L’editorial Adesiara ha recuperat el volum Ombres entre tenebres, que el periodista republicà Manuel Valldeperes va novel·lar d’una manera vivíssima l’any 1940, sobre els camps de concentració francesos, que ell mateix va sofrir. Amb el seu ofici i la seva escriptura, Valldeperes ens narra el dia a dia d’aquells exiliats privats de llibertat i en condicions infrahumanes després de la desfeta del 1939. Va publicar aquesta obra per primera vegada i última fins ara a la Revista de Catalunya, l’any 1941, a l’Argentina. Va tenir, necessàriament, poc ressò davant les condicions del país i l’exili. I amb tot, segons que expliquen els estudiosos i curadors de l’obra, Montserrat Bacardí i Francesc Foguet, que també signen la introducció, era una edició d’una gran qualitat i calia recuperar-la, perquè és la primera crònica novel·lada de l’exili. Llegiu-ne un fragment. Ombres entre tenebres conté una trama novel·lesca, tot i que és molt prima. Es veu clarament, diuen els especialistes, que és una obra basada en fets autobiogràfics, una obra escrita per recordar uns fets, per no oblidar-los, perquè en quedés constància. El llibre brilla per la immediatesa, l’expressió de l’experiència directa. Amb un estil directe molt efectiu, escrit en forma de diàleg. La veu hi té una presència constant. I d’aquesta manera descobrim la quotidianitat de tants exiliats anònims confinats a Argelers, de com passaven les hores. Té un detallisme gairebé únic, i com que el relat es construeix en primera persona, crea un desassossec que t’atrapa. No pots deixar de llegir, explica Montserrat Bacardí. No hi ha patetisme, però és un dir cru i despullat. Valldeperes va passar un any i mig a Argelers i en va sortir quan van obrir el camp. L’obra és singular per la immediatesa amb què fou escrita. Segons Francesc Foguet, ‘el llibre ajuda a entendre com va viure la gent anònima l’exili. I la indignació, plenament vigent, de la incapacitat d’Europa per tractar aquesta gent com a refugiats i no com a delinqüents. Ombres entre tenebres vol ser un homenatge a l’èpica d’aquesta gent anònima, des de la pulsió periodística, per preservar-ne la memòria. La història és protagonitzada per tres soldats que defensen primer la República a les trinxeres i després acaben al camp de concentració.’ Segons que han explicat els especialistes, Ombres entre tenebres de Manuel Valldeperes té tres mèrits: el primer, ja explicat, que és la primera crònica novel·la de l’exili, dels fets històrics. El segon, el valor d’haver estat escrita gairebé en el mateix moment que els fets succeïen, amb un ritme gairebé frenètic, molt dinàmic, perquè Valldeperes ho va escriure encara amb el trauma a sobre, en estat de xoc. I en aquest sentit és un text fluid, que explica la història dels exiliats maltractats, que no van viure cap exili d’or, d’una manera planera i quotidiana. I el tercer mèrit que té és que dóna a conèixer el personatge que el va escriure, Manuel Valldeperes, un periodista cultural avui oblidat completament que va tenir una importància durant la República i la guerra. Després de passar pels camps de concentració francesos, va exiliar-se a la República Dominicana, on es va quedar per sempre i va arribar a ser tota una institució cultural. Valldeperes va militar a Acció Catalana i durant la guerra es va passar al PSUC. Va dirigir els darrers números de la revista Meridià. A diferència dels exiliats vinculats al món de la cultura, ell va passar pels camps de concentració, i després va anar a la República Dominicana, com més exiliats del món de la cultura: Agustí Bartra, Anna Murià, Joan Sales… Però a diferència d’ells, que tan sols van passar per aquest país per arribar a Mèxic, ell s’hi va quedar, i va ser l’únic que s’hi va quedar. Per què? És una incògnita. I aquí comença una segona història de Manuel Valldeperes, fosca, lligada al dictador Trujillo. El fet és que al principi de l’exili, Valldeperes es feia amb els cercles d’exiliats, però de mica en mica s’hi va anar desvinculat, segons que expliquen Bacardí i Foguet. Als anys cinquanta va començar a treballar de corrector al diari La Nación, fundat pel dictador Trujillo, i va acabar dirigint-lo. El periodista va fer un viratge ideològic radical i es va convertir en un intel·lectual orgànic del trujillisme. Un personatge complex, doncs, segons que sentencien els curadors del llibre. Ells també expliquen que en la història de Valldeperes hi ha molts forats perquè no es conserven els seus papers, el seu arxiu. Una tempesta tropical va destruir casa seva i tot allò que hi havia. Tanmateix, es conserven publicats els seus elogis a Trujillo. Per una altra banda, Valldeperes va ser un dels grans crítics d’art de la República Dominicana. La seva trajectòria literària no va continuar, exceptuant uns quants poemes escrits en espanyol.

Summary: Manuel Valldeperes i la primera crònica de la vida dels exiliats als camps de concentració francesos


El turisme del passeig de Gràcia ha estat substituït per 80.000 manifestants –segons l’organització– que han demanat de tombar el règim, com es podia llegir en la pancarta de la capçalera. La riuada, molt més densa del que apuntaven algunes previsions, va servir per a tancar una jornada de mobilitzacions per a protestar contra el consell de ministres reunits a la ciutat. La manifestació estava convocada per la Comissió del 21-D, que compta entre d’altres amb la participació d’entitats com l’ANC, Arran o les JERC, i va servir per anunciar que d’ara endavant, s’inicien un seguit de mobilitzacions amb l’objectiu de ‘recuperar la sobirania que se’ns roba’. Ho va verbalitzar l’actriu Sílvia Bel, qui va llegir el manifest: ‘Els darrers mesos hem vist que no es pot deixar tot en mans dels partits polítics. L’únic moment en què el règim va tremolar és quan el poble català va emprendre jornades com les de l’1 i el 3 d’octubre’, va dir Bel. Al matí l’activitat ha començat molt d’hora, amb talls a les carreteres a diversos indrets del Principat. Després, el focus s’ha traslladat a la Llotja de Mar i el voltant, on hi havia un fort dispositiu de seguretat per a garantir la reunió. Durant el matí, hi ha hagut mobilitzacions populars amb forma de tres columnes que han envoltat el perímetre de seguretat i actes reivindicatius com el que ha organitzat Òmnium Cultural. Us n’oferim un resum en imatges. En aquesta primera es veu la munió de gent aplegada davant l’Estació de França de Barcelona, apartats per un ampli cordó policíac de la zona de la Llotja de Mar. ‘El govern espanyol vol acostar el consell de ministres a la ciutadania’, deia avui la portaveu del govern espanyol, Isabel Celaá. La fotografia sembla contradir-la: Fotografia: Elisabeth Magre. La jornada ha començat a trenc d’alba, amb talls i marxes lentes a les principals carreteres. A la AP7, a l’altura de Figueres: La marxa lenta que s'ha organitzat poc després de les set del matí a la rotonda d'accés a l'AP-7 a FigueresFigueres al tall de l'AP-7 A la AP7, al seu pas per Girona: Pneumàtics tallant l'AP-7 a GironaPintada a la calçada de l'AP-7 a GironaPla general de pneumàtics tallant l'AP-7 a Girona A la A-2, a l’altura d’Alcarràs: Tall dels CDR a l'A-2, a AlcarràsTall dels CDR a l'A-2, a AlcarràsTall dels CDR a l'autovia A-2, a Alcarràs També hi ha hagut talls a la AP-7 a l’Ampolla: Un participant del tall de trànsit a l'AP-7 a l'Ampolla amb la cara tapada amb una màscara de pallassoTall de trànsit a l'AP-7 a l'Ampolla Als principals accessos a Barcelona –la ronda Litoral, la de Dalt, la C-58 i la B-20– també hi ha hagut incidències: Imatge de la Ronda Litoral talladaImatge de vehicles aturats a la Ronda LitoralEls membres dels CDR que han tallat la C-58, arribant a la ciutat de Barcelona per la MeridianaImatge d'una de les entrades de la Ronda e Dalt A Barcelona, les mobilitzacions s’han dividit en tres columnes: la No Passaran s’ha concentrat a la zona del Parc de la Ciutadella i ha tallat la ronda Litoral, un dels accessos principals a la Llotja de Mar: Un dels punts calents de la mobilització a Barcelona ha estat a la columna Ingovernables, que s’ha mogut per la zona de les Drassanes i la rambla. Hi ha hagut càrregues dels Mossos d’Esquadra: Fotografia: Albert SalaméFotografia: Albert SalaméFotografia: Albert SalaméFotografia: Albert SalaméFotografia: Albert Salamé Una altra de les columnes, la de l’1 d’Octubre, ha avançat per la via Laietana fins a situar-se al final de l’avinguda, on també s’han viscut moments de tensió amb el Mossos d’Esquadra: Fotografia: Oriol BäblerFotografia: Oriol BäblerFotografia: Oriol Bäbler Enmig de les mobilitzacions, la zona de la Llotja de Mar i els carrers adjacents eren completament blindats per la policia. Quan Perdo Sánchez ha fet acte de presència, a peu, ha rebut una forta escridassada. Fotografia: EFEConsell Popular de Ministres. Fotografia. Elisabeth MagreFotografia: EFEFotografia: EFEFotografia: EFE Mentrestant, davant l’Estació de França, Òmnium Cultural ha convocat una concentració que ha anomenat Consell Popular de Ministres: Manifestants amb pancartes a favor de la llibertat dels presos a l'acte organitzat per ÒmniumManifestants concentrats davant l'Estació de França on se celebra un 'consell popular de ministres' organitzat per ÒmniumConsell Popular de Ministres. Fotografia: Elisabeth Magre. Consell Popular de Ministres a l'Estació de França. Fotografia: Elisabeth Magre.Consell Popular de Ministres a l'Estació de França. Fotografia: Elisabeth Magre.

Summary: Les fotografies del 21-D: de la peculiar ‘proximitat’ d’un govern espanyol atrinxerat a totes les mobilitzacions


Que la premsa espanyola fes campanya contra l’independentisme en aquestes eleccions era previsible, comprensible i tot. Però sorprèn la quantitat d’artilleria desplegada i la intensitat del bombardament informatiu, amb missatges apocalíptics de tota mena. És tan intens que fins i tot denota ansietat, i un punt de follia, com aquell pistoler que se sent acorralat, sense sortida, i gasta la munició disparant amb els ulls clucs i amb crits estridents, proferint insults. Aquesta actitud desesperada es pot llegir si parem prou atenció (i fem una lectura reposada, sense deixar-nos encomanar per la desesperació mateixa de l’emissor del missatge) en tots els grans diaris espanyols. Què mena El País –si no és aquesta sensació de compte enrere que s’acaba i que no tenim ni idea de com aturarem però que hem d’aturar– a fer titulars de portada amb afirmacions com aquesta: ‘Catalunya deixaria tots els organismes internacionals‘? Pam. No hi ha discussió, no hi ha ni incertesa. La Vanguardia titula dia sí i dia també que algú o altre veu el 27-S amb ‘incertesa’, ‘inquietud’, ‘temor’… A El País ja tenen la certesa, i la proclamen sense pudor. I al titular de l’interior van més enllà: diuen que Catalunya no únicament restaria fora de la UE, sinó que ‘no podria tornar a ingressar a la UE’. I en què basen aquesta afirmació? Hi ha cap autoritat internacional o interstatal, o cap acadèmic de prestigi inqüestionable en la matèria que hagi afirmat i argumentat això? No, hi ha un estudi d’un ‘think tank’ espanyol, la Fundación Alternativas, vinculat al PSOE (ves per on), que ho diu. I l’estudi el coordina l’ex-secretari d’estat per a la UE amb el PSOE i ex-portaveu d’aquest partit, Diego López Garrido. No hi ha més preguntes, senyoria. I sobre El País, no m’entretindré en la manipulació que va fer ahir d’unes paraules que van arrencar ells mateixos al portaveu de la Comissió Europea sobre la possibilitat de manteniment dins de la Unió d’una regió de la UE que s’independitzi. Ni qui preguntava, un periodista d’El País, ni qui responia no van referir-se explícitament en cap moment a Catalunya. I quin va ser el titular?: ‘Una Catalunya independent quedarà automàticament fora de la UE’ (ací trobarem més informació). El to bel·ligerant que ha agafat aquest diari envers el procés sobiranista és equiparable al que sempre han tingut diaris com ara l’ABC. A la portada d’ahir, dedicada a la batalla diplomàtica relacionada amb el 27-S, el diari utilitzava un concepte amb ressonàncies arcaiques. El concepte d’Occident. I titulava a la portada: ‘Occident desmunta la independència’. Occident. El món civilitzat, deuen voler dir. A mi m’ha fet pensar en un d’aquells apel·latius que es van gastar dècades enrere, ‘Centinela de Occidente’, amb què alguna gent feia referència al dictador Franco com a preservador dels ‘valors eterns’ enfront de l’amenaça marxista, roja i separatista a l’extrem occidental d’Europa. Occident, sí senyor. I sabeu d’on venia aquell apel·latiu? Doncs d’un llibre de Luis de Galinsoga que tenia aquest títol. Sí, Galinsoga, aquell director de La Vanguardia que va dir allò de ‘todos los catalanes son una mierda’. Justament. Si heu arribat fins ací, potser us passa com a mi, que tinc una sensació de lloc tancat, gris i amb pudor de resclosit. Per a respirar una mica d’aire fresc és aconsellable de llegir què publica la premsa internacional en relació amb el 27-S. I trobem, per exemple, un reportatge de l’agència France Presse sobre el fet casteller. AFP aprofita el fet integrador d’immigrats en la societat catalana que són les colles castelleres per a parlar de la gent nascuda fora de Catalunya, que ha arribat al país i que ha acabat donant suport a la independència. N’hi ha prou que llegiu una petita selecció de fragments d’aquest reportatge: ‘A més dels nascuts aquí, hi ha llatinoamericans, asiàtics i africans que se senten tan catalans com els seus veïns i, molts, volen desafiar el govern espanyol amb la separació.’ Declaracions de Wilmer González, ‘un nadiu americà de Veneçuela’ que va arribar a Catalunya fa sis anys: ‘Si la gent de Catalunya clama per la independència, jo els faig costat, per fraternitat i per la dignitat del poble català.’ Declaracions de Claudio Cipone, un argentí de quaranta-vuit anys que viu a Tarragona des del 2001: ‘Catalunya té prou recursos per a viure molt millor que no viu ara. Però sempre depèn del que decideix Madrid.’ Si voleu llegir el reportatge complet, el trobareu ací. Aire fresc.

Summary: Els trets a l’aire de la premsa de Madrid; l’aire fresc de France Presse


Quan es presenten mapes de l’evolució de les comunitats europees fins a la Unió és ben habitual de fer trampa. Una trampa que consisteix a ensenyar com creix la Unió però amagar com minva. El mapa que presentem avui n’és una excepció. S’hi visualitzen les ampliacions però també, ni que siga parcialment, els adeus. Perquè el Brexit no és el primer adeu. El mapa, molt correctament, inclou l’Algèria francesa d’aleshores dins les Comunitats Europees, perquè en formava part. Va deixar de formar-ne part el 1962, després de la independència, i deu anys després de la formació de l’entitat paneuropea. Però el mapa no reflecteix acuradament els altres Brexits: –Grenlàndia va ser part de les institucions europees entre el 1973 i el 1982. –Les illes franceses de Saint-Pierre i Miquelon, situades a la costa del Quebec, van fer part de les institucions europees entre el 1976 i el 1985. –L’illa caribenca francesa de Saint-Barthélemy també s’hi van incloure entre el 1952 i el 2012. Més casos, igualment interessants, no són reflectits en el mapa, car hi ha trenta-un territoris dins la Unió Europea que tenen situacions especials: del Mont Athos a Grècia –que no permet l’accés a les dones– fins a la curiosa carretera entre Värska i Ulitina, a Estònia, que travessa l’únic espai geogràfic de Rússia que forma part de l’Espai Schengen. Trobareu més informació d’aquestes excepcionalitats en aquest article de la Viquipèdia.

Summary: Un mapa cada dia: el Brexit no és el primer adeu a Europa


Hi ha un nombre molt limitat de seients per al públic que vol assistir al judici contra el procés en la sala plenària del Tribunal Suprem espanyol: quaranta. I s’adjudiquen per ordre d’arribada a la gent que hi ha fent cua en un dels accessos laterals de l’edifici. Avui, com ahir, ja hi havia cua a quarts de sis de la matinada. La major part del públic són militants de Vox, que tenen una actitud burlesca envers els presos i els seus familiars. Forma part de la campanya del partit ultra, que ha aconseguit un aparador immillorable com a acusació popular en aquest judici, pocs mesos abans de les eleccions. Però avui també hi ha hagut una representació de l’ANC de Madrid i de Madrileños por el Derecho a Decidir. I encara més. També hi ha cada dia, fent cua des de primera hora del matí, un grup d’observadors internacionals. Ahir dos van accedir al Tribunal Suprem acreditats per la seva condició de lletrats, però el personal del tribunal els va obligar a llevar-se la toga que duien. ‘Vosaltres sereu advocats al vostre país, però aquí veniu de públic.’ Tal qual: cap tracte diferenciat com a observadors, i res que faci visible que accedeixen a la sala en aquesta condició. Això fa que hagin de fer moltes hores de cua i d’espera per a poder-hi entrar i fer la seva feina. S’hi afegeix una altra dificultat: els números que la policia dóna als qui fan cua per accedir al tribunal al matí ja no tenen validesa per a la sessió de la tarda. De manera que a migdia s’han d’afanyar a tornar-ne a fer i esperar que els donin un altre número per a continuar veient el judici a dins. Dos dels observadors que avui han pogut entrar al Suprem són el catedràtic de dret constitucional Javier Pérez Royo i l’advocat francès Alexandre Faro, en representació de la Federació Internacional de Drets Humans, una organització que aplega 184 organitzacions estatals de països de tot el món. Aquests observadors són coordinats per la iniciativa International Trial Watch.

Summary: El calvari de la cua al Suprem: el mateix tracte per als observadors i els militants de Vox


L’actor Sergi López i el politòleg Quim Arrufat faran avui una conferència a París per explicar el procés català als francesos. L’acte, titulat ‘Rêver d’une République. Ils sont fous ces catalans!‘ (‘Somniar una República. Són bojos aquests catalans!’), és organitzat pel CDR de París, amb la col·laboració de l’ANC França, la CUP Exterior i el Collectif de Solidarité avec le Peuple Catalan. La conversa en francès entre Arrufat i López, tots dos fills de Vilanova i la Geltrú, que es coneixen de fa anys, es farà a les 18.30 a la Bourse du Travail i es podrà veure en directe per internet. Sergi López és un actor conegut i respectat a França, on ha estudiat, ha rodat films i ha guanyat el premi Cèsar al millor actor. VilaWeb l’entrevista telefònicament hores abans que agafi l’avió cap a París. —Què els explicareu, als parisencs? —Nosaltres hi anem a explicar-los el lligam entre independència i república. I que això que passa a Catalunya no és pas cap sortida, ni cap dèria, ni cap mania, ni cap invenció d’uns càrrecs polítics que han hipnotitzat una colla de xais dirigits des de dalt; sinó que és un moviment que parteix de baix i arriba a la independència com a única sortida per a arribar a una democràcia més solvent, madura i estable. Tenim la intenció d’explicar-los una mica l’1 d’octubre, el 155, Puigdemont, etc. Tot això que passa a Catalunya s’ho miren astorats i els costa molt d’entendre. Som conscients que tenen molts punts de vista i referències unionistes, dels contraris a trencar la relació amb Espanya. I que tenen pocs punts de vista de la banda independentista o republicana. —Què els arriba, a França? —Que les lleis s’han de respectar. I si no es respecten, vas a la presó. Xim pum. I això explicarem a França: que totes les lluites socials i tots els drets que s’han guanyat, s’han guanyat a força de pressionar la legalitat fins al final. Portar la legalitat fins al punt de la contradicció. I la contradicció arriba quan en el debat, i en el diàleg, l’únic argument que et donen és que ets fora de la llei. Però si hi ha parlaments, i debats, és precisament per a posar en qüestió les coses. I evidentment que la llei s’ha de tocar i violar perquè s’adapti a les realitats socials que ens toca de viure. —Llegeixo que serà un acte informal. —Això es pot explicar molt de manera recontractée, que diuen ells. No una conferència seriosa, sinó distesa, fins i tot tallant-nos. I tampoc no cal explicar acudits. Amb Arrufat ens veiem sovint i entre altres coses (entre altres coses) parlem de política. El format ve d’una conversa que ell i jo vam tenir amb uns periodistes del Quebec sobre el primer d’octubre. L’Arrufat i jo anàvem com motos i explicàvem coses, ens vam trobar asseguts en un bar, va ser molt divertit i li vaig dir: un format així. Una taula de bar, com si féssim una cervesa. És una fórmula interessant per a fer arribar el missatge. Ni seriós, ni trist, ni violent. Mirar de trobar-hi el plaer. —El plaer? —El plaer de parlar. La base del parlamentarisme. Compartir idees. I fer aflorar contradiccions, si cal. I amb l’Arrufat, que és un paio que em cau bé.  —El primer d’octubre, on era Sergi López? —Emocionant-me molt de viure aquesta idea que havíem sentit en algunes converses: el moviment popular. El moviment popular sempre m’havia semblat una idea romàntica, lligada al zapatisme, a coses llunyanes en el temps. I mira. Jo era al meu poble, Vilanova, i vaig anar al meu col·legi electoral a defensar que es pogués votar. I sense líder, sense posar-se d’acord, sense que ningú dirigís, la gent de manera natural, intuïtiva, vam entendre que protegir les urnes, i defensar aquell referèndum, era defensar alguna cosa molt, molt, molt més gruixuda. Una cosa que té a veure amb la democràcia profunda. La pura democràcia de la gent del carrer. De gent molt diversa. Va ser enorme. Brutal. Un testimoni, un fet consumat, un gest col·lectiu d’una transcendència i enormitat que no oblidarem mai. Serà impossible. —El primer d’octubre és policia pegant? Sí, però també poble organitzant-se. —Home, això va ser el més fort. El més gros. I el que dóna valor de tot allò què vam fer. I el que posa en relleu el perquè d’aquesta resposta tan repressiva de l’estat. Jugant jugant, l’estat s’adona que això que passava no era insignificant. No era cap botifarrada. Va ser una mostra que el poder popular, la idea popular col·lectiva, té una força que no solament és molt contundent, sinó que no hi ha res, res, res al món més legítim. Res. —I el 27 d’octubre, com el vau viure? —Ho vam viure amb certa sorpresa. En part, baixar dels núvols i veure que les coses són més complicades que no semblen. En part, també, la idea popular, potser innocent, infantil, immadura, que el món es pot canviar a força de poder popular. Però també el vaig viure amb una certa decepció. Havíem quedat amb una cosa bastant concreta, i no s’ha fet. —Quina? —No es van seguir els passos que els juristes internacionals ens indicaven. La gent estava disposada a tirar endavant. L’altra cosa és que els líders van tenir por (legitima, també, si voleu) d’assumir electoralment o políticament la violència que hi pogués haver. I si la violència pogués arribar a ser extrema. Sembla que va passar això, o que això va passar pel cap de Puigdemont i molta més gent. Però al carrer la gent estava disposada a defensar amb els seus cossos la idea que no hi ha res més vinculant que un primer d’octubre. No hi ha res més vinculant que un primer d’octubre. No hi ha res més vinculant que un referèndum. Legal, de fet. Va ser una expressió inaudita, sorprenent. —I ara, com ho veu Sergi López? —Fins i tot l’estat espanyol sap que això no s’acaba aquí. Em costa molt de pensar que de cop i volta ara tornem a un estat autonòmic com si no hagués passat res. Crec que és impossible que un gruix molt important de la població, no sé si el majoritari, faci veure que no ha passat res. Que es pensin que és normal que tinguem gent a la presó. I que alguna cosa deuen haver fet. I que són delinqüents, no presos polítics. I que va ser una febrada. I que va ser un mal de cap. Cada vegada serà més clar que no hi ha alternativa. Que l’alternativa serà la tenebra. Tornar vuitanta anys enrere. —Potser tenim els polítics ben perduts. I nosaltres estem més en forma que ells! —Sempre ho hem estat. Una altra cosa és l’honestedat del polític de dir realment i profundament que ell només és un transmissor. Que ell no mana. Que qui mana és el poble. I que ells són allà per a transmetre una cosa donada. I no que després, quan arriben els moments decisius, acabin decidint una cosa entre sis o set i prou. Passa que això s’ha d’afrontar. S’afronta, de fet. —Què voleu dir? —La germana de Cuixart l’altre dia feia un piulet bastat senzill dient: que no sigui en va que són a la presó. Que no sigui en va que són a la presó. Aquí hi ha gent que l’han ficada a la presó, tu. Oh, diuen, que les coses poden anar malament. No. Les coses ja van malament. Ara hi van. Paios que fan rap es troben en perill, els que escriuen un poema es troben en perill. Els que fan titelles, els que fan circ. Això és un retrocés impossible. No ho podem permetre. Encara que ens enganyessin, nosaltres sí que ens vam creure que la democràcia servia per a escoltar tothom. I per a parlar de tot. Sobretot en un parlament. I d’independència també, evidentment. —Jordi Sánchez president? —Potser serà l’únic candidat que té tots els vots necessaris. No ho sé, jo. En aquest moment tot és tactisme. Si moc aquesta peça, què passarà? Estem tots una mica perduts. Des de fora sobta que persones que s’han pogut presentar a les eleccions no puguin ser presidents. És estrany. Suposo que l’estat espanyol ens tornarà a sorprendrà negativament, amb un cop més d’antidemocràcia. —A França no us contractaran més si us comprometeu tant políticament. I amb els de la CUP! —Em sento molt privilegiat. No he amagat mai què penso políticament. Crec, potser m’equivoco, que la meva posició a la feina no depèn d’això. I mira, sempre quedarà el teatre. A mi em sembla collonut que la gent voti què li sembli. —Vau fer una peça, Non Solum, ben subtilment polititzada. El primer d’octubre podria tenir obra? —Text polític no vol dir de classe política. És un text de com vivim, com ens tractem a nosaltres mateixos, les dones, els diferents, els nostres cossos. El teatre que ens agrada, encara que sigui comèdia i divertit, és no sucumbir a la idea de distracció, de passar-ho bé una estona i prou. No. Volem vincular-ho, també des de l’humor, al pensament. El primer d’octubre és evident que és una inspiració que porta a reflexions profundes i interessants. No sé en quina forma, però. El pots tocar de manera tangencial, i no explícita. De fet, amb el Non Solum tot era més aviat no explícit. I parlaves de política d’ara, però el fet de no ser explícit és interessant. Expliques la mateixa història a un país on no han tingut el primer d’octubre, i també els ressona.

Summary: Sergi López: ‘No hi ha res més vinculant que un primer d’octubre’


El davanter del FC Barcelona Leo Messi podria haver pres la decisió de tornar a jugar amb la selecció argentina, segons publica el diari esportiu argentí ‘Ole’. Messi va renunciar a tornar a vestir la samarreta de l’albiceleste després de perdre la final de passada Copa Amèrica. Tot i que de moment no existeix un comunicat oficial, el diari assegura que el davanter serà un dels convocats pel nou seleccionador argentí, Egardo Bauza ‘El Patón’, per la fase de classificació del Mundial de Rússia 2018. Des del seu anunci com a nou seleccionador, ‘El Patón’ ha declarat a diversos mitjans que comprèn la situació de Messi.: ‘Jo vaig ser jugador i sé com és de frustrant perdre una final’.

Summary: Leo Messi fa marxa enrere i tornarà a jugar amb l’Argentina


Hi ha moltes maneres de contar històries. I no em refereixo a fer literatura. Parlo de contar històries en veu alta. Com es feia abans. Com encara es fa, però potser menys. La paraula dita és hipnòtica. Ara, cal saber dir-la. Ho sabem pels poetes, escoltant Enric Casasses, Dolors Miquel o Núria Martínez-Vernis. Hi ha moltes maneres de contar, tot i que trobar la manera no és fàcil, perquè és trobar la pròpia veu. Això ve a tomb d’un projecte que té en dansa el dibuixant Joma, al voltant del contar en veu alta, amb una veu i un fer propi. Ell és un bon lector de l’Odissea. Fa temps que la pensa i la repensa. Encara recordo fa molts anys quan il·lustrava passatges del clàssic cada setmana al magazine de La Vanguardia, a pàgina sencera. I després de l’Odissea va arribar la Ilíada. Dic que en Joma es coneix rebé l’Odissea, les seves històries a través del viatge d’Ulisses. I d’un temps ençà ha agafat el clàssic i se l’ha mirat amb una intenció diferent. D’aquesta lectura n’ha sortit un banquet, amb sacrifici ritual i libacions. I encara després, ha centrat la mirada en el vi. L’Odissea i el vi. I n’hi ha sortit un projecte, que encara es troba en procés, que li ha posat per nom L’Ona Vinosa. Perquè és com Homer anomena la mar moltes vegades. Vinosa. Joma planteja tres grans àmbits on el vi té una presència en l’Odissea: el vi com a element de la vida quotidiana; el vi com a metàfora, com a recurs de llenguatge; i un tercer àmbit, segurament el més apassionant, que és quan el vi es converteix en motor de les accions o de resolució de les aventures. Doncs Joma relata algunes d’aquestes històries i, com a artista que és, s’acompanya del pinzell: a sobre unes tovalles blanques de fil, mentre la narració oral avança, ell també esbossa amb tinta de sípia i pinzell de pèl fi les històries que conta. A les tovalles van apareixent illes, edificacions, natura i personatges: Ulisses, Penèlope, Laertes, Polifem, Calipso, Èol… La superfície blanca i suau es va convertint en una mena de retaule en blanc i negre, i les històries odisseiques i les libacions (amb un vi que s’escau per a cada ocasió) creen un estat d’ànim propici. La cadència és d’ondulada mediterrània tranquil·la, fins que l’artista sincopa l’acció amb un cop d’efecte: canvia de pinzell, en pren un de molt més ample, i el suca en una palangana plena de vi negre, ben tànnic. I sas! El blanc i negre queda trencat pel color violaci del vi crepuscular. És un moment emocional. Temps després d’haver viscut l’Ona Vinosa, prenem l’edició facsímil de l’Odissea, versió de Carles Riba del 1948, aquella il·lustrada amb gravats d’Enric-Cristòfol Ricart, editada per Carles-Jordi Guardiola a La Magrana el 1983. Anem a veure el Cíclop Polifem. Diu Ulisses: «I des d’allí navegàrem avant, amb l’ànima trista, i férem cap a la terra dels Cíclops, gent orgullosa, sense llei, que, veieu, refiats dels déus que no moren, ni planten amb les mans cap planta que sigui, ni llauren, sinó que sense llavor ni arada tot els germina, els ordis i els forments i les vinyes, les quals produeixen vi d’uns enormes carrolls, i la pluja de Zeus els ho puja. I no tenen aplecs per donar-hi parers, ni judicis, ans, el que és ells, habiten carenes de puigs alterosos, dins d’esplugues balmades, i cadascun fa la llei als fills i a les mullers, i l’un no s’ocupa de l’altre.» (…) «Bé, jo mano llavors als meus companys honorables que romanguin allí, al cotat del vaixell, i que el guardin; i jo, escollint dels companys els dotze millors, vaig anar-me’n; i portava en un bot de pell de cabra un vi negre, dolç, que m’havia donat Maró, d’Evantes nissaga, un sacerdot d’Apol·lo, el patró que d’Ísmar té cura, per tal com li estalviàrem la vida al seu fill i l’esposa, en reverència, com fos que tenia l’estatge a l’arbreda del clos de Febos Apol·lo; i va fer-me uns obsequis esplèndids: or, me’n donà, llavorat de bones mans, set pesades, i em donà una cratera tota ella d’argent i, per últim, un vinet que abocà en una bona dotzena de gerres, dolç i sense barreja, per beure’n els déus, que a la casa no hi havia ningú que el sabés, ni criats ni minyones, fora d’ell i l’esposa estimada i una intendenta. I quan volien beure aquell vi roig, que era un sucre, n’abocava una copa per vint mesures d’aigua, i era tan dolça llavors la flaire que de la cratera pujava, tan divinal, que estar-se’n, ben cert, no plaïa.» (…) —Cíclop, té, beu vi, acabat de menjar carn humana: sàpigues quina beguda estojava el nostre navili! És la libació que et portava per si em compadies i em donaves retorn; però el teu furor ja m’esvera, míser! ¿Com vols que després et visiti mai algun altre de la humanal munió? Car no et portes com escauria. Dic; ell el pren i l’escura i, terriblement agradant-li vi de tan dolç bevent, me’n demana una altra gorjada: —Dóna-me’n més, si et plau, i em diràs el teu nom de seguida, sí, per fer-te un present, com a hoste, que et faci alegria. Car també per als Cíclops aquesta gleva espeltera fa vi, d’uns grossos carrolls, i la pluja de Zeus els ho puja. Ara, això, et dic que són rajolins d’ambrosia i de nèctar. Diu; i jo torno a omplir-li el ribell del vi ple de flama; tres vegades li’n porto i les tres se’l beu com un ximple. I quan reparo que el vi ja ronda l’esma del Cíclop, aleshores li parlo amb aquestes paraules meloses: (…) Sí, i tombant-se, me’n cau allí de sobines i es queda ben ajagut, reganyant el coll massís; i l’agafa el son que tot ho doma; i de dins la gola gitava vi, amb mossos humans; i com rotava el beverri! Jo aleshores enfonso l’estaca sota la rima de cendres, fins que s’escalfa; i en tant abrivo amb paraules tots els companys, no sigui que algun, espantat, em reculi. (…) Ells aixequen el pal d’oliver, que d’un cap era en punta, i l’hi enfonsen dins l’ull…

Summary: Quadern del carrer de la vinya: Que l’Ona Vinosa ens acompanyi


El nombre de morts pel pas de l’huracà Dorian per l’arxipèlag de les Bahames ha ascendit a vint, segons ha informat la ministra de Sanitat del país, mentre els equips de cerca i rescat comencen a analitzar els efectes que ha provocat la tempesta. A l’aeroport de Nassau, la capital de les Bahames, un gran nombre de residents miren de localitzar els seus familiars que es troben atrapats a les zones més colpejades pel fenomen meteorològic. L’huracà Dorian va tocar terra diumenge passat a l’arxipèlag de les Bahames amb vents de fins a 354 quilòmetres per hora. Diverses regions de la península de Florida estan sent evacuades i Geòrgia i Carolina s’estan preparant davant les previsibles inundacions.

Summary: Augmenta a vint la xifra de víctimes a les Bahames pel pas de l’huracà Dorian


La número dos de JxCat a les eleccions espanyoles, Laura Borràs, ha reclamat al primer secretari del PSC, Miquel Iceta, que concreti el seu posicionament sobre el dret de l’autodeterminació i digui si és el mateix que el del PSOE, i ha reclamat a Podem que ho defensi ‘posant-ho en pràctica i fent-ho viable’. ‘Ja sabem que a Iceta li agrada ballar i balla molt bé, però hauria d’intentar ballar la mateixa música sempre. Necessitem saber exactament el seu posicionament, no ara una cosa i ara l’altra’, ha subratllat en una entrevista de l’agència Europa Press, després que el socialista afirmés que, si el 65% dels catalans vol la independència, caldrà trobar un mecanisme per canalitzar-ho. Després de recordar que els socialistes defensaven en els seus inicis el dret d’autodeterminació, els ha instat a aclarir-se, tot i que ha admès que la posició del president del gvern espanyol, Pedro Sánchez, és ‘molt contundent’ en contra de la independència. També ha donat la benvinguda a Podem si vol sumar-se al dret de l’autodeterminació, i els ha convidat a fer-ho viable: ‘Les propostes es defensen posant-les en pràctica i fent-les viables. Si estan a favor del dret a l’autodeterminació, és una magnífica notícia, significa que són demòcrates i estarà bé que ens puguem posar d’acord en aquest punt’. Sobre si un futur govern del PSOE amb Podem facilitaria aquest dret, Borràs ha assegurat que no té moltes expectatives, i ha recordat que el suport dels socialistes, juntament amb PP i Cs, va permetre aplicar l’article 155 a Catalunya. ‘La pilota sempre en la seva teulada’ Per a Borràs, és necessari que hi hagi persones valentes al capdavant del govern espanyol per poder parlar de tot, també de qüestions que no comparteixes: ‘Dir mai, dir sempre no, és negar el diàleg. La pilota estarà sempre en la seva teulada. Nosaltres estem disposats a jugar el partit’, ha afirmat referint-se a Pedro Sánchez. En la seva opinió, l’independentisme ha de ser el més fort possible al congrés espanyol perquè l’escoltin, i evitar ‘el que volen els tres partits de l’extrema dreta, un 155 preventiu’. ‘El PSOE va fer possible el 155. Les seves credencials no són molt diferents que les del tripartit d’extrema dreta. En això són exactament iguals’, ha assegurat. Segons Borràs, JxCat defensarà al congrés espanyol tot el que sigui positiu per a Catalunya i blocarà el negatiu, i per a això considera fonamental abordar la capacitat dels catalans de decidir el seu futur. Si Pedro Sánchez depèn del suport independentista per ser investit, ha advertit que ell haurà de decidir ‘si està disposat a governar assumint que no vol parlar de Catalunya, perquè parlar de Catalunya és parlar del dret a l’autodeterminació, que és el que demana un 80% de la població’. Si Sánchez s’oposés i convoqués eleccions de nou, Borràs defensa que no serà responsabilitat de JxCat, i ha recordat que el president del govern espanyol ja sabia, quan va accedir al càrrec, que hi havia ‘un conflicte polític a Catalunya que ha de resoldre’s políticament, i es va aixecar de la taula del diàleg’. ‘Estàvem disposats a negociar amb presència de tercers, estàvem disposats a fer propostes, però on estan les propostes de l’Estat? Més 155?’, ha preguntat. També ha donat la mà a ERC per treballar junts i forjar acords en defensa de la independència, destacant que sempre ho han fet, també quan els demanen una candidatura unitària abans dels comicis. ‘Segueixo pensant que la unió fa la força. Presentar-nos junts seria un missatge potent en l’estat, a Europa i al món’, ha afegit en al·lusió al cicle electoral.

Summary: Borràs demana a Iceta de definir-se sobre l’autodeterminació i a Podem de fer-la viable


L’exèrcit turc i les milícies afins que combaten a Síria s’han apoderat aquest matí de la ciutat d’Afrin, la capital del cantó homònim de Rojava (Kurdistan Occidental). Atesa la superioritat militar, les Unitats Populars de Defensa kurdes (YPG) han volgut evitar un ‘bany de sang’ i no han ofert resistència. Afrin era sotmesa a un setge gairebé complet d’ençà de principi de setmana. Les tropes turques van tallar-ne l’aigua corrent dies enrere i els civils es troben en una situació d’extrema vulnerabilitat. Segons l’Observatori Sirià dels Drets Humans, l’operació Branca d’Oliva ‒nom militar d’aquesta invasió‒ ha causat més de 200.000 desplaçats i ha matat gairebé 300 civils i uns 1.500 milicians kurds. El president turc, Recep Tayyip Erdogan, després d’anunciar les ‘bones notícies’ sobre Afrin, ha assegurat que la finalitat de la intervenció no és expandir els dominis de Turquia. ‘Hem salvat la ciutat de l’opressió del terrorisme’, ha declarat. Tanmateix, a Afrin, l’autodenominat Estat Islàmic no hi és present. El 20 de gener, quan va començar la invasió, les autoritats kurdes acollien milers de refugiats, la majoria d’ètnia àrab, provinents d’Alep, capital econòmica de Síria i antic bastió de les forces contràries al dictador Baixar al-Àssad. La raó de l’operació Branca d’Olivera és simple: Erdogan no pot tolerar que el Partit de la Unió Democràtica (PYD, en kurd), agermanat amb el Partit dels Treballadors del Kurdistan (PKK, en kurd), controli bona part de la frontera de l’estat sirià amb Turquia i el Kurdistan Septentrional. La presa d’Afrin s’ha produït el mateix dia que els aliats van fer el primer desembarcament a Gal·lípoli (18 de març de 1915) amb la intenció de conquerir Istanbul i sotmetre l’imperi otomà durant la primera Guerra Mundial. Les forces del soldà van resistir l’atac i van humiliar els exèrcits francès i anglès. Erdogan ha aprofitat l’efemèride per esprémer encara més el discurs nacionalista: ‘Hem lluitat com ho vam fer a Çanakkale ’. L’exèrcit turc i les milícies afins han entrat a Afrin al voltant de les set del matí. Poc després, per la xarxa han començat a córrer imatges de soldats amb rifles AK-47 que duien les banderes sirianes de les forces opositores a al-Àssad. El disseny és el de la que va adoptar el país quan es va independitzar de França: els colors verd, blanc, negre i tres estrelles vermelles. També n’han circulat moltes amb simbologia turca. Ací podeu veure milicians de la brigada al-Hamza, integrats en l’anomenat Exèrcit Lliure de Síria (FSA), que compta amb el suport de Turquia, però també dels EUA en el moment de la seva fundació. El text del piulet, diu: ‘Els guerrillers de la brigada al-Hamza davant d’una estàtua a l’interior de la ciutat d’Afrin.’ #الجيش_الوطني_السوري #فرقة_الحمزة_قوات_خاصة مقاتلو فرقة الحمزة من امام دوار التمثال داخل مدينة عفرين pic.twitter.com/nf6pmFEuxP — فرقة الحمزة (@alhamza_brigade) March 18, 2018 Els milicians i soldats han desfilat pels carrers d’Afrin al llarg del matí amb actitud amenaçadora i brandant tota mena d’armes. En alguns barris hi ha hagut algunes escaramusses amb les YPG (les milícies del PYD), però en cap cas combat obert. Ací podeu veure més imatges de la presa de la ciutat: Turkish-backed forces parade around #Afrin city as #YPG withdraws (📸 AFP). pic.twitter.com/Y7C0oEfmiX — Rudaw English (@RudawEnglish) March 18, 2018 Prop del migdia, s’han apoderat de l’Ajuntament d’Afrin i n’han retirat tota la simbologia pròpia de Rojava. Al balcó s’ha desplegat una gran bandera turca. Un grup de milicians ha enderrocat una estàtua de Kawa al centre de la ciutat. Kawa és un personatge llegendari de la tradició kurda que simbolitza l’alliberament del poble i la lluita contra la tirania. Durant l’any nou kurd, conegut com a Newroz, és reivindicat. I la celebració de l’any nou kurd és aquesta setmana… #Turkish forces and their backed proxies destroy the statue of Kawa blacksmith in #Afrin center. https://t.co/dmPGPTCM9v — Rudaw English (@RudawEnglish) 18 de març de 2018 ‘No s’ha perdut la guerra’ Salih Maslem Mohamed, antic dirigent del PYD i principal figura de la resistència, ha piulat que la retirada d’Afrin no suposa la derrota definitiva de les forces kurdes. ‘La lluita continua i el poble kurd continuarà defensant-se contra el genocidi. La victòria serà per als pobles del nord de Síria’, ha escrit. withdrawal from one battle doesn't mean loose of war and give up the struggle. the struggle will continue and the Kurdish people will keep defending themselves against the genocide planned on them. the victory will be for N.Syrian peoples.#AfrinNotAlone — Salih Maslem Mohamed (@SalihMaslem) March 18, 2018 Més tard, la direcció de les YPG ha fet una declaració televisada on han fet una crida a la resistència contra ‘la neteja ètnica’ i a fer ús de les tàctiques de guerrilla contra les tropes invasores. ‘Les nostres milícies seran un malson per a tots els ocupants d’Afrin‘, han declarat. Happening now: #YPG press release after the fall of #Afrin to Turkish-backed forces. https://t.co/40BoXboia5 — Rudaw English (@RudawEnglish) 18 de març de 2018 Les YPG han denunciat que la comunitat internacional els ha abandonat en els llimbs, després d’haver estat un element clau per a foragitar l’Estat Islàmic de la seva antiga capital, Rakka, però també de Kobani o Sinjar, on van salvar la minoria yazidita de la massacre total. ‘Fem una crida a l’ONU i al Consell de Seguretat a trencar el silenci perquè pressioni Turquia i aturi aquest genocidi’, han afirmat. Segons les YPG, l’exèrcit turc i les milícies afins han matat fins ara uns 500 civils i n’han ferit un miler. ‘La seva sang no ha estat vessada en va. Només tenim un camí i és la resistència’, han conclòs.

Summary: Turquia assalta la ciutat kurda d’Afrin davant la passivitat de la comunitat internacional


El grup Sopa de Cabra començarà aquest divendres, després de 15 anys, la gira d’estiu al pavelló d’Esports de Lleida, en el marc de les festes de la ciutat, segons ha informat la banda en un comunicat. Tal com ha anunciat el grup, aquesta serà una gira curta que constarà de deu concerts en deu festivals, com Cap Roig, Sons del Món, Daurada Beach Club o Festival Internacional de Cambrils i per ciutats com Lleida, Vila-Real (Castelló), Porreres (Mallorca) i Manresa (Barcelona). Els concerts d’aquesta gira destacaran per una posada en escena “espectacular” gràcies a una pantalla de 30 metres quadrats que projectarà videoprojeccions fetes expressament per als nous concerts.

Summary: Sopa de Cabra comença aquest divendres la gira d’estiu a Lleida després de 15 anys


El cap de govern d’Andorra, Xavier Espot, ha participat en la jornada inaugural de la cimera climàtica COP25 per explicar el pla mediambiental amb el qual es vol estar a l’avantguarda del desafiament provocat per la crisi climàtica. Andorra va impulsar fa un any una llei de transició energètica i del canvi climàtic que, entre altres mesures, facilita l’ús d’energies renovables en els habitatges privats, renova el parc mòbil o reforça el transport públic. En una taula rodona de caps d’Estat i de Govern, el mandatari andorrà ha advertit que davant l’escalfament global ‘no hi ha països grans, ni forts, ni de bon tros autosuficients’, de manera que la unió ha de ser necessària davant un objectiu ambiciós. Segons l’opinió d’Espot, el multilateralisme és fonamental per a millorar els resultats obtinguts fins ara després de l’Acord de París, redactat el 2015, i que tenia com a objectiu el de mantenir l’augment de la temperatura per sota dels 1,5 o 2 graus Celsius. A escala local, el 2030 s’haurien de reduir les emissions un 37% i per al 2050 assolir el nivell zero; a més de reduir la dependència energètica i augmentar la producció renovable fins al 33% també el 2030. El cap de Govern, Xavier Espot, ha explicat les mesures ambicioses que ha posat en marxa l'Executiu per combatre el canvi climàtic. Ho ha fet durant la taula rodona de caps d'Estat i de Govern en el marc de la Cimera del Clima #COP25 #TimeForAction #TiempoDeActuar #COP25Madrid pic.twitter.com/v5EfCUyha3 — Govern d’Andorra (@GovernAndorra) December 2, 2019 ‘Evidentment aquesta transició té uns costos, però no fer-la pot tenir uns costos molt grans, per això cal conscienciar la societat de la situació i donar la mà a les generacions de joves que s’estan implicant molt en aquesta problemàtica’, ha declarat a Efe. El cap del govern ha insistit que l’emergència climàtica ‘no són teories estrafolàries’ o alguna cosa que ‘no passarà a casa nostra’, ja que a Andorra, com a país de muntanya, ‘l’activitat principal depèn de la neu’, i la pujada de les temperatures té una conseqüència directa. Des de la seva administració pretenen aconseguir l’ús d’energies netes fins a un terç del total, ja que actualment aquest registre està en un 18%. Andorra produeix, segons les seves estadístiques, el 0,001% de les emissions globals, amb una capacitat d’absorció deel 25% d’aquesta xifra. Comença la Cimera del Clima marcada pels incompliments de l’Acord de París

Summary: Espot exposa la transició energètica andorrana durant la cimera climàtica


El jutge de l’Audiència espanyola Manuel García Castellón ha tornat a decretar presó sense fiança per a Eduard Garzón, Xavier Duch, Xavier Buigas i Alexis Codina, detinguts el 23-S, després de tornar-los a prendre declaració. Els independentistes han hagut de tornar a declarar perquè la sala penal del tribunal va anul·lar l’ordre d’empresonament anterior perquè va considerar que els presos havien declarat durant l’audiència breu prèvia a l’ingrés a presó sense tenir informació essencial de les actuacions. ⚠Última hora⚠ L'Audiència Nacional ha acordat de nou presó preventiva per les 4 @Detingudes23S malgrat les reiterades vulneracions de drets. Exigim l'alliberament de tots els #PresosPolítics i denunciem la nova maniobra jurídica de l'estat espanyol per mantenir el segrest. — Alerta Solidària (@AlertaSolidaria) November 20, 2019 A banda, aquest matí l’Audiència ha comunicat que havien refusat els recursos de Ferran Jolis i Jordi Ros, que, a diferència dels altres presos, sí que van declarar quan van ser detinguts. En sengles interlocutòries fetes públiques avui, el tribunal no veu indefensió en el seu cas ni vulneració de drets. La sala encara ha d’estudiar el recurs de Germinal Tomàs. En declaracions a VilaWeb, el portaveu d’Alerta Solidària, Xavier Pellicer, ha criticat el ‘nyap judicial’ d’haver anul·lat l’ordre d’empresonament sense haver-los deixat sortir de nou i, finalment, tornar-los a empresonar. Entén que la sala ha volgut arreglar les vulneracions de drets que es van cometre amb les detencions perquè ‘se’ls ensorrava el cas’. ‘Això acabarà essent nul, sigui al Suprem, al Constitucional o a Estrasburg. Les vulneracions de drets hi són, i els drets no són renunciables’, ha dit.

Summary: L’Audiència espanyola manté a la presó els quatre detinguts del 23-S


Martí Domínguez és un dels grans autors en llengua catalana d’aquesta època. Les seves novel·les sempre són d’idees, ambicioses, la majoria lligades a preocupacions de caràcter humanístic, ètic, que en la ficció s’esdevenen en èpoques ben diferents, però que remeten tothora al moment en què s’escriuen. En la literatura de Domínguez hi ha preocupacions recurrents: la idea controvertida del progrés de l’espècie humana, el paper social de la ciència, l’interès pels règims autoritaris… Amb aquesta motivació ha escrit, per exemple, Les confidències del comte de Buffon (1997), El secret de Goethe (1999), El retorn de Voltaire (2007), El fracassat (2013), sobre el pintor Paul Cézanne, i La sega (2015), sobre la repressió rebuda pels masovers del Maestrat durant la postguerra de 1936-1939. Ara ha publicat una altra novel·la de pensament, L’esperit del temps (Proa), on se situa a Alemanya i Àustria, amb l’arribada del nazisme, i mostra com la comunitat científica (exceptuant-ne els que eren jueus, que van ser eliminats) va fonamentar els principis de la política racial i d’extermini del nazisme. Martí Domínguez és biòleg i periodista, director de la revista Mètode de divulgació científica, que publica la Universitat de València, on ell també fa classes. Aquesta doble formació el conforma. És un naturalista que es fonamenta en el racionalisme: la condició moral és la que fa diferent l’espècie humana, enfront de la brutalitat de la natura, diu. I aquest context mou el seu interès i és motor de la seva creació. La ciència sense consciència és molt perillosa. A L’esperit del temps, l’autor ens presenta unes falses memòries d’un científic que va col·laborar activament en la política racial dels nazis. El protagonista és de ficció (conformat a partir de les biografies reals de diferents científics alemanys), però els que hi apareixen amb noms i cognoms i càrrecs, sí que són personatges històrics. Martí Domínguez recorda que el nazisme s’ha trivialitzat molt, sobretot al cinema i ell d’entrada ja va veure que calia fugir d’aquests cromos. ‘Quan vaig començar a investigar sobre l’època i el paper d’alguns científics alemanys, vaig endinsar-me en un món fosc i amarg. Era dur de descobrir que algunes figures que jo admirava, que havia estudiat durant la carrera als llibres de text, tenien un passat nazi. Penseu que als anys vint i trenta del segle passat, la ciència alemanya era la ciència del moment, la més important del seu temps.’ Martí Domínguez: ‘Necessitem un món intel·lectual més bel·ligerant amb totes les coses que passen’ ‘Això em va colpir i em va causar un malestar profund, fins al punt que vaig voler comprendre els processos personals que havien viscut aquests personatges per acabar participant en el nazisme. Ha estat un tema molt amagat, però avui hi ha bibliografia prou rica per a reconstruir la història oculta del paper de la ciència alemanya a l’hora de fonamentar científicament l’ideari del nazisme. Perquè hem de pensar que, excepte els científics d’origen jueu o amb una clara vinculació amb el comunisme, molt pocs científics varen oposar-se al nazisme. La connivència de la ciència alemanya i austríaca va ser gairebé completa.’ Domínguez explica que el nazisme volia recuperar l’entitat territorial alemanya i ampliar-la cap a l’est, cap a terres eslaves (Polònia, Bielorússia, Ucraïna…). I aquesta expansió va anar acompanyada de l’expulsió dels qui hi vivien. I per repoblar amb sang ària tot aquest nou territori van posar a treballar geògrafs, urbanistes, psicòlegs… Els psicòlegs, per exemple, feien la tria de criatures que podien ser potencialment ‘regermanitzables’. Una tria que es feia per criteris morfològics i psicològics. Hi va haver uns 200.000 nens que van separar de les famílies i se’n van fer càrrec famílies àries, la major part de les quals, acabada la guerra, no van tornar amb les famílies d’origen. I això és tan dur que encara és un tema tabú. No en vol parlar ningú. Com tampoc no es parla de la quantitat de dones que es van deixar prenyar per soldats i oficials de les SS, per augmentar la nativitat. Fins i tot es va dissenyar un programa per deixar embarassades nenes a partir de deu anys, hormonant-les perquè poguessin tenir fills abans. A la novel·la s’explica com els científics van dotar de fonaments científics totes les accions planificades. Perquè això es va desenvolupar a partir de l’any 1938. I com va poder passar? Martí Domínguez parla d’obnubilació i enlluernament col·lectiu, com si una idea hagués infectat tot un col·lectiu. L’escriptor deixa clar que això no lleva responsabilitats a ningú, però pot servir per a entendre-ho. El protagonista és un naturalista especialista en el comportament dels animals. I observa que els animals híbrids manifesten la part pitjor de cada raça. Aquest fet el nazisme l’aplica a la seva idea de raça ària i d’extermini. Perquè Domínguez també deixa ben clar que per al nazisme, l’antisemitisme només era la punta de l’iceberg, que després haurien anat pels eslaus, que volia dir eliminar entre vint milions i trenta milions de persones. Un extermini ètnic. Així mateix, destaca que es va girar full molt de pressa, sobre aquest fet. Que la majoria de científics, alguns amb una gran quantitat de morts al darrere, van tornar a les universitats o, després d’un temps curt, van tornar a exercir càrrecs. L’autor construeix una bastida d’idees per despertar les consciències i evitar dogmes. L’esperit del temps adverteix d’una colla d’analogies amb el temps actual i ajuda a prendre consciència que no es pot trivialitzar el nazisme, que el tornem a tenir a prop, com tampoc no podem pensar que nosaltres no podem caure-hi. El llibre ens fa de mirall de la pujada de l’extrema dreta a tota Europa; de la condició de la dona i del risc de reduir-la a la procreació, eliminant-li les llibertats fonamentals (recordem també l’èxit del llibre El conte de la serventa, de Margaret Alwood, adaptat a sèrie televisiva); o els riscs de la revolució genètica, amb descobertes com les ‘tisores’ que poden tallar un tros d’ADN. Martí Domínguez acaba dient: ‘L’esperit del temps a voltes és un vel que et poses per no enfrontar-te a certes coses.’

Summary: Martí Domínguez retrata l’esperit del temps; d’aquell i del d’ara


La defensa del vicepresident Oriol Junqueras i el conseller Raül Romeva, encapçalada per Andreu Van den Eynde ha presentat un recurs d’empara al Tribunal Constitucional per a reclamar que anul·li la sentència emesa pel Tribunal Suprem contra els presos polítics, i en demana l’alliberament. La defensa ha explicat que és l’últim pas que emprendran a la jurisdicció espanyola abans d’emprendre la via de la justícia europea. El recurs parla de la ‘vulneració flagrant de drets fonamentals’ dels presos, entre els quals els drets de reunió i manifestació, perquè, diuen, el 20 de setembre i el primer d’octubre de 2017, eren els drets que la ciutadania estava exercint. També critiquen una ‘criminalització generalitzada’ de la llibertat d’expressió i l’atac a la participació i la representació política, fent especial èmfasi en l’abús de la presó provisional. I denuncien que la sentència atempta contra la llibertat ideològica, provant de neutralitzar l’independentisme com a moviment i tractant els ciutadans de ‘massa crèdula’. En un altre ordre, els advocats de Romeva i Junqueras també defensen que el cas no podia ésser jutgat perquè el vicepresident va ésser elegit eurodiputat enmig del procés i, per tantm tenia immunitat. El jutge Manuel Marchena va enviar una carta a les autoritats europees demanant un veredicte sobre l’assumpte, però va fixar sentència abans de tenir-ne resposta. ‘La sentència no podia ser dictada fins que no es resolgués aquesta qüestió relativa a la immunitat europea’, diu l’equip de Van den Eynde. També afegeix que Junqueras i Romeva estaven protegits per la inviolabilitat parlamentària durant els fets que es jutjaven, perquè en el moment que es van produir eren diputats del Parlament de Catalunya. I encara parlen d’un tercer factor que hauria d’haver impedit el judici: la condició de diputat i senador de Junqueras i Romeva, respectivament. Marchena hauria d’haver demanat a les dues cambres un suplicatori i no ho va fer. L’equip de Van den Eynde també deplora la imputació de sedició, perquè diu que no s’ajusta als fets que es jutjaven. En aquest sentit, indica per exemple que no es va fer atenció a la destipificació dels referèndums com a eseveniments il·legals. Lamenten que la definició de sedició és massa genèrica i la seva interpretació, ‘imprevisible i desproporcionada’ de manera que pot conduir a aribitrarietats. Finalment, el recurs esgrimeix, entre d’altres, que el jutge hauria d’haver estat del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya, que es va vulnerar el dret a un jutge imparcial, i que la causa estava dividida en múltiples processos, tot plegat per a demostrar que no hi havia garanties d’un judici just. I acaba afent-hi que es va fer cas omís de les recomanacions dels organismes internacionals, com ara les conclusions del Grup de Detencions Arbitràries de l’ONU, que va considerar arbitràries les detencions de Junqueras i Romeva, o les del Tribunal de Justícia de la Unió Europea, que va sentenciar que Junqueras hauria d’haver estat alliberat perquè pogués exercir com a eurodiputat. Llegiu ací el recurs complet.

Summary: Junqueras i Romeva demanen al TC l’anul·lació de la sentència, últim pas abans d’Europa


El periodista Eduard Pujol (Martorell, 1969) és un dels debutants en la política que acompanya Carles Puigdemont en la llista de Junts per Catalunya. El president, amb una llista de país al cap, s’ha envoltat de professionals d’àmbits diversos que han volgut viure en primera persona el moment d’excepcionalitat del país. Pujol era fins fa quatre dies el director de RAC-1, l’emissora capdavantera de Catalunya, però va entomar el desafiament que li van presentar. Diu que l’1-O el va deixar ‘grogui’ i és un dels motius que el van portar a acceptar la proposta de Puigdemont: ‘L’1-O la van fer tan grossa, que guanyarem’, diu durant l’entrevista, feta a la seu de campanya de Junts per Catalunya, al cor del barri de Gràcia. És el número vuit, una posició que en unes eleccions normals no requeriria estar en la primera línia de foc mediàtica. Però de normalitat, no n’hi ha pas si Carles Puigdemont i Clara Ponsatí són a l’exili, i Jordi Sànchez i Joaquim Forn són a la presó. Pujol s’adapta a l’excepcionalitat amb bon humor. Confia que el resultat de les eleccions obri un temps de política i diàleg: ‘L’escenari que veig és que les urnes obligaran al diàleg.’ —Amb quin objectiu ha d’anar a votar la gent el 21-D? —La campanya té dos problemes. D’una banda, la composició física de gent a l’exili i de gent a la presó. A les llistes, hi ha gent que no la podem tocar. Hi són, però no hi són. Això és un problema. El president el podem tocar a mitges. Operativament, és una dificultat enorme. El segon problema és que podem acabar normalitzant allò que no és normal. És el problema dels intangibles. Allò que m’havien explicat, o m’havia cregut, i que és la democràcia, és amenaçat. Sempre hi ha hagut jutges amb sentències estrafolàries que la gent del carrer no ha entès. Però quan és una successió continuada, repetida i diària de jutges que decideixen coses que la gent del carrer no podem entendre, quan els avis de Reus no poden sortir a manifestar-se, quan la televisió pública del país no pot dir ‘president a l’exili’, doncs et prenen la normalitat. Tot això és molt subtil. No hi ha cap raó d’aquestes per si sola que pugui obligar-te a un ‘aixequem-nos i anem-hi’. Però quan comences a sumar veus que la democràcia i les llibertats polítiques, individuals i col·lectives, es troben en joc. Aquest, per mi, és l’autèntic debat d’aquestes eleccions. Allò que hauria d’interpel·lar els set milions i mig de ciutadans és que això de la democràcia és en joc perquè hi ha gent que pot agafar gust a viure decidint pels altres. Això és gravíssim eh! —Si la llista d’ERC és la més votada, Junqueras ha de ser proposat per a ser investit president? —És que el debat no és aquest. Els catalans ja en teníem un, de govern, ja en teníem, de president. Hi va haver algú que de manera excepcional i vulnerant totes les lleis va decidir que els catalans ja no teníem govern i ja no teníem president. Si fem el joc al 155, cada vegada que els catalans decidim que tenim un president que ens agrada, però a Madrid no, ens el faran canviar? Per tant, no és un debat nominalista. N’hem de fugir. Jo dic que sí a Carles Puigdemont perquè és el president de Catalunya. —Puigdemont va dir ahir que estava disposat a córrer el risc de ser detingut per ser investit president si ho demanen els ciutadans el 21-D. Això vol dir que el dia 22-D podem veure Puigdemont agafant un avió o un cotxe cap a Barcelona? —Els terminis no sé quins són. Tot és molt obert. Penso que hi ha una gent que ha convocat unes eleccions, que són el tripartit de Rajoy, Arrimadas i Iceta. I Aznar. I la llotja del Bernabéu. Hem d’esperar que tinguin el coratge i la valentia i la mínima delicadesa, que no vull dubtar-ne, que és acceptar el resultat de les urnes. —Acceptar el resultat vol dir que si ve Puigdemont no sigui detingut? —Vol dir fer política. Jo no sóc jurista, però estic convençut que, per exemple, en la reunificació d’Alemanya, segur que hi havia algun escull legal que l’hagués fe impossible. Segur. Però en aquell moment, i més encara vist amb perspectiva, és impensable que per alguna norma, aquell gest d’absolut sentit comú hagués quedat encallat per la llei. Oi que això no té sentit? Què van fer els alemanys? Fer jugar la política. Tant que els agrada parlar de Tarradellas, perquè els encanta parlar-ne. —De l’últim Tarradellas. —L’últim, sí. Quan Tarradellas retorna, allò es mou en una legalitat que se’n diu política. Per tant, el problema no és tan judicial com polític. El problema és acceptar el resultat de les urnes o no acceptar-lo. —Llavors, un primer pas perquè el govern espanyol accepti el resultat de les urnes seria una amnistia a tots els empresonats? —M’obligueu a anar massa enllà. —Però el govern espanyol ja ha dit que el detindria tan bon punt entrés a l’estat espanyol. —Però l’escenari de política-ficció el fem sobre la victòria a les urnes i el suport popular al president, ja que hi ha molts condicionants previs que evidentment s’enfondraran aquella mateixa nit. Perquè la força del sentit comú obligarà a fer política. I arribarà la política. N’hem d’estar absolutament convençuts, perquè si no ens condemnen a viure en el 155. Això que diré sobre el 155 és gruixut, i cada vegada que senten la paraula ‘franquisme’ es posen molt nerviosos, però si no és franquisme, és neofranquisme. Tampoc no els agrada. Si no respecten els drets bàsics personals, col·lectius i polítics, de què parlem? Jo vull pensar que gent que els últims anys s’ha assegut al Parlament de Catalunya i al congrés espanyol acceptaran la política i voldran cercar una sortida que sigui política. Hem d'estar convençuts que arribarà l'hora de la política, perquè si no ens condemnen a viure en el 155 —Si Puigdemont és detingut i Junts per Catalunya és la llista més votada, qui serà el seu candidat? —El candidat de Junts per Catalunya és Carles Puigdemont. —I si és detingut? —És que és una hipòtesi que no em vull plantejar. —Encara som en el procés? —És clar. Això és com les temporades de Netflix. Hem canviat de temporada. De l’últim capítol de l’anterior temporada, ens hem de quedar amb la imatge de l’última escena. I no ens diu qui és viu i qui és mort. Ens diu una cosa que la gent hem de saber interpretar. Vàrem posar l’estat espanyol davant del mirall i ara sabem com és l’estat espanyol. Si no hi hagués hagut la declaració, sempre hi hauria hagut l’interrogant si a l’estat espanyol li agrada imposar la llei a partir de la força. Per tant, el que ens queda és que arranquem aquesta nova temporada sabent exactament qui tenim davant. —Llavors, si l’estat espanyol ja s’ha posat davant el mirall i heu vist la seva manera de procedir, no és molt difícil continuar creient en el diàleg? —No. —I com es pot creure en el diàleg havent-hi un estat que ha reprimit? —És que hi ha una part de tot aquest relat que és la fruita madura que un dia acaba caient de l’arbre. I el diàleg ha d’acabar arribant. I ha d’acabar arribant perquè el dia 21 hi haurà urnes. I a nosaltres les urnes ens agraden. Però, sobretot, les urnes aquesta vegada les ha posades el govern espanyol. Per tant, hi insisteixo, quan les urnes les posava el govern de Catalunya el govern espanyol podia fer veure que no eren les seves urnes, que no se les creia. Però és que aquestes urnes les hauran posades ells. Les haurà posades el senyor Rajoy, la senyora Soraya, l’Acebes i tots aquests personatges del govern popular que ens han anat sorprenent amb el seu tarannà poc democràtic. Tots aquests són els que ara s’agafen les mans fraternalment i han agafat les furgonetes per portar les urnes a Catalunya. Són aquests els qui han d’acceptar les seves urnes. —En el programa dieu que després del 21-D continuareu, d’acord amb el mandat democràtic del 27 de setembre i de l’1 d’octubre, la construcció de la República Catalana. Com es pot fer efectiva la República amb unes finances intervingudes? —És que és una segona volta perquè tots som fills de l’1 d’octubre. Jo estic convençut que hi ha un determinat establishment a Catalunya molt ben connectat amb Madrid que són els primers a qui angoixa i perjudica aquesta situació. I són els primers que, potser des d’una posició allunyada –o antipàticament contrària al procés–, hi haurà algun dia que exigiran al govern de Madrid que deixi de jugar i permeti que la Generalitat i el govern català puguin fer la gestió del dia a dia sense una fiscalització en mans de Montoro. La història ens diu moltes coses. Hi ha situacions que són excepcionals. I les excepcionalitats no s’allarguen eternament. Tot és tan bèstia que aquesta excepcionalitat en les finances públiques s’acabarà. I no és un discurs il·lús, perquè hi ha un dia que les coses s’acaben. —I com es construirà la República amb un TC i una fiscalia a l’aguait? —És que tot porta a una resposta anterior. Que és política i diàleg. L’element central de tota aquesta història exigeix que els catalans fem un vot inequívoc en favor del retorn i la restitució del president i el govern. El retorn de la normalitat política. Si no hi ha aquesta resposta nítida dels catalans, tota la resta és molt difícil d’imaginar perquè han de passar moltes coses. Tota la força que puguem tenir depèn de la força que decidim tenir el dia 21. Com podem construir aquest país millor que es dóna la mà amb la República si no som capaços de defensar el president? Si no som capaços de defensar el president, no podem ser capaços d’imaginar-nos el que vindrà al darrere. Ho dic en positiu. O si voleu us ho dic al revés. Com que serem capaços de defensar el president de la mà de la política, llavors ens podrem plantejar l’escenari posterior. Tot passa pel dia 21. Però estic convençut que respectaran els resultats perquè vull pensar que el catàleg de les barbaritats s’ha esgotat. —Junts per Catalunya descarta la via unilateral? —És que el discurs de vies unilaterals o no és el discurs al qual ens volen dur. És on l’estat se sent més còmode, i s’hi sent còmode perquè li permet de recuperar un debat d’una terminologia molt fàcil per a encendre platós i convertir la política en un ‘Salvame Deluxe’. I no és que sigui unilateralitat o no, és que abans hi ha d’haver la política. I abans de la política hi ha d’haver el vot. I abans del vot, s’ha d’entendre de què van aquestes eleccions. Si totes aquestes passes no les fem correctament, anem alimentant uns debats nominalistes que converteixen la política en un gran plató. I això, d’entrada, ja els serveix per a desqualificar tot això que proposem. Aquests setanta mil catalans que van anar a Brussel·les, proposaven un ‘Escolta Europa’. I aquest és l’espai on ens trobem còmodes. Recordem que aquest és el país de Pau Casals. Podeu pensar que sóc un altre que treu a passejar Pau Casals, però quan coneixes bé el personatge veus que som fills de Pau Casals. Aquell ‘Pau, Pau, Pau’, és un crit que ha d’acompanyar tot aquest procés. Ens juguem com escrivim el segle que tenim en curs. Depenent de què passi el dia 21, la cal·ligrafia del segle no ens agradarà. No l’entendrem. No reconeixerem la nostra lletra, i és això que hem de protegir. —Ja sé que no us agrada parlar de possibilitats futures, però la tendència del procés… —Deixeu-me reivindicar un tret que em defineix. Sóc periodista. No sé si aquesta és la definició exacta. Observador, a mi m’agrada molt badar i observar. I el guionista del procés no ha escrit cap capítol que els observadors del procés haurien endevinat. Per tant, no em feu agafar la bola de vidre. L’escenari que veig és que les urnes obligaran al diàleg. I em puc equivocar com tots aquells que s’han equivocat. —Us volia dir que la tendència del procés és d’allargar-se o mutar. Allò que diuen de la roda de l’hàmster. Què li pot dir un partit independentista a un independentista que ha perdut l’interès? —Doncs que la vida no és feta de coses ràpides. Quan intentem fer allò que durant tres-cents anys ningú no s’havia plantejat com ens hem plantejat, no podem convertir la independència en un joc de la PlayStation. I a la gent que està neguitosa, destrempada o decebuda, també li hem de dir que mai no havíem estat tan a prop, que mai no havíem anat tan lluny. A més a més, els diria que som fills de l’1-O i que ho hem d’entendre. No en tindrem una dimensió nítida fins d’aquí a molts anys per a entendre que una societat pacífica que només volia posar unes urnes va ser atonyinada. Això, avui, els que intentem entendre-ho i pair-ho, hem de saber que no ho aconseguirem fins d’aquí a molt temps perquè és molt gros. Forma part de la crònica del segle. Som una societat que va ser colpejada i que encara ens fa mal tot el cos. I per això n’hi ha que estan desil·lusionats. Però també és cert, som en un món real. I una última cosa que tinc ganes de compartir. Estic convençut que respectaran els resultats perquè vull pensar que el catàleg de les barbaritats s'ha esgotat —Compartiu-la. —Us asseguro que l’1-O l’última cosa que m’hauria imaginat és que m’haguessin dit: ‘Mira, a mitjan desembre et faran una entrevista perquè seràs candidat en una llista electoral.’ Aquesta possibilitat no l’havia prevists mai. Aquell migdia, a una persona que m’estimo molt, li vaig dir que tenia la sensació que havíem perdut, però que havíem guanyat. Aquell dia ens feien mal, perdíem. El referèndum no era com l’havíem imaginat, perdíem. Era evident que ningú no ens reconeixeria, perdíem. Però, alhora, la van fer tan grossa que guanyarem. —Com observeu periodísticament la campanya? —És molt estranya. No voldria que ningú pensés que dic com s’ha de fer la feina. Això em sabria molt greu, perquè a mi no m’agradava que em diguessin com havia de fer la feina. Però, observant, tinc la sensació que per una qüestió operativa, d’immediateses mal enteses, la premsa ha fet seu l’encaix de la situació anormal, i que en la cobertura electoral d’aquestes eleccions es transmet poc, i ho trobo a faltar, l’excepcionalitat. Segurament és llei de vida. Però és que tenim un vice-president de la Generalitat a la presó i que encapçala una llista electoral. Els piulets poden tenir un valor, però us imagineu les pròximes eleccions espanyoles amb el senyor Rajoy no anant a cap míting? Jo no m’ho imagino. Per això trobo que els mitjans insisteixen poc que falten veus en aquesta campanya. —De la direcció de RAC1 a la candidatura de Junts per Catalunya. Com es fa aquest pas? —Abans de l’escena del canvi, que segurament seria una de les més emocionants de la meva vida, perquè un s’adona que la seva vida és a punt de canviar, hi va haver un dia, que va ser l’1 d’octubre, en què no m’imaginava que passaria allò que va acabar passant. Jo sóc dels que ho van viure amb intensitat perquè estava convençut que si a les nou del matí, essent llavors director de RAC1, en Basté connectava amb un oient que acabava de votar, hauria estat un diumenge normal. Un diumenge corrent. Estava convençut que aquell dia es votaria si algú aconseguia començar a votar. I la meva sorpresa va ser que no, que quan la gent va començar a votar, l’estat va continuar fent trontollar el sistema informàtic i començant a apallissar la gent. Aquestes imatges no les oblidaré mai i quan tingui noranta-quatre anys i sigui un avi molt pesat, explicaré que hi va haver un dia que va ser l’1 d’octubre de 2017. A mi aquell dia em va deixar ‘grogui’ i amb un punt de sensibilitat sense el qual potser no hauria acceptat la proposta de presentar-me a la llista. —Com va ser? —Em va trucar el president i em va dir que organitzava una llista, que necessitava gent diversa i que s’hi incorporessin persones amb una trajectòria personal reconeguda. Ja ens coneixíem i em va dir que el meu perfil hi podia encaixar. Segurament sense l’1 d’octubre no m’hauria sentit directament interpel·lat. A partir d’aquí venen el 3 d’octubre, els Jordis que entren a la presó… Cada vegada és una sacsejada que et deixa més impressionat. Són coses que no entens i que vas acumulant sobre la pell de l’1 d’octubre. —Creieu que aquest pas us pot marcar professionalment amb vista al futur? —Sí. Pensar que no em marcarà seria d’una innocència imperdonable. Però també em pot marcar pensar que sóc una persona que allò que professionalment ha fet, ho ha fet bé. I que, en política, si hi aporto aquest punt de sentit comú que he dut a tot arreu on he anat, la capacitat de diàleg, perquè us asseguro que no pots dirigir una ràdio sense diàleg, potser algun dia hi haurà algú que em valorarà per atributs amb què avui no em relaciona.

Summary: Eduard Pujol: ‘Com podem construir aquest país millor si no som capaços de defensar el president?’


La consellera de Sanitat, Ana Barceló, ha informat que hi ha 184 casos nous de coronavirus 2019 i 9 morts més per la Covid-19 al País Valencià. En total hi ha 1.105 persones contagiades i trenta-tres víctimes mortals. Pel que fa als malalts, 378 estan hospitalitzats i setanta-un són a l’UCI. En les últimes vint-i-quatre hores s’ha donat una alta, de manera que ja són vint les persones que s’han curat de la malaltia. Pel que fa al conjunt del país, s’han detectat 4.653 casos, 117 han mort i 109 pacients han rebut l’alta. Tota la informació sobre el Coronavirus, minut a minut Pel que fa a les residències de Torrent i Alcoi, Barceló ha dit sobre la primera que seixanta-quatre usuaris continuen infectats, dels quals cinc són a l’UCI. A més, hi ha trenta-cinc treballadors contagiats. Sobre la segona, ha assegurat que seixanta-dos usuaris presenten símptomes de la Covid-19, dels quals tretze estan hospitalitzats. També hi ha quinze treballadors en quarantena. La consellera @anabarcelochico ha confirmado 184 nuevos casos de #coronavirus en la Comunitat Valenciana:➡ 45 provincia de Castellón ➡ 34 en la de Alicante ➡ 105 en la provincia de Valencia El total de casos positivos es de 1.105✅20 altas🔘33 fallecidos pic.twitter.com/3PM2PuUtXq — GVA Sanitat (@GVAsanitat) March 20, 2020 Consells per als qui hagin d’aïllar-se pel coronavirus i per als familiars

Summary: Barceló informa de 184 casos i 9 morts més pel coronavirus al País Valencià


S’ha mort el sociòleg Rafael Lluís Ninyoles i Monllor (València, 1943), considerat un dels fundadors de la sociolingüística catalana, al costat de Lluís Vicent Aracil. Es va llicenciar en dret i es va doctorar en sociologia per la Universitat de València. Fou professor de sociologia de les universitats de València i Alacant. Va treballar com a expert a la Diputació de València i a la Generalitat, on va ser cap del Servei d’Investigació i Estudis Sociolingüístics. Fou allí on va crear i desenvolupar la base de dades sociolingüístiques més extensa del País Valencià. Una obra extensa, centrada en el conflicte lingüístic A vint-i-cinc anys, publicà el primer llibre: L’opinió pública: teories i ideologies (Rafael Dalmau, 1968). De llavors ençà, va escriure una dotzena d’obres més, en català, anglès i espanyol, que han creat un espai de reflexió sobre la realitat social del País Valencià. En els seus estudis, se centra en l’anàlisi psicosocial –o sociologia del coneixement– aplicada al conflicte lingüístic. Les seves obres més importants són L’opinió pública (1968), Conflicte lingüístic valencià (1969), Idioma i prejudici (1971), Idioma y poder social (1972), Sociología del lenguaje (1974), Estructura social y política lingüística (1975, traduït al català el 1989), Bases per a una política lingüística democràtica a l’estat espanyol (1976), Cuatro idiomas para un estado (1977), Madre España (1979, traduït al català el 1997), El País Valencià a l’eix mediterrani (1992) i Sociologia de la ciutat de València (1996). Juntament amb Lluís Vicent Aracil, van qüestionar el concepte de bilingüisme i van definir clarament els de diglòssia i conflicte lingüístic. En definitiva, vinculaven la supervivència de la llengua a la capacitat que tenia de complir unes determinades funcions socials. Quan la llengua no té aquesta capacitat, hi ha un conflicte amb dues possibles sortides: o bé l’abandonament de la llengua, que és reemplaçada per una altra (substitució), o bé la superació d’aquest dèficit (normalització). Ninyoles ho explica d’una manera molt clara en el llibre Conflicte lingüístic valencià: ‘En parlar de conflicte lingüístic tractem doncs, d’un cas específic de conflicte social en el qual les diferències idiomàtiques poden convertir-se en símbol fonamental d’oposició política. Per bé que no sempre, el fenomen sol coincidir amb diferències de classe i d’estatus. La llengua constitueix l’element de cohesió primària que aguditza la consciència i aclareix la visibilitat d’aquelles diferències. Aquest fenomen sol estar subjacent en els processos de bilingüisme substitutiu o diglòssic. I els seus termes són l’assimilació jeràrquica al grup lingüístic en posició avantatjosa o la normalització lingüística.’ Una altra de les seves obres cabdals és Madre España, que tracta per primera vegada dels fonaments socials del nacionalisme espanyol i estudia la conformació d’aquest pensament i les repercussions en la societat. Una tasca valorada i reconeguda Després d’haver dedicat tants esforços a l’estudi de la realitat social i sociolingüística al País Valencià, l’any passat Ninyoles va ser distingit amb la medalla d’honor de l’Acadèmia Valenciana de la Llengua. Aquest matí, Rubén Trenzano, director general de política lingüística de la Generalitat Valenciana, ha lamentat la seva mort. Trenzano l’ha definit com ‘una figura cabdal de la sociolingüística amb el ferm compromís de recuperar i protegir la nostra llengua’. Perdem a Rafael Ninyoles, una figura cabdal de la sociolingüística amb el ferm compromís de recuperar i protegir la nostra llengua. Seguiràs amb nosaltres en la col•lecció que porta el teu nom 💪 Descansa en pau company. Una abraçada ben forta a la família i amics i amigues. pic.twitter.com/jKtKhCZuO6 — rubentrenzano (@rubentrenzano) October 25, 2019

Summary: S’ha mort Rafael L. Ninyoles, gran referent de la sociolingüística catalana


El primer ministre de Finlàndia, Antti Rinne, ha presentat avui la dimissió després de les discrepàncies en la la coalició de govern, de la qual s’havia desmarcat fa unes hores el Partit de Centre, un dels cinc integrats del gabinet. Rinne, com s’esperava, ha presentat la renúncia davant el president, Sauli Niinistö, qui ha dit, després de la reunió: ‘Accepto la teva petició de dimissió, però al mateix temps et demano que continuïs en funcions fins que entri en vigor un nou govern’. El Partit de Centre va qüestionar el seu paper en la coalició perquè havia al·legat la pèrdua de confiança en el primer ministre per la gestió del govern de la vaga del servei postal, que va durar dues setmanes. L’aturada es va estendre a l’aerolínia Finnair i a altres empreses abans no es resolgués, la setmana passada. La cap de la formació centrista, Katri Kulmuni, va dir ahir que el seu partit volia continuar formant part de l’executiu, però va qüestionar el paper de Rinne, socialdemòcrata. En aquest sentit, no s’espera que reclamin unes noves eleccions, que a priori tampoc no afavoreixen altres socis. La ministra de Transport i Comunicacions, Sanna Marin, també socialdemòcrata com Rinne i de 34 anys, té moltes possibilitats de ser la nova cap de govern i salvar l’actual coalició. En un piulet publicat avui, ha confirmat el seu retorn a Hèlsinki des de Brussel·les.

Summary: El primer ministre finlandès dimiteix arran de les tensions entre els partits del govern


Peter Pawlicki treballa a l’ONG Electronics Watch, que es dedica a fer el seguiment de la indústria tecnològica. La setmana passada va estar a Barcelona per a presentar un estudi sobre la relació entre les condicions de treball a les fàbriques de telèfons mòbils i els intents de suïcidi dels treballadors durant el Mobile Social Congress 2019. VilaWeb el va entrevistar al centre de la ciutat. Palwlicki té un màster en ciències polítiques i és doctor en Sociologia a la Universitat de Frankfurt. —Teniu mòbil? —Sí. —De quina marca? —Xiaomi. L’he triat perquè com a empresa són curiosos i el preu és barat. Sóc bastant bo trencant mòbils i encara no he aconseguit que em durin més d’un any, any i mig. —L’empresa Xiaomi tracta bé els treballadors. —No és possible al 100% de comprar un mòbil just. No en pots estar mai segur. És el drama d’aquesta indústria. —Treballeu a l’ONG Electronic Watch. A què us dediqueu? —Fem un seguiment independent en nom dels compradors públics en el mercat de l’electrònica. Compradors públics com universitats, ajuntaments, governs regionals, governs federals… i ara estem en contacte amb la UE. Tots compren coses: menjar, roba, electrònica. I la compra pública –si més no a la UE– és molt regulada. Tens normes de la manera com has de comprar. Per exemple, del 2016 ençà hi ha una directriu europea segons la qual a l’hora de fer compres públiques es poden fer servir criteris socials, ecològics i socials per a decidir a qui compres i a qui no. Abans no existia aquest criteri. Mira, la ciutat de Barcelona és un dels clients que tenim i ara es troba que ha de seguir la directriu del 2016. Per això, quan compra ordinadors o mòbils demana a les empreses si poden complir els criteris de la directriu. Si l’empresa diu que sí, l’ajuntament ha de fer-ne un seguiment. Han de mirar-se el procés de fabricació i veure què hi passa. Ho han d’investigar. Però l’ajuntament per si sol no pot, perquè no en són especialistes ni tenen la gent ni els recursos per a fer aquest seguiment. Per això acudeixen a nosaltres i nosaltres els fem la feina. Mirem si les empreses són justes o no. —Abans dèiem que era impossible de comprar un telèfon just. Comprin el que comprin, no complirà la directriu. —Molt bona. Cert. Bàsicament no pots comprar cap mòbil o aparell electrònic fabricat al 100% sota mesures justes: sense treball infantil i forçat i amb llibertat sindical. Però sí que pots provar de millorar-ne les condicions. Passar d’una situació pèssima a una situació millor. La idea és de crear incentius per a les empreses per tal que produeixin de manera més sostenible. Per tal de continuar tenint contractes. —Realment depriment: tots els fabricants de mòbil fan servir treball infantil, sense sindicats, o forçat? —Les condicions dels grans fabricants són molt depriments. —Qui són els grans fabricants? —Les marques que dominen el mercat (Apple, HP, Huawei, Xaomin, etc.) no fabriquen els productes. Subcontracten empreses. Per exemple, Foxconn a la Xina. Però també té moltes fàbriques a l’Europa Central i de l’Est (Polònia, Txèquia, Romania) on la situació dels treballadors no és bona. Potser no és tan dolenta com a Indonèsia, Malàisia o la Xina. Però no és pas bona. —Qui és l’amo de Foxconn? —Terry Gou. Un senyor de Taiwan. És una empresa taiwanesa que fabrica a la Xina i arreu del món. —Em pensava que la Xina era un país comunista. — La Xina és un país interessant, diria. Capitalisme d’estat, en diria. —I l’estudi que heu fet sobre Foxconn què us diu? —Que fins al 2010 ningú no en sabia res, de Foxconn, Flextronics i la resta de grans fabricants. Però de sobte salta l’alarma. A la fàbrica de Foxconn a Shenzhen molta gent va intentar suïcidar-se i alguns van aconseguir-ho. Va arribar als diaris. I aleshores molta gent va descobrir de quina manera funciona la indústria electrònica. Foxconn és enorme, un dels monstres de la indústria. Perquè te’n facis una idea, la fàbrica de Shenzhen té més de 400.000 treballadors. —Perdó? —Té entre 400.000 i 600.000 treballadors. És una ciutat. Increïble. En total l’empresa té més d’un milió de treballadors. La majoria a la Xina. —Hi heu estat, a la fàbrica de més de 400.000 treballadors? —No, és impossible. No hem aconseguit d’entrar-hi. Ho hem intentat durant quatre anys. Per això vam contactar amb el nostre soci a Hong Kong, l’Institut de Drets Electrònics, amb Dimitri Kessler. Vam començar a fer l’estudi plegats. Dimitri és un investigador molt seriós. Un sociòleg que fa més de deu anys que fa seguiment a peu de carrer a la Xina. És un blanc que parla xinès amb fluïdesa. I el seu estudi és complex, tant com el suïcidi. —Quines conclusions en treu? —Primer, ell va mirar les xarxes socials. Les xarxes socials són com són, i a la Xina hi ha censura. Siguem cauts, doncs. Però vam descobrir que allà els treballadors fan servir els intents de suïcidi com a mesures de pressió, de protesta. I per això en veiem dalt dels terrats de les fàbriques, amenaçant de suïcidar-se, i companys seus secundant-los, com a mesures de pressió. En diem ‘suïcidis de protesta’. Després Dimitri va fer un pas més. Va fer una enquesta en una regió de la Xina. No demanava sobre suïcidis, sinó sobre condicions de treballs, hores, tracte, salari, etcètera. I va lligar caps: situacions laborals i casos vists de suïcidis. Hi havia més intents de suïcidis on les condicions eren pitjors. I finalment va visitar quatre fàbriques i va entrevistar a fons uns quants treballadors. I d’aquestes entrevistes en va treure la relació entre males condicions laborals i els intents de suïcidi. —Quins patrons hi vau veure? —Els dos cercles d’influència. El primer, fàbriques que fan servir estratègies coercitives pensant en la producció: de crits en amunt. Hi ha fàbriques en què hi ha tanta pressió que et pot portar a intentar suïcidar-te. Sempre cal tenir present que el suïcidi és un factor complex i individual i que pot tenir moltes raons. Però una, certament, és com et tracten a la feina. El segon cercle d’influència és la flexibilitat: treballadors temporals o treballadors fixos. Alguns dels temporals, de fet, els contracten per dies. Aquí també hi ha una relació entre suïcidis i tipus de treballadors. Com més flexibilitat, més intents. —El vostre estudi és una crida a l’acció. Què hi pot fer un consumidor? —Demanar a les autoritats públiques que en siguin conscients en el moment de fer la compra pública. Que treballin amb la indústria per tal de millorar les situacions de la gent. —Per què no doneu cap nom de marca de mòbil, a l’estudi? —Bona pregunta. Perquè nosaltres treballem plegats, treballem amb la indústria. Treballem amb unes quantes marques i també amb l’Aliança del Negoci Responsable (RBA en anglès). Nosaltres treballem durant mig any, els donem el nostre informe i temps per a reaccionar-hi i millorar les condicions. I els diem això: si dieu que sí a aquest programa, nosaltres no farem públics els noms de les marques a l’informe. Van dir que sí. I nosaltres hem complert la paraula, però ara veiem que ells no han complert la seva. I no veiem cap millora per la seva banda. Hi ha estancament. —I en fareu públics els noms, doncs? —El nostre objectiu com a organització no és d’assenyalar amb el dit. Alguns altres ho fan. I ho fan molt bé. El nostre paper és un altre. Al cap i a la fi nosaltres representem els interessos dels compradors públics. —Parleu en nom de l’ajuntament de Barcelona, per exemple. —Per exemple. És un dels nostres socis. En tenim tres-cents arreu d’Europa. —I l’ajuntament i els altres no volen entrar en aquest joc d’assenyalar públicament, suposo. —És política, al capdavall. Hem de ser molt cauts a l’hora de comunicar. No juguem a curt termini, sinó a llarg termini. Òbviament ens dóna l’oportunitat de pressionar la indústria. I això fem. Però parlem d’empreses multimilionàries. I nosaltres som una petita ONG. —Què opineu del Congrés de Mòbils? —És l’espectacle del negoci. És com funciona el capitalisme. No diria que és bo ni dolent. Mostra una cosa, això segur: la idea que hem de tenir un mòbil cada any, que es presenta aquí. És de bojos. No el necessitem. I és un dels factors que pressionen als treballadors a les fàbriques d’arreu del món. Aquesta és la cara lletja del Mobile. —Vós heu vingut pel congrés de mòbil alternatiu. —Potser és el més gran del món. A fora la gent no hi pensa. I aquí l’han fet. Barcelona i Catalunya són mot progressistes en molts aspectes. Vinc d’Alemanya. Esteu deu anys davant nostre en la compra pública. Tant l’Ajuntament de Barcelona com l’Associació Catalana de Municipis (AMI) tenen més consciència que no pas a Alemanya. —En canvi en justícia potser aneu millor vosaltres. —Entenc què vols dir. I potser sí que de vegades uns van per davant en unes coses i per darrere en unes altres. —Voldríeu afegir-hi res? —Pensant en el consumidor, si jo compro un Xaomin, un Samsung o un Apple, no és tan important per a les empreses. Però, en canvi, els compradors públics, aquests tenen molt més poder. Compren milers i milers de telèfons, portàtils, ordinadors, de cop, i per any. En aquest cas la gent hauria de demanar als seus representants què fan. Perquè són els nostres diners, que es gasten. I crec que la gent pot ser més conscient sobre els treballadors, perquè ells també són treballadors.

Summary: Peter Pawlicki: ‘La fàbrica de mòbils de Foxconn a Shenzhen té més de 400.000 treballadors’


Montse Ayats encara l’últim any de presidenta de la Setmana del Llibre en Català amb optimisme. El programa conté 280 activitats (cinquanta més que l’any passat), amb la implicació i el compromís dels editors, que han avançat el llançament dels seus ‘llibres estrella’ de la tardor (abans era habitual de presentar les novetats a partir del 15 de setembre) i la recuperació dels editors del País Valencià, que feia quatre anys que no venien. Ayats confia d’augmentar entre un 10% i un 15% tant la facturació de l’any passat (240.000 euros), com el nombre de participants i assistents en les activitats (28.000 persones). D’entrada, fa saber que la comissionada de Cultura de l’Ajuntament de Barcelona, Berta Sureda, ha confirmat que els quatre anys vinents es mantindria l’emplaçament a la Catedral i que vol redactar un conveni estable amb la Setmana. Segons Ayats, hi ha un seguit d’aspectes que conviden a l’optimisme en aquesta 33a Setmana del Llibre en Català: ‘L’èxit de la Setmana –diu Ayats– en primer terme va lligat a la implicació de les editorials, perquè són la primera baula de la cadena. Hi participen el 90% de les editorials en català de tots els Països Catalans. Una part important han avançat la publicació de les novetats a principi de setembre (això vol dir tenir-les enllestides al juliol, abans de vacances). Així doncs, la Setmana acull les presentacions de novetats com ara les noves novel·les de Najat el Hachmi i de Rafael Nadal, la primera obra de Miquel Adam i de Jenn Díaz en català, i també la presència d’autors internacionals, com ara Muriel Barbery i Gerbrand Bakker. S’hi inclouen també alguns premis literaris, com el Sant Joan, el Pin i Soler i el Josep Irla. Això ens acosta al model francès, que publica els premis literaris a la tardor.’ Continua dient: ‘Un fet que cal destacar també és que tornem a tenir a la Setmana l’Associació d’Editors del País Valencià, després de quatre anys d’absència, als quals dediquem una matinal, la del diumenge 6 de setembre, amb la participació d’una trentena d’autors i una dotzena d’editorials. I en l’àmbit territorial també tindrà presència el llibre ebrenc, que inclou l’Institut Ramon Muntaner i les llibreries Bassa de Móra d’Ebre, Serret de Vall-de-Roures i Viladrich de Tortosa.’ I les Illes Balears? ‘És l’assignatura pendent. Actualment no tenen gremi d’editors, que han començat a reconstruir, després de la desfeta que han viscut amb el PP i el conflicte de l’Espai Mallorca a Barcelona. Amb tot, tenim en Toni Guiscafré, editor de la Documenta Balear, a la junta directiva de l’Associació d’Editors en Llengua Catalana.’ ‘Una tercera cosa a destacar és la presència de tot el sector: des de les editorials més petites a les més grans. Enguany la Setmana acollirà 105 segells editorials (entre els quals per primera vegada hi haurà la Diputació), 16 llibreries, dues agrupacions d’editors (AEPV i Associació del Llibre del Pirineu) i una agrupació de llibreters, l’ebrenca. Recordo que, per fomentar la singularitat i varietat de títols, les llibreries han de tenir una especialització o han de representar una sèrie d’editorials.’ Entre les gairebé tres-centes activitats, Montse Ayats fa deu propostes: 1. Itineraris La Setmana organitza vint-i-nou itineraris, una part vinculats a la candidatura de Barcelona, Ciutat de la Literatura, que es presenta a la Xarxa de Ciutats Creatives UNESCO. 2. Parlem de… Són una colla d’activitats (presentacions de llibres i taules rodones) sobre temes concrets: Catalunya passat i futur, el valor de les emocions, fem salut, la nostra història recent, traduir en català… 3. Matinals i tardes Destaquem les dedicades a l’edició al País Valencià, a les Terres de l’Ebre, al Pirineu, a la il·lustració i a la traducció, als lectors joves, la de novel·la negra, Barcelona capital literària, revistes i premsa en català… 4. Activitats infantils i familiars Sobretot concentrades els caps de setmana. 5. Primera mà Novetats literàries que acaben d’arribar a les llibreries i es presenten per primera vegada. Al programa surten assenyalades amb un asterisc. 6. Lectura en veu alta Durant la Diada de l’11 de Setembre, organitzat per l’Associació d’Escriptors en Llengua Catalana. 7. Any de les biblioteques Activitat que s’afegeix a la celebració del primer centenari de l’inici del pla de biblioteques de la Mancomunitat. 8. Dia de l’Ensenyament – II Jornada Pedagògica de la Setmana El dia 9, conferències i una taula rodona sobre la visita dels escriptors a les escoles. La sessió es titula ‘Avui ens visita… o com dinamitzar la visita d’un autor’. 9. Homenatges El dia 9 es ret homenatge a la poetessa Montserrat Abelló, que fa un any que es va morir, i es presenta el llibre de vivències que va deixar inèdit. Perich, vint anys després de la seva mort sobtada, és recordat amb una taula rodona el dia 5. I el mateix dia també hi haurà un acte de record del poeta i pedagog Francesc Garriga, mort fa pocs mesos. 10. Premi Trajectòria Atorgat enguany als periodistes literaris Rosa Piñol i Lluís Bonada, periodistes literaris representants d’una generació de professionals apassionats, compromesos amb la informació de qualitat, difusió i visibilitat de l’àmbit de la literatura catalana, sense perdre el sentit crític. Serà el dia 10.

Summary: La Setmana del Llibre en Català, deu propostes per a gaudir-ne i més