Un menor ha resultat ferit en un tiroteig al barri del Raval de Barcelona aquesta matinada. No es tem per la seva vida, segons que han explicat a l’ACN fonts policíaques. Els Mossos d’Esquadra investiguen una baralla que ha acabat amb un tret, segons ha avançat Ser Catalunya i han confirmat les mateixes fonts. Els fets s’han produït cap a les 5.20. En aquella mateixa zona, a la plaça de Folch i Torres, s’ha registrat una altra baralla, però ha estat prèvia, entre les 3 i les 4 de la matinada. Un veí de la zona ha confirmat a l’ACN que ha sentit un tret i hi ha un impacte de bala en un local del carrer de Reina Amàlia, tocant a la plaça de Folch i Torres. A més, també hi ha restes de sang al carrer de l’Hort de la Bomba.

Summary: Un menor ferit en un tiroteig al Raval de Barcelona aquesta matinada


La presidenta de l’ANC, en el seu discurs en la concentració davant la seu del Departament d’Economia, ha volgut deixar clar que no es commemorava el 20-S: ‘Ens estem reivindicant’. I ha recordat aquella jornada que va acabar amb quinze detencions i una quarantena d’escorcolls: ‘El 20-S l’estat no se’n va sortir amb la seva. Aquell dia van buscar que hi hagués violència, però no ho van aconseguir. Els hi devem als Jordis que aquesta manifestació fos pacífica’. Vegeu el discurs sencer:

Summary: Elisenda Paluzie: ‘Si ho vam fer una vegada, ho podem tornar a fer’


Prop de dos-centes personalitats, encapçalades per noms com Chris Dercon, Manuel Borja-Vilell, Pere Portabella, Frederic Amat, Antoni Abad, Miralda, Benedetta Tagliabue i Toni Tàpies, han subscrit un manifest pel futur del Museu d’Art Contemporani de Barcelona (Macba) a la plaça del Raval, just abans que el ple de l’ajuntament barceloní voti sobre un canvi d’usos de la capella assignada al museu per convertir-se en un ambulatori. Sota el títol ‘Manifest pel futur del Macba. Salut i cultura, tot pel Raval’, els signants alerten que el futur del museu ‘està en risc i amb ell, la cultura a Barcelona i la millora del Raval, per un fals debat amb un equipament de salut en un context electoral’. En el document, recorden que l’edifici de la Capella de la Misericòrdia va ser cedit fa cinc anys al museu i allà hi té programada l’ampliació per situar la col·lecció permanent, sabent que l’edifici Meier és insuficient. D’aquesta manera, ‘l’ajuntament li treu al museu l’única possibilitat de creixement sostenible i necessari que té al costat’, lamenten convençuts que hi ha una solució que permetria ampliar i millorar els dos equipaments sense haver de renunciar-ne a cap. ‘El MACBA ha estat i és un agent transformador social del barri i ho ha de seguir sent participant en la solució dels reptes actuals. Juntament amb el CCCB, la UB, la URL, la Filmoteca, l’Escola Massana, el Liceu, el Conservatori del Liceu i el Taller de Músics és un eix vertebrador d’un dels barris més complexos de la ciutat i museu de referència internacional’, afegeixen. Entre les persones que subscriuen el manifest, que es presentarà el dilluns a l’Ateneu Barcelonès també hi figuren el president del CoNCA, Carles Duarte; la presidenta del Palau de la Música, Mariona Carulla; el poeta Rafael Argullol, el fotògraf Joan Fontcobuerta, el col·leccionista i publicista Lluís Bassat i el director de Foto Colectània, Pepe Font de Mora, entre d’altres.

Summary: Dos-centes personalitats signen un manifest pel futur del Macba al Raval


En un lloc sense nom i en una època indeterminada, aïllat enmig d’una natura inquietantment humana, viu un poble sotmès a una llei rigorosa i a la vigilància constant de dues amenaces: els caramens, uns éssers que no ha vist mai ningú, i les envestides del riu, que amenaça d’endur-se les cases. Les mares turmenten el desig de les criatures amb punxons de ferro. Els homes turmenten el desig de les mares embenant-los els ulls. El ferrer, que és qui mana, fabrica argolles per assegurar-se que la por sigui sempre més forta que el desig. Però el desig, per moments, es fa més fort que la por. Quan ve la primavera. Quan els nois senten la força de deixar de ser criatures i s’adonen que les dones del poble tenen totes els cabells llargs i fins… (fragment del text de contracoberta). Maria Bohigas diu que la gran literatura ha de ser llegida de moltes maneres i que hi ha novel·les que ho necessiten més que unes altres, perquè no s’han llegit bé. És el cas de La mort i la primavera, que Mercè Rodoreda va deixar inacabada, tot i que a la dècada dels seixanta en va presentar una primera versió al premi Joanot Martorell, després d’haver escrit La plaça del Diamant, que també va presentar al mateix premi (el jurat no va guardonar ni l’una ni l’altra). Després Rodoreda va continuar treballant aquesta obra estranya, profunda, poètica, política, filosòfica, obrint-la, amb una estructura en forma d’arbre, com diu Arnau Pons, incorporant-hi personatges de gran envergadura. I no la va acabar. El 1986 Núria Folch, vídua de l’editor Joan Sales, en va fer l’edició i la va publicar, a partir d’un ordre que es devia al sentit del text i no pas a la cronologia de la redacció. La versió va sortir publicada a Club Editor i va suscitar polèmica. Tres dècades després, aquest segell editorial, encapçalat per Maria Bohigas, la néta de Joan Sales i Núria Folch, torna a publicar aquesta versió, en una edició revisada a fons per Arnau Pons, que signa també el postfaci, un assaig que llegeix aquesta obra complexa d’una manera diferent de com s’havia llegit fins ara. El volum arriba a les llibreries aquesta setmana, juntament amb la traducció a l’espanyol a càrrec d’Eduard Jordá, en el segell La Montaña Pelada, també de Club Editor. Maria Bohigas, Arnau Pons, Eduard Jordá i l’editor en espanyol, Alejandro Dardik, van presentar ahir les dues edicions a la premsa, per mitjà d’un diàleg ric i sucós, intens i complementari, d’aquells que ve de gust d’escoltar. El reconstruïm, en versió reduïda: Maria Bohigas: La feina d’un editor també és la de construir una lectura personal i col·lectiva. Aquesta nova edició de La mort i la primavera, de Mercè Rodoreda, trenca amb la visió que l’escola dóna d’aquesta autora i també trenca amb la visió canònica que s’ha prodigat fins ara. El procés va començar fa deu anys. Fou amb motiu de la celebració del centenari de Mercè Rodoreda que ens vam conèixer amb l’Arnau Pons i li vaig fer l’encàrrec: que valorés l’edició de Núria Folch per a decidir si era prou sòlida i defensable i procedir a una reedició. Arnau Pons va treballar amb el material original, que és a la Fundació Mercè Rodoreda, a l’Institut d’Estudis Catalans (aquesta fundació és un exemple de com s’hauria de treballar), i amb el material de l’arxiu de Club Editor. El resultat és un assaig publicat en forma de postfaci, en què Arnau Pons canvia la visió que fins ara teníem de Mercè Rodoreda. Arnau Pons: La mort i la primavera és una obra inacabada però no incompleta. Mercè Rodoreda la va treballar amb tant de rigor, envergadura i solidesa, que té una organicitat pròpia. És com El procés de Kafka. Respira per ella mateixa. Per una altra banda, Núria Folch va classificar i mirar d’entendre el text, va entrar en el sentit del text. I va oferir un fil que es mantingués de cap a cap. Perquè tota obra d’art dóna les seves claus. En aquest sentit, em trec el barret de la feina feta per Núria Folch, una persona que no venia de l’acadèmia, però que va trobar la manera de transitar d’un punt a un altre sense tocar pràcticament res (tot i que hi ha dos moments inevitables). L’obra és conformada per quatre parts que Rodoreda va treballar separadament i en moments diferents. Eduard Jordá: L’obra és inacabada, però és una novel·la feta, té tota la substància. I l’estructura té una simetria perfecta. El gran mèrit de La mort i la primavera, al meu entendre, és que Rodoreda s’inventa un gènere nou, que no ha tingut continuïtat. Perquè aquesta novel·la conté una ciència-ficció estranya, una recreació històrica inexplicable. No és realista, però té tota la substància per a entendre com funciona una societat; és un conte de fades també, però no solament; és una meditació política i existencial, però supera aquests límits. En definitiva, és tot això, però és molt més que tot això. Arnau Pons: La raó de la dificultat de trobar el gènere prové, segurament, del fet que Rodoreda és poeta. Per una altra banda, La mort i la primavera té les característiques que trobem en obres de Kafka, Artaud o Pasolini. És una obra amb una forta dimensió personal i política. Rodoreda es burxa molt endins d’ella mateixa i també fa una certa expiació. És d’aquelles obres que ocupa tota una vida. No és pas una obra tardana, com s’ha repetit. I són aquestes obres que presenten aquestes dificultats les que donen sentit a la literatura. Permet molts accessos: la filosofia, la política, la poesia… Eduard Jordá: No és una novel·la kafkiana, però és una novel·la molt personal i obre una nova dimensió novel·lística de Mercè Rodoreda. No té res a veure amb La plaça del Diamant, tot i que té molt d’aquesta novel·la també. Per la complexitat, és molt difícil d’acceptar. D’esquerra a dreta: el traductor Eduard Jordá, l’editor Alejandro Dardik, l’editora Maria Bohigas i l’especialista Arnau Pons. Arnau Pons: I és rabiosament d’actualitat. I és tan revulsiva! Però la majoria de lectures que se n’han fet han mirat de neutralitzar això, de tapar-ho. I trobo que ara és un moment molt propici per a deixar-la descloure. La meva lectura és antimítica i iconoclasta, una novel·la que escapça i destrueix. Una obra que denuncia l’autoritarisme, que reclama la llibertat de ser i pensar com es vulgui, una obra sobre la sedició. Perquè és una obra que ve dels pitjors moments del segle XX: la guerra civil i la Segona Guerra Mundial. És una obra que surt de la catàstrofe i és simultània en el temps. En aquest sentit m’ha servit la teoria estètica d’Adorno, perquè és una obra que sorgeix de la catàstrofe. —Una catàstrofe que per a Rodoreda continuava viva? Maria Bohigas: Als anys seixanta ella viu a Ginebra perquè vol viure allà. Fins el 1979 no deixa el pis de Ginebra i tampoc el de París. Rodoreda és una exiliada, certament, però no viu dins la catàstrofe. Arnau Pons: La mort i la primavera surt després d’una catàstrofe. Però en el cas de Rodoreda, la catàstrofe l’allibera com a dona (d’un marit no desitjat, d’un fill, de la família) i com a artista (es converteix en novel·lista). A Rodoreda l’exili li permet de separar-se i ser ella mateixa. En aquest sentit, el mal és ambidextre. A vegades el mal et pot alliberar. —És una obra difícil per als lectors en general? Arnau Pons: És una obra molt dura, però que té un català cristal·lí, marca Rodoreda. I una càrrega de poesia considerable. Passa molt bé. Maria Bohigas: No crec que hi hagi cap restricció de lectors, tot i que no és una novel·la d’entreteniment. És una novel·la en què els lectors han de tenir ganes d’entendre una cosa important que vol explica Mercè Rodoreda. I és tan intensa que no et deixa respirar. I l’epíleg que l’autora escriu és clau. Perquè tot allò que explica és molt estrany. Eduard Jordá: La mort i la primavera és la traducció més difícil que he fet a la meva vida. És un text falsament cristal·lí, perquè amaga molt més d’allò que mostra. Conté una ambigüitat fonamental en el lèxic i l’estil, diabòlicament complicada, que et produeix un estat febrós quan el llegeixes. Jo penso que Rodoreda va deixar inacabada la novel·la perquè era impossible de mantenir el ritme d’un text que crema. Com podia mantenir gaire més temps aquesta intensitat de febre creativa i textual? L’hauria morta. Maria Bohigas: És la història d’un poble en el moment que s’encén i també és una història d’amor que s’encén. D’un enamorament, d’una atracció, del desig, de la col·lisió de dues persones. Arnau Pons: Perquè és també una reflexió sobre la dominació. I l’amor en forma part. Com et veus arrossegat per una atracció que et domina. —Dieu que La mort i la primavera és un llibre sobre la sedició. Arnau Pons: Perquè és una reflexió sobre les normes que regeixen els homes, sobre totes les formes de poder: polític, social i de les creences que posen en funcionament els dogmes que regeixen una comunitat. I també de l’amor. Tot és dins d’aquesta al·legoria. Maria Bohigas: És la història d’un poble totalitari en el qual dos adolescents, amb el seu desig, rebenten tots els tabús. És un dels llibres més autobiogràfics de la Rodoreda. Arnau Pons: També cal dir que és una autora que viu en l’Europa continental i que la podem situar literàriament en aquest context. No té res a envejar als autors de l’Europa central contemporanis seus.

Summary: Nova edició de ‘La mort i la primavera’, una novel·la sobre la sedició, que Mercè Rodoreda va deixar inacabada


Barcelona en Comú seria ara la força més votada, un any després de la victòria a les eleccions, segons el Baròmetre del mes de maig, presentat aquest dimarts pel primer tinent de batlle de l’Ajuntament, Gerardo Pisarello. El Baròmetre mostra un creixement de 2,3 punts respecte el desembre i enfila al partit encapçalat per Ada Colau fins el 17,9% en intenció directa de vot. Un any després d’haver-se convertit en batllessa de Barcelona, Colau veu com les enquestes reforcen el seu lideratge a la ciutat i més tenint en compte que es van fer la setmana després d’haver signat el pacte de govern amb el PSC. El Baròmetre ofereix la intenció directa de vot i no especula sobre l’hipotètic resultat en regidors que obtindrien els partits en cas que avui se celebressin noves eleccions municipals. La segona força és, com al desembre, ERC, que creix 1,7 punts fins a situar-se en el 12,3% de la intenció directa. Pel que fa a CiU, el grup liderat per Xavier Trias s’estanca en la tercera posició i baixa mig punt fins al 8,5%. La baixada més important és la que experimenta C’s, que perd la meitat de la intenció directa de vot que va registrar en el Baròmetre del desembre. El partit de Carina Mejías se situa en el 4,4%, per sota del 5,5% del PSC, que també baixa lleugerament, i per sobre del 3,8% de la CUP, que puja 0,8 punts, i de l’1,6% del PP, que per un punt. La intenció directa de vot no permet especular sobre els resultats en cas d’eleccions però permet marcar tendències. Per exemple, CiU, que el desembre del 2011 registrava un 23,6%, ha anat baixant progressivament fins a situar-se en el percentatge mínim dels últims anys (9%). En les eleccions de l’any passat, però, la formació encapçalada per Trias va obtenir un 13,7% dels vots. El PSC es recupera lleugerament respecte als Baròmetres anteriors a 2015, tot i que queda lluny de les primeres posicions. Jaume Collboni veu com mereix la confiança del 5,5% dels enquestats. Els socialistes van assolir el 6,3% dels vots en les eleccions de l’any passat. ERC es ratifica com a segona formació en intenció directa de vot, condició que ja va aconseguir en el Baròmetre del passat mes de desembre. El grup que lidera Alfred Bosch es manté al voltant del 10% des de juny del 2012 –amb un parèntesi el desembre del 2013- i s’enfila fins el 12,3%, consolidant el creixement continuat del partit en els últims anys a les enquestes. A les eleccions del 2015, però, ERC es va haver de conformar amb el 6,6% dels sufragis. Pel que fa a C’s, que històricament s’havia mantingut com una força residual a les enquestes, va escalar posicions amb força després de les eleccions, en les que va esdevenir tercera força al consistori amb el 6,7% dels vots. El desembre passat, els enquestats que afirmaven que votarien al partit liderat per Carina Mejías representaven el 8,8% del total. Sis mesos després, però, ha registrat una caiguda important fins a situar-se en el 4,4% de la intenció directa de vot. El PP no aconsegueix aixecar cap de la seva tradicional mala qualificació a les enquestes. El grup d’Alberto Fernández, que només va obtenir 3 regidors i el 5,3% dels vots en les passades eleccions municipals, continua a la cua de la intenció directa de vot amb l’1,6%. Pel que fa a la CUP, creix en intenció directa de vot del 3% del desembre passat al 3,8% del Baròmetre del mes de maig. Xavier Trias, el líder més ben valorat El creixement de BComú en intenció directa de vot té continuïtat en la valoració dels líders municipals. L’alcaldessa, Ada Colau, aprova amb un 5,4 de nota mitjana (partia d’un 5,2 al desembre) i és la política més coneguda per part de la població barcelonina. Només l’1,4% dels 800 enquestats afirma no saber qui és la líder de BComú. En tot cas, Colau es veu superada per l’anterior alcalde de la ciutat i també pel líder d’ERC a l’Ajuntament. Tant Xavier Trias com Alfred Bosch obtenen un 5,5 de nota mitjana, tot i que el grau de coneixement de Trias (97,1%) és molt superior al de Bosch (65,9%). A continuació arriben el president del grup municipal del PSC, Jaume Collboni, amb un 4,9 i un 61,2% de nivell de coneixement; la presidenta del grup municipal de la CUP, Maria José Lecha amb una nota mitjana de 4,5 i un coneixement del 18,4%; Carina Mejías (C’s) amb un 3,3 de nota i un 31,2% de coneixement; i tancant la llista el president del grup popular, Alberto Fernández Díaz, amb un 3,1 i un 85,5% de nivell de coneixement.

Summary: Barcelona en Comú tornaria a ser la força més votada, segons el Baròmetre municipal


Tots els departaments de la Generalitat s’han reunit avui per posar en comú més de nou-cents compromisos per implementar al Principat l’Agenda 2030 de l’ONU, que fixa diversos objectius per aconseguir un desenvolupament sostenible, i que va ser signada el 2015 pels estats membres. Les diferents conselleries han aprovat un pla per portar-ho a terme a la Comissió Interdepartamental de l’Agenda 2030, presidida pel conseller d’Acció Exterior, Transparència i Relacions institucionals, Alfred Bosch, i que ha comptat amb la presència del conseller de Territori i Sostenibilitat, Damià Calvet. És el pas previ abans de l’aprovació definitiva de les mesures que es preveu que passin pel consell executiu després de l’estiu. Bosch ha assegurat que el govern comparteix i es pren seriosament ‘tots els objectius’ del full de ruta de Nacions Unides.

Summary: La Generalitat de Catalunya proposa més de nou-cents compromisos per complir els objectius de desenvolupament sostenible de l’ONU


El primer secretari del PSC, Miquel Iceta, ha avisat que la taula de diàleg entre el govern espanyol i la Generalitat que es crearà arran del pacte entre els socialistes i ERC requereix temps per a donar fruits: ‘Si algú espera resultats molt transcendents i importantíssims a molt curt termini, probablement s’equivocarà.’ En una entrevista a Europa Press, ha defensat que és ‘normal’ que, si algú vol generar prou confiança, es comenci per afers en què pugui haver-hi acord, i ha demanat que tots els actors compassin les seves ambicions i les possibilitats reals. ‘Quan es parla de cotxes, una de les dades que se sol donar és quant triguen a passar de zero a cent: en política no és qüestió de segons, és una qüestió de mesos’, i ha afegit que probablement s’orientarà a anar trobant acords concrets sense pretendre a la primera reunió d’arribar a una solució global i definitiva del conflicte, que creu que requerirà força temps. Iceta veu indicis positius, com ara la trucada de dijous entre els presidents Pedro Sánchez i Quim Torra: ‘Crec que les dues parts mostren una bona predisposició’, que no és garantia d’un acord, però sí una condició necessària per a avançar. I, encara que és conscient de les dificultats, es mostra optimista. Quant a la possibilitat que partits i entitats independentistes es reuneixin abans d’aquesta taula per fixar la seva posició, Iceta ha dit que es tracta d’una decisió del govern, però que els acords en la taula seran responsabilitat dels executius, i ha sostingut que el govern espanyol té més clara la seva postura que no pas la Generalitat: ‘Crec que això és evident.’ Terminis flexibles Malgrat que l’acord PSOE-ERC fixava que la primera reunió havia de fer-se en els primers quinze dies després de la investidura, la consellera de la Presidència, Meritxell Budó, va advertir que els terminis haurien de fixar-los els presidents en la reunió que mantindran aquests dies. Iceta prefereix respectar les necessitats de diàleg, els procediments i les divergències, encara que se’n modifiquin alguns terminis: ‘Preferiria que poguéssim complir l’acord al peu de la lletra, però si el govern de sobte diu que, en compte de quinze dies són tres setmanes, no serà aquest l’assumpte.’ ERC ‘se l’ha jugada’ També ha destacat que Torra i JxCat no s’hagin oposat a la taula malgrat no compartir l’acord entre republicans i els socialistes: ‘És positiu i, malgrat l’escepticisme, no hi ha hagut una actitud hostil de blocar-la.’ Ha sostingut que en aquest acord ERC va posar per damunt l’interès general al de partit. ‘ERC d’alguna manera s’hi ha jugat molt en benefici d’una taula que per si sola no controla. I ho dic en positiu, amb un cert punt d’admiració, perquè s’han compromès a coses que no depenen només d’ells’, i ha afegit que hi ha una pugna entre JxCat i ERC per encapçalar el futur del moviment independentista. Presència del PSC? Sobre si el PSC també hi serà, ha respost que ho haurà de decidir de Sánchez i que li semblarà bé: ‘És veritat que la presència del PSC pot afavorir determinades coses i pot ajudar’, ha afegit, encara que no fixaran condicions, perquè el PSC hi vol posar les màximes facilitats, atès que és entre governs i que ja hi assistirà el seu secretari d’organització, Salvador Illa, assegut al Consell de Ministres espanyol al capdavant de Sanitat. L’envit d’Iceta per a desblocar la situació política catalana exigeix de preparar el terreny per a una reforma constitucional i estatutària que permeti d’avançar en un autogovern més sòlid i un millor finançament en una Espanya federal: ‘Tenim dos terços del parlament d’acord en res ara com ara? No. Tenim una majoria a les Corts per a una reforma constitucional? No. Això fa que no hàgim de fer res? No.’ ‘I què hem de fer? Començar a parlar, veure quins punts d’acord hi ha i resoldre algunes qüestions, com ara el finançament, la inversió de l’estat a Catalunya i la participació de les institucions catalanes en algunes infrastructures’, ha citat Iceta, que és partidari d’una aproximació més pragmàtica. Sobre si els socialistes catalans seran en la taula de coordinació interna del govern espanyol, ha dit que serà decisió de l’executiu i ha assegurat que el PSC està ‘molt ben incrustat’ en el grup parlamentari socialista al congrés espanyol.

Summary: Iceta demana de no esperar resultats a curt termini de la taula de diàleg entre governs


El conseller d’Interior, Miquel Buch, s’ha defensat de les crítiques rebudes per l’actuació policial dels Mossos d’Esquadra d’ahir a Barcelona. Buch ha dit en una entrevista al Via Lliure de RAC1 que hauran de revisar i analitzar totes les imatges. A partir d’aquí, ha explicat, ‘es revisaran si es van seguir les praxis que se li demanen al cos’. Buch ha negat que hi hagués càrregues, ‘es van aguantar els cordons policials. Una càrrega és el que va passar l’u d’octubre’, ha dit literalment. Tot i això, reconeix que per algunes de les imatges sembla que algunes de les pràctiques, ‘pel protocol, no s’haurien hagut de seguir’. Per això, ha assegurat, s’obrirà una investigació interna. .@MiquelBuch: "Ahir no va haver-hi càrregues policials. Es van aguantar els cordons policials. Una càrrega policial és el que va passar l'1 d'octubre." — Via Lliure de RAC1 (@vialliure) September 30, 2018 .@MiquelBuch: "La violència d'ahir i les imatges de mossos pintats no ens ajuden. Però les d'agents pegant per sobre les cames, tampoc. S'haurà de revisar el protocol". — Via Lliure de RAC1 (@vialliure) September 30, 2018 Per al conseller, la policia catalana va aconseguir que ‘no hi hagués mals majors’ en una situació que era complicada. Els Mossos custodiaven el cordó policial entre les dues concentracions i, ha explicat, ‘van aconseguir aguantar el cordó quan el niu de pols va intentar trencar-lo’. ‘Si s’hagués trencat el cordó policial, la visió del procés català hauria canviat. Hauríem pogut arribar a tenir batalles campals’, ha assegurat. A més a més, ha criticat als manifestants independentistes ‘violents’. ‘Fins divendres no teníem cap imatge de violència de l’independentisme. Ara ja hi és’. Encara que puntualitza que són una ‘petita minoria’. ‘Les manifestacions de l’Onze de Setembre, que són l’autenticitat catalana, tothom va amb la cara destapada. Ahir no era aquesta la voluntat dels que portaven la cara tapada’, ha declarat. .@MiquelBuch: "Les manifestacions de l'11 de setembre, que són l'autenticitat catalana, tothom va amb la cara destapada. Ahir no era aquesta la voluntat dels que estava amb la cara tapada". — Via Lliure de RAC1 (@vialliure) September 30, 2018 Amb tot, considera que la manifestació no complica l’aniversari del Primer d’Octubre. I critica que la CUP en demani la seva dimissió. ‘La CUP haurà d’explicar si ha canviat d’estratègia. Si ara avalen la violència i el trencament de cordons policials per anar a buscar gent que pensa diferent’. Torra ja va dir ahir que no el restituiria. .@MiquelBuch: "El que si m'ha passat pel cap és que Carles Riera o algú de la @cupnacional ens digui si han canviat d'estratègia. Si ara avalen la violència i el trencament de cordons policials per anar buscar gent que pensa diferent." — Via Lliure de RAC1 (@vialliure) September 30, 2018 Defensa que es permetés la concentració de JUSAPOL Buch, igual com va fer ahir el president de la Generalitat, Quim Torra, va defensar que es permetés la concentració del sindical policial JUSAPOL, per defensa a la llibertat d’expressió de tothom. ‘La manifestació era una provocació. Però per molt que a mi se’m regiri l’estómac a veure-la, no pots prohibir la manifestació en funció del que volen dir, sinó que ha de ser per altres motius’, ha argumentat.

Summary: El conseller Buch nega les càrregues policials, encara que diu que revisaran si es va complir el protocol


L’ex-president de la Generalitat Artur Mas serà aquesta tarda el centre d’atenció del judici a Francesc Homs que es fa al Tribunal Suprem espanyol per l’organització del 9-N. L’acusació vol que Homs sigui condemnat per desobediència i prevaricació per no haver fet cas de la providència del Tribunal Constitucional del dia 4 de novembre de 2014. Ahir van passar per la sala del judici els primers testimonis cridats per la fiscalia. El fiscal del tribunal, Jaime Moreno Verdejo, no va reeixir a reforçar la seva línia argumental amb les declaracions dels treballadors de les empreses contractades per la Generalitat per a la preparació del procés participatiu. Al matí, Francesc Homs ja s’hi havia encarat en una declaració d’obertura que en alguns moments semblava un combat de boxa. Homs va dir que admetia tots els fets que se li imputaven i més, però que considerava que no havia comès ni desobediència ni prevaricació entre el 4 i el 9 de novembre. A banda Mas, avui declararan més testimonis de l’acusació durant la sessió de matí i els testimonis de la defensa a la de la tarda. Els interrogatoris es faran a Fàtima Soro, Pere Camprubí, Carles Fabró, Mònica Osacar, Ignasi Genovés, Marta Coll, Federico Undina i Jordi Vilajoana. A la tarda compareixeran els noms més destacats: Mas; Carles Viver i Pi-Sunyer, ex-president del Consell per a la Transició Nacional; Miquel Buch, president de l’Associació Catalana de Municipis; Josep Martí i Blanch, ex-secretari de Comunicació del govern; i Albert Lamarca, president de la Comissió Jurídica Assessora. Amb aquests testimonis, la defensa d’Homs vol repetir l’argumentació que ja va exposar en el judici al TSJC: el procés participatiu va restar a les mans dels voluntaris perquè el govern ja havia fet tota la seva feina quan el Tribunal Constitucional espanyol va ordenar la suspensió del 9-N. També es defensarà que la providència del TC no donava instruccions concretes al govern i que el tribunal no va respondre la petició d’aclariment feta pels advocats de la Generalitat. Demà serà el torn dels dos agents de la Guàrdia Civil que van redactar l’informe pericial informàtic. Ja van comparèixer al judici del TSJC i van aportar més confusió que no claredat. Un cop hagin testificat aquests dos agents, serà el moment dels al·legats finals de la fiscalia, la defensa i l’acusat. El judici restarà vist per a sentència demà a la tarda. Les cròniques del judici contra Homs: Artur Mas al Suprem: ‘En democràcia, el vot de la gent és el primer; almenys per mi’ (dimarts a la tarda) El fiscal aconsegueix suscitar dubtes sobre l’ús del padró pel 9-N (dimarts al matí) El fiscal topa amb els primers testimonis en el judici contra Homs (dilluns a la tarda) Homs planta cara al fiscal del Suprem: ‘Assumeixo tots els fets que m’imputa i més’ (dilluns a migdia) Matí de contrasts dins i fora del Tribunal Suprem (dilluns a primera hora) Amb tren cap al Suprem per a un judici d’estat (espanyol) (diumenge al vespre)

Summary: Artur Mas, testimoni principal de la segona jornada del judici a Homs


Al món hi ha poques fronteres tan evidents com la que delimita pel nord els Països Catalans. L’entrada a Catalunya consisteix en un espai de terra plana realment minúscul on la vida moderna ha obligat a encabir un camí rural, la via del tren, una carretera –que en realitat és la antiquíssima Via Domícia– dels romans i l’autopista A-9, dita oficialment i a partir d’aquest punt ‘la Catalana’. Tot això, totes quatre infrastructures, entaforades en un pas minúscul de 223 metres de distància, mesurats amb precisió topogràfica. A voltes les xifres no expliquen les proporcions tan bé com les imatges. Perquè ens entenguem: tot l’espai pla, practicable, d’aquesta frontera catalana cabria dins el Camp Nou, que fa 256 metres, 22 més, de tribuna sud a tribuna nord. L’experiència de travessar aquesta frontera, invisible però perenne alhora, és per això mateix inoblidable, per poc que sigues conscient de què significa en realitat. Cap a llevant hi ha l’estany i la mar Mediterrània, en una confusió hipnòtica de llums i reflexos. Cap a ponent, el bosc comunal del serrat de l’Escorpiu i les Corberes, un quadrilàter muntanyenc de cinquanta quilòmetres que durant segles hem compartit occitans i catalans. La frontera esdevé, així, un coll d’ampolla impressionant, un exercici monumental d’autoafirmació geopolítica. Al nord de la ratlla hi ha uns quants camps i Fitor, una petita població occitana que no arriba al miler d’habitants. Al sud s’obre Salses, el primer poble de Catalunya i el primer nom dels famosos quatre (‘de Salses a Guardamar i de Fraga a Maó’) que la saviesa popular, amb l’ajut inestimable de Joan Ballester Canals, ha convertit en el mapa mental de la nostra nació. A Salses, de fet, s’alça la Porta dels Països Catalans, un monument de l’escultor Emili Armengol, que recorda des de l’aire una falç i que dibuixa des de terra les quatre barres. No és a la frontera exacta, perquè no hi ha lloc per a encabir-lo. Però és tan solament quatre quilòmetres endins, ben visible de l’autopista, la carretera i el tren. És un monument que el 2003, quan fou inaugurat, va merèixer un de les ‘escaires’ que Miquel Pairolí escrivia al diari El Punt: ‘Deu ser que els temps canvien’, deia el periodista. Anys després, quan Carles Puigdemont va ser proclamat president de Catalunya, el discurs d’investidura el va voler cloure amb una cita del seu amic Pairolí, mort massa aviat: ‘La dignitat construeix la personalitat com l’orgull tendeix a destruir-la. Per tant, deixem l’orgull, agafem dignitat.’ Divendres 28 de febrer de 2020, a les 15.41 hores exactes, el president Puigdemont tornava finalment a Catalunya travessant precisament aquest indret, aquest punt geogràfic, políticament llaurat pels segles. Les rodes del cotxe que el portava van trepitjar per ací territori català mentre els seus ulls miraven àvidament per la finestra. Puigdemont seia al darrere de la furgoneta, acompanyat de les seues dues filles, a banda i banda. Anava en mànegues de camisa i havia deixat la jaqueta penjant del seient de davant, amb l’escut de president i el llaç groc junts en la solapa. Jo mateix seia al davant, al costat de la consellera Clara Ponsatí i l’advocat Gonzalo Boye, intentant prendre testimoni del moment. Al davant de tot, dos membres del seu equip. En aquell moment feia dos anys i quatre mesos exactes del 29 d’octubre de 2017, el dia que el 130è president de Catalunya havia travessat la frontera cap al nord, dos dies després d’haver proclamat l’estat català independent en forma de república i del colp d’estat practicat a Madrid i justificat en una aplicació il·legal de l’article 155 de la vetusta constitució espanyola. Entremig, 853 dies d’exili, dedicats a cercar en l’espai lliure europeu la justícia que Espanya no està disposada a donar i a trobar la manera de concretar aquell acte històric exercit pel Parlament de Catalunya. La reflexió naix gairebé sola: —Per mi aquest pas és molt important del punt de vista personal, ara mateix diria que més i tot que del punt de vista polític. —I doncs? –Políticament ho és molt, tu diràs. Però ara mateix penso en mi, en nosaltres, en tota la lluita que hem portat a terme. Per nosaltres, tornar a Catalunya per mèrits propis i no pas per una concessió o un permís que ens hagi donat l’estat espanyol és la confirmació que tot el que hem aguantat valia la pena i calia fer-ho. Tornem com el que som i ho fem amb plena llibertat i com a conseqüència dels nostres fets. Aquesta ha estat una batalla molt dura. Han dit de tot sobre mi i sobre nosaltres aquests dos anys. Han intentat destruir-nos de totes les maneres. Han volgut convertir-nos en una caricatura per intentar desdibuixar que si fem això és perquè vam exercir l’autodeterminació, hem proclamat la independència i la volem fer realitat. Ha estat molt difícil però som aquí. Un vol a Carcassona El retorn del president Puigdemont a Catalunya havia començat divendres, d’hora, a la Casa de la República de Waterloo. L’aeroport de més a la vora és el de Charleroi i allà l’esperava un vol molt especial, que l’havia de deixar a un parell només de casa. L’avió de Ryanair aterrà divendres mateix a migdia a l’aeroport de Carcassona, i de la ciutat occitana a Perpinyà el trajecte ja seria amb cotxe. Poques hores de viatge, el temps de preparar-se mentalment per a l’impacte de tornar a casa i d’entrar a una Perpinyà que ja començava a omplir-se. Hom preveia que l’endemà la població de la ciutat s’arribaria a doblar, amb l’arribada de cent mil catalans del sud que volien celebrar el retorn del president i els dos consellers i la victòria que significa aquest retorn sobre la repressió espanyola. Eixint de l’aeroport de Carcassona. Dir que l’aeroport de Carcassona és menut és ser massa generós i tot. Amb prou feines hi ha lloc per a fer les gestions per a pujar a l’aeronau, un bar que fa de quiosc i una porta de vidre per on van eixir la consellera Clara Ponsatí i el president Puigdemont, acompanyat de les dues filles. Al seu costat, l’advocat Gonzalo Boye, pendent de qualsevol detall. El conseller Comín havia fet una ruta diferent i s’hi uniria a l’hotel, al vespre. A la porta l’esperava Josep Lluís Alay, el cap de l’oficina del president, i dues sorpreses. D’una banda, uns policies francesos que només hi eren per a saludar el president i posar-se al seu servei, i d’una altra dos periodistes de L’Indépendant de Perpinyà. Uns quants minuts abans, només d’aterrar, els estranys moviments d’un helicòpter que començà a volar a mig metre de terra mentre ells baixaven de l’avió, havien suscitat una certa inquietud en la comitiva. Malgrat totes les assegurances i tot i portar el passaport diplomàtic que els acredita com a diputats del Parlament Europeu, encara podien passar coses, que Espanya és un estat imprevisible. Però l’helicòpter es va limitar a fer una maniobra estranya i prou. A fora de l’aeroport els esperaven els vehicles que havien de fer el tram final del viatge. De primer fins a Carcassona mateix. Aquesta ciutat occitana és un eixam de turistes a la muralla i per això es va decidir d’anar a dinar a un restaurant un poc allunyat del centre. Es deia La Taula de Norbert, nom que evidentment només podia fer referència al propietari de la casa. La comitiva catalana va seure en dues taules del menjador interior sota l’atenta vigilància de Norbert mateix, content de tenir el president Puigdemont, segurament com una fotografia més a afegir a les moltes amb personatges coneguts que decoren les parets del seu local. Fotografies sobretot de Charles Aznavour, el cantant francès d’origen armeni que, segons Norbert, era ‘un gran amic’ seu. Tothom va menjar el menú, un menú generós, val a dir, i servit amb un sol plat, mentre el propietari, un espectacle per si mateix, esmolava els ganivets de les filles del president, sorpreses per una acció avui dia massa poc habitual. Era la darrera parada abans d’entrar, finalment, al país. Carles Puigdemont amb el senyor Norbert, a Carcassona. La Porta dels Països Catalans A quarts de quatre el cotxe amb què anava el president va travessar Fitor, el darrer poble occità. El vehicle havia deixat l’autopista per agafar la carretera paral·lela i pujar cap a la Porta dels Països Catalans. Puigdemont volia fer-hi la primera piulada del retorn. Que acabà essent aquesta: Hem entrat a Catalunya. Molt contents i emocionats de tornar a trepitjar terra catalana com a persones lliures, després de més de dos anys i tres mesos vivint a l’exili. Gràcies a tothom que ho ha fet possible. #nosurrender #LlibertatPresosPoliticsiexiliats pic.twitter.com/5yKKjspOim — Carles Puigdemont (@KRLS) February 28, 2020 Arribar al monument no és senzill, però pagava molt la pena. Un camí de sorra accidentat mena a un mirador gairebé circular des d’on es pot veure perfectament tota la plana del Rosselló i més enllà. El paisatge, amb un cel clar i esbandit, tallava l’alè. Tothom es va fer fotografies sota les quatre barres de pedra. La principal, la que certificava el retorn, fou la del president i la consellera Ponsatí. D’allí estant, apartat a un costat mentre tothom es felicitava, Puigdemont va telefonar i va enviar missatges a unes poques persones. A la família, al conseller Comín i a Valtònyc, el músic mallorquí que ha estat i és un bon amic d’ençà que l’exili els va unir a Brussel·les. Enviant la piulada que certificava el retorn, a la Porta dels Països Catalans. De baixada es va entretenir a olorar algunes plantes i a parlar amb les seues filles sobre els noms de les herbes i per a què servien. I amb la mà dreta va agafar un grapat de terra, en un acte no sé si reflex però que semblava inevitable. Clara Ponsatí mirava profundament cap al sud mentre Gonzalo Boye maldava per no deixar-se arrossegar per l’emoció: —Sabíem que al principi la gent se’n riuria i ens diria de tot, però també sabíem que si persistíem i fèiem tot allò que calia fer aquest dia arribaria, com també arribaran tots els altres que han d’arribar. Minuts abans el pas de la frontera s’havia fet en silenci. En un silenci difícil de descriure i més difícil encara de trencar. Assegut al darrere de la furgoneta, el president Puigdemont mirava àvidament la carretera. Primer va comentar que havia vist el Canigó i finalment va somriure en veient un cartell, un cartell oficial del Departament dels Pirineus Orientals, que deia ‘Benvingut al país català’. Al seient del mig la consellera Ponsatí s’emocionà minuts després quan, per la finestra de la banda dreta del cotxe, va veure nítidament per primera vegada el Canigó, la muntanya simbòlica de la catalanitat durant tant temps. El Canigó lluïa poderós amb el cim nevat i un cinyell de núvols al mig de la falda. La consellera d’Educació, l’únic membre del govern que el Primer d’Octubre es va enfrontar cara a cara amb els uniformats de la policia espanyola, tenia una entrevista aparaulada poc després i no sabia si anar-hi directament o passar primer per l’hotel. ‘Consellera, no hi anireu tota sola’, li van respondre. Ja es veia, ja s’anaven rebent notícies pels mòbils de tothom, que a Perpinyà hi havia una gentada, però encara romania l’ombra de la repressió planant sobre el cap de tothom. Dos anys i mig de persecució no es dissolen en el no-res i el govern espanyol ja ha deixat ben clar que les lleis europees s’apliquen només fins a Cervera, però a Portbou ja no. Es va decidir que primer aniria a l’hotel i després ja l’acompanyarien. Dit i fet. La primera parada, doncs, va ser a l’hotel on havien de passar aquella primera nit en terres catalanes, a la vora de la mar. A la porta de l’establiment ja els esperaven, entre més gent, el vice-president del Parlament de Catalunya, Josep Costa, i bona part de l’equip de la Casa de la República, retocant els darrers detalls de l’acte de l’endemà, traginant els regals que Puigdemont havia d’oferir en les llargues hores de visites i actes oficials que l’esperaven immediatament. Havia d’assistir al partit que la USAP jugava contra el Rouen. L’endemà al matí havia d’anar a l’ajuntament i al Consell Departamental, on les institucions li oferirien sengles recepcions plenes d’emotivitat. El fet que l’ajuntament siga a les mans dels Republicans, partit membre del PP europeu, i el consell a les dels socialistes i els ecologistes obligava encara a fer una aturada diguem-ne diplomàtica per a saludar el dirigent català del partit del primer ministre Emmanuel Macron, Romain Grau. Però abans es retrobà amb la seua dona, Marcela Topor, i féu un petit descans a la cambra per canviar-se la jaqueta i posar-se un jersei confortable. I tot just tornà a baixar, va arribar el conseller Toni Comín, que havia fet una ruta diferent de la dels seus companys. Comín és un home expansiu com pocs i així que baixà del cotxe, en compte de saludar la gent que l’esperava, va arrancar a córrer en direcció a la platja, com si no hi hagués res més al món, amb un somriure d’orella a orella. S’hi va estar, trepitjant la sorra, uns quants minuts i aleshores sí que va tornar a fer tot d’abraçades i repartir petons. El primer de tots, especialment efusiu, al president Puigdemont. Després explicà la seua reacció així: —Una cosa que no m’hauria imaginat mai és que enyoraria tant el Mediterrani. Aquests colors, aquesta llum. A l’exili descobreixes coses que no sabies de tu i aquesta n’ha estat una: descobrir com enyoro el Mediterrani, amb tot i l’estima que ja tenim al mar del Nord… Fent política de camí cap al rugbi i aprenent el difícil art de xutar Entre unes coses i altres, el retorn començava a anar malament de temps. A les set calia ser a l’estadi de la USAP. El millor equip de rugbi dels Països Catalans preparava una rebuda plena d’honors als tres representants del Consell per la República. Primer amb el descobriment d’una placa i després amb l’acolliment dins l’estadi, durant el matx contra el Rouen, partit que van guanyar amb autoritat –57 a 12– i on no va passar desapercebut el casc amb l’estelada que lluïa el jugador Charles Géli. Géli juga de pilar, és a dir, és un dels dos jugadors de primera línia que envolten el talonador i s’encarreguen d’empènyer els pilars adversos. Abans d’arribar a l’estadi Aimé Giralt encara faltava una parada, la primera amb contingut polític, a la casa de l’advocat Romain Grau, diputat a l’Assemblea Nacional francesa, que encapçala la secció catalana de la República en Marxa, el partit de Macron. Grau va ser primer adjunt a la batllia de la ciutat, presidida per Jean-Marc Pujol, a qui ara intenta disputar el càrrec. Ho fa amb una llista que replega gent de diverses sensibilitats, algunes de les quals van voler seure també a prop de Puigdemont i Comín al saló de la casa. Hi havia, per exemple, Brice Lafontaine, un dels polítics catalanistes de més llarga trajectòria, malgrat ser jove; Jordi Vera, del col·lectiu Sí al País Català; i Renée Soum, diputada socialista. Enmig d’un petit refrigeri, Grau, un home que pels seus contactes personals amb el president de la república ha tingut el seu paper en les gestions de l’acte, va proposar un brindis ‘per totes les repúbliques’. Puigdemont el va interrompre i va demanar d’explicar una de les anècdotes que més l’havien colpit durant l’exili. Va passar a Berlín, un dia que van anar a dinar en un restaurant italià. Quan hi va entrar, sense dir res, es va trobar que l’amo del restaurant, definitivament italià per l’aparença, s’acostava a la taula amb una beguda per a cadascú, que ells no havien demanat. Va servir-se’n també un got per a ell i sense cap mena de preliminar la va alçar dient ‘Per la libertà!’. I així, ‘per la libertà’, en italià, van acabar brindant tots. Ja tan sols faltava anar a l’estadi de la USAP, però encara hi havia una prova a fer: com caram es xuta una pilota de rugbi? El club havia proposat que el president fes el xut d’honor, però el baló de rugbi és ovalat i no semblava una empresa fàcil. Boye, però, estava disposat a ensenyar-li-ho. Perquè Boye, home que té moltes facetes, és jugador de rugbi. Encara juga amb els veterans del TSV Handschuhsheim alemany i havia arribat a formar part de la selecció nacional d’aquell país. ‘En cinc minuts en pots aprendre’, li anava repetint. Tanmateix, Puigdemont no veia gens clara la maniobra de deixar caure la pilota de punta i engaltar-la amb el peu immediatament. No sé què va acabar passant, però no hi hagué xut i els tres eurodiputats, president i consellers, van acabar fent la volta d’honor a l’estadi al final del partit, enmig de les aclamacions del públic i les senyeres i estelades voleiant. Puigdemont fa cas de tot allò que diu Boye, però potser aquesta vegada l’advocat-esportista tenia davant una tasca massa difícil. ‘Ho vaig dir i ho compleixo’ La nit va caure sobre Perpinyà i sobre tot el país mentre la USAP derrotava amb contundència els seus contrincants, una derrota tan inapel·lable que l’endemà L’Indépendant acabà qualificant-la de ‘Victòria sobirana’ –els catalanistes històrics de Perpinyà gairebé no reconeixen el diari que durant tants anys van tenir en contra i que ara, com tota la societat nord-catalana, ha fet un tomb. Amb la nit el cansament es va fer palès, finalment. No era tan sols físic, sinó també emotiu, de sentiment. Tanmateix, Puigdemont encara tenia l’alè d’explicar el perquè de Perpinyà: —Ho vaig dir a la darrera conferència de premsa que vaig fer a Alemanya, després de la sentència favorable del tribunal. Un periodista espanyol em fer una pregunta trampa que era si em veia trepitjant terra espanyola abans de vint anys. Li vaig respondre que terra espanyola no, però terra catalana sí. La resposta volia dir moltes coses, però arran de la insistència a demanar-me què volia dir vaig trobar que era molt senzill d’explicar-ho amb una paraula: Perpinyà. Ara compleixo aquell compromís sabent que això serà un primer pas i una fita alhora i demanant a tothom que es prepari per a tot allò que vindrà. Demà serà un dia intens i crec que molt important. I efectivament ho va ser.  : En una primera versió d’aquest article explicava que el diari L’Indépendant havia enviat un fotògraf a cada vol que arribava de Brussel·les als aeroports pròxims per intentar aconseguir la imatge de Puigdemont aterrant. Així m’ho van explicar els col·legues i em va semblar que aquell era un excel·lent exercici professional, digne d’elogi. Vaig comprovar que efectivament hi havia un altre vol a Tolosa a la tarda i per tant ho vaig donar per bo. Posteriorment el diari m’ha aclarit que no va ser així. És possible que jo entengués malament el comentari dels nostres col·legues i per això ho he retirat del text i demane disculpes per la imprecisió.

Summary: Puigdemont a Perpinyà: crònica des del cotxe del retorn


La batllessa de Barcelona i candidata a la reelecció per Barcelona En Comú, Ada Colau, ha reiterat que vol liderar un govern progressista, i ha avisat el candidat Jaume Collboni (PSC): ‘Amb Rivera no i amb Valls tampoc’, en referència al líder de Cs i al candidat al que dóna suport Cs, Manuel Valls. ‘Quo vadis, partit socialista?’, ha preguntat en el seu primer míting de campanya, a la plaça Ángel Pestanya de Nou Barris al costat del líder de Podem, Pablo Iglesias; les número tres i sis de la llista, Janet Sanz i Lucía Martín, i la periodista Cristina Fallaràs, que ocupa simbòlicament un dels últims llocs. Colau ha avisat que les polítiques progressistes no es faran mai amb un partit de l’Íbex 35 com creu que és Cs, i ha titllat d’incomprensible que l’objectiu del PSC sigui tirar-la a ella: ‘Això és ser d’esquerres?’, i ha acusat ERC de portar anys governant amb ‘la dreta corrupta i promotora de retallades i privatitzacions a Catalunya’. ‘Necessitem concentrar el vot progressista per poder mantenir l’alcaldia’, ha dit, i ha avisat que no acceptarà lliçons dels ‘qui porten dècades agenollats davant els especuladors i els responsables de la bombolla immobiliària ni dels ‘lobbies’, que no poden demanar-li explicacions, perquè és alguna cosa que només poden fer els veïns de la ciutat’. Ha avisat que molts ‘mobilitzaran molts diners per llançar campanyes de difamació’ contra ella, per la qual cosa ‘només la força de la gent podrà mantenir-la a la batllia’. També ha demanat al president del govern espanyol, Pedro Sánchez, que no oblidi que les bases del PSOE no volen pactar amb Cs i que és necessari acabar amb la testosterona que ha dominat la política, segons ella. Ha recordat que va començar el mandat en un desnonament a Nou Barris i que han creat una unitat per frenar-los, i ha remarcat que a ella ningú ha d’explicar-li el que és un desnonament: ‘N’he parat centenars amb el propi cos’, i ha assegurat que han demostrat que es pot gestionar bé –sobretot quan no es roba, ha dit–, encara que alguns van alertar de l’arribada de les set plagues quan van guanyar, ha ironitzat.

Summary: Colau avisa Collboni: ‘Amb Rivera no i amb Valls tampoc’


L’intercanvi de presoners de guerra que ha tingut lloc avui entre les forces del govern ucraïnès i les milícies de les forces pro-russes de l’est del país ha acabat amb èxit i sense incidents, segons han confirmat representants de les autoproclamades repúbliques de Donetsk i Lugansk. Donestk i Lugansk han entregat a Ucraïna un total de 77 militars ucraïnesos (52 capturats per Donetsk i 25 per Lugansk) i rebut a canvi 123 dels seus combatents (60 milicians de Donetsk i 63 milicians de Lugansk) a través del lloc de control Mayorsk, prop de Hórlivka, segons han confirmat responsables de totes dues delegacions a l’agència oficial de notícies russa, RIA Novosti. D’acord amb les condicions d’aquest intercanvi, tant el Comitè Internacional de la Creu Roja (CICR) i d’altres organismes internacionals tindran ‘accés ple i incondicional a tots els detinguts’, segons que han confirmat tant la responsable humanitària de Lugansk Olga Kobtseva com la defensora del poble de Donetsk, Daria Morozova. Les negociacions per al bescanvi han culminat després d’una llarga negociació que ha involucrat el Quartet de Normandia (Alemanya, Rússia, Ucraïna i França) i el Grup de Contacte Trilateral (Rússia, Ucraïna i l’OSCE) per posar fi a un conflicte que va començar l’abril del 2014 i que ha deixat ja 13.000 morts.

Summary: Ucraïna i les repúbliques de Donetsk i Luhansk intercanvien presoners sense incidents


El president de la Generalitat, Quim Torra, ha dit que la Generalitat vol ‘estendre la presència als cinc continents’, i ha remarcat especialment la seva intenció que Catalunya estigui present a Àfrica i Àsia, més enllà de les seves 12 delegacions actuals a Europa i Estats Units. ‘Són continents que tenim molt presents, i en els mesos vinents farem evident que el govern va molt en aquesta direcció’ a més d’estar a la UE, ha dit davant del Consell d’Acció Exterior de la Generalitat, i ha avançat la seva intenció de reforçar la presència a EUA i establir-se a Amèrica Llatina, sense oblidar Àsia i l’Àfrica Subsahariana. ‘El món és el món, i els catalans hem d’estar presents a tot el món’, ha dit. A més, ha afegit que això és possible després de refer la xarxa que l’article 155 de la constitució espanyola va anul·lar. Ho ha emmarcat en un pla estratègic que afecta no només als catalans a l’exterior, sinó als 7,5 milions de ciutadans de Catalunya, i ha enumerat que Catalunya té més de 46.000 empreses exportadores, més de 8.600 multinacionals a Catalunya, i 142 comunitats a l’exterior. El conseller d’Acció Exterior, Alfred Bosch, ha destacat que ‘quan les aranyes filen juntes poden acabar lligant al lleó’, i ha afegit que la intenció de la Generalitat és treballar a l’exterior perquè és una necessitat que no va dissociada del benestar de la gent. Segons la seva opinió, l’acció internacional permet millorar el talent, la innovació social, el progrés, la prosperitat, i ‘no només és una voluntat, sinó que és una obligació’, ha afegit Bosch, que considera que forma part indissociable de la seva feina com a conseller. Ha afegit que l’acció exterior permet millorar l’economia, el comerç, el turisme, la cultura, les arts, les universitats i l’àmbit professional; tot, amb l’esperit de ‘fer avançar a Catalunya’.

Summary: Torra proposa d’estendre la presència de la Generalitat ‘als cinc continents’


El Tribunal Suprem espanyol juga fins al darrer moment amb els presos polítics que van ser jutjats el primer semestre d’enguany. Ara amb la incògnita sobre si seran traslladats a Madrid per a notificar-los la sentència –que sembla que es farà pública la primera quinzena d’octubre– o si romandran a les presons catalanes on són ara. D’ençà del vist per a sentència que va pronunciar Manuel Marchena, el tribunal ha fet córrer rumors en un sentit o en un altre, de manera que abans de l’agost hi havia mitjans que asseguraven que els traslladarien a Madrid i ara el rumor és que s’estalviaran la lectura pública de la sentència i que segurament no es mouran, d’entrada, dels Lledoners, el Puig de les Basses i el Mas d’Enric. Manuel Marchena mateix ho comentava ahir als passadissos del Tribunal Suprem després de l’acte d’inauguració de l’any judicial espanyol, amb discursos del president del Consell General del Poder Judicial, Carlos Lesmes, i de la fiscal general de l’estat, María José Segarra, sota la mirada i control de Felipe VI (vegeu-ne aquesta crònica d’Andreu Barnils). Marchena, i la resta de membres del Suprem, no aclareixen si faran una cosa o una altra, no descarten pas res, però deixen entendre que s’estimen més d’estalviar-se la lectura pública, perquè hauria de ser d’una versió resumida, atesa l’enorme extensió que preveuen que tindrà la sentència íntegra. Tota aquesta brama, aquest joc de la confusió, és condicionat per unes consideracions de la fiscalia general de l’estat que sí que són negre sobre blanc: en la memòria anual presentada a l’òrgan de poder dels jutges espanyols, la fiscalia qüestiona la conveniència de mantenir en presons catalanes els presos polítics quan siguin condemnats. El text posa en dubte l’actuació de les autoritats penitenciàries catalanes en relació amb els presos del procés. Segons el document –de 1.500 pàgines–, les manifestacions de les autoritats catalanes, com l’actual director general d’Institucions Penitenciàries, mostrant ‘públicament el seu rebuig a la presó provisional acordada’, fan dubtar de la seva imparcialitat. La fiscalia fins i tot posa en dubte que l’administració catalana pugui fer-se càrrec dels presos si són condemnats. Ho diu en un document que no és una petició directa al tribunal que delibera i que sentenciarà, però que afegeix pressió mediàtica i ambiental just el dia que s’inaugura l’any judicial. La fiscalia pressiona perquè no compleixin condemna a Catalunya, perquè no puguin obtenir cap benefici penitenciari, perquè els sigui aplicat un càstig contundent i rotund. Marchena diu que vol tenir la sentència enllestida i notificada abans del 16 d’octubre, quan farà dos anys que Jordi Cuixart i Jordi Sànchez són en presó preventiva, i aleshores se sabrà si finalment opten per fer-los anar a Madrid o no. La notificació personal és un tràmit previst a la llei d’enjudiciament criminal espanyola, però que no cal. Sobretot, en aquest cas, perquè els presoners ja han estat traslladats a Catalunya després d’haver passat més de quatre mesos en presons espanyoles per poder assistir al judici. I no cal tampoc perquè hi ha, a més de la notificació personal de la sentència, la notificació processal, que faria innecessària la primera. Aquesta notificació es fa al procurador que té assignat l’acusat, que la trasllada a l’advocat. Amb això n’hi hauria prou. Qualificació i destinació Però el fet que el tribunal els fes anar a Madrid obriria la possibilitat que la decisió sobre la presó on haguessin de complir la condemna recaigués en el govern espanyol i no pas en la Generalitat. Ho advertia fa poc a VilaWeb el professor Iñaki Rivera, director de l’Observatori del Sistema Penal i els Drets Humans. Rivera explicava com funciona el procés de decisió del lloc on complirà condemna el pres penat, és a dir, el que ja no és preventiu. Una vegada el Suprem els condemni ja tindran aquesta nova condició, atès que aquest tribunal serà per a ells el de primera instància però també el de darrera. La sentència ja serà ferma, no hi haurà possibilitat de cap més recurs, tret del d’empara al Tribunal Constitucional. Tan bon punt la sentència és ferma, el tribunal té l’obligació d’enviar el testimoni de la sentència a la direcció del centre penitenciari on hi hagi els presos. Si durant tot aquest temps d’espera fins a la sentència han estat a les presons dels Lledoners, del Mas d’Enric i del Puig de les Basses, el tribunal hauria d’enviar la notificació de la sentència a aquestes presons. I tan bon punt el director de cadascuna de les presons la rebés, enviaria la notificació a la junta de tractament del centre penitenciari, que a partir d’aquell moment tindria seixanta dies per a elaborar una proposta de destinació i grau per a cadascun dels presos, que ja haurien deixat de ser preventius. Si això anés així, la decisió sobre la destinació, és a dir, sobre el lloc on haurien de complir la condemna, la prendria el personal dependent de la Direcció General de Serveis Penitenciaris de la Generalitat. Un jurista, un psicòleg, un treballador social i un educador formen part d’aquesta junta de tractament. Però si els presoners són a Madrid quan els llegeixen la sentència, pot ser que el tribunal decideixi d’enviar la notificació de la sentència no pas a les presons catalanes, sinó a la direcció de les presons on els hauran traslladats (en principi) temporalment, que podrien ser Soto del Real i Alcalá Meco. En aquest cas, correspondria a la junta de tractament d’aquestes presons espanyoles de decidir a quina presó han de complir condemna i el grau de presoners, que en principi seria el segon grau. Si fos el cas, la decisió la prendria el govern espanyol, i no pas la Generalitat; concretament, el Ministeri d’Interior de Fernando Grande-Marlaska, que hauria de determinar si els fa complir la condemna en presons catalanes o bé espanyoles. Durant els dos mesos de termini fins que no es decidís destinació i grau, els presos romandrien en presons de Madrid. El 36.2 de la fiscalia I en previsió que, finalment, els presos polítics complissin la condemna en presons catalanes, la fiscalia del Tribunal Suprem ja va fixar un mecanisme per a lligar de mans la Generalitat, impedint-li d’aplicar-los cap benefici penitenciari. Els fiscals van demanar al tribunal del judici contra el procés l’aplicació de l’article 36.2 del codi penal. El propòsit és que no puguin tenir cap mena de benefici penitenciari fins que no hagin complert la meitat de la pena. Perquè aquest article diu que, als presos condemnats a cinc anys de presó o més, el jutge o el tribunal els podrà ordenar que no els concedeixin el tercer grau –és a dir, poder sortir de la presó durant el dia– fins que no hagin complert la meitat de la condemna. Una previsió que, segons aquest mateix article, és de compliment obligat en delictes ‘referents a organitzacions i grups terroristes i delictes de terrorisme’, en ‘delictes comesos en el si d’una organització o grup criminal’, d’abusos sexuals i delictes d’explotació sexual de menors. La fiscalia vol, doncs, que als presos polítics els apliquin la mateixa restricció que a aquesta mena de delinqüents. La voluntat de càstig i d’escarment és manifesta.

Summary: Es poden endur els presos polítics a Madrid després de la sentència?


Josep Guia i Maria Conca va presentar dimecres a l’Espai VilaWeb de Barcelona el llibre A frec del seu nom: vida i lluita de Xavier Romeu (Edicions el Jonc). Ambdós van repassar la biografia de l’autor i van explicar el seu vessant polític i literàri. ‘Tothom qui tingui interès en la història de l’independentisme ha de llegir el llibre’, va afirmar Guia. Podeu recuperar la presentació ací: Xavier Romeu i Juvé (Barcelona 18 de novembre de 1941 – els Monjos, Alt Penedès, 11 de juliol de 1983) fou un escriptor, professor i polític independentista i marxista català. Va ser un dels autors més influents en el primer període de reconstrucció de l’independentisme català, després de la transició monàrquica. Fou el presentador del primer acte que l’independentisme català modern organitzà al Fossar de les Moreres de Barcelona, el 1977, l’11 de setembre. El 1978 entrà al Partit Socialista d’Alliberament Nacional (PSAN) i va fer part, des del 1979, dels comitès central i executiu i, alhora, dirigí el consell de redacció de la revista Lluita. El 1980 impulsà la creació dels Comitès de Solidaritat amb els Patriotes Catalans (CSPC). Romeu es va llicenciar en filologia romànica a la Facultat de Filosofia i Lletres de la Universitat de Barcelona i va ser professor de gramàtica històrica i fonologia en la incipient Universitat Rovira i Virgili de Tarragona. També exercí de professor de fonologia catalana a l’Institut de Teatre de Barcelona i fou professor de la Universitat Catalana d’Estiu de Prada de Conflent. La seva obra lingüística ha estat pràcticament publicada amb posterioritat a la seva mort. El Manual de fonologia catalana constitueix una aplicació a la nostra llengua dels estudis que havia realitzat entorn del Cercle Lingüístic de Praga durant la seva estada en aquella ciutat txeca, del 1968 al 1970. També va escriure obres de teatre i de narrativa importants. Més informació: Xavier Romeu, 75 anys (bloc de Josep Guia).

Summary: Recupereu la presentació de la biografia de Xavier Romeu a l’Espai VilaWeb


El 12 de desembre Carles Puigdemont va ser entrevistat per l’ex-president de l’Equador Rafael Correa, al programa televisiu que presenta a Russia Today (RT). Aquesta conversa també es va poder veure pel canal informatiu de TVE gràcies a l’acció d’uns hackers. L’emissió pel canal espanyol va passar desapercebuda, però les declaracions de l’editora en cap del canal RT Margarita Simonyan recollides per l’agència russa RIA Novosti han fet saltar la notícia: ‘Uns hackers han entrat al canal espanyol 24 Horas i hi han posat la nostra transmissió en comptes de la seva. Acabem d’entrevistar Puigdemont, que és el principal dirigent de l’independentisme català. La nostra transmissió va durar tota la nit. No sabem qui ho va fer, però ha estat preciós.’ L’entrevista a Puigdemont, encarada a un públic internacional, va tractar sobre els motius de l’independentisme català per assolir la independència, el dret d’autodeterminació i els límits del moviment per arribar al seu objectiu. Sobre aquest aspecte, Puigdemont va ser clar: ‘Hi ha una cosa a la qual nosaltres renunciem per arribar la independència: la violència. Renunciarà l’estat espanyol a la violència per impedir la independència de Catalunya? M’agradaria saber-ne la resposta’, es va preguntar Puigdemont. Correa va dir que la unitat d’un estat és regulada democràticament i va qüestionar quina és la legitimitat per a trencar-lo: ‘Qui diu que l’estat decidit pels nostres avantpassats és la millor eina? Un estat no és una creació divina, cal dessacralitzar la idea d’estat’, va dir. A continuació va argumentar que Espanya ja va reconèixer el dret d’autodeterminació: ‘Des del 1977 Espanya reconeix el dret d’autodeterminació perquè va signar el Pacte Internacional de Drets Civils i Polítics i la constitució diu que aquest pacte forma part del dret intern.’ Podeu veure ací l’entrevista:

Summary: Uns ‘hackers’ fan que s’emeti per TVE l’entrevista a Puigdemont de Russia Today


Xavi Sarrià és cantant i músic i escriptor. Amb els Obrint Pas, va marcar un punt i a part en la música jove al nostre país. Des del País Valencià. Com que no pot parar de crear, ha fet literatura, també. I és un dels responsables de l’editorial Sembra. Ara torna als escenaris amb un disc tot sol i ple de gent: Amb l’esperança entre les dents (Propaganda pel Fet). En parlem just el dia en què surt oficialment a la llum: —Aquí estic, molt desbordats però molt emocionat. Per l’acollida, per la resposta de la gent. I amb molta il·lusió de veure que les cançons comencen a créixer i que la gent les faça seues. —Quan ho vau saber, que, de les cançons que us sorgien, en faríeu un disc? —Quan en tenia unes quantes. La primera cançó la vaig fer cantant-li, de nit, a la meua filla, quan va nàixer. —Oh. I quina va ser? —La ‘Cançó de l’alba’. Li cantava per la nit i em va sortir una melodia. I em vaig posar a pensar què li volia cantar: és una cançó que parla de la bellesa del país que desperta, de la nostra bellesa interior i de la dels nostres paisatges, també. Després en va venir una altra i una altra i vaig dir: doncs podria fer un disc. —No és llançar-se a la piscina perquè és un terreny que coneixeu perfectament. Però és diferent: ara ho heu fet sol. —És una aventura, la veritat. Però n’he gaudit molt. Era important gaudir-ne, ser feliç fent les cançons, en el procés d’escriure les lletres, fer la música, veure-les créixer… I tot sense cap pressa ni cap pressió. Les he fetes al meu gust, afavorint tots els moments de creació, que són complicats perquè a vegades costa i a vegades no veus la llum. Però m’ha agradat molt no tenir cap altra pressió que el fet de necessitar i voler fer-les. —I el to? —D’entrada no sabia si tirar més cap a la cançó d’autor o cap al que he fet sempre. Però de seguida va quedar clar: jo sé fer el que sé fer i és el que m’agrada. A partir d’aquí, després de més d’un any i mig treballant sol, vaig començar a treballar amb més gent: m’han ajudat a obrir-me, a mirar més enllà, a intentar fer coses diferents, a vestir les cançons d’una manera diferent. Estic molt content d’haver compartit amb molta gent de la qual he après molt en el procés. —És un ‘disc en solitari’ no gens solitari, de fet. —No, és també un treball col·lectiu. He treballat el disc tot sol, a casa, d’una manera artesanal, a poc a poc, però després hi ha la participació de molta gent. Des de Genís Trani o Roger Garcia, que n’han fet la producció; Salvador Bolufer, bateria de la Gossa Sorda, o Diego Barberà… I moltíssima gent més que hi ha cantat i col·laborat, com són Clàudia Key Day, o gent jove com ara Júlia Cruz i Mireia Muñoz, que són trombó i saxo… Hi ha una llarga llista. Ben mirat, el disc també parla d’això. —Què voleu dir? —D’una banda, hi ha una mirada interior, més íntima, més personal, cap al conflicte entre el bé i el mal, entre l’amor i l’odi, entre la llum i la foscor que tenim tots a dins, entre les esperances i les contradiccions. I després hi ha una mirada més en comú, cap enfora, de plantar cara a la vida, cuidant-nos entre nosaltres, i de cantar a les esperances col·lectives, a les coses que hem d’abordar entre totes i tots. Per això el disc té aquesta dualitat: és meu però també és comú. —‘Tu recitaves Kortatu, jo el Llibre de meravelles‘: tant pot ser un retrat generacional com un cant personal. —Intente no dirigir, que cadascú puga fer seues les cançons. Parlen molt de sentiments. Jo crec que l’emotivitat és allò que les lliga totes. Parlen de les emocions de cadascú, de les ferides i les esperances que tots tenim a dins. I prosseguint també amb el que he cantat sempre amb Obrint Pas. Perquè és una continuació del treball amb el grup. No vaig pensar ‘faré cançons diferents’: he continuat fent les cançons que em naixen, com abans. Aquí parle també de les nostres generacions, d’anar més enllà, de les batalles compartides, d’allò que hem viscut i que hem patit. Al final, les meues experiències són el material amb què faig les cançons. M’agrada contribuir a crear aquest relat de la nostra València, de la nostra gent, eixe relat que ha estat soterrat en el discurs oficial. Aquestes cançons parlen de les ferides i les esperances que tots tenim a dins. —D’ençà que començàreu amb Obrint Pas, tocant en un garatge, diguem-ne, fins ara, el país ha evolucionat… moltíssim. —Sí, des dels anys noranta, imagineu-vos: ha canviat tant que és increïble. Quan començàvem, a València, veníem d’una situació complicada, de demonització. I després va arribar el PP i semblava que ho arrasaria tot. Però s’ha demostrat que no només no ho van arrasar sinó que ha anat creixen i florint: el treball de base del dia a dia, el fet de prendre partit i implicar-se, cadascú des del seu espai, dóna fruits. Era impensable tot això que passa avui, impensable. Però demostra que les coses que són impensables poden passar si treballem cada dia. —Fa la sensació que us hi mostreu a cor obert, en aquest disc. —Potser tenia ganes de parlar de coses més meues. Ara he perdut la por de fer-ho. O potser és que, sense haver de parlar en col·lectiu, em puc permetre d’explorar més cap endins i tocar coses més personals. He intentat parlar de temes no sols personals sinó també, potser, més profunds. És aquell mostrar com hem après a viure amb les nostres ferides, amb l’esperança entre les dents. El nom del disc ho lliga tot. —Hi ha molta literatura, aquí, començant per aquesta citació de John Berger: hi ha Pere Quart, sempre Estellés… —Sí. I Rafael Alberti. És que la poesia és també el material amb què faig les cançons. Quan escric passe moltes hores llegint poesia. I assaboreixes més les paraules, perquè estàs en eixe procés de crear, de picar pedra, i de sobte agafes llibres dels mestres i dius: ‘Ostres, que bèstia, com són capaços de fer el que fan?’ Així que, amb humilitat, intente aprendre’n i deixar-me amerar per les seues paraules. La cançó ‘Ànimes navegables’ naix d’un vers d’Alberti; a ‘Soledad’, la música és de Feliu Ventura i la lletra, d’Estellés. Pere Quart també hi és perquè m’agradava molt la seua veu real, parlant de com van fugir a l’exili. És aquell dir, ei, ho va passar la nostra gent. —I ens feu viatjar de Grècia al Kurdistan i tornar a casa i tornar-nos-en a anar. —Sempre he fet cançons de la resta de pobles del món. L’últim any hem estat al Kurdistan per denunciar l’atac de l’estat turc al poble kurd, que és semblant a tot això que passa aquí… Diferent, però semblant. I també vam estar a Grècia, en solidaritat amb la gent encallada en el no-res, als llimbs, allí a Atenes, denunciant la situació de les persones refugiades. Totes les experiències van germinant en cançons. N’hi ha que parlen d’això i n’hi ha que parlen de les nostres vides. —Dieu que són històries de llum en la foscor. Fins i tot en les cançons més doloroses, explícita o implícita, una llum. —Sí. En aquest cas hi ha la llum que origina les nostres flames en aquests temps de foscor. Són les flames de la gent que ix al carrer, la il·lusió, les esperances, el coratge de tota aquesta gent el que fa front a la foscor de la repressió, de la censura. Aquest ha estat sempre el nostre motor i ens ha permès de plantar cara col·lectivament com a poble. M’agrada molt poder-hi contribuir fent cançons que donen esperança, força, que ajuden a tirar endavant en moments complicats i que acompanyen la gent que lluita als carrers. —La cançó que dóna títol al disc enllaça amb la novel·la Totes les cançons parlen de tu: hi dibuixeu una continuïtat conscient. —No ho faig a propòsit, per a mi és normal: la música i la literatura són dos eixos per a expressar el mateix, dos llenguatges diferents que aprenen l’un de l’altre. Després de passar molt de temps absorbit en una novel·la, m’agrada canviar de registre i fer cançons. També amb el que he après escrivint. Això em va passar en aquest disc. La cançó em va eixir relacionada amb la novel·la: són històries diferents però enllaçades per aquesta voluntat d’explicar com hem après a viure, d’on venim, qui som, orgullosos com estem del que hem construït amb les pròpies mans, en col·lectiu. És, de fet, el que diu la novel·la, també: enfrontar-se als propis fantasmes, a les pròpies ferides i aprendre a tancar-les. Nosaltres i també amb la nostra gent. —Continuareu fent literatura en forma de llibre? —M’agradaria continuar escrivint llibres i cançons. Són el meu motor, i el que necessite. Ara acabe de parir el disc. Però ja necessite pensar en alguna cosa nova. —‘Renaixem de les mans que treballen la sembra’: una referència subliminar a l’editorial? — No, no. És només que m’agrada la idea de la sembra: el treball de cada dia que de vegades sembla que no va enlloc i en realitat provoca grans canvis. Però si us hi fixeu ho he utilitzat en moltes altres cançons . El dia 1 hi seré. Cadascú de nosaltres ha de fer tant com puga per plantar cara a la censura i la repressió. I per tirar endavant. —Aviat començareu la ronda. Us podríem imaginar dalt de l’escenari, sol, la llum que us enfoca, un tamboret i una guitarra. Però, tornem-hi, en realitat en sereu molts. —Serà un format de concert en grup, en banda, hi haurà vents, acordió… de tot. Nou músics a l’escenari! És una formació potent per a fer concerts, amb les cançons ben guarnides. Tenim ganes d’eixir a l’escenari i de vestir-les o adaptar-les d’alguna manera o ja ho veurem, amb la mescla d’estils que hi ha al disc. També inclourem alguna cançó antiga meua o de grup. Serà sobretot el 2018. Després ja ho veurem. Em fa molta il·lusió tornar a recórrer el país, encara que no siga al mateix ritme, trobar-me amb la gent que estime d’arreu del territori. —És allò del ‘sortiu i divertiu-vos’, no? —Això els dic als del grup: farem una gira per gaudir, aprendre, assaborir. Perquè amb Obrint Pas resultava que, després de tants tants anys de fer concerts, al final costava un poc eixa perspectiva d’adonar-te del que feies. Ara, després d’anys de no tocar, tinc ganes de gaudir dels concerts. —Darrerament hi ha, al País Valencià, intents de prohibició de concerts per part del PP. S’hi han trobat Cesk Freixas, Carraixet i Pep Gimeno, ‘Botifarra’. Què els passa, a aquesta gent? —Crec que volen tornar a atiar el foc de criminalitzar i censurar, perquè veuen que no són capaços de frenar-ho de cap més manera. La música en valencià viu un moment molt bèstia i tots els intents de criminalització o de censura l’única cosa que provocaran serà l’efecte contrari. De manera que tot el meu suport. I hem d’estar atents a qualsevol intent de censurar la nostra música. Hui és Cesk, demà pot ser qualsevol, com s’ha demostrat. —Anireu al Principat, aquests dies de referèndum? —El cap de setmana hi seré, el dia 1. Són moments històrics. Cadascú de nosaltres ha de fer tant com puga per plantar cara a la censura i la repressió de l’estat. I per tirar endavant.

Summary: Xavi Sarrià: ‘La música en valencià viu un moment molt bèstia’


Els desnonaments han baixat un 9,6% a Catalunya durant el tercer trimestre respecte al mateix període del 2016, segons dades publicades aquest dimecres pel Consell General del Poder Judicial (CGPJ). Durant aquest període, 2.545 famílies i particulars han perdut l’habitatge, que suposa el 22% del total de l’estat espanyol (11.581). La majoria de desnonaments, 1.674 (un 65,7%) van ser com a conseqüència de la Llei d’Arrendaments Urbans (LAU), és a dir, per impagament del lloguer. Els desnonaments per execucions hipotecàries van sumar 701, el 27,5%, i la resta de llançaments -170- van ser per altres causes. Els desnonaments han baixat un 9,6% a Catalunya durant el tercer trimestre respecte al mateix període del 2016, segons dades publicades aquest dimecres pel Consell General del Poder Judicial (CGPJ). Durant aquest període 2.545 famílies i particulars han perdut l’habitatge, que suposa el 22% del total de l’Estat (11.581). La majoria de desnonaments, 1.674 (un 65,7%) van ser com a conseqüència de la Llei d’Arrendaments Urbans (LAU), és a dir, per impagament del lloguer. Els desnonaments per execucions hipotecàries van sumar 701, el 27,5%, i la resta de llançaments -170- van ser per altres causes. També s’han presentat 358 concursos als jutjats mercantils i als jutjats de primera instància i de primera instància i instrucció, mentre que l’any passat se’n van presentar 376.

Summary: Els desnonaments cauen un 9,6% a Catalunya durant el tercer trimestre


Els presidents de França i l’Iran, Emmanuel Macron i Hasan Rohani, han ratificat en una conversa telefònica el seu compromís amb l’acord nuclear signat el 2015 malgrat la decisió de Donald Trump de retirar-lo als Estats Units. Macron ha reiterat ‘la voluntat de França de seguir complint l’acord nuclear iranià en tots els seus termes’ i ha subratllat a Rohani ‘la importància que Iran faci el mateix’, segons que ha informat l’Eliseu en un comunicat. El president francès ha advocat, no obstant això, per dur a terme ‘una discussió entre totes les parts interessades, partint de la base que l’acord nuclear del 2015 per a arribar a un marc mútuament beneficiós’ més enllà de 2025 sobre la indústria atòmica i les activitats balístiques de l’Iran, així com sobre ‘les principals crisis d’Orient Pròxim’. Macron i Rohani han ratificat, a més, la seva intenció de mantener ‘la feina comuna per part de tots els estats interessats’ amb l’objectiu de preservar l’actual acord nuclear i l”estabilitat regional’.

Summary: Macron ratifica el seu compromís amb l’acord nuclear amb l’Iran


La fi de l’era dels Castro obre una nova etapa a Cuba. D’ençà del final de la revolució, el 1959, Fidel Castro i el seu germà Raúl han governat l’illa amb mà de ferro. La mort de Fidel el 2016 i l’edat de Raúl (vuitanta-sis anys) han estat dos factors decisius per a preparar el relleu. Amb el canvi al capdavant de l’estat, Cuba tancarà una etapa de cinquanta-nou anys de castrisme. No obstant això, Raúl Castro continuarà essent el primer secretari del Partit Comunista de Cuba (PPC) fins el 2021, quan és previst que es completi la transició política. La decisió és a les mans dels sis-cents cinc diputats de l’Assemblea Nacional. Les travesses apunten com a successor al capdavant de l’estat i del govern al vice-president, Miguel Díaz-Canel, un home nat després de la revolució, el 1960. Haurà de gestionar els equilibris de poder del règim, especialment el recel de la vella guàrdia, i encarar l’embargament econòmic dels Estats Units, agreujat quan Donald Trump congelà la tímida obertura de relacions que havia acomplert terme Barack Obama al final del seu mandat. Els germans Castro han governat Cuba des del final de la revolució, el 1959. Díaz-Canel, enginyer electrònic de formació i funcionari de professió, compta amb el vist-i-plau de Castro. Ja el 2013, quan va anunciar que es retiraria enguany, va elogiar-lo: ‘El company Díaz-Canel no és un pretensiós ni un improvisat’, va declarar el dia que el nomenà vice-president primer del consell de ministres i també del consell d’estat. Abans, havia dirigit el partit a la província de Villa Clara durant una dècada, a la província d’Holguín i el Ministeri d’Educació Superior cubà. Els objectius del nou president cubà seran completar les reformes econòmiques que va prometre Castro. Uns canvis tutelats per la cúpula del PPC, vigilats per Castro i les forces armades i condicionats per la manca d’ajut de Veneçuela i el blocatge dels Estats Units. En aquesta tasca, els viatges de Díaz-Canel aquests últims anys a Corea del Nord i especialment a Rússia i a la Xina dibuixen una possible aliança amb aquests règims. Díaz-Canel, el successor que va triar Raúl Castro. L’altre gran desafiament serà la reforma constitucional. D’això, en dependrà la durada del mandat de Díaz-Canel. És previst que sigui president fins el 2028 i que la constitució reculli el límit de dos mandats consecutius. Castro va prometre que, una vegada aprovada, la reforma se sotmetria a referèndum. Malgrat tot, el relleu no implicarà, d’entrada, grans canvis en la línia ideològica del règim. Raúl Castro ja va afirmar el 2011 –quan va assumir el poder del seu germà Fidel, enretirat per motius de salut– que ‘defensaria, preservaria i continuaria perfeccionant el socialisme per a no permetre mai més el retorn del règim capitalista’ a l’illa. I és que Cuba és, literalment, una illa de socialisme en zona de predomini capitalista. La supervivència del règim és una de les grans obsessions del castrisme, que esgrimeix la inversió social –especialment en educació i sanitat– com un èxit del seu model de socialisme. A tall d’exemple, segons les dades del Banc Mundial –una institució gens sospitosa d’afavorir el règim de l’illa–, Cuba inverteix un 12,8% del PIB en educació, mentre que la mitjana de la Unió Europea és d’un 4,9%, segons l’Eurostat; els Estats Units hi inverteixen un 5,3%. Aquesta inversió, evidentment, supera de llarg la dels països de l’entorn. Bolívia és el país de l’Amèrica Llatina que hi destina més diners, un 7,6% segons el Banc Mundial. En l’àmbit de la sanitat, Cuba (11%) està en el grup capdavanter, juntament amb els països occidentals. A l’altra cara de la moneda hi ha la censura, les restriccions de les llibertats, la falta de drets civils fonamentals i les vulneracions de drets humans. L’Observatori Cubà dels Drets Humans –entitat formada per presos polítics i exiliats– denuncia reiteradament les vulneracions del règim cubà. En definitiva, la falta de democràcia en un país que escomet una transició política i econòmica vigilada durant la pròxima dècada i amb la incertesa de si es reprendrà la tímida obertura que va començar i paralitzar Raúl Castro mateix.

Summary: Cuba obre una nova etapa després de cinquanta-nou anys de govern dels Castro


Pau Casals es va morir a Puerto Rico el 1973: vell, cansat i ple de melangia pel país que havia perdut. El seu violoncel –un Goffriller construït el 1733–, l’única arma de protesta, va restar en dol durant dècades. Casals l’havia definit poc abans de morir com ‘el meu amic més vell i estimat’. Anys després, en un quibuts d’Israel, un nen de cabells rinxolats i rialler va rebre una casset per al seu aniversari: una cinta amb peces interpretades pel mestre del Vendrell. L’infant es deia Amit i cada nit se n’anava a dormir amb les notes que desprenia el Goffriller. Tocar-lo era un somni, però també una frivolitat. Amit Peled ara és un home fet. Té les espatlles amples i porta unes ulleres de vidres gruixuts que li enxiqueixen els ulls. Ja no viu a Israel, sinó els Estats Units. A la ciutat de Baltimore, concretament. És professor de música al conservatori Peabody i els seus dits fan sonar les cordes del violoncel de Casals. De totes maneres, no intenta copiar-ne l’estil, sinó copsar-ne l’essència: ‘Era espontani, era sincer, era honest, s’arriscava.’ La viuda de Casals, Marta Casals Istomin, li va cedir l’instrument –gairebé tricentenari– el 2012. Un amic d’ambdós els va presentar en una trobada informal a Washington. A ella li va semblar que Peled era un noi sensible i ple de talent i va decidir de convidar-lo a casa seva a tocar el Goffriller. Des d’aquella vetllada n’és el garant. Peled explica que quan va agafar l’instrument per primera vegada, una de les coses que més el va sorprendre fou que la fusta encara feia olor de la pipa que fumava Pau Casals mentre assajava. El so ‘adormit, com si fos empolsinat’ que emetia el Goffriller també el va corprendre. Poc després, amb el permís de Maria Casals, el va sotmetre a una profunda restauració. La part més afectada era el mànec, per bé que tot el violoncel havia de ser estabilitzat. El procés va durar un any. Ara Peled viatja per mig món amb el Goffriller interpretant el mateix repertori que Casals: peces de Bach, Händel, Beethoven, Fauré i Saint-Saëns. L’estiu passat va visitar el Vendrell i va tocar-hi a l’auditori. El públic, uns quatre-centes assistents, frisaven per escoltar ‘El cant dels ocells’, però Peled va preferir no interpretar-lo. ‘No vull imitar el mestre Casals’, es va disculpar.

Summary: L’home que toca el violoncel de Pau Casals


‘Envejo la capacitat tractora de Mas, Junqueras, Puigdemont, Fernàndez… necessitem líders que arrosseguin la societat, generin confiança i una arrogància sana en el projecte nacional.’ Quan Rafa Díez Usabiaga diu aquestes paraules des de la presó de Santoña (Espanya) el gener d’enguany, pensa en terceres persones. Lamenta que al País Basc no hi hagi un lideratge polític col·lectiu com el de Catalunya aquests últims anys. Diu que Otegi és una d’aquestes figures, ‘però a banda d’Otegi…’. La seva queixa es dirigeix, especialment, al PNB, que té vertigen quan arriben els moments decisius, però també a l’esquerra abertzale, que és incapaç de fixar els avenços tàctics com a passos irreversibles. Díez no és Otegi Rafa Díez no és Arnaldo Otegi. No té el ressò ni la projecció internacional del secretari general de Sortu. Però qui coneix les entranyes de l’esquerra abertzale sap perfectament que Díez és un dels pesos més pesants del moviment. De fet, els moviments d’Otegi cap al procés de pau, el desarmament unilateral i la reconciliació política i social no haurien estat possibles si no hagués estat acompanyat en tot moment de Rafa Díez. Ningú del moviment abertzale, encara que sigui el més dur del sector dur, no tanca la porta a Díez, si Díez vol parlar. Sis anys i mig de presó Rafa Díez sortirà demà de la presó després d’haver-hi complert una pena de sis anys i mig, condemnat per haver participat en el pinyol que va impulsar la nova estratègia de l’esquerra abertzale després de la il·legalització de Batasuna i del trencament de la treva d’ETA amb l’atemptat contra l’aeroport de Barajas, a Madrid. La mateixa condemna que Otegi, però Díez surt un any més tard que ell perquè li van donar un permís sota fiança, abans de la sentència condemnatòria, perquè pogués ocupar-se de la seva mare malalta. La resta de condemnats en el cas Bateragune –Miren Zabaleta, Arkaitz Rodríguez i Sonia Jacinto–, amb penes més curtes, van sortir de la presó l’octubre del 2015. Una figura cabdal La sortida de Díez de la presó no ha tingut tanta atenció mediàtica com la d’Otegi per diverses raons. Primer, perquè som en ple mes d’agost, període de vacances també al País Basc. Però, sobretot, perquè Díez, tot i ser una figura constant i determinant de la lluita independentista i socialista basca, no ha cercat més protagonisme que el concret que li tocava en cada moment. Tanmateix, la seva trajectòria ho diu tot. Provinent de la plantilla de Michelin, va ser membre de la direcció col·legiada del sindicat LAB des que es va fundar. En va ser coordinador general quatre anys, i secretari general dotze anys més, entre 1992 i 2008. Va ser membre de les Gipuzkoako Batzar Nagusiak (Juntes Generals de Guipúscoa) entre 1983 i 1987; diputat del parlament basc per Herri Batasuna entre 1984 i 1990, en una primera etapa, i entre 1998 i 2001, en una segona fase; i també va ser diputat sis anys al congrés espanyol, entre 1990 i 1996. La por de tocar LAB Abans de ser el màxim dirigent del poderós sindicat obrer abertzale, el seu pes es va fer evident quan va participar en la negociació de pau entre el govern espanyol i ETA la primavera de 1989 a Alger. Un pes que es va anar reforçant els anys més violents de la lluita armada d’ETA en el seu paper des del sindicat LAB. Un detall que passa desapercebut massa sovint és que l’estat espanyol s’ha vist capaç de desarticular –mitjançant la il·legalització– gairebé totes les estructures importants del moviment abertzale excepte el sindicat LAB. La força social que té aquest sindicat va més enllà del moviment estrictament polític. Si l’estat s’hagués atrevit a tocar LAB quan s’aplicava la doctrina que diu que ‘tothom qui tingui els mateixos objectius polítics d’ETA és ETA’, hauria desencadenat un terratrèmol polític, econòmic i social de dimensions imprevisibles. No es fa res sense consultar Díez En aquest moment, Díez és una de les veus que tothom vol escoltar dins de l’esquerra abertzale. I abans de recobrar la llibertat condicional i provisional amb què viu qualsevol independentista basc o català, Díez ja ha assenyalat l’estratègia que cal seguir: ‘El procés avançarà des de la interrelació de l’unilateralisme d’ETA, les iniciatives i mobilitzacions socials, l’acció institucional des de Gasteiz i Iruñea i la pressió internacional.’ L’esquerra abertzale i totes les seves organitzacions són autònomes. Sempre hi ha hagut algun òrgan de coordinació, com havia estat la Koordinadora Abertzale Sozialista (KAS) o Ekin, que es va autodissoldre el 2011 per la nova situació d’absència de violència. Però una cosa sembla clara, segons que expliquen veus autoritzades del món independentista basc: és impossible que es faci cap pas important sense haver consultat Rafa Díez i haver-ne rebut el vist-i-plau. La lliçó catalana Aquesta autoritat, se l’ha guanyada per haver participat en la construcció de moments decisius i arriscats –la negociació de pau d’Alger, l’Acord de Lizarra-Garazi, el procés de Loiola, l’estratègia Bateragune…– i també per no haver tingut mai por de fer autocrítica oberta. A diferència de la majoria de polítics, les respostes de Díez, quan s’ha deixat entrevistar, han estat més dirigides a millorar i corregir actuacions de l’esquerra abertzale que no pas a criticar els seus adversaris. Darrerament, Díez ha insistit a posar el desenllaç del procés català en l’agenda basca i ha criticat la manca d’atenció, des del País Basc, en la manera com hi ha hagut l’eclosió de l’independentisme català. ‘Catalunya avança en una simbiosi institucional i social exemplar. I trobo a faltar més coordinació i solidaritat entre les dues nacions. El torcebraç dels mesos vinents serà enorme i la batalla catalana ha de ser també en la nostra agenda política.’ Sembla que Díez, com Otegi, ha entès la lliçó catalana de la unitat i la transversalitat. Aquestes paraules, escrites el mes d’abril per aquest qui demà recuperarà la llibertat de moviments –encara que continuarà inhabilitat per l’estat espanyol per a presentar-se a les eleccions durant uns anys–, ho deixen ben clar: ‘Fa unes setmanes, situava la necessitat de convergència i un marc ideològic global: “No hi ha canvi social sense sobirania politico-econòmica, sense recuperació del poder polític per la ciutadania basca. I tampoc no hi ha procés sobiranista des del neoliberalisme, des de polítiques que desvertebren la societat i impedeixen l’adhesió majoritària de la ciutadania a una estratègia sobiranista-independentista.” Al meu entendre, aquest marc ideològic s’ha d’omplir de propostes i dinàmiques socials que, respectant l’autonomia de cada espai d’intervenció, multipliquin el desenvolupament eficaç de la lluita ideològica, de masses i institucional.’ El retorn de Díez a la vida pública basca pot contribuir, precisament, a establir aquests marcs ideològics globals de què parla. Aquests fils transversals que han de poder ser assumits pel carril central de la societat basca sense desenganxar-ne els laterals, que han de poder veure realitzats els seus objectius per les vies democràtiques i majoritàries. Otegi va recuperar la llibertat ‘provisional i condicional’ ara fa més d’un any. Amb Díez al carrer, el moviment independentista basc reforçarà la determinació forjades per anys de lluita, experiència acumulada i autoritat indiscutible.

Summary: L’autoritat forjada de Rafa Díez, l’home imprescindible per a Otegi


L’Acadèmia Valenciana de la Llengua (AVL) ha aprovat per unanimitat l’informe que la Secció d’Onomàstica ha elaborat per a l’adaptació de la forma única oficial en valencià del topònim de la ciutat de Castelló de la Plana, expedient iniciat a partir d’un acord de l’equip de govern municipal. L’ens normatiu del valencià ha tractat l’assumpte en el ple celebrat avui en la seu del monestir de Sant Miquel dels Reis, a petició de la Direcció general d’Administració Local, informa la institució en un comunicat. L’informe de la Secció d’Onomàstica, que presideix el catedràtic i acadèmic Emili Casanova, fonamenta l’estudi del topònim major en quatre aspectes bàsics: l’etimologia, la documentació històrica, la legislació vigent i els criteris de fixació de la toponímia valenciana arreplegats en els manuals especialitzats. L’AVL recorda que és l’ens normatiu i competent en tots els assumptes relatius a la toponímia i l’onomàstica en l’àmbit del País Valencià. L’estudi etimològic presenta, segons l’AVL, pocs dubtes sobre l’evolució a partir de la forma Castrum, a la qual s’afig el sufix diminutiu -ellum (Castellum), i a aquesta paraula, el sufix -ione, procés que dóna com a resultat Castellione. Aquest estructura, que està present en totes les llengües romàniques, en castellà va evolucionar a la forma castejón. Per tant, ‘Castellón no és una evolució històrica castellana, sinó l’adaptació morfològica posterior a partir del terme original Castelló’. Des del punt de vista històric, l’informe assenyala que el primer document original amb el nom de Castelló, en la forma llatina Castellione, és una carta de poblament de l’any 1239. De 1244 a 1339 en els escrits de la Cancilleria Reial apareix ja el nom Castelló de Borriana. En el segle XV es troba la forma Vila de Castelló, sense complementació, i és en el XVI quan es fa habitual la denominació Castelló de la Plana. La forma castellanitzada apareix en un cens de l’any 1609. L’Acadèmia afig que la legislació actual avala aquest procés de canvi dels topònims oficials per a adaptar-los a les formes històriques i tradicionals, atenent la riquesa de les diferents modalitats lingüístiques, que cal respectar i protegir, tal com figura en la constitució espanyola. Igualment, la Generalitat Valenciana, en el Decret 69/2017, de 2 de juny, dóna prioritat a la forma endònima del topònim, amb l’objectiu de salvaguardar la toponímia tradicional com a element del patrimoni cultural del poble valencià.

Summary: L’AVL aprova per unanimitat el topònim Castelló de la Plana com a forma única oficial


Manel Pulido (1973), nascut a Santa Coloma de Gramenet, treballava d’enginyer d’obres públiques i va deixar aquesta feina per fer de professor de secundària. Ara és el secretari general de la federació d’Educació de CCOO. Aquest sindicat ha convocat avui a les deu del matí una concentració davant la subdelegació del govern espanyol a Barcelona. Els mouen diverses raons: volen derogar efectivament la LOMCE, revertir les retallades i aconseguir un increment real del pressupost destinat a l’educació, a Catalunya i a l’estat espanyol. Però CCOO també vol denunciar la criminalització de molts docents per part de determinats partits polítics i alguns mitjans de comunicació amb acusacions gratuïtes d’adoctrinament, manipulació i incitació a l’odi. Per parlar-ne VilaWeb s’ha posat en contacte amb Pulido per via telefònica. —Per què convoqueu a la delegació del govern espanyol a Barcelona? —És una jornada de mobilitzacions a tot l’estat per les polítiques educatives del govern del PP. A Catalunya no es va poder fer una convocatòria més àmplia. I CCOO ha decidit d’anar-hi per dir que anem en contra de les polítiques educatives del govern popular. I a protestar per la deriva i els atacs que rebem les professions educatives a Catalunya. —Per què no es fa una manifestació unitària? —Malgrat que la comunitat educativa ha vist que era necessari donar suport a les manifestacions que es fan a tot l’estat, a Catalunya s’ha considerat que ara no era possible una mobilització gran i unitària. Nosaltres hem volgut fer una concentració encara que sigui de delegats sindicals. No volem que a Catalunya no hi hagi cap mena de mobilització. —Les denúncies dels guàrdies civils i pares tenen efectes en el claustre? —Sí. Un efecte és l’autocensura, i por dels professors a l’hora de parlar d’uns temes determinats, malgrat que la immensa majoria continua fent la mateixa feina que fins ara. —Què fa especial el cas de Sant Andreu de la Barca? —En primer lloc, que han denunciat nou professos del mateix centre. I que els han denunciat famílies de guàrdies civils. I això fa que el cas sigui una mica especial. Hi ha més casos en què s’han posat denúncies, però no per via penal. He llegit als mitjans de comunicació que hi ha uns quaranta centres afectats per denúncies. Quaranta de quatre mil que tenim a Catalunya. Hi ha acusacions directament falses. A Sant Andreu els acusen d’haver assenyalat alumnes. I d’haver-los humiliats. L’acusació és aquesta. —I pel que sabeu, això va passar? —Per les informacions que tenim nosaltres, això no va ser d’aquesta manera en cap cas. —Debat de fons: després de fets com els de l’1-O, els mestres n’han de parlar a classe? —I tant. A les escoles s’ha de poder parlar de tot. A l’escola hi ha d’haver pluralitat política, ideològica, i que sigui àgora de debat. A l’escola hi ha d’haver respecte per totes les opcions. Nosaltres no diem allò que deia Franco: ‘Para estar tranquilos hagan como yo y no se metan en política.’ No. Nosaltres creiem que l’escola ha de poder tractar de tots els afers polítics. I això no vol dir que el professor digui què han de pensar els alumnes, o que el professor promocioni la seva opció política. No parlem d’això. —Vós ho feu? —Jo en la meva actuació diària al meu institut he parlat de política. És clar. Contínuament. Quan parlem dels minerals, a tecnologia industrial, els faig llegir Las venas abiertas de América Latina, d’Eduardo Galeano. No hem de parlar únicament de les propietats tècniques dels materials. Hem de saber les implicacions socials de la utilització dels minerals. Per exemple. I això ho treballo jo, i tot el professorat de Catalunya. I s’ha de continuar fent. —Els pares de Sant Andreu s’han posat en contacte amb l’escola? —Sembla que no. No hi ha hagut reclamació cursada ni a l’escola ni a Educació. Ni tampoc al Síndic de Greuges. I això que el síndic va demanar expressament que si algú tenia reclamacions, les hi enviessin. No podem dirimir les diferències entre pares, professors, o alumnes als tribunals. I això ho han d’entendre les famílies, que són les que han posat aquestes denúncies. —Heu fet per manera de posar-vos en contacte amb els pares? —Nosaltres no ens hem posat en contacte amb les famílies. Aquí no es tracta d’un cas d’una sola família. Això s’ha vist a la Seu d’Urgell. És una mica estrany que la gran majoria siguin a la Seu d’Urgell i no a la resta de Catalunya. Creiem que hi ha gent que utilitza l’escola per a les seves finalitats polítiques. Denunciem això: hi ha gent que ataca d’una manera organitzada la professionalitat dels docents de Catalunya. Per això vam celebrar la iniciativa del Síndic. Malauradament, hi ha gent que vol dur-ho als tribunals. I polítics que ho exploten per aconseguir vots, per exemple, a xarxes socials. —Tot plegat fa que hi hagi més independentistes dins el professorat i dins CCOO? —No sé si fa que n’hi hagi més, o menys. Però sí que crea una situació a les escoles que no és l’adient. La nostra funció és educar els infants per a ser ciutadans crítics i amb fonaments per al segle XXI. Amb aquests atacs i aquesta utilització no podem fer la nostra feina.

Summary: Manel Pulido: ‘Hi ha gent que ataca de manera organitzada la professionalitat dels docents’