El ple de Barcelona ha denunciat avui el biaix ideològic i l’arbitrarietat de la Junta Electoral espanyola (JEC) pel vet a Carles Puigdemont, Toni Comín i Clara Ponsatí a la candidatura a les eleccions europees del 26 de maig. El text, que ha tirat endavant amb els vots a favor del grup Demòcrata, ERC, BComú i CUP, denuncia la ‘vulneració de drets fonamentals al sufragi passiu i actiu que implica la resolució’, així com la manca d’imparcialitat de les resolucions de la JEC, que qualifica d’inadmissibles en un estat de dret. La moció també apunta que la decisió de la JEC ‘vulnera el dret fonamental dels ciutadans a escollir democràticament els seus representants polítics i el drets dels candidats a ser escollits democràticament’. La moció ha estat presentada pel regidor del PDECat Jaume Ciurana, que ha denunciat la ‘la indecència democràtica i la indigència jurídica de la JEC, que segueix el camí del TC, el TS, i se suma al desprestigi de les institucions, erigint-se en àrbitre per alterar majories parlamentàries i segrestar la voluntat del poble’. Ciurana ha afirmat que en una democràcia de qualitat aquesta iniciativa no tindria sentit, ‘és més causaria perplexitat; però ens hem acostumat a defensar obvietats, com són drets civils i polítics bàsics’, ja que ‘priva tres ciutadans del sufragi actiu i passiu; i també al conjunt de la ciutadania d’escollir democràticament uns representants polítics que es poden presentar a unes eleccions’. Per part de BComú, el tinent d’alcaldia Jaume Asens ha assegurat que es tracta d’una vulneració dels drets polítics i de les ‘regles bàsiques del joc democràtic’. A més, ha indicat que la resolució de la JEC vol ‘silenciar una part dels catalans’ perquè no hi ha impediments legals perquè Puigdemont, Comín i Ponsatí es puguin presentar a les europees. Al seu torn, la regidora d’ERC Trini Capdevila ha dit que és un ‘atac a la democràcia’ i que la JEC ha deixat ‘de banda la neutralitat per convertir-se en una peça més de l’estratègia repressora de l’estat’, mentre que la regidora de la CUP Eulàlia Reguant ha assenyalat que és una ‘il·legalització selectiva’. ‘Avui és això i demà no sabem què passarà’, ha dit. Finalment, la regidora de Ciutadans Marilén Barceló ha demanat ‘respecte’ a les decisions de la JEC i ha subratllat que Puigdemont, Comín i Ponsatí ‘van decidir fugir voluntàriament’ de Catalunya i que no compleixen els requisits per ser candidats. La regidora del PSC Carmen Andrés també ha demanat ‘respecte’ per les decisions de la JEC i el regidor del PP Alberto Fernández Díaz ha subratllat que l’independentisme ‘condemna els òrgans que discrepen de les tesis que postulen’. Barcelona rebutja ‘impulsar accions de desobediència institucional’ Tanmateix, el ple de Barcelona ha rebutjat una proposició de la CUP que demanava ‘impulsar accions de desobediència institucional’ i que la ciutat sigui un ‘agent actiu per a la ruptura amb l’estat’. ERC, grup Demòcrata i CUP s’han abstingut en la votació, mentre que PSC, Cs i PP han votat en contra de la proposició de la CUP, que també demanava als partits que es comprometessin a ‘fer efectiu el dret d’autodeterminació’, ‘preparar conjuntament’ una ‘resposta política clara’ de cara a les sentències als presos polítics, fer un ‘mur de contenció contra el feixisme’ i ‘exigir la llibertat immediata dels presos polítics’. Els grups han justificat les abstencions perquè estan d’acord en alguns punts de la proposició, però no en d’altres.

Summary: El ple de Barcelona denuncia el biaix ideològic de la JEC pel vet a Puigdemont, Ponsatí i Comín


Martí Domínguez és un personatge molt inusual: va estudiar ciències biològiques i després periodisme. Dirigeix la revista Mètode, de divulgació científica de la Universitat de València, i és escriptor. Avui, amb cinquanta anys fets, sent que per sobre de tot és escriptor. Admira la Il·lustració francesa, i en especial Diderot, i el romanticisme el molesta. És un humanista a qui agrada definir-se com a naturalista. Precisament, fa poques setmanes que ha aparegut el seu darrer llibre, Històries naturals (Pòrtic), on aplega cent vint-i-sis articles vinculant natura i cultura (sobretot art i literatura), que originàriament es van publicar a la revista el Temps. Aquesta és una entrevista que ens ajuda a entendre la formació i els fonaments intel·lectuals d’aquest escriptor. Reflexiona sobre el paper del creador en la societat contemporània i reclama un compromís que, a parer seu, no tenen la majoria d’escriptors d’avui. També ens assabentem que Martí Domínguez ha tornat d’una estada a la residència d’escriptors Ledig House de Nova York, on ha acabat una nova novel·la que tracta de la ciència i el nazisme. Fem l’entrevista al Mas de Conxa, a l’Horta de València ja tocant al Camp de Túria, que és el paisatge d’infantesa i joventut de l’escriptor. El seu avi va comprar el mas als anys cinquanta i avui és un espai de supervivència, que encara manté l’arquitectura originària, el cultiu de la taronja, la flora i la fauna, i tot això permet que sobrevisquin els valors d’un paisatge propi de l’Horta que l’especulació i el ciment són a punt d’esborrar. Possiblement, podem afirmar que Martí Domínguez no seria qui és, que no s’entendria el seu amor per la terra, pel cultiu, per la natura, sense aquest paisatge que ha viscut tota la vida amb gran intensitat: ‘El Mas de Conxa m’ha portat l’estima per la terra i per protegir-la, i el gust per les paraules dels llauradors, dels collidors, de la gent que venia a alfarrassar…’ —Alfarrassar? —La taronja la vens a pes o a ull. Abans, per comptar les arroves de taronja a ull, per no descomptar-te, s’arrencava una fulla per cada arrova (uns dotze mil quilos de taronges). Al final, tantes fulles com tenies a la mà, tantes arroves de taronja venies. I després es regatejava moltíssim. I la gent encara compta amb pessetes l’arrova. —I més enllà del paisatge, el vostre avi també us va marcar gaire? —Sí. Ell va ser director del diari Las Provincias i va introduir, en l’època fotuda del franquisme, articles en valencià. Allà va començar a escriure Sanchis Guarner; el meu avi va fitxar un jove poeta que es deia Vicent Andrés Estellés i van ser molt amics… El meu avi era d’idees molt fermes: tradicionalista, conservador, però un conservador liberal. Era molt estimable. I el van cessar a causa d’uns articles que va escriure sobre la riuada de l’any 1957. I aleshores va agafar una revista agropecuària que es deia València Fruits, i va acabar la vida periodística escrivint de melons i d’altres fruites, ell que era una bèstia política i un home d’una gran religiositat. Li prohibiren de parlar de política i va començar un exili interior, tot i que mitjançant el món agrari també va escriure articles sobre la Unió Europea, d’entrar al Mercat Comú… Ell era europeista i feia la viu-viu per introduir les seues idees. Es va morir el 1984. —El vostre avi també va escriure de gastronomia. —I tant, va escriure Els nostres menjars. Durant molt de temps jo era el nét de l’autor d’Els nostres menjars. La cultura en sentit ampli ha estat molt present en ma casa, pel meu avi i també pel meu pare, que era advocat (i avui, d’una manera no professional, es dedica a traduir autors italians), i també per la meua mare, que era bibliotecària. Són molt importants en la meua formació. A ma mare li demanava llibres i ella tornava cap a casa amb un Volkswagen escarabat i, com que vivíem al barri del Carme, la sentia arribar pel soroll del motor, tan característic, sentia com cercava aparcament, i jo tenia un sentiment pavlovià de secretar, perquè sabia que em portava els llibres que li havia demanat.  Passegem pel camp de tarongers i ara anem cap al mas. A fora, hi ha una bassa de reg on a l’estiu petits i grans es remullen, i al costat, una mena de glorieta, que a l’estiu deu estar coberta de vegetació, que ha servit de recer per a les converses de tres generacions. —Ací, en la bassa, jo sentia parlar de Piero della Francesca a mon pare, a l’avi i a un oncle que també és amant d’Itàlia. I per a mi, Piero della Francesca era una sola paraula, Pierodellafrancesca. I també vaig sentir per primera vegada el nom de Cimabue i el de Giotto i molts altres. Tots aquests noms els vaig sentir per primera vegada en aquestes tertúlies artístiques i literàries que es feien al mas, al costat de la bassa. Jo, de xiquet, em vaig desenvolupar com a naturalista, però empeltat de la cultura clàssica. Vaig tenir un solatge. I tot i que vaig ser el primer de la família a fer una carrera de ciències, ja tenia el cuquet literari a dintre. I va començar a sortir quan l’Eliseu Climent em va proposar d’escriure uns articlets de natura al Temps. —Va ser el començament de les Històries naturals? —No encara. A aquella primera secció li vaig posar de nom ‘Badall de gat’, perquè la meua àvia sempre deia: ‘Xica, això ha durat un badall de gat!’ . Era una secció molt curteta. Martí Domínguez entra en una mena de cobert del mas, que té un esplèndid paeller. I prepara unes quantes branques ben seques i prou gruixudes per a encendre un bon foc i torrar unes quantes xulles. —Us agrada cuinar? —Sí, molt. A casa cuine jo. I si tinguera temps, m’hi dedicaria més. Però la cuina requereix temps. No solament temps per a aprendre’n sinó temps per a cuinar. Si ho fas aigualit, si no està reposadet, el menjar no és bo. I a mi m’agrada que siga bo. —Parlàvem de les primeres col·laboracions que vau fer a la revista el Temps. —Sí, sí, jo vaig començar a escriure per l’Eliseu Climent. Per això li vaig dedicar El bestiari, un llibre molt bonic, del qual va fer una edició de bibliòfil amb dibuixos originals del Gat Invisible. I això va fer que jo sempre tinguera aquesta vocació d’escriure. Després, la secció es va dir ‘Peiximinuti’. És un conjunt de peixets i, tot i que no és fàcil de pronunciar, trobava lletja la paraula ‘morralla’. Així també es va dir el meu primer llibre, Peiximinuti. I recorde que l’Adolf Tobeña em va escriure una carta on em deia: ‘Ho has aconseguit, Martí, has entrat al club dels escriptors!’ Perquè, per als científics, la prosa literària ha estat un territori vedat gairebé sempre, curiosament. Costa molt d’entrar-hi. —Més aviat, sembla estrany que un científic opti per fer carrera literària. —La relació entre ciències i lletres sempre ha estat difícil. Però el món literari també és molt tancat. L’inici de debò va ser quan vaig guanyar el premi Andròmina de narrativa amb Les confessions del comte de Buffon. Si no l’hagués guanyat, potser la meua carrera hauria agafat un altre camí. Em va obrir moltes portes, em va permetre de tenir un tracte personal amb Pedro Ruiz, el rector de la Universitat de València. I, arran d’això, Pedro Ruiz em va proposar de dirigir la revista Mètode. Potser si no haguera dirigit Mètode, hauria fet carrera científica exclusivament. En aquests moments, la literatura és la meua primera inquietud, més que no pas l’acadèmica. —Enteneu que els escriptors tinguin tan poc interès pel món científic? —No entenc que avui encara hi haja una separació tan gran entre ciències i lletres. No pot ser que els poetes no sàpiguen res del món natural i posen, per exemple, un bedoll al Penyagolosa. No pot ser, no hi ha bedolls al Penyagolosa. I quan me’n queixe, aleshores em titllen de llepafils. En algunes coses, la gent de lletres és molt rigorosa, però per al món de la natura i els seus mots no ho és tant. Single, avenc, el nom dels colls… El món de la muntanya té tot un vocabulari que els pastors encara empren i el món literari el té perdut. Però això abans no era així: una Víctor Català o un Joaquim Ruyra el tenien! —I Mossèn Cinto i Josep Maria de Sagarra i Llorenç Riber, que citeu en un dels vostres articles de les Històries naturals… —Llorenç Riber és el primer que introdueix el papamosques a la història de la literatura catalana.  Ell coneix aquest ocell perquè és un home que prové de la Mallorca rural. Però una volta ets a la ciutat i el teu vincle amb el paisatge és cada vegada més llunyà, perds aquests coneixements. Però aleshores tampoc no els estudien, perquè no els consideren importants. I alhora volen ser grans descriptors, grans literats, i els manquen aquests coneixements de la natura i el paisatge que, per a mi, són bàsics. I així com són bàsics els coneixements de la natura, ho són també els del comportament humà. La descripció que es fa del comportament humà, en general és molt decimonònica, es basa en Proust i en els escriptors més freudians. Però no hi ha una visió contemporània del comportament humà, que és des del punt de vista del materialisme biològic més dur. —Expliqueu-vos. —Es té una visió de la naturalesa humana massa esbiaixada. Amb algunes excepcions: Ian McEwan és un bon lector de ciència. Però hi ha molt pocs escriptors que per escriure sobre personatges hagen llegit una mica de biologia humana. O fins i tot antropologia, que és la ciència dels homes! Si parles dels homes, hauries de saber una miqueta què és l’home, com s’ha gestat l’home, la dona, el dimorfisme sexual, les passions, l’instint agressiu de l’espècie humana… No es tracta d’omplir-ho tot d’hormones, però molts elements tenen un passat biològic elemental. —Aquest allunyar-se de la natura acaba essent un divorci amb la natura i això ens empobreix. —Ara són moda les novel·les d’autoanàlisi psicològiques: què em passa, qui sóc jo. Des del punt de vista literari, trobe a faltar una altra actitud: escolta’m, pren-te una aspirina, tranquil·litza’t i després escriu. Però no em parles tant de les teues frustracions. Hi ha, fins i tot, una actitud en certa manera supersticiosa, de voler veure misteris on no n’hi ha. Jo voldria una literatura més de descriure, més de combat, més il·lustrada. Traguem-nos de sobre aquestes pors i, si voleu, anem a l’origen del nostre comportament, que moltes vegades és un origen biològic. —Una literatura de combat? —Que plantege la qüestió de l’auge de l’extrema dreta, de les desigualtats socials, del classisme que hi ha en la societat. Però ara s’estila una mena de literatura que m’avorreix molt. Ens extingirem mirant-nos el melic. Jo busque una literatura més planiana. Ell és un il·lustrat i un afrancesat. Ara hi ha una actitud romàntica de l’individu! Potser és que jo sempre he estat molt racionalista i em molesten els romàntics. —L’autoficció també hi té a veure? —L’autoficció i els dietaris, que acaben essent infumables. A veure quin ‘jo’ ensenyes! Montaigne es troba molt més lluny d’això. Darrere de Montagne hi ha una bel·ligerància intel·lectual i una voluntat de canviar la societat. Cal tornar a una literatura de combat. La meua pròxima novel·la parla de ciència i nazisme. És molt dura. Feia molt de temps que hi treballava, i en aquest temps, el nazisme ha estat cada vegada més present. —Fa basarda la relació de ciència i nazisme, perquè es van fer veritables aberracions. —Però és que anem cap aquí, també, en molts aspectes. Primer, perquè en les societats va pujant l’extrema dreta, i després, perquè la mateixa ciència ha avançat tant que d’ací a no res l’ADN genètic serà una obligació. Tenim molt present la bioètica, però això serà imparable. Com la robotització. Per això cal reflexionar sobre la pujada del nazisme i què va representar en el seu moment. Jo sempre he cregut en la literatura de combat i les meues novel·les sempre han estat de combat. La trilogia de la Il·lustració; la novel·la de Cézanne, El fracassat, o la de L’assassí que estimava els llibres, que és una crítica a la societat valenciana, mordaç, que crec que no ha estat prou entesa pels crítics i lectors. Perquè pense que és una novel·la molt divertida. Però també crec que falta sentit de l’humor en la literatura catalana. I sexe. No hi ha sexe. Només tinc present Josep Maria de Sagarra, que parle obertament de sexe. —Sagarra, Quim Monzó i també trobes sexe en la novel·la de Sebastià Portell i la d’Eva Baltasar. Els joves viuen la sexualitat d’una manera més desinhibida, sobretot els autors que són homosexuals. —Desinhibida perquè ho necessiten, també. Perquè, al capdavall, és un trencament contra el qual els han inhibit i necessiten mostrar-ho. Però no hem de fer-ne bandera, del sexe. És un element propi del treball literari i l’has d’introduir d’una manera natural, perquè és present i pots jugar-hi. Sense voler carregar massa, cal eixir un poc d’aquesta constant i reiterada recerca de què sóc. Perquè jo t’ho puc dir de seguida què ets. —Què? —Ets una persona amb un bagatge genètic, que tens unes pressions ambientals i que busques la reproducció dels teus gens. I deixa’t de tanta història freudiana i narcisista. Necessitem la unió de l’art i el combat. Però el món intel·lectual es troba perdut en les seues cabòries reflexives. Necessitem un món intel·lectual més bel·ligerant, més il·lustrat, amb totes les coses que passen. —El tema és el compromís amb la teva època i la teva societat. —És clar, però on són els intel·lectuals espanyols amb tot això que passa a Catalunya? —Ja no se’ls espera. —Però el paper de l’intel·lectual és el de generar reflexió, el de molestar, com deia Satre. I com també escric a L’assassí que estimava els llibres. L’intel·lectual ha de ser un busca-raons i lluitar contra l’statu quo, que sempre és aburgesat, de vol rasant i de tallar les ales a la creativitat i a aquell que despunta. I això que la creativitat pot contenir molt de dolor, com vaig contar en la novel·la sobre Cézanne. I com n’és, d’important, aquesta gent. —Però vaja, d’intel·lectuals combatius, compromesos, més aviat sempre n’hi ha hagut pocs, han estat una minoria. Ara també hi deu ser, aquesta minoria. —Però abans aquests escriptors o artistes tenien més visibilitat. —Ah, aleshores parlem d’una altra cosa: de com l’artista ha estat bandejat i el poc paper que representa en la societat actual. —Però si pensem en artistes com l’Andreu Alfaro, ell sempre ha tingut una vocació política clara. I dic Alfaro, però també podríem parlar de Boix o de Carmen Calvo. Però en les noves generacions d’artistes, que conec bé, la part política ha desaparegut. Volen triomfar. I això també passa amb els escriptors. Hi ha una pèrdua de fons d’acció política i cívica. Pedro Salinas té un llibre que es diu La responsabilidad del escritor. Quina és la responsabilitat de l’escriptor? I per això hi ha tanta autoficció. . Dinem a fora, el sol escalfa i s’hi està molt bé, tot i que després la humitat ens pujarà per les plantes dels peus i haurem de moure’ns. Entrem a la darrera part de l’entrevista, que hem centrat en el llibre Històries naturals. —Tot i que el nom de la secció a la revista el Temps es deia ‘Històries naturals’, vau pensar a posar-n’hi un altre, tenint en compte la novel·la de Joan Perucho Les històries naturals, o l’heu mantingut perquè tracteu l’etiqueta d’històries naturals com a gènere? —Ho he considerat com un títol de gènere. Realment, la meua ‘història natural’ no fa referència a Perucho sinó a Jules Renard, que té un llibre que es diu Histoires naturelles, que entronca amb la Histoire Naturelle de Buffon i amb tot el gènere naturalístic francès, que sempre ha tingut un rerefons literari. En la percepció de la natura que tenia Buffon, la prosa sempre ha estat un element important per a contar els fets que volia explicar de la natura. Fins al punt que quan Voltaire va llegir la Histoire Naturelle, va exclamar irritat: ‘No tan natural, no tan natural’, com volent dir que hi havia més literatura que ciència. I és aquesta la característica: utilitzar la natura per a escriure. Crec que l’estil és una part important. A Històries naturals els lectors trobaran coses sobre la natura però contades d’una forma literària, estilísticament atractiva. —Perucho no és un naturalista? —No ho és i, de fet, no m’ha influït gaire, no me’n sent deixeble. En canvi, Sagarra és un naturalista i Pla també, a la seua manera peculiar. —Pla confessa que no ha pogut passar de ser un pagès teòric i això ho expliqueu en una de les proses del llibre. —Pla fa un treball de divulgació del món rural català de primer ordre. Amb Els pagesos, amb Les hores, amb les descripcions de la mar… Sense tenir voluntat de ser un home rural. Perquè ell torna a viure al mas per unes raons circumstancials. El Pla cosmopolita és anterior a aquest i és la seua motivació real. —Pla és un referent vostre? —Literàriament, sí. —Tornant al títol, Històries naturals en origen remet a Plini el Vell. —I tant, on també hi ha més literatura que ciència. I els bestiaris medievals també neixen de les històries naturals de Plini. —Quan llegim aquests articles ens adonem que són poc habituals, molt singulars, perquè vinculen el món de la natura amb el món de l’art i la literatura. S’ha conreat poc. Teniu un perfil molt poc habitual. —És una pèrdua dels models. Perquè abans la natura estava totalment present en la creació, per exemple, en els pintors del Renaixement: Dürer era un naturalista, i també Pisanello; Leonardo da Vinci era un gran geòleg; Piero della Francesca era naturalista i matemàtic… La natura és present en tota la pintura renaixentista. Després, Thomas Browne també és naturalista i d’ell neix bona part de la prosa anglesa posterior. Galileu també té un gran interès per la natura i els fets naturals i és un gran prosista. Aquesta visió més humanista de la cultura, en què la natura és un element bàsic per a poder raonar sobre la nostra naturalesa humana, es perd de cop i hi ha aquesta fractura respecte al món natural. —En quin moment situeu aquesta fractura en la història? —En el romanticisme . El fet de desvincular l’home de la natura crea aquest desinterès de l’home cap a la natura. Fins i tot cap a la seua naturalesa. Joan Fuster ho diu: de l’home, per molt sorprenent que semble, allò que més desconeixem és la nostra naturalesa. Crec que el món intel·lectual valencià i català està molt desvinculat de la natura i l’interessa poc. —I la raó més concreta d’això? —Tinc una gran admiració per Fuster, però pense que ell era un gran escèptic de la natura. També li passava una mica a Pla, tot i que Pla admirava el camp llaurat, la natura euclidiana. Però la natura és el caos, el devorament, la violència, la lluita per l’existència. I en canvi Fuster deia que el gran invent de la humanitat era el DDT, i era bàsicament antiecologista. I això potser fa que els fusterians no siguen grans seguidors de la natura, se la miren amb distància. I a Catalunya, els planians han estat pocs i han vist la natura com una cosa de masover, una cosa antiga. I, en canvi, tots volen ser cosmopolites i europeistes. —Malgrat aquesta fractura entre l’home i la natura, que lliga amb la pèrdua del conreu agrari, l’arribada de la química i de la indústria al camp, hi ha un altre camí, una altra visió, que vol reconnectar-se amb la natura, que torna a Thoreaux, al Walden, etc. Avui hi ha un gran interès per llibres d’aquesta mena. —Un paisatge que no estimes, no el pots protegir. Fins que no vaig denunciar que ningú no havia pintat el Penyagolosa, la muntanya més alta del País Valencià, el nostre Canigó, ningú no el va pintar. I no hi ha gaires poetes que canten la nostra natura, la nostra Mediterrània… No cal que ho facen tots, però que no ho faça ningú! Per això admire Josep Piera, perquè ha fet de la Drova i de les muntanyes de la Safor un referent immortal. Si no tens poetes, escriptors, pintors, pensadors que defensen el territori, doncs s’imposarà la devastació, la massificació, la vulgaritat, la pèrdua del paisatge valencià. Jo crec en el paisatge dels masos, dels camps cultivats, dels rodals de natura… Jo crec que l’home és un element més de la bellesa del paisatge. Ja fa temps que predique això, però amb poc èxit. —Costa d’entendre, els valors d’un paisatge agrari propi. —No pot ser que tingues cireres que vénen de Xile al mercat al desembre o taronges a l’estiu que vénen de Sud-àfrica, perquè són productes amb una marca de carboni bestial i això no té sentit. Després, quan vénen les taronges de temporada, la gent no les rep amb il·lusió, perquè menja taronges tot l’any. I en canvi, aquestes taronges, que són boníssimes, no tenen prou mercat. I en què acaben convertint-se uns camps que no són rendibles? En espais de serveis de la gran metròpolis: apareixen hípiques absurdes o camps de golf o fan restaurants per a grans banquets i casaments. Però els llauradors s’extingeixen a una velocitat feridora. —I com es pot aturar això? —Batallant. Però no hi ha bel·ligerància del món intel·lectual. I de canviar la mentalitat de la gent: que en comptes de fer-se un xalet d’aquests tan horrorosos amb gespa, que es facen un hortet, que menjaran tomates quan toca i molt gustoses. Però no hi ha interès. Tots van a les grans superfícies, compren la fruita i la verdura envasada en plàstic, un plàstic que ho contamina tot, i és una cadena d’autodestrucció. —Caldrien millors polítiques, també. —El polític viu de la precarietat dels quatre anys i acostuma a tenir un perfil baix sobre allò que ha promès. —Tornant al llibre: un dels elements que caracteritzen les vostres proses són la capacitat d’observació. —Cal aprendre a mirar. La cosa més difícil de totes és aprendre a mirar, això deien els germans Goncourt. Cal aprendre a mirar una peça d’art contemporani o una peça del Renaixement, que és plena de simbologia. Passa igual amb la natura: si no dediques un temps a estudiar una guia de plantes o d’ocells, ho tindràs difícil per a entendre la natura. Aprendre a mirar és una dedicació de temps i d’esforç que molta gent no està disposada a fer, perquè la vida es viu molt de pressa. I l’aprenentatge és lent. —El llibre té un àmbit cultural de Països Catalans que ajuda a relligar la nostra cultura. Potser avui els lligams són menys ferms que en altres dècades. Com ho veieu? —Sí, i cal dir que Catalunya cada vegada és més barcelonina i a la perifèria cada vegada ens costa més d’arribar a Barcelona. Això és un error, perquè comporta pobresa lingüística i cultural. Vénen molt pocs catalans, al País Valencià. La curiositat per saber què fan els joves del País Valencià es va perdent. Jo ja sé que no és fàcil, però s’ha perdut el tarannà de Max Cahner. I al mateix temps, el registre lingüístic també és com més va més pobre. —De l’àmbit editorial parleu? —Als editors els fa por l’ús d’un registre lingüístic que siga una mica discrepant del barceloní. Els entra una mena de por que fa que siguen poc receptius. En el meu cas, ho han acceptat, però una persona jove que ho intenta ho té més fotut. —Amb el procés català, la separació s’ha accentuat? —Al valencianisme polític, el procés català li resulta molt incòmode, perquè el marca molt. Perquè ací intentem superar vint anys de PP, que han estat un herbicida cultural, i la pitjor cosa que pot passar és que s’identifique la cultura amb la política. Que es polititze la llengua i la cultura. Els Països Catalans culturals, que són una realitat innegable, pateixen. L’intercanvi entre les televisions À Punt i TV3 o entre escriptors catalans s’ha anat reduint. Per altra banda, tot aquest procés ha servit per a mostrar l’Espanya sempiterna, antiga, franquista, i tot i que ens hem llevat les màscares (que això ja està bé), s’ha creat una situació molt complicada: nosaltres començàvem a agafar aire i el procés ens ve una mica a contrapeu. Hi ha una relació inquietant entre llengua i política i això no ens afavoreix.

Summary: Martí Domínguez: ‘Necessitem un món intel·lectual més bel·ligerant amb totes les coses que passen’


Segons que ha avançat À Punt Notícies, l’ex-president del govern espanyol Mariano Rajoy s’ha incorporat a la plaça de registrador de la propietat a Santa Pola (Baix Vinalopó) després d’haver abandonat l’acta de diputat al Congrés espanyol. Es confirma així que Rajoy sol·licita el seu reingrés al Cos de Registradors de la Propietat en aquesta localitat, tal com es va anunciar en fer-se públic que abandonava la seva carrera política. La de registrador de la propietat és una de les deu feines més ben pagades a l’estat espanyol. Es calcula que es pot guanyar, com a mínim, 100.000 euros l’any, tot i que el sou podria arribar a superar el milió i mig d’euros. 📽 VÍDEO | Rajoy pren possessió de la seua plaça com a registrador de la propietat a Santa Pola. pic.twitter.com/2KK6Hzyt10 — À Punt Notícies (@apuntnoticies) June 19, 2018

Summary: Rajoy s’incorpora a la plaça de registrador de la propietat a Santa Pola


Les autoritats marítimes italianes han demanat al vaixell de salvament Ocean Viking, de les ONGs SOS Mediterranée i Metges Sense Fronteres, que ajudi a localitzar possibles supervivents del naufragi d’una embarcació en què viatjaven cinquanta migrants, ahir a la nit prop de l’illa de Lampedusa. Vint-i-dos han estat salvats però com a mínim nou han mort. La resta són desaparegudes. 🔴BREAKING: #OceanViking has been tasked by Italian maritime authorities to assist in the active search for survivors of last night's tragic #shipwreck off #Lampedusa. pic.twitter.com/NrxR7wZkyw — MSF Sea (@MSF_Sea) October 7, 2019

Summary: Itàlia demana al vaixell Ocean Viking que ajudi a salvar víctimes d’un naufragi a Lampedusa


El Bloco de Esquerda i el Partit Comunista Portuguès han presentat avui diverses iniciatives al parlament del seu país en suport als presos polítics catalans i contra la repressió. Tots els diputats del Bloco han portat llaços grocs en l’hemicicle. El Partit Comunista portuguès (PCP) ha presentat una iniciativa a l’Assemblea de la República sobre la situació política i la repressió al Principat. El text consta de dos punts. En primer lloc, es demanava al parlament que condemnés les mesures repressives i la deriva autoritària del govern i les autoritats espanyoles. En segon lloc, s’emplaçava a l’estat espanyol a trobar ‘una solució política’ per Catalunya salvaguardant ‘els drets socials i els altres drets democràtics’. L’Assemblea ha rebutjat condemnar la deriva repressiva de l’estat espanyol. Els diputats del Partit Socialista (PS), claus per aconseguir la majoria al parlament, s’han dividit en aquesta votació. La direcció havia imposat votar que no, però vint-i-un diputats han votat que sí i vuit s’hi han abstingut. El PS té 86 escons en la cambra. El segon punt, emplaçar a una solució política, s’ha aprovat amb el suport del PCP, Bloco de Esquerda, PS, Partido Ecologista Os Verdes i Pessoas–Animais–Natureza. Ací podeu llegir la iniciativa parlamentària: la voluntat del poble català, i la protecció dels drets socials i altres drets democràtics dels pobles d'Espanya.(traducció nostra) Aquest punt és part d'un vot de condemna presentat pel @_pcp_:(aqui en PT) pic.twitter.com/uMfWsAWQcK — CDR Lisboa (@CDRLx) March 29, 2018 El vot proposat pel Bloco de Esquerda demanant la condemna de la repressió política a Catalunya també ha estat derrotat. Però han votat a favor també onze diputats del Partit Socialista, el Bloco, el PC, els Verds i el PAN. Voto de condenação apresentado pelo BE foi chumbado com votos contra PSD, PS e CDS. A favor estiveram BE, PCP, Verdes, PAN e 11 deputados do PS. Estem junts en la defensa de la democràcia, per la llibertat dels presos politícs!#Catalunya #LlibertatPresosPolitics pic.twitter.com/zBZYG8yfMN — Isabel Pires🎗 (@isabelruapires) 29 de març de 2018

Summary: El parlament portuguès emplaça Espanya a trobar una solució política a Catalunya


La delegació del govern espanyol a Catalunya ha enviat a la Junta electoral espanyola la informació sobre els edificis de la Generalitat on es mantenen els llaços grocs en suport dels presos polítics. En concret, segons fonts del govern espanyol, la delegació ha informat de les façanes del Palau de la Generalitat i de les conselleries de Governació, Cultura, Territori, Empresa, Interior, Economia, Agricultura i Salut. ‘En tots aquests edificis –diu la nota–, d’acord amb les fotografies enviades a la Junta Electoral, continuaven exhibint-se avui a les 15.00 els esmentats llaços grocs.’ La delegació del govern espanyol enviarà fotografies de les façanes durant la tarda. El govern espanyol insisteix a dir que l’òrgan competent en aquest cas, tant si decideix de remetre la informació a la fiscalia com si ordena d’actuar a les forces d’ordre públic, és la Junta Electoral espanyola, i recorda que si opta per la segona via, els encarregats d’executar l’ordre de retirada seran els Mossos d’Esquadra. Malgrat l’amenaça de la junta, el president de la Generalitat, Quim Torra, ha decidit de mantenir el llaç groc i la pancarta de la façana del Palau de la Generalitat. Ho ha explicat a la resta de consellers durant l’última reunió del consell executiu actual, abans del cessament anunciat d’Elsa Artadi i de Laura Borràs. Torra i els consellers han convingut que actuarien de la mateixa manera als edificis principals dels departaments, però entenen que els responsables dels altres edificis públics han de respondre amb llibertat si són requerits per la Junta Electoral espanyola. Els consellers no tenen cap ordre de Torra sobre com actuar, però han pactat de fer-ho de manera coordinada perquè no s’utilitzin les diferències per desgastar políticament el govern. A l’edifici dels serveis territorials d’Educació del Vallès, per exemple, han rebut una instrucció directa de la Junta Electoral. Torra està en contacte amb el Síndic de Greuges, Rafael Ribó, i preveu de seguir les seves recomanacions encara que no hi estigui d’acord, segons la consellera de la Presidència, Elsa Artadi. Per això el president ha enviat una carta a la JEC demanant que suspengui el termini per a retirar els llaços grocs, tot esperant les recomanacions del Síndic. Tanmateix, la junta ha refusat de concedir més temps i insisteix que ‘no pertoca de suspendre el termini concedit’, que ha expirat avui a les 18.00. L’ANC fa una concentració de suport L’Assemblea Nacional Catalana ha convocat una concentració a la plaça de Sant Jaume de Barcelona per a donar suport al govern en la decisió de mantenir els símbols. ‘L’anomalia en una democràcia és reprimir el dret d’autodeterminació’, ha escrit l’organització en un piulet. ⬛⬜📷 A plaça Sant Jaume, donem suport al Govern de la Generalitat en la decisió de mantenir llaços i estelades. L'anomalia, en una democràcia, és reprimir el dret a l'autodeterminació! Continuem #CapALaIndependència! pic.twitter.com/cENguM63mB — Assemblea Nacional 🧭 (@assemblea) March 19, 2019

Summary: La delegació del govern espanyol informa la Junta Electoral de la continuïtat dels llaços grocs


Hi ha gairebé 68 desnonaments el dia. Aquesta és la mitjana d’expulsions de famílies de casa seva durant el primer trimestre de l’any al Principat, el País Valencià i les Illes per execucions de sentències judicials. Exactament, 67,8, un global que s’acosta perillosament a tres desnonaments cada hora. En concret, van ser 39,5, 23,5 i 4,8 el dia, respectivament. Les dades que trimestralment actualitza el Consell General del Poder Judicial a partir dels llançaments practicats indiquen que hi va haver un repunt dels desnonaments el primer trimestre de l’any respecte de tot l’any passat. La mitjana de desnonaments diaris del 2018 va ser de 66. Però els increments o les davallades anuals no són lineals i caldrà esperar la resta de trimestres per avaluar-ne l’evolució. De fet, en relació al darrer trimestre de l’any passat, van baixar d’un 6,6% al Principat, d’un 4,5% a les Illes, i van pujar d’un 0,1% al País Valencià. El Principat és el territori de l’estat espanyol on n’hi va haver més durant els tres primers mesos de l’any: 3.557. El País Valencià fou el segon, amb 2.119. El de l’habitatge continua essent un dels problemes socials més punyents. Aquests últims anys s’havia produït una davallada progressiva dels llançaments que practiquen els tribunals , però el 2018 van tornar a pujar al Principat respecte de l’any anterior, mentre que al País Valencià i a les Illes van continuar baixant. El 2013, el primer any de què el CGPJ té dades completes que permeten d’analitzar-ne l’evolució, la mitjana fou de 77 el dia. N’hi va haver 28.230 als tres territoris: 16.008 al Principat, 9.776 al País Valencià i 2.446 a les Illes. L’any passat van ser 13.941, 8.083 i 2.001, respectivament. Més enllà de l’evolució, les xifres continuen essent molt elevades, i el CGPJ no disposa d’estatístiques tan completes dels anys anteriors, cosa que dificulta comparar-ne l’evolució en relació als primers anys de la crisi. El preu de l’habitatge continua pels núvols, tant quant al lloguer com a la compra de pisos nous i de segona mà. Tant és així que el lloguer ha passat a ser l’única opció per a moltes famílies, en un context de contracció del crèdit hipotecari després de l’esclat de bombolla immobiliària i de la manca d’estalvis per a pagar les entrades que demanen els bancs. Fa anys que hi ha més desnonaments de pisos de lloguer que no pas de compra, però també en això hi ha hagut una evolució que on es veu més clara és al País Valencià. El 2013, els llançaments hipotecaris eren la majoria dels desnonaments (el 54,7%), mentre que l’any passat ho van ser els derivats de la llei d’arrendaments urbans (LAU), amb un 55,4% del total. En canvi, el desequilibri entre les expulsions per lloguer o execucions hipotecàries es van consolidar al Principat i a les Illes el 2013, quan eren el 67,5% dels desnonaments al Principat i el 64,5% a les Illes. La proporció s’ha mantingut força estable al Principat, però en el cas de les Illes, els desnonaments per lloguer es van enfilar al 76,3% del total l’any passat. No tindràs casa: més de 900 euros de lloguer o 80.000 d’entrada per a la hipoteca L’alta demanda de pisos de lloguer, que no deixa de ser una minoria del parc d’habitatge, n’ha inflat els preus. Això ha portat a organitzacions com la PAH a posar el focus sobre la llei d’arrendaments urbans i també explica el creixement d’aquests últims anys d’organitzacions que han mobilitzat els inquilins, com ara el Sindicat de Llogaters i els sindicats de barri. La darrera protesta coordinada d’aquestes organitzacions a tots els territoris de l’estat espanyol va ser, precisament, per a denunciar la bombolla dels lloguers el 6 d’abril passat. La pressió d’aquestes organitzacions va portar el govern de Pedro Sánchez a promoure una reforma legal al març perquè els contractes de lloguer tornessin a ser de cinc anys, en comptes de tres, i establia la notificació sistemàtica dels processos de desnonaments als serveis socials. Però la mesura no va anar acompanyada d’una regulació dels preus, i aquesta continua essent una de les demandes principals de les organitzacions en defensa de l’habitatge.

Summary: Prop de 68 desnonaments cada dia al Principat, el País Valencià i les Illes


La portaveu d’ERC, Marta Vilalta, ha assegurat avui que el partit no contempla ‘d’entrada’ compartir la batllia de Barcelona entre Ernest Maragall i Ada Colau. En una conferència de premsa, Vilalta ha recordat que qui ha guanyat les eleccions municipals ha estat ERC i que, per tant, és Maragall qui ha d’estar al capdavant del consistori. Tot i això, ha destacat que les negociacions entre els dos partits estan en marxa i que es treballa en el contingut de l’acord i no en el repartiment de càrrecs. Vilalta ha admès que ERC està prioritzant un acord amb Colau deixant de banda JxCat, perquè ‘és probable que pugui anar endavant’ i permetria un acord amb gairebé majoria absoluta. Ha dit que no deixarien de treballar per trobar formacions d’acord amb els consens de drets, llibertats i progrés, en al·lusió a JxCat. Pel que fa a la possibilitat que BComú, PSC i Barcelona pel Canvi-Cs arribin a un acord que deixi fora ERC del govern municipal, Vilalta n’ha estat crítica i ha dit que poden sumar ‘aritmèticament però no s’entendrien a nivell polític’. ‘No s’entendria que passés pel davant mantenir l’alcaldia davant dels grans consensos en drets, llibertats i progre'”, ha avisat Vilalta en relació a Colau. En aquest sentit, ha dit que ERC no treballa en cap alternativa que no passi per fer Maragall batlle de Barcelona. ‘No entendríem que Barcelona en Comú pactés amb Cs per fer un acord contra natura, simplement per vetar l’independentisme’, ha insistit. Pel que fa la possibilitat d’arribar a pactes amb el PSC, Vilalta ha reivindicat l’autonomia local. Ha dit, però, que és ‘extremadament difícil’ construir-hi confiances pel context de repressió i vulneració de drets i perquè el PSC és ‘còmplice de la repressió que es manté contra Catalunya’. La número tres de BComú, Janet Sanz, diu que ‘no s’acaben de creure’ que Maragall hagi renunciat a pactar amb JxCat. ‘Sabem que s’estan seient, Elsa Artadi constantment està dient que estan parlant de polítiques i concrecions de cara a la legislatura’, ha assegurat. Sanz ha insistit que els comuns aposten per un tripartit d’esquerres i ha demanat a ERC i PSC que ‘superin’ els ‘blocatges’ i les ‘línies vermelles’. Els comuns insisteixen en un tripartit La número tres de Barcelona en Comú, Janet Sanz, ha afirmat que ‘no s’acaben de creure’ que Maragall hagi renunciat a pactar amb JxCat. ‘Sabem que s’estan seient, Artadi constantment està dient que estan parlant de polítiques i concrecions de cara a la legislatura’, ha dit. Sanz ha insistit que els comuns aposten per un tripartit d’esquerres i ha demanat a ERC i PSC que superin els blocatges i les línies vermelles. ‘La gent ens està demanant acords’, ha insistit, que ha negat de nou que estiguin negociant amb Manuel Valls. Sanz ha evitat, però, dir qui seria el batlle de la ciutat, tot argumentat que el primer pas és assolir l’acord. Sanz ha defensat que el tripartit és la millor solució per a Barcelona perquè és el més fidel al que els barcelonins han votat. És per aquest motiu que ha reclamat a ERC i PSC ‘responsabilitat’ i ha remarcat que és ‘indispensable continuar treballant’ per aconseguir un acord amb PSC i ERC, amb els quals l’equip negociador de Barcelona en Comú es trobarà demà i demà passat per explorar la proposta de govern dels comuns. Collboni vol un tàndem amb Colau El cap de llista del PSC a Barcelona, Jaume Collboni, insisteix en la necessitat de fer tàndem amb Barcelona en Comú i governar a Barcelona. Ha apel·lat al fet que els resultats del 26-M posen de manifest la necessitat d’un govern ‘progressista i no independentista’. Sense precisar com hauria de ser l’acord, Collboni sí que ha rebutjat repartir-se la batllia. ‘Això no és un joc de trons, una estona tu una estona jo’, ha dit, tot insistint en la necessitat d’un govern ‘estable’. El número dels socialistes ha anunciat que, després que la setmana passada es duguessin a terme converses ‘informals”‘entre ell mateix i Colau, aquesta setmana tenen intenció de fer-ho formalment. La seva número 2, Laia Bonet, en serà l’encarregada. Per la seva banda, Maragall ha demanat a Collboni una reunió per ‘responsabilitat institucional’. Tanmateix, Collboni ho ha refusat. Artadi adverteix que el suport de Valls no serà de franc La número dos de JxCat a Barcelona, Elsa Artadi, ha demanat a Maragall que mantingui la ‘convicció’ per la independència si pacta només amb Barcelona en Comú i exclou JxCat de l’acord a Barcelona. ‘No entendríem que fes un canvi quan la gent ha votat el que ha votat’, ha assenyalat en una entrevista a ‘El Matí a Ràdio 4’. Davant la possibilitat de ser exclosos del govern de Barcelona, Artadi ha admès que estan ‘a l’expectativa’. ‘Hem sentit diferents versions del que pot ser’, ha dit la número dos de la formació, que ha subratllat que continuaran parlant amb Maragall i que seran ‘dues setmanes llargues’ abans del ple de constitució del nou consistori el 15 de juny. Pel que fa a l’oferta de Manuel Valls d’investir Colau ‘sense condicions’, Artadi ha advertit la batllessa en funcions que ‘no hi ha res que Manuel Valls faci que sigui gratuït’. Ha instat Colau a fer una ‘reflexió que vagi més enllà de mantenir la cadira’ i ha advertit que és ‘una possibilitat que clarament està sobre la taula’ perquè Colau no l’ha descartada.

Summary: ERC no contempla d”entrada’ compartir la batllia de Barcelona entre Maragall i Colau


El País Valencià i Sardenya reprenen les relacions institucionals entre tots dos territoris. El president de les Corts Valencianes, Enric Morera, aquests dies és a l’illa, on ha estat convidat pel president del Consell Regional, Gianfranco Ganau, en què debatran sobre diversitat cultural i lingüística, la protecció del medi ambient i la millora del paisatge. Morera ha aconseguit un seguit de contactes polítics i culturals en aquesta visita. Aquest cap de setmana ha visitat l’Obra Cultural i la Biblioteca Catalana de l’Alguer, on ha estat rebut per Pino Tilloca, president de l’Obra, i membres d’entitats que compartiran les activitats i les iniciatives en curs. Morera s’ha compromès a acréixer la biblioteca amb un fons de publicacions de regal de les Corts Valencianes. També s’ha reunit amb Mario Bruno, el síndic de l’Alguer, i amb el grup de Sardenya i Llibertat, amb qui han fixat les dues trobades que tindran a la tardor, la primera a València sobre diversitat cultural i mediterrània i la segona a Càller sobre diversitat i integració.


El govern català ha reconegut 45 investigadors del sistema universitari català amb les distincions ICREA Acadèmia, que aquest any arriben a la desena edició. Amb aquest reconeixement, rebran 40.000 euros anuals durant cinc anys per poder-se dedicar prioritàriament a activitats de recerca en una universitat pública de Catalunya. Aquestes distincions estan destinades al professorat universitari que fa recerca i docència i, en especial, que es troba en fase plenament activa i d’expansió de la seva activitat investigadora. Se n’han donat nou distincions en l’àrea de Ciències Experimentals i Matemàtiques; onze d’Enginyeria; nou de Ciències de la Vida i Medicina; set d’Humanitats, i nou de Ciències Socials i del Comportament. Ja són 274 els investigadors que tenen la qualificació ICREA Acadèmia en el marc d’aquest programa finançat pel Govern amb 6 milions d’euros anuals.

Summary: El govern català reconeix 45 investigadors del sistema universitari català amb les distincions ICREA Acadèmia


La proposició de llei del PP per a protegir els símbols nacionals espanyols i castigar l’exhibició de llaços grocs i estelades en espais públics ha rebut les crítiques de la resta de grups parlamentaris del congrés espanyols, amb acusacions de demagògia i retrets pel fet de fomentar la crispació. La iniciativa, una de les primeres ‘lleis’ que va registrar el PP al congrés amb Pablo Casado de president, ha estat defensada al ple per la portaveu del PP, Dolors Montserrat, però només Ciutadans i UPN s’hi han afegit. La iniciativa hauria afectat principalment les autoritats públiques, tant els alts càrrecs com els funcionaris, perquè són els qui tenen potestats públiques. Fins i tot haurien pogut ser sancionats en el cas que haguessin permès la col·locació d’un llaç en un espai públic. ‘No volem mestres a les escoles amb un símbol sectari d’odi’, ha arribat a dir Montserrat. Els partits independentistes han desqualificat la proposta perquè, tal com ha dit Joan Tardà, d’ERC, és ‘una altra volta de rosca per a resoldre de manera repressiva la qüestió catalana’. Sergi Miquel, del PDECat, considera que la iniciativa és ‘la gesticulació més franquista’ que s’ha vist al congrés aquests darrers anys i n’ha vinculat el debat amb la proximitat de les eleccions andaluses. Per al portaveu del PNB, Mikel Legarda, la proposta és ‘una espècie de llei de seguretat ciutadana bis per als càrrecs públics’ i la diputada de Bildu, Marian Beitialarrangoitia, l’ha titllada directament de ‘feixista’. Per Units Podem, la diputada Mar García Puig ha acusat el PP de ‘malmetre molt l’Espanya que volen defensar’ i ha qualificat Casado de ‘carca’. ‘El PP és un partit podrit fins al moll de l’os –ha dit el diputat de Compromís, Ignasi Candela–. Amb la seva corrupció, lliçons de patriotisme, ni una.’ Ciutadans ha donat suport a la iniciativa però Miguel Gutiérrez, secretari general del grup parlamentari, ha dit que era una proposta ‘demagògica’ que el PP ‘devia tenir en un calaix’ i que ara repesca perquè ha perdut la Moncloa. ‘Què deia el govern del PP quan es xiulava l’himne?’, ha demanat. Finalment, el PSOE ha desqualificat la iniciativa del PP i ha dit que pretenia ‘emmetzinar’ i ‘encendre el foc del conflicte’.

Summary: El PP i Cs es queden sols defensant la llei que preveia de castigar l’exhibició de llaços grocs


El periodista i ex-diputat de la CUP David Fernàndez ha comunicat la seva baixa del Consell Assessor per la Transparència de l’Ajuntament de Barcelona, un organisme que es va crear durant el primer mandat del govern de la batllessa Ada Colau, amb Jaume Asens com a tinent de batllia de Drets de la Ciutadania, amb l’objectiu de ser un espai per implementar una nova política de transparència al consistori. Fonts municipals asseguren que Fernàndez ha deixat de formar part de l’organisme per ‘motius polítics’, però també apunten que l’activitat del Consell Assessor per la Transparència ha disminuït molt perquè les eines de transparència, com la bústia ètica i el codi de conducta, ja estan en funcionament. A més, les mateixes fonts assenyalen que bona part de les funcions d’assessorament en polítiques de transparència que exercia el Consell han estat absorbides pel Comitè d’Ètica, que vetlla pel compliment del Codi de Conducta de l’ajuntament.

Summary: David Fernàndez deixa el Consell Assessor per la Transparència de Barcelona per ‘motius polítics’


Lluís Llach ha estat una de les personalitats reconegudes de diferents àmbits que han parlat a l’escenari de la plaça d’Espanya durant la manifestació de la Diada. El seu ha estat el discurs més aplaudit, especialment el moment en què ha recordat els fets de l’octubre: ‘És difícil pensar que després de l’octubre del 2017 veuríem els jutges fer de policies, els policies fer de polítics, i els polítics dictar sentències. I per sobre d’ells, un rei que mana i mena el ‘A por ellos‘.’ Ha instat els polítics a fer autocrítica i a fer política de forma col·lectiva: ‘Només així tindrem l’estat que desitgem.’ A la gent li ha demanat que facin ‘allò que l’estat no espera’, tot participant en debats constituents: ‘Construïm. Construïm i si cal, desobeïm.‘

Summary: Lluís Llach fa una crida a sorprendre l’estat espanyol: ‘Construïm, i si cal desobeïm!’


El conseller de Presidència, Jordi Turull, ha començat la declaració en el judici contra el procés contestant a l’interrogatori del fiscal espanyol Jaime Moreno. Des de bon començament, Turull ha exhibit una gran habilitat dialèctica, ha parat els peus al fiscal unes quantes vegades i ha fet una defensa del caràcter pacifista del sobiranisme català. Vegeu a continuació una selecció de les quinze bufetades dialèctiques de Turull al fiscal: ‘Els ciutadans de Catalunya no són ovelles’ ‘Ser soci d’Òmnium Cultural no és delicte’ Turull exigeix que el fiscal deixi d’interrompre’l Turull explica les curioses circumstàncies en què va rebre la querella per desobediència continuada Turull enumera les sentències del TC incomplertes per l’estat espanyol i mostra les contradiccions dels constitucionalistes Turull ha d’ajudar el fiscal Jaime Moreno a llegir en català ‘La web referèndum.cat es va crear el 2006’ Sobre les rèpliques de la web del referèndum: ‘En aquest país hi ha molt de talent’ ‘No hi ha cap encàrrec de la Generalitat a Unipost’ ‘La primera vegada que vaig veure una urna va ser a la conferència de premsa’ Lliçó de pacifisme a la fiscalia ‘Tret de política, l’estat està disposat a fer de tot’ El fiscal demana a Turull per un informe que no ha llegit ‘Em sorprèn el sistema de seleccionar els meus piulets’ ‘La interlocutòria l’ha de llegir sencera’

Summary: Les quinze bufetades dialèctiques de Turull al fiscal


Barcelona, setembre del 2018. Un grup de joves refugiats provinents del Líban arriben a la ciutat. La guerra els ha fet abandonar-ho tot, també els estudis, i ara sembla que han trobat una oportunitat per seguir formant-se lluny de les zones de conflicte. Són 18 estudiants amb aspiracions professionals molt diverses –des de convertir-se en enginyers fins a especialitzar-se en diplomàcia– que ara reprendran les seves carreres en les universitats catalanes gràcies a un programa d’acollida impulsat per la Generalitat. Aquest projecte, que es troba en fase de prova pilot, va néixer a partir d’un macro acord entre l’Alt Comissionat de les Nacions Unides pels Refugiats (ACNUR)-Líban, l’Agència de les Nacions Unides per als Refugiats Palestins a l’Orient Mitjà (UNRWA), la Secretaria de Migracions, Igualtat i Ciutadania de la Generalitat de Catalunya (SMIC) i les universitats catalanes públiques i privades. Tal com explica la Marlen Niubó, tècnica en el Consell d’Acollida de persones refugiades de la Generalitat, “la beca no es tracta simplement d’una acció humanitària –acollir persones–, sinó que també vol formar uns joves que integren la ‘generació perduda’, aquella que ha hagut d’interrompre els seus estudis per fugir de la guerra”. En aquest sentit, Niubó assegura que durant el procés de selecció del programa s’han volgut prioritzar joves amb estudis “que ajudin a la reconstrucció del seu país, tant des d’un àmbit més físic –com serien les arquitectures–, com també des d’una vessant més social –com ara Ciències Polítiques–, que contribueixin a la creació de processos de pau que perdurin al llarg del temps”. Les universitats on han estat assignats els estudiants són les responsables de cobrir les seves taxes de matrícula, així com el material escolar necessari. Alhora, l’SMIC es fa càrrec del cost del viatge i de l’allotjament dels joves, que actualment estan en residències o amb famílies d’acollida. A part, Assistència Sanitària Col·legial els procura gratuïtament la cobertura sanitària. Per tal de facilitar l’adaptació acadèmica, els estudiants han estat aprenent llengua castellana, via la Universitat Oberta de Catalunya (UOC), i llengua catalana, a través de la Direcció General de Política Lingüística. A part, una altra mesura que s’ha pres per afavorir la seva inclusió en l’entorn educatiu ha estat l’assignació de mentors per part de les universitats perquè els orientin a diari, també en el seu àmbit personal, i els ajudin també amb tràmits administratius relacionats amb el visat o l’empadronament, per exemple. La durada de la beca s’allargarà fins que els joves acabin els seus estudis, siguin de grau o de màster. Molts d’ells ja han manifestat que aleshores els agradaria tornar al seu país d’origen per contribuir a refer-lo i millorar la seva situació. De la “porta del desert”, a Barcelona En Mohanad, de 28 anys, és un dels estudiants que han obtingut la beca. Després de veure’s obligat a interrompre els seus estudis diverses vegades a causa del conflicte armat a Síria, a mitjans d’aquest febrer s’incorpora al màster en Ciència i Enginyeria de Materials a la Universitat Politècnica de Catalunya (UPC). La seva història arrenca a la població siriana de Salamiyah, la “porta del desert”, com la descriu ell.  Un projecte pioner a Espanya Un dels principals mèrits d’aquest programa, tal com assenyala la coordinadora de Responsabilitat Social de la Universitat Pompeu Fabra (UPF), Lídia Fosalba, és que es tracta d’una iniciativa “pionera a nivell estatal” que posa en valor l’aliança establerta entre totes les universitats catalanes, tant públiques com privades. Per tal d’avaluar el projecte, s’ha format una comissió de seguiment que vetllarà per detectar els principals obstacles i proposar possibles millores. Estarà formada per dos representants de les universitats catalanes –pertanyents a la Universitat de Barcelona (UB) i a la Universitat Autònoma de Barcelona (UAB)– i dos delegats de l’SMIC. Aquest comitè, que comença a reunir-se a partir del mes de febrer, apostarà per garantir que en un futur es consolidi el programa i que puguin arribar a Catalunya més estudiants com el Mohanad, a qui la guerra no l’ha aconseguit allunyar de les aules.

Summary: La universitat com a refugi de guerra


Marta Pascal, fins ara senadora designada pel Parlament de Catalunya, ha decidit abandonar el càrrec per discrepàncies amb la direcció de Junts Per Catalunya. Així ho ha anunciat al programa ‘Els matins’ de TV3, on ha declarat: ‘La meva discrepància s’ha vist com una dissidència. Crec que faig el que toca. Per mi, la coherència i els principis són molt importants’. Marta Pascal deixa l'escó al Senat.📌 @martapascal @Pdemocratacat : "La meva discrepància s'ha vist com a una dissidència. Crec que faig el que toca. Per mi, la choerència i els principis són molt importants".#ElsMatinsTV3 pic.twitter.com/NoSvRghXkD — Els matins TV3 (@elsmatins) February 24, 2020 Segons que ha explicat, diumenge va comunicar la seva decisió al president del PDECat, David Bonvehí, i avui, abans de fer-ho públic a TV3, li ha dit a Artur Mas, Carles Puigdemont i Josep Lluís Cleries, que exerceix de portaveu de JxCat al senat espanyol. Pascal ha assegurat que encara exercirà el càrrec en el pròxim ple per a no deixar el grup de JxCat amb ‘un efectiu menys’. Tanmateix, el president del grup parlamentari de JxCat, Albert Batet, ha lamentat haver-se’n assabentat pels mitjans de comunicació, bo i recordant que Pascal és senadora per designació del parlament. La @martapascal és senadora per designació del @parlamentcat a petició de @juntsxcat. Com a president d’aquest grup parlamentari, hagués agraït no assabentar-me de la seva renúncia a través dels mitjans de comunicació. — Albert Batet Canadell🎗 (@albertbatet) February 24, 2020 Heus ací la carta de renúncia que ha fet pública Pascal: Tal com he explicat fa uns minuts a @elsmatins he decidit deixar el meu escó al Senat. Aquí teniu la meva carta de renúncia. Gràcies a tots els que m’heu fet confiança en aquesta etapa. La política no acaba en un càrrec i en seguiré fent des de la militància de base! pic.twitter.com/6aC8AVNiBe — Marta Pascal 🎗 (@martapascal) February 24, 2020 Recentment, Pascal ha publicat Perdre la por, un llibre on relata la seva desafecció amb el president Carles Puigdemont i el rumb de Junts per Catalunya. En aquest sentit, aborda la necessitat de crear un partit nou basat en l’esperit de l’antiga Convergència. Marta Pascal, retorn al passat I Ressenya d’Andreu Barnils

Summary: Pascal deixa l’acta de senadora per discrepàncies amb JxCat


Es mira el passaport. ‘República Àrab de Síria’, llegeix. La tapa, d’un blau marí bituminós, ressalta el perfil daurat del falcó de Quarix, l’emblema del país. L’obre i continua llegint. Nom: Hassan al-Kontar. Edat: trenta-sis anys. Lloc de naixement: As-Suwayda. Caducitat: 1 de gener de 2019. El tanca i el desa. No li serveix de res. ‘Ho tinc tot en ordre, però sóc sirià’, diu amb resignació. Hassan al-Kontar fa cent dies que viu atrapat en una zona de trànsit de l’aeroport internacional de Kuala Lumpur (Malàisia). Una mena de zona grisa on no hi ha comerços, ni restaurants, ni cafeteries… Màquines expenedores? Tampoc. Al voltant només hi ha seients, vidrieres que miren a les pistes i pantalles que anuncien vols que no podrà agafar. ‘Hi ha treballadors que miren d’ajudar-me. Jo els dono diners i em porten beguda o alguna cosa per a menjar’, explica per telèfon. De tant en tant, la seva veu desapareix entre les crides inintel·ligibles dels altaveus de l’aeroport. ‘Les companyies aèries em donen tres àpats el dia, però és el mateix menjar d’ençà del primer dia: arròs i pollastre.’ —Com és el vostre dia a dia? —Res… avorrit. No tinc horari, de fet. Miro els avions i els passatgers. Intento tenir cura de la meva higiene i poca cosa més. Em passo gran part del dia connectat a internet. Em poso en contacte amb gent i cerco la manera de sortir d’aquí. —S’hi interessa ningú? —He rebut el suport i l’amabilitat de molta gent, però ni una paraula dels que prenen decisions. Cap representant, cap ambaixador, cap ministre d’Afers Estrangers ni Immigració… —I el govern malai? —M’han ofert un visat de turista per a trenta dies. Els he donat les gràcies, però l’he refusat. És una solució efímera. Quan s’acabi, el problema continuarà. Malàisia no és part de la Convenció pels Refugiats de l’ONU (1951) i no m’ofereix protecció. Si em caduca el passaport, em trobaré atrapat ací per sempre més. —Com us sentiu? —Abandonat, rebutjat, odiat… no és una cosa només de Malàisia. Tots els governs es desentenen de les seves responsabilitats i tanquen les fronteres. Al-Kontar explica que va tenir una entrevista amb dos membres de l’Agència pels Refugiats de l’ONU (Acnur), però cinquanta dies més tard no en sap res. ‘Només per declaracions als mitjans m’he assabentat que estudien el meu cas. No tenen pressa, deuen tenir afers més importants a resoldre’, diu amb recel. Tot plegat comença el 2006, quan al-Kontar decideix d’abandonar Síria per no fer el servei militar. Es trasllada a Abu Dhabi, la capital dels Emirats Àrabs Units (EAU), on treballa en empreses d’assegurances. ‘Era un estranger qualsevol. N’hi ha molts, allà. Tenia permís de feina i feia una vida normal’, assegura. El març del 2011, la vida, com a tots els sirians, se li comença a esquerdar. Les protestes contra el règim de Baixar al-Assad es converteixen en enfrontament i finalment en una guerra. L’exèrcit el crida a files… —I refuseu d’agafar les armes. —No és la meva guerra. Jo no vull matar els meus germans. No vull ser part d’un engranatge assassí que destrueix la meva terra. La guerra no és la solució i, encara menys, si la fan els altres. —Què voleu dir? —Tot el món participa en la guerra de Síria. Tothom hi té interessos. Nosaltres som la pobra gent que en paguem el preu. No importem a ningú. Al-Kontar observa des de la distància com el seu país es dessagna. Però el règim no tolera ‘traïcions’. Incapaç d’empresonar-lo, incapaç d’enviar-lo a les trinxeres, li cancel·la el passaport i el deixa desemparat a l’estranger: ‘Em van convertir en un immigrant il·legal d’avui per demà. La meva empresa no em va poder renovar el permís de feina i em van acomiadar.’ I és així que comença el periple de cinc anys a la clandestinitat i sense papers. —Com sobrevivíeu? —Feia alguna feina, però no sabia on anar. Era un sense-sostre. Sense diners ni cap mena de suport econòmic. —I les autoritats no us cercaven? —Era un patiment constant. Com jugar a fet i amagar amb la policia. El 2017 és detingut i empresonat pels serveis migratoris dels EAU. Durant la captivitat, i quan la guerra de Síria encara el setè any, un amic aconsegueix que l’ambaixada li renovi el passaport. ‘No sé quina mena de pacte va fer, de debò’, diu. El document, però, només té vigència per a dos anys –caduca el 2019– i no el salva de la deportació. ‘Em volien tornar a Síria i jo ho vaig refusar’, assegura. Finalment, els serveis migratoris li compren un bitllet d’avió i l’envien a Malàisia, un dels pocs països que no demanen visat als sirians. Mapa dels països on poden viatjar els sirians sense visat o amb visat electrònic. Premeu la imatge per ampliar-la. A Malàisia, al-Kontar rep un visat de turista per a noranta dies. ‘No tinc possibilitat de rebre l’estatut de refugiat aquí. Ni permís de residència, ni permís de feina… No hi ha cap oportunitat per als sirians’, explica. En vista del panorama, després de sobrepassar el permís d’estada i pagar una multa –que implica la prohibició de tornar a entrar al país durant cinc anys–, es proposa de viatjar a l’Equador, que tampoc no demana visat als sirians: ‘Vaig pensar que allà hi podria trobar feina.’ Tanmateix, Turkish Airlines li va impedir d’embarcar a l’avió i li va cancel·lar un bitllet que li havia costat més de 1.800 euros. Veient-se atrapat a l’aeroport, al-Kontar va intentar una sortida desesperada. Va comprar un bitllet cap a Nom Pen, capital de Cambotja. Un vol de dues hores operat per Air Asia, la principal companyia de baix cost de la zona. Era un 7 de març i la fugida va tenir un final abrupte a la duana. A Cambotja tampoc no li calia visat, però la policia li va barrar el pas. ‘Em van dir que no complia els seus requisits. I no em van voler especificar res més, em van tractar com a un paquet. Em van obligar a embarcar en el mateix avió cap a Kuala Lumpur’, explica. Cent dies després continua atrapat l’aeroport. Una presó sense barrots, on ha de sofrir la tortura de veure que és l’únic que no pot partir. Els avions i els passatgers, en canvi, es mouen lliurement. Algú el podria confondre amb Tom Hanks a la Terminal, però porta barba, ulleres i no és actor. Cent dies. 2.400 hores veient la llum del sol a través dels vidres. —Com manteniu l’esperança? —No tinc cap més remei. És depressiu, extenuant… no puc fer-hi res. Estic al límit i només em resta l’esperança o la rendició. I ara, almenys, la rendició no és cap opció. —No heu pensat a agafar un altre avió? —El govern malai només em deixa agafar un avió si és per a tornar a Síria o si obtinc un visat per a un altre país… tenen por que em deportin tal com va fer Cambotja. —Quin visat podeu obtenir? —L’única solució és que algun país m’accepti com a refugiat. I aquest país podria ser el Canadà. Un grup de voluntaris ha enviat una petició a Ahmed Hussen, ministre d’Immigració, perquè li atorgui la condició de refugiat i li permeti d’entrar al país. El grup ha recaptat 17.000 dòlars canadencs per a donar-li suport. Tanmateix, tot el procediment legal es pot allargar més de dos anys: ‘Si això no funciona, tornaré a la casella número u. No sé si ho resistiré, però no tinc cap més sortida. Tot són incerteses, no sé què pot passar demà.’ Can you help me out signing this petition? Honourable Ahmed Hussen, Minister of Immigration, Canada: Let Hassan Fly to Canada – Sign the Petition! https://t.co/omEcoQ6lqc via @Change — Hassan Al Kontar (@Kontar81) May 29, 2018

Summary: Cent dies atrapat en un aeroport: el malson de ser sirià


Abans que el judici quedés vist per a sentència, cada acusat ha tingut quinze minuts per a fer un últim al·legat. Tots han fet ús d’aquesta última paraula, alguns sense exhaurir el temps, però cadascú amb el seu to particular, amb el seu grau de denúncia i amb idees molt marcades. Si hi ha hagut cap comú denominador, ha estat la demanda d’una sentència que retorni el problema al terreny polític, d’on no havia d’haver sortit. Hi ha hagut moments molt emotius, com quan Jordi Turull volia agrair el suport de la seva família i l’emoció li ha tallat les paraules; o quan Jordi Sànchez també ha estat al límit del plor recordant el dolor que causa estar tancat, i no tan sols a ell: ‘La presó causa dolor al qui és a la presó, però molt més mal a la seva família, els meus pares, els meus fills.’ També recordant la seva família, Dolors Bassa ha aconseguit lligar un al·legat polític adreçat al tribunal: ‘Les generacions que vénen depenen de la sentència: pot ser el principi d’una solució per a molta gent.’

Summary: Els emotius discursos dels presos recordant les famílies i plantant cara al tribunal


El ple de les Corts ha aprovat amb els vots a favor de PSPV, Compromís, Podem i Ciutadans i l’oposició del PP, la llei de drets i garanties de la dignitat de la persona en el procés d’atenció al final de la seva vida. L’objectiu de la norma és garantir el respecte a la dignitat i autonomia de les persones que es troben en aquestes circumstàncies. També estableix els deures que ha de complir el personal de les institucions i centres sanitaris i socials, tant de titularitat pública com privada, amb l’objectiu ‘d’assegurar els desigs i la voluntat en el procés final de la vida d’aquestes persones’. La norma inclou el dret de rebre cures pal·liatives integrals i també de triar el lloc on rebre’ls i de fer la planificació anticipada de decisions. Així mateix, estableix que el personal mèdic ha de vetllar perquè el procés de presa de decisions i d’expressió de desigs de la persona es respecti dins el marc legal i que els centres sanitaris garanteixin a la persona en situació terminal una cambra individual.

Summary: Les Corts aproven la llei per una mort digna amb l’única oposició del PP


La cimera intercoreana ha començat avui amb una imatge històrica: els dirigents de les dues Corees s’han donat la mà amablement. ‘Estic content de saludar-te’, ha dit Moon Jae-in a Kim Jong-un, que s’ha convertit en el primer dirigent nord-coreà a trepitjar el sud d’ençà de la guerra de Corea (1950-53). El president de Corea del Sud també ha entrat breument al costat nord de la frontera, després de ser convidat per Kim Jong-un. Tots dos líders han signat una declaració conjunta que estableix les passes cap a una relació fluida i que parla de la desnuclearització: ‘El Sud i el Nord han confirmat el seu objectiu comú de fer una península de Corea lliure de nuclears.’ El text manifesta la voluntat d’establir converses formals per a acordar un tractat de pau i de ‘resoldre urgentment’ problemes humanitaris que afecten les famílies dividides per la frontera entre el nord i el sud. Els dos dirigents s’han compromès també a treballar junts per a ‘alleugerir les intenses tensions militars a la península Coreana’ i a una trobada dels ministres de defensa el mes vinent. La declaració també compromet a aturar la propaganda, inclosos altaveus i pamflets, a partir de l’1 de maig i a crear una oficina intercoreana a Kaeseong. Moon Jae-in visitarà Pyongyang a la tardor. ‘Espero que no repetim l’error del passat’, ha dit Kim Jong-un. ‘Vull que sigui una oportunitat perquè els pobles de les dues Corees es puguin moure lliurement del nord al sud. Hem de ser responsables de la nostra història’. Una nova era per a la pau En un breu discurs, Kim Jong-un ha dit que havia arribat una nova era per a la pau. ‘Comença ara una nova història: en el punt de partida de la història i en una era de pau’, ha escrit el president nord-coreà al llibre de visites de la Casa de la Pau, on es fan les converses del costat sud de la zona desmilitaritzada que divideix la península. Per una altra banda, Moon Jae-in ha dit a Kim Jong-un que espera cloure un ‘acord audaç’ ‘Espero que tinguem discussions interessants i arribem a un acord audaç per oferir un gran regal a tot el poble coreà i a les persones que volen la pau’, ha dit el president sud-coreà. Una divisió fruit de la incapacitat dels EUA i l’URSS El 1945, acabada la Segona Guerra Mundial, la Unió Soviètica i els Estats Units acordaren la rendició de les forces japoneses a Corea. Les tropes soviètiques hi ocuparen el nord del paral·lel 38, mentre que les tropes dels EUA ocuparen la Corea que hi havia al sud d’aquest paral·lel. Aquesta decisió dels exèrcits aliats aviat es convertí en la base de la divisió de Corea per part de les superpotències, incapaces d’arribar a un acord per a la independència coreana. Els dos rivals de la Guerra Freda hi establiren governs afins a les seves ideologies, cosa que menà a la divisió actual de Corea en dues entitats polítiques: Corea del Nord i Corea del Sud. El conflicte subsegüent de la guerra de Corea consolidà aquesta divisió. Corea del Nord, oficialment ‘República Democràtica de Corea’, és un estat unipartidista d’economia planificada. Corea del Sud, oficialment ‘República de Corea’, és un país de mercat lliure i desenvolupat.

Summary: Compromís històric de les dues Corees per la desnuclearització


Rafael Ribó (1945) és des del 2004 Síndic de Greuges de la Generalitat de Catalunya, responsable de la institució que vetlla perquè l’administració no cometi abusos. Abans havia estat diputat al Parlament de Catalunya (1980-1999) i al congrés espanyol (1993-1997) com a membre d’ICV, partit que va deixar quan va accedir al càrrec. També presideix l’Institut Internacional de l’Ombudsman, que aplega els síndics de tot el món. Ribó rep VilaWeb a la seu de la institució, edifici que es va aixecar durant la Generalitat republicana sota els paràmetres de l’escola d’arquitectura Bauhaus. —En quins departaments i administracions us costa més de rebre resposta? —Formalment, des de l’any 2016, totes les administracions que depenen del Síndic contesten. Són la Generalitat i els ens locals. Ara, amb la llei a la mà, totes les que hi ha a Catalunya haurien de respondre al Síndic. Però la Delegación del Gobierno de España no respon al Síndic. És un incompliment legal. I això tampoc no em consta que el fiscal ho hagi investigat. Jo ho he exposat al parlament solemnement: és la institució menys col·laboradora. Per tant una part de la defensa dels drets no es pot fer, perquè la llei no s’hi aplica. Per exemple, al CIE. —No heu pogut entrar-hi mai. —I és aquí al costat. Doncs no hi podem actuar. Hem de tenir en compte que Espanya és l’única democràcia del planeta on, tenint una estructura territorial de poder, com les autonomies, hi ha un Defensor del Pueblo a Madrid que entra a tots els racons. El del Regne Unit no pot entrar a les instal·lacions d’Escòcia. El d’Àustria no pot entrar al Tirol. L’únic cas és Espanya, ‘una, grande y libre’. L’estatut ho va voler modificar, en un dels articles que el Tribunal Constitucional va liquidar. —El Síndic, per què no té caràcter coercitiu? Per què us han de fer cas, si no podeu multar? —L’estatut deia que jo puc tenir poder coercitiu, que puc multar. I nosaltres vam demanar expressament que es canviés. Ens posaríem aquí davant . I no ho vull. Ja no seria un Síndic. Cap ombusdman de democràcia seriosa no el té, aquest poder. Jo no us diré que el que fas és il·legal. Em toca anar més enllà: potser l’administració t’ha tractat legalment, però fatal. I per tant, legal o no, s’ha de solucionar el teu problema. —I per què se li ha de fer cas, al Síndic, si no els pot multar? —Ens en fan, de cas. Ens en fan per la pressió de l’argument, de la raó. Per la pressió de la pedagogia i per la cultura dels governants, que va pujant. I per la pressió dels mitjans de comunicació, instrument que també utilitza el Síndic. Finalment, també ens fan cas per la pressió del parlament. —Casos en què la vostra feina ha tingut fruit? —Per exemple, en la malnutrició infantil. El 2013 traiem un informe. Ens van dir de tot. Demagogs, d’entrada. Doncs ara hi ha molts programes activats per a combatre la malnutrició infantil. —La paeria de Lleida i el català. Què no fa la paeria de Lleida que hauria de fer? —La paeria va respondre un requeriment que els vam fer nosaltres quan van modificar el règim lingüístic. Vam recordar-los que a Catalunya les lleis diuen que el català ha de ser la llengua normalment emprada per l’administració. El paer va acceptar-ho. I espero que ho apliqui. Nosaltres resolem totes les queixes lingüístiques, poques, que hem rebut. Totes menys les que afecten la guàrdia civil o la policia nacional espanyola. Amb aquestes ens passa com amb la Delegación del Gobierno. I això que m’he trobat amb comandaments de la policia nacional o la guàrdia civil molt proactius per a solucionar-ho. Però molt. Si un ciutadà es troba amb un policia nacional no ha de parlar obligatòriament en castellà. El policia tampoc no ha de parlar en català, però no pot obligar que el ciutadà li parli en castellà. —Per què fa visites sorpresa, el Síndic? —Recordo que com a parlamentari, quan anava a veure presons, havia arribat a veure pintors sortint per la porta quan jo hi entrava. I interns que em deien: vingui sovint, que cada vegada ens ho arreglen! Per això faig visites sorpresa. Nosaltres visitem cada setmana allà on hi ha algú privat de llibertat: presons, justícia juvenil, hospitals psiquiàtrics. Però també podem visitar escoles per sorpresa. En tota visita trobem coses que no estan bé. És humà i és normal. Una vegada vam anar a visitar per sorpresa una comissaria de policia municipal i ens vam trobar que a la paret hi havia unes argolles. Potser era per lligar-hi algú? També hem vist càmeres de videovigilància tapades amb un mitjó. Jo us puc dir que les argolles ja no hi són. —El Síndic reclama greuges pendents al franquisme. —Nosaltres reclamem que es complexin tots els requisits de la memòria històrica. Devem ser l’única democràcia del món occidental on encara no s’ha fet. S’ha fet a Alemanya, a Itàlia, a l’Argentina, a Xile, i a casa nostra no. És evident que hi ha gent que ve a aquesta casa, el 2016, per dir que no sap on és el seu parent afusellat. I que no sap per què el van afusellar. I ningú no li dóna accés a la informació. Això passa el 2016. Us cito de memòria l’informe de les Nacions Unides del 2015: no es dóna informació sobre el franquisme, ni es reparen a fons els danys públics, i d’indemnitzacions se n’han fetes molt poques. —Segons el Síndic, el monument a Tortosa s’hauria de retirar? —Segons el Síndic no, segons la llei s’han de retirar els monuments de simbologia franquista. Però la llei encara va fer curt: penseu que un judici com el del president Companys no s’ha anul·lat. I com aquest, moltíssims altres. La llei memòria històrica no es compleix. I és una llei espanyola. I quan la fiscal general de l’estat diu –no fa gaire– que aplicarà la llei, i diu barbaritats en el seu discurs, n’hi ha per respondre-li: senyora fiscal, comenci amb el ministre d’Interior, i amb Bárcenas, i amb la gent que va anar a Andorra a fer pressions als banquers Cierco per a manipular informacions contra polítics catalans. —La gent sap on són les fosses. Que el batlle les obri. —No és tan fàcil. I segon, de fet, aquí es va aturar un procés que ja havia començat. Hi ha hagut paralització. Ara, hi ha una cosa molt pitjor: els valors franquistes impregnen la societat. No hi ha hagut condemna per a ningú. El fet que tots nosaltres estiguem sota el control, que hauria de ser democràtic, del Ministeri d’Interior de Jorge Fernández Díaz… que Jorge Fernández Díaz encara sigui ministre és la prova més clara que hi ha franquisme. Un senyor que ha manipulat els aparells de l’estat, que té el monopoli de l’ús de la força! —S’haurien de fer judicis als franquistes? —No és en cap dels plantejaments fer judicis als franquistes. —Hi ha el cas dels mossos que van cometre un homicidi involuntari i el senyor Juan Andrés Benitez va acabar mort. Ningú no els ha expulsat del cos. Com ho valoreu? —A tothom li dono l’oportunitat de retorn democràtic. Des de l’intern que surt de la presó, fins a l’abusador de menors. Amb tota la persecució penal que es vulgui, tothom ha de tenir dret a la reinserció. Si acceptem que hi ha gent sense remei, on els posem? Qualsevol persona ha de poder demostrar la seva evolució. Només us puc dir que si cap d’aquests mossos torna a cometre errors podré actuar. Hi ha un darrer exemple: el magistrat de l’oficina antifrau, Daniel de Alfonso, torna a fer de magistrat. I aquí sí que podem tenir dubtes de si pot tornar tan aviat. —Podríeu actuar d’ofici? —No, perquè això pertany al poder judicial. I aquest és l’únic on no podem entrar. —Dieu que no em podeu respondre si sou independentista, o no. —No, com a Síndic no us puc respondre. Sí que puc respondre si hi ha accions que lesionen drets. I n’hi ha. Per exemple: l’any 2012 va córrer al diari El Mundo un informe de la policia que deia que Artur Mas tenia comptes bruts a Suïssa, deu dies abans d’anar a votar, i ningú no se’n va fer responsable. Això va ser una gravíssima violació de drets. No solament no s’ha perseguit el delicte penal, sinó que ningú no ha dimitit! I això el Síndic va sortir a dir-ho. —Vau anar a la Diada? —Em sembla que amb el que us he dit ja en podeu treure la conclusió. I no vaig amagat enlloc, jo. —Militeu a ICV, encara? —No. En el moment que vaig ser Síndic vaig deixar tota carrera de militància i em vaig disposar a investigar tothom: tant els que són de color groc com els que són de color verd, o blau. I sí, a vegades , algun d’aquests m’ha dit: com, a nosaltres també? —Com el veieu, el partit? —Partit? El Barça-Cèltic? Ha! No us ho puc dir, com veig Iniciativa. —Trobeu a faltar Jordi Sánchez, ara president de l’ANC, però que abans treballava aquí? —Com a amic, no, perquè ens continuem veient. Fa molts anys que ens veiem. —Militeu a l’ANC? —No en formo part. No estic enlloc. Sóc culer, això sí.

Summary: Rafael Ribó: ‘Que Fernández Díaz encara sigui ministre és la prova més clara que hi ha franquisme’


Irene Rigau va ser juntament amb Joana Ortega i Artur Mas una de les persones claus del 9-N. Allò que el govern espanyol havia volgut ridiculitzar va acabar essent una demostració immensa de la capacitat de la societat catalana per a organitzar-se i explicar a tot el món que volia exercir el dret de decidir. L’èxit va ser total. Hi van participar 2.300.000 persones, no hi va haver cap incident i es va viure com una autèntica festa col·lectiva. La ira del govern espanyol no es va fer esperar i, alterant les normes bàsiques de la justícia, va represaliar durament Mas, Ortega i Rigau. Com explica en aquesta entrevista l’ex-consellera, encara estan en plet amb l’estat espanyol, tenen els béns assenyalats i no en poden disposar. Tanmateix, assegura que gràcies a la Caixa de Solidaritat tot ha estat més fàcil i Rigau ho repeteix molt sovint durant la conversa: ‘Portaria una samarreta que digués “Gràcies” i no me la trauria mai.’ —Ara torneu a estar habilitada? —Des del juliol torno a estar habilitada, però evidentment ja he caigut de la carrera política. Això és un tren que està en marxa i quan en baixes difícilment es torna a agafar. Quan estàs inhabilitada ho estàs. No solament és la inhabilitació política i prou, sinó que es converteix en una mena de boira que ho envolta tot i va més enllà. —I la part econòmica com està? —No s’ha aclarit del tot. Els béns encara els tenim assenyalats i no en podem disposar, però gràcies a la caixa de solidaritat s’ha pogut evitar que es posessin en subhasta. S’ha de fer el pagament, i ara al damunt ens volen fer pagar endarreriments. —Encara esteu en litigi? —Sí, tenim recursos posats. N’hi ha en què ens pensem que ens n’hem de sortir, sobretot el dels ordinadors. Si no, entenc que el Departament d’Ensenyament ens haurà de rescabalar perquè són 7.000 ordinadors que fan servir a les aules. És una situació estranyíssima. —I com us va? —Evidentment, aprens a viure amb aquest problema. —Es pot aprendre? —Malauradament sí. Tots sabem que s’aprèn a viure amb la desgràcia. Jo en aquell moment en tenia una de més gran al damunt, que era la malaltia del meu marit, i això sempre va passar per davant de tot. Un dels temes que més preocupa en aquestes situacions és no perjudicar la família. Per sort tenim unes famílies estupendes. —Cinc anys després, com veieu el 9-N? —El 9-N va ser la primera vegada que ens vam sentir subjecte polític i en vam exercir. Aquest valor, el 9-N no el perdrà mai. Vam donar el nostre parer sobre el nostre futur, emparats per la Llei de Consultes del parlament i va ser anunciat a tort i a dret. La condemna tenia la filosofia de l’escarment. —No els ha servit de gaire. —No. —Pedro Sánchez ha deixat clar que la fiscalia no és independent. El 9-N això ja va ser així. —El 9-N l’estat va perdre una gran oportunitat. En comptes d’optar pel diàleg va optar per la repressió. Les tensions amb la fiscalia fa temps que duren. Aquests dies hem de recordar que els fiscals catalans van dir en un document conjunt que no hi havia delicte el 9-N i després la fiscalia de l’estat els va fer rectificar. El fiscal general de l’estat, Torres Dulce, es va veure obligat a dimitir per canviar el dictamen que ja era signat per poder-nos inculpar. Aquest fet va marcar tot el judici del 9-N. —Us va costar de decidir-vos a organitzar el 9-N ? —Ara, quan ho mires en perspectiva, veus que tot es va fer amb quinze dies. El president Mas em va preguntar durant una festa si em veia amb cor d’obrir els instituts i tenir uns milers de voluntaris. Jo li vaig dir que sí, que si era un tema de país, tothom diria que sí. Això ho va dir un diumenge i dimarts ja anunciàvem que obriríem els instituts i que tindríem voluntaris. Aquella mateixa setmana ja teníem l’acord amb les escoles privades i concertades, amb els directors dels instituts i amb milers de voluntaris. Vam actuar com una xarxa de voluntariat tan positiva que jo només en puc tenir bon record. Després vam veure que no tenia sentit que als pobles petits la gent s’hagués de desplaçar i els ajuntaments van posar els seus locals. Tot es va fer amb molta il·lusió i, si em permets, amb molt bona gestió. I parlo per totes dues conselleries. I una cosa que per mi també va ser molt important és que al departament només hi va haver una represaliada, que vaig ser jo. Jo estava molt al damunt. —Però les represàlies arriben molt més tard. —Sí. A la vetlla Rajoy diu des de Cáceres que el 9-N no servirà per a res i que no tindrà cap efecte. A partir de les vuit o les nou del vespre ja devien tenir informacions que això seria una cosa més seriosa que la berenada que ells deien que seria. Llavors comencen a enviar correus electrònics demanant a quants llocs es farà la votació. Però aquesta carta no m’arriba fins dimarts perquè ha de passar per registre. Per tant actuen i ho criminalitzen un cop ha passat tot. Jo no vaig rebre cap requeriment de desobediència ni cap d’aquests que envien ara. Quina és la conclusió que en traiem? Doncs que ho canvien tot les 2.300.000 persones que hi participen. Si en aquesta consulta hi haguessin anat 300.000 ho haurien minimitzat. Ara, la participació de 2.300.000 va ser un èxit que no van poder amagar. —Esperàveu aquesta participació tan important? —A les reunions, quan parlàvem de quina xifra ens satisfaria, dèiem que si poguéssim arribar a 500.000 o 300.000 estaria bé. El somni era arribar a un milió i vam arribar a 2.300.000. Només hi va haver una persona que va dir que n’hi hauria més de 2000.000 Va ser Carles Puigdemont i ho va encertar. —Ara s’ha vist que el 2014 és quan engeguen les clavegueres de l’estat contra Catalunya. En teníeu consciència? —Jo sempre recordaré que quan vaig dir al meu marit que faríem el 9-N em va dir: ‘Sou conscients de la força de l’estat?’ Ell sabia de què parlava, va estar molts anys al Congrés. —Què li vàreu respondre? —’Ho tenim al programa, ho hem anunciat i ho farem.’ I va tenir el detall de no recordar-m’ho mai. —Per què no van reaccionar abans? —Abans t’he comentat que ells no es pensaven que hi hagués tanta participació, però crec que hi ha una raó de fons més important, i és que no han tingut mai la necessitat de conèixer-nos. Potser estic equivocada, però explicaré una anècdota que em va passar fa anys i a la qual aquests dies no paro de donar voltes perquè ho explica molt bé. Un dia que anava a Madrid a parlar amb Wert, vaig trobar Felipe González a l’aeroport i vam parlar. En la conversa li vaig preguntar com era que a l’any 1994, quan ell i Pujol governaven, s’entengués que la immersió lingüística era constitucional i ara es pretengués que era inconstitucional i tants anys després n’haguéssim de defensar la bondat. I saps què va contestar? —… —’Us vam reconèixer, però després no vam voler conèixer-vos i ara…Aquests punts suspensius no els va omplir, però per mi volien dir ‘i ara només ens queda la força’ o ‘hem fet tard’. Ho va fer amb aquell estil tan propi d’ell i és una frase que em va quedar gravada: no han volgut conèixer-nos. I això s’ha vist quan Aznar va decidir que tornava a recentralitzar-ho tot. Ells sempre deien ‘primer la crisi i després Catalunya’, i al final continuem tenint el problema de Catalunya i potser una nova crisi. En comptes d’optar per la governabilitat s’ha optat per la repressió. —El 9-N va estar a punt de no fer-se? —No tothom hi tenia interès, però jo no vaig estar a la reunió de Pedralbes i no puc explicar-ne detalls. Recordo que es va demanar el cap de Joana Ortega i d’aquests dies també recordo la gran abraçada de David Fernández amb Mas. La cosa que volíem era fer-lo amb un suport més ampli, però el govern era tot nostre. Es va demostrar que es podia fer bé, amb pau i tranquil·litat i amb un ressò internacional molt gran. Allò que no entenc és que sempre hi hagi gent que dubta. Dubtar de què? A mi m’estranya que gent del món independentista és malfiï del món convergent. Jo els dic: ‘Perdona, al Congrés de Reus vam aprovar de treballar per tenir un estat propi.’ A partir d’aquí ja hi havia una política diferent que no era autonomista. Es va decidir avançar i anar cap a un estat propi. Ningú no ens pot dir que hàgim renunciat a aquest objectiu. —Us sap greu? —No, però trobo que aquestes actituds dificulten avançar més de pressa. Si tu has de dedicar energies a suavitzar desconfiances, perds el temps. Però bé que vam fer el 9-N, va sortir bé. —De la justícia, què en penseu? —A mi m’agrada molt de confiar en la justícia. Hi ha coses que a la vida no te les pots permetre, com pensar que el pare i la mare no t’han estimat. Pots pensar que hi ha causes mal portades, que hi ha elements, però la justícia en si, m’agradaria pensar que existeix. Però ara espero no haver-me-les de tornar a tenir amb la justícia perquè surts amb un mal gust enorme. He vist que la justícia és incompatible amb la venjança. Nosaltres teníem la pena de presó al damunt i el TSJ ens la va treure. I quan van veure que ens treien la pena de presó per malversació, Soraya Saénz de Santamaria va dir: ‘Això no acabarà així. Això ho pagaran ells i les seves famílies de la seva butxaca.’ Ella tenia una altra via que era utilitzar partidistament el Tribunal de Comptes i la va fer servir. Allà sí que va fallar el criteri perquè sempre havien dit que la justícia hi tenia l’última paraula. Quan la justícia diu que no hi ha malversació el govern hauria de callar i no buscar una altra via que té totalment controlada i polititzada i que és de caràcter comptable. És el mateix tribunal que va declarar innocent la dona d’Aznar per haver venut uns pisos a un fons voltor. —Sempre dieu que esteu molt contenta de la gent. —La satisfacció que vam tenir aquell dia i l’agraïment de la gent després és tan fantàstic. Hi ha molts que es recorden del 9-N; va ser un dia feliç, va ser una festa per a comptar-nos. Encara trobo qui a les botigues, a l’autobús, dóna les gràcies. Nosaltres havíem votat un estatut i ells el van modificar. L’estat va fer com pitjor podia, que és modificar el vot. Voler-lo rectificar. Això no es pot fer. L’última paraula la té la gent. Ens deuen una votació. Van alterar el nostre vot. Votem el 9-N i diuen que no se’n pot fer cas, votem l’1 d’Octubre i diuen que és il·legal. Què passa? Doncs allò que et comentava de Felipe González, els fa por saber què pensem. —Acabarem votant? —Sí. Les històries inacabades s’han d’acabar. Això s’ha d’acabar donant la paraula a la gent. —I com tindrem el referèndum? Forçant-lo? —Forçant sí, però amb intel·ligència. Hem de confiar que, com que la seva forma de resoldre els temes no és democràtica –com aquesta setmana ha demostrat Pedro Sánchez–, això causarà tensions que, ben treballades, són més importants que les barricades. Això d’anar al Congrés dels diputats sense unitat a fer Espanya ingovernable no m’acaba de convèncer. Em preocupa aquest escenari. —Ara heu tret la paraula ‘unitat’… —Em costa d’entendre per què no hi ha unitat. Jo vaig treballar a Junts pel Sí i sé com de difícil és arribar a acords, però també cal dir que ho vam aconseguir. Anar junts en aquell moment va ser positiu. —Però es diu que aquesta unitat no va ser mai real. —Sí que ho va ser. —Però les tensions Junqueras-Puigdemont? —Les tensions, si de cas, van ser al govern, però no al grup parlamentari. Al parlament vam aprendre a estar de costat i a riure del mateix tema i a pactar. Hi va haver un treball important. Llach hi va ajudar molt, i també hi havia una part molt important de tots els diputats que volíem que allò funcionés. Excepte amb temes de consciència, vam votar sempre igual. Un grup parlamentari funciona quan hi ha unitat en el vot i en la posició política. I si hi ha diversitat, no passa res. Quant als lideratges per dalt és evident que tenim un problema, però si en el parlament no hi hagués hagut voluntat d’anar junts no hauria funcionat. —Us va costar de fer aquest procés? —A mi, personalment, no em va costar gens perquè jo sempre he diferenciat la part personal de la política. Si tu no pots fer un cafè amb un altre no hi podràs negociar mai. Al parlament sempre s’han de negociar i pactar coses. Jo recomano de prendre el cafè al costat d’un que no sigui dels teus. Això al Parlament de Catalunya sempre hi era. —Però vàreu tenir el problema de les concertades. —Però en aquest tema hi ha la llei aprovada. La part que costa d’entendre per mi és que per segons quines forces polítiques és més important de defensar el tòpic que defensar el fet. A l’ensenyament hi ha molt d’això. El tripartit va donar més unitats concertades que jo, va ser molt més flexible que jo. Però el relat és un altre. Llavors la teva funció és recordar les coses amb xifres i dades. A vegades busquem diferenciar-nos amb situacions que no existeixen. Quanta gent d’Esquerra porta els seus fills a l’escola concertada? La veritat no resisteix la prova del cotó i llavors la critiquem. I quants convergents no porten els fills a la pública i això es vol ignorar constantment? La Llei d’Educació, que ara ha fet deu anys es pot aplicar amb matisos, però el gran esforç es va fer allà. —Això passa ara? —Ho vaig veure l’últim dia. Ara han publicat un llibre, que quant a mi m’afecta no és exacte. Jo vaig veure que anàvem malament aquell matí que ens van citar per dir-nos que potser convocarien eleccions i que, mentre el president Puigdemont estava absolutament destrossat, patint, i ens deia que potser per evitar el 155 ens havíem de plantejar això, sortia el piulet de les 155 monedes de plata. Allà va aparèixer aquell fenomen tan perillós de poder acusar a algú de traïció. La veritat de tot només se sabrà quan es parli amb tothom i no hi hagi repressió. —Heu anat a veure els presos polítics? —Sí, he vist la Carme Forcadell, els homes també, i ara em falta Dolors Bassa, que fins ara no ha pogut ser. És diferent veure un grup que veure una dona sola. La presó és aïllament i, si a sobre hi afegeixes solitud real, que vol dir que en cap hora del dia pots tenir una relació mitjanament franca amb ningú, és una solitud cruel. Això pateixen la Dolors i la Carme. Els homes, independentment de la relació que tinguin entre ells, tenen un grup, i això fa que sigui diferent. No ens podem oblidar ni de la presó ni de l’exili, ni ho podem emblanquir gens. Ho hem de recordar cada dia. Això ens dóna la força. És molt dur. No és què els passarà a ells, sinó també a les seves famílies. Per sort, la nostra societat ha demostrat ser molt solidària. Jo, si pogués, portaria una samarreta que digués ‘Gràcies, gràcies, gràcies’ i la portaria tota la vida. Allò que la gent ha fet amb la Caixa de Solidaritat és una meravella. Per un represaliat, poder arribar a casa i dir que la Caixa de Solidaritat ha recollit tant, t’apodera i et fa fort davant els teus perquè no hi ha res pitjor que crear problemes a casa. A Espanya no s’ho creien, que això pogués existir. I anaven pujant. —I el vostre futur? La política s’ha acabat? Us agradaria de continuar? —Jo em veig més en propostes transversals que de partit, en àmbits que es requereixi consens. Jo ara em moc més en l’àmbit social. Estic a la Parròquia de Santa Anna, que és un projecte molt maco, al Patronat d’Enciclopèdia Catalana i a diferents llocs on penso que puc ser útil. Pensa que jo sóc dels que quedem de l’època de la Generalitat de Tarradellas. Jo sóc en un moment en què l’edat, com a raó per a retirar-me, la veig poc solvent. —Abans dèieu que no us agradava que és poses en dubte el pas polític de Convergència cap a la independència. —Mira, jo sóc conscient de les decepcions personals que hi pugui haver, però, dit això, em sap greu que l’obra de govern de l’etapa convergent sigui tractada amb frivolitat. —Que no es valori? —Que no es valori no em preocupa, allò que no m’agrada és que es menystingui. Les persones són una cosa i les obres de govern una altra. Difícilment jo seré una altra cosa que convergent. —No sou una post-convergent? —Jo et diria allò que va dir Sandro Pertini fa anys quan li van preguntar com se sentia. Va respondre: ‘Socialista senza partito e cristiano senza chiesa.’  Mira, arriba un moment que per experiència i per edat ja no et pots adherir a unes sigles d’una manera total. —Però sou PDECat? —Sóc PDECat i em sento Junts per Catalunya. Jo no hauria canviat el nom, però posats a fer jo em vaig creure Junts per Catalunya. Ser d’un partit polític vol dir ser generós, perquè a vegades has de posar la cara per una persona que no t’agrada com és o com ho fa, però té les mateixes sigles. Perquè funcioni Juns per Catalunya cal que se sàpiga respectar els independents però que no hi hagi sentiments anticonvergents. —I si hi ha algú que ho fa molt malament? —A dins s’ha de demanar que plegui i valorar la teva força. Jo no he callat mai i sempre he dit què penso. —Quina és ara la vostra relació amb Jordi Pujol? —A ell sempre li he agraït que va confiar amb mi des del 92. Ara mantinc la relació i estic en l’etapa de la compassió, que és allò que sento ara com ara. Vaig tenir un disgust personal molt profund i ara sóc conscient del seu patiment profund. M’agradaria de separar l’obra de la persona. —I amb Miquel Roca? —Jo només en puc parlar bé. En aquest procés ha estat el meu advocat de referència juntament amb Jordi Pina. Però sobretot ha estat un amic de la família que m’ha donat un suport molt important. Jo no oblidaré mai que em va acompanyar a declarar al TSJ en un moment en què, de ben segur, no era gens còmode per a ell. —L’amistat sempre està per sobre de les diferències polítiques? —Ell era molt bon amic de Salvador Carrera, el meu marit, i d’ençà que he quedat sola és una de les persones que també m’ha donat suport. Això té un valor molt alt per a mi. Jo vinc d’una família que, quan s’acostaven les eleccions, de cada llista podia triar un parent. Hem tingut gent de tots els partits. Per a mi la discrepància no ha estat mai una barrera. —Artur Mas ha de tornar a la política? —Ell a partir del febrer podria, però no ho crec probable. Només ho justificaria si hi hagués unes circumstàncies excepcionals. —Que li recomanaríeu? —Són decisions molt personals i sé que no valen per a res les recomanacions. —I de Carles Puigdemont, què en penseu? —Aquells dies tan crítics vaig situar-me obertament al seu costat a l’hora de valorar si calien eleccions o no. —Però no n’hi va haver, d’eleccions. —Molts tenim la sensació que la declaració havia d’anar acompanyada d’eleccions. —I ara quin ha de ser el seu paper? —Hem de saber trobar la manera que el seu fort lideratge no es perdi. —Amb Joana Ortega us vàreu fer amigues? —Bé, les dones sempre ens agrupem i ens fem costat. Això ens ha servit per a aprofundir la relació personal. Entre els patiments i la injustícia han creat una forta simpatia entre totes dues i tenim una relació amistosa que jo voldria preservar. —Us vàreu sentir soles? —Amb el 9-N m’he sentit molt acompanyada per la comunitat educativa i per la gent que sempre et trobes a tot arreu. Dit això, en política has d’estar disposat a sentir-te sol, i en aquest sentit segur que qui més s’hi ha sentit és l’Artur . Com més amunt, més sol s’està. Et sents sola quan has de fer una opció que marca una política amb uns valors determinats i has d’estar disposat a ser criticat perquè creus en què fas. Tampoc no has de pretendre que tothom t’entengui. En el fons, entendre’t tu mateix és el gran regal que et pot donar la vida. —A vegades costa. —És la cosa que costa més. Crònica: 9-N: el primer acte de desobediència civil multitudinari

Summary: Irene Rigau: ‘He vist que la justícia és incompatible amb la venjança’