per assajar polítiques que s’adeqüin a la realitat i a la voluntat del model d’aquell territori. Haurien d’entendre i estar contentíssims que un territori treballi activament per definir el seu model i vulgui experimentar una sèrie de coses. Tenim una actitud activa i proactiva que des del món de la política s’hauria de celebrar. I s’hauria d’aprofitar. Insisteixo, crec que encara no s’han adonat de l’oportunitat que representa la feina que estem fent. No només pel Priorat sinó també pel país. I això és una mica trist. —Certament, el treball sobre el paisatge i el territori que heu fet amb la candidatura es podria prendre com a guia i model per a altres territoris. —La candidatura és un projecte de país. Suposem que la UNESCO ens inscrigués. Si ho fes, el que estaria dient és que això que tenim aquí, els prioratins i tot el país, és important per tot el món. Per tant, si la UNESCO entén que el paisatge del Priorat és important pel món, la Generalitat no ha d’entendre que és important per Catalunya? No només per identificar i preservar uns valors, sinó per aquest Sistema de Gestió del qual ens hem dotat, per aquesta manera de fer participativa, d’implicar la comunitat d’una manera el més sòlida possible, que no s’acaba mai. Per aquest exercici de governança. Tenim mancances, però anem avançant, amb ritmes diferents, i la complicitat del govern del país hauria d’ajudar, perquè si des del govern se li dóna la importància que això té i es creu que això pot ser interessant per a altres territoris, per a caminar conjuntament en la definició d’un model de país (no hem de fer un nou país?), doncs si des de les instàncies del govern això es posa en valor i se li dóna els recursos necessaris, molts que no han arribat encara a un cert nivell de conscienciació faran un salt, que això és important també. Això és bàsic i és un dels objectius també. I la veritat és que no ens pensàvem que costés tant convèncer les nostres administracions supralocals que això no s’acaba aquí, que això és interessant per engegar dinàmiques no només aquí. Les nostres ganes i l’oferiment de compartir la nostra experiència hi ha estat des del principi. —Us fan més cas a fora? —Fins ara sí. Hem anat a fer xerrades a l’estranger: a França dues vegades, a Colòmbia… Aquí, sí, però… També voldria dir que els més directament implicats, que són la Direcció General de Patrimoni Cultural del departament de Cultura han estat punta de llança dels que realment s’ho creuen. Però ja sabem que el departament de Cultura és el menys dotat i que el paisatge és transversal i implica molts altres sectors i són tots que hi han d’estar. Una de les altres coses que intentem és contribuir a la coordinació interdepartamental. —A finals de juny o primers de juliol del 2019 se sabrà si la UNESCO inclou la candidatura del Priorat a la llista del patrimoni mundial. Però abans, a primers de maig, teniu un altre projecte important, la celebració del congrés ‘Paisatge, agricultura i dona’. —En aquesta mateixa línia, el que volem és crear complicitats i intercanvis de tota mena amb paisatges agrícoles d’arreu del món. Perquè la salvaguarda d’uns valors que representem uns i altres, cadascú a la seva manera però que estan íntimament relacionats, serveixi per donar-nos força mútuament i per enriquir-nos. I perquè si mai ens inscriuen, passarem a ser un referent, i tot això ho volem compartir. Cal continuar treballant perquè el paisatge és dinàmic i aquest model és dinàmic i perquè cal trobar en cada moment les maneres més adequades de tirar endavant. Proposem un simposi internacional els dies 9 i 10 de maig que es dirà ‘Paisatge, agricultura i dona’. Paisatge i agricultura no cal explicar perquè hi són i hem inclòs ‘dona’, perquè a la dona li ha passat com al paisatge, que ha estat invisibilitzat. Però en aquests contextos de paisatges agrícoles de petita escala, la dona és fonamental. I el que volem és parlar de diferents eixos: els valors d’aquests espais agraris imprescindibles per a la sostenibilitat real del planeta; el model que proposem enfront de models anorreadors de les persones i dels seus conreus; la governança, perquè en la gestió i el compromís el paper de la societat civil sigui bàsica; i el Priorat. Perquè ho farem a Escaladei. És previst que vingui gent de tota la Mediterrània, d’Amèrica Llatina, d’Àfrica i d’allà on puguem. Hi sou convidats! Fotografies: Júlia Viejobueno, Roser Vernet, Jonàs Macip i Montserrat Serra.

Summary: Roser Vernet: ’La candidatura del paisatge del Priorat a patrimoni mundial de la UNESCO depassa la comarca, és un projecte de país’


Josep Maria Mainat (1946) és productor de Reset TV i Canal Trader. Actualment produeix ‘The Trader’, encara per a estrenar, que serà un concurs de talents sobre gent que aprèn a invertir a la borsa. De capital anglès i alemany, s’emetrà en anglès i castellà per internet. S’enregistra a Barcelona amb concursants mexicans, anglesos i d’arreu del món. Una altra de les seves passions és la política, i no és d’ara. En aquesta entrevista a la torre d’Horta on té la productora juntament amb el seu soci Toni Cruz –que veiem arribar–, parlem d’actualitat política, de la pregunta d’ERC, de Pedro Sánchez i de la força del Tsunami. Tot plegat amb un final inevitable sobre l’envelliment i la manera com combatre’l, que és un altre dels seus grans temes d’interès. —D’actualitat política volia parlar, que veig que us agrada. —M’agrada, però no estic massa content, darrerament. —I per què no esteu massa content? —Perquè som en un impàs molt bèstia. Va haver-hi un moment d’una súper trempera brutal de tot el país, que va ser el Primer d’Octubre. Allò va fallar. Per mil raons. I una és que vam ser innocents pensant que davant teníem gent dialogant. I no. Davant teníem gent que ens vol matxucar i encara ho fan. Això produeix que cada vegada costi més de trobar algú que vulgui liderar, sabent que pot anar a la presó. Ara hi ha una certa desorganització. I molts que diuen ‘digueu-nos què hem de fer’. Però no acabem de trobar qui ho faci. I això del Tsunami, segurament, funcionarà. Funcionarà com a resistència. Però algú ho ha de manegar, això. Si finalment s’aconsegueixen uns actes de resistència passiva i arriba un moment que algú diu ‘ho hem de resoldre’, doncs caldran polítics que seguin i resolguin. Però de moment tenim els dirigents a la presó o a l’exili. I els nous no acaben de quallar. Allò que semblava a tocar, ara veig que passarà al cap d’anys. Una vegada a la televisió vaig dir que el 2020 seríem independents. Veig que, amb sort, el 2030. I no sé si ho veuré, jo. Espero que encara em toqui. —Ara ERC ha fet una pregunta. —La pregunta és molt enrevessada. Ja vaig piular fent-ne broma. Si dius sí, és que no. Si dius no, és que sí. La pregunta podria haver estat molt més senzilla. Jo entenc que ERC podria estar disposada a donar suport , però no en canvi de res. I volen preguntar-ho a la gent. —D’ERC sou afiliat, militant, simpatitzant? —No sóc militant. Vaig ser candidat de Junts per Sí. Sóc amic de força gent d’ERC. I he sopat amb Junqueras diverses vegades. I, del ventall polític, és el partit amb el qual combrego una mica més. —Vós què faríeu? —Crec que els vots gratis per la investidura són una cosa absurda. Perquè el pas gratis següent seria el pressupost. I les lleis. I dir que no sempre ho trobo absurd. No faria blocatge. Voldria una taula de negociació, però amb garanties. Garanties que es parlarà. Acabi com acabi. I parlar de tu a tu. Que ja és la primera cosa que els fa ràbia i no volen acceptar. Tan bon punt que es parla de tu a tu entre dues nacions es pot arribar a acords. Més curts, més llargs, però acords. I si no, no. —Us ha sorprès l’agressivitat de Pedro Sánchez? —Pedro Sánchez actua segons bufa el vent. És un supervivent d’ell mateix. Si veu que li cal una campanya agressiva i brutal contra Catalunya, la fa. Per no perdre bous i esquelles ell. Quan després les eleccions li van malament, veu que dins el partit diuen que el fotran fora i que Aznar vol un pacte però sense Sánchez, s’ajunta amb Podem en un dia. I ja no són tan dolents, els catalans. I contra Susana Díaz era més d’esquerres que mai. Canvia constantment, i des que té 18 anys al partit. Hi ha un vídeo en què justifica els GAL al ‘Crónicas Marcianas’. ‘Què em convé?’ Aquest és ell. I es pot aprofitar. Perquè ell sap ara que, si hi ha eleccions, li anirà malament. No li convé. I tampoc no li convé el pacte PP-PSOE, si se’l carreguen. Perquè dins el partit li fan el llit els Guerra i els González per pactar amb el PP. Si no aconsegueix un govern, el faran fora del partit. Per tant, la seva sortida és Podem i els independentistes. I també dic que no s’hi val votar-lo ara i confiar que després compleixi. No. És abans de votar-lo que t’ha de donar garanties i arribar al pacte. Si no, no. Més tard perdrà aquesta debilitat que té ara. —El Tsunami? Violència? Com ho heu vist? —El Tsunami no ha dit mai de cremar cap contenidor. Va haver-hi un moment que hi havia molt mala llet. Molt mala llet. I quan els universitaris s’hi van posar, evidentment, si t’acaben de pegar, i amb uns contenidors evites que et continuïn pegant, doncs a mi no em sembla malament que et defensis. Dir-li violència a cremar un contenidor és molt excessiu. L’únic que pren mal és el contenidor. I els contenidors, com els toros, no pateixen. Ara, m’agrada? No. No m’agrada. Perquè Barcelona és una ciutat amb una imatge internacional. I aquesta imatge fa que pugi l’economia i augmentin les empreses emergents. La imatge de contenidors és lletja. Si es pogués aconseguir sense contenidors, com a l’aeroport, millor. Però defenso que, si uns joves són perseguits i els peguen, doncs posem uns contenidors i intentem evitar-ho. —Heu anat a l’exili? —Una vegada a Brussel·les vaig intentar veure Puigdemont. Però no hi era, ell. I amb Puigdemont hi he parlat unes quantes vegades, sí. Una em va proposar d’anar d’últim a les llistes i vaig dir-li que no. Hauria fet igual amb ERC. Dir que no. Si mai fan res d’unitari, com Junts pel Sí, potser en podríem tornar a parlar. Tenim confiança. Em sembla collonut, ell. Però ell. No algunes altres coses. Que també et dic que amb alguns d’aquests haurem de fer el país igualment. Hem de comptar també amb aquests: la convergència de tota la vida, el PSC, els comuns, i òbviament ERC, la CUP i Junts. Ciutadans i el PP no, ja ho entenc. Però amb la resta hem d’optar. Eixamplar la base és obvi. Per riure que faci. —Heu anat a la presó? —Sí. Vaig veure que estan ferms en les conviccions, però després de dos anys a la presó, n’estan fins al capdamunt. Òbviament. I això abans de la sentència. —Hauríem d’anar a les presons i treure’ls, diuen alguns. —Si algú té collons, jo sí que sortiria al carrer. Però s’ha de fer molt bé. I no donem idees i jo no vull incitar ningú. Quedi clar. Però si hipotèticament es fa, és una acció realitzable. Però calen milers de persones. Han de ser persones disposades a fer-ho. S’ha fet molt recentment en un país. Eren molts més, molts més, molts més, que els guàrdies que hi havia allà. I a Junqueras ja li vaig dir: ‘I si ara vingués aquí gent a treure’t, què?’ ‘I on em portarien?’, em va dir ell. On aniria? A una casa particular, en un cau? Perquè seria il·legal del tot, ell. I no podria anar ni a Bèlgica. S’hauria de pensar molt bé. En fèiem broma, també. Perquè l’estat hi reaccionaria per terra, mar i aire. Com ja volien el Primer d’Octubre. —Per això hem de comptar que la violència tornarà a ser-hi. —És possible. És un punt de no retorn. Quan diem que el Primer d’Octubre Europa no va fer res, els telèfons treien fum. Si ara hi hagués aquí una resistència civil contínua, un no parar, que afectés les economies d’Europa i l’estatal, també traurien fum i algú diria ‘seieu i xerreu’. I aleshores pararíem…i no xerraríem!  I hauríem de tornar a començar. Això va així. Però hi haurà un moment que serà inviable qualsevol cosa que no sigui seure i xerrar. El referèndum al final vindrà. I les coses cauran pel seu propi pes. No tinc estratègia, no sóc polític ni politòleg. Ara, jo no veig ningú que s’hagi desapuntat. I molts diuen: ‘Que m’ho diguin, que ho faig.’ Si en una cosa va triomfar Soraya Sáenz de Santamaria, és quan va dir ‘els hem decapitat’. I és veritat. Els Jordis a la presó, el president a l’exili, el govern a la presó, aquella força s’ha perdut. Per això el Tsunami crec que és important. Que hi hagi centenars de milers seguint-lo és important. I ho he vist: molta gent demana ‘què fem parats?’ No sé si aquesta tàctica del Tsunami de fer grans coses i després tres setmanes de no fer res és bona. O el Tsunami no para de fer coses o tant descans ens pot anar a la contra. Aquells tres dies a l’autopista van estar bé. M’agradaria de pensar que ara aprenen a fer anar l’aplicació. No sé qui hi ha darrere, però ho fan bé. —Res més a afegir? —No m’has preguntat per què vull viure tant de temps. —Per què voleu viure cent vint anys? —Per saber si veuré la independència de Catalunya finalment.  Seriosament: és possible que jo no visqui cent vint anys, però que molts dels meus fills sí. Els de la quarantena com tu sou la generació dels 100 i escaig segur. Si mires les esqueles dels diaris, la gent no es mor a seixanta anys. Es mor a noranta. De cinc esqueles, en veus una o dues que són de noranta. I no parlo de gent que s’hagi cuidat. —I què feu per arribar a cent vint anys? —Prenc un pou de pastilles, faig esport, faig l’amor, m’alimento bé, tinc relacions socials, i totes les coses que es poden fer esperant que la ciència inventi alguna cosa radical. Tot això no és que allargui la vida. Allarga la salut. Esperant que la ciència inventi. Els hem de donar temps. —I quantes pastilles, al dia? —Unes trenta. Més o menys. Vaig a Bèlgica a un metge. Al començament cada tres mesos. I ara un cop l’any. Revisem l’analítica i anem ajustant les hormones. Perquè són les hormones que a partir dels trenta anys o quaranta no se sap si declinen perquè ens fem grans, o ens fem grans perquè declinen. Suposem que en visqui 95 com les meves tietes. Això són vint anys , que són molts anys. Potser aleshores ja han inventat alguna cosa. —Quan ho vau dir la gent feia befa. Ara, no tant. —L’altre dia al Nature una científica especialitzada en els telòmers deia que viuria 130 anys. I vaig pensar, ‘mira, ja m’ha superat’.

Summary: Josep Maria Mainat: ‘O el Tsunami no para de fer coses o tant descans ens pot anar a la contra’


El dia abans de la vaga general, diversos comunicats i notícies fan preveure que podria tenir un seguiment i un impacte força alt. CCOO i UGT són els sindicats majoritaris i no hi donen suport, però apliquen fórmules per a permetre’n el seguiment encara que no s’hi involucrin directament. És el cas de la fàbrica de Seat a Martorell, que ha suspès els torns de producció des d’avui a les 14.00 fins demà a la nit per les protestes contra la sentència. No és pas una adhesió del comitè d’empresa, és a dir, dels sindicats, sinó una decisió de la direcció per la dificultat que treballadors i subministraments arribin a la fàbrica. Per això els 9.000 treballadors cobraran igualment. En canvi, els treballadors d’oficina sí que treballaran. Guia de la vaga general del 18 d’octubre com a resposta a la sentència contra el procés Una altra gran empresa, Caixa Bank, conscient del seguiment que tindrà la vaga, permetrà al personal dels serveis centrals a Barcelona i de les oficines de direcció territorial de treballar de casa estant. No és cap adhesió, però l’empresa vol evitar que les alteracions i incidents que hi hagi afectin el funcionament de l’empresa. L’entitat assegura que respecta el dret de vaga dels treballadors que en vulguin fer i que permetre la telefeina és una manera de garantir ‘el dret de treballar’. Els treballadors de les oficines bancàries aniran al seu lloc de feina habitual, sempre que no facin vaga. Bon preu és l’empresa amb més treballadors que s’adhereix a la vaga i cessarà tota activitat comercial. Aquesta aturada patronal és diferent del de la Seat, ja que la companyia d’automòbils no renuncia a les tasques dels seus treballadors d’oficines. Bon preu admet que el tancament de tots els establiments i centres de treball ‘implica un esforç considerable per a la companyia’ però ‘el moment és excepcional i així ho mereix’. També s’han adherit a la vaga Petrolis Independents i Parlem Telecom. El sindicat Unió de Pagesos fa una crida a la vaga perquè vol denunciar les ‘greus conseqüències de la sentència del procés en els drets polítics de la ciutadania, com els de manifestació, d’expressió de lliure associació i de dissidència política’. Unió de Pagesos ha programat concentracions de tractors arreu del territori, mantindrà tancades totes les oficines i ha suspès les activitats de tot el dia. En previsió de la manifestació que hi haurà al centre de Barcelona i que el transport públic circularà amb menys freqüència, unes quantes sales culturals han cancel·lat les actuacions. És el cas del Palau de la Música i el Liceu. Hi ha institucions que donen suport a la protesta, com el Temporada Alta, el Jamboree, el CCCB, l’Escenari Joan Brossa, el Jove Teatre Regina, la Badabadoc, la Nau Ivanow, el Maldà, la Sala Atrium, la Fénix, la Flyhard, la Planeta, la Trono, el Versus Glòries, el Teatre de l’Aurora, la Gleva, el Tantarantana, el Gaudí, l’Antic Teatre, la Puntual, la Sala Ars, l’Almeria Teatre, el Sant Andreu Teatre, el Filmets Badalona i el festival Escenes de Filosofia i Teatre. A l’aeroport, l’aerolínia Vueling ha cancel·lat trenta-sis vols en previsió del seguiment que pugui tenir la vaga. Concretament, són divuit vols que sortien de l’aeroport i divuit més que hi havien d’arribar. També és important el cas del creuer Marella Discovery II, que com a mesura preventiva ha cancel·lat l’escala prevista demà a Tarragona coincidint amb la vaga general i es traslladarà a Eivissa, segons fonts del port

Summary: Grans empreses s’afegeixen a la vaga o troben maneres de permetre-la


‘Bona nit, Raül. Bona nit, Oriol. Bona nit, Quim (…) Us volem a casa!’ Cada vespre a tres quarts de nou, la veu d’un jove estudiant manresà de vint-i-tres anys traspassa els murs de la presó dels Lledoners. És conegut popularment per Joan Bonanit; vol mantenir l’anonimat i allunyar-se de qualsevol protagonisme: ‘Vaig començar a dir “bona nit” als presos per un sentiment envers ells. En cap moment no he cercat la repercussió mediàtica que he tingut.’ Ahir vespre a #Lledoners escoltant el bona nit d’en @Joan_BonaNit Sentiments a flor de pell! #LlibertatPresesiExiliadesPolitiques pic.twitter.com/sYcLGsgQPg — 🎗Albert Biescas (@AlbertBiescas) 27 d’octubre de 2018 En Joan es defineix com un independentista de tota la vida a qui la repressió ha obligat a fer més activisme: ‘No he militat mai en cap partit, però he anat sempre a cada manifestació i cada acte. L’1-O vaig formar part de l’organització d’un col·legi i, malgrat que no estic directament implicat en cap CDR, de vegades assisteixo als seus esdeveniments.’ Així doncs, fins ara la implicació del Joan en el procés no havia estat gaire diferent de la de molts altres joves catalans. Però el 4 de juliol va adquirir un compromís que diu que no vol pas abandonar. Aquell dia hi havia una concentració a la porta dels Lledoners amb motiu de l’arribada dels presos polítics des de les presons espanyoles. Quan va acabar la concentració, en Joan va anar a la part de darrere del centre i va començar a cridar consignes independentistes i de llibertat. Sorprenentment, alguns presos comuns van respondre-les: ‘Vaig pensar que, si em responien, volia dir que em sentien i que, per tant, em podia comunicar amb els presos polítics. Llavors vaig decidir que hi aniria cada dia a dir-los “bona nit”.’ Cent vint-i-tres nits sense faltar-hi En Joan no ha faltat ni una sola nit després del 4 de juliol. ‘Ja són cent vint-i-tres nits sense faltar-hi. Quan he hagut d’anar-me’n enlloc, hi he tornat expressament a fer “el bona nit”.’ Té molt clar, a més, que no és cap compromís temporal i que ja és prioritari en la seva vida: ‘Vindré cada nit fins que no surtin i siguin lliures. Esperem que tornin lliures de Madrid, que no hi hagi condemna, però si n’hi ha, jo continuaré venint. Si trobo una feina, m’ho combinaré per poder-hi venir. Ho he de fer.’ De moment no ha tingut cap problema per a assistir-hi, però explica que, si mai li passa res, s’han ofert molts voluntaris per a substituir-lo. ‘Abans hi anava sol o amb els pares o alguns amics. Però ara m’acompanya molta més gent, especialment jove, i mai no estic sol’, explica. La resposta dels presos El 16 d’octubre, arran de la concentració als Lledoners en ocasió l’any de l’empresonament de Jordi Sànchez i Jordi Cuixart, es va fer viral un vídeo en què semblava que Oriol Junqueras responia el ‘bona nit’ d’en Joan. Ell creu que l’era. ‘Dies abans ja havia respost un “bona nit, Joan”. Vaig pensar que era ell perquè els presos polítics eren els únics que sabien com em dic. Va ser emocionant perquè vaig confirmar que em sentien.’ La veu d’Oriol Jonqueres retrona a la presó de Lledoners, moltes gràcies pel teu compromís @Joan_BonaNit pic.twitter.com/G6NY1KfVLs — Raimond🎗 (@RMORMA) 29 d’octubre de 2018 La relació amb els presos polítics no ha acabat aquí, però. En Joan ha tingut l’oportunitat de visitar tres vegades la presó gràcies a Demba Kouma, conegut com ‘el Diamant dels Lledoners‘, que comparteix mòdul amb els presos polítics i té permisos puntuals. Es van conèixer en una de les cantades solidàries que es fan vora la presó. Kouma va voler regalar-li una samarreta dedicada pels presos i, des de llavors, mantenen una relació de molta complicitat. ‘A les visites, hi he parlat a través del vidre durant quaranta minuts i en aquestes sessions he pogut saludar Josep Rull, Jordi Turull, Raül Romeva i Jordi Sànchez. Em van dir que m’agraïen molt aquest gest i que estaven molt contents. També em van dir que quan plogués no hi anés, però els vaig dir que hi aniria igualment.’ Amb el Diamant parla de la seva llibertat imminent, de què fa durant els permisos i també del paper que tenen els presos polítics dins la presó. ‘Explica que ells ajuden molt la resta de presos, que l’Oriol fa classes de català i filosofia i que el Raül l’ha ensenyat a nedar’. El ‘bona nit’ a Puig de les Basses i Mas d’Enric Malgrat que en Joan fa ‘el bona nit’ des dels Lledoners, sempre esmenta Dolors Bassa i Carme Forcadell. Alguna vegada també ha connectat per telèfon amb els qui organitzaven els actes a l’exterior de les seves presons i, a través d’un altaveu, han pogut sentir-lo. ‘M’agradaria anar-hi personalment, però ara per ara el meu lloc és Lledoners. Quan tingui l’oportunitat hi aniré, però encara no tinc previst cap dia en concret.’ Satisfet, assegura que cada nit va més gent a donar suport als presos i considera que l’independentisme està mobilitzat. ‘Quan arribi el moment, tornarem a sortir en massa. Diuen que serà quan surtin les sentències, si són condemnatòries. Quan sigui que ens necessitin, allà hi serem’.

Summary: Joan Bonanit: ‘Quan arribi el moment, tornarem a sortir en massa’


El major Josep Lluís Trapero va ser l’últim membre de la cúpula dels Mossos d’Esquadra durant la tardor del 2017 que va declarar com a testimoni en el judici contra el procés al Tribunal Suprem espanyol. I l’ona expansiva d’aquella declaració encara dura, fins al punt que a la plaça de les Salesas de Madrid tothom dóna per fet que l’argument dels Mossos per a justificar una acusació o una condemna per rebel·lió s’ha esvaït. Però encara pot ser que se sàpiguen més detalls del paper de la policia catalana durant la mobilització del 20-S i el referèndum de l’1-O, perquè aquest dimecres declararà Ferran López, mà dreta de Trapero aquells dies i el comissari que el govern de Mariano Rajoy va imposar com a nou cap dels Mossos d’ençà que va prendre el control del cos amb l’aplicació de l’article 155 de la constitució espanyola. Heus ací una de les grans contradiccions de tot aquest procediment: el major Trapero, relegat dins del cos i processat per rebel·lió a l’Audiència espanyola; el seu número dos, ascendit a cap dels Mossos amb el 155 i actualment adjunt a la prefectura de la policia. Un fet que va comportar una imatge que sempre acompanyarà López, la de la salutació al ministre d’Interior espanyol aleshores, Juan Ignacio Zoido, quan el 155 encara era calent: I una altra imatge: la de la salutació i conversa amb el jutge Pablo Llarena la primavera del 2018, durant el lliurament dels despatxos judicials que es va fer a Barcelona amb el 155 en ple funcionament i la instrucció de Llarena també en marxa: Però com pot ser que el govern espanyol situés en el principal càrrec de comandament dels Mossos una persona que havia participat directament en un dispositiu, el de l’1-O i el del 20-S, que segons les acusacions va ser ineficaç, ineficient, passiu i connivent amb una rebel·lió? Hom espera que el testimoni de López vagi en una línia semblant al que va fer quan va declarar en la instrucció a l’Audiència espanyola de la causa que dirigia Carmen Lamela contra Trapero i altres membres de la cúpula del cos. Això vol dir que López subscriurà allò que ja va dir Trapero quan va testificar al Suprem, és a dir, que els Mossos no van poder accedir a les peticions de seguretat que els feia la Guàrdia Civil el 20-S del departament d’Economia estant perquè era impossible, perquè hi havia una gentada tan gran que ho feia impracticable i desaconsellable. I és possible que rebli també que el dispositiu dels Mossos per a l’1-O era conegut i acordat amb el tinent coronel de la Guàrdia Civil Diego Pérez de los Cobos. És important la declaració de López perquè, tal com va explicar Trapero, va ser el comissari a qui va delegar les tasques i les reunions de coordinació amb Pérez de los Cobos i la resta de comandaments policíacs espanyols aquells dies; i va ser ell en persona qui va acordar amb Pérez de los Cobos que el dispositiu dels Mossos el dia del referèndum consistiria en una parella d’agents per a cada col·legi, i que això formava part d’un dispositiu conjunt amb la policia espanyola i la Guàrdia Civil. Tanmateix, a primera hora de l’1-O, Pérez de los Cobos va trencar la coordinació i va passar directament al pla B, al pla d’atac, i va marcar de bon començament els Mossos amb l’acusació de la ineficàcia. A més de López, dimecres també declararà el comissari Joan Carles Molinero. Juntament amb Ferran López i Manuel Castellví i Emili Quevedo (aquests dos ja han declarat al Suprem), va participar en la reunió del 28 de setembre de 2017 al Palau de la Generalitat amb Carles Puigdemont, Oriol Junqueras i Joaquim Forn. Una reunió que, segons Trapero, va servir a la cúpula dels Mossos per a transmetre a la cúpula del govern que no estaven alineats amb la independència i que era irresponsable tirar endavant el referèndum. Què més en podran dir, López i Molinero? Els guàrdies civils de l’1-O Abans d’ells, dimarts declararan el comissari en cap de la brigada d’informació de la Prefectura Superior de Policia de Catalunya i el comissari en cap de la brigada provincial de la Policia Judicial de Barcelona de la policia espanyola durant l’1-O. I també l’inspector de la policia espanyola número 76.074, responsable de l’anàlisi de les imatges enregistrades per càmeres de la policia espanyola l’1-O. També declararan els caporals de la Guàrdia Urbana de Badalona amb TIP 1292 i 1398, sobre un incident per uns cartells de l’1-O que van ser retirats i en què va ser present Jordi Cuixart i el regidor de l’ajuntament José Téllez. A més, dimecres, després de la declaració dels comissaris dels Mossos, tornarà a declarar una gran quantitat d’agents de la Guàrdia Civil, en aquest cas per intervencions i atacs en col·legis electorals de l’1-O en què diuen que van ser ferits. Serà un nou intent de bastir la rebel·lió mitjançant la criminalització de la mobilització ciutadana.

Summary: La incògnita Ferran López, la mà dreta de Trapero que saludava Zoido i Llarena


La portaveu de Ciutadans, Inés Arrimadas, intenta una ofensiva final per a concórrer amb el PP a les eleccions de Galícia i del País Basc el 5 d’abril. Un acord de coalició que també vol que inclogui Catalunya, tot i que els comicis encara no tenen una data fixada. Només queden dos dies perquè registrin una coalició. Ciutadans, al caire de l’abisme Arrimadas es reuneix amb el president del PP, Pablo Casado, per a pressionar-lo perquè els conservadors acceptin la coalició a Galícia. La candidatura gallega és el principal escull, atès que el dirigent del PP gallec, Alberto Núñez Feijóo, és reticent a l’acord amb Ciutadans. De fet, les enquestes li auguren una nova majoria absoluta. L’aliança amb el PP al País Basc és pròxima, mentre que Casado accepta que Ciutadans lideri una coalició a Catalunya per a intentar plantar cara a l’independentisme. Tanmateix, Arrimadas vol que també es faci una coalició a Galícia, cosa que de moment el PP es resisteix a acceptar. La negativa de Feijóo a acceptar Ciutadans a la seva candidatura pot enterrar les opcions d’una aliança electoral al País Basc i també a Catalunya. Per la seva banda, Casado pressiona Arrimadas perquè Ciutadans s’integri a la candidatura del PP a les pròximes eleccions espanyoles per a provar de derrotar el PSOE. De moment, però, Cs manté que té el seu propi espai polític i defensa que les aliances electorals serien excepcionals a Galícia, el País Basc i Catalunya.

Summary: Ofensiva final d’Arrimadas per a intentar una aliança electoral amb el PP


La subdirectora general d’Educació de la UNESCO, Stefania Giannini, ha defensat en una entrevista a l’ACN que els docents, i la societat en general, no han de tenir por de tractar temes polèmics a les aules. ‘Catalunya, com qualsevol altre país, es pot beneficiar d’introduir aquests debats al sistema escolar’, ha afirmat quan se li ha preguntat pel fet que professors catalans hagin reconegut que en l’últim any han evitat tractar qüestions relacionades amb el context polític. Giannini, que ha presentat a Barcelona l’informe de la UNESCO ‘Educació per als Objectius de Desenvolupament Sostenible’, subratlla que un dels principals objectius per construir una societat sostenible és aconseguir que els infants siguin ‘capaços de trobar el seu propi punt de vista sobre temes que afrontaran al llarg de la vida’ i desenvolupin un ‘esperit crític’. Giannini assenyala que es tracta de fomentar que es parla a l’escola sobre ‘valors universals, com la dignitat humana, el respecte i la tolerància’. En aquest sentit, apunta que això ‘va més enllà’ dels debats ‘locals, nacionals o regionals’ que afecten Catalunya o altres països. Segons ella, no hi ha cap ‘conflicte’ entre la ‘dimensió’ del debat dels governs i la política i la discussió sobre ‘valors i drets fonamentals’ que tots els infants han de poder ‘compartir’. De fet, la subdirectora general d’Educació de la UNESCO defensa que s’ha de fomentar el ‘pensament crític’ a les aules i evitar que les nenes i els nens visquin en una bombolla aïllada dels problemes que els envolten o que veuen a les notícies. ‘En uns temps convulsos, en què ens enfrontem a grans reptes, com les migracions, el canvi climàtic o els populismes, necessitem disseminar una cultura del respecte i la tolerància i l’educació és la principal eina que tenim’, ha subratllat. En aquest sentit, és una ‘responsabilitat molt important’ per a la UNESCO ‘intentar preparar els professors per aconseguir-ho i que els nostres alumnes siguin conscients del que els envolta, també fora de l’escola’. El document de la UNESCO ‘Educació per als Objectius de Desenvolupament Sostenible’, presentat aquest dimecres al vespre en un acte organitzat per UNESCOCat, demana promoure societats pacífiques i inclusives per al desenvolupament sostenible, garantir l’accés a la justícia per a tothom i construir institucions eficaces. A part dels objectius d’aprenentatge cognitiu, el document també en fixa de socioemocionals, com que els estudiants siguin capaços de debatre qüestions d’abast local i mundial relatives a la pau, la justícia i la inclusió; de mostrar empatia i solidaritat i de reflexionar sobre la pertinença a diferents grups i el sentiment compartit amb la humanitat. Giannini participarà aquest dijous a Barcelona en una jornada sobre el dret dels refugiats a l’educació organitzada per UNESCOCat.

Summary: La UNESCO sosté que l’escola catalana ‘es pot beneficiar d’introduir’ debats polítics a les aules


Dotze entitats catalanes de pes social van presentar aquesta setmana un informe sobre la situació política i la vulneració de drets fonamentals a Catalunya. El document està pensat per explicar a organitzacions de drets humans de la resta del món el moment polític actual al nostre país i les violacions de drets fonamentals que, a parer de les entitats, es cometen contra el procés democràtic i pacífic cap a la independència de Catalunya. L’informe conté set apartats: Tradició institucional de Catalunya, Reconeixement de Catalunya com a nació, L’estatut de 2006 i la sentència de 2010, Rebuig popular a la sentència, Resposta de les institucions catalanes a la demanda popular, i persecució judicial de l’estat, Violacions per l’estat espanyol dels drets del Parlament de Catalunya i els seus membres, i Judicialització d’un contenciós polític. Conclou que l’estat espanyol no respecta la llibertat d’expressió i opinió, impedeix l’exercici lliure de la representació política, i no garanteix la imparcialitat de la justícia. A l’acte, representants de les entitats van explicar les gestions que pensen fer a partir d’ara, per a difondre el text, i també han fet una crida al món associatiu de Catalunya perquè s’adhereixi a aquesta iniciativa i hi col·labori. Les entitats signants són: 1. Fundació Catalunya. Fons per a la Defensa dels Drets dels Catalans 2. Fundació Congrés de Cultura Catalana 3. Fundació Societat i Cultura 4. Associació Catalana per a la Defensa dels Drets Humans 5. Associació Independentista Sobirania i Justícia 6. Assemblea Nacional Catalana 7. Plataforma pel Dret de Decidir (PDD) 8. Federació d’Organitzacions Catalanes Internacionalment Reconegudes (FOCIR) 9. Centre Internacional Escarré per les Minories Ètniques i les Nacions (CIEMEN) 10. ICEC, International Commission of European Citizens (Comissió Internacional de Ciutadans Europeus) 11. El Centre Català del PEN Club Associació d’Escriptors (PEN Català) Ací us oferim l’informe

Summary: Dotze entitats denuncien el cas català a les organitzacions internacionals a l’Espai VilaWeb


Xavier Domènech és molt crític amb el fet que el calendari del procés independentista s’hagi allargat més enllà dels divuit mesos, i que no s’alcin veus crítiques sobre això. Ho diu amb la resolució aprovada al parlament per Junts pel Sí i la CUP a la mà, per la qual les eleccions constituents seran mig any després del referèndum, que es farà, en cas que no hi hagi pacte amb l’estat, el setembre del 2017 a tot estirar. El diputat d’En Comú Podem, un dels responsables de posar en marxa la nova formació política de l’espai dels ‘comuns’, que prendrà forma al llarg del pròxim mig any, es declara disposat a donar suport a un referèndum que tingui validesa jurídica, tingui una alta participació i reconeixement internacional . I expressa els dubte que això sigui possible si el referèndum es fa sense pacte amb l’estat; perquè no es torni a fer un 9-N, per no cremar la carta del referèndum. —Dieu que us llançareu a la piscina si el referèndum és decisiu. Què voleu dir? —És que s’ha desembocat molt ràpidament tot en un debat sobre el RUI, quan es va aprovar una resolució que interpel·lava a l’estat per fer un referèndum pactat i a la UE per al reconeixement internacional. El que va fer Puigdemont a Madrid va ser això, explicar com hauria de ser un referèndum pactat. —Hi ha una altra resolució per un referèndum no negociat amb Madrid. —Sí, que és de Junts pel Sí i la CUP, que diu que hi ha d’haver un referèndum el setembre: és a dir, que hi ha d’haver una data, que és una data que ha marcat el president; la posen ells, no s’ha negociat. La data, la posen JxSí i la CUP, que havien dit anteriorment que el març del 2017 hi hauria unes eleccions i el juny acabaria el full de ruta amb la consumació de l’estat independent. I amb aquesta resolució del parlament ara et diuen que no, que serà el març del 2018, que posen un any més endavant els compromisos de data. I de la mateixa manera que ara posen una data que és el setembre, també van posar una altra data i l’han canviada. —Però donareu suport al referèndum no pactat? —Sempre hem dit el mateix: un referèndum ha de ser acceptat per la comunitat internacional, perquè, si no, no té efectes jurídics i no és vinculant, i ha d’interpel·lar les majories. Aquesta és la nostra posició. I ens diuen que hi haurà un altre referèndum i es farà d’una altra manera. No sabem quina, que ens l’expliquin. Estem oberts a parlar sempre. —Puigdemont ja deia a Madrid que estaria bé que la pregunta fos binària, sí o no, sobre si es vol un estat independent. Hi esteu d’acord? —Nosaltres vam fer una mesa de negociació específica sobre aquest tema, i era molt similar a la que planteja Puigdemont. Ara, jo entenc que hi ha hagut un viratge que afecta dues coses. Una és que hi ha una majoria de govern a Catalunya que havia dit que en realitat el referèndum no era necessari, perquè es llegia que el referèndum ja s’havia fet el 27-S, i aquesta majoria ara de cop ha virat i diu que sí, que ara sí que n’era, de necessari. I el full de ruta, que acabava el juny del 2017, ara s’allarga un any. Això no es pot convertir només en un espai de diàleg entre el que representen els ‘comuns’ i Junts pel Sí i la CUP, i hi ha una cosa que no s’ha reunit en molt de temps… —El Pacte Nacional pel Dret de Decidir? S’hauria de tornar a reunir? —Home, em sembla lògic. Quan parles de tornar a la majoria del 80% crec que les interpel·lacions sobre com ha de ser aquest referèndum no són unes interpel·lacions entre el que representen els partits nacionalistes i els comuns; han de ser molt més àmplies i que ha de ser debatut en un espai molt més ampli. —En el Pacte Nacional? —Sí, i en altres espais. —Per exemple? —Si ara mateix tens un PSC que en la seva ponència programàtica que ha de discutir el novembre la possibilitat de la via canadenca… Crec que hi ha molts actors a interpel·lar. No hem de convertir això en un debat excessivament polític entre dos, entre els independentistes i els comuns. Hi ha una fase del procés que és essencialment civil i n’hi ha una altra, després del 27-S, en què la sort o la dissort del procés ara ha estat la sort o dissort d’un president, d’uns pressupostos o d’una qüestió de confiança. El procés ha acabat atrapat en el debat sobre la sort d’un govern. —Vosaltres bé que heu de dir la vostra sobre com voldríeu el referèndum. Per exemple, veieu plausible el calendari? —El del setembre? —Sí. —És que no sabem d’on surt. No és un problema de si és plausible. Per què el setembre és la data màxima? —Perquè hi ha un compromís d’aprovar les lleis de desconnexió el juliol. —Això és un compromís de Junts pel Sí i la CUP. —Amb una majoria al parlament. —Sí. Una majoria que havia dit que el full de ruta acabava el juny del 2017 i que ara diu que no acabarà fins al març del 2018. I no ha explicat per què. Si algú fa calendaris i després no els compleix, i pretén interpel·lar altres amb el calendari que han fet ells… A mi em sembla que el referèndum, si pot ser el mes vinent, millor. —Sí, però s’ha de poder preparar, debatre i que tingui consens. —Sí, però el senyor Puigdemont diu a l’estat que està disposat parlar de calendari. A mi em sembla molt correcte. S’ha de poder de calendari no només amb l’estat, sinó amb el conjunt de forces que estan implicades en aquest procés. Puigdemont pot fer el que vulgui. Però aquí hi ha un compromís que nosaltres hem treballat durant temps per aconseguir una cosa que millora substancialment les condicions perquè el dret de decidir es pugui exercir a Catalunya, que és que hi ha un terç de diputats al congrés a favor que els catalans puguin votar. Hem portat aquest debat a l’agenda política espanyola. Aquesta és la feina que hem de seguir fent. —Voleu insistir en pactar el referèndum? —No es tracta d’insistir-hi, sinó de veure com arribes a un referèndum que sigui efectiu. —I com hi arribes? —Ha de tenir un reconeixement internacional, tots els agents que s’hi sentin vinculats han de poder aplicar jurídicament el resultat del referèndum, ha de ser efectiu per tots els agents vinculats, i efectivament l’estat espanyol n’és un. La nostra aposta ha estat pel referèndum pactat. Ens diuen: escolti, és que el referèndum pactat en el termini que dieu no pot ser, doncs nosaltres diem: d’acord, el termini que vostè diu no pot ser. Nosaltres tenim una altra proposta de referèndum que es fa efectiu i que té totes les virtualitats de ser un referèndum real, és a dir, un espai de decisió. No ens tanquem, que expliquin la seva proposta. —I el realisme polític? Dieu que hi ha un terç de diputats del congrés pel dret de decidir. Però en fan falta dos, o una majoria. Això no sembla que a curt termini sigui possible. Hem d’esperar que passin generacions fins que hi hagi aquesta majoria al congrés? O s’ha de resoldre quan més aviat millor? —Quan més aviat millor. No hem d’esperar a res, no podem allargar els terminis esperant a constituir el nou país. Tampoc no entenc per què s’ha allargat un any el termini d’unes eleccions. Per construir el nou país hi ha molts temes que tenen a veure en com decidim què és el nou país, que no es poden subordinar sempre a un dia D. Hi estic d’acord. No crec que aquest país pugui esperar massa més: hi ha sis-centes mil persones que cerquen feina i no la troben, nou-centes mil que tenen feina i no arriben a final de mes, un 25% dels catalans que viuen sota el llindar de la pobresa. Estic d’acord que tenim pressa i que no podem esperar més. Quan algú es compromet amb uns calendaris no pot tirar sempre la pilota endavant. Aquest país s’ha de construir, i que decideix construint. —El procés constituent i el del referèndum alhora? —Abans es deia, primer independència i després la resta; ara es diu primer el referèndum i després la resta. La construcció de la sobirania energètica, econòmica i laboral d’aquest país no es fa esperant un dia D que no arriba mai. Dins d’aquest marc legal, el referèndum: no tot el marc global subordinat al referèndum, sinó que una cosa retroalimenta l’altra. Jo crec que hi ha d’haver unes eleccions constituents, que seran un any després del que es van comprometre. —Diu que cal anar de pressa. Dependre de la situació política espanyola no permet anar de pressa. —És cert. La crisi de règim i del bipartidisme que hem tingut sembla que es tancarà amb un nou govern del PP. I em sembla evident que ara mateix amb el govern del PP pactaràs un referèndum. També crec que aquesta crisi s’ha tancat en fals, amb el cruiximent del bipartidisme. Això no ofereix un govern amb estabilitat parlamentària. Això fa pensar en unes noves eleccions en un any o un any i mig, perquè hi ha un PSOE absolutament doblegat al PP i que si segueix així acabarà desapareixent. Per tant, no veig que hi hagi cap tancament d’escenari, ni d’un tancament per molt de temps. —Però hem d’esperar a fer el referèndum a que hi hagi un canvi de govern a Espanya? —No. Si es pot fer el referèndum no pactat amb l’estat i que tingui efectes, és a dir, si la majoria de la gent de Catalunya decideix que vol la independència o vol un altre model d’estat el resultat es pugui portar a la pràctica, doncs escolti, jo definitivament vull un referèndum. —No hi hauria cap problema per part vostra si aquest referèndum no pactat tingués aquest efecte vinculant, un reconeixement internacional i que el resultat es pugui aplicar sigui quin sigui. —Però també vull dir una cosa. Què va fer dilluns Puigdemont? Va fer un dinar amb Pablo Iglesias, i va parlar-hi d’un referèndum pactat. Això és el que fa ara el senyor Puigdemont. Que jo sàpiga fa això i no una altra cosa. Doncs veiem com es treballa això. I això no ho fem nosaltres, ho fa Puigdemont. —Sí, que és qui té la iniciativa política en això. —Jo crec que la iniciativa política la tenim uns quants, però efectivament Puigdemont ara és el que ha canviat de posició. —La resposta en el referèndum ha de ser binària, sí o no a la independència? —Nosaltres ja vam fer una proposta d’aquesta mena, però era semblant a la que diu Puigdemont, i era de resposta binària. Però la validesa d’aquesta pregunta no la definim nosaltres, sinó un ampli pacte de país. Ha de ser el setembre? Ha de ser amb una pregunta de resposta binària? Si vols interpel·lar àmplies majories has de fer una proposta de país, i s’ha de fer en espais d’àmplia trobada. Per això deia que no ho podem limitar a un diàleg entre partits nacionalistes i comuns. Es veuria més en clau electoral que no de país. —Quan s’haurien de fer les eleccions constituents? —El nostre programa electoral deia que s’havien de fer processos constituents. Quina proposta sobre el tema nacional pots fer a l’estat? Quin és el desllorigador? El referèndum. Però per mi no està tan vinculat a les eleccions constituents. Aquest país ha superat el marc autonòmic, ha superat molts marcs de facto, que no de iure, des de fa molt temps? Sí. Es van fer unes eleccions plebiscitàries que subordinaven totes les qüestions a una sola qüestió. En les eleccions constituents no pot subordinar-ho tot a una qüestió de nou, perquè en la mesura que ho fas no aconsegueixes interpel·lar el 80% de la gent, les àmplies majories, no aconsegueixes que aquesta qüestió es resolgui. Has de construir un projecte de país. —Per fer unes eleccions constituents necessites crear un marc legal propi. —El full de ruta diu que abans del referèndum hi ha d’haver la independència. —L’aprovació de la llei que diu que Catalunya es deixa de regir pel marc legal espanyol i ho passa a fer per un de propi. —Per tant, un estat independent. Has de crear un estat independent per poder fer un referèndum per decidir sobre la independència. Crec que el procés ha entrat en un bucle. Per poder fer un procés constituent o un referèndum necessites la independència prèvia. —Hi ha una majoria al parlament, amb la legitimitat de les urnes, que aprova unes lleis per dotar un procés de referèndum d’un marc legal. —I em carrego la legislació espanyola abans amb una llei de règim polític. I ho hauré d’explicar a la comunitat internacional. —Amb l’aval d’una majoria parlamentària. —Vull dir que pots fer unes eleccions constituents amb un marc autonòmic. Ja es van fer unes eleccions plebiscitàries. Estaven permeses unes plebiscitàries? —Es van convocar com unes autonòmiques. Voleu dir que es poden fer unes eleccions constituents com unes autonòmiques i que es treballi en una nova constitució? —Si tu fas unes propostes que superen el marc autonòmic les estàs posant en joc. —En aquestes eleccions constituents, quan es facin, ja tindreu a punt el nou partit polític de l’espai dels ‘comuns’? —Nosaltres construïm un nou espai polític, una nova formació, no per posar-la a punt per unes eleccions, sinó perquè creiem que el que s’ha expressat electoralment i amb una proposta de país. Aquest espai polític s’ha de presentar a eleccions? Sí. Però no ho volem subordinar a la clau electoral. Hi ha tota una feina que s’ha de fer en termes de territori, de projectes. —Però sí que treballeu amb un calendari. Estareu a punt per a les noves eleccions? —Sí, esperem que sí. —Qui en formarà part? —Totes les formacions polítiques que han format part de les confluències hi han de ser, l’han de construir. Però aquest espai s’ha de regir pel principi d’una persona, un vot. —No serà una coalició ni una federació? —No. —Els partits que en prendeu part hi quedareu tots diluïts? —Els diferents actors continuaran existint. I cadascú farà les seves reflexions internes sobre si s’hi han de diluir, si han de continuar existint com a partits. Aquest debat correspon als partits. I tots estem d’acord que hem de crear aquest nou espai polític. Tu t’afilies a aques espai polític, que és sobirà, i del qual emanen les propostes de país i que es pot presentar a eleccions.

Summary: Xavier Domènech: ‘Si es pot fer el referèndum no pactat i que tingui efectes, vull el referèndum’


Els treballadors públics andorrans han decidit de fer una vaga general indefinida, que, si no hi ha acord d’última hora, sembla inevitable. Els sindicats cerquen ara una data per a començar-la, però el govern vol asseure’s a negociar i evitar-la. Dimecres els funcionaris van omplir de gom a gom la sala del comú d’Escaldes-Engordany per votar les accions que volen emprendre. Protesten contra la llei de la Funció Pública i el codi de relacions laborals que impulsa l’executiu i pretenen reconduir la negociació perquè el govern es desdigui d’aplicar les normes. De fet, han instat l’executiu a retirar-les si volen asseure’s a negociar. Ahir el ministre portaveu del govern, Jordi Cinca, va dir que l’executiu tenia respecte absolut per la convocatòria de vaga, però que calia aprovar aquestes dues lleis, que considera que són un ‘avenç significatiu’ per a la remuneració i la carrera professional dels funcionaris. També va dir que si s’acabava fent la vaga es decretarien uns serveis mínims ‘en l’interès del conjunt dels ciutadans’. Finalment, va reblar la voluntat d’aprovar les lleis i va convidar els sindicats a negociar els reglaments que les desenvoluparan. Va afegir que la ministra de Funció Pública, Eva Descarrega, havia enviat una carta als sindicats amb l’objectiu de pactar un calendari de treball per a parlar d’aquests reglaments.

Summary: El govern d’Andorra s’oposa a la vaga indefinida de funcionaris i convida els sindicats a negociar


Francesc Gil Lluch, responsable d’Edicions Saldonar, ens ofereix un text sobre la primera novel·la publicada d’Anna Molina (la Vilella Baixa, Priorat, 1972), ‘L’home de lava’, que fa venir moltes ganes de llegir-la. Arribarà a les llibreries aquesta setmana entrant. L’editor ens avança els dos dos primers capítols. Algú vol ser l’home de lava? L’Anna Molina fa vint anys que viu a Dinamarca. Ella mateixa es considera «bicultural», de cultura catalana i danesa. Aquesta etiqueta dual es reconeix molt bé en la seva literatura. Quan començava a llegir l’original de L’home de lava, em vaig adonar que hi havia alguna cosa que se m’escapava, en aquell text. Hi vaig caure al cap d’una estona: el llibre que tenia a les mans semblava que fos un intent deliberat de fugir de la solemnitat, de la gravetat. I, cosa que és encara més difícil de trobar, ho aconseguia sense submergir-se en la superficialitat, en la banalitat. Era una bona combinació, un bon còctel, amanit amb un humor discret, gens gruixut. Vaja, una estratègia perfecta per parlar sense estridències de temes que ens ocupen a tots en el dia a dia, com ara la identitat, la paternitat, la solidesa dels vincles sentimentals i alhora la seva fragilitat. I també era un exercici molt ben resolt per aconseguir que fos creïble la comunicació entre personatges danesos, anglesos, suecs, veneçolans, espanyols i catalans en un ambient molt sovint informal. Els diàlegs, per recordar-los. Em trobava, en resum, davant d’un llibre generós. L’escirptora Anna Molina. Quan preparàvem el text de la contra, vam escriure —i és així com ha sortit publicat—: «L’home de lava, una novel·la fresca, neta i alhora perversa». És això, de fet. I per acabar la nota dèiem que els personatges del llibre eren convencionals o estrambòtics, segons com es miri, i que ens agradaria que ens acompanyessin sempre i que ens fessin companyia. El dia que vaig conèixer l’Anna —vam quedar a primera hora a l’Ateneu Barcelonès, que s’hi estava tranquil al matí—, després de tants mails amunt i avall, li vaig preguntar com trobava que s’havia de llegir L’home de lava. La resposta va ser ràpida: «Penso que és una novel·la ideal per llegir-la a la platja». Us asseguro que em vaig quedar ben parat. Em va semblar una sortida divertida. Les meves sospites s’havien confirmat. L’Anna m’havia regalat una resposta que no m’hi havia trobat mai, i m’agradava. De què va el llibre? Per començar, som a Lanzarote. En Fairbrother és un anglès més aviat místic que fa amistat amb en Lars, un danès que ha fugit del seu país vés a saber per què, en realitat, i que viu dominat pels impulsos sexuals. Tant l’un com l’altre no porten gaire bé això de fer-se grans. En paral·lel, a Copenhaguen, en Sigurd, un arquitecte de quaranta anys, es compromet sense gaire entusiasme a satisfer l’última voluntat de la seva mare: ha de trobar a Barcelona el pare que no ha conegut. Un cop hi arriba, tindrà la col·laboració no sé si gaire desinteressada de la Mimi, una activa sommelier del país. Per saber com conflueixen totes dues trames i tot el que implica, haurem de llegir unes quantes pàgines més, fins a arribar a la 302. Us recomano, i us demano, que ho feu. Francesc Gil Lluch, Edicions Saldonar

Summary: Avançament editorial: ‘L’home de lava’, primera novel·la que publica Anna Molina


La votació de les bases de la CUP reunides ahir a Manresa, que van decidir de mantenir el vet a la presidència d’Artur Mas, ha provocat una reacció irada a les xarxes aquestes últimes hores. La periodista i escriptora Pilar Rahola, per exemple, hi ha deixat frases contundents. Antonio Baños ha anat aquest matí a RAC-1 per explicar les raons de la decisió de la CUP. Entre els tertulians que han compartit taula amb Baños hi havia precisament Pilar Rahola, que ha fet una intervenció visiblement indignada i ha retret a Baños el ‘linxament’ de la CUP a Mas. Podeu escoltar el cara a cara de Baños i Rahola a continuació:

Summary: Pilar Rahola retreu a Antonio Baños el vet de la CUP a Mas


El canvi de govern a Espanya ha contribuït a rebaixar la tensió amb el govern del Botànic. Entre tots dos executius hi ha diferències sobre finançament, però, en canvi, en unes altres matèries, hi ha una clara distinció. Per exemple, la llei valenciana de comerç, que l’executiu de Mariano Rajoy qüestionava. El nou govern del PSOE no hi presentarà cap recurs d’inconstitucionalitat, segons que ha informat la Conselleria d’Economia, després de la reunió de la comissió bilateral Generalitat-estat, que es va fer ahir. La reunió va servir per a tancar un acord que posa fi al conflicte amb la llei. La llei d’horaris comercials va néixer després d’un llarg procés de negociació entre el departament d’Economia, les patronals del comerç, empresaris i sindicats, amb l’objectiu de limitar l’obertura dels establiments comercials al diumenge i als festius. La norma definitiva, aprovada al desembre, va ser un text que no agradava a ningú, però acordat entre tots. El director general de comerç, Natxo Costa, es va reunir amb representants de l’executiu de Pedro Sánchez per tancar la polèmica. Una polèmica nascuda amb Rajoy, que considerava que alguns aspectes podrien ser inconstitucionals. Així i tot, en l’acord assolit es preveu d’introduir lleugeres modificacions de caràcter tècnic per aclarir matisos que no afecten l’esperit de la llei i que es redactaran aquests dies vinents.

Summary: El govern espanyol no recorrerà contra la llei de comerç valenciana


El portaveu d’En Comú Podem al congrés espanyol, Jaume Asens, ha assegurat avui a la sortida de la Junta de Portaveus que la seva formació proposarà en el marc ‘de l’etapa de negociacions que s’obrirà per conformar el govern d’Espanya’ la creació d’una mesa de diàleg sense ‘vetos ni condicions’ on s’hi puguin abordar ‘mesures concretes’ per ‘iniciar una via pacífica de resolució’ del conflicte a Catalunya. Segons Asens la mesa permetria ‘superar el temps de la judicialització de la política’ i hauria de contribuir a ‘reconèixer les raons de l’altre’. Asens també ha lamentat que la Junta de Portaveus hagi adoptat de nou decisions ‘que correspondrien al poder judicial’ en rebutjar els escrits de reconsideració de JxCAT i ERC contra la suspensió dels diputats presos.

Summary: En Comú Podem proposarà al PSOE la creació d’una ‘mesa de diàleg’ sobre Catalunya


El debat de la moció de censura presentada per C’s es farà dilluns a les 10.00 al parlament. No té possibilitats de prosperar, però Lorena Roldán intentarà erigir-se igualment com a alternativa a Quim Torra en plena precampanya electoral del 10-N, en un moment en què els sondatges pronostiquen la caiguda de C’s, i en espera de la imminent publicació de la sentència del Tribunal Suprem contra l’1-O. La mesa de la cambra ha admès aquest matí a tràmit la moció, que C’s va presentar ahir. El PSC ha aclarit que s’abstindrà en la votació, els comuns tampoc no li donaran suport i la CUP ja s’hi va desmarcar. C’s només compta, per tant, amb el suport del PP. Després que el ple esclatés la setmana passada amb l’empresonament dels set independentistes dels CDR, s’espera un nou debat d’alt voltatge, enmig de les filtracions de les interlocutòries dels empresonaments i parts del sumari, que és secret, i que intenten vincular el president de la Generalitat amb un suposat intent de fer una acció al Parlament. La portaveu dels socialistes catalans, Eva Granados, ha argumentat avui que la moció de censura és una ‘maniobra electoral’ de C’s en un moment de mals pronòstics per a Albert Rivera i Inés Arrimadas. El PSC intenta emergir com a alternativa a un govern independentista ara que les urnes semblen somriure al PSOE, i ha advertit que no farà el joc a Roldán com a cap de l’oposició. Rivera, però, ha reclamat a Pedro Sánchez que intervingui perquè el PSC voti a favor de Roldán, que només podria esdevenir presidenta si obtingués majoria absoluta, i n’està molt lluny. En concret, el líder de C’s ha demanat al president espanyol en funcions el que ha anomenat com a ‘reunió d’estat’. Rivera s’ha desplaçat al parlament coincidint amb l’1-O per revestir de transcendència el moviment de C’s, que des del principi del mandat va refusar intentar investir Arrimadas per falta de suports. Rivera s’ha reunit amb el grup parlamentari i després s’han fotografiat a l’hemicicle amb una doble bandera espanyola i catalana. Els comuns i la CUP han marcat una clara distància amb C’s. En una roda de premsa al parlament, la presidenta de Catalunya en Comú Podem ha insistit que, malgrat que són molt crítics amb l’executiu de Torra, no contribuiran a ‘posar el llop a guardar les ovelles’. Per als comuns, el problema no és la moció de censura sinó qui l’ha presentada. ‘La setmana passada va intentar convertir el parlament en un circ i ara pretén que sigui un plató de televisió’, ha rematat Jéssica Albiach. La CUP ja va aclarir ahir que refusen la moció de censura, que també veuen com una ‘maniobra electoralista’ sense recorregut real.

Summary: La moció de censura de Ciutadans contra Torra es farà dilluns


Els lectors i els subscriptors de VilaWeb són convidats a una nova sessió del Consell de Redacció Obert, el dijous 29 d’octubre a les 19.30. La sessió comptarà com a convidats amb els economistes Oriol Amat (diputat de Junts pel Sí) i Modest Guinjoan, coordinadors tots dos del llibre ‘Economia de Catalunya. Preguntes i respostes sobre l’impacte econòmic de la independència’. Els convidats respondran les preguntes sobre l’economia i la independència que se’ls vulguen formular. L’acte es farà a la redacció de VilaWeb i al mateix poden assistir 30 lectors o subscriptors en directe. Els subscriptors que ho vulguin podran seguir també l’acte des de casa a través d’una emissió de vídeo i poden enviar preguntes o suggeriments a redaccio@vilaweb.cat Els interessats en participar en directe han de confirmar la seva presència amb un correu a administracio@partal.cat. Els llocs es reservaran segons l’ordre d’arribada de la demanda. Un Consell de Redacció Obert és una trobada que es fa amb regularitat amb els membres de la redacció o amb convidats per debatre amb llibertat i tranquil·litat sobre l’actualitat informativa del moment. La trobada està reservada només a les persones que són membres de la comunitat de +VilaWeb. Aquí teniu una notícia sobre l’anterior sessió: http://www.vilaweb.cat/noticies/cents-subscriptors-de-vilaweb-participen-en-el-consell-de-redaccio-obert-sobre-el-27-s/ Aquí l’entrevista que li hem fet recentment a Oriol Amat sobre el llibre: http://www.vilaweb.cat/noticies/oriol-amat-viurem-millor-amb-un-estat-que-jugui-a-favor/ I aquí l’enllaç a la Botiga VilaWeb per si el voleu comprar: http://botiga.vilaweb.cat/product.php?id_product=12108281

Summary: Consell de Redacció Obert amb Oriol Amat i Modest Guinjoan


‘Hem de reduir les emissions a tot arreu, a Barcelona, a l’àrea metropolitana, al port i a l’aeroport. Això no és una opció’. Així s’ha expressat la batllessa de Barcelona, Ada Colau, en declaracions a Ser Catalunya, on ha insistit que és una qüestió de salut. ‘Hem de reduir les emissions per no morir-nos, per no posar-nos malalts, perquè els nostres nens no tinguin problemes de desenvolupament cognitiu’, ha afegit. Colau ha demanat que totes les administracions s’asseguin a negociar mesures urgents ‘sense paralitzar res’, i ha remarcat que la proposta que va plantejar el regidor Eloi Badia d’eliminar el pont aeri no és cap ‘ocurrència’, sinó un debat que estan tenint totes les grans ciutats del món, una proposta ‘a escala global’. Segons ella, el que vol la ciutadania és que totes les administracions es posin d’acord per reduir les emissions de manera ràpida, i ha assegurat que això ‘no vol dir anar en contra de ningú ni anar en contra del dret a la mobilitat’. En aquest sentit, no ha volgut contraposar avions amb creuers i ha insistit que cal actuar a tot arreu. ‘La gent no entendria que ens baralléssim entre nosaltres i no afrontéssim la situació’, ha reblat. Sobre l’entrada en vigor de la Zona de Baixes Emissions i la poca incidència que ha tingut en el trànsit, Colau ha recordat que la mesura està en període de prova i no hi ha sancions. A parer seu, només un dia és molt poc per valorar el seu impacte.

Summary: Colau: ‘Hem de reduir les emissions a tot arreu, també al port i l’aeroport, per no morir-nos’


Els manifestants que avui demanaven el reconeixement de la nova República Catalana per part del Regne Unit han tingut una sorpresa. L’ex-president escocès Alex Salmond s’ha arribat a Picadilly Circus, on la territorial exterior de l’ANC havia convocat una concentració, ha saludat els manifestants i ha cridat ‘Free Catalonia!’. Vegeu-ne el vídeo: La territorial anglesa de l’ANC va convocar concentracions a Londres ahir i avui per a celebrar la independència i demanar al govern britànic que condemnés la violència del primer d’octubre i reconegués la República Catalana. També demanen que s’alliberi immediatament Jordi Sànchez i Jordi Cuixart, que s’acabi la repressió i que s’estableixi un diàleg per a acceptar el mandat democràtic del referèndum.

Summary: Salmond participa en una concentració per a demanar que el Regne Unit reconegui la República


Els estadis del FC Barcelona i del Girona FC s’han convertit un cop més en un espai per a reivindicar la República catalana i la llibertat dels presos polítics. Seguidors dels dos clubs que han anat al Camp Nou i Montilivi han exhibit banderes estelades i cartells amb la paraula ‘independència’. Al Camp Nou s’hi ha despenjat una gran pancarta amb la paraula ‘Freedom’. Vegeu-ho ací: ⬛⬜🚩 Montilivi també clama per la independència! Des d’arreu dels Països Catalans conjurem-nos per la independència i #FemLaRepúblicaCatalana🚩 Comencem a les 18 h a Lledoners. pic.twitter.com/TfTaLDquj3 — Assemblea Nacional 🚩 (@assemblea) December 2, 2018

Summary: El Camp Nou i Montilivi clamen per la independència i la llibertat dels presos polítics


D’ençà que va abandonar el parlament per anar a Madrid a continuar la carrera política, el proppassat mes d’abril, la presència mediàtica d’Inés Arrimadas ha canviat, perquè ha deixat de ser la veu de Ciutadans com a primer partit de l’oposició a Catalunya i ara és la segona veu al congrés espanyol, on el protagonisme l’acapara Albert Rivera. En aquest darrer ple, el de la investidura fallida de Pedro Sánchez, Arrimadas ha tingut presència a la xarxa més per la seva gestualitat que no pas per les declaracions que ha fet fora de l’hemicicle, com demostra la viralitat d’aquest vídeo, amb milions de visualitzacions: Esto de Inés Arrimadas… pic.twitter.com/bs51aEtsxp — Igor Meltxor (@IgorMeltxor) July 23, 2019 I és ben recent la polèmica per la provocació d’Arrimadas i altres dirigents de Ciutadans en la manifestació de l’Orgull LGTB de Madrid de començament de mes; per la manera com gesticulaven davant la gent que hi havia concentrada i que els cridava que se n’anessin: Ines Arrimadas tenía razón. En este vídeo se ve como ella fue al Orgullo a defender los derechos de una minoría y que, DE NINGUNA FORMA, estaba ahí provocando, recochineandose ni pavoneándose de haber asistido a un lugar donde no había sido invitada.😒 pic.twitter.com/OdwYNYW6v6 — JuanitoLibritos🍑 (@JuanitoLibritos) July 7, 2019 Amb aquella acció, Arrimadas va aconseguir que es parlés d’ella més que mai durant el darrer any a la xarxa, tal com es pot veure en aquest gràfic elaborat per l’analista de dades i col·laborador de VilaWeb Joe Brew. Les interaccions a Twitter esmentant Inés Arrimadas, del juliol del 2018 al juliol del 2019. Gràfic: Joe Brew. Aquest gràfic ha estat elaborat amb totes les interaccions a Twitter amb la paraula ‘Arrimadas’ o bé esmentant el compte @InesArrimadas. En són molts milers durant tot l’últim any, i es veu clarament on són els pics de popularitat, què és allò que fa que tingui notorietat, que surti de la discreció: els episodis polèmics, provocats sobretot per ella mateixa. Com ara, a final d’agost de l’any passat, quan va anar amb Albert Rivera a Alella a arrencar llaços grocs i la gent els va tornar a posar. Arrimadas va passar força inadvertida fins que va protagonitzar un altre acte de provocació, aquesta vegada, quan va brandar una bandera espanyola al Parlament de Catalunya: I no va recuperar el protagonisme fins que no va anar amb altres dirigents de Ciutadans a passejar per viles i ciutats on eren rebuts amb protestes. Però va necessitar una acció més polèmica, més vistosa, i la va trobar anant a fer una concentració a Waterloo, prop de la Casa de la República. I de Waterloo al 28-A, quan Arrimadas va saber aprofitar un incident per tornar a tenir notorietat i amplificar el seu discurs. Una integrant d’una mesa electoral es va negar a donar la mà a Arrimadas, i la dirigent de Ciutadans la va atacar a la xarxa. Inés Arrimadas vota a l’Escola Ausiàs March. Una membre de la mesa es nega donar-li la mà dues vegades i ella ho lamenta: “això és el que ha aconseguit el nacionalisme”@btvnoticies #28A pic.twitter.com/Gnu88pnccQ — Abraham Orriols (@AbrahamOrriols) April 28, 2019

Summary: El gràfic que demostra com Arrimadas viu de la provocació per tenir rellevància


Josep Costa i Eusebi Campdepadrós, els membres de la mesa del parlament de JxCat, s’han negat a rebre avui la notificació del Tribunal Constitucional espanyol, on comunica la suspensió de la candidatura de Carles Puigdemont a la investidura. D’altra banda, el TC informa de les ‘conseqüències penals’ que pot comportar no fer cas de les seves indicacions. El vice-president primer i el secretari primer han decidit no signar la notificació i tampoc no han agafat la documentació que se’ls lliurava. Segons que han argumentat, la notificació és ‘nul·la’ perquè no té cap ‘base legal’. A més, consideren que atempta contra l’autonomia del parlament i ‘coacciona’ l’activitat dels diputats i vulnera la seva inviolabilitat parlamentària.

Summary: Els membres de la mesa de JxCat es neguen a rebre la notificació del TC contra la investidura de Puigdemont