La batllessa de Barcelona, Ada Colau, ha fet una breu interrupció en el ple municipal d’avui per solidaritzar-se amb Marta Rovira, just quan s’ha sabut que havia decidit d’anar-se’n a l’exili. ‘Tenim els companys d’ERC que sé que ho passen malament i els vull mostrar el meu afecte, senzillament, més enllà de la discrepància. Sé que són moments durs. No és normal que estiguem en aquesta situació i tots hem de posar-hi la màxima voluntat perquè ens en sortim.’ Als escons d’ERC es pot observar com el regidor Jordi Coronas no contenir el plor. .@adacolau atura el #plebcn després de conèixer que Marta Rovira marxa a l’estranger: “Són moments durs i no és normal que estiguem en aquesta situació” https://t.co/uXoGVLvDjj pic.twitter.com/8JMxmMAd9Q — btv notícies (@btvnoticies) 23 de març de 2018 El líder de Catalunya en Comú al parlament, Xavier Domènech, també s’ha solidaritzat amb Marta Rovira amb un piulet a Twitter: Des del dolor per una situació duríssima una abraçada a @martarovira — Xavier Domènech (@XavierDomenechs) March 23, 2018 Més tard, la batllessa ha suspès el ple per no demostrar ‘discrepàncies polítiques’ en un moment tan ‘excepcional’. En la sessió d’avui s’havia de sotmetre a votació la connexió del tramvia per l’avinguda de la Diagonal. “Jo avui aquí he vist coses que no havia vist mai. He vist a un grup municipal plorant. He vist gent molt trasbalsada. El més raonable que puc fer és suspendre el #PleBCN” @AdaColau pic.twitter.com/NmapgXLQwE — Barcelona en Comú (@bcnencomu) 23 de març de 2018

Summary: Llàgrimes dels regidors d’ERC quan Ada Colau se solidaritza amb Marta Rovira al ple


El govern català i l’espanyol avancen en la negociació sobre les lleis recorregudes, suspeses i anul·lades al Tribunal Constitucional (TC). Els dos executius han obert un procés de revisió en profunditat de la llista de normes que hi estan embarrancades. Segons fonts de Presidència consultades per VilaWeb, els contactes freqüents entre el departament d’Elsa Artadi i els ministeris encapçalats per Carmen Calvo i Meritxell Batet han permès d’acostar posicions sobre la recuperació de les lleis socials afectades. Això potser deriva en acords en normes tan emblemàtiques com la d’emergència en l’habitatge o fins i tot en la de l’Agència Catalana de Protecció Social, que Mariano Rajoy va recórrer amb l’argument que era una estructura d’estat, tot i que desplegava l’autogovern. En canvi, les posicions són més allunyades en les de més càrrega política i directament relacionades amb el procés, com el recurs que bloca la reforma de la llei de la Presidència (perquè permet una investidura a distància i que les reunions del govern també puguin tenir aquest format) o respecte de l’Agència de Ciberseguretat de Catalunya, impugnada sencera pel PP i mantinguda suspesa pel TC. Els equips negociadors cerquen quatre possibles sortides pactades als conflictes normatius: la retirada del recurs si el nou govern de Sánchez no hi veu cap conflicte, que Madrid modifiqui la legislació bàsica perquè la llei catalana hi encaixi, que el govern de Quim Torra redacti algun nou projecte de llei per a recuperar les competències qüestionades o que tots dos executius signin algun acord d’interpretació sobre la norma en la subcomissió de seguiment normatiu. Això darrer només pot ser aplicable en els casos en què el grau de discrepància és baix, com ara en la llei de voluntats digitals i de modificació dels llibres segon i quart del codi civil, en què és discutit el nivell del registre, segons que apunten les mateixes fonts. Sobre les catorze lleis afectades, dijous ja van arribar a un acord sobre la d’universalització de l’assistència sanitària. Aquell dia, al congrés espanyol ERC i el PDECat havien votat a favor de recuperar la sanitat universal arreu i, a canvi, el govern de Sánchez es va comprometre a retirar el recurs que mantenia en suspensió la llei catalana. Ho va fer el secretari d’estat de Política Territorial, Ignacio Sánchez Amor, en una reunió a Madrid amb la consellera de la Presidència, Elsa Artadi, i l’endemà els equips negociadors van continuar aprofundint en les converses. El parlament, de fet, va aprovar la llei catalana per a donar cobertura legal a l’atenció de tots els residents a Catalunya, amb independència de la situació legal quan Rajoy l’havia limitada a urgències, embarassades i menors d’edat. En el debat de política general de començament d’octubre, el president de la Generalitat exposarà en un informe l’estat de la negociació de les catorze lleis i el pla per a recuperar els articles suspesos. Fins el gener el govern encara té marge de presentar els projectes de llei que calgui per a recuperar els ‘drets i les llibertats’ dels articles anul·lats pel TC després del 27-S, segons que fixava la mateixa moció. Durant els dos mesos vinents, els governs català i espanyol preveuen de continuar negociant. Està pendent, a més, l’activació de les subcomissions de la bilateral i a les comissions mixtes de Transferències, d’Afers Econòmics i Fiscals i d’Infraestructures. Tot plegat arriba després de la represa de les reunions de la comissió bilateral Generalitat-estat espanyol el primer d’agost després de set anys. Els deures socials de la Generalitat El govern de Torra ha de recuperar els articles clau de la llei d’emergència de l’habitatge, pendents encara del TC i que el parlament va intentar sargir el 2016 amb la llei de mesures de protecció del dret d’habitatge de les persones en risc d’exclusió social, igualment impugnada. Això inclou l’expropiació de l’ús dels pisos buits que pertanyen a entitats financeres, filials o fons d’inversió, l’obligatorietat d’oferir a les famílies un lloguer social per a evitar els desnonaments, o la regulació dels processos de mediació. Tot i això, el TC va aixecar la suspensió d’alguns articles de la llei del 2016, com ara el que regula les expropiacions d’usos d’habitatges d’entre quatre i deu anys als municipis de demanda residencial forta i acreditada. La Generalitat també es va comprometre a rescabalar els articles anul·lats de la llei d’igualtat efectiva de dones i homes i que obliguen les empreses a implementar mesures per a prevenir l’assetjament sexual i a arbitrar els casos de denúncies, a aplicar plans d’igualtat quan superen els 250 treballadors i que incloguin la racionalització horària per facilitar la conciliació laboral i familiar. També fixen una representació paritària en la negociació col·lectiva. Hi ha algunes lleis que encara pengen del fil del TC però que la Generalitat pot aplicar a hores d’ara perquè l’alt tribunal en va aixecar totalment o parcial la suspensió després dels cinc mesos automàtics que el govern de Rajoy demanava per sistema. És el cas de la llei de l’Agència Catalana de Protecció Social, en la qual per ara es manté el vet a l’assumpció de l’exercici futur de la gestió dels recursos que més endavant li poden ser atribuïts, però és possible de desplegar-ne les competències autonòmiques. També és el cas de la llei del canvi climàtic o la d’acompanyament del pressupost de l’any passat. Aquesta última és una excepció perquè la Moncloa la va impugnar sense sol·licitar-ne la suspensió. Ara, quant als nous impostos, sovint sorgeixen uns altres impediments. El govern encara ha de cobrar l’impost sobre el CO2 perquè la DGT no ha proporcionat a la Generalitat la base de dades dels vehicles. Sí que ha aplicat l’impost sobre el risc mediambiental de la producció, la manipulació i el transport d’elements radiotòxics. Segons fonts del departament d’Economia, també treballen en l’afinament tècnic i el reglament de l’impost sobre els actius no productius de les persones jurídiques, impulsat per la CUP, després d’haver-ne aixecat la suspensió el TC el novembre passat. La conselleria de Pere Aragonès aplica els nous tributs mentre són vigents però amb el perill que els recursos no resolts encara acabin anul·lant-ne algun i que la Generalitat n’hagi de tornar els diners, segons recorda el departament. A més, el tribunal també va restituir la part impugnada del decret llei de mesures urgents que afectava la transmissió de les autoritzacions domiciliades a Catalunya per a la prestació de serveis de vehicles amb conductor (VTC) abans que esclatés el conflicte entre aquest sector i el del taxi. Una altra de les lleis en negociació és la de comerç, serveis i fires, que té suspesos els articles recorreguts i que modifiquen els horaris comercials, el concepte de municipis turístics o els períodes de rebaixes. Fonts del govern constaten que serà difícil que l’executiu del PSOE modifiqui la legislació espanyola perquè el model català de comerç hi encaixi. La llei de les associacions de consumidors de cànnabis també és totalment suspesa al TC sine die en espera del govern de Sánchez.

Summary: Les lleis socials impugnades al TC, més a prop de ser recuperades


L’empresari Jordi Cuixart és el vice-president d’Òmnium Cultural des del juny passat. Fins el 27-S s’implicarà en cos i ànima en la campanya d’Ara és l’hora per a intentar mobilitzar el màxim nombre de persones amb vista a les eleccions plebiscitàries. Avui, a la plaça de Sant Jaume, intervindrà en un acte per fer costat a la convocatòria d’eleccions que va signar el president Mas. Ens parla de la càrrega simbòlica que té, dels actes que organitzarà Ara és l’hora durant l’estiu i del sector empresarial. El coneix de primera mà i sap que molts empresaris catalans veuen en la independència una gran oportunitat. —Ara és l’hora organitza aquesta tarda un acte de suport a la convocatòria d’eleccions que ahir va signar Artur Mas. Quin és el seu propòsit d’aquesta concentració? —El d’avui és un acte de suport amb molta càrrega simbòlica que vol fer costat a una convocatòria de referèndum. Sabem que serà ordinària i convencional, però tindrà caràcter plebiscitari per al poble de Catalunya. Si fossin unes eleccions normals, les entitats sobiranistes no tindríem cap paper. Però com que és una convocatòria d’eleccions plebiscitàries, és molt important que entenguem que no es tracta de partits, sinó d’un procés d’emancipació nacional. El propòsit és que fem un referèndum que hem intentat per totes les vies, però que no ens havien deixat de fer-lo encara. No anem a una comicis convencionals. —Com enfocareu els actes d’aquest estiu? —Ara és l’hora intentarà de mobilitzar el vot exterior i, com sempre, farà moltes activitats i actuacions per a fer arribar el discurs independentista i democràtic als turistes. Però, sobretot, les actuacions més destacades se centren a esvair dubtes i intercanviar opinions amb els conciutadans. En concret, reforçarem molt les xerrades als casals d’avis i les actuacions a l’àmbit local, com ara a les festes majors. Però tenim tots els fronts de lluita oberts. Per exemple, a Òmnium hem organitzat el Catalan Weekend, en què convidem tota una sèrie de personalitats d’àmbit internacional perquè assisteixin als actes de la Diada i coneguin l’ambient de l’Onze de Setembre. —Amb dues llistes de suport al sí –Junts pel Sí i Cup – Crida Constituent–, el caràcter plebiscitari de les eleccions és clar? —Fins els partidaris del no són els primers que atorguen caràcter plebiscitari a la convocatòria. Ens diuen que no, però parlant-ne i negant-lo reforcen el plebiscit. Fins i tot parlen de quants diputats han d’aconseguir Junts pel Sí i la CUP perquè siguin o no siguin eleccions plebiscitàries. Són els partits i la societat qui atorguen un caràcter plebiscitari a unes eleccions, i ningú no el nega. És una situació excepcional: el partit majoritari de centredreta i el partit majoritari de centreesquerra de Catalunya es posen d’acord per fer una candidatura, i l’altre partit del sí també, per acceptar el plebiscit. Europa ho sabrà llegir. —Ara és l’hora té en marxa la campanya telefònica ‘Una trucada, un vot’. Funciona? —Funciona molt bé. Estem molt contents. Volem superar les 600.000 trucades i de moment ja n’hem fetes més de 150.000. Hi ha una massa important de voluntaris que fa una feinada. És interessant de tenir aquesta mena de converses amb la gent. Quan es donen arguments, les converses s’allarguen. No duren vint segons i prou. La gent pregunta, mira de resoldre dubtes. És una tasca molt important. —Com va el ritme d’inscripcions de la Via Lliure? —El ritme és bo, més que el de l’any passat. Ja hi ha més de 80.000 inscrits. Estem convençuts que l’acte de la Meridiana tindrà un succés absolut. És un acte que interpel·la no solament els independentistes, sinó els demòcrates. —Els vostres companys del sector empresarial recelen de la independència? —Rebo un munt de trucades d’empresaris, alguns amb molt de capital, que em diuen que és una vergonya això que passa perquè hi ha patronals que donen un discurs molt allunyat de la realitat. L’empresariat català, majoritàriament, veu en la independència una oportunitat. És que, per sobre de tot, l’empresariat és demòcrata i vol votar. Els empresaris sabem que la viabilitat econòmica de la independència de Catalunya és total i absoluta. Al sector hi ha certa estupefacció sobre alguns líders de patronals que no sabem en nom de qui parlen. Fan prediccions que no s’adiuen amb la realitat. Les inversions estrangeres a Catalunya de l’any passat han batut rècords històrics, l’empresa catalana exporta més que mai, hem recuperat llocs de treball… N’hi ha que no fan honor a la veritat i diuen que el procés fa nosa. I això no és veritat. —La Caixa demanava divendres un ‘gran acord’ per a evitar la independència. —La Caixa s’ajusta als seus clients. Dubto que cap entitat financera d’aquest país no vulgui els diners dels dipositaris catalans. I hi ha el clàssic que diu que els diners no tenen pàtria. Si algun gran empresari del sector català s’ha expressat, aquest és Grífols, i ho va fer amb una claredat meridiana. Ho va dir clar i català: ‘senyors, això no espanta’. Perquè els líders d’algunes elits facin unes declaracions, no ens hem d’espantar. Hem de tenir en compte que la indústria catalana i el seu gran capital no fa declaracions contra el procés. Si no ho veiessin clar, ja et dic jo que les farien.

Summary: Jordi Cuixart: ‘L’empresariat català, majoritàriament, veu en la independència una oportunitat’


Podem ha deixat el govern balear en minoria al parlament, quan ha votat a favor d’una moció presentada pel PP, que afecta dos nomenaments d’alts càrrecs. Els dos càrrecs són el director general de l’IB-Salut, Juli Fuster, perquè és el marit de la consellera de Salut, Patrícia Gómez, i de l’assessor de la Conselleria de Treball, Pau Thomàs, que és fill del vice-president del parlament, Vicenç Thomàs. Tot i haver votat a favor de la iniciativa del PP, Podem no ha aconseguit d’incloure a la moció una altra destitució, la de Francisco Fernández, gerent de l’empresa pública de cartografia SITIBSA, que Podem considera que hauria de plegar perquè havia estat responsable d’Urbanisme a Maó i és vinculat amb presumptes càrrecs de corrupció. Dins el govern, Més també ha criticat la política de nomenaments que ha impulsat el soci majoritari, el PSIB.

Summary: Podem s’alia amb el PP per demanar la destitució de dos càrrecs del govern de les Illes


En la primera votació important al congrés espanyol, Pedro Sánchez ha punxat. Podem, com ja havia avisat, ha votat en contra del reial decret llei sobre els lloguers perquè no regulava el preu dels lloguers. El PSOE es presentava a la votació sense tenir-ne plenament garantida l’aprovació, i finalment Podem, En Comú Podem, ERC, PP, Ciutadans, UPN, EH Bildu i Fòrum Astúries han consumat la seva derrota. A banda del PSOE, també hi han votat a favor PDECat, PNB, Compromís, Coalició Canària i Nova Canàries. ❌ El Pleno deroga el Real Decreto-ley 21/2018 de medidas urgentes en materia de vivienda y alquiler, encaminado a facilitar el acceso a la vivienda y fomentar la accesibilidad universal. pic.twitter.com/loSQHaS2Ox — Congreso (@Congreso_Es) January 22, 2019 El mes d’octubre PSOE i Podem van arribar a un acord per a aprovar el pressupost espanyol (pdf), segons el qual els contractes dels lloguers havien de passar –pel cap baix– de tres anys a cinc, i en què els preus que fossin abusius els podien limitar les comunitats autònomes i els ajuntaments (vegeu pàgina 16 del document penjat per la Moncloa, i el punt 3.2). Tanmateix, al final, el PSOE va aprovar al desembre un reial decret llei (pdf) que no compleix l’acord perquè no inclou cap regulació de preus. La normativa sí que estableix que els contractes s’allarguin fins a un mínim de cinc anys. La derrota d’avui del PSOE és històrica. Des de l’aprovació de la constitució, el congrés només ha tombat quatre decrets llei: un d’UCD el 1979 sobre la Junta Central d’Aquarterament; un de l’executiu de socialista de Zapatero sobre l’impost al tabac ; un altre del Govern Rajoy sobre estibadors el 2017, i aquest del lloguer. Unanimitat pels artistes El Ple sí que ha aprovat per unanimitat el decret llei del govern amb mesures ‘d’urgència’ sobre la creació artística i cinematogràfica. Aquest text, entre altres mesures, permet als creadors compatibilitzar la pensió de jubilació amb el cobrament de drets d’autor per la seva obra o la seva activitat artística i també cotitzar en períodes inactius. El text del govern trasllada a la normativa espanyola algunes de les propostes de l’informe de la subcomissió del congrés per a l’elaboració d’un estatut de l’Artista. Aquest document, també va comptar amb el suport unànime de la cambra. Per aquest motiu el ministre de Cultura i Esport, José Guirao, hagi agraït durant la seva intervenció en el ple la tasca d’aquesta subcomissió i hagi reclamat el seu protagonisme en aquest debat, així com el de les associacions i experts del sector cultural que van ajudar en el informe. Una de les principals mesures del decret és la baixada l’IVA del 21% al 10% aplicable als serveis prestats per intèrprets, artistes, directors, tècnics que siguin persones físiques, als productors i organitzadors d’obres i espectacles culturals.

Summary: Pedro Sánchez perd la primera votació important al congrés


Hi ha una dita que es fa servir molt davant escenes de gran impacte: ‘Una imatge val més que mil paraules.’ Certament, la devastadora acció de les aigües del riu Francolí a l’Espluga, en especial de la destrucció total (total!, no hi queden ni les quatre parets) del celler Rendé Masdéu, és ben explícita. Tal com explicava Mariona Rendé poca estona després del desastre, només en deu minuts les aigües del riu Francolí van destruir un edifici de sis-cents metres quadrats, que acollia un celler a la planta baixa i un restaurant a sobre. Però, quan es tracta d’un celler, quan es tracta de la destrucció d’una cava que conté ampolles de diverses anyades i bótes i àmfores amb milers de litres de vi madurant, afinant-se, amb la darrera verema, la millor de la història del celler, acabada de collir i fermentant a les tines… Una imatge no és mai suficient. Hi ha massa intangibles que se n’escapen. I són aquests intangibles els que avui, un dia i mig després de la destrucció, aclaparen l’escriptor Joan Rendé, copropietari amb el seu germà del celler Rendé Masdéu. Hem pogut parlar-hi, reposadament, tot i la necessitat que té d’arribar a l’Espluga. Perquè ell, que viu a Barcelona i no va motoritzat, es va trobar que abans d’ahir la circulació de trens estava interrompuda i ni al matí ni a la tarda no va aconseguir d’agafar-ne cap per arribar-hi. Explica Joan Rendé: ‘S’han perdut els béns materials, sí, però el món del vi té uns efectes intangibles que van més enllà dels materials: hem perdut la collita d’enguany i d’alguns anys anteriors. Hem perdut tot el vi i totes les ampolles que dormien al celler: bótes plenes, que feia anys que anaven guanyant un temps preciós, perquè la gràcia dels vins és el seu envelliment. I aquest temps no hi ha cap possibilitat que se’ns retorni. Un vi que s’ha d’esperar sis anys al celler per ser comercialitzat és un vi que té sis anys de vida. I això és irrecuperable.’ Celler Rendé Masdéu, abans i després. ‘I tot això sense comptar que la destrucció hagués pogut acabar en tragèdia, perquè la riuada no va enganxar de miracle el marit de la meva neboda, en Jordi, i el seu fill dins el celler. Perquè la nostra és una veritable empresa familiar. En Jordi hi posa més hores que un rellotge, al celler. I el seu fill petit, també. I el gran estudia per enginyer agrònom a Lleida. Ho veieu?, no només hem perdut el celler, sinó que s’estanca tota una perspectiva de futur.’ Els germans Rendé i les seves famílies van crear el celler Rendé Masdéu l’any 1994. Fa vint-i-cinc anys. Una generació. I en aquest temps, el negoci familiar ha anat endavant i els néts s’hi han vinculat. I continua Joan Rendé: ‘Penseu que si demà mateix poguéssim tornar a obrir el celler, tardaríem a refer-nos uns quants anys. Però, per començar, no tenim ni una ampolla de vi per vendre avui i haurem d’esperar a la collita de l’any que ve per tenir una nova anyada. El vi requereix anys.’ ‘Amb franquesa, em sento completament desplaçat. Fins i tot, si la vida pogués tornar a començar, m’ho plantejaria d’una manera més simple, concentrant-me en allò que sé fer, cuidant-me més la salut. Us parlo des de la més absoluta desesperació. No sé si demà podré dir el mateix, però avui em sento desvalgut. Com si fes quinze dies que nedessis i et diguessin que la meta s’ha desplaçat cinquanta quilòmetres.’ ‘D’aquests vint-i-cinc anys de celler René Masdéu, ens en queda l’experiència, un coneixement i poca cosa més. Perquè si no podem satisfer els clients al llarg d’uns anys, possiblement aquests clients els acabarem perdent. Si l’experiència no es pot mantenir activa, periclita.’ L’escriptor Joan Rendé. Havíeu patit la fúria del riu Francolí abans? Patíeu perquè pogués passar el que ha passat? Explica Rendé: ‘Un aiguat d’aquesta intensitat no es recorda des del segle passat o més lluny, des de l’aiguat de Santa Tecla de 1888, quan van morir persones.’ ‘El naixement del riu Francolí és a escassos cinquanta metres més amunt d’on hi havia el nostre celler. Però de Vimbodí fins a l’Espluga hi passa el riu Sec, que recull les aigües dels pendents de totes les conques de la Serra de Prades. Fa dos dies, hi va haver una pluja excepcional, però hi ha altres factors que agreugen la fúria del riu, per exemple, la gestió de les lleres. Si no es fa el manteniment convenient de la llera, l’avinguda del riu s’endú, arrossega, arbres gruixuts, canyes, rocs de diverses mides… I tot això conforma un ariet amb una força que ho pot destruir tot. A més, és un fenomen sobtat i imprevisible, que et penses que el controles, però no. L’aigua líquida és deformable, però quan arrossega tanta matèria, es converteix en un puny temible.’ ‘L’aigua és pitjor que el foc. Jo des que era petit sentia a casa que deien: “El foc té aturador que l’aigua no.” Però el celler es va construir on hi havia hagut una antiga fassina, un molí d’alcohol, del segle XVIII. Això ens donava seguretat. Però mireu, avui, del que era el celler només en queda un embolic de bigues de ferro, que a més dificulten molt la neteja.’ ‘Ara, el suport de la gent ha estat magnífic. Us asseguro que és inimaginable que hi pugui haver un poble al món més solidari que el nostre, el de l’Espluga. Una solidaritat immediata i activa. Ahir hi havia gent que amb les mans desenterraven ampolles plenes de fang. És una solidaritat ferrenya, indestructible. També la dels altres cellers de la Conca i de tot el país. Això sí que ens queda.’ Demanem a Joan Rendé si tot i l’abatiment, la voluntat és la de reconstruir el celler i el negoci. Respon: ‘En principi la idea és refer-lo, però no sabem si ho podrem fer. De moment, no disposem d’una reserva econòmica suficient per a reprendre’l d’una manera immediata. I també caldrà mantenir-se d’alguna manera el temps que el vi tardi a tornar-se a fer. La recuperació és a llarg termini. És un producte que es treballa amb temps. Si t’arrabassen aquest temps, t’arrabassen bona part del negoci.’ La riuada a l’Espluga ha estat devastadora però no s’ha emportat l’essencial q és l’estima q el sector del #vicatalà té per @RendeMasdeu @DOConcaBarbera i les ganes d totes d veure’ls alçats d nou. Des del #Penedès l’ajuda i l’escalf admirables d @alemanycorrio #alvostrecostat pic.twitter.com/mVlq7RbbtS — Ruth Troyano Puig 📚 (@rtroyano) October 24, 2019

Summary: Joan Rendé: ‘Si perds el celler, el temps d’envelliment d’un vi és irrecuperable’


La mesa del senat espanyol es reunirà avui per decidir si permet al Partit Demòcrata Català de tenir grup parlamentari propi a la cambra. Se n’havia ajornat l’aprovació pels ‘dubtes’ sobre la validesa que tenia. Dimecres passat, la mesa del senat va donar via lliure a cinc grups parlamentaris dels sis que s’hi havien inscrit: PP, PSOE, Podem, PNB i ERC. I va deixar en suspens l’aprovació del grup del PDC. L’òrgan de la cambra va qüestionar el nom i la composició del grup inscrit pel PDC i, per saber si complia els requisits reglamentaris, va sol·licitar-ne un informe als serveis jurídics del senat. D’acord amb les conclusions del document encarregat, la mesa deliberarà i, si finalment ho rebutja, deixarà els senadors del Partit Demòcrata sense grup parlamentari per primera vegada d’ençà del 1977. Segons que va assenyalar en conferència de premsa el vice-president primer del senat, Pedro Sanz, el grup parlamentari de la formació independentista ha estat registrat amb el nom Partit Demòcrata Català (PDC), que no es correspon amb el reglament del senat, que assenyala que ‘cada grup parlamentari haurà d’adoptar una denominació que sigui conforme amb la qual els seus membres van concórrer a les eleccions’. En els comicis del juny passat el partit català va concórrer amb el nom CDC, per la qual cosa Sanz va incidir que PDC –denominació del grup registrat– no era l’adequada. ‘Sembla un grup mixt’ A més, el senador del PP va explicar també que hi havia dubtes al voltant de la composició del grup parlamentari català, en què hi havia ‘més gent de fora’ que de la formació catalana. ‘Gairebé sembla el grup mixt’, va subratllar. El PDC té quatre senadors i ha necessitat que unes altres formacions li prestessin sis parlamentaris més per aconseguir les deu signatures exigides per poder inscriure grup propi, tot i que els noms cedits després tornen a la formació d’origen. Concretament, ERC li ha prestat dos senadors; Coalició Canària, dos més; l’Agrupació Socialista Gomera, un, i EH Bildu li ha prestat l’únic que té a la cambra. Alhora, Sanz ha recordat que el reglament del senat permetia que el nombre de deu es reduís a mesura que avançava el període de sessions, però ha advertit que no podia quedar per sota de sis, com li succeiria al PDC perquè tenia quatre parlamentaris. Si això passés, el grup quedaria dissolt. Finançament dels grups Si finalment la mesa refusa el grup de PDC, els quatre parlamentaris de CDC hauran d’integrar-se al grup mixt, de manera que la formació perdrà bona part del finançament del senat per als grups. En l’anterior legislatura, CDC, que llavors disposava de vuit membres, va percebre 22.424,27 euros el mes, és a dir, 268.800 euros anuals –gairebé un milió d’euros en quatre anys–, en concepte de subvenció general de funcionament que reben tots els grups parlamentaris. El PP rebia de part seva 252.553,37 euros mensuals; el PSOE, 122.999,21; Podem ingressava 47.994,17; ERC, 22.424,27 euros, i el PNB, 20.719,61 euros el mes. El grup mixt rebia 25.833 euros, que s’havien de repartir tots els components, de diferents partits polítics. A aquesta assignació se suma una ajuda per a transport, que va des dels 3.419,87 euros als 6.839,74 euros el mes segons la mida del grup, a més d’una subvenció finalista per pagar assessors. CDC va percebre aleshores en concepte de transport la quantitat mínima mensual establerta i 3.562,5 euros també el mes per a assessorament. Sumant tots els conceptes, a CDC li van correspondre la passada legislatura aproximadament 350.000 euros anuals, és a dir, gairebé un milió i mig en el període de quatre anys. En el pla polític, qui constitueix grup parlamentari té garantida la representació en totes les comissions, a la Diputació Permanent i veu pròpia a la Junta de Portaveus, com també capacitat per a intervenir en tots els debats en igualtat de condicions; en el grup mixt cal repartir-se temps d’intervenció i seients a les comissions.

Summary: La mesa del senat decideix avui sobre el grup parlamentari del Partit Demòcrata


Guerra intestina dins el PP. En unes conversacions enregistrades per la Guàrdia Civil en l’operació Lezo, Eduardo Zaplana, ex-president de la Generalitat Valenciana, i Ignacio González, ex-president de la comunitat de Madrid, comenten els odis interns i les maniobres per a fer fora de la direcció del partit el president del govern espanyol, Mariano Rajoy. Els àudios, publicats per La Vanguardia, es van enregistrar tres mesos abans de l’ingrés a la presó de González. Ni l’un ni l’altre no són a primera fila de la vida política, però demostren mantenir el contacte amb els pesos pesants del PP. Segons l’ex-president madrileny, ‘Rajoy vol superar Franco a la presidència del govern ’. Una estratègia que no casa amb el pla que té José María Aznar, que no vol que Rajoy aconsegueixi un tercer mandat com a president. I arran d’una conversa amb Aznar, Zaplana diu: ‘Això no pot continuar. Aquest Rajoy és impossible. Aquesta legislatura no pot durar. Jo no faré mai res perquè puguin dir que he fotut el PP. Això sí, quan arribi el moment que aquest caigui deixaré clara la meva posició: que no tinc res a veure amb ell. Vejam si quan caigui ens arrossegarà a tots.’ Per l’ex-president valencià un relleu de Rajoy pot ser Feijóo, president de Galícia. Tanmateix, assegura que Aznar no té cap candidat. ‘Crec que ell pensa que és igual qui sigui. La qüestió és salvar la cara i dir que aquest Rajoy ha estat un fill…’ Segons Zaplana, l’ex-president espanyol té un ‘odi africà’ Rajoy. González diu: ‘Rajoy és un fill de puta de qui no et pots fiar.’ I el culpa de la seva marginació política. Tampoc no té bones paraules per a l’ex-presidenta madrilenya Esperanza Aguirre, de qui va ser número dos i hereu al govern de la comunitat. ‘A ella tot se li’n fot, excepte ella mateixa.’

Summary: Esclata la guerra interna del PP: ‘Rajoy vol superar Franco a la presidència del govern’


El primer ministre grec, Alexis Tsipras, ha assegurat que la UE no expulsarà Grècia de l’euro, encara que voti ‘no’ al referèndum de diumenge. En una entrevista al canal de televisió grec ERT TV, Tsipras ha dit que una victòria del ‘no’ a la consulta donarà al govern de Syriza més força ‘per quan les negociacions es reprenguin’. ‘No crec que ens vulguin fer fora de l’euro, i no ho faran perquè el cost financer seria enorme’, ha assegurat Tsipras, després que el president de la CE, Jean-Claude Juncker, i els líders de França, Alemanya i Itàlia advertissin que la tria diumenge era entre l’euro o la dracma. ‘Volem seguir a l’eurozona. No sóm ‘convidats’ d’Europa. Grècia és al cor d’Europa’, ha defensat Tsipras el primer dia en què els bancs han estat tancats per culpa de la manca de liquiditat. Segons Tsipras, els seus creditors ‘insisteixen en imposar mesures ideològiques’ a Grècia i ‘l’estratègia de provocar el tancament dels bancs és simplement un intent de bloquejar el referèndum’. ‘És un mal dia per Europa’, ha lamentat el primer ministre grec. Alexis Tsipras ha dit, coincidint amb unes multitudinàries manifestacions a Atenes en suport del ‘no’ al referèndum, que ‘el poder és en mans de la gent’. ‘Els grecs votaran ‘no’ a la submissió, a l’atur, a la immigració dels joves’, ha remarcat. Tsipras ha celebrat que els ciutadans ‘hagin continuat calmats’ tot i les pressions exteriors i el que ell ha anomenat ‘xantatge’ des de les institucions. Grècia no pagarà demà a l’FMI Les paraules de Tsipras arriben el mateix moment en què el govern grec ha anunciat que no farà finalment el pagament del venciment que ha d’abonar al Fons Monetari Internacional (FMI) aquest 30 de juny, segons han confirmat fons de l’executiu grec al diari The Wall Street Journal. A principis d’aquest mes el govern grec va anunciar a l’FMI que no abonaria el venciment de 300 milions d’euros que debia i que, en comptes d’això, faria un pagament aquest 30 de juny, agrupant tots els pagaments, que pujaven a 1.600 milions. Finalment, però, tampoc abonarà aquests diners. No abonar aquest deute a l’FMI en el termini previst podria comportar que el Banc Central Europeu suspengui el finançament d’emergència del qual depenen els bancs grecs. Tot i així, no s’espera que això passi aquesta setmana, abans del referèndum convocat pel govern grec diumenge vinent. La pregunta del referèndum El govern grec demanarà diumenge en referèndum als ciutadans que decideixin si accepten o no les demandes formulades pels creditors internacionals a canvi de nous fons que evitin la suspenció del pagament del deute grec. La pregunta del referèndum és: ‘S’hauria d’acceptar la proposta que va ser sotmesa per la Comissió Europea, el Banc Central Europeu i el Fons Monetari Internacional a l’eurogrup el 25 de juny de 2015, que consisteix en dues parts que juntes constitueixen la seva proposta integral?’ La CE demana als grecs que votin ‘sí’ El president de la Comissió Europea, Jean-Claude Juncker, ha advertit avui que un no de Grècia en el referèndum de diumenge voldrà dir donar l’esquena a l’Eurozona i a la UE. ‘Un no voldrà dir, independentment de la pregunta, que Grècia diu no a Europa’, ha defensat Juncker. S’ha declarat ‘decebut i traït’ pel primer ministre grec, Alexis Tsipras, i per ‘l’espectacle’ del cap de setmana, quan es van trencar les negociacions per la convocatòria del referèndum. ‘S’ha de votar sí’, ha demanat Juncker

Summary: Tsipras: ‘No ens faran fora de l’euro perquè el cost seria massa gran’


L’estat espanyol ha fet un avís d’inconstitucionalitat al govern per dos articles de la llei de residus. Concretament, l’article 9, que regula el pagament per generació de residus, i el 23, relatiu a productes d’un sol ús i que, entre més qüestions, estableix que a partir de l’any 2021 no es podran distribuir bosses de plàstic lleugeres d’un ús. El govern espanyol ha fet ara un requeriment a l’executiu balear per a constituir una comissió bilateral amb l’objectiu d’analitzar aquestes diferències i arribar a un acord. Si no s’assoleix, l’estat, amb l’assessorament dels seus serveis jurídics i després de l’aprovació del consell de ministres, podria presentar un recurs d’inconstitucionalitat contra els dos articles. El director general de Residus, Sebastià Sansó, discrepa de les apreciacions de l’estat espanyol respecte d’aquests dos articles. Sobre el pagament per generació, el govern espanyol entén que el govern balear no té competències per a regular el sistema tributari local, que només ho pot fer l’administració estatal. Sansó no hi està d’acord, perquè la nova directiva de residus modificada diu que hi ha d’haver mesures de fiscalitat per a capgirar la situació de producció i gestió de residus. Pel que fa a la prohibició de distribuir bosses de plàstic a partir de l’any 2021, l’estat avisa que la normativa balear no pot ser més restrictiva que el reial decret 293/2018 sobre reducció del consum de bosses de plàstic. Però Sansó respon que la millor solució és que les bosses de plàstic lleugeres –siguin del material que siguin– es deixin de distribuir perquè són totalment innecessàries i substituïbles per uns altres materials o per bosses reutilitzables.

Summary: L’estat espanyol veu inconstitucionals dos articles de la llei de residus balear


El president de l’estat francès, Emmanuel Macron, no ha tingut un camí fàcil d’ençà que va començar el mandat, ara fa tres anys. El programa reformista que volia aplicar ha trobat molts topalls. La pedra a la sabata més grossa fins ara ha estat, sens dubte, el moviment de les Armilles Grogues, que es va alçar contra l’encariment dels combustibles i de seguida hi vn afegir demandes, incloent-hi que Macron renunciés al seu càrrec. Les Armilles Grogues fou tan sols el preludi d’onades múltiples de protestes, més o menys intenses, contra les polítiques més impopulars del president. Tot plegat va culminar amb una de les vagues més multitudinàries de la història del país, amb més d’un mes sense activitat al transport públic per a protestar contra la reforma de les pensions. Ara el cap de l’estat francès sembla haver trobat una escletxa. Com el president espanyol, Pedro Sánchez, Macron també s’ha enfilat al carro de la militarització de la crisi per la pandèmia de la Covid-19 que assola Europa. ‘Som en guerra.’ Cinc vegades ho va dir fa poc més d’una setmana, en una declaració solemne emesa per televisió per a tractar del coronavirus. D’entrada, va semblar que, enmig de l’emergència i el confinament –que, és clar, impedeixen les manifestacions–, el president francès també feia un respir. Dilluns va declarar l’estat d’alarma i va anunciar que ajornava les reformes legislatives que són en tràmit, entre les quals hi ha la de les pensions. Però Macron ha maniobrat per una altra banda. Tot just pocs dies després d’això, el parlament francès va aprovar les mesures del decret d’emergència per una majoria folgada, malgrat la ferma oposició de la minoria esquerrana encapçalada per la França Insubmisa de Jean-Luc Mélenchon, pel Partit Comunista i per un grapat d’abstencions del Partit Socialista. Els representants d’aquests partits, juntament amb portaveus de les organitzacions que han encapçalat les manifestacions al carrer, consideren que el decret s’extralimita i, amb l’excusa de declarar l’estat d’alarma, retalla drets laborals i aprova una bona colla de les mesures que amb tanta controvèrsia han sacsejat el paisatge polític de l’estat francès. Què critiquen, exactament? Eminentment, els drets laborals. El decret, que estén l’estat d’alarma a un període de dos mesos, inclou facilitats perquè els empresaris alterin a pler les condicions de feina per als treballadors. Un dels principals afectats és l’horari: la ministra de Treball, Muriel Pénicaud, va anunciar a començament de setmana que en certs sectors es podria arribar a treballar durant 60 hores la setmana –en comptes del màxim de 48 vuit que els moviments socials han defensat fins ara amb ungles i dents– i que la mitjana consecutiva d’hores setmanals durant tres mesos també s’allargaria de dues hores: de 44 a 46. Els sectors afectats són, sobretot, l’alimentari, el transport, l’energia, la logística i les telecomunicacions. La llei de Macron per a l’estat d’alarma també danya una altra de les conquestes més preuades dels treballadors, el dret de vacances pagades. Poden ser obligats a acollir-se a les vacances durant l’època de confinament, cosa que, una vegada s’acabi, reduirà, és clar, el temps total de vacances cobertes disponible per a cada treballador. Però encara n’hi ha més: Macron i el parlament francès han aprovat d’ajornar el pagament de bons salarials a treballadors precaris, i han generalitzat la possibilitat de treballar el diumenge. I, finalment, les hores de descans obligatòries entre dues jornades laborals minven d’11 a 9.

Summary: Macron aprofita el decret d’emergència per retallar drets laborals


El secretari general de la Conselleria de Treball, Afers Socials i Famílies, Josep Ginesta, ha demanat aquest dijous a Ercros que aclareixi els seus plans de futur per a la planta de Cardona després que els treballadors hagin convocat mobilitzacions aquest mes d’agost davant de la possibilitat que l’empresa tanqui la factoria a final de 2017. Segons ha informat la Conselleria en un comunicat, Ginesta s’ha reunit amb l’alcalde de Cardona, Ferran Estruch, i els delegats dels treballadors, i ha reclamat a l’empresa ‘responsabilitat social vers als treballadors i el medi ambient a Cardona’ i més sensibilitat, així com comunicar formalment al comitè d’empresa i institucions implicades els seus plans de futur. Ginesta ha exigit a l’empresa química ‘claredat, informació i un pla social que faci justícia territorial amb Cardona’ i salvi el nombre més gran de llocs de treball possibles en aquest territor

Summary: El govern demana a Ercros que aclareixi els plans de futur de la planta de Cardona


«Marchena és un perfecte ignorant que té una mala fe absoluta» Carlos Jiménez Villarejo, ex-fiscal anticorrupció. Manuel Jesús Marchena Gómez (Las Palmas, 1959) és el jutge amb més poder de l’estat espanyol. Presideix la sala segona del Tribunal Suprem, l’última instància penal del poder judicial, i qui haurà de jutjar la causa contra l’1-O. Com la majoria dels integrants del Consell General del Poder Judicial (CGPJ), Marchena és de perfil conservador. Tanmateix, no és afiliat a l’Associació Professional de la Magistratura, la principal de la carrera judicial i que ha encapçalat el seu amic Pablo Llarena. El jutge, vist així, és un home lliure… No té cap carnet, però de vegades no calen pas. El seu recorregut professional ha anat sempre acompanyat d’unes sigles (PP) i un color (el blau). Recentment, ha estat envoltat de dues polèmiques que han posat en dubte la seva professionalitat i imparcialitat. De primer, ha assumit la ponència de la sentència de la causa contra l’1-O, tot i que ja hi havia estat en contacte durant la fase d’instrucció. Les defenses dels presos polítics i els exiliats l’han recusat per apartar-lo del judici. Però la decisió depèn de la sala del 61 del mateix Suprem espanyol i habitualment falla en contra de les recusacions. La contaminació també l’arrosseguen alguns altres membres del jurat: Andrés Martínez Arrieta, Juan Ramón Berdugo Gómez i Luciano Varela Castro. Tots ells formaven part de la sala que va admetre a tràmit la querella per rebel·lió, sedició i malversació de José Manuel Maza, ex-fiscal general de l’estat espanyol. De fet, Marchena fou qui va redactar la resolució d’admissió. La darrera taca del seu expedient té flaire de nepotisme. La història implica la filla, Sofía Marchena, i Gema Espinosa, directora de l’Escola Judicial i muller de Pablo Llarena. Concretament, sembla que el CPGJ va crear una plaça a mida perquè la filla pogués estudiar com a fiscal, tot i que prèviament ja havia triat i començat la preparació de jutgessa. Una volta elegit l’itinerari professional no es pot fer el canvi, excepte si es tenen els contactes per a fer-ho. Alguns mitjans ja s’hi refereixen com a Marchenagate. L’associació de juristes Atenes ho ha definit com a ‘actuació irregular’ i ‘fraudulenta’ i ha presentat una querella contra el CGPJ, Sofía Marchena i Gema Espinosa per prevaricació. Però reculem fins al començament. Dins de la fiscalia general durant els anys durs de l’aznarisme Marchena va començar la carrera com a fiscal el 1985 a Las Palmas. Set anys després es va traslladar a Madrid. El fiscal general de l’estat espanyol Eligio Hernández —nomenat per Felipe González— el va requerir per a la secretaria tècnica. Segons Hernández, el jutge es va destapar com una ‘ploma magistral’ de la fiscalia. Entre el 1994 i el 1996 va dirigir la fiscalia del Tribunal Superior de la Comunitat de Madrid. Amb l’arribada de José María Aznar a la presidència espanyola, Marchena retorna a la secretaria tècnica de la fiscalia general. Allà treballa amb Juan Ortiz Úrculo, però sobretot amb l’ultraconservador Jesús Cardenal, qui es va oposar a l’extradició de Pinochet a l’estat espanyol i va presentar la demanda per a il·legalitzar Batasuna. Amb el final de l’aznarisme, el 2004 és nomenat fiscal del Suprem espanyol, un tribunal on ha anat escalant graons durant catorze anys. El 2007, el CGPJ el nomena magistrat de la sala penal en substitució del progressista José Antonio Martín Pallín. És en aquest període que els seus vincles amb el PP es fan més estrets. De fet, alguns mitjans el defineixen com el ‘ariet judicial’ del partit. El 2008 fou el ponent de la condemna contra l’ex-president del parlament basc Juan María Atutxa i dos membres de la mesa per haver-se refusat a dissoldre el grup Sozialista Abertzaleak després de la il·legalització de Batasuna. El Tribunal Superior de Justícia del País Basc els havia absolt, però el Suprem espanyol va acceptar el recurs del sindicat d’ultra-dreta Manos Limpias. El president fou condemnat a dos anys d’inhabilitació i a una multa de divuit mil euros. El juny del 2017, el Tribunal Europeu dels Drets Humans (TEDH) va desautoritzar el Suprem i va condemnar l’estat espanyol per no haver ofert un judici just als acusats. ‘El tribunal va arribar a la conclusió per deducció, sense haver escoltat els interessats, que no van tenir l’oportunitat d’exposar al tribunal les seves raons  van ser privats del seu dret de defensa’, diu la sentència. El 2012 fou el magistrat instructor de la causa contra Garzón pel patrocini del Banco Santander a uns cursos que impartia a la Universitat de Nova York. Malgrat l’oposició de la fiscalia, el jutge l’acusava d’un delicte de suborn impropi. Però finalment ho van arxivar perquè el delicte havia prescrit. L’actuació de Marchena, que l’ABC va definir com ‘el flagell de Garzón’, li va merèixer moltes crítiques. Mitjans de l’esquerra espanyola, com El País, li van retreure que volia humiliar l’ex-jutge de l’Audiència espanyola i deixar-lo empastifat amb una ombra permanent de corrupció. En aquest moment és quan Jiménez Villarejo es va referir a Marchena com ‘un perfecte ignorant que té una mala fe absoluta’. Un any després va ser membre dels jurats que s’havien de pronunciar sobre dos temes realment espinosos per al PP: el cas Palma Arena i els vestits de Francisco Camps. En el primer, l’ex-president de les Illes, Jaume Matas, havia estat condemnat a sis anys de presó per l’Audiència de Palma, que l’havia declarat culpable de frau a l’administració, prevaricació, malversació, tràfic d’influències i dos delictes continuats de falsedat en document oficial i mercantil. El Suprem va explicitar que Matas sabia que ‘els seus actes eren manifestament il·legals’, però li va rebaixar la pena a nou mesos de presó. Només el va declarar culpable de tràfic d’influències. Solament el magistrat Alberto Jorge Barreiro va emetre un vot particular per discrepar de la sentència. Quant a Camps, el jurat va ratificar l’absolució de l’ex-president de la Generalitat Valenciana Un home del PP al Suprem Marchena es va convertir en el jutge més poderós de l’estat espanyol el 30 de setembre de 2014. La majoria conservadora del CGPJ va imposar de bell nou la seva voluntat. Marchena va aconseguir els deu vots dels vocals proposats pel PP i de Mercè Pigem, proposada per CiU. Mesos més tard, Pigem, diputada al congrés entre el 2000 i el 2013, va renunciar al càrrec després d’haver estat identificada a la frontera amb Andorra amb 9.500 euros en efectiu. En la votació Marchena es va imposar a Miguel Colmenero, també conservador, i a Cándido Conde–Pumpido, candidat del PSOE i magistrat més veterà de la sala. Al ple del Consell, Marchena va reclamar que el Suprem espanyol necessitava un ‘contacte directe, quotidià i puntual’ amb la justícia europea i els seus principals òrgans, el Tribunal de Justícia Europea (TJUE) i el TEDH. Poc després de l’elecció, Marchena es va deixar veure en un dinar amb Ángel Acebes, ex-ministre de José María Aznar, i en aquell moment investigat pel jutge Pablo Ruz pel cas dels papers de Bárcenas. No se sap el contingut de la conversa, però els vincles amb el PP han continuat. Segons eldiario.es, el president de la sala penal va recomanar a Rafael Catalá, ex-ministre de Justícia, dos amics per a llocs clau del ministeri públic: José Manuel Maza com a fiscal general i Manuel Moix com a fiscal anticorrupció. Maza era jutge de la sala penal del Suprem abans de ser nomenat cap de la fiscalia el 2016. Amb la designació, el govern espanyol hi col·locava algú de confiança en un moment complicat per al partit amb el judici del cas Gürtel a l’horitzó. Les discrepàncies amb la Moncloa i Gènova havien liquidat Eduardo Torres-Dulce i Consuelo Madrigal. Maza, abans de morir sobtadament a Buenos Aires, es va caracteritzar per una actuació dòcil envers el PP: en la causa contra l’1-O va presentar la querella per rebel·lió contra el govern de Puigdemont tal com havia anticipat el ministre Catalá. Quant a Moix, Marchena el coneixia de la seva estada a la secretaria tècnica de la fiscalia general. Però l’amistat no va permetre al nou cap anticorrupció de resistir més d’una primavera al càrrec. Irònicament, posseïa part d’una empresa deslocalitzada a Panamà i va intentar entorpir la investigació del cas Lezo, que perseguia la corrupció de l’ex-president madrileny Ignacio González. Abans de dimitir, Moix, conjuntament amb Catalá i Maza, va ser reprovat pel congrés espanyol. Però tornant a Marchena, darrerament la seva acció judicial s’ha caracteritzat per haver arxivat investigacions compromeses per al PP. El 2016 va tombar la querella de CDC i Xavier Trias contra Jorge Fernández Díaz, ex-ministre de l’Interior i Daniel de Alfonso, ex-cap de l’Oficina d’Antifrau de Catalunya, enregistrats conspirant contra l’independentisme. Anteriorment n’havia arxivat una altra contra Fernández Díaz. El Sindicat Unificat de Policia (SUP) volia que es retirés la condecoració de comissari honorífic a Francisco Marhuenda, director de La Razón. No ho va aconseguir. Marchena també en va arxivar una contra Mariano Rajoy per haver finançat l’assistència mèdica del seu pare amb diners dels serveis de la Moncloa. I en matèria de memòria històrica, va considerar que no calia investigar Rita Barberá, ex-batllessa de València, per haver rebutjat de retirar simbologia franquista dels carrers. Abans de l’1-O, el 9-N Si la recusació no reïx, Marchena presidirà el jurat de la causa contra l’1-O. Tanmateix, no serà la primera vegada que jutja fets del procés. El 2017 va sentenciar Francesc Homs, ex-conseller de presidència, a un any i mig d’inhabilitació per haver comès un delicte de desobediència greu per la consulta del 9-N. Arran de la condemna, Homs va haver de deixar l’escó al congrés espanyol. Però Marchena volia una sentència més dura contra l’ex-conseller. Concretament volia afegir-li els delictes de prevaricació i de malversació, aquest darrer no formulat per la fiscalia. De fet, a la sentència, el jurat va suggerir l’existència de malversació. Tanmateix, el pla de Marchena va ser esmicolat quan el TSJC va publicar la sentència contra el president Artur Mas, l’ex-vice-presidenta Joana Ortega i l’ex-consellera Irene Rigau. El màxim òrgan judicial del Principat els va absoldre de prevaricació i havia descartat prèviament la malversació. El Suprem espanyol, doncs, no va voler fer diferenciacions entre acusats i es va adherir a la línia de la desobediència greu i la inhabilitació. Durant el judici contra Homs, Marchena va protagonitzar un dels moments més tensos. L’ex-conseller li va retreure les interrupcions constants del fiscal. ‘A casa meva em van ensenyar, i intento practicar-ho, que havia d’esperar que l’altre acabés abans de repreguntar. Jo no voldria faltar el respecte a ningú, però voldria que em tractessin amb el mateix respecte’, va dir Homs, indignat. I Marchena va contestar: ‘Això no és casa vostra. Això és el Tribunal Suprem  No intenteu fer una glossa sobre la pertinència o impertinència de les preguntes del ministeri fiscal.’ Un any després, el 9-N continua essent una patata calenta per al Suprem. El març d’enguany, el tribunal havia de revisar els recursos de Mas, Ortega i Rigau contra la sentència del TSJC. Sánchez Melgar era el ponent del jurat, però arran de la mort de José Manuel Maza va ser nomenat fiscal general de l’estat espanyol. La revisió ha estat ajornada sine die. De tota manera, el Tribunal de Comptes continua fent passos perquè els condemnats paguin gairebé cinc milions d’euros pel suposat cost del 9-N. Un setembre calent El mes de setembre, la sala del 61 s’haurà de pronunciar sobre la recusació contra Marchena i tres magistrats més. Ell, com a president de sala, té una cadira a la del 61, però en aquest cas n’ha estat apartat perquè és part implicada. Les recusacions en aquesta sala especial tenen un percentatge molt baix de reeixir. El nomenament del jutge Vicente Magro com a instructor no augura precisament un resultat feliç per als presos polítics i els exiliats. Magro fou senador del PP entre el 1996 i el 1997. Tanmateix, la recusació no és l’únic ingredient picant del setembre per a Marchena. També haurà de decidir si investiga el nou president del PP, Pablo Casado, pel cas del màster fantasma. La jutgessa Carmen Rodríguez-Medel considera que hi ha ‘indicis sòlids’ que la Universitat Rey Juan Carlos li va regalar el títol, però depèn del Suprem investigar-lo perquè és aforat. Un escàndol semblant ja va costar la presidència de la Comunitat de Madrid a Cristina Cifuentes. El color blau i les sigles tornaran a condicionar a Manuel Marchena?

Summary: Manuel Marchena, un home del PP al capdavant del jurat contra l’1-O


Aquesta setmana passada ha tornat a sonar amb força la paraula sorpasso, per la possibilitat que en les eleccions espanyoles del 26 de juny la coalició entre Podem i IU superi el PSOE. La paraula és italiana, i significa ‘avançament’, però no és pas habitual que els italians la facin servir amb el significat polític amb què la fem servir nosaltres. En canvi, és ben curiós que aquests últims anys a la premsa italiana s’ha popularitzat la paraula catalana ‘remuntada’ per a referir-se exactament a la mateixa idea. Vegem quina explicació té l’una cosa i l’altra. ‘El cas de sorpasso és un cas d’estrangerisme innecessari. Molt sovint, aquests mots són difosos des dels mitjans de comunicació espanyols’, explica Jordi Badia, cap d’estil de VilaWeb. Efectivament, fou als anys noranta quan Julio Anguita va importar a Espanya el mot italià sorpasso, inspirat pel Partit Comunista italià, que aspirava a superar la Democràcia Cristiana a les eleccions. Anguita volia superar el PSOE a les eleccions del 1996 i per a explicar-ho va començar a utilitzar la paraula sorpasso. Les alternatives Des d’aleshores va entrar a formar part de la terminologia política en els mitjans espanyols i, per contagi, en els catalans. Diu Badia, suggerint alternatives catalanes a aquest estrangerisme: ‘Sorpasso, aplicat a un resultat electoral, es fa servir amb el significat d’avantatge, superació, victòria, triomf, conquesta… I, en determinats contexts, remuntada o recuperació.’ I afegeix: ‘Hi ha encara més recursos per a suplir el verb («fer el sorpasso»): sobrepassar, ultrapassar, avançar, superar, guanyar, passar, passar davant, passar al davant, avantatjar, vèncer, deixar darrere, sobrepujar, sobremuntar. Segons el registre o el matís d’intensitat, encara tenim: batre, derrotar, passar la mà per la cara, eclipsar, deixar fora de combat…’ La ‘remuntada’ catalana, a Itàlia La corresponsal a Itàlia del diari El Punt Avui, Alba Sidera, recorda que sorpasso es fa servir principalment per referir-se a l’avançament d’un vehicle. ‘En comptades ocasions s’usa com a metàfora en afers econòmics, però no és gaire habitual.’ I ens explica una curiositat: ‘Mentre els catalanoparlants ens deixem seduir per l’exotisme del sorpasso, els italians han adoptat un mot català per referir-se a la mateixa idea: “remuntada”. La paraula va irrompre a Itàlia el 2010, quan els diaris catalans, tant els esportius com els generalistes, van lliurar-se a l’èpica omplint totes les portades amb una enorme i esperançada “remuntada”. El Barça es jugava passar a la final de la Champions contra l’Inter de Mourinho, i “Remuntada!” era el crit de guerra que ressonava amenaçadorament per tot Itàlia.’ Continua així: ‘Com que el Barça, tot i que va guanyar el partit, va perdre l’eliminatòria, “remuntada” va esdevenir la paraula preferida de molts periodistes per fer escarn. No únicament del Barça, i no únicament en l’àmbit esportiu. A Itàlia, on el futbol és una de les columnes que regeixen el país, la línia que separa el calcio de la política és ben estreta. I la remuntada no va tardar a esdevenir popular en el llenguatge periodístic, i també el col·loquial, per a referir-se a allò que els catalans, ai las!, en diem sorpasso.’ Sidera acaba dient: ‘Però per a un italià, Il Sorpasso és, per sobre de tot, una pel·lícula: l’obra mestra de Dino Risi, del 1962, protagonitzada per Vittorio Gassman i Jean-Louis Trintignant i amb guió d’Ettore Scola, que va inspirar l’Easy Rider de Dennis Hopper. A través d’un viatge iniciàtic amb cotxe, Il Sorpasso retrata magistralment la decadència i superficialitat d’una part de la societat italiana dels seixanta. Té un final tràgic: avançar uns altres cotxes perillosament –diversió preferida d’un dels dos protagonistes– acaba causant la mort del company de viatge més prudent, just quan aquest començava a trobar plaent això del sorpasso.’

Summary: ‘Sorpasso’, allò que els italians en diuen, en català, ‘remuntada’


El fins ara secretari d’Universitats i Recerca, Antoni Castellà, deixa el càrrec aquesta setmana perquè la llei d’incompatibilitat no permet combinar una secretaria general i l’acta de diputat de Junts pel Sí. Castellà doncs ha hagut de renunciar al càrrec en el govern en funcions actual per poder exercir al parlament. El mandat de Castellà es caracteritza per una pujada significativa de les taxes universitàries, d’un 66%, i la implantació d’un nou sistema de beques equitat per pagar en funció de la renda. Els darrers mesos, Castellà ha liderat el moviment més crític amb la direcció d’Unió Democràtica de Catalunya (UDC) que ha acabat amb la creació del nou partit Demòcrates de Catalunya.

Summary: Antoni Castellà deixa la Secretaria d’Universitats i Recerca


Un grup d’investigadors dirigits per Julián Cerón, de l’Institut d’Investigacions Biomèdiques de Bellvitge (IDIBELL) ha aprofitat la similitud entre un gen humà, que es troba mutat en diferents tipus de càncer –principalment en leucèmies- i un gen d’un cuc per identificar possibles ‘punts febles o vulnerabilitats’ de les cèl·lules tumorals que tenen mutacions d’aquest gen. Segons els investigadors, són tan similars que quan s’observa la seqüència d’aminoàcids de la proteïna humana d’aquest gen en les seves regions més afectades per mutacions de càncer, el 89% dels aminoàcids són idèntics. Alguns d’aquests aminoàcids són els que es troben mutats en alguns tumors. Amb aquesta troballa també s’ha ‘humanitzat’ la regió d’aquesta proteïna, l’SF3B1, que s’uneix a una molècula de la qual deriva un fàrmac en fase d’assaig clínic per al tractament del càncer. Amb aquest avenç es podrà provar moltes més molècules per a seleccionar la més eficient com a agent antitumoral. Les tècniques utilitzades pel grup doncs, permetran utilitzar aquests cucs ‘humanitzats’ per investigar mecanismes de malaltia i pronosticar la implicació de certes mutacions en el desenvolupament de malalties. També pot servir per buscar nous fàrmacs d’una manera ràpida, eficient i èticament responsable.

Summary: Investigadors de l’IDIBELL ‘humanitzen’ cucs per fer-los sensibles a un fàrmac contra el càncer


Geògraf de professió, objector de consciència i militar. El tinent Luis Gonzalo Segura és un home heterodox i de riure estrident. Fa vora quatre anys que va ser expulsat de les forces armades. El delicte? Ser díscol. Es va negar a seguir les regles marcades i, cansat de ser ignorat, els va treure els drapets al sol. Sense uniforme, ara lluita als tribunals per ser-hi readmès. També col·labora en alguns mitjans i fa servir els llibres per a continuar assenyalant les tares d’un exèrcit que no ha oblidat encara la dictadura. El libro negro del ejército español és la darrera obra de Segura. —Per què decidiu d’entrar a l’exèrcit espanyol? —Vaig entrar-hi el 2002. Llavors se suposava, almenys això ens deien, que les forces armades s’anaven reformant i que s’anaven adequant al segle XXI. I jo, com molts més, m’ho vaig creure. Cercava una sortida professional. Havia estudiat geografia i vaig entrar al Centre Geogràfic de l’Exèrcit de Terra. Em dedicava a qüestions tècniques, sobretot. Jo no he nascut per matar i disparar… De fet, abans havia estat objector de consciència . —Vàreu tenir problemes mentre éreu al centre? —No. Allà semblava que les promeses es complien. És certament una institució del segle XXI, probablement perquè hi ha més civils que militars. I la vocació és clarament de producció, com si fos una empresa qualsevol. No hi havia tampoc cap jerarquia inflexible. Treballava amb tinents i sergents amb els quals anava a fer cafès com si fóssim companys de feina. —I quan és que topeu amb la part oculta de l’exèrcit? —Em presento a unes oposicions per ser oficial i les aprovo. Llavors és quan comencen els problemes de veritat. Arribo a l’acadèmia militar i la primera cosa que trobo són els cadets plorant i clamant perquè el president Zapatero, en aplicació de la llei de memòria històrica, volia retira l’estàtua eqüestre de Franco. —I què feu? —Com faria molta gent amb una bona posició i un bon sou. Em vaig intentar autoenganyar. A més, jo vinc d’una família de la qual sempre he estat l’ovella negra. Una part és d’ascendència juridicomilitar, molt vinculats al franquisme i l’extrema dreta. Quan ingresso a l’exèrcit, això els alegra molt i em donen molt de suport. Provo, doncs, dins aquesta comoditat, d’anar tirant, però arriba un moment que és impossible d’adaptar la meva mentalitat a una estructura completament franquista i corrupte. —Proveu de canviar la situació? —Primer presento informes interns arran de les irregularitats que observo, però no serveix de res. El 2011, veient que tot continuava igual, me’n vaig directament als jutjats, però les meves demandes són desestimades. El 2014 és quan decideixo fer-ho tot públic amb el llibre Un paso adelante. I això desencadena una maquinària que acaba amb la meva expulsió de les forces armades. —Vàreu arribar a ser arrestat per les vostres denúncies, oi? —És així de delirant, sí. —Com ho recordeu? —Va ser molt dur. Fins i tot vaig fer una vaga de fam com a protesta. En total el procés va durar uns cinc mesos. Ho recordo com la pitjor època de la meva vida. Els meus carcellers eren els mateixos que denunciava per corrupció. I em van fer autèntiques bretolades. —Com ara? —Em despullaven per vexar-me o m’aïllaven perquè no pogués parlar amb ningú. Em sentia molt sol i abandonat. Com si patís en va. Les meves denúncies no tenien cap mena de ressò mediàtic. —Batalleu als jutjats per ser-hi readmès. On us trobeu? —És un procés jurídic econòmicament molt costós i molt complex. Són tres faltes greus que sustenten un expedient d’expulsió. Cada peça és en moments processals diferents. Una és al Tribunal Suprem espanyol, una al Constitucional i una tercera cap a Europa. Veurem com acaba la situació. La resolució del Suprem és important perquè, si no em donés la raó, com ja s’ha filtrat en un mitjà, passaria directament al TC. Llavors l’exèrcit ja no tindria l’obligació real de readmetre’m a les forces armades. —I indemnitzar-vos? —Sí, això, sí. Si el procés acaba a Europa i jo el guanyo, l’exèrcit m’haurà de compensar per tots els danys i perjudicis. Però el tribunal no el podrà forçar a tornar-m’hi acceptar com a tinent. —Perdoneu, però després de tant com heu patit, per què hi voleu tornar? —És una cosa sobre la qual he reflexionat molt aquests anys. Els progressistes hem anat abandonant espais de manera reiterada perquè els ocupi l’extrema dreta. Que es consumi la meva expulsió és una derrota per a la part més progressista de la societat. Qui hi resta, dins l’exèrcit? Tenim centenars d’ex-comandaments franquistes signant un manifest a favor de Franco. Dins les forces armades tenim tota mena d’exhibicions de simbologia i de rituals franquistes. Si els progressistes no comencem a ocupar aquests llocs, no podrem canviar mai les coses. —En una compareixença al Congrés espanyol vàreu comentar que passàveu per una situació molt difícil. Com esteu? —Ho he passat molt malament. Ara mateix vaig sobrevivint amb algunes col·laboracions en mitjans de comunicació. Però la gent no vol contractar un denunciant de corrupció. El meu cas no és un fet aïllat. També els va passar a l’Ana Garrido o a en Roberto Macías, per citar-ne dos casos. Un empresari prefereix contractar algú neutre abans que un individu que s’ha enfrontat al sistema. Però no és tan sols això. En el moment que tu denuncies, l’estat utilitza totes les seves eines per a fer-te la vida impossible. Et difama, et calumnia i fa tant com pot perquè no tinguis cap mena de credibilitat. —Heu rebut cap amenaça pels vostres llibres? —Moltíssimes. Tinc fins i tot un correu electrònic d’algú que signa com a F. Alejandre M. És a dir, com a Fernando Alejandre Martínez, el nom de l’actual Jemad . Ho vaig denunciar, però la justícia no ha volgut determinar la procedència d’aquest correu amenaçant. —I denúncies? —Tres. —De qui? —Una de la cúpula de la Guàrdia Civil, una altra de l’ex-ministra María Dolores de Cospedal i una última de l’associació d’oficials de la Guàrdia Civil. Totes han estat desestimades. Totes les coses que explico són reals. El libro negro del ejército español té gairebé dues mil referències. No és un escrit d’un cap de setmana. —Al llibre expliqueu que l’exèrcit espanyol continua essent el de Franco. Com s’entén això en un cos integrat a l’OTAN? —No és l’únic cas. A l’OTAN, li és absolutament igual si les forces armades són completament feixistes. La cosa que els importa és que vagin allà on els reclamin i que paguin. Podem parlar també de Turquia, el president de la qual és un autèntic filonazi. Al final és una qüestió d’interessos. Trump ja ho ha deixat clar manta vegada. Vol que els socis de l’OTAN paguin, i que paguin no el 2% del PIB, sinó el 4%. Te’n puc posar un altre exemple. L’Aràbia Saudita no en forma part, però sí que té unes forces armades homologables. Que les autoritats saudites decapitin opositors, homosexuals, ateus i adúlters no impedeix que hi col·laborem i els venguem armes, oi? A l’OTAN, no li importa gaire si els oficials saudites són demòcrates. Els interessa mantenir les relacions i prou. —Els ministres de Defensa espanyols controlen les forces armades? —Les forces armades són controlades per un seguit de famílies que se’n reparteixen el poder. Els ministres de torn no hi pinten res. Un exemple clar és el de Margarita Robles. Ella ha provat d’evitar una venda d’armes a l’Aràbia Saudita, però ha acabat completament desautoritzada i les bombes ja són en mans dels Saüd. Tanmateix, també val a dir que era una operació cosmètica, perquè les bombes, d’un cost de nou milions, no representaven ni l’1% de les darreres vendes d’Espanya a l’Aràbia Saudita. Després del cas Khaixoggi, Robles simplement volia fer creure que som un país ètic i amb principis, però n’ha sortit escaldada. Ara, quan els ministres, com Morenés, Bono o Cospedal, es dediquen als seus negocis, llavors no passa res. Tothom content. —I si algú decideix entrar-hi a fons i reformar-les? —Doncs aquest algú toparia amb un lobby molt important que l’aniria collant amb totes les forces perquè cedís. —Quin lobby? —La cara visible és òbviament el rei. Si algú intenta reformar l’exèrcit, toparà amb Felipe VI. Ell ha demostrat ben sovint les seves simpaties per la família Franco i els franquistes. Els ha mantingut els ducats i ha concedit contractes als descendents de Franco en la mateixa guàrdia real. Tenim davant un filofranquista. —L’exhumació de Franco no deu haver agradat gens. —Gens ni mica. De fet, això ha fet que centenars d’ex-oficials s’aixequessin una mica en to de guerra. Perquè vegis fins on arriba l’engany i l’estafa a la ciutadania, el tinent general Aparicio, un dels comandaments més importants que han signat el manifest, va ser l’últim comandament que em va arrestar el 2015. Això demostra que no tenim dinosaures davant. Són gent que han ocupat càrrecs de responsabilitat fins fa ben poc. El mateix Aparicio va concedir una entrevista en què assegurava que les forces armades han evolucionat molt d’ençà de la transició. I ara signa un manifest en contra de l’exhumació de Franco? És una bogeria. —Creieu que els passarà res, als signants? —No, absolutament res. Però la qüestió rellevant són les actuacions del ministeri, que automàticament hauria d’haver obert una investigació per veure fins on arribar la infiltració de l’extrema dreta. Ara fa un parell d’anys Alemanya va detectar que tenia nazis dins les forces armades. Va fer una investigació exhaustiva, es van regirar les casernes i van expulsar tres-cents militars. A Espanya no tan sols no es fa la investigació, sinó que de manera reiterada s’encobreixen i es protegeixen els qui demostren de ser filonazis. —Per què creieu que no es va democratitzar l’exèrcit durant la transició? —L’exèrcit és una representació de la societat. Si la nostra societat fos plenament democràtica, el nostre exèrcit no seria com és perquè hi xocaria frontalment. Òbviament el procés de les forces armades és molt similar al de la societat, que s’ha modernitzat, però no s’ha democratitzat de manera plena. L’exèrcit s’ha estandarditzat dins el model d’OTAN i és capaç de projectar-se internacionalment, però en el nucli continua essent franquista. A l’estat, li passa igual. —Què cal per a democratitzar-lo? —Adaptar-lo al segle XXI. Crear sindicats militars, permetre la llibertat d’expressió i eliminar la justícia militar. No té cap mena de sentit que existeixi una justícia militar en temps de pau. Si un coronel agredeix sexualment una recluta, ho ha de tractar la justícia ordinària, no pot ser que el jutgi un altre militar i resti impune. Quan s’implementin aquests canvis per a adaptar-nos a Europa, llavors el franquisme començarà a diluir-se. —Al llibre esmenteu molt el PP i el PSOE com a còmplices de la pervivència del franquisme. Quina opinió us mereix el secretari de Podem de Madrid, Julio Rodríguez? Quan era Jemad va fer res per a canviar l’exèrcit? —Fins on jo sé, no. És cert que aquests anys hi ha hagut militars que han denunciat un seguit d’atrocitats i aberracions de dins de l’exèrcit, però crec que entre ells no hi és en Julio Rodríguez. —La corrupció és un problema estructural de l’exèrcit? —Concedeixen contractes a dit, s’emblanqueixen capitals, es compren armes defectuoses o que no tenen utilitat… És un problema sistèmic i conegut de sobres, però denunciar-lo et converteix en un pària. —Hi ha portes giratòries? —No tan sols n’hi ha. De fet, són un dels problemes més greus que afecten l’exèrcit. El cas Defex, un dels darrers casos de corrupció, involucra dos alts càrrecs militars que són els qui van organitzar la corruptela. Al gener, per exemple, tres comandaments de l’exèrcit de l’aire van fitxar per empreses armamentístiques. I no són els únics. En el passat, Carlos Villar, cap de l’estat major de l’exèrcit de terra, i Sebastián Zaragoza, cap de l’estat major de l’armada, van fitxar per Santa Barbara Sistemas i Navantia. És escandalós. La indústria d’armes té tant de poder que fins i tot pot nomenar ministres com Pedro Morenés. —Quin és el paper de Felipe VI en tot aquest entramat com a cap suprem de l’exèrcit? —Felipe VI és la figura que sosté el règim, l’hereu del franquisme. No l’hem vist protestar ni queixar-se de res. Només l’hem vist a la televisió donar suport als cops de porra i a la brutalitat a Catalunya. En canvi no ha demanat mai perdó pels escàndols de l’exèrcit i no ha demanat tampoc que s’esclareixin els fets. És obvi que els silencis el retraten. Ha callat infamement sobre la venda d’armes a l’Aràbia Saudita mentre manté llaços d’amistat amb la família reial saudita. Unes armes que han fet que el Iemen pateixi ara una de les pitjors tragèdies humanitàries que es recorden. I no ho dic jo, ho diu l’ONU. —Zaida Cantera és el nom que tothom recorda quan es parla d’assetjament sexual a l’exèrcit. És un cas aïllat o un problema endèmic? —És un problema endèmic, però sobretot és impune. Només el 12,5% de les denúncies presentades acaben amb condemna. I quan el condemnat és un comandament o un sots-oficial, l’individu continua amb la carrera militar com si no hagués passat res. Hi ha un capità condemnat per vint-i-vuit agressions sexuals, un tinent coronel per tres, un tinent, que ara és capità, per un intent de violació… És absolutament dantesc. És impensable que un professor d’institut, després d’haver abusat de vint-i-vuit alumnes, continuï fent classe. És humiliant. I no solament això; hi ha comandament que han mantingut el lloc de treball i que, a més, han estat condecorats. —Però per què no en són expulsats? —Perquè tenen privilegis. En primera instància perquè els jutgen militars i, en segon lloc, perquè si són condemnats a tres anys o menys de presó, poden continuar a les forces armades. —Perdoneu? —Així mateix. —… —Tenim unes forces armades de delinqüents. Hi ha més de cent militars que són autèntics delinqüents. Hi ha estafadors, lladres, assetjadors, agressors sexuals… És el paradís de la delinqüència. —Quin és el problema de la justícia militar? És més militar que justícia? —Exactament. Lamentablement la justícia militar prioritza la defensa de la institució per sobre de tota cosa. Si la societat està avergonyida pel comportament del Suprem o del Consell General del Poder Judicial espanyols vers el procés, doncs… Això no és res al costat dels tripijocs que pot arribar a fer la justícia militar. Per exemple, un dels darrers tribunals militars que em va jutjar era integrat de tres militars. Dos eren juristes, però el tercer no. Era un home d’infanteria, posat allà per la ministra, en fi… Em va jutjar un paio que no té ni puta idea de dret. A partir d’aquí et pots imaginar qualsevol mena d’escàndol. —El Yak-42 és el paradigma d’aquesta ineficiència i manca d’imparcialitat? —És el cas mediàtic, però no és l’únic. A les forces armades han mort més de cent militars en negligències que no s’havien d’haver produït mai i no en paga les conseqüències ningú. Nou dels últims deu militars experts en explosius que han mort ha estat per per mines pròpies i no pas de l’enemic. No pot ser que treballin amb armament defectuós. Els helicòpters DMR i Lince han costat la vida a més de quaranta militars. I això no ho investiga ningú. —Això són els estàndards d’un exèrcit de l’OTAN? —A l’OTAN, tot això li rellisca. Ells només volen que els soldats compleixin quan són enviats a una missió. Res més. I Espanya té molta cura que els seus compleixin quan van a l’exterior. Al final, a l’OTAN, que morin una seixantena de militars com va passar amb el cas del Yavkolev, li és igual. El problema, en tot cas, seria que el govern decidís algun dia que no pot continuar pagant allò que demana l’OTAN i, a més a més, li fes retirar les bases de territori espanyol. Això sí que faria bullir la sang a l’OTAN. —Parlant de diners, un dels grans secrets d’estat és saber quant gasta realment Espanya en defensa. —Bufff… És un gran secret i és molt difícil de saber. Camuflen partides en diversos ministeris i hi ha despeses que no computen. Probablement gastem més de vint mil milions d’euros en defensa. Això és realment preocupant. Pensa que es vol elevar la despesa oficial, repeteixo, l’oficial, que són escassament sis mil milions, fins a més de vint mil el 2024. Si ens fixem en l’acord pactat per PSOE i Podem en l’esborrany del pressupost, contempla un augment en despesa social que ronda els sis mil milions d’euros. La xifra de vint mil en defensa és una bogeria que Espanya no es pot permetre. —Per què els volen? Per protegir el Perejil? — La qüestió és que s’ha de mantenir la indústria armamentística i especialment la nord-americana. —Situem-nos al Principat. Com a militar, què us va semblar l’actuació de la policia espanyola i la Guàrdia Civil l’1-O? —Aberrant. Fou brutalitat policíaca. Tinc unes conviccions molt clares i el cas català és una qüestió política i democràtica que només es pot resoldre fent un referèndum. Si Espanya hi ha de fer res, en comptes d’enviar-hi milers d’uniformats, és fer autocrítica. Ens hem de demanar com és possible que més de dos milions de persones no vulguin ser espanyols. De fet, ara mateix tenim un país del qual també en volen marxar corrents els espanyols. —Dins l’exèrcit, el procés ha estat vist com una amenaça real? —No únicament com una amenaça, també com una oportunitat, compte. El procés es percep com una amenaça, fins i tot com una agressió, però també com una oportunitat d’intervenir, d’executar l’article 8 de la constitució, que és el preferit dels militars. I d’aquesta manera retornar a Espanya allò que els sediciosos, traïdors i rebels catalans volen prendre-li. És una cosa a la qual les esquerres i els partits catalans no han parat prou atenció. Les forces armades, que no són capaces de defensar-nos perquè no són prou soldats, sí que poden reprimir-nos amb duresa. I, desgraciadament, la idea no desagrada als alts comandaments. —De fet, l’any passat, l’ex-coronel Amadeo Martínez va declarar que l’exèrcit no està en condicions d’ocupar Catalunya i controlar-la. —Efectivament, no es pot produir. Ara, que no tingui aquesta capacitat no vol dir que no hi hagi la voluntat de fer-ho. La cúpula militar és tan esbojarrada que ens podria portar a un altre desastre d’Annual. No serà perquè no vulguin. En una situació d’autèntica inestabilitat, Espanya no té prou efectius per a controlar Catalunya. Òbviament, si es fa una intervenció militars i els catalans es mantenen completament pacífics, es podria sostenir la situació. Però en el moment que hi haguessin revoltes i manifestacions, seria impossible.

Summary: Luis Gonzalo Segura, ex-tinent: ‘Qui intenti reformar l’exèrcit toparà amb Felipe VI’


Dilluns comença a Doha (Catar) la Super Globe, el mundial de clubs d’handbol en què participen els campions de cadascuna de les cinc confederacions internacionals. Del 7 al 10 de setembre s’hi disputaran el trofeu el FC Barcelona (que ha guanyat les dues vegades que hi ha participat, el 2013 i el 2014), en qualitat de campió de la Super Globe i la Champions del 2014; el Veszprem hongarès, en qualitat de subcampió d’Europa; el Fuchse Berlín, com a campió de l’EHF Cup; l’al-Saad de Catar, com a equip local; el també catarès Lekhwiya, com a representant de l’Àsia; el Club Africain de Tunísia, campió de l’Àfrica; el Taubaté del Brasil, i el Sydney University HC, campió d’Oceania. Precisament en aquest club d’Austràlia, on l’handbol no és un esport gaire practicat i la lliga encara és amateur, hi milita un jugador català, Joan Cornella, que poc s’imaginava que la decisió d’anar a viure als antípodes de la seva Catalunya natal, ara fa un any, li obriria la porta d’un ‘somni’ per a qualsevol practicant d’aquest esport: ‘La veritat és que vaig venir a Austràlia la tardor passada amb la intenció de viure l’experiència i passar un any fora aprenent anglès i treballant, coneixent una nova cultura, i vivint en un país extraordinari com aquest.’ Cornella, que a Barcelona jugava a segona divisió amb el sènior A de l’Handbol Poblenou, sabia que a Sydney hi havia un bon equip, però no va ser el principal motiu pel qual va anar-hi a viure, assegura. ‘Una vegada vaig arribar-hi, vaig contactar amb el Sydney Uni, cap al desembre del 2014, amb la idea de continuar entrenant-me i practicant l’esport que m’agrada’, ens explica des d’Austràlia poques hores abans de volar, il·lusionat, cap a Catar: ‘Vaig començar a assistir als entrenaments i a poc a poc em vaig anar involucrant fins a formar part de l’equip.’ Un equip, val a dir, farcit de jugadors de tots els racons del món, sobretot europeus: a més d’australians hi ha alemanys, brasilers, danesos, espanyols, francesos, polonesos, suecs, suïssos i un altre català, Oriol Garcia Milà. ‘La veritat és que hi ha molts jugadors europeus que juguen a Austràlia, la majoria d’ells en situacions semblants a la meva, estudiants’, puntualitza aquest jove esportista de vint-i-dos anys que, al final de mes, tornarà a Barcelona per incorporar-se al primer equip del Poblenou i disputar la Lliga Catalana. Això sí, amb un any al Sydney Uni australià a l’esquena, que li haurà permès de participar en la màxima competició de clubs: ’Mai no hauria pogut tenir aquesta oportunitat des de Catalunya, i Austràlia m’ha donat una oportunitat única per mi, de viure la Super Globe com a participant, confrontant-me als millors equips de cada continent.’ ‘Participar en un mundial de clubs és una de les coses amb què un apassionat de l’esport somnia des de petit. L’esport, i l’handbol en concret, és la meva passió, i tenir la possibilitat de participar en un esdeveniment d’aquestes dimensions és molt engrescador.’

Summary: De l’Handbol Poblenou al mundial de clubs de Catar, passant per Austràlia


«Avui toca batalla de bosses», anuncia el professor Xavier Valbuena dirigint-se als alumnes de la classe de Biologia i Geologia. A continuació, pregunta,«Què és el fenotip?», davant l’atenta mirada dels clans que formen l’aula. Transformats en mags, guerrers i curanders, els alumnes de quart d’ESO del Col·legi Tecla Sala s’agrupen en clans per avançar cap a l’objectiu final del joc: abanderar-se com els herois de classe. I tenen un pacte per demostrar-ho. Pacte de l’heroi signat pels alumnes del Tecla Sala La manera de vèncer? Responent bé les preguntes sobre genètica mendeliana que planteja avui el professor. Aquesta és només una de les possibles manifestacions que té la gamificació, el fenomen de l’aplicació lúdica a les lliçons de classe. Les diferents iniciatives de gamificació a les aules són conegudes pels experts com Edugames, i es diferencien de la resta de Serious games en el seu enfocament o àrea d’actuació principal, que es la educació. Dins l’ensenyament, aquestes aplicacions tenen una funció molt precisa, que és la de traslladar les dinàmiques més característiques dels jocs i videojocs a les aules, ajudant així a transformar els ritmes que tradicionalment s’estableixen en les assignatures. En paraules de Carlos González Tardón, Doctor en Psicologia, Oci i Desenvolupament Humà per la Universitat de Deusto i professor doctor associat al Tecnocampus de Mataró, la gamificació destaca pel següent:«En comptes de dir «has de fer A, B i C», el que la gamificació intenta dir és “vaig a veure quantes A puc fer per arribar al major nombre de gent possible”. Què no ho entenen així? Doncs l’intente d’altra manera. I així els hi dones l’opció d’escollir quin és el seu camí fins al resultat final, que sí que és el mateix». La gamificació és, per tant, una nova eina per fer l’educació més atractiva per a les noves generacions d’alumnes, cada vegada més allunyades del sistema educatiu. Una ajuda per adaptar l’ensenyament als canvis a l’entorn al que viuen els estudiants, el qual, com defensa Óscar García Pañella, director acadèmic a ENTI (Escola de Noves Tecnologies Interactives de Barcelona) i IEBS (Escola de Negocis de la Innovació y els Emprenedors de Barcelona) i soci de la consultora barcelonesa Cookie Box, «no significa que els professors hagin de deixar d’impartir temari». Més aviat al contrari, doncs les tasques que abans servien per avaluar el progrés i l’evolució d’un alumne es transformen, seguint la lògica dels videojocs, en reptes que formen part de l’aventura a superar. Disseny motivacional Preguntat per la finalitat que persegueix la gamificació a les aules, el major assoliment que Carlos González Tardón li atorga a aquesta eina es l’habilitat de «posar a l’usuari al centre de l’acció i que aquest participi en ella». En altres paraules, fer que l’estructura educativa tingui com a centre a l’alumne i no a l’inrevés, el que l’ajudaria a reduir el component autoritari que està present a l’educació al mateix temps que faria l’educació més atractiva. Aquest funcionament és el propi dels videojocs i és descrit per García Pañella com la “filosofía del donut”, concepte que fa referència a que l’estructura d’aquest tipus de jocs, el disseny original del seu sistema —en aquest cas l’educatiu— està plantejat amb l’objectiu que l’usuari rebi de bon grat la proposta que se li presenta, ja que està concebut per a una persona com ell —usa el mateix format que les apps que els estudiants emprin, funciona al mateix suport, empra el mateix llenguatge, etc. Aquest enfocament cap a l’educació, que pot semblar una desviació innecessària dels valors educatius bàsics, entronca prou bé amb els desitjos de part de l’alumnat, concretament del més desfavorit. Així ho va demostrar la investigadora Margalida Tauler Ferrer al seu TFM (Treball de Final de Màster) sobre la gamificació. Titulat ￼￼￼￼￼￼￼￼￼￼El Classcraft com a mesura per incentivar la motivació, l’atenció a la diversitat i l’aprenentatge de les ciències naturals, el treball de Margalida va provar que, en sectors de la població ón l’actitud de l’alumnat és reactiva, la implantació de metodologies alternatives com la gamificació poden ser útils per recuperar l’interès dels menors pels estudis. En aquest sentit la investigadora, encara que no va poder arribar a conclusions objectives sobre la millora als resultats acadèmics dels alumnes a causa del curt període d’implantació —el projecte sols va tindre tres setmanes de duració—, sí que va obtenir dades clares de millora en tres àrees: primer, un augment considerable en la motivació dels alumnes —el 80% y el 90% de l’alumnat es va declarar interessat i il·lusionat amb les classes, respectivament; segon, un creixement de la participació a les classes i, tercer, un major treball cooperatiu per davant de la competició individual. No obstant això, assenyalen els experts, no hem de deixar-nos engalipar pels beneficis que promet aquesta modalitat. La gamificació, recorden, sols és una eina al servei dels mestres, que són els vertaders responsables que s’obtinguin resultats favorables. «Una estructura de gamificació que funciona a una aula d’una escola pot no funcionar a la clase del costat», explica González Tardón. Per això és crucial que el joc estigui ben dissenyat, personalitzat per als alumnes de cada classe. Assaig i error, aquí radica la dificultat d’aquestes iniciatives. Tipus de videojocs utilitzats a les aules Tot i que es poden trobar molts tipus de videojocs aplicables a l’educació, pel propòsit d’aquest treball s’ha fet una selecció de jocs dividida en diverses etapes educatives. La primària és el moment més tendre de la infantesa i és on es troben la gran majoria de jocs per ordinador per ajudar a estimular l’aprenentatge. Les plataformes com Arcademics, presenten un sistema de jocs en anglès que permeten als més petits aprendre matemàtiques, gramàtica i, fins i tot, geografia o àlgebra. L’abast de la gamificació, però, pot arribar a nivells molt més específics, com és el cas de Codecombat una proposta pensada per començar a endinsar-se en el món de la programació informàtica. Per altre lloc, destaca també en Primària una nova iniciativa de gamificació. S’anomena Stranger Numbers i és un projecte creat per la professora Isabel Izquierdo León que es basa en l’univers de la popular serie de Netflix Stranger Things per potenciar el càlcul mental entre els alumnes de 6º de Primària. “El càlcul mental desenvolupa el sentit numèric, la concentració i l’agilitat mental, pel que afavoreix la confiança de l’alumne”, assenyala la fundadora. I això té un efecte positiu. Aquest major rendiment en matemàtiques «condueix a una millor autoconciencia i autoeficàcia, fonamentals pel desenvolupament del sentit crític». En avançar un nivell en l’educació, a l’ESO, es poden trobar propostes de videojocs més elaborats per estimular als estudiants a seguir les classes. Parlem de Classcraft, un joc de rol que es juga, no només en l’àmbit de la classe sinó a través de l’aplicació del móvil i que permet als estudiants, una vegada assolits el rols de cadascun dins de la missió, enfrontar-se en combats de preguntes sobre la lliçó. A l’escola Tecla Sala d’Hospitalet de Llobregat porten dos anys utilitzant aquest mètode amb molt bon resultats: Encara que la idea dels videojocs a les aules pugui ésser ràpidament relacionada amb nens, la eina de la gamificació per ajudar en l’educació es pot utilitzar a totes les etapes, també la universitària. En fixar la mirada en el nivell universitari es pot comprovar com un joc de preguntes i respostes com és el Kahoot pot ajudar al professor Carles Singla del grau de Periodisme de la UPF a motivar la classe: Així i tot, la gamificació encara s’enfronta a nombrosos problemes. A Barcelona, amb l’excepció de centres privats o concertats com el Tecla Sala a l’Hospitalet, o de centres educatius superiors de l’entorn universitari com la Universitat de Barcelona (UB), ENTI o IEBS, els exemples d’escoles amb aules gamificades són reduïts. En aquest sentit, Xavier Valbuena, professor de l’institut Tecla Sala d’Hospitalet de Llobregat que aplica el Classcraft amb els seus alumnes de Biologia i Geologia, coincideix a dir que la major dificultat a l’hora de gamificar una classe recau en el rol del professor. Aquest problema, la manca de temps per a la preparació de l’estructura dels jocs, pot ser el que expliqui, junt amb les reticències de part del sector per introduir metodologies lúdiques a l’educació, la reduïda presència de la gamificació a Espanya i, més concretament, a Catalunya. Tant uns com altres, tots els experts consultats coincideixen en que l’educació és una eina de socialització. No obstant, hi ha veus discordants. En aquest sentit, trobem a Daniel Muriel, Doctor en Sociologia i investigador post-doctoral a l’Institut d’Estudis d’Oci de la Universitat de Deusto, que opina que l’entrada de la gamificació a les aules té un risc molt perillós sobre els menors, i és que pot suposar la «socialització dels nens en determinades formes d’actuar i pensar, consumir o treballar basades en la ideologia de la competència». I això pot, en el procés «d’adaptació de l’educació cap a les noves necessitats del sistema», induir als menors en la «justificació de la desigualtat estructural». En definitiva, la gamificació és una eina que implica molts canvis estructurals dins l’educació, i com a tal, té detractors. Tot i així, tant l’èxit com el perill d’aquestes iniciatives depèn de l’actitud i les accions que desenvolupi el professor amb els alumnes. La ciutadania, dins d’aquest context, només té l’opció d’esperar els resultats que produeixi la gamificació. Cal estar alerta.

Summary: Gamificació, quan els jocs t’ajuden a aprovar


Són les 7.45. A l’andana de l’estació del nord de València fa vint minuts que treballadors i estudiants esperen el tren que va cap a Moixent (la Costera). Una altra vegada. Quan finalment arriba, els ciutadans, indignats, treuen xiulets de les butxaques i comencen a fer-los sonar en mostra de rebuig per l’abandonament dels trens de rodalia i mitjana distància. L’escena és com més va més habitual. Segons dades del govern espanyol, el 2019 es van haver de cancel·lar 7.593 trens, gairebé 2.000 més que l’any anterior, quan se’n van anul·lar 5.676. L’explicació oficial d’aquestes cancel·lacions és, d’una banda, la falta de personal per a fer circular els trens i, d’una altra, ‘la manca de disponibilitat de material’. És a dir, de trens. Buenos RenfedíasComo TODOS LOS DÍAS, serenata mañanera para animar al tren que llega con 20 minutos de retraso a que haga su aparición. Son las 07:45. Línea C-2 Valencia-Moixent hora oficial de salida 07:23RENFE, ¡¿qué han hecho contigo?@eldiarioes @Renfe @IndignatsRenfe pic.twitter.com/wvZMlZkoEX — BeatrizShivaya (@BeatrizShivaya) January 29, 2020 Samuel Martínez, portaveu de la plataforma Indignats amb Renfe, explica a VilaWeb que la situació és cada vegada més difícil de suportar: ‘Vas a l’estació i no saps si un tren eixirà o no. Renfe no avisa, lleva els trens i t’ho trobes quan ets a l’estació. Moltíssimes persones pensen a fer ús de transport alternatiu perquè arribar tard a treballar cada dia és insostenible.’ A hora punta, normalment circulen dos trens, de tres vagons cadascun, enllaçats, per a duplicar la capacitat, però arran de les cancel·lacions sovint són combois simples, de tres vagons i prou. ‘A voltes ha passat que han suprimit un tren i en un de sol hi han arribat a viatjar els usuaris de tres trens junts. Això fa que els vagons vagen atapeïts i que, com que no admeten més passatgers, passen de llarg a les estacions’, afegeix. Segons Martínez, la línia de mitjana distància més afectada és la de Xàtiva-Alcoi, de la qual algun dia s’han arribat a cancel·lar el 50% dels trens. Del servei de Rodalia, no hi ha cap de les sis línies que se salvi del desgavell ferroviari, però a la C3 s’hi afegeix una molèstia: el fum dels trens entra dins els vagons. Això passa a causat de l’abandonament de la línia, que encara circula sobre els primers rails que van connectar València i Madrid, passant per Conca. Fa anys que es va deixar de banda per prioritzar un nou trajecte que anava per Albacete en una línia electrificada i en què es podia circular a gran velocitat. La C3 es va reservar per als trens de mitjana distància i rodalia, però els que hi circulen no s’han modernitzat: ‘És una línia dièsel, els trens tenen vora quaranta anys i no han estat renovats, més enllà dels seients. El fum que expulsa pel tub d’escapament entra dins els habitacles de passatgers, l’ambient hi és totalment irrespirable, insalubre.’ Alguns usuaris de la línia C3 es posen mascaretes per l'ambient irrespirable. Fotografia: Indignats amb RenfeAlguns usuaris de la línia C3 es posen mascaretes per l'ambient irrespirable. Fotografia: Indignats amb Renfe Per Indignats amb Renfe, en són responsables tant Renfe com el Ministeri de Transports espanyol, que dirigeix José Luís Ábalos. ‘Fa dècades que a l’estat espanyol s’ha optat per un model de ferrocarril devorador de recursos, totalment insostenible i deficitari, que és la gran velocitat, en detriment del ferrocarril convencional. El 2018 es va destinar al TGV el 80% del pressupost per a ferrocarrils i només un 20% per a rodalia i mitjana distància, però el TGV només té un 3,8% d’usuaris, enfront del 96,2% de rodalia i mitjana distància’, diu Martínez. Compromís ha demanat la compareixença del president de Renfe, Isaías Táboas, a les Corts Valencianes, i d’Ábalos al congrés i al senat espanyols. El conseller de Política Territorial, Arcadi España, va explicar dijous a À Punt Notícies que treballen ‘braç a braç’ amb el Ministeri de Transports espanyol, que segons que diu ‘és perfectament conscient de la situació de la rodalia’, i va avançar que aviat es reuniria la comissió de seguiment del pla de Rodalia, on el ministre Ábalos ha de presentar un pla de xoc que s’ha d’aplicar immediatament. Segons que va detallar, el pla implica la contractació de més maquinistes i el proveïment de trens des d’unes altres comunitats autònomes. ‘Si es dugueren trens d’unes altres comunitats autònomes els passaríem el problema. La solució és comprar més material i repartir-lo com siga necessari, perquè quasi tot el material que es compra se’n va a Madrid’, critica Martínez. I afegeix: ‘Al País Valencià ens duen el que no es gasta a Madrid o el més vell. Si al País Valencià fan falta trenta trens, que es compren trenta trens, que no es duguen de Madrid o Barcelona.’ Traspàs de competències El diputat de Compromís al congrés espanyol, Joan Baldoví, va registrar una proposició perquè l’executiu transfereixi les competències dels serveis ferroviaris de rodalia, tal com disposa l’article 49.15 de l’estatut del País Valencià, i faci les inversions necessàries per a poder assumir aquestes competències abans de ser transferides. A l’acord d’investidura entre el PSOE i Compromís s’estableix que la inversió per a un servei de rodalia ‘digne en el territori valencià serà prioritària en el pròxim pressupost de l’estat’. El conseller de Política Territorial va dir a À Punt que, ara per ara, cal ‘estabilitzar la situació i corregir les mancances del servei de Rodalia’, i que després ja es podrà proposar la transferència. ‘És una idea que tenim i que ha manifestat altres voltes el president de la Generalitat’, va dir. Tanmateix, Indignats amb Renfe no veu clar que la transferència total del servei sigui una bona idea i proposen ‘un traspàs a mitges’, assumint la gestió dels horaris perquè ‘s’adeqüen a la realitat del País Valencià en compte de venir imposats de Madrid’. ‘Si es transferira, crearíem una altra Renfe xicoteta al País Valencià, i si mai anaren curts de material difícilment en podrien dur d’uns altres llocs per a prestar servei’, tal com estableix el pla de xoc.

Summary: València esclata d’indignació contra Renfe


L’aerolínia Ethiopian Airlines deixarà d’operar el vol Barcelona-Addis Abeba el pròxim 15 d’agost, només un mes i mig després d’haver-lo estrenat. El motiu, les ‘dificultats operatives’ amb què s’ha trobat a l’aeroport del Prat, que han originat retards. L’avió feia una parada a Madrid i la seva planificació, ‘ajustada al mil·límetre’, no s’ha pogut complir arran de l’elevada densitat de trànsit de l’aeroport barceloní, segons que explica. Atesa l’elevada demanda del vol, l’empresa ‘ha fet el màxim esforç per a ajustar l’operativa i garantir la qualitat i puntualitat del servei, que finalment no ha reeixit, cosa que ha obligat a Ethiopian Airlines a cancel·lar la ruta’. El vol era operat amb avions Boeing 787-800, que disposen de 246 places en classe turista i vint-i-quatre en business, amb una ocupació mitjana del 25% des del Prat durant el mes de juliol. La ruta esperava portar deu mil passatgers anuals, amb una previsió que el 40% dels passatgers hi embarquessin, raó per la qual Ethiopian Airlines no descarta de tornar a estudiar la ruta més endavant. El vol de Madrid es manté operatiu. Fins ara s’han reubicat gairebé quatre-cents passatgers en vols i rutes equivalents, segons que afirma la companyia. Els qui hagin adquirit bitllets per al pròxim 17 d’agost i més endavant amb sortida de Barcelona, en poden sol·licitar el reemborsament total o ser reubicats sense cap cost en la ruta més pròxima a ginal, que ha estat operativa d’ençà del 2 de juliol cada dilluns, dimecres, divendres i diumenge.

Summary: Ethiopian Airlines cancel·la la ruta Barcelona-Addis Abeba per ‘dificultats operatives’ al Prat


EUPV ja té els seus candidats al congrés i senat espanyols, després de la conclusió diumenge passat del procés de primàries amb el qual afiliats i simpatitzants han triat les seves candidatures. A València encapçalarà la llista al congrés espanyol Roser Maestro, que es va imposar a la candidatura liderada per l’ex-diputada de les Corts Esther López Barceló. En concret, en la circumscripció de València es va alçar amb la victòria la llista ‘Fent Feminisme fem socialisme’ encapçalada per Roser Maestro amb un 59,96% dels vots, enfront del 40,04% aconseguit per la candidatura encapçalada per López Barceló. A Alacant ha sigut confirmada l’única llista, que comptava amb el suport de l’equip del coordinador federal d’EU, dirigida per Iñaki Pérez Rico. També a Castelló es va presentar una única llista encapçalada per Cristian Veses i Donet. Entre els dies 4 i 9 de març, es van dur a terme les votacions telemàtiques i diumenge 10 de març es van instal·lar meses electorals en cadascuna de les comarques valencianes per a les votacions presencials. Les candidates al senat espanyol seran María José Gómez Pimpollo per Alacant, Francisco Porcar per Castelló i Luis Escobar per València. Participació En la circumscripció de València, l’única on es presentaven dues candidatures, un total de 3.478 persones podien votar telemàticament i van participar 1.122, la qual cosa suposa un 32,2%. Quant al vot presencial, el cens comptava amb 2.336 persones entre afiliades i simpatitzants. La participació ha sigut de 417 persones, la qual cosa suposa un 17,85% del total.

Summary: Roser Maestro, cap de llista d’EUPV al congrés espanyol per València