Albert Pla (1966) ha debutat com a novel.lista amb l’obra ‘Espanya de merda‘ (Ara Llibres). El músic, actor i ara novel.lista explica en 200 planes una gira per l’estat espanyol d’un músic i el seu mànager. Visiten clubs nocturns, es perden per la carretera, coneixen gent de la nit. L’obra, escrita originàriament en castellà, ha estat traduïda al català per Martí Sales, també músic. Amb aquest llibre Pla, amb més de vint anys de carrera, segueix ampliant el seu repartiment artístic, que inclou actualment l’espectacle ‘Guerra‘. Aquests dies es pot veure al Teatre Victòria de Barcelona, amb Refree i Fermín Muguruza. Però aquesta entrevista se centra, sobretot, en la primera novel.la d’Albert Pla. Una novel.la on la política té força protagonisme. —Jo volia saber el mètode que feu servir per a escriure. —Jo escric dret i tot el dia. Dret, amb una barra alta. I tot el dia vol dir, ara escric una estona, ara paro, ara una altra. —En plena crisi, i aquí un llibre on els protagonistes, vinga a fer sexe i vinga drogues — Eren altres temps. Parlo dels 2000 i escaig, jo. Quan es va enfonsar tot això de la indústria de la música. Aquí crec que és quan es va trencar tot, no? A finals de segle. —La indústria va caure també per culpa seva, sembla ser llegint el llibre. —Sí. Jo per exemple sóc molt mal gestor. Però crec que no estava ben gestionat, no. No sóc un expert en números, però hi havia malgasto. I, com en tots els oficis, existia la llei del tiquet: no cobrem res però ens fotrem un dinar de puta mare. No tinc cotxe, però el Mercedes és de l’empresa. No tinc pasta però volo a Madrid en primera. Sempre va ser un negoci molt de lladres. Molt ‘cutre’. —M’agradaria comentar frases del llibre, força polític. Per exemple dieu que els guardaespatlles de Podemos i Ciutadans fotran les hòsties més actualitzades. Més subtils, però hòsties iguals. —Sí, ho dic. Ho dic perquè són els que veig més visibles que tenen ganes d’estar allà, tocant els ous com els altres. És un mal que es reprodueix, tu. Suposo que s’han d’actualitzar. —La CUP, en canvi, no surt al llibre. Què en penseu? —Jo, si som cinc paios a l’habitació, i què fem, i surt un i diu ‘mireu, jo tinc la idea que…’. Jo ja em poso nerviós. A veure, no necessitem res d’això. Si som cinc i es diu d’anar a dinar, inclús pot guanyar la minoria. No necessito fer les coses democràticament. No necessito organitzar-ho políticament, quan em vull organitzar socialment. Quan vull organitzar unes persones no necessito fer política. No necessito un líder, ni una organització, ni una plataforma. Crec que les persones si tenen consciència social, doncs ja està. Tot és més fàcil. I mentre no la tinguin, és inútil. I si a més a més t’ho ha de dir un paio, que si tu agafes això, tu fes allò, doncs dius ‘i un cuerno!’. Això és un paio dins de la gàbia envoltat d’assassins. Conforma’t que no em matin, no? —Com t’organitzes socialment, fora de la política? —Jo crec que les persones han de canviar. Per aconseguir totes les ximpleries aquestes que volen, crec que les persones han de canviar. Totes les persones. I a més a més m’importa una ‘mè’. Que fotin el vulguin. Més igual. Això és com si es mor tothom. Una cosa inevitable. —Al llibre els protagonistes entren a Catalunya i es troben un virus mortal. Només el salves ‘callant o parlant castellà’. —És l’acudit, no? No sé com no se’ls hi ha ocorregut fer un virus que depèn de quin idioma parlis puguis palmar-la. Tant ordinador i tanta cosa. Tant d’invent, i en canvi això no ho havien pensat. (Foto: Clàudia Rius) — Escriviu que en la guerra entra Catalunya i Espanya, l’ONU ajuda els espanyols. —No és difícil eh. No és difícil que Catalunya s’emprenyi amb Espanya. Espanya s’emprenyi amb Catalunya, denunciï a Catalunya, i Europa es posi a favor d’Espanya. Qui ataca Catalunya? L’ONU. L’OTAN. Els americans. Pum! A Sitges un ‘paraca’ baixant. Pot ser qüestió de sis mesos. No és una idea tan desgavellada. Ja veuràs quina gràcia ens fotrà la Coca-Cola i el Brad Pitt. —Ha! Ningú no ens ajudarà? — Pactarem amb la Jihad i Corea del Nord. O Putin. Perquè els americans sembla que tinguin molts amics. És un país poderós. Però en realitat només que coixegi una mica se li tiraren a sobre com corbs. No perquè siguin americans. Si no perquè és així. És llei de vida. Vull dir que potser no té tants amics. —’He llegit en un llibre revolucionari que l’home ve del mico’. Aquesta frase li feu dir a un rector de la universitat. — Crec que al món universitari espanyol li falta una mica d’allò de ‘Vinga nanos, som-hi!’ Com ho diuen, ara? No són les més competitives del món, oi?, sembla ser. Jo això de llegir ho pots associar a cultura, i està demostradíssim. Però mai ho he associat a que sigui una virtut que et garanteixi no ser un fill de puta. Llegir et pot fer un paio molt culte. Però no la resta. —Frase del llibre: ‘ La seva felicitat era més important que el seu públic’. —A quin tros ho dic això? Perquè això és una evidència. —Teoritzeu sobre ‘la lluita entre la barra i el cantant’ que es viu durant els concerts. —Això passa molt. Hi ha gèneres i gèneres. Però molta de la gent que vaig a veure, que van amb una guitarra, on la gent no va a ballar, doncs moltes vegades no posen ni cadires. És molt incòmode per la gent, i fa que et dispersis. No ajuda que puguis escoltar el cantant. I si la gent es va aixecant a demanar cerveses, doncs quan puges allà dalt, cago’m Déu, és una guerra amb la barra. I en algunes sales, a sobre, els tens a tocar però amagats. I no els veus. I sents un soroll i no pots arribar ni a mirar-los. —Canviem de tema. Esteu fent ‘Guerra’ amb Fermín Muguruza i Refree. Parleu sobre els conflictes bèlics. Fareu gira? —Sí. Fem gira. Però hi ha molts teatres on no podem anar. Ni amb aquesta obra, ni mai. El Muguruza i jo hi ha ciutat on no podem anar-hi. No et contracten. I sí se li ocorris a algú de fer-ho que no sigui l’ajuntament, li poden ‘liar un marrón’ de collons. A les ciutats on mana el PP. Que són totes. Ha ha!

Summary: Albert Pla: ‘No necessito fer les coses democràticament’


Podem ha inclòs en el programa electoral de les eleccions espanyoles del 20 de desembre ‘un referèndum amb garanties a Catalunya’ per a decidir quina ‘relació territorial desitgen establir  amb Espanya’. Dilluns, a la pàgina web del partit, es va fer públic un document en què no constava el referèndum tal com s’explicita ara. Hi havia un apartat dedicat al dret de decidir, que parlava d’obrir ‘un ampli debat ciutadà sobre el reconeixement i les formes d’exercici del dret de decidir en el marc del debat sobre el canvi constitucional’. I afegia: ‘Reconeixerem constitucionalment la naturalesa plurinacional d’Espanya, com també assegurarem el dret dels governs autonòmics a fer consultes a la ciutadania sobre l’encaix territorial del país.’ Parlava de recuperar ‘el respecte com a fonament bàsic de les relacions entre els governs i els parlaments de tots els nivells territorials’ de l’estat espanyol. Però no s’esmentava en cap moment la proposta de convocar un referèndum perquè els ciutadans de Catalunya decidissin el seu futur. Simplement, es limitava a dir que impulsaria ‘un procés de canvi constitucional orientat a resoldre, entre més, els problemes d’estructuració territorial de l’estat’ i que avaluaria i debatria les experiències del Regne Unit i el Canadà. Ara, en el nou redactat, hi ha un afegit en aquest apartat de ‘dret de decidir’ que diu: ‘És a dir, promourem la convocatòria d’un referèndum amb garanties a Catalunya perquè els seus ciutadans i ciutadanes puguin decidir quin tipus de relació territorial que desitgen establir amb Espanya’. El líder de Podem i cap de llista el 20-D, Pablo Iglesias, ha escrit en un piulet: ‘Ho hem dit sempre i ho diu el nostre programa: estem a favor d’un referèndum a Catalunya.’ En el mateix piulet, hi ha adjuntat un vídeo del programa d’Ana Rosa Quintana, a Telecinco, en què Iglesias ha insistit en aquesta qüestió. Vegeu-lo tot seguit: Lo hemos dicho siempre y lo pone nuestro programa: estamos a favor de un referéndum en Catalunya. https://t.co/z7AvP6GUYh — Pablo Iglesias (@Pablo_Iglesias_) novembre 25, 2015

Summary: Podem rectifica i inclou en el programa electoral el referèndum a Catalunya


Miguel de Unamuno pren vida a la gran pantalla de la mà d’Alejandro Aménabar al film Mientras dure la guerra. Aquesta setmana també s’estrena H0us3, una producció catalana de ciència-ficció que explora els límits d’internet i Sylvester Stallone torna als cinemes amb Rambo: Last Blood. També s’estrenen el drama xinès Hasta siempre, hijo mío i la comèdia El papel de sus vidas. En català, els més menuts podran veure les barrabassades de la petita Basia al film que duu el seu nom. Mientras dure la guerra. Direcció: Alejandro Amenábar. Intèrprets: Nathalie Poza, Patricia López Arnaiz, Inma Cuevas, Mireia Rey; Karra Elejalde, Eduard Fernández, Santi Prego, Luis Bermejo, Tito Valverde. Gènere: Drama. Esbós: Estiu de 1936. El filòsof, poeta i escriptor Miguel de Unamuno va canviant la visió de la insurrecció militar. H0us3. Direcció: Manolo Munguia Intèrprets: Míriam Tortosa, Anna Bertran, Diana Roig, Mariona Tena; Rubèn Serrano, Roc Esquius, Bernat Mestre, Victor Gómez. Gènere: Ciència-ficció. Esbós: Un grup d’amics informàtics es troba per sopar després de cinc anys sense haver-se vist. Un d’ells confessa que ha desencriptat un dels arxius més secrets d’internet i els ensenya una aplicació de realitat augmentada que hi ha trobat dins. Quan intenten manipular-la sorgeixen conflictes amb conseqüències inesperades. Rambo: Last Blood . Direcció: Adrian Grunberg. Intèrprets: Paz Vega, Yvette Monreal, Sheila Shah, Jessica Madsen; Sylvester Stallone, Óscar Jaenada, Louis Mandylor, Joaquín Cosio, Sergio Peris-Mencheta. Gènere: Acció. Esbós: El film indaga el passat de Rambo durant la seva última missió, quan desapareix la seva neboda i decideix d’anar-la a buscar. Di jiu tian chang (Hasta siempre, hijo mío). Direcció: Xiaoshuai Wang. Intèrprets: Liya Ai, Zi Qi, Mei Yong; Jiang Du, Zhao-Yan Guo-Zhang, Jinjing Li, Jingchun Wang, Roy Wang. Gènere: Drama. Esbós: Retrat dels grans canvis socials i econòmics que han sacsejat la Xina des dels vuitanta amb un matrimoni que ha viscut episodis tràgics com la mort del seu fill. Ni une ni deux (El papel de sus vidas). Direcció: Anne Giafferi. Intèrprets: Mathilde Seigner, Marie-Anne Chazel, Axelle Dodier, Anen-Sophie Lapix; François-Xavier Demaison, Arié Elmaleh, Nicolas Briançon, Vincent Regan. Gènere: Comèdia. Esbós: Una operació fallida de cirurgia estètica frustrarà el paper d’una actriu com a protagonista en un film. L’equip directiu haurà de buscar una doble per a substituir-la, que resultarà que és la seva germana bessona. Basia. Direcció: Marcin Wasilewski i Łukasz Kacprowicz. Gènere: Animació. Esbós: Una nena de cinc anys s’enfronta als grans problemes típics de la seva edat amb intel·ligència, curiositat i un sentit de l’humor ben particular… En català.

Summary: Les estrenes: Alejandro Amenábar retrata els últims mesos de vida de Miguel de Unamuno


El president de la cooperativa de crèdit Caixa Popular, Benet Delcan, s’ha mort aquest dijous a 65 anys després d’una llarga malaltia. Delcán, que va accedir al càrrec el juny de 2015, era director de Qualitat i Desenvolupament de Florida Universitària, cooperativa en la qual va ser president de 1987 a 1989 i director general entre 1989 i 1997. Al seu torn, ha ocupat càrrecs de responsabilitat en diferents cooperatives com a Consum, La Nostra Escola Comarcal o Abacus. A més, va obtenir el premi Pepe Miquel de cooperativisme, en el qual es va reconèixer la seva trajectòria en aquest tipus de societats, per la seva contribució al desenvolupament de Florida Grup Educatiu.

Summary: S’ha mort Benet Delcan, president de Caixa Popular


ERC i JxCat han presentat avui al congrés espanyol una sol·licitud de compareixença del ministre d’Afers Estrangers espanyol, Josep Borell, per donar explicacions sobre l’espionatge de l’estat espanyol a les delegacions a l’exterior de la Generalitat. Els dos grups han tornat a presentar conjuntament la petició perquè sigui tractada en el proper ple després d’haver-ho fet també a la diputació permanent. El portaveu d’ERC al congrés, Gabriel Rufián, ha criticat que Borell hagi ‘espiat els republicans catalans però també a diplomàtics d’altes països’, ha dit que això és ‘gravíssim’ en democràcia. Rufián ha titllat Borrell com ‘el pitjor ministre de la democràcia espanyola’ i ha dit que fa un ‘mal enorme’ al PSOE, al govern espanyol i a la diplomàcia. Laura Borràs, portaveu de JxCat, ha justificat la sol·licitud de compareixença perquè els sembla ‘lamentable’ que es pugui espiar la feina que es fa a les delegacions catalanes a l’exterior. Ha denunciat que Borrell té una obsessió amb l’independentisme català. Borràs s’ha preguntat amb quins permisos i per quin motiu s’han produït els espionatges que denuncien. ERC pressiona el PSOE i Unides Podem D’altra banda, Rufián ha celebrat que representants del PSOE i Unides Podem es reuneixin avui perquè ‘tota l’estona que estan reunits no el passen a les xarxes socials o als platós de televisió llençant-se els plats pel cap’. Ha instat les dues formacions a donar fruits i avançar. Ha recordat que ERC aposta pel diàleg perquè el ‘bucle no porta enlloc’. ‘Nosaltres demanem que facin la seva feina de polítics i acordin un govern’, ha afirmat. En la mateixa línia, Borràs ha lamentat que el PSOE no acceptés el juliol el govern de coalició i ha recordat que els resultats del 28-A els obliguen a dialogar.

Summary: ERC i JxCat tornen a demanar la compareixença de Borrell per l’espionatge a les delegacions del govern a l’exterior


Jaume Patrici Sayrach i Fatjó dels Xiprers (Barcelona, 1929) viu en un petit pis al barri Llatí de Santa Coloma de Gramenet. És un quart sense ascensor, i quan li demanes com s’ho fa, a la seva edat, et respon amb un somriure picaresc que se sap tots els racons i secrets de l’escala. És conegut com un dels ‘capellans rojos’ que va combatre el franquisme des del suburbi i que va contribuir a dinamitzar una lluita veïnal per a transformar-lo en una ciutat digna, desafiant el franquisme agonitzant. Va ser capellà de la parròquia del Fondo, el barri on fou enviat el 1965 com a càstig pel fet de ser massa obrer i massa catalanista. El que s’hi va trobar el va impactar tant que ja no en va voler marxar. Fou regidor com a independent pel PSUC al primer ajuntament democràtic, a l’equip de govern de Lluís Hernàndez, a la Santa Coloma pionera en la immersió lingüística i a demanar a la gent com volia que fos la ciutat en què havia de viure. Fins fa ben poc, va militar a ICV; ‘hi aguantava per en Lluís Hernàndez’, però en va acabar estripant el carnet decebut perquè el partit no havia sabut ‘trobar el país’. Ens asseiem al voltant d’una taula on encara té el llibre de poemes d’Ausiàs March que llegia quan hem picat a la porta. I comencem parlant del procés. —Fa dies que no escriviu perquè esteu desconcertat. —Estic desconcertat, sí. Interiorment estic molt encès i content; hi ha moments que em dic que anem bé, però l’endemà sents els teus i et descentren, et demanes on anem. Oscil·lo entre un objectiu que veia a tocar i una realitat que pot anar lluny. Diuen que és un error voler tirar endavant perquè no ens deixaran fer. Si a mi em roben, em violen o em fan mal, he de complir la llei o m’he de barallar fins a alliberar-me? Això és el que em desconcerta. —Però dieu que som en el camí d’una gran revolució. —És que jo sóc un idealista. I crec que la vida té, a més d’un nivell més o menys superficial, una profunditat. I jo veig que hi ha una maror, com quan hi ha tempesta i el mar s’esvalota, però crec que anem fent camí. I mirant la història, veig que les grans conquestes normalment vénen precedides d’una gran espera. —Compareu el naixement de la República amb un part. —Sí, dic que és un part que ja hem fet. La gent diu ‘allò va ser una bajanada, fora de la llei i sense el reconeixement d’Europa’. Mira, quan jo era rector al Fondo m’arribaven parelles joves que esperaven un fill. I venien a Catalunya perquè els caséssim, perquè a Andalusia la família els feia fora de casa i el rector es negava a casar-los perquè estaven en pecat. Nosaltres els dèiem que l’amor estava per damunt de tot, i que havien concebut un nen que vindria al món. Però com vindria? Sense els avis, que l’han fet fora, sense llar… Però aquest nen ja plora, ja és un subjecte que crida i que reclama justícia. Aquesta república que hem parit. Doncs aquesta república que hem parit més de dos milions de ciutadans i potser molta més gent que no s’ha mogut ja és aquí. Ara el nen ja existeix, i la CUP és la portaveu, la llevadora que diu que el nen ja ha nascut. —Voleu dir que els altres partits tenen la temptació de desentendre’s de la criatura? —Sí. Perquè fa nosa, o perquè són massa legalistes, com els capellans antics i els matrimonis bons antics, quan deien que no podien acceptar el nen perquè havia estat concebut en pecat. Heus ací la disjuntiva: la vida crida cap aquí i la legalitat assumida com una cosa que se t’imposa, sobretot si ve de Déu, estira cap allà. En Rajoy i els antiprocés sacralitzen la llei i la unitat d’Espanya. I quan parlen de la constitució, tothom ajup el cap. —Dieu que cal passar de la submissió a l’atac. —Sí. Més aviat diria que cal passar a la rebel·lió, a cridar, a plorar i a esgarrapar. És el que fa el nen. I o bé el tanques o has de respondre. El govern de Madrid el tanca, fica la gent a la presó, aquí no ha existit res… És el 155. —Enteneu que els qui han passat per la presó s’hagin retractat o que hagin abjurat? —Ho entenc, ho comprenc i fins i tot penso que no és exacte. Quan jo era jove vaig haver de signar un paper per poder entrar a la universitat dient que jurava afiliar-me al Sindicato de Estudiantes Universitarios. Per a mi no tenia cap valor. I en una paret a la facultat deia ‘hable la lengua del imperio’; les classes eren en espanyol, però jo parlava en català. Si veies que fer-ho en públic era perillós, procuraves ser intel·ligent, sense que això signifiqués una renúncia. Jo diria que a aquests senyors, a qui els pesa molt la presó, van posar la seva defensa en mans d’advocats, que són com els sacerdots de la llei. Tot ho arreglen amb la llei i amb argúcies. —Es pot entendre com una estratègia, però sembla que només hagi servit per a humiliar-los. —Sí. I vam veure la diferència amb Mireia Boya. Però si els teus advocats, en un moment de por i de debilitat, et diuen que ja veuràs què en traiem… Crec que són ingenus de pensar que si fas bondat deixaran de pegar-te. Fotografia: Elisabeth Magre. —Ara diuen que cal eixamplar la base. —Hem de corregir l’error que es va fer en el procés de moure’ns amb l’entusiasme per la independència i oblidar que hi ha molta gent que és catalana de sentiment però que profundament és espanyola, com la immigració andalusa, l’extremenya, la murciana, l’aragonesa… Si això no ho tenim en compte, els qui som idealistes som dos milions i escaig. Quan l’ANC ve aquí, fa actes que agrada molt als qui ja hi creiem. És com tocar campanes per anar a missa. Doncs imagina’t la meva gent del Fondo de fa cinquanta anys, que s’ha catalanitzat, que ha lluitat per l’estat d’autonomia, moguts pel PSUC, que han defensat l’escola catalana, ara els ha semblat que havien de triar entre ser espanyols i ser catalans. A ells, que quan van al seu poble els diuen ‘vosotros los catalanes’. Però per a ells Catalunya no és equiparable a Espanya, perquè Espanya és allò profund. —Per què penseu que no s’han sentit interpel·lats? —Perquè s’ha presentat massa com una cosa nacional. Si s’hagués presentat com un procés constituent, com es farà ara, suposo, els comuns no tindrien raó d’oposar-s’hi. Anar a treballar per una sanitat totalment pública? D’acord. L’ensenyament públic? D’acord. Doncs agafem-los aquí, que és l’objectiu de la República. I pensem que aniran acceptant la nacionalitat catalana en la mesura que al costat d’això fem conèixer la Catalunya que volem. Vaig ser el fundador del Centre de Normalització Lingüística l’Heura, i la meva idea era que perquè la gent es catalanitzés havia de sentir que els valoràvem. I els fèiem descobrir la seva pròpia història, des d’un centre català; ens interessàvem per allò que era seu. —I ara com es fa amb la nova immigració? —Ara el nostre ajuntament tot ho fa de cara a guanyar les eleccions. La dificultat hi és perquè la gent nova culturalment és enormement diferent de nosaltres, per la llengua, la religió… El més important de l’ésser humà són les coses vitals: menjar, aprendre, tenir salut… Aquest llenguatge s’entén perfectament. Si fem que a Santa Coloma ho tinguin, ells se sentiran colomencs. En seran en la mesura que disposin del que produeix aquesta ciutat. Si produïm bon transport, diversió, aleshores entraran. I igual a Catalunya. Si Catalunya és una nació on la gent pot viure bé, serà la seva nació. Catalunya és tot això, i la llengua anirà entrant amb una actitud sàvia de fer-los veure que la llengua els va a favor i de saber explicar què és Catalunya. Fotografia: Elisabeth Magre. —I l’independentisme no ha sabut fer això? —No. El procés ha treballat bàsicament pels qui fa anys que esperàvem això, d’una manera més o menys conscient. Gent com ara jo, o els meus germans, la meva família… —També ha crescut molt l’independentisme entre altres sectors. —Sí, però entre gent catalana i que tenia una convicció en aquest sentit. Molts altres s’han fet de Podem; els han agafat els qui veien que no els forçaven a renunciar al seu sentiment i que en canvi els deien que els donaven allò que és més essencial. —L’independentisme no ha demanat pas a la gent que hagués de triar. —Però no s’ha sabut explicar. No s’ha explicat prou la doble nacionalitat, i tot el que guanyaria la gent amb la independència, que, en canvi, s’ha explicat molt com una cosa política. No s’ha explicat prou què faríem. Fem un procés constituent i tota aquesta gent s’hi apuntarà. El procés constituent serà decidir com volem la sanitat, el transport, la joventut… Serà aleshores que ells podran parlar. —És complicat fer arribar aquest missatge quan a molta d’aquesta gent li arriben uns altres missatges tergiversats d’unes televisions i mitjans espanyols. —I tenen Arrimadas, que sap jugar bé. Diu dues o tres coses que són molt fàcils de fer arribar a la consciència ciutadana. —I té els altaveus. —Però nosaltres, babaus, li contestem. Quan un gos petit em crida, passo de llarg, no li dic res. El parlamentarisme és un combat de boxa, i Rufián es llueix atacant, i es fa viral el que diu, que ha desmuntat Arrimadas. Molt bé per a qui està a favor de Rufián en aquest combat, però jo no contraatacaria mai, perquè aleshores dónes valor a les coses que diu. És cert que no tenim tants altaveus, però el to ja seria un altre. El procés hauria de donar el missatge a la gent de fer un país molt millor. Però si et poses en l’oposició català-castellà, que és la que remarca Rajoy, en la pàtria única, doncs aquesta gent diu sí, sí. L’idioma és el procés constituent, fer una escola diferent, la igualtat entre tots… —Veieu el català en perill? —El perill que té la llengua és que és petita, i al costat té el castellà. Aquí només cal anar pel carrer Irlanda; hi passo cada dia, quan són les cinc o les sis, quan pleguen les escoles. Hi ha una escola d’anglès per als nens de dos anys a cinc. És ple de mares i pares esperant. Ningú no els obliga, però saben que l’anglès és absolutament imprescindible. El català no té això; ha de guanyar-lo la gent que el parli perquè hi creu. La gent ha de creure en Catalunya; ha de sentir-se entusiasmada per la llengua, els has de fer descobrir els autors. Jo no crec que el català desaparegui; més aviat això que diu Quim Monzó, que al final acabem parlant catanyol. —Esperàveu que Santa Coloma reaccionés amb més contundència en defensa del català? —No reacciona perquè està polititzada i la batllessa vol guanyar. Ha vist que aquí ha guanyat Ciutadans i aquesta és la seva gran por. I es venen l’ànima pels vots. A més, els socialistes no tenen la idea de Catalunya com a nació. I no s’adonen que a Santa Coloma, com que no arrela profundament en les seves essències, hi ha una gran quantitat de gent de pas, sense arrels, i ve una onada d’Arrimadas i s’ho emporta tot. Ella  políticament no ho pot entendre; ha deixat Santa Coloma sense personalitat, perquè li interessen les multituds, la pluja ampla, però no hi ha el treball de la vinya. I en defensa del català, l’església només ha fet un petit full parroquial dient que ens hem d’estimar tots i que ens hem d’entendre. Però si ens maten! Com podeu dir això? No, no us baralleu, estimeu-vos… —Els comuns i ICV també ho diuen: no us baralleu… —Per això me’n vaig donar de baixa, ara fa un parell d’anys. —Després de molts anys de militància a Iniciativa. —Sí, i hi vaig aguantar per en Lluís Hernàndez. Jo ja en volia marxar feia temps i en Lluís Hernàndez, que era molt d’ICV i molt catalanista, em deia: Jaume, aguanta. Ell estava molt malalt aquests últims anys. Vaig esperar que es morís i llavors els vaig dir: Heu traït el PSUC, heu traït el país, i no hi puc ser. —Us dol? —I tant que em dol. Perquè són bona gent i me’ls aprecio. S’han quedat al segon nivell. Santa Coloma era la novena província andalusa i el foraster era el català; ells van ser els qui van lluitar per l’autonomia, per la llengua i tot. Però quan això ha passat a trobar el país, no estan prou formats. I a Catalunya no hem sabut explicar bé què va representar el 1714. Fotografia: Elisabeth Magre. —El vostre independentisme ve de lluny. —De sempre. El meu pare va fer un llibre de la constitució de la República ibèrica que el va oferir a Macià. Durant la guerra érem catalans; a casa nostra, a la Diagonal, que la va confiscar la Generalitat, hi havia una gran bandera catalana. I quan van entrar els franquistes, nosaltres encara vivíem allà i vam haver d’anar al pis del costat. Vam veure els soldats que pujaven i amb ràbia estripaven la bandera. Aquests no són dels nostres. Al cap de pocs dies va venir un escamot per agafar el meu pare, que aleshores ja era mort. I van fer una gran foguera al pati de llums amb els llibres de la República. Ho van cremar tot. Ens van fer quedar allà al costat, mirant-ho, renegant contra el meu pare i dient que si fos viu el matarien. Doncs jo no podia deixar de ser català. Al col·legi ens van imposar el castellà, i ens venia un noi de la Falange cada setmana a fer-nos la religió de José Antonio. Posava la pistola damunt la taula. ‘El imperio hacia Dios. Unidad de destino en lo universal’, i tu, aguantar, i cada dia, pujar les banderes d’Espanya, el requetè i la Falange. Doncs tot això et fa català. I et revoltes. —Ho vau fer des del seminari. —El meu germà va fundar l’Acadèmia de Llengua Catalana, que va ser un focus burgès de catalanisme. I jo, en canvi, vaig entrar al seminari, i allà vam fer un treball soterrat; més que de catalanisme, de terrenalitat. Tot allò personal ho fèiem en català, per deixar clar que érem a Catalunya però ens cobrien les aigües…. Tot en català. Una colla de seminaristes ens vam inclinar per l’opció catalana i obrera, i van estar a punt de no deixar-me ordenar de capellà perquè em van trobar ‘La tradició catalana’, de Torras i Bages. El catalanisme em venia de la família; i l’obrerisme, del seminari. —Vau anar primer a Vilafranca del Penedès, però us en van fer fora per les vostres idees. —El governador va anar a veure el bisbe perquè em fes fora d’allà, per les meves idees catalanistes i obreristes. Quan vaig arribar a Santa Coloma, em vaig trobar un barri tan perdut, tan horrorós, que em va trencar el cor. El Fondo. Havia estat una antiga riera, i quan vaig venir encara funcionava, i quan plovia no podies passar d’una banda a l’altra, però no hi corria aigua, sinó claveguera. Cap carrer asfaltat, no hi havia aigua corrent, la merda baixava pels carrers, els nens jugant-hi, sense roba. No hi havia llum; la nit era molt fosca, feia pànic. —Amb les parròquies i les agrupacions de veïns, la gent va prendre consciència que calia dignificar el lloc on vivien. —És que no tenien cap punt de referència, tota aquella gent. Perquè venien de pobles que estaven estructurats, amb l’església, la casa del pueblo... I arribaven aquí i es trobaven un descampat i molts solars per construir plens de misèria, cases d’autoconstrucció, sense sanitat, sense escola, ni transport ni res. I sense consciència. I havien perdut pràcticament la condició humana. Vam fundar una revista amb què la gent es pogués expressar, que fos un referent. Vam fundar la revista Grama. —Un catalitzador. —Sí. És que la primera cosa que vaig fer va ser anar a la parròquia gran, a veure un grupet de gent que s’hi reunia, catalana i de la petita burgesia d’aquí, perquè fessin una revista. Entre ells, hi havia l’arquitecte Xavier Valls. I em va dir: ‘Jaume, t’equivoques si véns a buscar aquesta gent. Si vols una cosa de futur, agafa els immigrats. El passat l’han deixat enrere, són joves i al present no tenen res. Tot és futur.’ I Grama en va ser la veu. —Per què la memòria d’aquella revolta, una figura com Xavier Valls i una obra com el Pla Popular han estat tan oblidats? —És que no han estat mai reconeguts. Tot el que no és Barcelona no existeix. No és igual haver estat regidor de Barcelona que de Santa Coloma. No tenim un instrument que ens difongui. —Critiqueu molt el personalisme de Núria Parlon. —I el vaig criticar amb Lluís Hernàndez. —I això que ell va ser protagonista de la revolta del suburbi. —Però és així. —És inevitable que passi això quan l’activista passa a tenir poder? —És el pecat que pateix ara el procés. Que els partits volen imposar la seva gent i la seva idea per damunt de la voluntat del poble. I també Colau, que l’altre dia deia que mai no pactaria amb el PDECat. I es diuen comuns! Un dels seus responsables a Santa Coloma em va demanar si m’agradava el nom de Catalunya en Comú. I li vaig dir que el nom no anava amb la seva mida, perquè havien comprat un barret molt gran per al seu caparró. Volen fer la República però mai amb els del PDECat. Per què ha de néixer amb un sexe determinat? Jo no els entenc.

Summary: Jaume P. Sayrach: ‘Cal passar de la submissió a la rebel·lió i a cridar’


Joan Canadell (1967) és el futur president de la poderosa Cambra de Comerç de Barcelona, després d’haver-ne guanyat amb contundència les darreres eleccions. L’alta burgesia catalana veia astorada com un representant independentista de la petita i mitjana empresa els guanyava còmodament. En aquesta entrevista volem conèixer-lo de prop. De Joan Canadell, fins ara, no en sabíem gran cosa, a banda que era independentista i fundador del Centre Català de Negocis. Canadell va parlar ahir amb VilaWeb davant la Cambra de Barcelona, a Barcelona. —Naixeu a Barcelona. A què es dediquen els vostres pares? —Jo vinc d’una família molt humil. Sóc el fill petit, de tres. Neixo a l’Eixample, Diputació-Aribau. La situació familiar és complicada i els meus pares se separen quan tinc deu o dotze anys. La infantesa va ser dura. En aquella època no era com ara: la dona aguantava molt. Ma mare, de la Bisbal d’Empordà, es va haver de refer a Barcelona, perquè era mestressa de casa i va pujar els tres fills guanyant-se la vida amb feines noves. Mon pare era aparellador, fill de Celrà. Tinc les arrels gironines cent per cent. No tinc vuit cognoms catalans. En tinc dos-cents cinquanta . Al meu pare no li sortien els comptes. Amb mon pare, vam passar molts anys que no ens vam veure, però després sí. Una vida complicada. —I ves: ara, empresari. I els vostres germans? —El meu germà és empresari, també. Va acabar psicologia. Li van molt bé les coses. Ma germana viu a Galícia, i molt tranquil·la. Jo ara tinc dues filles i un fill. —Col·legi? —Vaig anar al col·legi públic. Mixto Mallorca. Sóc del 1967. Escola franquista. Tota l’escola en castellà, tot i que no vaig arribar a cantar el ‘Cara el Sol’, no. —Per què vau estudiar enginyeria industrial? —Arran de la meva infantesa dura, quan tinc deu, dotze o tretze anys passo el dia al carrer. Estudiar poc i suspendre-ho tot. I llavors, a dotze anys, conec una família. Dos bessons que anaven a la meva classe. I m’introdueixen al món de la muntanya. I m’hi faig molt, amb ells. D’alguna manera, m’adopten. Continuo vivint a casa, però els deures els faig allà, i m’hi quedo molts dies a sopar. Em tracten com un quart fill. Els caps de setmana anem junts a la muntanya. Esquí, bicicleta, espeleologia, barrancs, excursionisme. Són com germans meus i encara avui tenim relació. Quan acabem tots l’EGB, ells entren a BUP, però per males notes, a mi no m’hi volen. I me’n vaig a fer FP de Química. Allà sí, molt bones notes. I quan ells entren a la universitat, dic: doncs jo faré COU i cap a la universitat. I vaig fer enginyeria perquè ells també en feien. —Quan comenceu a treballar? —A catorze anys vaig començar a treballar. De cuiner. Ma mare cuinava, i jo l’ajudava. Feia muesli, per a botigues de dietètica. I un estiu em va dir: Nen, ja fas catorze anys, has de començar a pagar la muntanya, si t’agrada. Començo a guanyar uns dinerets per pagar-me la muntanya. L’últim any d’FP vaig començar a treballar en un laboratori químic. I la carrera me la pago perquè amb el meu germà muntem un supermercat a la Costa Daurada. Roc de Sant Gaietà. Un súper d’estiu. Amb allò em vaig pagar els estudis. Als estudis descobreixo que no m’agraden les assignatures tècniques: electrònica, electricitat. M’agrada molt tot l’àmbit econòmic. Allà descobreixo que el meu perfil és economista. Havia d’haver fet d’economista. Però acabo la carrera i treballo en àrees d’organització a les empreses, que és la més lligada a l’economia. Trobo el meu lloc. —Abans d’entrar a la professió, m’agradaria comentar el pas per l’Agrupació Excursionista Pedraforca. —Sí, espeleologia. Quan tenia setze anys, portàvem gent de trenta anys i quaranta, els fotem en un forat i els fem explicacions. La cova és un món. Pedres, estalactites, a vegades un riu. A Olesa, al Mont Perdut, cada estiu hi anàvem i descobríem noves coves. N’havíem descoberta una de 450 metres de fondària, amb un riu a baix. A dinou anys o vint és tot un desafiament. Allò em va anar molt bé per a parlar amb la gent i perdre la por. Em va donar formació. —Poc després d’acabar la carrera entreu a una multinacional. Dels vint-i-cinc anys als trenta-nou. És la vostra gran escola. —Dotze anys a General Cable. Empresa anglesa, després americana. Fan cables elèctrics. Hi tenien quatre fàbriques, a Catalunya. Després, tres. Jo hi entro en el moment de molta crisi, i volen renovar futurs directius. Any 1992. És la meva escola de formació real. Començo en un departament fent estudis. I acabo al Comitè de Direcció com a responsable del Departament d’Operacions, cent vint persones a càrrec meu, amb la fàbrica de Portugal que també depèn de mi. I al final veig que arribo al topall, i ja només quedaven càrrecs polítics. Vaig entendre que aquella etapa ja estava. I vaig pensar que després de tants anys en una multinacional, potser era el moment de ser el cap d’una cosa més petita. I vaig anar de gerent a una empresa d’embalatge amb seu a Madrid, i empresa a Montornès. Vaig estar-hi sis anys. —Empresa que feu créixer. —Vaig agafar una empresa que facturava cinc milions d’euros, i en perdia 200.000, i en dos o tres anys donava beneficis. Quan me’n vaig anar facturava nou milions. I vam intentar innovar. Vam desenvolupar un embalatge sensorial. Amb les caixes de cartó l’impacte fins aleshores era visual. Nosaltres vam afegir-hi textura i olor. Ningú no hi havia pensat. Som els primers que ho fem. Caixes amb textura i olor. Recordo una fira a Mònec. A l’estand vam posar-hi un mim. Va ser brutal. I aquí aprenc que, tenint cura de la gent, i pujant la gent de baix cap dalt, es fan equips. Pots agafar un encarregat i fer-lo director de fàbrica. Posant objectius. I en sis anys ho capgirem i l’empresa va molt millor. Però al final em fan plegar. —Per què? —Per independentista. Tal qual. Em van fer fora el dia que se m’acut, per explicar la innovació, anar a la premsa. Vaig al Punt Avui. I a Madrid això els va costar el lloc. El diari del dimoni, per ells. El dia que em van fer el compte, el treballador em va dir: ‘Bé, Joan, tu i jo sabem que és una qüestió política.’ Els vaig denunciar, els vaig portar davant un jutge. Però no vaig guanyar. I em trobo al carrer sense res. 45 anys i amb un fill de dos anys acabats de fer. I ara què fas? I vaig muntar la meva empresa. De consultor. —I ara què feu? —Tinc tres activitats, ara. Comercialització de processos industrials d’embalatge. Rebo llibres de França i els enquaderno aquí. Rebo embalatge de França, i el retorno amb estampats. Proveïm sobretot França. En segon lloc, Petrolis Independents amb el meu soci Jordi Rosset. Tenim vuit benzineres. Són de baix cost. Automàtiques. No tenim personal gairebé. Ni botiga. Són punts de venda automàtics. I ens funciona molt bé. I he muntat un altre negoci, sobre la roda elèctrica. És un monocicle elèctric. Amb una història curiosa. —Quina? —Així com ma mare, a mi, l’esperit empresarial no és que me l’inculqués, jo als meus fils els l’he anat inculcant. Un dia érem a Palafrugell, i vam anar a un circuit de karts. I en sortint dic: anem a fer quatre comptes. Tenien onze anys. Què ens ha costat, això? Quinze euros. I quanta estona hi hem estat? Set minuts. I quants cotxes hi havia? Vuit. Quan han facturat amb tots vuit? I en una hora? I en tot el dia? Papa, això són molts diners! Doncs va, muntem una cosa. I allà s’escau que, anant cap a la platja, veig un xicot amb una roda elèctrica. No n’havia vist mai cap. Hosti. Què és això? Noies, i si muntem alguna cosa amb això? I ara tinc el negoci. El negoci no és vendre. El negoci és fer activitats d’animació amb aquests aparells. Muntem fires d’animació per als nens, o festes d’aniversari, o rutes, amb rodes elèctriques, karts elèctrics, patinets elèctrics. Tenim uns trenta aparells i el meu soci trenta més. —Fundeu el Centre Català de Negocis, Catalunya 2000, entreu a ERC uns quants anys. És l’etapa més polititzada. —Aznar és qui em va fer canviar de xip. I si votava Convergència vaig passar a votar ERC fins al tripartit. I em vaig fer militant. Uns quants anys i prou. El 2006 entro a Catalunya Acció, amb Santiago Espot. I allà em donen fonaments. Jo tenia molts dubtes. I allà entenc les coses. Conec Ramon Carner. I vam muntar el CCN. Va tenir molta importància del 2008 al 2014. Vam arribar a fer 1.500 presentacions per tot Catalunya. Encara ara hi ha gent que em diu: Jo vaig canviar per nosaltres. Era gent seriosa, anàvem amb corbata. Conscienciàvem la gent sobre la lògica de la independència. També m’embranco amb Joan Carretero quan li llegeixo un article que diu que s’ha de fer un partit nou. I durant uns quants anys, hi som. —Qui és aquest nouvingut? Això deu dir l’alta burgesia que controlava la Cambra. —I què. Una vegada tens el poder i ets dins la Cambra, a mi què m’importa que em valorin d’una manera o una altra. Fa anys que l’empresariat és com més va més independentistes. I més que la societat. Perquè està més informat. Els CEO ho diuen: com més format estàs, més independentista ets. L’empresariat és més independentista que la societat. Ara, també és més pragmàtic. Però sense trencar res. L’única carta que té l’estat és la por. —Relació amb la gran burgesia? —Sempre dic igual. Tenim el potencial de ser un dels tres primers països europeus en renda per capita. El tenim. I el nostre objectiu és situar Catalunya en aquest lloc. Si tu estàs d’acord amb això, ja trobarem maneres de col·laborar. Ja caminarem. Jo, a més a més, vull la independència, perquè és l’única manera d’aconseguir aquesta fita. —Sobirania fiscal. Una de les vostres propostes al programa. —Demanarem als empresaris si serien partidaris de fer sobirania fiscal. Nosaltres parlem de pagar els impostos a Catalunya. Jo des del 2012 no he pagat cap impost a l’Agència Tributària espanyola. Sempre a la catalana. No és fàcil de saber com ho has de fer. Però quan ho saps, ets sempre el mateix. Ara imagina’t que els empresaris fessin sobirania fiscal. La força que té. —Més vectors de la candidatura? —Compromís amb el país. Acompanyar el país en la construcció de la república. Però altre cop, volem fer-ho amb una consulta. A nosaltres ens va votar el 4,55% dels empresaris. Valls, nou anys president amb el 0,2%. No podem fer cap pas sense tenir més suport. Nosaltres volem consultar els 400.000 censats i escaig, i preguntar-los si veuen bé que la cambra es posi d’acord a acompanyar el procés. Que jo crec que sí. Però el primer pas és que la gent sàpiga que té dret de vot. Cosa que ara no passa. Al món l’empresariat i el poder polític van a l’una. La Cambra ha de ser això. S’ha de posar al nivell dels polítics, i els ha de dir: Tu gestiones recursos, però jo els genero. I sóc tan important com tu. Les cambres neixen per això. I per nosaltres l’objectiu és que siguem el segon tercer o primer estat en generació de riquesa d’Europa. I tenir més benestar. Senyors polítics, com ho fem? —La Cambra, A quins llocs de poder esteu? —Al Consorci del Turisme, la Fira, el port i aeroport. Important, Fira i Turisme. I si la Cambra crea la Fira, també podem crear més coses, ara. Però això no ho puc explicar gaire. —Un independentista a la Cambra? Us faran el buit. O us ficaran la por al cos. —No hi tinc res a perdre. Quan vaig assumir el pas del CCN era més vulnerable. Avui no els és tan fàcil. Mireu d’on vinc. D’una família amb anys molt durs. Jo ja he fet tot allò que havia de fer, a la vida. Hi tinc poc a perdre i molt a guanyar. Jo he escrit el llibre Potencial d’estat, que ara el puc aplicar. És el meu somni.

Summary: Joan Canadell: ‘L’empresariat és més independentista que no pas la societat’


Sempre s’havia dit que no. Tothom havia dit que no. Ell havia dit que no. I resulta que sí: Francis Bacon dibuixava. I (és clar) dibuixava bé. Vint-i cinc anys després de la mort de l’artista anglès (i nascut a Dublín: tot és contradicció), arriba a València, a la Fundació Bancaixa, l’exposició ‘Francis Bacon, la qüestió del dibuix’: una cinquantena llarga d’obres, algunes de gran format, en colors esclatants o amb la sobrietat del llapis i el paper, matisos de collage, arrugues i plecs. Són papes, òbviament, crucifixions, boques que criden i closques pelades: Bacon obsessiu, conflictiu, inconfusible. El visitant pot transitar el petit laberint negre i deixar-se estremir per les cares esborrades, les mans rosa-porcell, les dents en horror o amenaça, per la manera que té de presentar-nos la figura humana feta carn en torsió, bosses sota els ulls, arestes a l’ànima. És Francis Bacon en estat pur, i això li ha de bastar. Però també pot fer el mateix recorregut bo i sabent que l’exhibició trenca una fal·làcia. I en cada peça, desafiant els tòpics en una columna o pany de paret, hi trobarà les esplèndides proves materials. ‘Hi ha poques qüestions tan controvertides a la història de l’art contemporani recent com la dels dibuixos de Francis Bacon.’ Així comença l’historiador i crític Edward Lucie-Smith el seu escrit per al catàleg de la mostra. Per situar els termes de la qüestió. Perquè mentre va viure, i durant molts de temps després, Bacon mateix, i el seu entorn, i els estudiosos, i tothom, havia dit i repetit que no, que no dibuixava, que (atenció) no en sabia, que ni tan sols feia esbossos per als quadres, que les seves obres naixien de la inspiració directa, de la creació inconscient del geni. Quan es va morir, però, en aquella solitud estranya de Madrid, van començar a aparèixer les proves del desmentiment: dibuixos al seu estudi de Londres i, sobretot, els que tenia el veí, amic i ajudant Barry Joule. Diu que Bacon els hi va donar, i que li va deixar anar: ‘Ja saps què fer-ne, no?’ ‘Qualsevol altra persona –explica Lucie-Smith–, sabent la inclinació de Bacon a negar que dibuixava, ho hauria interpretat com una ordre per a destruir-los, però Joule va preferir pensar d’una altra manera.’ El rebombori, quan van sortir a la llum, va ser considerable. En alguns cenacles artístics encara se’n sent l’eco. ‘Hi ha poques qüestions tan controvertides en la història de l’art contemporani recent’ Les obres d’aquesta exposició, però, quadres esplèndids sobre paper, acabats i signats, provenen d’una altra donació: la que Bacon va fer al seu model i amic i amant italià Cristiano Lovatelli Ravarino. Centenars de dibuixos. Donats ‘de forma gairebé il·legal’, explica Ravarino mateix, perquè la galeria Marlborough, que s’encarregava de la gestió comercial de l’obra de Bacon, no hauria consentit que ho fes obertament. Però els dibuixos eren seus, i en podia fer, reivindica l’italià, allò que li donés la gana: ‘Sempre he pensat que els seus dibuixos van ser un gran gest d’amor cap a mi però també, o fins i tot en primer terme, una enginyosa i perversa venjança contra tot el món.’ Crucifixions, aquells papes que pouen en Velázquez, homes de negocis, retrats i autoretrats: a la mostra de València hi ha un bon resum d’alguns dels temes recurrents de l’obra de Francis Bacon. Els va dibuixar durant la darrera etapa de la seva vida, i en aquesta insistència en temàtiques ‘de treballs molt anteriors en la seva carrera, motius que li interessaven als anys cinquanta’, raona el crític Lucie-Smith, hi podria haver un intent de corregir: ‘Bacon solia expressar la seva insatisfacció amb els primers treballs que li van donar fama, i aquests dibuixos són intents de fer-los millor.’ És difícil d’imaginar res més inquietant que aquestes crucifixions de crani pelat i panxa grossa que va saber dibuixar Francis Bacon. Potser el crit amb dents d’un papa blau. Potser els ulls implacables d’un potentat. Carn crua en un escorxador. En el realisme brut d’aquest artista de la figuració crítica, hi trobem el retrat menys còmode del segle XX. És difícil d’imaginar res més inquietant que aquestes crucifixions de crani pelat i panxa grossa que va dibuixar Bacon en un paper Quan, de la mà de les avantguardes o de l’expressionisme abstracte, s’havia decretat la fi de la figuració, a mitjan segle XX va fer eclosió, com un cop furient sobre la taula, el nou realisme britànic, i Francis Bacon, com Lucian Freud, o els literaris Angry Young Men (amb Harold Pinter o John Osborne) van mostrar la capacitat i la potència d’una manifestació artística i social que pouava directament en la realitat i ens la mostrava sense filtres, contemporània, recognoscible, desesperada. Juntament amb la crítica dels patrons morals de la classe dominant o la capacitat d’expressar el conflicte exterior mitjançant el retrat de la tempesta interna, Bacon va connectar, i va ser conscient d’aquesta connexió, amb els camins pictòrics que uns altres, magistralment, ja havien traçat. Aquest reconeixement del llegat, personificat sobretot en l’admiració per Velázquez (quantes vegades no va visitar el seu Innocenci X!), fou també una lliçó de mestre: amb plena consciència de la història de l’art, Francis Bacon va continuar, amb naturalitat, i amb personalitat pròpia, la cadena. I tot, des d’una personalitat en conflicte permanent, des d’una visió sempre contradictòria de la vida, i de l’ésser humà, i de les seves relacions, i de la seva solitud. En pintura o en dibuix.

Summary: Bacon dibuixava!


El 79,3% dels militants del Moviment 5 Estrelles (M5S) s’han mostrat partidaris de formar un govern de coalició amb el Partit Democràtic en la consulta interna que ha portat a terme el partit, i en la qual han participat 79.634 persones. Les dues formacions han presentat avui mateix el programa que han pactat per al nou govern que pretenen formar després de la ruptura de la coalició entre la formació antisistema i la Lliga de Matteo Salvini. Els dos partits han presentat un programa de setze punts que inclou un pressupost expansionista per al 2020 amb el que prometen afavorir el creixement econòmic però sense posar en perill les febles finances de la nació transalpina. En aquest sentit, els nous socis reclamen a la UE superar ‘l’excessiva rigidesa’ en les regles pressupostàries. Itàlia és el segon Estat membre amb major deute en proporció amb el seu creixement econòmic. Entre altres mesures econòmiques, proposen frenar la pujada de l’IVA prevista per al mes de gener i crear un impost als gegants d’Internet i un banc públic. També prometen justícia social i en aquesta matèria plantegen fixar un salari mínim i augmentar la despesa en educació, investigació i benestar. En regeneració política, aposten per reformar la llei d’interessos, en contra del que planteja per l’ex-primer ministre Silvio Berlusconi —aliat de la Lliga en les últimes eleccions – que vol derogar-la. ‘És un moment molt delicat per al país. S’ha afrontar posant el focus en els interessos i les necessitats dels ciutadans, de la comunitat que formem tots’, ha dit el M5S en un bloc instant als seus militants a donar suport al ‘full de ruta ‘. Respecte als integrants del govern de l’M5S i el Partit Democràtic, de moment només han acordat que Giuseppe Conte repeteixi com a primer ministre. Els noms dels ministres encara no s’han decidit, però en tot cas suposarà la marxa dels ministres de la Lliga, entre ells Salvini, el principal dirigent. L’aliança entre els dos partits, en altre temps rivals, ha permès evitar les eleccions anticipades a què hauria obligat el buit de poder generat per la ruptura de la coalició de Govern entre el M5S i la Lliga.

Summary: Les bases del M5S es mostren a favor d’un govern de coalició amb el Partit Democràtic


Els palmers, artesans que fan a mà les palmes i els palmons del Diumenge de Rams, enguany ho tenen ben difícil. El Diumenge de Rams, que s’escau el 5 d’abril, tot sembla indicar que no es podrà celebrar. Pels palmers, l’activitat artesana té vida un sol dia l’any i és aquest. El desastre, doncs, és colossal. Una de les petites empreses familiars que es dediquen a les palmes i palmons i que té una història de quatre generacions és Palmes Viaplana. En aquest context, una de les accions que han pres ha estat de demanar al capellà del poble on s’està, a la Vilella Baixa, al Priorat, que beneeixi palmes i palmons per animar a la gent que els compri igualment ja beneïts. Podeu comprar les palmes i palmons online. Fa uns quants anys, per aquestes dates, ens acostàvem a aquest ofici artesà de la mà precisament de Joan Vaqué Viaplana. Per això, per acostar l’artesania de palmes i palmons i fer un toc d’atenció a la fragilitat que viuen aquests dies, recuperem el relat: Trobem Joan Vaqué assegut en una cadira petita de boga, amb tres eines a mà: una agulla saquera, unes tisores normals i unes tisores de poda. Agafant dues fulles dobles, fa la primera flor, que més endavant servirà per a tapar els cosits de la palma. Joan Vaqué és destre trenant i plegant la fulles, que surten de les palmeres de dàtil, que sobretot es troben de Tarragona cap avall. L’elaboració de la palma i el palmó és un procés que dura tot l’any i que comença amb el procés de lligar les fulles a l’arbre: les més rectes, encara petites, primer es lligaran amb unes altres que les protegiran i després s’embolicaran amb una tela negra perquè no els entri la llum. Així, aquestes fulles, ja abans de ser tallades, creixen blanques. Una palmera es lliga un any sí i un any no, ens explica l’artesà. I una vegada tenim els palmons blancs, comença tot un procés per a la conservació: primer les fulles es raspallen per treure’n una mena d’encenalls marronosos que s’hi agafen. Llavors es posen en unes tines d’aigua i clor per netejar-les. Després es treuen i es col·loquen en una càmera tancada i sense llum durant quaranta dies. Allí dins, dia sí dia no, es va cremant sofre. El procediment es fa amb la intenció d’evitar que la fulla es floreixi. Joan Vaqué explica que les palmes es poden fer abans i després d’ensofrar, que això va a gust de l’artesà. Però que, és clar, si es tenen pocs palmons i es fan poques palmes es poden fer abans d’ensofrar, però que si la quantitat és considerable, se solen fer després per evitar que una part de la planta es faci malbé. La família Vaqué Viaplana fa unes 150.000 unitats, entre palmes i palmons. Tot i que Joan Vaqué ens diu que només de les palmes més petites (de pocs centímetres, per a posar al pit), ja en fa unes 20.000. D’aquest negoci en viu ell i la seva família tot l’any, tot i que en el seu cas, durant anys ho ha combinat amb més feines, vinculades al desenvolupament local, sobretot al Priorat i a la Terra Alta. Joan Vaqué, artesà de palmes i palmons. Mentre l’artesà va trenant i plegant i cosint i tallant la palma, les preguntes cap a l’artesà es van entrellaçant: —En la societat catalana actual, la pràctica religiosa ha minvat. Això ha fet que es venguin menys palmes? —És cert que tenim una societat més laica, però la tradició es manté. La gent no va a missa, però continua portant a beneir la palma i el palmó perquè ho concep com una tradició, com una cosa festiva que ja feia de petit. —Ha canviat molt l’elaboració artesanal d’una palma? —Sobretot ha canviat el fet que la gent no reconeix ni valora prou l’artesania per pagar allò que val, i això ens ha portat a fer les palmes més senzilles. Pensa que les palmes les pots anar complicant tant com vulguis, però ha de ser un negoci. També han canviat els hàbits de consum; vull dir que la majoria de palmes i palmons ara es compren a les grans superfícies. —En general, es venen més palmons o més palmes? —Depèn dels anys. Depèn de què volen les nenes, si prefereixen una palma o un palmó. —I al llarg de l’any feu tallers ensenyant a fer palmes a petits i grans? —Oi tant! I als nens els encanta. Pensa que fent una palma es poden treballar un munt de coses: la dimensió espacial, les matemàtiques… —Vós sou la quarta generació d’artesans de la palma. Com van començar els Viaplana? —Va començar el meu rebesavi, Vicenç Viaplana, que era cisteller a Sant Vicenç dels Horts. Ell es va traslladar a Barcelona i va muntar una cistelleria a la Travessera de Gràcia el 1902 o 1903. Segons que explica el Costumari Amades, la gran burgesia barcelonina de primers de segle demanava grans palmes a l’època del Noucentisme, i moltes cistelleries també es van posar a fer-ne. Per mi la Sagrada Família és una gran palma, o les forges de la casa Amatller, que són plenes de motius florals fets amb palma. —I com vau anar a parar al Priorat? —La cistelleria va romandre oberta a la Travessera de Gràcia fins fa onze anys, quan el meu pare es va morir. Però el pare ja no va aprendre a fer cistells, només feia palmes. Jo vaig néixer al barri de Gràcia, però fa més de vint anys me’n vaig anar al Priorat i vaig obrir el taller de palmes al poble de la Vilella Baixa.

Summary: Els palmers, artesans que el coronavirus pot fer desaparèixer


Dos portaveus de la Comissió Europea han desautoritzat aquesta tarda el govern espanyol, que havia demanat a la Unió Europea que coordinés la situació de l’Open Arms i la resta de vaixells de salvament a la Mediterrània. Carlos Martín Ruíz de Gordejuela ha dit que cap govern s’havia adreçat formalment a la Comissió per coordinar cap solució. I la portaveu Mina Andreeva també ha negat haver rebut cap petició de Madrid per a agilitar el desembarcament i enviar després els migrants a diversos països de la Unió, com s’havia fet anteriorment. Al matí, la portaveu del govern espanyol en funcions, Isabel Celaá, s’havia escudat en la Unió Europea per esquivar la responsabilitat sobre la situació de blocatge de l’Open Arms. Celaá havia dit que la política migratòria era ‘responsabilitat de la Unió Europea en el seu conjunt’ i que l’executiu de Pedro Sánchez volia que la Unió Europea la sentís ‘com a pròpia’. El ministre de Foment espanyol en funcions, José Luis Ábalos, havia dit que l’acollida dels migrants no podia ‘ser una qüestió voluntarista’ i hi havia ‘d’haver una política comuna’. El vaixell d’Open Arms fa cinc dies que és en aigües internacionals amb 121 persones rescatades a bord, a prop del port de Lampedusa, esperant un port segur per a desembarcar. València ha ofert el seu port i el president de la Generalitat de Catalunya, Quim Torra, també ha ofert tots els ports. Altres territoris, com Extremadura i el País Basc, també s’han ofert a acollir-los. Però la decisió recau en el govern espanyol, que és l’administració competent en matèria portuària. De fet, l’Open Arms va estar gairebé mig any blocat al port de Barcelona sense permís per a sortir, una ordre que va desobeir al juliol per reprendre les tasques de salvament. Cinc dies amb 121 persones a bord Dijous passat, el vaixell d’Open Arms va rescatar 55 persones i, l’endemà, 69 més. D’aquests 124 rescatats, tres dones (dues d’elles embarassades) van ser posteriorment evacuades d’urgència, prèvia autorització del govern italià. Actualment, el vaixell és en aigües internacionals davant l’illa italiana de Lampedusa, però Itàlia li nega l’autorització per a desembarcar els 121 migrants que encara hi ha a bord. Malta tampoc no en permet el desembarcament. Fonts de Proactiva Open Arms han explicat a Europa Press que, tal com estableixen els protocols i la normativa internacional, havien contactat amb Malta i Itàlia perquè eren els ports segurs. Per això, no han demanat a Espanya de poder desembarcar, perquè aquesta seria l’opció en ‘el pitjor dels escenaris.’ A més, han recordat que el vaixell de salvament està ‘sota amenaça’ de multa per part del govern espanyol. Davant la negativa de Malta i Itàlia, Open Arms ha demanat ‘urgentment’ un port segur al qual dirigir-se amb aquestes persones. Sobre la qüestió si Espanya oferiria port a Open Arms, Ábalos va dir que no podien ‘donar la imatge’ que Espanya era l’únic port segur.

Summary: La Comissió Europea confirma que el govern espanyol no ha demanat formalment cap solució per a l’Open Arms


El president Carles Puigdemont i el conseller Toni Comín ja exerceixen com a eurodiputats de ple dret, mig any després d’haver començat la legislatura al Parlament Europeu. No hi és, en canvi, Oriol Junqueras, a qui l’eurocambra ha retirat la condició de parlamentari donant compliment a la resolució del Tribunal Suprem espanyol inhabilitant-lo de facto i fent cas omís de la sentència del Tribunal de Luxemburg. Al començament de la sessió el president de l’eurocambra, David Sassoli, ha explicat la decisió de no protegir la immunitat de Junqueras. Puigdemont i Comín han mostrat un cartell de ‘Free Junqueras’ en suport al vice-president, que ha estat mostrat per la realització televisiva: Us oferim el seguiment minut a minut de la jornada d’avui a Estrasburg.

Summary: Puigdemont i Comín: ‘Ara la immunitat comença als Pirineus’


El president de la Generalitat Quim Torra ha anunciat que presentarà una querella pels delictes de suborn, prevaricació i/o delicte electoral contra Andrés Betencor, el membre de la Junta electoral espanyola (JEC) entre 2017 i 2019 que cobrava com a assessor de Ciutadans mentre exercia com a àrbitre. Torra ha recordat que les decisions de Betancor dins de la JEC, com l’ordre de retirar el llaç groc del balcó del Palau de la Generalitat, han acabat provocant la seva inhabilitació, que la mateixa JEC va forçar a aplicar per a retirar-li l’acta de diputat malgrat que encara no és ferma. A més de Betancor, la querella també afectarà ‘els que siguin responsables d’aquest escàndol que posa en dubte totes les decisions preses per la JEC els últims dos anys’, ha dit Torra. Perquè és a l'origen de la meva inhabilitació, presentaré una querella per suborn, prevaricació i/o delicte electoral contra Betancor i els que siguin responsables d'aquest escàndol que posa en dubte totes les decisions preses per la JEC els últims 2 anys. https://t.co/1w8M6m5QdX — Quim Torra i Pla (@QuimTorraiPla) February 27, 2020 Una investigació d’eldiario.es ha destapat que Ciutadans va pagar Betencor de manera mensual mentre participava en debats sobre el conflicte entre Catalunya i l’estat espanyol i les eleccions de 2017 i 2019. Betancor va ingressar a la JEC l’octubre del 2017, proposat per Ciutadans. Llavors ja tenia un càrrec d’assessor al partit i un despatx a les oficines del congrés espanyol. Fonts de la formació han explicat que el tenien en nòmina a la vegada que feia les seves funcions a la JEC. Eldiario.es diu que Betancor no confirma ni desmenteix cap d’aquestes informacions i només nega el fet d’haver redactat els recursos de Ciutadans davant la JEC que després ell mateix resolia, com han assegurat fonts del partit. Betancor va comparèixer a la comissió de nomenaments per a formar part de la JEC sense esmentar els seus vincles amb Ciutadans. Va dimitir fa uns mesos del seu càrrec a l’òrgan electoral després que Puigdemont l’acusés als tribunals de liderar una persecució política contra ell. Actualment segueix treballant per al partit.

Summary: El president Torra es querellarà contra el membre de la JEC que cobrava de Ciutadans


Joaquim Forn treballarà com a assessor jurídic a Mediapro partir de dijous després de rebre el permís penitenciari, d’acord amb l’aplicació de l’article 100.2, per sortir dels cada dia dels Lledoners per motius laborals. La notícia l’ha revelat el propietari de Mediapro, Jaume Roures, a El Matí de Catalunya Ràdio i l’han confirmat a VilaWeb fonts pròximes al pres polític. Segons Roures, a l’empresa l’interessa el perfil d’especialista en dret públic de Forn, ja que considera que pot ser útil a l’hora d’interpretar les lleis audiovisuals europees. En l’aplicació del mateix article, el president d’Òmnium, Jordi Cuixart, ja ha sortit de la presó dels Lledoners per anar a treballar a la seva empresa. Avui mateix Carme Forcadell ha sortit per primera vegada de Mas d’Enric per fer voluntariat i tenir cura d’un familiar d’edat avançada. El conseller @quimforn treballarà a Mediapro a partir d’aquest dijous. Benvingut! — Tatxo Benet (@BenetTatxo) February 17, 2020

Summary: Joaquim Forn treballarà a Mediapro després d’haver rebut un permís penitenciari


Pollença ha girat l’esquena, una vegada més, a l’ex-president José Ramon Bauzá, ara candidat de Cs a les eleccions europees, que ha anat a la localitat mallorquina acompanyat de Jordi Cañas, també membre de la candidatura d’aquest partit al parlament europeu. La visita ha estat rebuda amb indiferència després que Bauzá publiqués un vídeo a les xarxes socials intentant escalfar l’ambient i acusant la societat pollencina de violenta. En aquest missatge enregistrat recordava que quan era president del govern no va ser mai gaire ben rebut a la localitat. La resposta de totes les formacions polítiques pollencines va ser immediata i van fer un manifest amb el títol ‘Pollença, poble pacífic’ i que denunciava les mentides i els arguments falsos de Bauzá. ‘Aquest personatge no vol més que assegurar el seu escó al parlament europeu i per això no dubta a utilitzar el nostre poble amb mentides i calumnies’, recull el manifest. Des de Som Pollença es demanava seny a la ciutadania i ‘que no respongui ningú a les seves provocacions, que xerri tot sol damunt plaça, que agafi els trastos i parteixi per on ha vengut‘. I això és el que ha passat. Bauzá i Cañas envoltats de fotògrafs i periodistes i cap ciutadà al voltant. EI comunicat ha estat signat per tots els partits de Pollença: Junts Avançam, MÉS Per Pollença, PSOE-Pollença PSIB– Pollença, Esquerra Pollença, Unió Mollera Pollencina, Tots per Pollença, Alternativa Per Pollença, Podem Pollença, Populars de Pollença I El Pi Pollença. "Pollensa simboliza la resistencia frente el totalitarismo nacionalista pancatalanista" ha dit Bauzá.Bauzá sap que C'S no es presenta a Pollença? pic.twitter.com/C0jvBoXzqC — Victor Balaguer Pla (@BalaguerPla) May 20, 2019 De moment això és tot el que ha provocat Bauzá a Pollença.Bauzá provoca llàstima. pic.twitter.com/uAEkfZXeix — Victor Balaguer Pla (@BalaguerPla) May 20, 2019

Summary: Pollença ignora la visita de Jordi Cañas i José Ramon Bauzá


Els cinc partits amb representació en el congrés espanyol per Alacant han coincidit a posar la reforma del sistema de finançament com l’element clau de la legislatura, ja que, segons han coincidit a afirmar alguns d’ells, resulta lesiu per als interessos del País Valencià i de la demarcació. En el transcurs d’un debat en la SER, els candidats de PP, PSPV, Ciutadans, Compromís i Unides Podem han reconegut la necessària modificació d’un model que està pendent de reforma d’ençà del 2014. El ministre de Ciència, Pedro Duque, cap de llista del PSPV per Alacant, ha reconegut que el sistema de finançament és ‘lesiu’ per als valencians i per això s’ha compromès a iniciar el canvi del model de finançament, no obstant això, ha incidit en la necessitat d’aconseguir un nombre d’escons amb el qual ‘l’aritmètica’ en el congrés espanyol permeti ‘grans majories’. Ha incidit que d’ençà del 2014, hauria d’haver-se revisat el model i ha enlletgit al PP que ‘aleshores sí que hi havia majories parlamentàries’ per a dur-ho a terme. Enfront d’això, el candidat del PP, César Sánchez, ha demanat ‘no oblidar’ la ‘gran manifestació’ promoguda pel consell del Botànic a València per a reclamar el millor finançament i ha acusat els socialistes d’oblidar-se d’aquesta reclamació solament un mes després, quan va arribar al govern Pedro Sánchez. ‘Els ciutadans han de pensar que riem d’ells’, ha lamentat Sánchez que ha recordat que un millor finançament és clau per a implementar polítiques en matèria d’educació i mesures socials, així com infraestructures. La candidata de Ciutadans, Marta Martín, ha dit sentir-se ‘fluixejada’ i ha donat la ‘culpa’ al bipartidisme perquè ha estat ‘donant llargues’ i ‘queixant-se’ quan han tingut, al seu judici, la possibilitat de modificar el model: ‘Ens estaven prenent el pèl’. Per la seva banda, des d’Unides Podem, Txema Guijarro, ha incidit en el fet que PIB valencià és inferior a la mitjana i que, malgrat això, el País Valencià segueix aportant al sistema. Ha plantejat el problema del ‘dèficit en inversions’ i ha sostingut que la solució ‘passa per la renegociació’ en la qual ha de tindre’s en compte ‘una condonació parcial o total del deute per a escometre les inversions’. Finalment, des de Compromís, Ignasi Candela, ha recordat que el sistema actual és hereu dels models del PP de 2002 i del PSOE en 2009 i que són ‘absolutament lesius’. ‘Estem farts de ser ciutadans de segona’, ha afirmat i ha assegurat que ‘en política com en la vida, fa més el que vol que el que pugues‘, i ha opinat que s’han d’implementar mecanismes de compensació. Candela ha plantejat a la resta de candidats per Alacant un gran acord per a exigir al pròxim govern espanyol el canvi de finançament i un mecanisme de compensació, però la seva proposta llançada en el debat no ha estat recollida per cap dels seus homòlegs.

Summary: Els candidats al congrés espanyol per Alacant reconeixen la necessitat de reformar el model de finançament


Si voleu rebre al vostre correu aquest report diari de VilaWeb sobre el coronavirus 2019, cada vespre a les 22.00, amb les dades actualitzades i les notícies més destacades, apunteu-vos ací. Per a tenir la informació actualitzada al màxim aneu al Directe de VilaWeb Editorial de Vicent Partal: La Generalitat ha de prendre decisions sanitàries fortes abans no siga massa tard Què ha passat avui? Els fets més destacats d’avui són la mort d’una persona pel coronavirus 2019 a conseqüència d’un brot nou a l’Anoia, concretament a l’Hospital d’Igualada, que ara mateix és el que preocupa més. Hi ha hagut vint casos i el govern i l’ajuntament han reaccionat amb contundència i han ordenat el tancament de les escoles, instituts i campus universitaris d’Igualada, Òdena, Jorba, Santa Margarida de Montbui i Vilanova del Camí. A més, a Igualada hi ha hagut dues morts que s’ha de determinar si la Covid-19 també n’ha estat la causa. És important de remarcar que en aquest brot, ara com ara, tots els casos són identificats i se’n pot traçar l’origen. Aquesta és la diferència clau respecte de la situació de Madrid, on el contagi ja és comunitari i per tant gairebé impossible de frenar amb mesures preventives. De fet, aquest matí el president de la Generalitat, Ximo Puig, ha atribuït la suspensió de les Falles a la gran presència de madrilenys. Les Falles s’havien de suspendre, però l’argument ha causat un fort impacte per la poca consistència. L’Ajuntament de València i els fallers s’han reunit per a fixar una nova data després de l’ajornament. La proposta és fer-les entre el 15 i el 19 de juliol, coincidint amb la Gran Fira de València. Paral·lelament, s’ha ajornat la Fira del Llibre de València. Al Principat, Andorra, les Illes i Catalunya Nord s’han prohibit les concentracions de més de mil persones. També s’ha anul·lat la inauguració del Teatre Municipal del Born de Ciutadella i tots els concerts i activitats del Liceu, del Palau de la Música, de l’Orquestra Simfònica de les Illes i del Teatre Nacional de Catalunya, entre més activitats. Així mateix, s’han suspès esdeveniments esportius com ara la competició de futbol sala, el futbol no professional, la primera divisió del futbol femení, la d’hoquei i la d’handbol. La Copa de futbol també s’ha ajornat. Les activitats dels partits polítics i les entitats, com ara Òmnium Cultural, i la de diversos municipis també han estat suspesos. Sembla bastant inevitable que s’acosti una suspensió generalitzada d’activitats públiques que podria ajudar a contenir l’expansió de la Covid-19 i la saturació del sistema de salut. L’Organització Mundial de la Salut (OMS) ha declarat que la Covid-19 ja és una pandèmia global. A Itàlia continua augmentant el nombre de morts i d’infectats. Aquestes darreres vint-i-quatre hores han mort 196 persones, i en total ja n’hi ha haguts 827. A Itàlia avui hi ha hagut 2.313 casos nous; en total, n’hi ha 12.462. A última hora s’ha detectat el primer cas de coronavirus a Catalunya Nord. Es tracta d’un professor de l’escola agrícola de la Guingueta d’Ix (Alta Cerdanya). El batlle del poble, Jean-Jacques Fortuny, ha confirmat el tancament del centre, segons que informa France Bleu. La redacció de VilaWeb us recomana avui aquests articles i enllaços: – VilaWeb: Jaume Padrós: ‘És una situació absolutament nova al món’ – Medium: Coronavirus: per què cal actuar ara (en anglès) – Agence France-Presse: El coronavirus i la grip no són igual (en francès) – La Stampa: Projecte a Milà per a quatre-centes places de cures intensives als pavellons de la Fira (en italià) – The Straits Times: Les companyies aèries s’endinsen en la crisi del coronavirus amb l’anul·lació de milers de vols (en anglès) – Libération: Va parlar Adèle Haenel del coronavirus el 2014 al film ‘Les combattants‘? (en francès) Quines han estat les notícies més destacades sobre la crisi que us hem ofert avui? – Oriol Mitjà estima que pot haver-hi 700 casos potencials de Covid-19 a Catalunya – El coronavirus colpeja Igualada – Nova data per a les Falles: del 15 al 19 de juliol – Andorra decreta mesures excepcionals per la Covid-19 – S’ajorna la Fira del Llibre de València pel coronavirus – L’OMS declara que la Covid-19 ja és una pandèmia global – Ximo Puig atribueix la suspensió de les falles al descontrol de l’epidèmia a Madrid – El govern espanyol no es proposa d’aïllar la comunitat de Madrid – El vaccí contra el coronavirus 2019 pot tardar un any o dos – Una dona de cent tres anys supera la Covid-19 – I per què no s’aïlla Madrid pel coronavirus, com es va fer amb Milà? Quin és el recompte actual d’afectats i morts? A escala mundial les darreres xifres són de 124.910 casos confirmats i 4.589 morts. Del total de casos, 66.239 ja es consideren guarits, segons dades de la Universitat Johns Hopkins. Els estats més afectats són: – La Xina, amb 80.969 casos i 3.162 morts. – Itàlia, amb 12.462 casos i 827 morts. – L’Iran, amb 9.000 casos i 354 morts. – Corea del Sud, amb 7.755 casos i 60 morts. – L’estat francès hi ha 2.281 casos i 48 morts. – L’estat espanyol, amb 2.231 casos i 54 morts. Als Països Catalans hi ha 274 casos i 5 morts. Les dades, desglossades per territoris, són: – Al Principat, 180 casos i 4 morts (55 casos més que no ahir i 1 mort més que ahir). – Al País Valencià, 76 casos i 1 mort (11 casos més que no ahir). – A les Illes, 16 casos i cap mort (3 casos més que no ahir). – A Catalunya Nord, 1 cas (1 més que ahir). – A Andorra, 1 cas i cap mort (avui no hi ha cap variació). *No hi ha dades separades sobre la Franja de Ponent i el Carxe. La fotografia del dia Línies i petjades dibuixades per marcar la distància de seguretat entre els clients que s’esperen davant una parada d’alimentació ambulant a Milà. Fotografia: EPA / Matteo Corner Els enllaços i les dades a tenir sempre a mà: –  L’evolució del coronavirus a tot el món: quants casos n’hi ha? – Tots els rumors sobre el coronavirus que no us heu de creure – Per què és impossible de saber ara quina és la mortalitat real del coronavirus? – Coronavirus: per què rentar-se les mans amb sabó és tan eficaç? – Coronavirus: com podem netejar el telèfon mòbil? – Consells per als qui hagin d’aïllar-se pel coronavirus i per als familiars – ‘Coronavirus’ o ‘Covid-19’? Com n’hem de dir? – Vegeu la informació de la Generalitat Valenciana – Vegeu la informació de la Generalitat de Catalunya – Vegeu la informació del Govern de les Illes Balears – Vegeu la informació del Govern d’Andorra – Vegeu la informació de l’estat espanyol – Vegeu la informació de l’estat francès – Vegeu la informació de l’Organització Mundial de la Salut (OMS)

Summary: El report diari sobre el coronavirus 2019: preocupació per un brot a l’Anoia i la situació a Madrid, mentre l’OMS declara la pandèmia global


La militància d’ERC ha avalat avui amb una majoria àmplia que els republicans no donin suport a la investidura de Pedro Sánchez com a president del govern espanyol si abans de la votació no arriben a un acord amb el PSOE per a abordar el conflicte entre Catalunya i l’estat espanyol en una mesa de negociació. ‘El diàleg ha de ser entre iguals, entre els governs’, ha dit la portaveu del partit, Marta Vilalta, a la conferència de premsa en què ha anunciat el resultat de la consulta. Un 94,6% dels militants han donat suport al sí a la pregunta: ‘Està d’acord a rebutjar la investidura de Pedro Sánchez si prèviament no hi ha un acord per a abordar el conflicte polític amb l’estat a través d’una mesa de negociació?’ Uns 8.500 militants d’ERC tenien dret a vot en aquesta consulta electrònica no vinculant, que ha tingut una participació del 70%. El no ha obtingut només el 5,4% dels vots. Vilalta ha insistit que cal una negociació i un diàleg de govern a govern. ‘Pot ser un primer pas per a caminar cap a una solució democràtica entre Catalunya i l’estat espanyol’, ha dit. ‘No ens fa res ser els que obrim camí, sabem que si aconseguim aquesta mesa de negociació altres formacions s’afegiran a aquest acord. És el que demana la societat catalana’, ha afegit. Vilalta ha reiterat les condicions exposades ahir per Pere Aragonès, coordinador nacional del partit i vice-president del govern, en un article a La Vanguardia. Aragonès concretava que la taula de negociació que ERC fa temps que proposa per a desencallar el conflicte s’hauria de sustentar en quatre potes: un diàleg de reconeixement i entre iguals, que sigui sincer i sense condicions, amb un calendari clar i amb garanties de compliment. Aragonès també va proposar que tots els pactes que surtin de la taula de negociació se sotmetin a votació dels catalans. ‘No hi ha res més validador que les urnes‘, deia. L’equip negociador designat per ERC –Marta Vilalta, Gabriel Rufián i Josep Maria Jové– es reunirà ben avait amb els representants del PSOE per a continuar explorant un possible acord que faciliti l’abstenció dels republicans a la investidura de Sánchez, fet que permetria que el govern entre el PSOE i Unides Podem tirés endavant.

Summary: El 94% de la militància d’ERC refusa d’investir Sánchez si no hi ha negociació entre els dos governs


La tensió entre JxCat i ERC sobre la utilitat de la taula de diàleg entre governs s’ha desbocat al parlament. El president del grup parlamentari d’ERC, Sergi Sabrià, ha criticat que l’eurodiputada Clara Ponsatí ‘menystingués’ la taula de diàleg en l’acte del Consell per la República a Perpinyà, titllant-la d’‘enganyifa’, i debilités la posició catalana en la negociació amb el govern espanyol, segons ell. ‘No anem amb el lliri a la mà, nosaltres sabem perfectament qui és el govern espanyol’, ha afirmat Quim Torra. El president de la Generalitat ha defensat que l’objectiu no és reunir-se sinó exercir la sobirania. Per això ha emplaçat a ERC a aconseguir sortir plegats de la negociació amb data per a un referèndum acordat. ‘Poso per davant de tot l’exercici de l’autodeterminació i l’amnistia’, ha assegurat davant d’ERC, negant-se a ‘fer retrets’. En la sessió de control al govern, Sabrià ha al·legat que no entenen com membres d’un mateix espai polític es poden asseure a defensar l’autodeterminació i l’amnistia davant del govern espanyol i, unes hores més tard, hi carreguen en contra ‘amb duresa i amb amargor’. Torra ha respost a ERC que ells són els primers que reconeixen el seu escepticisme i que es mouen amb prudència. També ha defensat la unitat de l’independentisme i la posició de Ponsatí: ‘A mi no em sobra ningú’. L’estira-i-arronsa amb ERC s’ha tornat a reproduir uns minuts més tard, per la retirada de l’escó a Torra. El president de la Generalitat ha reclamat a Torrent que reconsideri la decisió d’haver-li retirat tots els drets com a diputat perquè pugui recuperar-los un cop constades les irregularitats de la Junta Electoral Central, que va abordar la seva inhabilitació amb un membre contractat per Cs, Andrés Betancor. Precisament avui ha transcendit que un altre membre, Carlos Vidal, va militar al PP fins poques setmanes d’haver estat nomenat, segons que ha avançat InfoLibre. La pèrdua de l’escó de Torra executada pel parlament va obrir l’esvoranc definitiu entre els dos socis de govern, i va precipitar l’anunci del president de la Generalitat que posarà data a les eleccions un cop s’aprovi el pressupost. De fet, la cambra ha tramitat una proposta de resolució de JxCat, a la qual ERC va presentar esmenes, perquè Torra recuperi la condició de diputat, però JxCat no va demanar incloure-la a l’ordre del dia i caldrà veure si ho acaba fent de cara als pròxims plens perquè se sotmeti a votació. El president de la Generalitat també ha reclamat als grups que aprovin una llei electoral catalana i siguin sindicatures electorals pròpies les que regeixin el sistema, un cop constatat que totes les decisions preses per la JEC estan ‘viciades’ i es troben sobre sospita. El president del grup parlamentari de JxCat, Albert Batet, ha considerat que ‘haurien d’inhabilitar les decisions de la JEC’. ‘És una vergonya, han estat fent trampes, han comprat l’àrbitre i jugat amb la democràcia’, ha dit. La petició de Torra a Torrent també s’ha produït poc abans d’una nova picabaralla amb Cs, que ha titllat el president de la Generalitat d’‘ocupa’ perquè considera que no exerceix legalment el càrrec. Torra ha criticat que Torrent permetés que Cs l’‘insulti impunement’ sense protestar, i s’ha negat a respondre el president del grup parlamentari de Cs perquè havia tancat la intervenció sense formular cap pregunta. Carlos Carrizosa ha retret a Torra que qüestioni la posició de Betancor quan és membre de la Junta Provincial de Barcelona Marc Marsal, integra la Comissió Jurídica Assessora de la Generalitat del govern i va formar part de la Sindicatura Electoral de l’1-O.

Summary: Torra diu a ERC que han de sortir de la taula de diàleg amb data per a un referèndum


La Crida Nacional per la República no renuncia a ‘cap via pacífica i no violenta’ per a fer efectiva la declaració d’independència i instaurar la República ‘a l’empara de la causa justa de la independència’. La proposta inicial de ponència política del moviment insisteix a perseverar en l’intent de diàleg amb l’estat espanyol, però avisa que exerciran efectivament el dret d’autodeterminació si aquest diàleg no fructifica en ‘un període prudencial’ o bé sorgeix una oportunitat per a exercir la sobirania a partir de la mobilització i amb l’aval de la ‘voluntat majoritària’ de la ciutadania. La ponència organitzativa estableix que Carles Puigdemont serà el president impulsor de l’organització, que també tindrà un altre president executiu i un secretari general. Puigdemont, però, ‘encapçalarà l’acció política’ de la Crida. La formació s’estructurarà amb un govern, un consell de representants (amb funcions semblants a les que tindria, diuen, un parlament) i l’assemblea nacional, formada d’entrada per les 9.500 persones que s’han fet fundadores i, una vegada es constitueixi definitivament, pels associats que estiguin a corrent de pagament. De fet, una de les finalitats de la Crida és construir un moviment que ‘cristal·litzi en un instrument polític organitzat’, i el nucli fundador ja va començar els tràmits per a registrar-lo com a partit polític. La proposta dels estatuts de la formació també consagra Quim Torra i Jordi Sànchez com a impulsors de la Crida, a més de Puigdemont. Els 10.000 inscrits com a fundadors podran esmenar a partir d’ara les dues ponències per via telemàtica. S’aprovaran definitivament al congrés constituent el 19 de gener. Desobediència pacífica i acció institucional Segons la Crida, la mobilització pot forçar l’estat a desblocar les negociacions per acordar un referèndum. Com? Amb mobilitzacions basades en la ‘no-violència activa’ i amb ‘accions de nova dimensió’ que no concreta. Sí que cita, com a exemples reeixits de desobediència civil a Catalunya a tenir en compte (perquè ‘van doblegar el poder’) el tancament de caixes, la vaga de tramvies i el moviment contra el servei militar obligatori, amb l’objecció de consciència i la insubmissió. La Crida propugna que es busqui una estratègia conjunta amb els actors sobiranistes, basada en ‘accions republicanes no violentes’, que actuïn com a acceleradors d’una solució democràtica al conflicte i com a generadors de noves oportunitats. Tal com va avançar VilaWeb, la ponència política combina la intenció de forçar un referèndum amb la desobediència pacífica i la protesta, amb el convenciment que l’independentisme ha de provar de governar totes les institucions autonòmiques. També advoca per treballar per l’alliberament i l’absolució dels presos polítics i el retorn dels exiliats. Convenció fundacional de la Crida al pavelló Nou Congost de Manresa. Fotografia: Albert Salamé. La Crida demana que s’admeti que des de les institucions ‘hi ha un marge d’actuació limitat’. Ara bé, preveu que les circumstàncies empenyin els representants polítics a dur a terme actuacions que siguin considerades desobediència per algun tribunal i, per tant, penades judicialment. Segons que al·leguen, la desobediència ha de ser en tot cas ‘una decisió personal i intransferible’ del representant polític, i cap imposició col·lectiva no la pot imposar ni condicionar, atès que les conseqüències judicials s’assumeixen individualment. La Crida admet, malgrat tot, que la desobediència de les institucions pot ser una ‘acció necessària’ si els poders de l’estat actuen injustament en la seva negativa a acceptar un referèndum pactat. Malgrat que hi hagi un marge limitat d’acció des de les institucions, la Crida al·lega que, sense el control del govern, el procés no hauria estat possible. A més, el parlament i el govern de la Generalitat i els ajuntaments són la ‘primera línia de contenció’ davant les ofensives de l’estat espanyol i s’hi poden implementar polítiques amb valors republicans que beneficiïn tots els ciutadans. Respecte a les eleccions municipals, la nova organització defensa les llistes unitàries, tot i que la Crida com a tal no s’hi presentarà. Cita el cas de Barcelona com a exemple paradigmàtic. ‘Seria imperdonable que a les pròximes eleccions locals el sobiranisme torni a cedir alcaldies tan importants com la de Barcelona per prioritzar l’aposta de partit i no el guany o l’interès col·lectiu del sobiranisme’, diu. Crítiques a la manca d’unitat La Crida és molt crítica amb els partits independentistes. Raona que la manca d’unitat i la desconfiança entre les formacions sobiranistes ha estat l’origen d’algunes ‘decisions estratègiques no reeixides’. També critica la prevalença dels interessos de partit i la rivalitat, que només han servit per a ‘debilitar’ el projecte. Des de la unitat d’acció, diu, s’ha de treballar per crear noves oportunitats en un futur immediat. La Crida argumenta que no pretenen ‘uniformitzar ni anul·lar’ la personalitat ni l’espai de cap partit, ni tampoc silenciar-los. Però sí generar una ‘confluència conjuntural’ que s’articuli també a les eleccions. És profitosa, sentencia la ponència, tant pel que fa als resultats electorals com en l’acció política posterior que es confronti democràticament amb l’estat espanyol. A més, proposa que el Consell de la República, amb Puigdemont al capdavant, encapçali la internacionalització de la causa independentista. La ponència política es tanca amb una carta de compromís polític de 17 punts que resumeix els principis fundacionals. Diversitat ideològica i organització interna La Crida vol créixer a partir d’una diversitat ideològica que fins i tot estructura internament, per garantir la representativitat de tots els sectors. Al consell de representants, hi haurà dotze membres de cadascun dels tres corrents interns amb què naixerà: el liberal, el socialdemòcrata i el d’esquerres. Al govern, hi haurà d’haver un membre de cada corrent. També volen garantir la representació del moviment a tot el territori i a escala internacional. El màxim òrgan de decisió de la Crida, segons la proposta organitzativa, és l’assemblea nacional. Haurà de decidir, per exemple, a quines eleccions concorre l’organització. El govern de la Crida tindrà un president i un secretari general que són irrevocables, de manera que només podran dimitir. A més, aquests dos càrrecs s’hauran de presentar plegats i es votaran conjuntament a l’assemblea. En una segona votació, s’elegiran dinou membres més. La Crida ratifica el compromís de dissoldre’s una vegada s’aconsegueixi la independència. En el moment de la declaració efectiva d’independència, es comprometen a convocar una assemblea nacional extraordinària per a aprovar-ne la dissolució. També es permetrà la doble militància, tot i que partits com el PDECat i ERC la prohibeixen explícitament als seus estatuts. També es compromet a facilitar una participació contínua dels associats amb mitjans telemàtics, amb l’objectiu que es votin les propostes que formulin els òrgans de govern.

Summary: La Crida considera qualsevol via pacífica per a instaurar la República


Albert Rivera ha comparegut aquest matí davant els mitjans de comunicació per explicar que el president francès, Emmanuel Macron, l’havia felicitat pels pactes electorals de Ciutadans després de les eleccions autonòmiques i municipals. ‘Macron i l’Elisi donen suport als nostres pactes i ens han felicitat, fins i tot, per Andalusia’, ha declarat. D’aquesta manera, el dirigent de Ciutadans ha volgut tancar la polèmica per les desautoritzacions que havia rebut aquests darrers dies des de París. 🔴 Albert Rivera, en Bruselas: "Macron y el Eliseo apoyan nuestros pactos y nos han felicitado, incluso, por Andalucía" pic.twitter.com/tJ2siPmHzI — 24h (@24h_tve) June 20, 2019 Tanmateix, el cisma entre Ciutadans i la República en Marxa pels pactes amb l’extrema dreta sembla que no s’ha pas resolt del tot. Segons que publica El País, una font diplomàtica francesa ha assegurat que Macron no havia donat suport en cap moment a l’actuació del partit de Rivera. ‘No ho confirmem pas, aquesta informació és inexacta’, ha dit. Tots dos dirigents són avui a Brussel·les. Rivera ha assistit a la constitució del grup liberal al Parlament Europeu i Macron a la reunió del Consell Europeu.

Summary: L’Elisi desmenteix que Macron hagi felicitat Rivera pels pactes electorals


Txarango ha marcat el seu final al calendari l’any 2021. Abans de fer-ho, els músics publicaran el seu darrer àlbum a la primavera de 2020 i faran una gira de comiat, que acabarà a Girona el febrer de 2021. Així ho han anunciat en una publicació a Instagram, on diuen que ‘després de deu anys recorrent el món i posant tota l’energia de les nostres vides en aquest projecte, arriba el moment de tancar el viatge’. Les entrades dels concerts de la darrera gira ja estan disponibles al seu lloc web. Podeu llegir ací la publicació de comiat: View this post on Instagram Avui compartim tres notícies molt importants per nosaltres! ★ NOU DISC A LA PRIMAVERA ★ Després de més d’un any fora dels escenaris, acabem d’entrar a l’estudi per començar a gravar el que serà el 4rt disc de Txarango. El nou treball arribarà a la primavera i donarà pas a una gira molt especial! ★ EL GRAN CIRC, UNA GIRA ÚNICA ★ Acabem de posar a la venda les entrades de tota la gira que farem! Celebrarem 10 anys als escenaris recorrent el territori sota la carpa del nostre propi circ. Un somni fet realitat que ens acompanya des que va néixer Txarango. Aquesta gira autogestionada, plena de sorpreses i companyes de viatge, ens està permetent construir un espai itinerant propi i transformador, basat en l’economia social i solidària. ★ EL FINAL DEL VIATGE ★ L’aventura que tenim per endavant, amb el nou disc i la nova gira, serà l’última etapa de Txarango. Sentim que després de més de 10 anys recorrent el món i posant tota l’energia de les nostres vides en aquest projecte, arriba el moment de tancar el viatge. Per nosaltres, acomiadar Txarango és una decisió important i ho volem fer de la millor manera que sabem, cantant i ballant per celebrar la vida compartida al costat de totes les persones que han fet possible aquest somni. Txarango ha estat el nostre projecte vital. Un camí intens, ple de reptes i aprenentatges. Ple de tot el que són plens els viatges. Avui, ple de gratitud. Ara que encara tenim per endavant tota una etapa sencera, hem sentit que era el millor moment per anunciar i compartir aquest final. Perquè els finals també s’han de celebrar! Perquè volem viure’l a prop vostre, amb tota la intensitat que mereix. Perquè l’agraïment que sentim és tant gran que ens quedarà més petita la gira que la paraula GRÀCIES. Comptem amb totes i tots vosaltres. Que ningú es quedi sense entrada! www.txarango.coop A post shared by Txarango (@txarango) on Dec 16, 2019 at 11:00am PST Segons que expliquen en un comunicat, els concerts de la nova gira estan dissenyats per l’escenògraf Lluís Danés sota la carpa d’un circ. En comptes de tocar pels escenaris de sales i festes majors, Txarango instal·larà una carpa a les catorze ciutats on arribarà la gira. El recinte estarà format per un espai a l’aire lliure amb música, exposicions, parades de menjar i beure i zones de relaxament. L’accés s’obrirà a les 19.00 i el concert de Txarango començarà a les 21.30. Un cop acabat, la festa continuarà amb punxa-discos. La gira passarà per localitats com Vic (12 i 13 de juny), Calafell (19 i 20 de juny), Sant Feliu de Guíxols (10 i 11 de juliol), Puigcerdà (24 i 25 de juliol), Manacor (14 i 15 d’agost), Amposta (28 i 29 d’agost), Lleida (4 i 5 de setembre), Mataró (18 i 19 de setembre), Terrassa (2 i 3 d’octubre), València (23 i 24 d’octubre), Olot (13 i 14 de novembre) i Manresa (11 i 12 de desembre). També passaran pel Festival Cruïlla i pel Clownia. El 2021, faran parada a Valls el 29 i 30 de gener, i Girona el 26 i 27 de febrer. El de 2020 serà el quart disc de Txarango, després de ‘Benvinguts al llarg viatge’ (2012), ‘Som Riu’ (2014) i ‘El Cor de la Terra’ (2017). Pel camí, han publicat grans èxits com Una lluna a l’aigua, Músic de carrer, Compta amb mi o Agafant l’horitzó, l’himne de campanya pel referèndum d’independència que van cantar amb Gemma Humet, Aspencat, Cesk Freixas, les Kol·lontai i Ascensa Furore.

Summary: Txarango anuncia el seu comiat el 2021