L’actriu i presentadora Tània Sàrrias feia un temps que estava apartada dels focus mediàtics. Coneguda per haver actuat en sèries de TV3 com Mar de fons i haver presentat programes com Spuntik i La Columna, aquests últims anys ha aparegut molt poques vegades a la televisió. Reconeix que vivia un moment emocional complicat que l’havia mantingut apartada. Ara torna i ho fa amb un llibre sota el braç. Amb el títol No et rendeixis (Angle Editorial), ofereix les seves vint-i-dues claus per a superar les tempestes emocionals i sortir del pou. A partir de la seva experiència, mira d’ajudar i oferir les claus bàsiques per a sentir-se millor. Res estrany, coses que tots podem fer. Riure, dormir, plorar, escriure i caminar són algunes de les seves propostes. ‘Al final són les petites coses que et salven d’una mala temporada’, sentencia Tània Sàrrias, qui torna amb més força que mai. —Per què costa tant parlar d’aquest pou o tempesta que hi ha a ‘No et rendeixis’ si, com diu Jofre Llompart al pròleg, tots hi hem passat o hi passarem? —Suposo que hi ha molts factors; en el meu cas, sóc molt reservada. Però ambé hi té a veure la prudència, la vergonya d’haver passat coses que sembla que, si les expliques, et fan ser menys que la resta. Aquest aparentar generalitzat, on tot és perfecte. També hi ha una part de vulnerabilitat. Suposo que és una barreja de tots aquests factors. I a cadascú l’afecta més una cosa o una altra. —Creieu que se n’hauria de parlar molt més? Segurament si ho féssim, seria més fàcil de superar-ho… —Sí. Ara que parlo molt sobre el llibre i en rebo moltes reaccions, em refermo en aquest pensament. Sembla mentida que la gent se senti tan sola davant els seus problemes emocionals. Per les coses que m’expliquen, costa molt trobar algú amb qui parlar obertament. No vaig escriure el llibre amb aquesta idea al cap. No vaig pensar que hi havia aquest buit. No era conscient que existia. I per això m’alegro d’haver escrit aquest llibre. Ara reivindico i demano que la gent parli molt més dels sentiments. —Explicar aquests moments complicats, sense entrar en detalls de què us passa, és valent. I més, essent una cara coneguda. Els qui sortiu per televisió sembla que tots us vagi bé. —No era conscient de la qüestió de la valentia fins que no m’ho heu començat a dir els periodistes i els lectors. Jo he escrit el llibre des de la necessitat de compartir una cosa, perquè vaig pensar que en el meu dia a dia, quan estava malament, m’hauria ajudat força a tirar endavant. No vaig pensar en les conseqüències. I si això és ser valenta, és que ho dec ser. No m’he vist mai com una persona gaire valenta, però suposo que quan superes situacions tan complicades, et demostres una valentia que no sabies que tenies. I si això passa per escriure i compartir-ho, doncs benvinguda sigui la valentia. —Preparant-me l’entrevista he vist que us pregunten molt pels motius que us van portar a aquest pou. Curiosament, llegint el llibre no he tingut la necessitat de saber més detalls dels que expliqueu… —Me n’alegro, perquè això vol dir que el llibre ha anat per on volia anar. No tots els entrevistadors tenen prou temps per a llegir el llibre i hi ha gent més morbosa que una altra. Això ho hem de respectar. I en sóc molt conscient. L’editorial m’ho va dir des del principi: ‘Estigues preparada, perquè voldran saber què t’ha passat.’ Sempre he dit que em poden preguntar tot allò que vulguin, però jo respondré com em vingui de gust. I com dieu, l’objectiu del llibre és compartir aquestes claus que a mi m’han fet sentir millor, si això pot ajudar algú. No crec que el meu problema sigui més important que el del lector. Per això tampoc n’he volgut parlar. Entre línies es poden llegir i entendre moltes coses. Però si algú es queda amb el morbo, és que potser no ha entès la intencionalitat final del llibre. O potser li pesa més aquest anhel de saber coses. Però no hi entraré mai. No he jugat mai aquest joc. —Definiu ‘No et rendeixis’ com un cant a la vida. Tot i que parleu d’un moment complicat, és optimista. —La demostració que te’n pots sortir sóc jo mateixa. I quan passes per tot això i t’asseus a escriure, de cop ets conscient de totes les coses bones que han passat per arribar fins aquí. Aleshores, sense voler-ho, et surt aquest llibre ple d’optimisme, llum i il·lusió. I quan comences a donar forma al llibre veus que al final dius: no et rendeixis, si us plau, no tiris la tovallola, val la pena continuar endavant. —Al llibre trobarem vint-i-dues claus per a sentir-se millor, que no bé… —És clar, de bé, t’hi vas sentint progressivament. Però sí que és un matís important. En aquest llibre no venc cap utopia, seria una mentida. Hi haurà moments de tot, dies millors i uns altres de pitjors. Sí que asseguro, perquè ho he viscut en primera persona, que a mesura que ho vas posant en pràctica i comences a reflexionar-hi, et sentiràs millor. I això no vol dir que sigui una progressió unidireccional i en augment. Hi haurà moments que tindràs una ensopegada, però t’aixecaràs, t’espolsaràs i continuaràs amb aquest petit objectiu d’estar cada dia una mica més bé. Perquè quan estàs malament, el fet de pensar a aconseguir un estat màxim de benestar causa més angoixa. En canvi, les coses es veuen diferents si penses: avui faig una mica i a veure si demà es veuen les coses una mica millor, i així cada dia. No venc res màgic, només comparteixo la meva experiència… —Les vint-i-dues claus són plenes de quotidianitat. Són coses com dormir, riure, estimar, caminar. Coses que fem en el nostre dia a dia i que ni ens parem a pensar com les fem. En moments complicats, en canvi, poden ser clau. —Com a actriu, observo molt les emocions. Quan estava malament, em vaig adonar que les coses que m’ajudaven a sortir-me’n eren molt més senzilles que no em pensava. El dia que dorms bé et sents una mica millor, el dia que has parlat amb una amiga et sents alleugerit, i quan somrius després de molt de temps, de sobte sents com es desfà un mica el nus que tens a l’estern. Al final, són les petites coses que et salven d’una mala temporada. —En realitat, cada persona troba aquella clau que li va millor… —Sí, he intentat que n’hi hagi per a gent ben diversa. N’han sortit vint-i-dues, però n’haurien pogut ser més. Les persones que han llegit el llibre sempre me’n comenten dues o tres, i no solen ser les mateixes. Això m’agrada perquè vol dir que cadascú es pot agafar les que li funcionen més. Home, si t’apliques les vint-i-dues millor, però és complicat. A un li va millor plorar, a l’altre riure o meditar… Cadascú ha d’anar trobant el seu camí. —El lector pot pensar que tot això ja ho sap, però al llibre hi ha estudis i tècniques per a aplicar millor aquestes claus. —Si el llibre només les anomenés, seria molt fàcil per a mi, però només seria un fulletó. Seria una llista de pautes. Jo he intentat argumentar-ho i explicar-ho. Amb una part més emocional, de la meva experiència, però complementant-la amb molts estudis i documentació de la part més científica i més tècnica. Sense entrar en el vessant que a mi no em toca, perquè jo no sóc ni psicòloga ni terapeuta. És un llibre molt pràctic. I, per tant, quan parlem de somriure explico algunes pautes per a arrencar aquest somriure o per què és important fer-ho. —Quina ha estat la clau més important, en el vostre cas? —La tinc clara: caminar. Quan vaig sortir a caminar cada dia, el meu estat d’ànim va fer un canvi abismal. Va ser un abans i un després. És curiós, perquè és una de les claus que més em comenten. Potser aquesta moda del trekking té més a veure amb la part emocional que no ens pensàvem. I el fet de córrer, que és una versió de caminar més de pressa, al capdavall. Caminar ho ha canviat tot. —Aquests mesos us deveu haver trobat amb molta gent que us ha explicat la seva experiència… —Sí, és una responsabilitat i a la vegada un honor que algú senti la sinceritat suficient per a explicar-me una cosa tan personal. A mi m’afalaga, però també em fa sentir la pressió d’estar a l’altura amb les meves respostes. Sempre insisteixo que si et sents malament, no triguis a anar a un expert, perquè quan les coses se t’escapen de les mans és molt difícil d’anar enrere. Però si algú s’ha sentit acompanyat amb el llibre i m’ho explica, per a mi és un regal. Vol dir que havia de fer aquest llibre. —Al llibre sou honesta i dieu això de l’expert. No prometeu cap clau màgica. —Volia que quedés molt clar, sobretot als capítols que parlo de l’ansietat i la depressió. Quan parlo de problemes greus insisteixo que s’actuï de seguida que n’apareguin els primers símptomes. Són malalties i cal que la gent vagi a un especialista. —Dieu que no és un llibre d’autoajuda, per què? —No renego dels llibres d’autoajuda, fins i tot en parlo. Però és veritat que aquests llibres sembla que parlin d’una cosa molt limitada. En aquest cas, també hi ha una part molt emocional, testimonial. Ara, si l’han de col·locar en una llibreria, segurament anirà amb els d’autoajuda. A mi m’agrada més l’etiqueta que li va posar en Jordi Basté, és un llibre d’ajuda. Al final, pretén ajudar aquells qui ho puguin necessitar. —És un llibre pensat per llegir-lo sencer, però també es pot fer per capítols. I recuperar aquells capítols que et van bé quan tens un dia complicat. —Sí, ho dic al principi: llegeix el llibre quan vulguis i atura’t o tira enrere sempre. Fins i tot jo mateixa, de tant en tant, l’agafo i el rellegeixo. M’agrada que sigui un llibre molt regalat, perquè la gent que l’ha llegit el vol continuar tenint a la tauleta de nit per quan el pugui tornar a necessitar. —Si una cosa deixeu clara és que sempre surt el sol… Ha sortit? —Sí, per fi. Sé que hi haurà dies de núvols, però també alguns amb un arc de Sant Martí. O fins i tot dies que en sortiran dos, i llavors serà una passada. Estic convençudíssima que si t’aferres a alguna de les claus que surten al llibre, acabarà sortint el sol. —Amb una professió com la d’actriu és més difícil que surti el sol? És una professió molt inestable, això ho complica? —Sí, però totes les professions tenen els seus problemes. No vull pensar que la meva és més especial que cap altra. Parlant amb amics, sempre em diuen aquesta inestabilitat a la feina ha de ser molt angoixant. I és veritat que no et facilita les coses quan no estàs bé. No tenir una rutina, un salari o uns horaris estables no hi ajuda. Per altra banda, te les facilita amb escreix quan tens feina. Llavors surt un sol radiant. El fet de poder-me dedicar a allò que més m’agrada també és una de les raons per les quals no m’he rendit. Al final, cadascú ha de trobar en la feina, la família, la parella, aquelles coses que li fan mantenir la il·lusió i l’esperança. Allò que compensa viure els moments menys estables. —Suposo que en aquesta professió s’ha d’aparentar sempre més felicitat. I més ara amb les xarxes socials. Per què no podem tenir un dia trist? —Les xarxes socials són molt bones si s’utilitzen bé, però són molt perilloses quan es fa malament. I s’ha de tenir el cap molt clar perquè no t’afectin certes coses quan no estàs bé. Em preocupa veure l’increment de depressions que hi ha entre adolescents, les quals acostumen a estar vinculades amb les xarxes. És preocupant que la gent compti l’èxit en funció dels seguidors. O que hi hagi gent que s’inventi un pla genial a les xarxes quan en realitat està a casa passant un mal dia. Crec que hem de començar a despullar-nos i a ser honestos.

Summary: Tània Sàrrias: ‘Reivindico i demano que la gent parli molt més dels sentiments’


Els aranzels imposats pels Estats Units als cítrics han impedit que comencés la campanya d’exportació de taronja del port de Castelló a aquell país. El president de l’Autoritat Portuària, Francisco Toledo, ha dit que s’havia suspès tota la campanya d’exportació de taronja. Després de reunir-se amb el conseller de Política Territorial, Arcadi España, al port de Castelló, Toledo ha dit: ‘Lamentablement, el port de Castelló era el principal port d’exportació de taronja als Estats Units. Hi tenim un frigorífic magnífic amb la funció d’acomodar la temperatura de la taronja perquè es puga fer el protocol d’exportació.’ Ha destacat que, arran del problema dels aranzels, s’ha suspès tota la campanya d’exportació de taronja i espera que es pugui reprendre: ‘És una cosa que ve de molts anys, molt assentada’, ha dit. L’administració de Donald Trump ha modificat la política aranzelària com a resposta als ajuts de la Unió Europea a l’empresa aeronàutica Airbus, que, segons l’executiu de Trump, perjudica l’americana Boeing i que han estat declarats il·legals. Aquest conflicte de competència va esclatar l’any 2004 i el mes passat va fer un pas més, quan l’Organització Mundial del Comerç (OMC) va permetre al govern del president Donald Trump d’imposar aranzels per valor d’uns 7.500 milions de dòlars –uns 6.800 milions d’euros– a uns certs productes europeus.

Summary: Els aranzels de Trump perjudiquen l’economia valenciana


Pedro Sánchez ha sortit de la segona sessió del debat d’investidura amb menys suports que no pas tenia abans d’entrar-hi ahir. Qui ha de ser el seu soci en un teòric govern de coalició, Podem, se sent humiliat i els qui li haurien de facilitar la investidura amb una abstenció, ERC, han votat no perquè Sánchez no els ha obert cap porta. La votació decisiva no era avui, serà dijous, però hauran de canviar moltes coses perquè sigui investit. El dirigent del PSOE ha rebaixat el to agressiu, però no s’ha mogut ni un mil·límetre de les seves posicions. La prepotència i el menyspreu que no ha pogut exhibir davant un moderat Gabriel Rufián se’ls ha guardat per a Laura Borràs, a qui ha recordat que si l’independentisme ‘ho torna a fer’, com proposa Òmnium, tornarà a aplicar el 155. La cara amable de Sánchez ha aparegut en la rèplica a Rufián, però és una màscara, pura façana i prou. El portaveu d’ERC, que ha acomiadat l’antic Rufián de les samarretes reivindicatives i s’ha posat vestit d’home d’estat, s’ha permès de renyar Sánchez per no pactar amb Podem i ha demanat responsabilitat a tots perquè hi hagi un govern d’esquerres a Espanya. El dirigent del PSOE li ha agraït les formes i ha intentat de fer una mena d’escenificació per a simular un acostament, però sense fer cap proposta concreta. Fins i tot ha preguntat a Rufián si ERC havia après res de la repressió, banalitzant els presos. L’única cosa que està disposat a oferir Sánchez és un diàleg dins el marc legal que culmini amb la votació d’un nou estatut d’autonomia. El dirigent del PSOE intenta jugar amb l’amnèsia col·lectiva, perquè el Parlament de Catalunya ja en va aprovar un, d’estatut, el setembre del 2005 amb Pasqual Maragall de president, i després va ser ribotat al congrés espanyol pel PSOE i rematat pel Tribunal Constitucional. Catalunya ja l’ha fet, aquest camí, i no va funcionar. Durant la seva intervenció ni tan sols ha recuperat l’esperit de Pedralbes, on va deixar per escrit que Catalunya era un problema polític que s’havia de resoldre votant. El dirigent del PSOE s’ha queixat a Borràs que el catalanisme sempre havia contribuït a la modernització d’Espanya, i té raó. Però el catalanisme majoritari s’ha cansat de contribuir i no rebre res a canvi i des del 2012 ha optat pel sobiranisme. Sánchez continua jugant a la ruleta russa amb la seva investidura sense tenir en compte que el PSOE només té un 28% dels vots, amb els quals sembla que vulgui governar Espanya en solitari. Les enquestes del CIS de Tezanos són miralls on sempre surt guapo, perquè un bon sastre sempre fa vestits a mida. El dirigent del PSOE s’ho ha cregut i juga amb el fet que no té por d’unes noves eleccions espanyoles al novembre. Però l’estratègia d’humiliar Podem per abaratir el cost del pacte li pot esclatar a la cara. Oferir una vice-presidència sense competències per a Irene Montero i ministeris de nova creació per a no buidar els actuals és una presa de pèl que Podem no accepta. Encara és una incògnita què passarà dijous, perquè les negociacions entre el PSOE i Podem continuen contra rellotge, gairebé de manera agònica i en un ambient de clara desconfiança. Si hi ha acord, probablement hi haurà investidura, perquè Rufián ja avançat que el seu partit no posarà obstacles a un pacte d’esquerres i, per tant, passaria del no a l’abstenció. ERC necessita que hi hagi un govern d’esquerres a Espanya per justificar el seu viatge cap al pragmatisme. Però en política, 48 hores són moltes i encara no hi ha res tancat. El tripartit evita la compareixença de Puig a les Corts pel cas del Grup Zeta. El director general de l’Institut Valencià de Finances, Manuel Illueca, compareixerà dimarts que ve, 30 de juliol, en una reunió extraordinària de la comissió d’economia de les Corts per informar sobre el quitament del deute d’1,3 milions que va aprovar l’entitat pública a benefici del Grup Zeta, del qual és accionista el president de la Generalitat, Ximo Puig. La Junta de Síndics ha rebutjat amb els vots del PSPV, Compromís i Unides Podem la petició dels grups de l’oposició perquè Puig expliqués a la Diputació Permanent l’operació. El president de la Generalitat és accionista des de la dècada dels vuitanta de l’empresa Promociones i Ediciones Culturales (Pecsa), que edita el diari Mediterráneo de Castellón. Zeta era propietari del 85% de la capçalera fins a la compra recent d’Editorial Prensa Ibérica, que és propietària, entre més, del diari Levante. El síndic socialista, Manolo Mata, ha defensat la transparència del Consell en el cas, del qual assegura que ja se saben tots els elements i defensa que l’operació va ser ‘legal, legítima, transparent i coneguda per tots’. La síndica d’Unides Podem, Naiara Davó, ha defensat que el Botànic sempre havia estat exemple de transparència i que estaven a favor que es donessin explicacions, malgrat que el format depengui de la decisió del president. La síndica del PP, Isabel Bonig, ha aplaudit la compareixença d’Illueca però ha insistit que també ho hauria de fer Puig. Ha lamentat que encara no s’hagi publicat al Portal de Transparència l’acord de finançament del 2005 pel qual es va donar el crèdit al Grup Zeta, ni les modificacions posteriors, l’acord marc de finançament de juliol del 2017 i els informes de l’expedient del quitament. Soler desdramatitza les tensions amb el govern espanyol pel pressupost. El conseller d’Hisenda, Vicent Soler, ha comparegut a la Diputació Permanent de les Corts per explicar les comissions bilaterals entre el govern i l’estat amb motiu d’alguns punts del pressupost i la llei d’acompanyament en què han sorgit discrepàncies. El conseller ha explicat punt per punt els aspectes en discussió i els motius pels quals s’incorporaren. En la intervenció, ha qüestionat la urgència de comparèixer a la Diputació Permanent a petició del grup parlamentari del PP, tenint en compte que aquestes comissions són un tràmit sistemàtic entre el govern i l’estat destinat a evitar la conflictivitat processal; és a dir, que les discrepàncies respecte a les lleis autonòmiques s’acabin elevant al Tribunal Constitucional mitjançant recurs. La tesi de Soler no ha convençut el PP. El diputat Rubén Ibáñez ha recriminat al conseller que, quan encara governava Mariano Rajoy, qualsevol comissió bilateral oberta pel govern espanyol fos ‘un atac a la nostra autonomia’. En canvi ara, sota el govern de Pedro Sánchez, Ibáñez diu que Soler ‘sembla haver-se quedat sense veu’ per a censurar aquestes comissions. Fins i tot ha arribat a declarar: ‘Vostès no volen un govern de Sánchez, volen un govern del PP, que així viuen millor.’ Espot accelera els pactes d’estat amb l’oposició. El cap de govern es reunirà aquesta setmana amb el dirigent de Terceravia, Josep Pintat, per aprofundir en el pacte d’estat per a l’acord d’associació amb la Unió Europea. A banda d’Europa, Xavier Espot vol articular també immediatament amb les forces polítiques de l’oposició consensos al voltant de la reforma de les pensions i del sistema sanitari. A final de juliol o començament d’agost, Pintat també es reunirà amb el socialdemòcrata Pere López. A Espot li agradaria que el pacte estigués signat al setembre. Hi ha un esborrany embastat i compten amb les aportacions de l’oposició. Passa una cosa similar amb el pacte de les pensions. Ja treballen en l’esborrany. A l’octubre, la CASS farà públic un estudi actuarial i volen aprofitar el moment per mirar de tancar l’acord. Amb el tercer pacte, sobre salut pública, el ministre Joan Martínez ja s’ha reunit amb l’oposició i el cap de govern assegura que hi ha punts de coincidència. Les tres qüestions són prioritàries per a l’executiu. Espot també ha valorat positivament els primers passos del govern de coalició, remarcant que no hi havia hagut declaracions contradictòries entre membres de l’executiu, com passa en altres països amb governs de coalició. El cap de govern ha atribuït la cohesió a la feina prèvia fent un programa polític consensuat i tenir un full de ruta a seguir.

Summary: Sánchez juga a la ruleta russa


Elena Ortega va haver de passar el calvari de veure com el seu fill entrava a la presó. D’això fa tres anys i mig, i l’Alfon, com és conegut popularment, ha de complir condemna fins al 2021 per un delicte de tinença d’explosius. Natural del barri de Vallecas, a Madrid, Ortega havia mamat l’activisme de petita però amb l’empresonament del seu fill, que considera un pres polític, es va abocar amb deler a impulsar l’associació Mares contra la Repressió. Aquesta entitat dóna suport a la manifestació de demà a Madrid per a protestar pel judici contra els presos polítics. Hem parlat amb ella a les portes del Tribunal Suprem. —Com neix Mares contra la Repressió? —Doncs neix com una necessitat de cercar suport i solidaritat. Som mares de joves antifeixistes, compromesos amb allò que s’anomena l’esquerra més radical, l’esquerra extraparlamentària i que és organitzada; mares de ‘bukaneros’, de la coordinadora antifeixista, d’organitzacions marxista-leninistes i anarquistes. Poc després del 2000 ens trobàvem amb situacions similars, com ara anar a la comissaria quan detenien els nostres fills o a anar l’hospital quan algun nazi els apallissava. I tot això, de vegades, ho passàvem soles perquè et trobaves veïns o familiars que et deien que era normal, perquè el teu fill s’ajuntava amb segons quins grups. —I quan us vau organitzar? —Tot va agafar forma el 2007, quan un neonazi va assassinar Carlos Palomino al metro. Tenia setze anys i es dirigia a una contramanifestació dels neonazis de Democracia Nacional al barri d’Usera, de majoria immigrant. Era de Vallecas, molt amic del meu fill. Vam prendre consciència de la realitat. Coneixíem molt el jove i ens feia molt mal el tractament que en van fer alguns mitjans. ‘Baralla entre bandes’, deien. Van criminalitzar el noi dient que era un radical antisistema i violent. A sobre que l’assassinen… No ho podíem consentir, per això dic que naixem d’una necessitat. Va ser llavors quan ens vam organitzar. —I encara us manteniu actives. Sobretot pel cas del vostre fill, l’Alfon, que ja fa tres anys i mig que és a la presó. —Va entrar-hi el 17 de juny del 2015 i acaba la condemna el març del 2021. Al juliol farà quatre anys que se li va aturar la vida. Malgrat que ho ha passat molt malament, perquè al principi el van posar en un règim especial, ell veu molt clar per què és a la presó. Escoltant com parla Jordi Cuixart, tenim clara quina és l’actitud que s’ha de tenir quan s’és a la presó. I crec que el meu fill la tenia. Guia de la manifestació a Madrid del 16 de març contra el judici —Durant tot aquest temps heu denunciat el que considereu un empresonament injust. Quan preneu consciència que el vostre fill és un pres polític? Al primer moment? —El primer dia. Ell sortia de casa per fer de piquet informatiu de la vaga general del 14 de novembre de 2012, la que reclamava la derogació de la reforma laboral. Però és que no va ni tenir temps d’incorporar-se perquè ja l’esperaven tres policies de paisà. Allà comença el muntatge. El van acusar de portar una motxilla amb un material explosiu. Ell els va dir que això ho acabaven de recollir, que sabien que no era seu. ‘Ja saps com funcionen aquestes coses, Alfon’, li van dir. Vull dir que quan vàrem arribar a judici jo ja sabia que era un pres polític. És igual com això que passa ací . Sempre vaig tenir clar que el meu fill era un pres polític. Però el dia del judici, amb l’escenografia i tot plegat, es va fer evident que era un muntatge. Es va justificar allò que era injustificable i l’única cosa que volien era fer callar veus, la capacitat d’expressió. Així actua el règim. —Durant tot aquest temps, i després de les dues sentències en contra, no heu mai dubtat del vostre fill? —No… Cal tenir en compte que jo acabava d’arribar del piquet informatiu quan al meu fill li va passar això. La meva mare, els meus germans… tots anem al piquet informatiu! Venim d’una tradició d’activisme polític. Per això vàrem comprendre ràpidament què havia passat. L’han caçat, ens vàrem dir. El meu fill va ser un boc expiatori per a alliçonar la joventut que s’anava organitzant, la que volia donar resposta als carrers. Havien de caçar-ne un per acoquinar els altres. —El cas de l’Alfon és molt poc conegut, als mitjans de Catalunya, però també als de l’estat espanyol, en general. Per què passa? —És el mateix ressò que té ara mateix el judici aquí a Madrid. Nul. I si surt en algun mitjà és per a criminalitzar els presos. I justifiquen una utilització d’un llenguatge perquè la gent s’acostumi a escoltar ‘separatistes’, ‘sediciosos’, ‘colpistes’… El mateix tracte mediàtic. Si el cas de l’Alfon el tractava algun mitjà majoritari, com El País, l’ABC o La Sexta, era per a criminalitzar-lo. Preferíem no sortir-hi. Ens va costar molt de trencar el cercle mediàtic. Vàrem haver de fer molt soroll al carrer. És clar, no érem una organització política ni social, sinó que érem l’entorn de l’Alfon, els seus amics de lluita, el meu entorn, l’entorn de la meva mare, el barri… Però ja al primer moment vam tenir el suport de quaranta col·lectius de Vallecas. —Parlem de la manifestació de dissabte. Per què us hi heu afegit? —Ho vam veure clar de seguida. De fet, desitjàvem que passés això. Nosaltres fonamentalment som una organització antirepressiva. Aquests últims anys hem mostrat la nostra solidaritat a les víctimes de la repressió de l’estat. Hem anat a comissaries, judicis, hem fet actes, conferències… I és clar que volem la llibertat dels presos polítics catalans. No hem d’oblidar que són jutjats per haver exercit el dret d’autodeterminació, un dret fonamental de l’ésser humà. Recordo com vaig plorar amb les imatges de l’1-O. Amb tot el que hem vist, no pensàvem que serien capaços d’estomacar gent que feia cua en un col·legi per votar. Aquell dia va ser un punt d’inflexió. I si no dius res contra una cosa com aquesta, prepara’t per quan et passi a tu. Aquest és el missatge que vaig copsar. —La manifestació ha tingut molt suport d’entitats socials d’aquí a Madrid, però cap partit, tret d’Esquerra Castellana. Com ho interpreteu? —Bé, la consigna era que es volia una manifestació encapçalada per la població civil, que no es donés protagonisme a cap partit. I puc dir que en les assemblees i en les reunions per la manifestació hi ha persones de partits polítics que hi participen a títol personal. Crec que el dia de la manifestació serà un abans i un després. Tothom qui vulgui lluitar per la democràcia i perquè no hi hagi presos polítics en aquest país, ha d’assistir a la manifestació. I el qui no ho faci, la seva absència serà criticada. Haurà d’explicar per què no ha defensat la llibertat. Els donem una oportunitat. Els qui no hi vagin, els ho recordarem, ara que són a punt de començar la campanya electoral.

Summary: Elena Ortega: ‘Qui no vingui a la manifestació, haurà d’explicar per què no ha defensat la llibertat’


La manifestació de l’Onze de Setembre convocada per l’ANC i Òmnium Cultural, que té el lema ‘Fem la República Catalana’, ha accelerat força el ritme d’inscripcions i ja arriba gairebé als 300.000 participants, concretament 295.000. Els últims dies, diversos trams han augmentat l’afluència, especialment els més pròxims a la plaça de les Glòries. Així mateix, s’han venut 240.000 samarretes i ja hi ha 1.100 autocars plens d’arreu de Catalunya. Dimarts, la presidenta de l’ANC, Elisenda Paluzie, va anunciar que hi havia 200.000 persones inscrites i 800 autocars plens. Per tant, en dos dies s’han inscrit 95.000 manifestants més, arribant aquest vespre als 295.000. Com es pot veure en el mapa que facilita l’ANC, ja no hi ha cap tram d’ocupació baixa. En queden, això sí, sis de poca ocupació. La majoria dels trams presenten un índex mitjà o alt d’inscripcions. Ara per ara, els sectors amb menys inscrits estan situats entre la plaça Francesc Macià i Palau Reial. MÉS INFORMACIÓ Guia de la manifestació de la Diada de l’Onze de Setembre del 2018: ‘Fem la República Catalana’

Summary: S’accelera el ritme d’inscripcions a la manifestació de la Diada: gairebé 300.000 inscrits


Fa poques setmanes que es va morir el fotògraf Leopoldo Pomés. Més enllà de la fotografia i la publicitat, tenia un fructífer vessant d’hedonista i de gastrònom. I tal com explica en el seu sorprenent tractat Teoria i pràctica del pa amb tomàquet (publicat el 1985 a Tusquets i del qual s’han fet diferents edicions, la darrera no fa pas gaire i que és a les llibreries), el gaudi del menjar ja li venia de petit. En aquestes coses reconeix que llavors ja era molt espavilat. Una vegada gran, amb la seva dona, Karin Leiz, apassionada també de la gastronomia (autora de diversos receptaris de cuina), van fundar els restaurants Flash Flash, especialitzat en truites, i Il Giardinetto. El Flash Flash, que ja té cinquanta anys i manté l’estètica pop ideada per Federico Correa i Alfons Milà, avui és una reminiscència d’allò que fou la Barcelona de la gauche divine al voltant del carrer Tuset. La imatge del Flash Flash era protagonitzada per Karin Leiz, que de jove havia estat la model de les fotos de Pomés. Una de les gràcies i valors de Leopoldo Pomés és que va saber combinar el món sofisticat i exclusiu de la gauche divine amb el gust per elements tan populars com el pa amb tomàquet. I això el fa especial i autèntic. En el llibre Teoria i pràctica del pa amb tomàquet, relata amb gràcia i audàcia moltes vivències personals, alhora que aporta cert rigor sobre la menja i com menjar-la. I més enllà de les receptes que també recull, molt basades en la relació de l’ou i la truita amb el pa amb tomàquet (tot lliga), hi ha un moment en què té la gràcia de proposar dues llistes. La primera: Quan, amb qui i on s’ha de menjar pa amb tomàquet. La segona: Quan, amb qui i on no s’ha de menjar pa amb tomàquet. Perquè, la gastronomia, per damunt de tot, és un fet social, un acte alimentari lligat al plaer dels sentits i al fet de compartir. Quan s’ha de menjar el pa amb tomàquet i quan no? Pomés diu que el pa amb tomàquet s’ha de menjar, per exemple, mitja hora després d’haver fumat herba; molt d’hora al matí, a l’estiu, després d’haver caminat una hora pel camp, acompanyat d’una bona amanida fresca, tomàquet i pebrots; davant un nen desmenjat a l’hora de berenar; a les tres de la matinada, després d’haver fet l’amor; acabat d’arribar d’un viatge a fora de Catalunya, davant les càmeres de televisió americanes; quan us concedeixin un premi; la segona vegada que rebeu a casa un ambaixador o un ministre estranger… I recomana no menjar-ne la primera vegada que rebeu a casa un ambaixador o un ministre estranger; en un bon restaurant de Madrid o Nova York si no heu donat una bona propina i no parleu el mateix idioma que el cuiner; quan corre mala maror; escrivint a màquina; en una reunió de negocis amb gent nerviosa… I una recepta: la truita del nen I acabem amb una recepta del llibre, que és de les que quan la llegeixes ve de gust de tastar. Explica Pomés: «Xavier Valls, pintor molt important, ja va donar mostres de la seva possibilitat artística quan va inventar, de molt petit, una truita a la francesa a l’interior de la qual va posar molla de pa amb tomàquet convenientment amanida. És una delícia sorprenent també pel seu tacte i gust.» I continua: «El procediment és simple: de mitja llesca de pa amb tomàquet, se’n treu la crosta; l’ou batut es posa a la paella; es deixa que prengui uns segons i s’hi posa a sobre la molla de pa, agrupada de punta a punta pel centre i disminuint progressivament cap als extrems del diàmetre. Es cargola com una truita a la francesa.»

Summary: Leopoldo Pomés, exquisit com el pa amb tomàquet


Diversos eurodiputats que van visitar els presos polítics reclamen al grup dels Verds-ALE que no ‘es giri d’esquena’ a la situació de Catalunya per ‘jocs de poder i aliances‘ a Espanya. En un comunicat al grup al qual ha tingut accés l’ACN, tres polítics francesos membres dels Verds-ALE diuen que aquesta força política al Parlament Europeu ha de ‘mostrar solidaritat cap als companys catalans per les injustícies i la discriminació de què són vícitima’. Després de veure els presos la setmana passada, els eurodiputats François Alfonsi, Michèle Rivasi i Benoït Biteau han alertat que l’empresonament dels seus ex-companys Oriol Junqueras i Raül Romeva ‘afecta directament’ el grup dels Verds-ALE. ‘Entre les víctimes de la deriva autoritària de l’estat espanyol hi ha alguns membres del nostre grup que paguen el preu més dur. Tots n’estem directament afectats’, denuncien. En aquest sentit, diuen: ‘No hi pot haver un treball polític significatiu’ als Verds-ALE si el grup ‘oblida’ Junqueras i Romeva. A més, recorden que aquesta família política ha ‘agrupat ecologistes i independentistes fraternalment durant més de vint anys’. Reclamen de no cedir a les ‘pressions’ d’Espanya Tots tres avisen que el debat sobre l’aixecament de la immunitat parlamentària dels eurodiputats Carles Puigdemont i Toni Comín es farà amb ‘pressió de l’establishment’ de l’estat espanyol. Per això, defensen que el grup dels Verds/ALE no hauria de ‘cedir’ a aquestes pressions. A banda, Alfonsi, Rivasi i Biteau també critiquen en el comunicat al president del Parlament Europeu, David Sassoli, per haver cedit davant la decisió del Tribunal Suprem espanyol sobre la inhabilitació d’Oriol Junqueras i la seva suspensió com a eurodiputat.

Summary: Eurodiputats dels Verds-ALE reclamen al grup que no ‘es giri d’esquena’ a Catalunya per ‘jocs de poder’


David Trueba (1969) és director, guionista i escriptor, i fa poc que ha publicat la darrera novel·la, Tierra de Campos (2017, Anagrama), la sisena que escriu. El protagonista és el músic separat David Mosca, que ha d’enterrar el seu pare al poble d’origen i travessa el país dalt del cotxe fúnebre mentre llegim la història del pare i del fill. Trueba atén telefònicament VilaWeb des de Madrid per parlar d’aquesta novel·la, de la seva família i, també, de política. —Llegeixo a la Viquipèdia que no vau anar al col·legi fins als set anys. És veritat, això? —Com tot això de Viquipèdia, i altres, té la seva part de veritat. Jo era el petit de vuit germans. I a la nostra època hi havia una cosa que es deia pàrvuls, que s’hi entrava a tres anys, i que no era obligatori. Però tothom hi anava. A mi m’hi van portar, i quan estàvem a punt d’entrar, vaig començar a plorar, com fan tots els nens. Jo havia escoltat històries bastant lamentables d’algunes professores. I el cas és que ma mare va i em diu: si de cas, ja tornarem demà. I així vam estar tres anys sense anar al col·legi. Sempre vaig agrair-ho molt. No vaig anar-hi fins als set anys. Ma mare s’estava a casa, hi feia les feines, que essent vuit fills, imagina’t. Podíem estar molta estona junts: escoltàvem la ràdio, planxàvem, anàvem al mercat o a buscar els germans al col·legi. Vaig aprendre molt del món. Al final, ara, el col·legi s’ha convertit en una ajuda per a la vida laboral dels pares, i no és tant una necessitat irreprimible dels nens d’estar en centres educatius des de tan aviat. O això mateix que les dones només es proposin de ser mares quan acaben el cicle de fertilitat; no és cap capritx seu, sinó que és una obligació laboral, per la competitivitat i precarietat del món laboral. Tot això va en detriment de l’humanisme. —El llibre va de la història d’un pare que es mor. —El llibre és la història de quaranta anys de la vida d’una persona, i també és sobre el desarrelament d’una generació que ha crescut no tant en pobles, sinó en grans ciutats, però que ha escoltat històries sobre l’autenticitat dels orígens. Ara és molt més complex. No només som fruit dels orígens. Quan el personatge principal ha d’enterrar el pare al poble, al seu lloc d’origen, es fa preguntes sobre ell mateix. Per exemple: què faran els meus fills amb mi, que ja no tinc poble? —A casa vostra us llegien els llibres i us miraven els films que fèieu? —Els films, sí. Però els llibres, no els podien llegir perquè eren persones sense cultura. A vegades ho intentaven, arrencaven, i durant uns mesos veia la novel·la pul·lulant per la tauleta de nit del meu pare. Però sabia que no passava de la pàgina cinquanta. No per res, sinó perquè segurament no havia llegit un llibre sencer en tota la vida. Ma mare, en canvi, quan ja va tenir els fills grans i temps per a ella, es va convertir en una lectora bastant intel·ligent, sobretot d’assaig. —La frase final del pare al fill, just abans de morir, és ‘no diguis això’. —Sí, una frase quotidiana. Les frases majúscules, les que passen a la història, acostumen a ser falses. Les de veritat són molt més senzilles i quotidianes. —L’avi. Un d’aquests que li costa expressar sentiments. Que els té, i molt, però no els mostra. —Gent reservada. No jugaven amb les paraules i, en canvi, sí que tenien la cosa important, la que s’ha de tenir. Ara és al revés: molta paraula, postura i emoticones, i poc amor de veritat. Perquè l’amor de veritat és la dedicació. No és el gest, ni el símbol. A vegades, les maneres encobreixen una forma d’hipocresia. Ara, jo tenia un amic que em deia: ma mare no em va fer mai un petó. I això, per mi, era dramàtic. Els meus pares podien ser antics, però plens de dolçor. Entre ells, i amb nosaltres. —També parleu del dol amb retard. No plorar el dia que es mor el pare. I plorar mesos després. —Això és una cosa que segurament he percebut en mi mateix, sí. Crec que hi ha una espècie d’immediatesa, ara, on tot ha de ser immediat. De cop la gent es bolca després de la mort d’algú. Però després se n’obliden. I, en general, l’autenticitat acostuma a ser lenta. Per acaronar un sentiment hem de donar-li temps. El dol és un sentiment molt profund. I segurament té a veure amb el fet d’esperar que l’absència es faci present. T’adones que el teu pare no hi és quan fas coses que solies fer amb ell. Aleshores és quan el trobes a faltar, i no tant en l’impacte inicial, que és el que es demana ara. Ara tot és com sobreactuat i massa immediat. —El fill és David Mosca. Un músic. El no triomfador. Perdedor, tampoc. Però no seria l’èxit. —L’estètic del triomf em repel·leix un mica. En el moment que algú celebra alguna cosa excessivament perd una mica d’intel·ligència. Res no és definitiu, ni tan sols el triomf. M’interessen els personatges que viuen això com una cosa dramàtica. Tenen alguna cosa, però els en manca alguna altra. Aquesta és la seva complexitat. —I, en canvi, per molta gent, David Trueba és senyal d’èxit. —Segurament perquè no em coneixen. Els qui em coneixen, quan alguna vegada m’ho han preguntat, els he respost que, si he obtingut res, han estat fracassos tan moderats que m’han permès de continuar dedicant-me als oficis que m’agraden. No nego pas que he tingut la sort principal, que és poder-se dedicar a aquests oficis. Però més enllà d’això… —El llibre té dos grans capítols. ‘Cara A’i ‘Cara B’. Què hi ha a la ‘Cara B’? Els antagonistes de la ‘Cara A’? —Et trobaràs el mateix que trobaves a la cara B quan teníem vinils: el mateix que la cara A . Al final, l’essència és la seva pròpia narrativa. Estructuralment, m’interessava més el repte de construir una novel·la que transcorre al llarg de 45 anys i que l’única sensació que tinguis sigui la fluïdesa. Que les anades i vingudes no t’interrompin. Que tot forma part d’un tot. Aquest era el gran repte. Respecte a les cares A i B, diríem que la cara A és la construcció d’una persona, i la cara B, la reconstrucció d’una persona quan tot ha anat avall. —Una frase que m’ha impactat. El protagonista, divorciat, parla de com, a vegades, veiem escarabats als lavabos. I ell diu: ‘Un dia encendimos la luz de nuestra relación y vimos la cola de nuestra tristeza.’Tela. —Sí. L’altre dia, un amic insistia a ensenyar-me una crítica dolenta. I em deia: fixa’t, has d’estar content, perquè han buscat amb lupa alguna cosa que puguin retreure’t, i a sobre, la que troben és incorrecta. Això és un amic eh. I em deia: mira, en canvi, es podrien haver entretingut a buscar les coses bones. I la crítica hauria estat la contrària. Potser és el que has fet tu, amb coses que t’han arribat. Potser imatges poderoses, per tu. Moltes vegades és l’actitud amb què llegim les coses, la que canvia la valoració. Jo t’ho agraeixo. Al final busquem això, tenir frases que parlin per si soles. —Dèieu, en una entrevista, que comptàveu que el lector, en començar el llibre, digués: mira, aquest és David Trueba. Però que al final, el mateix lector digués: mira, aquest sóc jo! —Ara, amb Google, i més, tenim molta informació sobre els autors. Abans no passava tant. Els qui llegien Dostoievski no en sabien gaire cosa, d’ell. Ni si era viu. Ara l’han vist en entrevistes, en saben la cara. I la temptació habitual és intentar desvelar què hi ha d’autobiogràfic i què no. Com si no ho fos tot, d’autobiogràfic. I ara comencen un llibre, veuran que el personatge té la teva edat, i ja està: és ell, és ell! Hi veuen claus i procuren establir relacions. Doncs, tampoc. Per això vaig dir el que vaig dir. I ho crec. —Una altra frase del llibre: ‘Nada agobia más a un español que dejar de serlo.’ —Frase que diu el protagonista. És cert que les persones que tenen la nacionalitat molt exacerbada, segurament els pertorba molt la possibilitat de deixar de ser-ho. Els qui tenim una identitat més capaç de ser flexible, d’entendre com a propis llocs que ens són aliens, i com a aliens, llocs propis; la gent que escollim l’entorn, qui són els nostres germans, i a qui admirem, i que no ens vinguin imposats per conceptes abstractes com la pàtria, la sang, la raça, penso que veiem la resta amb una certa ridiculesa. I ho diu el personatge, sí. —El vostre germà Fernando va dir que no se sentia espanyol. Escàndol que esclata. I ara he vist que li dediqueu el llibre. Van lligades, les dues coses? —Fernando ha estat una persona molt important a la meva vida. No és puntual. N’he après molt, i ha estat molt generós amb mi, i amb tothom. Era un pendent. I és veritat que ara hi ha una tendència que si algú cau en desgràcia, o està en joc la seva popularitat, tothom se n’aparta per por de veure’s perjudicat. En el meu cas, era més aviat una declaració de dir que per aquí no em trobareu. Encara que no hi estigués del tot d’acord, que no és el cas. —M’agradaria saber com veieu el procés polític que viu el país. Deixaríeu que es fes el referèndum? Com ho veieu? —És un tema complicadíssim, i el temps no ha jugat a favor de la clarificació sinó d’extremar les posicions, segurament per la manca d’interès que s’imposés el diàleg. Jo ja fa temps que ho vaig expressar: crec que separar una regió, o una nació d’una altra nació, com es digui, és una cosa més greu del que sembla. Juguem amb les vides de diverses generacions. Jo sempre vaig dir que creia que havia de fer-se a partir d’una majoria molt simptomàtica. Una majoria aconseguida per mitjà dels partits, i que si els partits secessionistes tenen aquestes majories, aleshores sí que és evident que s’ha d’anar a una votació. Això, finalment, són processos democràtics. Potser, més i tot que el referèndum, seria més clar plantejar-ho així. Aquests partits defensem això, i si guanyem les eleccions, i si aquesta majoria es repeteix a les següents eleccions, de la mateixa manera o augmentada, i és una majoria molt clara o bastant, aleshores sí que tenim l’autoritat per a reclamar-ho. Ara em fa la sensació que una cosa que empobreix el joc és aquesta discussió sobre si 48%, 52%, si 49%, 51%. Tinc amics catalans de les dues tendències, i tinc la sensació que precisament aquest és un dels problemes: no haver estat molt més clars, i honestos, tots. Volem fer això, ho farem així. I per una altra banda, els qui diuen que s’hi neguen i que no es pot fer en cap concepte, potser també haurien d’acceptar que això pot passar si es planteja d’una manera clara. Em fa la sensació que quan planteges un debat clar, i unes condicions clares, tot va millor. En tota aquesta baralla dialèctica d’ara sí, ara no, acaben guanyant els partidaris del soroll. I que acabi tot en un eco. I no m’agradaria frivolitzar, amb això. Una separació d’una regió, o d’una de les nacions, com es digui, és sempre traumàtica i s’ha de fer democràticament i amb moltíssima autoritat i sense batalletes. —I no creieu que ja hi som, per proposar el referèndum? La majoria al parlament independentista, hi és. —Ara és diferent, perquè és clar, aquest plantejament ni tan sols era damunt la taula en les darreres eleccions. Hauria estat el més natural. Fer unes eleccions, obtenir una majoria clara, i aleshores mantenir les polítiques, gestionar bé, fer les coses bé, i si se sosté en les següents eleccions, doncs deixar clar que és això el que es reivindica. I, per tant, sotmetre-ho a una votació vinculant o a un referèndum. Ara em sembla tot tan enrevessat que potser serà més complex. Però crec que, finalment, seria el millor. Mira, moltes vegades hem parlat del dret de decidir. Jo no sóc fanàtic d’aquest dret. Trump o el Brexit demostren que el dret de decidir se’t girar en contra de la democràcia. Es pot fer servir per a perversions. Es poden reimposar coses que la democràcia no accepta. Sempre plantegem aquest dret com si el proposés algú honest, però també el pot proposar algú deshonest. La democràcia representativa, que és d’una saviesa increïble, amb uns partits que diuen que volen una cosa, i tenen majoria, doncs aquella cosa és. Sempre que sigui dins la llei. I si no hi és, dins la llei, la majoria aconseguida fa, o possibilita, canviar la llei. Jo crec que tot està inventat.

Summary: David Trueba: ‘La separació d’una regió, o d’una nació, és sempre traumàtica i s’ha de fer democràticament’


Amb el 27-S a tocar, la cita amb les urnes de diumenge és com més va més present a la premsa de tot el món. Aquestes eleccions tenen categoria de referèndum, pràcticament per a tots els mitjans de referència, que coincideixen a qualificar-les de decisives per a determinar el futur polític de Catalunya i d’Espanya. Mitjans anglosaxons com ara el Financial Times, The Economist i Bloomberg, que durant molt de temps han estat molt crítics amb Rajoy per no haver permès als catalans de votar sobre el futur polític, ara expressen inquietud per què pugui passar diumenge. Tots, de la mateixa manera que van fer l’any passat en el cas escocès, s’oposen a la independència. I ja han començat a cercar interpretacions i pronòstics sobre les conseqüències d’una victòria de l’independentisme. Comencem pel Financial Times, que es demana: ‘Catalunya votarà per la independència?‘. L’article, escrit pel corresponsal a Madrid Tobias Buck, és un recull de preguntes i respostes sobre les eleccions de diumenge, sobre com s’ha arribat a aquesta situació i quins en són els factors decisius. I el més decisiu de tots aquest diumenge serà la participació, segons el periodista, que calcula que amb un 70% caldria que l’independentisme disposés d’1,89 milions de vots per a tenir majoria absoluta. No considera que la secessió sigui inevitable per més que l’independentisme tingui una majoria clara. ‘La constitució és un obstacle formidable. Conté la “indissoluble unitat” de la nació espanyola, i deixa clar que la sobirania pertany al poble espanyol’ i, per tant, la secessió és il·legal. Bucki recorda també que els socialistes espanyols s’oposen a la creació d’un estat català independent. En aquest punt apunta l’esperança de molts independentistes que si hi ha una majoria clara del sí Brussel·les mogui fitxa. Però ho veu difícil: ‘No hi ha cap senyal que ningú a Brussel·les, Berlín o París vagi a rescatar els catalans’, afegeix. Això no voldrà dir, segons el periodista, que acabi havent-hi una ‘tercera via’ en cas d’una victòria del sí. Perquè destaca que l’independentisme és prou fort per a no acceptar tractes insuficients. Per tant, segons aquest pronòstic, amb una situació de blocatge com la descrita, en què Catalunya entraria en una fase de desobediència de les lleis de l’estat, finalment Brussel·les sí que hauria d’actuar com a mitjancera. O potser això faria, diu Tobias Buck, que els espanyols mateix volguessin que Catalunya se n’anés. Article dur contra la independència a The Economist Ja vam veure que el Financial Times dedicava un editorial al 27-S en què es manifestava obertament contra la independència de Catalunya, de la mateixa manera que havia fet campanya pel no al referèndum d’Escòcia de l’any passat. I, també com va passar a Escòcia, el setmanari The Economist ha dedicat un article obertament contrari a la independència de Catalunya. L’article es titula ‘Trencar és difícil‘. Agafa el cas d’un sol testimoni de votant, un taxista anomenat Benigno Romero, que es declara contrari a la independència perquè creu que perdrà la pensió i que ‘semblarem com Veneçuela’. The Economist, que l’any passat havia fet un article molt dur contra Rajoy per no haver permès el referèndum a Catalunya, considera: ‘Una victòria de Mas crearia més incertesa. Això no ajudaria ni Espanya ni Catalunya.’ I afegeix que la secessió és una batalla per a la qual Europa no està preparada. Bloomberg hi veu incertesa També hi veu incertesa la cadena Bloomberg, que aquests últims mesos també havia atacat amb duresa la intransigència de Rajoy a l’hora d’acceptar un referèndum a Catalunya. En aquest article, Bloomberg recull les anàlisis i pronòstics sobre les conseqüències del 27-S que fan bancs com per exemple el Citigroup o el Rabobank. Segons Bloomberg, el Citigroup veu improbable ‘una independència completa’ per les diferències entre els partits i per les implicacions quant a la pertinença a la UE i l’oposició de Madrid. Recull també l’anàlisi del grup inversor Nomura, amb seu al Japó, que considera que hi pot haver preocupació i pèrdues als mercats si l’independentisme guanya diumenge. Al final de l’article, l’autora, Deborah Hyde, fa uns quants apunts sobre què pot passar a partir del dia 28. D’entrada diu: ‘Si els partits pro-independència guanyen una majoria podrien dominar l’agenda política espanyola durant els anys vinents.’ Afegeix que entre tots aquests analistes internacionals de l’àmbit financer hi ha el consens que hi acabarà havent alguna mena de reforma constitucional que permeti a Catalunya de tenir més autonomia. Finalment, al diari The Guardian el periodista Alberto Nardelli ha elaborat una altra mena de guia de les eleccions del 27-S. ‘Eleccions a Catalunya: una guia de la votació més important‘. Hi trobareu gràfics amb dades de les enquestes d’intenció de vot i amb l’evolució del suport a l’independentisme aquests últims anys. En aquest cas, diu Nardelli, si això que diuen les enquestes es compleix, ‘els partits secessionistes tindran la majoria necessària per a dur endavant els plans per a declarar la independència al cap de divuit mesos. Articles anteriors L’ABC i La Vanguardia fan més gran l’escàndol Juncker sobre Catalunya Les argúcies dels mitjans espanyols per a dissimular la relliscada de Rajoy El Mundo es comença a espantar i encén l’alarma per al 27-S El Financial Times dóna categoria de referèndum al 27-S, El Periódico parla d’odi… Tremolor de cames a Madrid amb el cara a cara Junqueras-Margallo Els trets a l’aire de la premsa de Madrid; l’aire fresc de France Presse Ha començat la cadena de titulars que porta a ‘la fi d’un estat’? El 27-S i la premsa: El País ridiculitza Flix i Iceta fa un ‘xou de Truman’

Summary: Nervis als mitjans internacionals i pronòstics sobre la possibilitat real d’independència


La Comissió Europea pot reconsiderar la subvenció que rep l’estat espanyol per a l’acollida de refugiats si es demostra que els CIE no respecten els drets fonamentals dels interns. Ho va dir ahir el comissari de Migració europeu, Dimitris Avramopoulos, en una resposta escrita als eurodiputats d’ERC Jordi Solé i Josep-M. Terricabras. Fa tres mesos, arran d’aquesta informació publicada per VilaWeb, van denunciar a la Comissió que aquests fons es destinaven en bona part a CIE i a l’expulsió de refugiats. ‘La CE sap que el govern espanyol destina part dels fons FAMI a infrastructures on no es respecta la dignitat humana?’, demanaven per escrit. I volien saber si la Comissió faria res per resoldre aquesta situació. Ara el comissari Avramopoulos respon que prendran les mesures processals necessàries si es justifiquen prou les denúncies d’ús indegut de fons europeus. Jordi Solé valora la resposta, en declaracions a VilaWeb: ‘Per a nosaltres és una bona notícia, perquè obre la porta a poder demostrar que han passat coses irregulars dins els CIE. Esperem que quan s’aporti aquesta documentació prenguin mesures.’ Recorda que hi ha hagut diverses ONG que han investigat la situació als CIE, i es posen a disposició de lliurar a la Comissió la documentació que demostri les vulneracions de drets que s’hi cometen. El govern espanyol té assignats 372 milions d’euros de fons europeus per a acollir refugiats entre el 2014 i el 2020. Aquests diners arriben al fons d’asil, migració i integració (FAMI) de la UE. El primer any d’aplicació d’aquest fons va ser el 2015, i l’estat espanyol va despendre 26 milions d’euros dels 55 que tenia programats per a aquell any. D’aquests 26 milions, 4,9 van anar a parar a operacions d’expulsió i 1,8 a pagar els serveis d’escorta en aquests vols. 4,5 milions es van destinar a reformar els CIE. El fons FAMI ja preveu que es puguin destinar aquests diners a ‘millora dels centres d’internament’, i és aquí on el govern espanyol justifica les actuacions. Els diners utilitzats en aquest aspecte van anar, en una part, a la construcció de nous CIE i també a la reforma de CIE que ja hi havia. ‘Aquí l’estat espanyol té una discrecionalitat i un marge de maniobra. Què vol dir millorar la situació dels CIE?’, diu Solé. L’única motiu pel qual la Comissió diu que actuarà és per la constatació que els drets dels interns hi són vulnerats. Més informació: El govern espanyol destina fons europeus per a refugiats a les expulsions i als CIE

Summary: La UE prendrà mesures sobre els fons per a refugiats que rep Espanya si constata vulneracions als CIE


La Divisió d’Assumptes Interns dels Mossos d’Esquadra ha proposat de sancionar l’agent de la Brigada Mòbil que durant les protestes contra el consell de ministres espanyol a Barcelona del 21-D va dir ‘La República no existeix, idiota’ a un manifestant. L’escrit al respecte recull que, després d’incoar un expedient disciplinari a l’agent per resolució del director general de la policia catalana, Andreu Martínez, es proposa de sancionar l’antiavalots amb una falta lleu, segons l’article 70 de la Llei 10/1994 dels Mossos d’Esquadra. "La República no existeix, idiota!". pic.twitter.com/PEzbrMMzZZ — Winston Chuches (@WinstonChuches) December 22, 2018 Les sancions proposades són suspendre’l de funcions entre un i catorze dies amb la pèrdua de retribució que correspon; el trasllat a un altre lloc de treball dins de la mateixa localitat sense canvi de residència, i l’amonestació per escrit. Els fets van tenir lloc cap a les 15 del 21 de desembre, vora la plaça d’Antonio López. L’equip d’aquest antiavalots dispersava manifestants quan un d’ells, amb l’uniforme dels agents rurals, se li va encarar i li va dir que estaven construint la República catalana. El policia li va contestar que si era funcionari, l’havia de defensar a ell i no aquells ‘fills de puta’, i el manifestant li va respondre que ell estava defensant la República. Llavors, el policia li va tornar a contestar ‘la República no existeix, idiota’, una conversa que va ser filmada per un testimoni i que es va fer viral en les xarxes socials.

Summary: Assumptes interns proposa de sancionar el mosso que va dir: ‘La República no existeix, idiota’


Alexis Codina i Ferran Jolis, dos dels detinguts el 23-S, han sortit aquest vespre en llibertat de Soto del Real. Els tràmits s’han allargat des d’ahir –quan l’Audiència espanyola va decretar llibertat sota fiança de 10.000 euros i 5.000 euros, respectivament– i familiars i amics han estat tot el dia esperant-los a la porta de la presó. Germinal Tomàs i Jordi Ros continuen empresonats. Els seus advocats ja han dit que demanaran una nova vista a l’Audiència espanyola per a sol·licitar-ne també la llibertat. Xavier Duch, Eduard Garzón i Txevi Buïgas van sortir en llibertat divendres passat. De Rivera a La Vanguardia: les mentides més escandaloses publicades contra els CDR A Mollet del Vallès s’ha convocat una rebuda a Codina demà a les 17.00 a la plaça Pau Casals. Demà rebuda de l'Alexis a Mollet! Veniu a les 17h a la plaça Pau Casals de Mollet! AVIAT ET TINDREM A CASA! pic.twitter.com/E22YU40lJa — Detingudes23S (@Detingudes23S) December 27, 2019 El jutge instructor de l’anomenada operació Judes, Manuel García-Castellón, va acusar els set presos polítics del 23-S d’un delicte de terrorisme. La sala penal de l’Audiència espanyola va dictar la llibertat de Jolis perquè considerava que no havia tingut cap mena de contacte amb substàncies explosives. En el cas de Codina, els magistrats argumentaven que la pericial feta per la Guàrdia Civil no feia cap referència ‘a l’existència d’explosius’ entre les substàncies trobades a casa seva, sinó ‘precursors’. Tots dos continuen encausats i el tribunal els manté diverses mesures cautelars: compareixença setmanal davant el jutge, retirada del passaport i prohibició de sortir de l’estat espanyol. Tanmateix, la fiscalia ha demanat a la sala penal de l’Audiència espanyola que esmeni la interlocutòria de llibertat de Codina, perquè el magistrat que la signa, José Ricardo de Prada, diu que el ministeri públic estava a favor de la llibertat amb fiança, cosa que no és certa. Alerta Solidària ha fet una crida perquè la ciutadania ajudi a pagar les fiances de tots els represaliats i els serveis jurídics. Per això ha facilitat el compte de l’Associació Racer, gràcies a la qual es vehiculen aquestes aportacions econòmiques. ⚠ Aportacions econòmiques ⚠ 📝 Preneu nota, feu-ne difusió i aporteu-hi el que pugueu ✊🏽 Per transferència internacional al compte ràpid i segur de l'Associació Recer (Perpinyà): pic.twitter.com/ehNCQBpBsM — Alerta Solidària (@AlertaSolidaria) December 26, 2019

Summary: Alexis Codina i Ferran Jolis surten en llibertat de Soto del Real


Més de 400 persones han participat en la trobada d’amics de l‘Obra Cultural Balear, al monestir de Lluc. Un acte amb què l’Obra ha volgut refermar el seu compromís amb els valors democràtics, la llengua, la cultura i el país. A les 10 ha tingut lloc l’acte de benvinguda al monument de la llengua de Lluc. El president de l’entitat, Josep de Luis, ha fet un agraïment als missioners del sagrat cor per preservar Lluc com a referent de la mallorquinitat. De Luis ha recordat els presos i exiliats polítics i ha recordat que fa 538 dies que Jordi Cuixart no pot ser amb la seva família. També ha fet un reconeixement genèric a la xarxa territorial de l’Obra, és a dir, totes les delegacions i entitats germanes. De Luis també ha anunciat que dia 4 de maig l’Obra organitzarà una diada per la llengua a la plaça Major de palma que vol ser en un clam en defensa de la llengua. L’acte servirà per a reivindicar la llengua, la cultura i el país a més dels drets civils. El president de l’Obra ha dit que la setmana vinent presentaran un document als partits polítics amb les demandes en matèria de llengua, cultura i país abans de les eleccions al parlament de les Illes Balears. En el seu discurs el prior de Lluc també ha fet referència a la llengua i la cultura com a element de cohesió i d’integració. L’acte de benvinguda ha clos amb el cant de La Balanguera, interpretada pels blavets de Lluc. Durant la jornada, hi ha hagut actuacions musicals, amb el grup infantil Cucorba i ha acabat amb un dinar de germanor de paella. Abans d’acabar, els integrants de música per la llibertat, que es reuneix cada dijous per a recordar els presos i exiliats polítics ja fa 75 setmanes a Palma, han interpretat l’Estaca. Toni Gisbert d’ACPV i Blanca Llovet de la junta nacional d’Òmnium Cultural han assistit a la jornada. Vegeu-ne ací un recull fotogràfic de la trobada:

Summary: L’Obra Cultural anuncia una diada per la llengua el 4 de maig vinent


MADRID, 27 (EUROPA PRESS) El Banc Santander ha obtingut un benefici atribuït de 2.911 milions d’euros en els sis primers mesos de l’any, fet que suposa un descens del 32% respecte al mateix període del 2015. El banc ha explicat aquest descens davant de la caiguda dels resultats extraordinaris i la depreciació respecte de l’euro de les principals divises dels països on és present el grup. En concret, els comptes del banc han registrat extraordinaris en el segon trimestre de l’any que resten 368 milions nets, mentre que en el mateix trimestre de l’any passat es va produir un extraordinari positiu de 835 milions d’euros, procedent de la reversió de provisions al Brasil. El Santander ha estimat un cost de reestructuració de 475 milions en el segon trimestre i ha aportat 120 milions al Fons de Resolució Europeu. A més, l’entitat ha obtingut una plusvàlua de 227 milions per la venda de la participació en Visa Europa. Segons ha informat l’entitat a la Comissió Nacional del Mercat de Valors espanyola (CNMV), sense l’impacte dels extraordinaris i el del tipus de canvi, el benefici ordinari del grup creix un 9% i se situa en 3.280 milions. El banc presidit per Ana Botín ha incidit que els comptes de la primera meitat de l’any es comparen amb el primer semestre de l’any passat, període en el qual les divises eren més fortes respecte de l’euro. El 57% del benefici del Santander ha procedit d’Europa i el 43% d’Amèrica. Per països, la aportació més important correspon al Regne Unit, amb un 20%, seguit del Brasil (19%), estat espanyol (15%), Mèxic (7%), els Estats Units i Xile (6% cadascun), Portugal (5%), l’Argentina (4%) i Polònia (3%). Santander Consumer Finance (SCF), que agrupa els negocis de finançament al consum del grup a Europa continental, ha aportat el 13% del benefici, després de guanyar 533 milions, amb un creixement del 16% en euros, un 18% sense impacte canviari. A més, el consell d’administració del Santander s’ha compromès a repartir un dividend de 0,21 euros amb càrrec als resultats del 2016, fet que suposaria un increment del 5% en el dividend per acció respecte al 2015. De l’esmentat import, 0,165 euros s’abonarien en metàl·lic, fet que suposa un 10% més que l’exercici anterior, i 0,045 euros en el format Dividend Elecció, que permet a l’accionista rebre efectiu o accions. El pròxim 1 d’agost s’abonarà el primer dividend amb càrrec als resultats del 2016 i serà de 0,055 euros per acció en efectiu, un 10% més que el mateix de l’any passat. ‘Estem complint els nostres compromisos i ens reafirmem en els objectius d’augmentar el benefici i el dividend total per acció per al 2016, malgrat el deteriorament de les condicions macroeconòmiques’, s’ha congratulat la presidenta del Santander, Ana Botín, qui ha valorat que la filial al Brasil evoluciona ‘fins i tot millor del que es preveia’ malgrat la incertesa econòmica.

Summary: El Santander guanya 2.911 milions fins al juny, un 32% menys


El monument infantil de la falla del carrer de Dalt-St. Tomàs de València sobre diversitat i igualtat sexual va ser destrossat la matinada passada. És el segon atac homòfob en dos dies, després de la decapitació i consegüent destrucció d’una de les dues figures d’un ninot de República Argentina-Doctor Pallarés Iranzo que representava dos nois que es feien petons. Aquesta falla del barri del Carme, creada per l’artista faller Víctor Valero amb el lema ‘Diferents’, és composta de nens que porten cartells per a denunciar els problemes als quals s’enfronten pel fet de ser transsexuals, pel color de pell o per malalties com l’autisme. El monument va rebre el premi Arco Iris de Lambda, un col·lectiu de lesbianes, gais, transsexuals i bisexuals de València. En les fotografies que ha compartit el regidor de Cultura Festiva, Pere Fuset, es veu que algunes de les figures de la falla han estat completament arrancades de la base. ‘Sembla que l’homofòbia no suporta les falles inclusives i crítiques amb el seu odi irracional i troglodita’ ha lamentat Fuset a les xarxes socials.

Summary: Denuncien un altre atac homòfob contra una falla que tracta la igualtat sexual, el segon en dos dies


L’Advocat General del Tribunal de Justícia de la Unió Europea, Maciej Szpunar, publicarà avui les seves conclusions sobre l’abast de la immunitat europarlamentària del president d’ERC, Oriol Junqueras, en resposta a la qüestió prejudicial remesa pel Tribunal Suprem espanyol durant el judici contra el procés. L’advocat de Junqueras, Andreu Van den Eynde, sosté que el president d’ERC és protegit per la immunitat que li correspon a un eurodiputat des que va obtenir un escó en les eleccions de maig al Parlament Europeu. Ara bé, l’estat espanyol considera que no té pas aquesta protecció perquè no va recollir l’acta. Encara que les conclusions de l’advocat no són vinculants per als jutges del TJUE, en la majoria dels casos les sentències finals segueixen la línia marcada pel primer dictamen. El 14 d’octubre, la Gran Sala del Tribunal, amb seu a Luxemburg, va escoltar les parts en una vista, durant la qual representants legals de l’eurocambra i de la Comissió Europea van exposar que un eurodiputat no podia gaudir del benefici de la immunitat fins que no prenia possessió de l’acta i es declarava la sessió constitutiva del nou parlament. Els experts comunitaris es van alinear també amb l’estat espanyol a l’hora de recalcar que els requisits per a ser eurodiputat corresponien a l’esfera estatal i, per tant, que en aquest cas depenia d’allò que determinés la legislació espanyola. Cap altre estat membre no hi va presentar al·legacions. La qüestió prejudicial que examina el TJUE, la va enviar el Suprem al juny a petició de la defensa de Junqueras, que havia sol·licitat que acudís a Luxemburg en un recurs de súplica, contra la decisió de l’alt tribunal espanyol de no donar-li permís per a anar a acatar la constitució espanyola davant la Junta Electoral espanyola i, d’aquesta manera, accedir a la condició plena d’eurodiputat. Moment des del qual s’aplica la immunitat Els dubtes dels jutges de la Gran Sala del TJUE durant la vista es van centrar en qüestions relacionades amb el període de sessions i la temporalitat de la immunitat. Tant l’advocacia de l’estat espanyol com la Comissió Europea van respondre a la qüestió subratllant que la condició d’eurodiputat no s’adquiria fins a la sessió constitutiva del Parlament Europeu –en el cas d’aquesta legislatura, el passat 2 de juliol–, per la qual cosa ‘el moment previ’ no estava ‘garantit en cap cas per la immunitat’. L’advocacia espanyola, a més, sostenia que el fet que es conclogués que la condició d’eurodiputat s’adquiria abans no tindria ‘cap efecte’ sobre la situació de Junqueras. Perquè, en el cas de l’estat espanyol, la immunitat parlamentària ‘només significa l’aforament al Tribunal Suprem i el suplicatori’, necessari únicament abans del judici oral. El ministeri fiscal va afegir a les al·legacions que Junqueras havia presentat la candidatura a les europees quan el judici del procés ja acabava, cosa que, a parer seu, provava que el seu objectiu era ‘aconseguir un recer per a evitar l’aplicació de la pena’, i no pas defensar les idees i valors del Parlament Europeu. No hi ha data per a la sentència definitiva. En els procediments accelerats, com és el de Junqueras, aquestes sentències solen dictar-se entre dos i quatre mesos després d’haver-se registrat el cas.

Summary: L’advocat del TJUE dóna avui el seu parer sobre la immunitat de Junqueras


Després d’uns quants estira-i-arronses RTVV finalment reprendrà les emissions el Nou d’Octubre. Reunits fins a altes hores de la nit, Ximo Puig, Mónica Oltra i Antonio Montiel van acordar ahir de fer una proposició de llei per a tornar a fundar la televisió pública. L’emissió serà simbòlica, perquè únicament es podrà emetre material ‘enllaunat’, és a dir, continguts que siguin propietat del fons documental de Canal 9, com és el cas de la sèrie televisiva ‘L’Alqueria Blanca’. També es podran emetre algunes pel·lícules de les quals ja s’havien pagat els drets. El més contrari a reobrir el canal públic era el líder de Podem, Antonio Montiel, que no ho veia clar des del punt de vista jurídic. Finalment ha acceptat a reobrir-lo, però ha posat la condició que no s’hi emetessin les retransmissions del canal d’internet de la Generalitat (gva.es), el qual emet els plens, les conferències de premsa del consell i més actes institucionals. La vice-presidenta del Consell, Mónica Oltra, ha afirmat que el 9 d’octubre s’obririen dos canals, un de generalista i un amb continguts infantils i que els operadors serien funcionaris de la Generalitat. Les emissions es van aturar el novembre del 2013 després de vint-i-quatre anys. Oltra ha justificat la decisió perquè el govern paga actualment 370.000 euros cada mes en drets d’emissió per unes ‘emissions que no es duen a terme’, una xifra a la qual s’han de sumar els lloguers d’espais com els d’Alacant, que ha definit com un ‘contracte lleoní’ que ‘xupa la sang’ per valor de 29.000 euros e mes. Per Oltra, la situació actual fa que reprendre les emissions sigui la posició ‘més raonable’.

Summary: RTVV reobrirà dos canals el 9 d’octubre


El Banc Central Europeu (BCE) ha respost al xoc econòmic causat pel coronavirus 2019 amb un nou paquet d’estímuls que injecta liquiditat a la banca perquè mantingui el crèdit a les empreses i que amplia la compra d’actius en cent vint mil milions d’euros. Aquesta quantitat se suma als vint mil milions d’euros d’adquisicions actuals de deute públic i privat. La cúpula de l’entitat ha decidit en la reunió d’avui no rebaixar els tipus d’interès, que es mantenen en el 0%, mentre que el tipus de facilitat de dipòsit es manté en el -0,5%.

Summary: El BCE injecta liquiditat a la banca i amplia la compra d’actius en cent vint mil milions d’euros


El ministre d’Afers Estrangers espanyol, Josep Borrell, ha fet un pas més en l’escalada de tensió entre Espanya i Bèlgica. Aquesta tarda ha retirat l’estatut diplomàtic del delegat de Flandes a l’estat espanyol com a represàlia per les declaracions del president del Parlament de Flandes, Jan Peumans, en què criticava durament l’empresonament dels dirigents independentistes i en què qüestionava la qualitat de la democràcia espanyola. Borrell havia convocat l’ambaixador de Bèlgica a Espanya, Marc Calcoen, a la seu del ministeri perquè li donés explicacions sobre les ‘continuades desqualificacions de Peumans’. Era la tercera reunió entre el ministre espanyol i l’ambaixador belga arran de les declaracions de Peumans, que fa unes setmanes que va enviar una carta a la presidenta del Parlament de Catalunya, Carme Forcadell, per expressar-li el seu suport. La retirada de l’estatut diplomàtic implica que el delegat de Flandes a Espanya ha perdut els privilegis i la immunitat que tenia fins ara. A diferència del que fa l’estat espanyol amb els delegats de Catalunya, Bèlgica dóna als representants del govern de Flandes a tot el món la possibilitat d’optar a l’estatut diplomàtic. Però ara el govern espanyol ha informat Bèlgica que en el futur no acreditaria com a personal diplomàtic de l’ambaixada belga ningú que faci la funció de delegat o representant de la ‘regió de Flandes a Espanya’.

Summary: Borrell fa créixer la tensió amb Bèlgica i retira l’estatut diplomàtic del delegat de Flandes a Espanya


El retorn del president Puigdemont i dels consellers Comín i Ponsatí al país després de més de dos anys d’exili ha propiciat moltes escenes de retrobament. Una ha estat avui al matí al Parc de les Exposicions de Perpinyà, entre Clara Ponsatí i uns familiars a qui ha pogut abraçar molt emocionada. EN DIRECTE: L’acte del Consell per la República a Perpinyà amb Puigdemont, Ponsatí i Comín

Summary: Emocionant retrobament familiar de Clara Ponsatí a Perpinyà


Estat Islàmic ha reivindicat l’atemptat d’ahir a la tarda al Pont de Londres, en què un home va matar a ganivetades dues persones i en va ferir tres més. Segons que ha explicat la periodista del New York Times Rukmini Callimachi, experta en el grup gihadista, l’organització s’ha atribuït l’atac a través d’un comunicat de la seva agència de notícies, Amaq, difós mitjançant el canal de Telegram en el qual difon la seva propaganda. Segons Estat Islàmic, l’atacant responia a la crida d’atemptar contra persones dels països que formen la Coalició Internacional que ha combatut el grup a Síria i a l’Iraq. 1. ISIS has just claimed the London Bridge attack, through a bulletin from its news agency Amaq, which was published in one of the few rooms on the app Telegram that is still posting ISIS propaganda following the operation by @Europol which aimed to deplatform the group: pic.twitter.com/NOCPydiYff — Rukmini Callimachi (@rcallimachi) November 30, 2019 L’autor ja havia estat empresonat per ‘delictes terroristes’ Scotland Yard, la policia metropolitana de Londres, ha informat que l’autor de l’atac que ahir va matar a ganivetades dues persones i en va ferir tres més vora el Pont de Londres ja havia estat empresonat per ‘delictes terroristes’ el 2012. Concretament, era un dels nou membres d’una cèl·lula inspirada en el grup gihadista Al Qaida que va ser detectada pels serveis d’intel·ligència britànics. Segons un comunicat públic, Usman Khan, de 28 anys, estava en llibertat condicional de feia un any. Hauria apunyalat diverses persones dins un edifici pròxim al pont, on va ser retingut per més gent. Poc després la policia va abatre’l, com van captar alguns vídeos a Twitter. A més, duia un fals cinturó d’explosius. Els fets s’han qualificat de ‘incident terrorista’. London Bridge Attack Today pic.twitter.com/ZYiHYYIqPH — MR T Watt (@Monkeytripes) November 29, 2019 Madness at #londonbridge shooting pic.twitter.com/gQ9dJ358oR — 𝕄𝕀ℂℍ𝔸𝔼𝕃 (@Natty_Shep_PVS) November 29, 2019 Segons el diari The Times, va ser alliberat en acceptar de dur un braçalet que li monitorava els moviments. La investigació continua oberta per esclarir com va poder fer l’atac. També es vol confirmar que no hi ha més implicats i que no hi ha cap perill per a la població. Testimoni català Un testimoni català de l’atemptat ha assegurat que primer va creure que es tractava d’una baralla i que quan va veure la policia disparar va tenir por de pensar que la cosa ‘anava de debò’ i que podia portar una bomba. En declaracions a l’emissora RAC1 des de Londres, on seguirà fent turisme fins dilluns, Quim Mora ha relatat aquest dissabte com va veure ahir l’atac des de prop: ‘Pensàvem que era una baralla. Ràpidament vaig veure un ganivet i que els que intentaven reduir el possible terrorista estaven molt nerviosos i amb ganes d’anar-se’n’. Segons el testimoni català, la policia va intervenir amb molta cautela: ‘Comencen a treure a la gent i efectuen tres trets. I això sí que em produeix por perquè penso “això va de debò” i interpreto que pot portar una bomba’. En l’entrevista, Mora ha assenyalat que els primers trets que va rebre el terrorista prop del Pont de Londres no van matar-lo, motiu pel qual va demanar a la seva família que abandonés el lloc. ‘L’atacant es reincorpora i s’asseu. Llavors és quan hi ha una segona onada de trets, que aquests sí que ho rematen’, ha precisat.

Summary: L’Estat Islàmic reivindica l’atemptat al Pont de Londres


La Generalitat ha restituït Manuel Manonelles com a delegat del govern a Suïssa i Sergi Marcén com a delegat al Regne Unit i Irlanda. Manonelles i Marcén havien estat destituïts dels seus càrrecs en aplicació de l’article 155 de la Constitució espanyola. El govern també ha nomenat Ricard Font president de Ferrocarrils de Catalunya i Isidre Gavín secretari d’Infraestructures i Mobilitat. Manuel Manonelles (Sabadell, 1975) és llicenciat en Ciències Polítiques i de l’Administració per la Universitat Autònoma de Barcelona (UAB), i té el Màster Europeu en Drets Humans i Democratització per l’European Inter-University Centre for Human Rights amb seu a Venècia (Itàlia). Des del 2013 és professor associat del Grau de Relacions Internacionals de la Universitat Ramon Llull. El juny del 2014 va ser nomenat director general d’Afers Multilaterals i Europeus de la Generalitat, càrrec adscrit a la Secretaria d’Afers Exteriors i de la Unió Europea. Manonelles va ser el responsable de desenvolupar la primera política multilateral catalana, tot reforçant la presència de Catalunya en cimeres d’àmbit global com la COP21 (París 2015) o Habitat III (Quito 2016). També va participar en el disseny i execució del desplegament de l’acció exterior del govern fins a l’abril del 2017, quan va ser nomenat representant del govern davant les organitzacions internacionals amb seu a Ginebra, Estrasburg, París i Viena, tot assumint també les relacions bilaterals amb Suïssa. Sergi Marcén (Barcelona, 1969) és tècnic en electrònica industrial amb un postgrau en Creació, Direcció i Administració d’Empreses. Ha cursat estudis de màrqueting a la Westminster University de Londres, i d’estratègies d’internacionalització, clústers i competitivitat empresarial i lideratge d’equips i projectes a Barcelona. En l’àmbit professional, ha estat responsable de diversos projectes d’atracció d’inversió estrangera. Entre ells, va ser el tècnic de la Generalitat de l’equip negociador per a l’establiment del Mobile World Congres i la Mobile World Capital a Barcelona. També ha estat director del Pla TIC.cat –primer pla industrial realitzat pel sector de les tecnologies de la informació i les comunicacions a Catalunya– a la Secretaria de Telecomunicacions i Societat de la Informació de la Generalitat. A més, ha estat director de desenvolupament de negoci TIC i Mobilitat i responsable de relacions i projectes internacionals de la Direcció General de Telecomunicacions i Societat de la Informació. Abans d’assumir el càrrec de delegat ha estat director d’estratègia i innovació del Centre de Telecomunicacions i Tecnologies de la Informació, sent responsable dels projectes estratègics d’innovació tecnològica i de l’estratègia TIC corporativa de la Generalitat. Ricard Font (La Seu d’Urgell, 1971) és llicenciat en Ciències Jurídiques per la Universitat de Girona, també té un màster en Dret del Territori, Urbanisme i el Medi Ambient, realitzat a la Universitat Pompeu Fabra, i un màster en Gestió i Administració de Societats realitzat a la Universitat de Girona. Des de maig del 2013 fins a l’actualitat, ha estat secretari d’Infraestructures i Mobilitat del Departament de Territori i Sostenibilitat de la Generalitat de Catalunya. Anteriorment, va ser director general de Transports i Mobilitat entre els anys 2011 i 2013. Finalment, Isidre Gavín (Barcelona, 1963) és enginyer tècnic agrícola per la Universitat de Lleida. Té el Diploma en funció gerencial a les administracions públiques per ESADE; l’Executive Master in Public Administration per ESADE, i el Certificat en el programa de Direcció Estratègica i Gestió de la Col·laboració Publicoprivada. Des del febrer de 2011 fins a l’actualitat, Gavín ha estat director general de Cimalsa, empresa logística de la Generalitat, vice-president d’ACTE (Asociación de Centros de Transporte de España) i també de l’I.L.I. Logística Internacional, i membre del Consell d’Administració de l’Incasòl, de Ferrocarrils de la Generalitat i d’Aeroports de Catalunya.

Summary: La Generalitat restitueix els delegats del govern a Suïssa i al Regne Unit i Irlanda


La portaveu d’ERC, Marta Vilalta, ha demanat avui que s’intensifiquin els contactes en el moviment independentista per una estratègia unitària abans de la sentència del Tribunal Suprem espanyol perquè ‘pot sortir relativament aviat’. Vilalta ha explicat que s’estan fent diverses reunions però que treballen ‘a contrarellotge per aquesta immediatesa incerta de la sentència. Vilalta no ha descartat que s’acabin convocant eleccions anticipades a Catalunya. La portaveu dels republicans ha fet una nova crida a destinar el màxim d’esforços a fer reeixir l’estratègia conjunta. D’altra banda, ha reclamat que no es ridiculitzi la voluntat d’ERC d’acumular forces i ha assegurat que la voluntat és que la República compti ‘amb el màxim de suports i guanyi més incidència i ha defensat que volen ser ‘més forts, a la vegada que determinats’. Ha demanat ‘fer compatibles’ tots els matisos dins del moviment independentista i ha insistit que no hi ha contradiccions entre l’exigir diàleg amb l’estat espanyol i la confrontació democràtica proposada pels presidents Quim Torra i Carles Puigdemont. Ha dit que els nous passos no poden excloure el diàleg, que ha de ser compatible amb ‘tota la determinació i l’exigència de denunciar les injustícies i reclamar les respostes polítiques i democràtiques’. Ha reiterat que no abandonaran mai ‘la bandera del diàleg’, i creu que tampoc ho han fet en cap altre moment els altres actors independentistes. També ha exigit fugir de les dinàmiques ‘autodestructives’ entre partits independentistes i ha afirmat que ERC fa una crida a la mobilització l’Onze de Setembre. ‘Fem una crida a participar, sabent que estem disposats a que políticament puguem trobar una estratègia conjunta per posar rumb al camí que volem fer com a país’, ha dit. Ha afegit que és una oportunitat de ‘fer callar’ aquells que voldrien que l’11-S fos un fracàs.

Summary: ERC demana intensificar els contactes per una estratègia unitària abans de la sentència


Qualifica d'”error colossal” que es fes signar el protocol a les falleres i deixa en mans de Fuset decidir si algú ha de dimitir VALÈNCIA, 21 (EUROPA PRESS) L’alcalde de València, Joan Ribó, ha assegurat que les normes de la Junta Central Fallera (JCF) sobre la vestimenta de les falleres majors i les corts d’honor –que, entre d’altres coses, insten a no portar escots ni faldilles curtes– “no haurien d’haver existit mai” i s’han d’eliminar” per la “dignitat de les falleres, dels fallers i del món del faller”. Alhora, ha qualificat d'”error colossal” que es fera firmar a les representants de la festa este protocol i ha asseverat que si ell haguera conegut el reglament abans “no estaria funcionant”. El primer edil s’ha pronunciat en estos termes en una roda de premsa per a presentar la Trobada Euromediterrània de la Solidaritat amb els Persones Refugiades i Migrants en ser preguntat pels mitjans per la polèmica generada per la ‘Normes de protocol i actuació per a les falleres majors de València i les seues corts d’honor’ que demana a les joves que eviten les transparències i escots “excessius” i vestisquen faldilles d’una longitud mínima a l’altura del genoll en els actes als quals hagen d’anar vestida de particular. Sobre esta qüestió, Ribó ha considerat que estes normes, ja siguen “orals, escrites, més públiques o menys públiques, són molt poc presentables i no devien haver existit mai”. L’alcalde ha afegit que el protocol –“que ha anat pul·lulant per este món”– ha romàs en privat “perquè no pot eixir al públic i quan ha eixit qualsevol persona veu que es contraposa rotundament a la llibertat de la dona i al pensament de l’Ajuntament, que per alguna cosa té una Regidoria d’Igualtat”. “La nostra idea està molt clara: estes normes s’han d’eliminar, crec que ho ha dit el regidor (de Festes, Pere Fuset, a més president de la JCF) amb molta claredat i, en el cas que s’hagen d’incloure altres, modificar-les de manera que complisquen de manera estricta el criteri d’igualtat entre homes i dones i la llibertat de la dona de fer el que considere convenient”. Segons la seua opinió, el fet que s’hagen publicat “ha tingut una xicoteta virtut, ja que, en fer-se públiques hem vist que estes norma campaven per este món”. “Ara les coneixem i sabem que s’han d’eliminar”, ha postil·lat. Ha insistit que “qualsevol persona” pot entendre que este tipus de recomanacions “no són adequades a la situació d’igualtat de la dona, per la qual cosa, pel bé de les Falles, hem de canviar-les per a adaptar-les a la concepció de la dona de hui dia”. Sobre la mecànica per a canviar la norma, ha apuntat que serà l’assemblea de presidents la que haurà de decidir-ho i ha recordat que este fòrum el mes d’octubre passat el regidor Fuset “ja ha advertit que calia canviar este reglament”. Preguntat per si de cas creu que algú ha d’assumir responsabilitats pels fets, l’alcalde ha manifestat que “no sé si algú ha de dimitir; no sé si sí o si no. Evidentment jo he cedit les competències a Pere Fuset i ell haurà de prendre una determinació”. En este punt ha qualificat d'”error colossal” que es fera firmar a les falleres el document “sense que s’haguera vist”. “EL PRIMER SORPRÈS” A més, ha recalcat que ell no estava al corrent de l’existència d’este reglament. “No tenia coneixement d’estes normes, si haguera tingut coneixement s’haguera eliminat abans. El problema és que molts desconeixíem este tema, ens ha sorprès a tots, el primer a l’alcalde, perquè entra en profunda contradicció amb la meua manera de pensar i, si ho haguera conegut, este reglament no estaria funcionant en este moment”, ha insistit. “Ho anem a canviar –ha prosseguit–, ha sigut un error però que també ens ha servit perquè es faça públic i anem a normalitzar la situació i adequar el reglament al segle XXI i a com entenem València i Espanya a les dones. Em felicite perquè el que sapiguem i ho anem a canviar. Les dones són majors d’edat, en la seua forma de vestir i en la seua iniciativa”. Ribó no ha volgut destacar un sol punt que li semble especialment reprovable, ja que no és sol un punt sinó molts “casposos”, ha dit. Cap recordar que a més de les normes sobre escots i longitud de la faldilla, el protocol especifica que si la indumentària que porten les falleres “es considera indecorosa o no apropiada a l’acte al qual assistixen, l’acompanyant que les reculla tindrà la facultat d’obligar-les a canviar-se i, en cas de negativa i prèvia consulta amb la Vicepresidència corresponent, deixar-les en els seus domicilis”. “CONVENÇUT” QUE NO AFECTARÀ LA DECLARACIÓ UNESCO D’altra banda, el primer edil s’ha mostrat “convençut” que esta polèmica no afectarà la candidatura de les Falles a ser declarades Patrimoni Immaterial de la Humanitat per la Unesco. “Este tema està bastant desenvolupat, hem passat ja molts filtres i crec que les Falles són alguna cosa molt més important i potent”, ha argumentat. Finalment, ha rebutjat que este cas es dega a un problema en les relacions entre les comissions falleres i l’Ajuntament i ho ha emmarcat en una “dialèctica normal”. Ha apuntat que la JCF i les comissions tenen la seua autonomia “que s’ha de respectar, de la mateixa manera que el món faller té clar que les seues normatives s’han d’adaptar a com entén la societat i la majoria d’ells mateixos el comportament de les dones” al segle XXI.

Summary: Ribó diu que les normes sobre vestimenta de les falleres no haurien d’haver existit mai i s’eliminaran “per dignitat”


Manuel Sánchez Corbí és un coronel de la Guàrdia Civil que aquests últims dies té molta presència als mitjans perquè és el cap del dispositiu que va trobar el cos de Diana Quer a Galícia. Però té un llarg historial, durant el qual fou un dels caps policíacs que dirigia les operacions contra ETA. El 1997 fou condemnat per tortures a un detingut a Basauri (Biscaia) el 1992, però José María Aznar el va acabar indultant i tant els governs del PP com els del PSOE van continuar confiant en ell. Ara, en una entrevista que publica la revista Interviú (just abans del tancament de la publicació), Sánchez Corbí presumeix de les accions que va dur a terme contra ETA i, a més, amenaça els votants de l’1-O i tots els qui van defensar les urnes amb el seu cos: ‘Anirem porta a porta.’ L’entrevistador, Luis Rendueles, li demana si ‘hi ha algun risc de violència allà’. I el coronel respon: ‘Crec que no són en el punt de fer el pas. Ara som en la part gairebé dels escarns; si s’avança, el següent punt són els còctels molotov; el següent punt serien els explosius. També dic una cosa, tots els qui a Catalunya van fer escarns, van tirar pedres, van tirar cadires… són cridats per la justícia.’ L’entrevistador diu: ‘La resposta de l’estat és diferent de la del País Basc.’ Sanchez Corbí: ‘Ara a Catalunya tot el qui ha comès il·legalitats, que l’1 d’octubre semblava que s’hi valia tot, no val tot, eh? Ara, amb tots aquests vídeos que aquesta gent van penjar molt ufanosos, anem porta a porta: “Bon dia, vostè és el del vídeo en què tira pedres al guàrdia civil?”. “Home, és que jo…” “No, no, vostè és el del vídeo que tira pedres al guàrdia (fa un cop a la taula), vingui cap aquí”. La gent s’ho pensarà.’

Summary: Un coronel de la Guàrdia Civil condemnat per tortures amenaça els votants de l’1-O d’anar ‘porta a porta’


MADRID, 26 (EUROPA PRESS) Media Markt ha designat Xavier Rofes com a nou director de compres de la seva filial a l’estat espanyol amb l’objectiu de contribuir al lideratge de la companyia en comerç digital en electrònica de consum, responent i adaptant-se a les necessitats dels clients, segons ha informat la companyia en un comunicat. En concret, Rofes, que ocupava el càrrec de director regional de Catalunya des del 2005 i que té gairebé 30 anys d’experiència en el sector venda al detall i d’electrònica de consum, substitueix Grégory Bourdet, que deixa l’empresa cinc anys després. El nou director de compres ha desenvolupat la seva experiència professional en diverses firmes abans d’incorporar-se a Media-Saturn el 2005. Va iniciar la seva carrera a Sanyo Espanya, on va treballar durant nou anys i va assolir la posició de director general per després recalar a Samsung Electronics Iberia com a vicepresident. Xavier Rofes, que té un ampli coneixement de la companyia després de més de 10 anys treballant-hi, formarà part del Consell d’Administració de Media Markt Iberia al costat del president i conseller delegat, Ferrán Reverter, al director de finances, Liebrecht von Beyme, i al director d’operacions, Arnold Sporrel.

Summary: Media Markt designa Xavier Rofes nou director de compres


La Fundació Arrels ha rebut aquest diumenge al migdia el Premi Pere Casaldàliga a la Solidaritat 2017 que es lliura anualment en el marc del Festival Internacional de Cinema Social de Catalunya (Clam). El guardó li ha entregat el cantant manresà del grup de rock Gossos i activista social, Natxo Tarrés. Arrels és una entitat que des de 1987 es dedica a l’atenció de persones sense llar de la ciutat de Barcelona. Per fer aquesta feina compta amb el treball i el suport de professionals, voluntaris i persones ateses que formen un equip que treballa perquè “ningú dormi al carrer”. El director de la Fundació Arrels, Ferran Busquets, ha recordat “que en aquests moments a Catalunya hi pot haver unes 5.000 persones dormint al carrer” i que aquesta situació “no és una causa llunyana”. Busquets ha fet una crida a “no culpabilitzar aquestes persones víctimes de la pobresa, ja que qualsevol de nosaltres podem patir una situació que ens aboqui a perdre-ho tot”. En l’acte també hi ha intervingut Miquel Fuster, un home que va rebre l’ajut de la Fundació Arrels després de viure 15 anys al carrer i que ha explicat que la seva va ser una “experiència de dolor”, una situació que ha equiparat al sentiment que es pot tenir “amb la mort d’un fill o una filla”. Actualment, Fuster és dibuixant i ha editat dos llibres de còmics relatant aquesta vida al carrer durant una dècada i mitja. Els membres d’Arrels són persones que volen que ningú dormi al carrer. Des de 1987 han acompanyat més de 10.000 persones sense llar en el seu camí cap a l’autonomia, oferint allotjament, alimentació i atenció social i sanitària. Compten amb el suport de 54 persones contractades, prop de 400 persones voluntàries i 4.000 donants que fan possible dur a terme diferents programes d’actuació.El seu objectiu és acompanyar i atendre les persones sense llar que es troben en les fases més consolidades d’exclusió perquè tornin a ser autònomes; sensibilitzar la ciutadania sobre els problemes de la pobresa al nostre entorn; i denunciar situacions injustes i aportar solucions que ajudin a transformar la realitat d’exclusió social. L’experiència i el contacte diari amb les persones sense llar ha construït des dels inicis, la seva manera d’atendre les persones i d’afrontar les causes que generen quedar-se sense llar.

Summary: La Fundació Arrels rep el premi Pere Casaldàliga a la Solidaritat


El president Carles Puigdemont i el president Quim Torra presideixen la reunió a Brussel·les amb els diputats de JxCat al parlament, al congrés i al senat espanyol, així com amb els consellers del govern, on abordaran les negociacions sobre la investidura del president espanyol en funcions, Pedro Sánchez, entre altres qüestions de l’actualitat política. En acabat, la portaveu de JxCat al congrés espanyol, Laura Borràs, el portaveu al parlament, Eduard Pujol, i el president de Jxcat al parlament, Albert Batet, faran una conferència de premsa. Fonts de JxCat han explicat a Europa Press que la trobada s’emmarca en les reunions que el grup celebra periòdicament, i servirà per a analitzar el moment polític i dibuixar estratègies de cara als pròxims mesos. La reunió, que començarà a les 11.30 en un hotel de Brussel·les, té lloc després de la primera reunió que JxCat va tenir aquesta setmana amb el PSOE per a abordar la investidura, i després dels contactes que els socialistes han mantingut amb ERC. Una altra de les qüestions que pot estar sobre la taula és la situació que pot produir-se si inhabiliten Torra després del judici que, a mitjan novembre, va afrontar al Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC) per presumpta desobediència al no retirar llaços grocs, com li va ordenar la Junta Electoral Central espanyola en període de campanya electoral. En la trobada també pot abordar-se l’estat de les negociacions per a tirar endavant el projecte de pressupostos de 2020, que el govern fa mesos que negocia amb els comuns. Reconeixement de presos i exiliats com a interlocutors El conseller de Territori i Sostenibilitat, Damià Calvet, ha explicat que la reunió servirà per orientar les negociacions amb el PSOE però ha afirmat que no en sortirà el seu posicionament sobre la investidura, ja que queda marge per debatre’l perquè encara hi ha reunions pendents amb els socialistes. ‘No estem parlant encara ni d’abstenció ni de vot a favor o en contra, estem parlant de conceptes’, ha dit Calvet en una atenció als mitjans aquest diumenge a Madrid. El conseller de Territori ha dit que JxCat posa sobre la taula la necessitat de diàleg amb l’estat espanyol ‘sense línies vermelles’ -que es pugui parlar d’autodeterminació- i el reconeixement del govern com a interlocutor així com ‘dels nostres líders polítics a la presó i a l’exili’. També ha tornat a plantejar la necessitat d’un relator o mediador per donar ‘garanties que el diàleg es fa amb llums i taquígrafs’.

Summary: Puigdemont i Torra presideixen la reunió de JxCat a Brussel·les


Seguirà gestionant la relació amb els seus clients a través de la seva xarxa i canals de distribució MADRID, 23 (EUROPA PRESS) Banc Sabadell ha arribat a un acord per vendre Mediterráneo Vida, societat filial d’assegurances de vida risc i estalvi-previsió, a un consorci de fons liderat per Ember, segons ha informat aquest dijous l’entitat bancària. La societat, adquirida pel banc presidit per Josep Oliu fruit dels processos d’integració bancària, gestiona una cartera sense noves contractacions des de l’any 2014 i manté un volum de saldos de clients de 1.900 milions d’euros. El compromís de la compravenda s’ha realitzat amb un consorci de fons liderat per Ember, si bé el tancament de la transacció està condicionat a l’obtenció de les autoritzacions reguladores. Banc Sabadell seguirà gestionant la relació amb els seus clients i la intermediació continuarà sent efectuada per Banc Sabadell Mediación, Operador de Bancaseguros vinculat del grup Banc Sabadell. El consorci comprador ha valorat la qualitat de l’equip especialista que gestiona el negoci, la qualitat de la cartera i la plataforma tecnològica de Mediterráneo Vida. Banc Sabadell ha valorat el perfil del consorci comprador i d’Ember després de ser un fons de llarg termini especialitzat en l’adquisició de carteres d’estalvi i esponsoritzat per inversors financers institucionals.

Summary: Sabadell ven la seva filial d’assegurances Mediterráneo Vida a un consorci de fons liderat per Ember