La batalla de Barcelona comença a fer soroll un any abans de les eleccions. Alguns partits ja han començat processos de primàries i s’han anunciat propostes innovadores. Neus Munté, que va ser consellera de Presidència i portaveu del govern fins al juliol passat, ha decidit de presentar-se pel PDECat i disputar la batllia a Ada Colau. Falta un any i la situació que viu el país no deixa preveure una campanya plàcida ni centrada tan sols en la ciutat. En parlem amb Munté, que demana que es treballi amb la màxima unitat de les forces sobiranistes i amb la idea de crear nous consensos polítics a la ciutat. Parlem també de la situació dels presos, del conflicte entre el partit i Junts per Catalunya, la decisió de la justícia alemanya amb Puigdemont i les seves conseqüències… —Quina serà la gran prioritat de les eleccions a Barcelona? —N’hi ha una de molt clara, que no és l’única, que és recuperar els grans consensos polítics i socials en qüestions tan importants com l’habitatge, la seguretat, la mobilitat, l’ocupació i el model de ciutat. També cal recuperar el tremp de Barcelona com a capital d’un país que es troba en una situació molt complexa de vulneració de drets i llibertats. I també cal recuperar el paper de lideratge de Barcelona a l’àrea metropolitana i capital dels pobles i municipis del país. —El mandat d’Ada Colau no ha afavorit tots aquests objectius? —Sí, n’estic convençuda. I per això ara els situo com a prioritats. L’equip de govern de Colau no compta amb un consens polític per a impulsar una de les seves propostes estrella, que és la unió dels tramvies per la Diagonal. O en matèria d’habitatge, tot ha quedat en grans anuncis i proclames, però continua essent un problema molt greu. Encara cal un parc d’habitatge a un preu assequible. S’han fet molts anuncis i moltes promeses, però la feina està per fer a Barcelona. —Què ofereix Neus Munté que no ofereixin els altres? —Crec que puc acreditar una experiència de govern i gestió pels anys que he tingut la sort i l’honor de ser membre del govern de Catalunya. I també un coneixement de la ciutat. Però també penso que tinc experiència en els sectors en què s’han de restablir unes aliances molt importants. Em refereixo al tercer sector social, com a garant dels drets i el benestar de les persones, però també en el sector econòmic i el món de l’empresa perquè contribueixi a recuperar el dinamisme econòmic, que és la condició indispensable perquè hi hagi benestar. Aquestes són algunes de les credencials que puc acreditar per la meva trajectòria al govern, com a diputada i pels meus anys de feina a la UGT de Catalunya. —Com definiríeu la Barcelona que voleu construir en una frase? —Barcelona ha de ser una ciutat més amable amb les persones que hi viuen i hi treballen, amb les persones que emprenen i poden generar riquesa, amb els vianants, amb les persones grans… Barcelona és una gran ciutat on es viu bé i on s’ha de viure millor. I ha de ser capaç d’ajudar a viure millor a tothom sense exclusions. —És culpa del turisme que no sigui una ciutat amable amb les persones que hi viuen? —Jo sóc crítica amb el discurs que culpa i demonitza el turisme. És evident que hi ha d’haver uns límits i un control que ha d’exercir l’administració municipal i la resta d’administracions. Però hem de veure el turisme com una font d’oportunitats. No tan sols de riquesa econòmica. Ens pot ajudar a situar encara més Barcelona al món. Hi ha un altre aspecte del turisme que s’ha de corregir, que és el bon repartiment de la riquesa que genera el turisme a la ciutat. S’han d’establir mecanismes perquè aquesta riquesa arribi a moltes més persones que no ho fa actualment. Però no podem criminalitzar el turisme. —Què es pot fer contra l’expulsió de la gent dels seus barris? —Per ser honestos, cal reconèixer que un ajuntament –el de Barcelona i qualsevol altre– no té tots els elements per a influir de manera definitiva en el preu de l’habitatge i del sòl, que és el que genera en bona part aquesta situació. Però sí que té alguns mecanismes per a influir-hi. I s’han d’aprofitar intensament. Això no ha passat amb Colau. Fa tres anys, l’equip de Colau va centrar la campanya en unes prioritats que no s’han desenvolupat. La cosa ha quedat en aquells grans titulars. Una d’aquelles prioritats era l’habitatge, i Barcelona continua amb les mateixes necessitats que aleshores. —No hi ha hagut cap millora? —L’únic que podrà acreditar Colau al final del seu mandat és la posada a disposició de l’habitatge que prové de l’etapa de Xavier Trias. No s’han explorat totes les possibilitats. No s’ha negociat intensament amb els grans tenidors i els bancs per poder disposar del parc d’habitatge a un preu assequible. I no s’ha aprofitat la bona entesa que hi havia hagut el mandat anterior amb el govern de la Generalitat, que va crear un indicador dels preus de lloguer per a prioritzar els preus raonables. L’ajuntament té eines i no les ha fetes servir. I parlem d’un problema greu que afecta moltes persones. —Què ha fet bé Ada Colau? —Jo sóc de reconèixer les coses que es fan bé independentment del color polític de cadascú. Començo per recordar que ella no ha reconegut pràcticament res d’allò que va fer ben fet l’alcalde Trias en un context de greu crisi econòmica. Les dificultats eren grans i quotidianes. En vaig ser testimoni de primera fila com a responsable del Departament de Benestar Social i Família. Colau ha apuntat bones maneres en alguns aspectes, però ha estat incapaç de concretar la bona direcció en aspectes com la participació ciutadana. És elogiable que es vulgui fer participar la ciutadania en les grans decisions de la ciutat. Però cal que la participació formi part d’un concepte de democràcia real. —Què voleu dir? —No té cap sentit sotmetre a consulta de la ciutadania qüestions en què no hi ha una discrepància política, sinó un gran consens. Això passarà ara amb la multiconsulta. Per exemple, volen preguntar si s’està d’acord que el 30% dels solars que hi ha al 22@ es destinin a habitatge públic. L’alcaldessa té un suport absolut del ple de l’ajuntament i de la ciutadania per a fer-ho i per a modificar el Pla General Metropolità que ho faci possible. Sembla que vulgui una votació de resultat evident per a una decisió que ja està presa. La participació no ha de servir per a treure rèdit polític, sinó una proposta sincera. —Com s’exerceix de capital d’una nació? —Per començar, el govern de la ciutat s’ha de posar al capdavant de la defensa dels drets i les llibertats dels ciutadans sense ambigüitats. També ha de defensar la legitimitat d’un govern que va ser expulsat amb l’article 155. I també s’ha de posar al costat de la defensa de les persones que en aquest moment són a la presó o a l’exili i demanar-ne la llibertat i el retorn. Aquest discurs no s’ha fet de manera nítida. I quan s’han pronunciat sobre això, ho han fet tard i de manera confusa. Això és imperdonable en una ciutat com Barcelona, que ha estat la casa de tantes mobilitzacions polítiques i cíviques en defensa de l’autodeterminació i la llibertat. En aquest moment difícil per al país, s’ha trobat a faltar molt el lideratge de Barcelona i de l’alcaldessa. —També s’ha deixat de fer servir la potència internacional de la marca Barcelona per explicar la situació de Catalunya? —Aquesta també és una manera d’exercir la capitalitat. Trias ho va fer molt, això, en els seus viatges pel món. L’alcalde de Barcelona ha de ser un portaveu de Catalunya al món. Això s’ha perdut amb Colau. N’he parlat amb persones vinculades a projectes i expedicions de la marca Barcelona. I ratifiquen aquesta mirada. Aquesta posició de lideratge els ha causat un cert vertigen i molta incomoditat. I és una posició que aporta coses bones i positives per a la ciutat. —El ple de l’ajuntament està molt fragmentat en la representació política. Quina és l’aliança capaç de desbancar Colau? —La màxima unitat de les forces independentistes. Cal tenir en compte que si no hi ha entesa alternativa, el govern és per a la llista més votada. L’opció guanyadora per Barcelona és sumar esforços tots els qui volem una Barcelona capital de Catalunya amb els accents que ara explicava. I també sumar esforços per una Barcelona que dóna respostes als problemes de la gent i que no es queda en les proclames i els grans anuncis. Em sembla que aquesta unitat dels independentistes per a guanyar a Barcelona és possible. —La CUP pot ser una aliada de Neus Munté? —La decisió no s’ha de prendre tan sols des de les posicions del Partit Demòcrata que jo represento. Se n’hauria de parlar molt. Vull dir que amb la CUP hem compartit i compartim una visió i un objectiu com a país. Però a Barcelona i a qualsevol altre municipi, la qüestió del país, que és important, s’ha d’acompanyar d’una proposta de ciutat. Cal posar-se d’acord en com governar la ciutat i quina és la millor manera de servir les persones. I és evident que en el terreny econòmic i social les diferències amb la CUP són molt grans. Hem pogut conviure i hem fet un camí plegats en l’àmbit de país, però no ho veig directament exportable a l’àmbit municipal. —I no cal fer la unitat dels sobiranistes abans, per assegurar la primera posició? —Hem de poder analitzar què ens convé més. Jo em sentiria còmode amb una llista com més transversal millor. La cosa que menys em preocupa és el nom de la llista, però imagino una candidatura amb persones amb carnet de partit i independents. M’agrada molt la participació d’independents en la política. S’ha de treballar per trobar una fórmula còmoda per a tothom que permeti de presentar-nos amb solidesa i força per obtenir la majoria de regidors del ple. —Què en penseu, de la proposta de Graupera? —D’entrada, tothom qui tingui coses a dir sobre Barcelona és benvingut. Les propostes i les idees són sempre bones. Dit això, la proposta concreta de fer unes primàries obertes necessita més concreció. Crec que és un bon ham perquè es parli de la participació i l’apoderament de la ciutadania. Però he de demanar que es toqui de peus a terra i s’expliqui com es poden organitzar unes primàries d’aquesta mena. D’altra banda, sempre defensaré el paper dels partits polítics. Reconec que hi ha coses que cal millorar de la política de partit, però jo hi crec, com a actors polítics de primer ordre. El meu partit té en marxa unes primàries per a escollir un candidat o candidata que pugui guanyar les eleccions. El format, el programa i la candidatura també s’han de preparar bé. No tot són els noms que poses davant. La seva proposta sobrepassa les costures dels partits, evidentment. I cal analitzar la proposta, però li falta molta concreció. —N’heu parlat? —No. Ens coneixem de fa molts anys. Havíem militat plegats a la Joventut Nacionalista de Catalunya, al mateix col·lectiu. El conec, l’aprecio i penso que és una persona amb un cervell privilegiat i amb una trajectòria molt interessant. Però no ens hem vist darrerament. No n’hem parlat. Ja arribarà el moment. Màxima disposició a parlar amb tothom. —Es podrà fer un debat sobre la ciutat que no quedi tapat amb tot això que passa al país? —Segur que les eleccions municipals es veuran influïdes per la situació del país. Falta un any per a les eleccions i ens hem acostumat que les coses passen a una gran velocitat. Allò que un dia sembla una qüestió importantíssima l’endemà ja no és actualitat perquè han passat quatre coses noves també importants. Per tant, es fa difícil de preveure en quin punt exacte es trobarà el clima del país el 9 de juny de l’any que ve, quan presumiblement es faran les eleccions municipals. Sigui com sigui, la gravetat de les coses que passen a Catalunya fa que sigui impossible d’obviar l’actualitat i els objectius nacionals en una campanya i unes eleccions municipals. —Com viviu l’empresonament dels vostres companys? Vau compartir taula de govern fins pocs mesos abans… —Vaig compartir la taula del govern fins pocs mesos abans, però la relació personal i política la vam tenir fins poques hores abans d’entrar a la presó. Ho porto molt malament, com la majoria de gent. Amb molta tristesa, però sobretot amb molta indignació i molt sentiment d’injustícia. Tots els qui són a la presó hi són per motius polítics, sense haver comès cap delicte. Hi ha una construcció absolutament artificial d’un delicte de rebel·lió que la decisió de la justícia alemanya aquesta setmana ha desmuntat completament. Després d’això, cap dels presos polítics hauria de ser ara a la presó. Haurien de ser alliberats immediatament. Tinc la mateixa sensació de tristesa i d’impotència pels companys que són a l’exili. La decisió de marxar de casa és molt dura per a ells i per a les seves famílies. —Deveu tenir el pensament que podríeu ser a la presó ara… —És innegable que aquest pensament l’he tingut. Però no des d’una perspectiva d’alleugeriment o de dir ‘uf, encara sort que no sóc jo’, sinó des de la indignació. Perquè sé que jo no vaig fer res per a merèixer la presó, i els companys que van continuar o que es van incorporar al govern o a la presidència del parlament, tampoc. Cap dels qui són a la presó o a l’exili no han fet res que justifiqui la seva situació. La meva sensació és potser més real perquè conec en primera persona la tasca que feia el govern i l’esperit sempre rotundament democràtic i completament pacífic que va presidir la nostra actuació. Sempre democràtica i sempre pacífica. —Havíeu previst aquesta virulència de l’estat espanyol? Al govern teníeu més informació… —A risc de ser titllada d’ingènua, us asseguro que no em podia imaginar aquesta virulència de l’estat. L’actuació de l’estat el 9-N del 2014 i després em servia com a referència per a imaginar quina podia ser la reacció de l’estat. Entenia que es parlaria de desobediència com aleshores. No em podia imaginar, el 14 de juliol, quan vaig sortir del govern, que el 2 de novembre nou membres del govern entrarien a la presó. De cap de les maneres. Parlo només per mi. Vaig pensar que finalment la política s’imposaria. I també que el sentit comú s’imposaria al sentiment de venjança. Sabia que podia haver-hi unes conseqüències personals pel compliment del mandat del referèndum pel govern i el parlament, però mai que s’arribaria a l’extrem de l’empresonament preventiu de persones que no han comès cap delicte. —La sortida del govern tenia a veure amb intuir una tardor difícil? —En bona part, sí, però hi va haver un cúmul de circumstàncies i va ser una decisió personal. No em va fer fora ningú, no em va cessar el president Puigdemont, sinó que vaig ser jo qui li vaig demanar el relleu perquè em sentia sense força per a encarar aquella tardor que sí, s’intuïa difícil, però no pas amb aquesta magnitud. Jo creia que el millor era que fer un relleu que garantís que les coses arribarien a bon port. Jo ja feia molts anys que treballava amb una gran intensitat. Ja feia anys que era consellera i la tasca de portaveu del govern tenia un desgast personal alt. Vam fer una reflexió amb el president i també amb la família. Vaig considerar que el relleu era necessari. I vaig estar molt satisfeta de com va ser la meva sortida i crec que els canvis van reforçar el govern. En el meu cas, la incorporació com a conseller de Presidència de Jordi Turull em va satisfer, perquè és una persona que admiro, estimo i amb qui som amics des de fa anys. —Què passa amb la visibilitat de les dues preses, Dolors Bassa i Carme Forcadell? Sembla que se’n parli menys. —És cert. Ja va passar amb la Meritxell Borràs i la Dolors Bassa en el primer moment. Torna a passar ara amb la Carme i la Dolors. Diria que s’explica per diversos factors. El pes polític està molt centrat en persones com el president Puigdemont, el conseller Turull i el vice-president Junqueras, i això fa que les preses polítiques hagin quedat en un segon terme. Però també crec que reflecteix el que passa a la societat, que és la menor visibilitat de les dones. És sorprenent, perquè parlem de la presidenta del parlament i la gravetat democràtica que estigui privada de llibertat. I en canvi, no se’n parla amb la intensitat que seria normal. És important que hi posem el focus. A més, em consta que les condicions d’habitabilitat i convivència de la presó d’elles són molt diferents de les presons on hi ha els homes, que són més noves i modernes. —Quin problema hi ha entre el PDECat i Junts per Catalunya? —S’ha parlat i escrit molt sobre aquesta suposada mala relació. Jo ho visc de prop i puc dir que no hi ha una mala relació. Tanmateix, hem de tenir en compte que parlem d’actors diferents i cal desdramatitzar. El Partit Demòcrata és jove, però és un partit clàssic amb estructura i territorialització, jerarquia en la presa de decisions, etc. En canvi, Junts per Catalunya s’ha creat per ser una candidatura, i ara un grup parlamentari, amb una composició diversa de persones amb molta experiència política i persones que no en tenen gens. I això fa que la gestió dels lideratges, les emocions i la presa de decisions siguin diferents a un lloc i a un altre. I que hi pugui haver topades. I ho dic en el bon sentit de la paraula. Insisteixo que cal desdramatitzar. Formem part d’un mateix projecte. Hem d’estar satisfets de com va l’experiència. I cal entendre que la repressió no ajuda a crear un clima de normalitat. No pot ser així. El PDECat i Junts per Catalunya estem condemnats i disposats a entendre’ns. —I ara què s’ha de fer? Qui ha de ser investit? Cada dia ens canvien el candidat i ja no sabem on som. —Forma part de l’excepcionalitat que vivim. No és pas des de Catalunya que canviem de candidat per plaer. Ens trobem amb decisions de l’estat espanyol que impossibiliten o fan molt difícil la investidura d’una persona o d’una altra. Ara hi ha una decisió de les Nacions Unides que dóna més força a la investidura de Jordi Sànchez. Per tant, avui el candidat de Junts per Catalunya és Jordi Sànchez, després que no es pogués fer la investidura de Turull, el dia abans de ser empresonat, perquè la CUP no ho va voler. En tot cas, ara som on som. I cal analitzar molt bé la decisió que ha pres la justícia alemanya sobre Puigdemont, però fins ara el nom que hi ha damunt la taula és el de Sànchez. Hem de fer aquesta investidura. I el pas següent és poder nomenar un govern i tenir un altre altaveu per a denunciar tot això que passa a Catalunya.

Summary: Neus Munté: ‘La unitat dels independentistes per a guanyar a Barcelona és possible’


‘Renteu-vos les mans sovint (amb aigua i sabó o solucions alcohòliques 70%), especialment després del contacte directe amb gent malalta o el seu entorn.’ Heus ací la principal recomanació que fan les autoritats sanitàries per a prevenir no únicament un possible contagi del coronavirus 2019, sinó de més virus com ara el de la grip. Com és que una fórmula tan simple com l’aigua i el sabó és tan eficaç contra virus tan agressius com aquest? És clar que és una mesura preventiva, no pas guaridora, però és ben eficaç, i té una base científica molt interessant, que un professor de química de Nova Gal·les del Sud, a Austràlia, Palli Thordarson, ha popularitzat amb un fil de piulets a Twitter que s’ha fet viral. Tota la informació sobre el Coronavirus, minut a minut Us traduïm al català una part del text amb l’explicació: 1/25 Part 1 – Why does soap work so well on the SARS-CoV-2, the coronavirus and indeed most viruses? Because it is a self-assembled nanoparticle in which the weakest link is the lipid (fatty) bilayer. A two part thread about soap, viruses and supramolecular chemistry #COVID19 pic.twitter.com/OCwqPjO5Ht — Palli Thordarson (@PalliThordarson) March 8, 2020 «Per què el sabó funciona tan bé contra el SARS-Cov-2 i, de fet, amb la majoria dels virus? Perquè és una nanopartícula que s’agrega en la qual l’enllaç més dèbil és la bicapa lípida (el greix). És una trama de dues parts sobre el sabó, els virus i la química supramolecular. El sabó dissol la membrana de greix i el virus s’ensorra com un castell de cartes i ‘es mor’, o més ben dit, es torna inactiu, perquè els virus realment no són vius. Els virus poden estar actius fora del cos unes quantes hores, fins i tot uns quants dies. Els desinfectants, o els líquids, tovalloletes, gels i cremes que tenen alcohol (i sabó) tenen uns efectes semblants però no són realment tan bons com el sabó normal. A part l’alcohol i el sabó, els ‘agents antibacterians’ d’aquests productes no afecten gaire l’estructura del virus. En conseqüència, molts productes antibacterians són bàsicament una versió cara del sabó pel que fa a la manera com actuen contra el virus. El sabó és el millor, però les tovalloletes amb alcohol també són bones si el sabó no és pràctic o no el pots tenir a mà (per exemple, a l’oficina). Però exactament per què és tan bo el sabó?  Sempre m’han fascinat els virus, perquè els veig com un dels exemples més espectaculars que mostren com poden convergir la química supramolecular i la nanociència. La majoria dels virus consisteixen en tres blocs de construcció clau: ARN, proteïnes i lípids. L’ARN és el material genètic viral. Les proteïnes tenen diversos papers, incloent-hi el d’entrar en la cèl·lula objectiu, que ajuda a multiplicar el virus i esdevé fonamentalment un element clau en tota la seva estructura. Els lípids formen aleshores una capa entorn del virus, tant per protegir-lo com per ajudar a propagar-lo i a fer la invasió cel·lular. L’ARN, les proteïnes i els lípids s’autoadhereixen per a formar el virus. Críticament, no hi ha vincles ‘covalents’ forts que mantinguin aquestes unitats unides. En canvi, l’autoadhesió viral es basa en interaccions dèbils ‘no covalents’ entre les proteïnes, l’ARN i els lípids. Junts actuen com un velcro, de manera que és molt difícil de trencar la partícula viral autoadherida. Tanmateix, ho podem fer (per exemple, amb sabó!) La majoria dels virus, incloent-hi els coronavirus, fan entre 50 i 200 nanòmetres. Les nanopartícules tenen interaccions complexes amb les superfícies en les quals es troben. Passa això mateix amb els virus. La pell, l’acer, la fusta, la tela, la pintura i la porcellana són superfícies molt diferents. Quan un virus envaeix una cèl·lula, l’ARN ‘segresta’ la maquinària cel·lular com un virus informàtic, i obliga la cèl·lula a començar a fer moltes còpies fresques del seu ARN i de les diverses proteïnes que componen el virus. Aquestes noves molècules d’ARN i proteïnes s’autoadhereixen amb lípids (normalment presents a la cèl·lula) per a formar noves còpies del virus. És a dir, el virus no es fotocopia a si mateix, sinó que fa còpies dels blocs de construcció que després s’autoadhereixen en nous virus! Tots aquests nous virus finalment saturen la cèl·lula i s’alliberen nous els virus que després passen a infectar més cèl·lules. Als pulmons, alguns d’aquests virus acaben a les vies respiratòries i a les membranes mucoses que les envolten. Quan estossegueu, o especialment quan esternudeu, les petites gotes de les vies respiratòries poden volar fins a deu metres. Hom considera que les més grans d’aquestes gotes són els principals portadors del coronavirus i poden arribar  fins a dos metres. La majoria d’aquestes petites gotes van a parar al damunt de les superfícies i sovint s’eixuguen ràpidament. Però els virus continuen actius! Allò que s’esdevé a continuació té a veure amb la química supramolecular i amb la manera com les nanopartícules autoadherides (com ara els virus) interactuen amb el seu entorn. Ara és el moment d’introduir un poderós concepte de química supramolecular que diu efectivament: les molècules semblants sembla que interactuen amb més força entre si que no les que són més diferents. La fusta, el teixit i la pell interactuen d’una manera intensa amb els virus. Això contrasta amb l’acer, la porcellana i alguns plàstics. L’estructura de la superfície també importa: com més plana sigui, menys s’hi enganxarà el virus. Les superfícies més rugoses poden mantenir realment separat el virus. Aleshores, per què les superfícies són diferents? El virus es manté unit per una combinació d’enllaços d’hidrogen (com els de l’aigua) i el que anomenem interaccions hidròfiles o ‘semblants al greix’. La superfície de les fibres o la fusta, per exemple, pot formar molts enllaços d’hidrogen amb el virus. En canvi, l’acer o la porcellana no fan gaire unió d’hidrogen amb el virus  Quant de temps roman actiu el virus? Depèn. Hom pensa que el coronavirus SARS-Cov-2 es manté actiu en les superfícies favorables durant unes quantes hores, potser un dia. La humitat (es dissol), la llum solar (llum UV) i la calor (moviments moleculars) fan que el virus no sigui tan estable. La pell és una superfície ideal per a un virus! És ‘orgànica’ i les proteïnes i els àcids lípids de les cèl·lules mortes de la superfície interactuen amb el virus mitjançant els enllaços d’hidrogen i les interaccions hidrofíliques ‘semblants al greix’. De manera que quan toques una superfície d’acer que tingui una partícula de virus, se t’enganxarà a la teva pell i, per tant, es transferirà a les mans. Però (encara) no t’has infectat. Tanmateix, si et toques la cara, el virus també hi pot anar a parar. En aquest cas, el virus és perillosament a prop de les vies respiratòries i de les membranes mucoses de la boca i els ulls. De manera que pot entrar.  Per a netejar-te aquest virus de la pell, de les mans, el sabó actua de manera molt més eficient que no simplement l’aigua. L’aigua amb sabó conté unes substàncies anomenades amfipàtiques, algunes de les quals són molt semblants als lípids de la membrana del virus. Les molècules de sabó ‘competeixen’ amb els lípids de la membrana del virus. I també competeixen amb molts altres enllaços no covalents que ajuden les proteïnes, l’ARN i els lípids a mantenir-se junts. El sabó ‘dissol’ efectivament l’adhesiu que manté el virus unit. Afegiu a això tot d’aigua. El sabó també supera les interaccions entre el virus i la superfície de la pell. Aviat els virus es desprenen i cauen com un castell de cartes a causa de la inacció combinada del sabó i l’aigua. El virus se n’ha anat! La pell és força aspra i arrugada, de manera que cal fregar i remullar força per assegurar que el sabó arribi a tots els plecs.» La pèrdua d’olfacte i gust, nous símpotmes coronavirus 2019

Summary: Coronavirus: per què rentar-se les mans amb aigua i sabó és tan eficaç?


La fiscalia ha demanat a la sala penal del Tribunal Suprem espanyol que comuniqui a la mesa del congrés i a la del senat ‘l’aplicació immediata’ de l’article 384 bis de la llei d’enjudiciament criminal per a suspendre els presos polítics que ahir van assumir el càrrec de diputats i de senador. La fiscalia ha fet públic l’escrit l’endemà que Oriol Junqueras, Jordi Sànchez, Jordi Turull, Josep Rull i Raül Romeva prenguessin possessió com a parlamentaris. El ministeri públic considera que la sala del Suprem que presideix Manuel Marchena ha de prendre la iniciativa i instar les cambres a aplicar aquest precepte legal. Aquest és el procediment que es va seguir el juliol passat quan el jutge instructor, Pablo Llarena, va demanar al Parlament de Catalunya que suspengués els diputats en presó preventiva i processats per rebel·lió i que havien estat elegits diputats en les eleccions del 21 de desembre de 2017. Aquesta interpretació de la llei, aplicada als presos polítics, fou denunciada repetidament no solament pels advocats dels presos sinó també per diversos juristes. En parlava l’advocat i ara diputat al congrés Jaume Alonso-Cuevillas, que recordava la jurisprudència del Tribunal Constitucional espanyol en relació amb la suspensió de diputats processats per rebel·lió: ‘S’ha d’entendre relacionada amb actes terroristes, segons que diu la sentència 199/87 del TC.’ Efectivament, aquesta sentència diu: ‘Per definició, la rebel·lió és realitzada per un grup que té el propòsit d’ús il·legítim d’armes de guerra o explosius, amb una finalitat de produir la destrucció o eversió de l’ordre constitucional.’ Segons aquesta sentència del TC, la suspensió d’acord amb el 384 bis de la llei d’enjudiciament criminal s’ha d’aplicar en el cas de processats per rebel·lió, entenent la rebel·lió de la manera que no l’ha entès la fiscalia en cap moment d’ençà de la tardor del 2017, és a dir, un alçament violent amb l’ús d’armes o d’explosius. Fins ara, els magistrats del tribunal que jutgen els presos polítics han estat partidaris que siguin les meses del congrés i del senat que suspenguessin els diputats empresonats, aplicant el reglament de les cambres i sense necessitat que el Suprem els hagués d’instar a fer res.

Summary: La fiscalia demana a Marchena que cometi el mateix abús de Llarena amb els presos polítics


El Debat Constituent engegarà la fase participativa ciutadana entre finals de febrer i març. Així ho ha explicat Lluís Llach durant la darrera formació i la presentació de la nova etapa de la plataforma, creada a partir de la tasca del Fòrum Cívic i Social pel Debat Constituent que va impulsar el president de la Generalitat, Quim Torra. El cantautor i ex-diputat de JxSí ha demanat a l’assemblea reunida aquest migdia al Poblenou (Barcelona) que s’impliqui en la fase de participació, perquè el missatge de construir la República sigui vinculant per als partits. Llach ha elogiat l”eina fantàstica’ que formen les 52 Enteses comarcals i de districte, la coordinadora que articula els debats al territori. El Debat Constituent ha celebrat la seva darrera jornada formativa al Centre Moral i Cultural del Poble Nou, després de la sèrie de trobades celebrades a Girona, Sabadell, Tarragona, Corbins-Lleida i Manresa. Aquestes reunions han servit per generar eines de formació i debat i recollir aportacions dels assistents al qüestionari que guiarà la fase participativa del projecte. Fins el 15 de febrer se seguiran recollint aportacions al qüestionari a través de les Enteses i, a finals de febrer, s’espera que s’iniciïn els Debats Ciutadans participatius. En aquesta fase es farà una crida a tota la ciutadania per donar la seva opinió sobre els temes que es portaran a debat, tal com ha insistit Llach. La participació es podrà fer a través dels actes i debats que organitzarà la xarxa d’Enteses arreu del territori i també a través de la web.

Summary: El Debat Constituent engegarà la fase participativa ciutadana a partir del febrer


L’atac feixista de dissabte a la matinada al nou centre LGTBI de Barcelona ha originat una gran mobilització de resposta contra la intolerància i l’extrema dreta. Centenars de manifestants han sortit aquest vespre als carrers de Barcelona per a protestar contra l’atac. Hi han assistit també la batllessa, Ada Colau, i la portaveu del govern, Elsa Artadi, entre més dirigents polítics. L’Ajuntament de Barcelona, que ha denunciat l’acció a la fiscalia per un delicte d’odi, ha convocat la concentració a les portes del centre, juntament amb la plataforma LGTBI.cat. La resposta multitudinària ha desbordat el carrer del Comte Borrell, ple a vessar. ‘No passaran’ ha estat una de les proclames més recurrents. També s’han alçat alguns castells en suport del col·lectiu LGTBI. En l’atac, van trencar vidres de l’entrada del centre i van fer pintades d’amenaça de mort contra el col·lectiu LGTBI. Ahir, desenes de veïns van respondre-hi espontàniament amb papers adhesius de colors. Més de mig centenar de persones van enganxar missatges de rebuig a l’atac i en defensa de les llibertats sexuals. ‘Som un barri gay friendly‘, ‘Stop homofòbia’, ‘Aquest lloc és necessari’, ‘Prou’, ‘Tolerància’ o ‘No esteu sols’ són alguns missatges que es podien llegir a la porta del centre LGTBI. El carrer Borrell ple a vesar de lluita i solidaritat 🏳🌈✊ Feixistes, racistes, LGTBIfòbics i excloents; els que només atien l’odi no són benvinguts al barri ni enlloc.#ProuLGTBIfòbia#SantAntoniBarriDeTotes#NoEnsFaranFora pic.twitter.com/zTPLMwbomb — Fem Sant Antoni (@FemSantAntoni) January 28, 2019 Els que avui ataquen la comunitat #lgtbi ahir treien llaços grocs o agredien dones. És feixisme! #ProuLGTBIfobia #ProuFeixisme #nopassaran pic.twitter.com/nh5bMN0VUz — Josep Àlvarez i Picos 🎗 (@jaipcat) January 28, 2019 “No pasarán!”. La respuesta ciudadana ante el ataque al centro LGTBI emociona 🏳🌈💪🏻 pic.twitter.com/nDsJHMnFGM — Carlos Illana (@carlosillana) January 28, 2019 Avui hem donat suport al centre #LGTBI atacat aquest cap de setmana. Tots units fent pinya #equitat #castellers #niunpasenrera #culturapopular pic.twitter.com/qvq9WuUwnE — CVG (@cvg_cat) January 28, 2019  Cridem #NoPassaran davant el centre #LGTBI de #Barcelona en protesta a l'atac neonazi.#ProuLGTBIfòbia pic.twitter.com/o0XK2RVGLW — UCFR #STOPVOX (@UnitatvsRacisme) January 28, 2019 A la manifestació antifeixista al Centre LGTBI de Barcelona. Diversitat i tolerància sempre!! #LGTBIBarcelona pic.twitter.com/2XPAYjJkNU — Encarna Galindo (@encarna72) January 28, 2019 ¡La calle a reventar! Todos condenamos el ataque al #CentreLGTBI 🌈✊🏼¡No nos callarán!#StopLGTBIfobia #SantAntoni#Barcelona pic.twitter.com/fCn8Hfc6eA — Rodrigo (@rodrigopumarejo) January 28, 2019 Concentració gran i necessària davant el centre #LGTBI de #Barcelona en protesta a l'atac neonazi.Unitat contra la #LGTBIfòbiaUnitat contra el feixisme#NoPassaran#ProuLGTBIfòbia pic.twitter.com/jsrVDW4YbF — UCFR #STOPVOX (@UnitatvsRacisme) January 28, 2019 Carrer Borrell ple de gom a gom i crits de No passaran a la concentració contra l'agressió al centre LGTBI de Barcelona pic.twitter.com/C0484wm3HG — Mariana Cantero (@cantero_mariana) January 28, 2019

Summary: Protesta multitudinària contra l’atac al centre LGTBI de Barcelona


La batllessa de Barcelona, Ada Colau, no assistirà a les rebudes oficials a Felipe VI de diumenge i dilluns, que visita la ciutat en motiu del Mobile World Congress. Així ho ha avançat El Suplement de Catalunya Ràdio. Sí que assistirà, però, al sopar oficial al Palau de la Música Catalana i a la inauguració del congrés. ⚠ #EXCLUSIVA | El Suplement us avança que ADA COLAU no participarà a les rebudes oficials a FELIP VI de diumenge i dilluns. Sí que assistirà al sopar de benvinguda del #MWC18 i a la inauguració el congrés. pic.twitter.com/jpNWltsKKm — El suplement (@elsuplement) February 24, 2018 Colau ho ha justificat així. ‘Una cosa és el respecte institucional i l’altra és retre homenatge’, ha dit Colau, que ha volgut deixar clar que sí que assistirà al sopar institucional d’obertura del MWC demà diumenge al Palau de la Música i a la seva inauguració dilluns. ‘He comunicat a protocol de la casa reial que no participaré a les habituals rebudes oficials al rei. Ara mateix no pertoca per responsabilitat institucional davant de les milers de persones que van patir càrregues policials duríssimes i arbitràries a 27 escoles de la nostra ciutat l’1-O’, ha assenyalat. I ha retret al monarca la seva ‘zero empatia’ amb aquests lesionats de l’1-O: ‘En comptes de mantenir-se neutral i cridar a la concòrdia es va posicionar amb les tesis més dures i més repressives’, ha lamentat. Serà la primera vegada que el rei espanyol visitarà Catalunya després de l’1-O i després del 26 d’agost, en motiu de la manifestació a Barcelona en repulsa dels atemptats terroristes de La Rambla i Cambrils. Aquell dia els assistents el van escridassar ben fort. Més absències El secretari de les Tecnologies de la Informació i la Comunicació (TIC) del Govern de la Generalitat, Jordi Puigneró, ha anunciat aquesta setmana que no assistirà a la inauguració del Mobile World Congress (MWC) com a protesta de la presència del monarca, que presidirà l’acte. També ho faran el secretari d’Empresa, Joan Aregio, i el secretari general d’Empresa i Coneixement, Pau Villòria, que han declinat d’assistir al sopar oficial perquè no hi podran ser ni Carles Puigdemont ni Oriol Junqueras. En una carta dirigida al director general del Mobile, Villòria explica que no assistiran al sopar davant la situació d”anomalia i excepcionalitat’ que ‘impedeix’ la presència de la màxima representació del Govern.

Summary: Colau no assistirà a les rebudes oficials de Felipe VI al Mobile però anirà al sopar de benvinguda


Sílvia Bel (1970) és actriu de teatre, cinema i televisió. Actualment treballa al serial de TV3 Com si fos ahir i té quatre projectes de teatre embastats al Teatre Lliure, la Sala Beckett, la Biblioteca de Catalunya, i el TNC. Alhora és políticament activa, i durant el procés polític actual ha pres una posició ben evident. Sense anar més lluny, va ser l’encarregada de llegir el manifest a la manifestació unitària ‘Tombem el règim’ convocada a Barcelona divendres passat per a protestar contra la repressió. En aquesta entrevista, feta dimecres passat a Barcelona, ens parla de la seva trajectòria professional i vital a la primera part, de política nua i crua a la segona i dibuixa clarament el lligam entre totes dues. —El teatre us ve de família? —No. El meu pare va treballar tota la vida en una fàbrica de vidre, la Torrassa, de l’Hospitalet, i la meva mare era mestressa de casa. Tots dos del Baix Llobregat: la mare de Molins de Rei i el pare de Corbera de Llobregat. Es van casar i van tenir dues nenes. Ell va entrar a treballar a la fàbrica a catorze anys, i fins que es va jubilar. —Ben estrany. Jo em pensava que els independentistes eren tots de famílies de l’alta burgesia catalana. —Nosaltres sabem que no és així i que no és cert tampoc que no hi hagi classe treballadora d’aquí. Els meus pares són vius tots dos i viuen tothora amb l’esperança que les coses milloren i que ho puguin veure. Fins que jo tenia deu anys vam viure a Hostafrancs, en un pis diminut de la Gran Via, un setè. Llavors vam anar a viure a Molins de Rei, on el meu avi tenia un hort i va acabar fent un pis. Hi vaig créixer. —Als pares no els devia fer gaire gràcia que féssiu teatre. —Quan vaig dir al meu pare que volia estudiar per a actriu, al principi va dir que ell creia que nosaltres havíem de tenir l’oportunitat que no va tenir ell: tenir estudis. I em va dir: ‘Això no és per a tu, Sílvia. Nosaltres no som d’una família que ens puguem permetre aquestes coses. Has d’estudiar i buscar-te un futur una mica més prometedor del que jo vaig tenir.’ —I què li vau respondre? —Que això no ho havia triat jo, que ja és triat per algú altre. Jo ho sento així i és una cosa que sento per dins. No puc triar una altra cosa. Aquell any, per primera vegada l’Institut del Teatre era carrera universitària, títol universitari. Llavors el meu pare va dir: ‘Bé, d’acord.’ I si no passava les proves d’accés, faria filosofia, que m’agradava molt. A mi m’agradaven més les ciències i la lògica, però vaig entrar a l’Institut del Teatre. —I de seguida vau trobar feina. —Vaig començar a treballar molt d’hora. I he tingut sort en aquest ofici, perquè cal un punt de sort. —I el 1998 cap a Madrid. —Jo vaig conèixer al pare de la meva filla, l’actor Karra Elejalde, perquè feia teatre a Barcelona i vam estar junts uns quants anys. Vam estar a Madrid, sí, i vam fer-hi uns quants films. Vaig tenir la nena, a 29 anys, i quan vaig tornar a Barcelona, després haver estat uns anys amb el Karra, vaig tenir la sort de trobar Josep Maria Mestres, director de teatre, que em va oferir un paper en un teatre molt petit, l’Espai Brossa. —A La Xarxa, l’obra que us dóna el reconeixement. —Exacte, perquè en realitat havia fet films molt taquillers però professionalment no m’havien aportat cap canvi. En canvi, el text de Joan Brossa, en un teatre petitíssim a Barcelona, va fer que vinguessin molts crítics i que rebés crítiques molt bones, i sempre he anat tenint feina. —Estar tan políticament marcada us ha tancat portes? —És molt difícil de dir aquestes coses, no és tan fàcil. Pot ser que passin i que no en siguis conscient. Jo això no ho sé i per tant no puc dir que m’hagi passat. Però penso que, al marge d’això, un no pot deixar de dir allò que pensa sempre que no ofengui ningú. No hem de tenir por. Si un viu amb la por, ‘ai si dic això’…Al final què tenim? En l’autenticitat també hi ha això de tirar endavant. —He vist que vau treballar amb Amos Gitai. —Vaig anar a un càsting via Teatre Lliure. Era un espectacle basat en el llibre de Flavi Josep que narra la guerra dels jueus contra els romans el segle I dC. Allò va ser una experiència inoblidable, perquè l’home era un dèspota, i amb perdó. Però ho era: no es portava bé amb la gent del seu equip. Cal reconèixer-li que té molt de talent i a París era un fenomen, que estigui clar. Però en el tracte personal era complicat, feia plorar a la gent. Jeanne Moreau hi era, en aquest espectacle, i van acabar fatal; se’n va anar emprenyada. No estava disposada a permetre segons quines coses i l’obra es va aturar, no es van fer més funcions. Des de llavors la vaig admirar profundament. Defensant els companys i a mi, així la recordo. —I, d’experiències molt positives, quines tindríeu? —En general, el teatre és per a passar-ho bé. I jo, sempre que n’he fet, n’he gaudit. He treballat mot amb Josep Maria Mestres i Sergi Belbel i sempre he gaudit moltíssim. —Quan us polititzeu? —Jo sempre havia tingut l’ideal de poder viure en un país que fos lliure. Em considero una persona amb ideals independentistes de fa moltíssims anys. De sempre, diguéssim. —Aquesta setmana heu anat als Lledoners. Us hauríeu arribat a imaginar mai que visitaríeu presos polítics? — No. Mai. Vaig escriure-ho en una carta a Toni Comín que vau publicar a VilaWeb. Som molt amics i li deia que des de casa meva es veu casa seva i que jo em pensava que, un fet així, no hauria passat mai. Tot això era inimaginable. I la presó també. Quan hi vaig entrar, un noi que havia tingut un permís em diu: ‘Véns a veure l’Oriol Junqueras. És molt amic meu. Digues-li “llibertat!”‘ D’una banda em va fer molta il·lusió veure’ls i poder-hi parlar, però quan vaig arribar a casa vaig sentir una profunda tristesa. Allà dins no em va sortir, perquè era més gran la il·lusió de poder-los veure. Però ja en sortir de la presó, amb les portes que es tanquen i deixant enrere una gent que… escolta, que hi hagués pogut ser qualsevol del meu entorn. De fet, els coneixia personalment tots. Junqueras és de Sant Vicenç dels Horts i jo de Molins de Rei, havíem coincidit a molts llocs. Vaig veure Jordi Sánchez, Joaquim Forn, Raül Romeva i Oriol Junqueras. A casa vaig estar pensant amb la imatge d’ells rere el vidre. Llavors, sola, em va venir una cosa aclaparadora, com si allò no fos real. Costa tant d’assimilar. —Abans del 21-D dèieu que sortiríeu al carrer sense por. —Jo explico que nosaltres hem estat un moviment pacífic i que jo em considero pacífica i no violenta. Jo no vaig pegant ni cremant res. I que ens diuen violents? Si us plau. Això és com, si vas pel carrer, et diuen porc i, en lloc de mirar-te’l i somriure-li perquè vas dutxat, doncs no, t’olores, vas cap a casa i et preguntes si ho ets. Violents?! No podem creure que ho som, perquè no ho som. No puc entrar en aquest marc mental. —Com veieu el moment actual? —Mira, no podem caure en el parany que l’independentisme es divideixi per matisos. Ja sabem que en la política hi ha hagut un cert trencament, un cert estupor. En aquest període han sortit a la llum un conflicte que ha desorientat la gent. Els qui teníem clar que anàvem cap a un lloc no deixem que ens facin caure en el parany de dividir-nos entre nosaltres. La repressió, l’han sentida molt de prop aquests polítics, encara que siguin de partits diferents. I ni ells ni nosaltres hem de caure en el parany de barallar-nos i dividir-nos quan l’objectiu és comú. —Sou crítica envers la manera com s’ha portat el procés després de la DUI? —De crítica, se’n pot ser sempre, i de comprensiva també. D’una banda, jo sóc critica envers algunes coses, però, naturalment, veient la responsabilitat enorme que tenien i la que et cau a sobre, no els faria retrets destructius. No va amb la meva manera d’entendre les coses. Continuem endavant, construint. Això és un pas que vam fer i n’hem de fer més. No és contra ningú i és legítim que pensem que tenim dret de poder fer un referèndum i de triar el futur. —Fer un referèndum o desplegar el que ja vam fer? —Ara cau una mica lluny, el desplegament. I si no hi ha cap altre referèndum, doncs s’obren uns altres escenaris. Però, òbviament, el que no considero és el de ‘tots calladets i cap a casa’. Això no, després del que ha passat és impossible. No hi ha retorn. I com més repressió han exercit, més s’han equivocat i menys retorn hi ha. Continuen amb aquesta idea i així no se’n sortiran. Per tant, no és que digui que estigui segura que nosaltres ens en sortirem, és que estic segura que ells no se’n sortiran. Ells no se’n sortiran. Per aquest camí, segur que no. És impossible. No es pot reprimir la gent, tu. Han triat la repressió i això els treu la raó. Quan un té la raó, per què la vol, la violència? Si tenim la raó, per quin concepte hauríem de fer servir la violència? La violència, l’han de fer servir ells, que potser no tenen raó.

Summary: Sílvia Bel: ‘No hi ha retorn’


Com cada any, també aquest Sant Jordi VilaWeb us convida a visitar la redacció del diari a Barcelona. A les sis i a les set de la tarda, en dues sessions, el director del diari, Vicent Partal, us rebrà als qui vulgueu conèixer com funciona el diari i us passejarà per les instal·lacions del mateix, explicant-vos com el fem. Si ho voleu també podreu comprar els vostres llibres de Sant Jordi a la Botiga de VilaWeb on, també de sis a vuit, Vicent Partal mateix signarà exemplars dels seus llibres, amb Josep Casulleras, cap de redacció i autor de ‘La batalla de l’exili‘. La redacció de VilaWeb és al carrer Ferlandina 43 de Barcelona. I l’horari especial de la Botiga avui dia de Sant Jordi és d’onze del matí a dos quarts de nou, sense tancar al migdia.

Summary: Per Sant Jordi, portes obertes a la redacció de VilaWeb: visita guiada i signatura de llibres


La diputada Rosa Pérez Garijo ha estat elegida nova coordinadora general d’Esquerra Unida del País Valencià. Era l’única candidata que s’havia presentat al Consell Polític Nacional i ha rebut seixanta-quatre vots a favor (54,7%), quaranta-set en contra i sis abstencions. Pérez ha reiterat l’oferta d’integració a l’executiva de les dues candidatures que van concórrer a l’assemblea del febrer. També s’hi ha aprovat l’executiva amb un total de seixanta vots favorables, trenta-set en contra i setze abstencions. A més de Pérez, la integraran Sergi Rodríguez (organització i finances), Luis Poveda (secretari d’organització), Cristian Vieneses (extensió organitzativa), Aurora Mora (comunicació), Alba Quesada (comunicació interna), Nahuel González (acció política), Esther López (confluències), Manu Clemente (política municipal), Rosana Montalbán (adjunta d’àrees) i Jaume Giner (estudis, programa i elaboració política). Resten onze llocs vacants, que es cobriran amb deu persones de la candidatura que va encapçalar Rosa Albert, i una última per a la d’Òscar Navarro, en el cas que arribin a un acord amb la nova coordinadora general del partit. Actualment Pérez és la responsable de Memòria Democràtica en la Diputació de València. La seva candidatura s’havia anomenat ‘Endavant l’esquerra per a guanyar el país’ i la formaven noms de pes com l’ex-diputada Esther López, l’ex-portaveu a les Corts Ignacio Blanco i l’eurodiputada Marina Albiol. Entre els reptes que s’ha plantejat, destaca donar visibilitat a Esquerra Unida, potenciar la comunicació política, enfortir la participació de la militància, recuperar el debat polític en el marc del Consell Polític Nacional, reivindicar la tasca municipal i invertir en la formació de càrrecs públics. Pretenen recuperar el portal de transparència del partit, que els òrgans de la direcció retin comptes obligatòriament i que s’impulsin espais de debats i propostes. El Consell Polític Nacional d’Esquerra Unida tria com a coordinadora general a @RosaPerezGarijo pic.twitter.com/VzW1IyKPlT — Esquerra Unida PV 🔻 (@esquerraunida) April 28, 2018

Summary: Rosa Pérez, elegida nova coordinadora general d’Esquerra Unida del País Valencià


Després de mesos d’instrucció i més d’un any de presó preventiva d’alguns dels acusats, finalment avui comença el judici contra els presos polítics catalans. Això sí, avui, i segurament demà, no veurem la declaració de cap pres ni de cap dels més de cinc-cents testimonis. Els primers dies són reservats a això que s’anomena ‘qüestions prèvies’. Sense tecnicismes, és la fase en què –abans de valorar les proves– les defenses i les acusacions exposen davant el tribunal totes les vulneracions de què han estat objecte, demanen proves i testimonis que no els han admès i, fins i tot, sol·liciten la nul·litat de la causa. Com a preàmbul, tal com estipula la llei d’enjudiciament criminal espanyola, el judici oral començarà amb la lectura dels escrits d’acusació i defensa. A continuació, és previsible que les defenses s’esplaïn, perquè durant tot el procés han denunciat vulneracions de drets com el de la defensa, d’un judici just o de tenir el jutge predeterminat per llei, fet que ja van posar de manifest davant Manuel Marchena en les qüestions de pronunciament previ i els va ser refusat. Vuit exemples del joc brut del Suprem al començament del judici contra el procés Avui els advocats dels presos insistiran a dir que han tingut molt poc temps per a preparar la defensa. La pressa per a començar el judici perquè acabi abans del maig, quan començarà la campanya de les eleccions, ha precipitat les decisions principals del tribunal, fet que atempta contra el dret de preparar la defensa del judici en condicions òptimes. En una macrocausa com aquesta, amb dotze acusats, mig miler de testimonis acceptats i centenars i centenars de documents, els advocats només hauran tingut deu dies entre l’assenyalament del judici i el començament. El refús de proves i de testimonis també pot centrar part de les consideracions de les defenses. De la fiscalia, de l’advocacia de l’estat espanyol i del partit d’extrema dreta Vox, els set magistrats presidits per Manuel Marchena n’han acceptat gairebé totes les peticions. En canvi, de les defenses, no. La defensa de Cuixart, per exemple, ja va anunciar que tornaria a demanar tres proves que no li havien admès. Per exemple, un informe fet per Scotland Yard que analitzava vídeos del 20 de setembre i el primer d’octubre de 2017 des d’un punt de vista de l’existència de violència i els contrastava amb els informes de la policia espanyola. Les defenses també podrien afegir-hi la falta d’imparcialitat de la Guàrdia Civil, perquè en els seus informes hi inclouen valoracions i s’allunyen del deure d’imparcialitat, fet que podria atemptar contra el dret de presumpció d’innocència i el dret de defensa. Tots els drets que pot haver vulnerat Llarena en nou mesos d’instrucció Un altre dels arguments fonamentals de les defenses dels presos serà la manca d’imparcialitat del jutge instructor, Pablo Llarena. Com ja havien fet constar en recursos desestimats anteriorment, els advocats recordaran que el jutge va vulnerar els drets polítics d’Oriol Junqueras, Raül Romeva, Josep Rull, Jordi Turull i Jordi Sànchez perquè els va impedir d’assistir a sessions parlamentàries; que va trencar la seva imparcialitat després de dir en un acte públic que no eren presos polítics; i que la causa, de fet, és inconstitucional, perquè els consellers no es poden jutjar per rebel·lió si el seu president, Carles Puigdemont, no pot ser jutjat per aquest delicte després de la resolució del tribunal de Slesvig-Holstein. Fonts de les defenses expliquen que és improbable que el tribunal accepti la nul·litat del judici, com també qualsevol de les consideracions que es facin. Així que hagin intervingut els advocats de les defenses –calculen que una hora i mitja cadascun– i la fiscalia, l’advocacia de l’estat i l’acusació popular, el tribunal podria resoldre en l’acte in voce o esperar a emetre una sentència, que és l’opció més probable.

Summary: Què són les qüestions prèvies? Així començarà el judici contra el procés


S’han acabat les especulacions i tot indica que les eleccions seran al maig, com era previst, juntament amb les municipals. L’endemà de les eleccions andaluses, el president de la Generalitat, Ximo Puig, n’ha valorat els resultats i ha dit que l’avanç de l’extrema dreta amb els resultats de Vox n’és la pitjor conseqüència. Una extrema dreta que cal frenar, ha afirmat, ‘perquè la democràcia no és irreversible’. També s’ha mostrat preocupat per la presència de l’extrema dreta al País Valencià, que aquests últims mesos hi irromp com una anomalia democràtica ‘intentant marcar una agenda cultural i part de la política’. No obstant això, diu que està segur que el País Valencià ‘no escoltarà aquests cants de sirena’. Sobre un possible avançament electoral, el president ha refermat la idea de l’estabilitat i la consolidació del final de legislatura com a principal objectiu. ‘Hi ha moltes coses que farem amb un pressupost que espere que done resposta als problemes reals dels valencians’, ha dit. Puig ha afegit que era contrari a un superdiumenge electoral i, per tant, no vol que Pedro Sánchez avanci les eleccions espanyoles. La vice-presidenta i portaveu del Consell, Mónica Oltra, ha lamentat els resultats de les eleccions andaluses i ha indicat que ‘no és mai una bona notícia que les dretes, les polítiques de dreta i els discursos de dretes avancen’. Segons ella, el govern del Botànic, posant les persones en el centre, és ‘modèlic, exportable i la vacuna contra el creixement de la ultradreta’.

Summary: Puig descarta un avançament electoral després del daltabaix del PSOE a les eleccions andaluses


Identitat, exili, desarrelament, memòria, recerca dels orígens, responsabilitat i violència marquen amb ferro roent l’obra de Wajdi Mouawad. L’editor de Periscopi i de Mouawad al català, Aniol Rafel, ens explica com va entrar en l’obra d’aquest escriptor libanès establert al Quebec i per què ara n’edita un volum que recull les quatre obres teatrals de l’autor: Litoral, Incendis, Boscos, Cels. El llibre, que arribarà a les llibreries el 13 de març, coincideix amb l’estrena de l’obra Boscos, el 29 del mateix mes a la Biblioteca de Catalunya, per la companyia La Perla 29, que ha estrenat a Barcelona tot el teatre de Mouawad. L’edició conté un pròleg del director teatral Oriol Broggi i un postfaci de la traductora Anna Casassas. La traducció d’aquestes peces és obra de Cristina Genebat i Raimon Molins. Llegiu-ne un fragment. Així s’explica l’editor Aniol Rafel: Quan Wajdi Mouawad truca a la porta El primer cop que vaig sentir parlar de Wajdi Mouawad va ser quan un parell d’estudiants de traducció, en Pau i la Gemma, van posar-se en contacte amb l’editorial, que aleshores tot just feia les primeres passes, per transmetre’ns la seva fascinació per un autor d’origen libanès que havien descobert. Poc després vaig ser un dels afortunats que vaig poder veure Incendis al teatre Romea, on feia poc que La Perla29 havia començat a representar-la. Va ser una de les experiències teatrals més intenses que recordo i va confirmar-me que tenia al davant un autor i una obra excepcionals. En arribar a casa em vaig dedicar a investigar sobre Wajdi Mouawad i vaig trobar que feia poc que havia publicat una novel·la que estava rebent molt bones crítiques. Vaig llegir-la (devorar-la), i l’impacte, el xoc, la commoció, es va repetir. Tan aviat com vaig poder, doncs, la vaig contractar i vaig encarregar-ne la traducció a l’Anna Casassas. Mesos després l’edició en català d’Ànima es convertia en una realitat que va marcar un abans i un després per a l’editorial. El fenomen Mouawad havia començat. Lectors i més lectors anaven quedant commocionats per una lectura intensa, bestial, dura i bellíssima. I enmig de tot plegat, el premi Llibreter. I més gent que s’apropa a Mouawad i no en surt indemne. Com no en surt indemne qui s’acosta a les seves obres representades sobre un escenari. Suposo que per això en una de les primeres converses que recordo amb l’Oriol Broggi de seguida em va suggerir que considerés la publicació de les seves peces teatrals. La idea, però, topava amb un dels grans prejudicis del sector editorial, que diu que el teatre no es llegeix. Però la proposta va trobar terra adobada. De manera que, quan temps després, des de La Perla29 em van explicar que tenien previst representar Boscos, l’única de les quatre obres que encara no s’ha estrenat a Catalunya, i em preguntaven si seria una bogeria que publiquéssim la tetralogia, des de Periscopi de seguida vam decidir-nos-hi. Enteníem que havíem de posar a disposició del lector en català un volum amb els quatre títols amb què Mouawad ha adquirit el renom internacional. Entre altres coses perquè, tal com explica l’Oriol Broggi al pròleg: «La força del que està escrit en aquestes pàgines és tan profunda que les paraules, les frases i les imatges queden gravades amb una brutalitat inaudita al cor de qui les llegeix.» Boscos s’estrena a la Biblioteca de Catalunya el pròxim 29 de març. La sang de les promeses, el volum que inclou Litoral, Incendis, Boscos i Cels, el podreu trobar a llibreries a partir del dilluns 13. Aniol Rafel

Summary: Avançament editorial: ‘La sang de les promeses’ de Wajdi Mouawad


Fa quaranta anys, Serguei Dovlàtov, l’estiu de 1977, va treballar al parc turístic dedicat a Aleksandr Puixkin. Aquell estiu, cada dia hi arribaven autocars plens de turistes vinguts d’arreu de la Unió Soviètica. Volien fer una visita cultural i conèixer de prop “els paratges” on visqué una de les seves glòries nacionals més notables. En aquesta novel·la, El parc, el protagonista és Borís Alikhànov, un periodista sense feina i carregat de deutes, que decideix seguir el consell d’un amic i se’n va a fer de guia al parc museu Puixkin. Serà una manera remunerada de passar l’estiu i un bon mètode per trencar certes dinàmiques. Llegiu-ne un fragment. A partir del 6 de març a les llibreries. Els editors de Labreu ens en parlen en el text que segueix: ‘Aquests dies la premsa britànica parla dels plans del govern rus de construir una rèplica del Reichstag en un parc temàtic militar. Naturalment es tracta de què les criatures puguin reviure amb orgull i emoció una de les gestes soviètiques més destacades de la Segona Guerra Mundial: la caiguda de Berlín, simbolitzada pels soldats soviètics plantant la bandera roja al capdamunt del parlament alemany. Fa quaranta anys, Serguei Dovlàtov, l’estiu de 1977, va treballar en un altre parc temàtic una mica diferent: al parc turístic dedicat a Aleksandr Puixkin. Aquell estiu, cada dia hi arribaven autocars plens de turistes vinguts d’arreu de la Unió Soviètica. Volien fer una visita cultural i conèixer de prop “els paratges” on visqué una de les seves glòries nacionals més notables. En canvi, avui dia, les visites d’aquesta casa museu són més aviat discretes. I seguim amb contrastos: fa quaranta anys, Dovlàtov era un perfecte desconegut. El coneixien quatre intel·lectuals mal comptats i molts el menyspreaven perquè consideraven que anava massa per lliure. La gran majoria dels seus conciutadans no el podien conèixer perquè la censura soviètica no li permetia publicar els seus relats. Ell no suportava la idea d’haver de seguir inèdit, però no es decidia a marxar. Després de molt de temps de resistir-s’hi, el 1979 va emigrar i es va instal·lar a Nova York. Durant una pila d’anys només va poder publicar a l’estranger, principalment als Estats Units, i va fer-se famós primer allà, en gran part gràcies a la publicació dels seus relats a la prestigiosa revista ‘The New Yorker’. Va rebre els elogis del poeta Brodski i del narrador Kurt Vonnegut. Fins a finals dels vuitanta, amb la Perestroika, no va ser possible editar cap dels seus llibres en territori rus. Però ara que fa gairebé trenta anys que va morir, a Rússia gaudeix d’una popularitat considerable: la gent fa servir expressions i sentències aparegudes originalment als seu relats (molt sovint sense saber qui les va fer populars). I alguns, fins i tot, per descriure una situació paradoxal i sorprenent parla d’una “situació dovlatiana”. En aquesta novel·la, El parc, la sisena obra de Dovlàtov que publiquem a LaBreu, el protagonista és Borís Alikhànov, un periodista sense feina i carregat de deutes, que decideix seguir el consell d’un amic i se’n va a fer de guia al parc museu Puixkin. Serà una manera remunerada de passar l’estiu i un bon mètode per trencar certes dinàmiques. El primer peatge és l’entrevista de feina. Té la impressió que no només s’espera d’ell que conegui vida i miracles d’Aleksandr Puixkin, sinó que també professi una devoció il·limitada pel poeta, cosa que el seu caràcter sorneguer i crític no li permet. A través de descripcions fetes amb poquíssimes pinzellades i diàlegs esmolats anirà retratant la fauna del parc: els guies devots o excèntrics, els responsables del parc, els funcionaris, els visitants de les diferents regions del país i sectors econòmics, els vilatans, els parroquians dels bars. I d’entrada es mostra satisfet perquè assoleix un cert equilibri emocional i una mica de pau, coses que no podia trobar a la gran ciutat prop dels amics i de l’exdona i la seva filla, a qui seguia veient de forma intermitent. Però en llampegades sobtades de clarividència, veu el seu futur i té la certesa que aquella pau no durarà. Fa temps que la seva dona li diu que vol emigrar i endur-se la filla. A més li diu que no entén perquè no fa un pensament, ell també. Si tant et queixes que aquí no podràs publicar mai els teus relats, perquè no te’n vas? Ai, si fos tan senzill! Aquest debat intern li suposa una veritable tortura. Emigrar significa renúncies i sacrificis per qualsevol que s’hi trobi, però per a Borís Alikhànov abandonar el país i el tracte diari amb la llengua és un preu massa alt. Fins i tot algun membre del partit li diu, off the record, que si en té l’oportunitat foti el camp. Però hi ha moltes raons per no posar-s’hi, un d’ells la burocràcia i comèdia es veuria obligat a fer. I per a Alikhànov, això no és poca cosa. Esperem que gaudiu de la visita al Parc Puixkin, les aventures i el sentit de l’humor de l’entranyable Alikhànov i la deliciosa traducció de Miquel Cabal, plena de troballes i diàlegs brillants. ‘

Summary: Avançament editorial: ‘El parc’ de Sergei Dovlatov


Ha arribat el dia de l’última acció amb una data prevista del Tsunami Democràtic (de moment): la reivindicació del dret d’autodeterminació i del lema ‘Spain, sit and talk’ en ocasió d’un Barça-Madrid que la lliga espanyola ja va ajornar per por de les protestes. Arribat el dia, s’imposen els titulars que destaquen el vessant polític més que no l’esportiu de la jornada.  L’acció del Tsunami Democràtic durant el Barça-Madrid, minut a minut A El País, el periodista Iñaki Gabilondo diu en el seu videobloc que el Tsunami ja va guanyant aquest Barça-Madrid, per l’ajornament previ, ‘que va regalar als independentistes un mes de publicitat gratuïta a escala mundial’. Afegeix Gabilondo que el segon gol és haver aconseguit ‘tancar’ els protagonistes del partit en un mateix hotel, el Sofía, per a un recorregut definit de quatre-cents metres fins a l’estadi, blindats per la policia. Destaca també la capacitat de l’activisme independentista de burlar les autoritats, com en el cas de les urnes de l’1-O. Confia, això no obstant, que ‘quan la pilota comenci a rodar el futbol imposarà el seu poder aclaparador’. A El Mundo, titulen: ‘Barcelona-Reial Madrid, un clàssic en alerta: l’objectiu del Tsunami no és la suspensió.’ En aquest article destaquen el blindatge policíac de les expedicions del Barça i el Madrid, i la suposada preocupació del club blaugrana perquè el Camp Nou no s’ompli del tot per l’augment dels abonaments alliberats i la dificultat per a vendre entrades. Tot allò que se sap sobre l’acció del Tsunami Democràtic pel Barça-Madrid En aquest mateix diari s’han aferrat a un petit mural que ha aparegut avui al passeig de Gràcia en què es veuen els jugadors Gerard Piqué i Sergio Ramos fent-se un petó. ‘Un petó entre Piqué i Sergio Ramos per a defensar el diàleg Catalunya-Espanya’, titulen. També a El País: ‘Un petó abans del clàssic més polémic’. El dibuix és obra de l’artista TvBoy, que l’ha batejat ‘Spain, kiss and talk’. SPAIN KISS AND TALK💋🗣Pg de Gràcia P. Cataluña. Barcelona amanece esta vez con un nuevo beso: el de Sergio Ramos del Madrid con Gerard Piqué del Barça. Los dos jugadores, vienen a representar España y Catalunya en el auspicio de una solución al conflicto político entre los dos. pic.twitter.com/hhlWuchjSB — Tvboy (@tvboyofficial) December 16, 2019 A El Confidencial posen els seus lectors en alerta per la intencionalitat que amaga la petició del Tsunami d’anar amb una ràdio, aigua i entrepà al Camp Nou. ‘Té molta més intenció que no sembla’, diuen en aquesta notícia titulada ‘El truc analògic del Tsunami Democràtic per a ‘rebentar’ el clàssic: emissores pirata FM’. Consulten especialistes en ciberseguretat, com David Marugán, que diu: ‘Muntar un transmissor FM comercial és baratíssim, per poc més de cent euros en tens un amb diversos quilòmetres d’abast’. L’objectiu seria esquivar el blocatge digital de les comunicacions, expliquen. ‘La idea no és nova. Manifestants i activistes a Egipte van utilitzar aquest mateix sistema quan el govern de Hosni Mubarak va tallar l’accés a internet el 2011’. A El Español ja veuen a venir la ‘pluja de pilotes i pancartes al Camp Nou’. Expliquen que ‘la difícil detecció de les pilotes inflables en els controls facilita l’acció independentista per a paralitzar el partit’. Qui hi posa més tremendisme és el programa ‘El Chiringuito’, del canal Mega, i al ‘Jugones’ de la Sexta, ambdós presentats per Josep Pedrerol. Després de molts dies repetint imatges de barricades en flames, d’encaputxats i de llambordes volant, ara han vist que la cosa pot tractar de pilotes. I així ha reaccionat Pedrerol: 🚨🚨PROTESTA con PELOTAS HINCHABLES en el Camp Nou según 'La Vanguardia'.@jpedrerol: "Yo soy Madrid o Barça y a la 3ª PELOTITA ME VOY". pic.twitter.com/aerEk0VmmO — El Chiringuito TV (@elchiringuitotv) December 17, 2019 I amb una difusió del dispositiu de seguretat carregada d’alarmisme: 🚨 ¡INFORME #JUGONES! Todo lo que necesitas saber sobre la seguridad en #ElClasico, aquí. 👇 pic.twitter.com/Lbjg5XPLzm — El Chiringuito TV (@elchiringuitotv) December 17, 2019

Summary: La premsa de Madrid, alarmada pel Tsunami unes hores abans del Barça-Madrid


El Conselh Generau ha confirmat la primera mort per coronavirus a l’Aran, la d’una persona de 90 anys amb patologies prèvies que es trobava ingressada a l’Espitau de Vielha. Amb cinc nous casos de Covid-19 confirmats aquest dijous, ja en són un total de 22 els positius a la Val. L’executiu aranès ha informat que ahir es van donar dues altes hospitalàries i es va realitzar un trasllat a l’Hospital Arnau de Vilanova de Lleida. Pel que fa a la resta de centres sanitaris de l’Alt Pirineu, hi ha ingressats quinze casos a l’Hospital del Pallars i quatre persones més a la Fundació Sant Hospital de la Seu d’Urgell. A l’Hospital de Cerdanya hi ha tres persones a planta, dos de les quals han ingressat en les darreres hores.

Summary: El Conselh Generau confirma la primera mort per coronavirus a l’Aran


Un de cada quatre trasplantaments de ronyó a l’Hospital Clínic de Barcelona es realitza amb cirurgia robòtica, i l’hospital espera arribar al 40% dels trasplantaments, segons ha informat el centre avui en un comunicat. Aquest any l’hospital ha portat a terme 55 trasplantaments de ronyó, dels quals 14 han utilitzat una tècnica mínimament invasiva: ‘Des de l’estiu passat hem fet un salt important i volem continuar per aquest camí’, ha explicat el cap del Servei d’Urologia del Clínic, Antonio Alcaraz. Alcaraz ha destacat que la cirurgia robòtica és utilitzada per als trasplantaments renals de donant viu, i l’equip mèdic opta per la cirurgia oberta quan es preveuen ‘dificultats quirúrgiques’. L’equip d’Alcaraz és grup de referència en la introducció d’aquesta tècnica a Europa per ser pioners i per nombre de trasplantaments portats a terme amb el robot Da Vinci Xi. ‘Gràcies al compromís de tot l’equip hem pogut situar al Clínic en l’avantguarda europea i mundial del trasplantament’, ha afirmat el cirurgià. Mínimament invasiu La cirurgia mínimament invasiva, que es pot portar a terme amb quatre petites incisions a l’abdomen del pacient, disminueix el risc de complicacions i afavoreix una ràpida recuperació del pacient trasplantat. L’òrgan s’introdueix o s’extreu per la vagina en el cas de les dones o mitjançant una incisió de sis centímetres en el melic en el cas dels homes. L’agost del 2015 un equip liderat per Alcaraz va extreure dos ronyons per nefrectomia transvaginal i els va implantar en els receptors mitjançant cirurgia robòtica, usant el robot Da Vinci Xi.

Summary: Un de cada quatre trasplantaments de ronyó a l’Hospital Clínic és fa amb cirurgia robòtica


Ha concedit entrevistes tot el dia. Ningú no vol perdre l’oportunitat d’entrevistar Kilian Jornet, que fa dues setmanes que va enfilar-se al sostre del món en una sola tirada de vint-i-sis hores. Una gesta increïble. Insaciable i inconformista, set dies més tard ho va tornar a fer i va deixar bocabadat tothom. Després de descansar uns dies a Noruega, on resideix amb la seva companya, fa una ronda per atendre els mitjans. Ahir Barcelona, avui Madrid i després París i Londres. Reconeix que es troba descol·locat. A la ciutat se sent com un peix fora l’aigua. Però té paciència infinita i mostra comoditat quan li preguntem sobre el seu terreny: la muntanya, l’última expedició a l’Everest i Summits of my Life, el projecte que acaba de tancar. I no defuig res. Ofereix reflexions sobre els riscs de l’alpinisme, explica com el va afectar la mort de l’alpinista i amic Ueli Steck i parla de política, ara que s’acosta un referèndum. —Què vàreu sentir quan vau fer cim? —Un sentiment d’objectiu aconseguit. He arribat aquí, que és el que m’havia proposat. No hi ha una emoció forta. Quan fas cim aquí al Pirineu o als Alps, depenent de per on hagis pujat, és com rebre una dosi d’adrenalina. En canvi, aquesta sensació no la vaig sentir perquè estava bastant cansat, i el cervell funcionava en modalitat de reserva, al mínim, perquè saps que no pots gastar energia. I l’emoció no et fa sobreviure, no la sents. Estàs content. Estàs alleugerit perquè no has de pujar més amunt. —Totes dues vegades vàreu fer cim de nit. Era la intenció inicial? —La primera vegada la previsió era anar molt més de pressa, però vaig tenir una gastroenteritis. I al final vaig haver d’anar a poc a poc, perquè havia d’anar parant cada deu passos per culpa dels vòmits o de les rampes. I la segona vegada, la meva idea era arribar a la tarda al cim. Però va haver-hi molt males condicions. De fet, la previsió meteorològica deia que faria bon temps: gens de vent i un cel clar. Però va fer bastant vent i va nevar tot el dia. Això em va obligar a obrir camí, el vent molestava molt i per una altra banda encara estava una mica cansat de la primera ascensió. Al final vaig acabar veient la posta de sol al cim. —Un moment que recordareu. —Va ser bastant bonic. Ets allà dalt, sol, veus la posta de sol i penses que tens tota la nit per tu sol per ser allà dalt. —Encarar sol l’ascensió amb la foscor davant vostre, el mal de panxa… No us va passar pel cap fer marxa enrere? —No, perquè anava pujant i dient: mentre no tinguis cap problema gros, és a dir, mal d’altura o congelacions, quin perill real hi ha? El fet de no trobar-me bé em feia anar lent, que és una putada. Però vaig pensar: què pots fer, millor que això? I vaig tirant cap amunt. Durant aquests últims anys he fet molta preparació psicològica a la muntanya per poder sostenir situacions compromeses i estar-hi confortable. —I això com s’entrena? —Fent tirades llargues en zones completament sol, en terrenys molt tècnics. Als Alps i a Noruega. L’objectiu és poder viure una situació límit dins la meva zona però sentir-m’hi confortable. Aquesta preparació és progressiva. Al final fas coses per les quals fa anys tenies por. I aquella mateixa situació, potser, tres anys enrere l’hauria viscuda amb por i amb una corda. I ara anava en modalitat solo i sentint-me a gust, sense tensió. I si no estàs en tensió, no perds energia. —Des dels 7.000 metres d’altitud, on us deixa Sébastien Montaz, fins al cim, hi trobeu dificultats tècniques? —De fet, fins als 8.400 vas caminant. Jo m’ajudava amb dos bastons. I a partir d’allà et trobes els tres graons. El primer és molt fàcil, gairebé ni hi poses les mans. El segon sí que és més complicat. Hi ha tres escales. Les dues primeres les vaig poder escalar pel costat i en la tercera em vaig haver d’agafar. Però és un terreny que, comparat amb altres passos que he fet, era de poca dificultat. En el tercer esglaó vaig trobar unes rampes de gel per la banda esquerra i vaig passar bé. De dificultat tècnica n’hi ha, però no pateixes. —En Sébastien va informar que estàveu bé quan passàveu pels set mil metres. A partir d’aquell moment van transcórrer moltes hores sense que ningú no en sabés res. Va ser una tria vostra? —Sí, és el que volia. Fer el cim era un extra. Per a mi la manera de fer-ho era el més important. I per a mi l’èxit era saber si era possible de fer una classe de muntanyisme concret: anar sense oxigen, sense cordes fixes, sense xerpes i sense cap comunicació. És a dir, no portava ni telèfon satèl·lit ni ràdio. I al final, les decisions que prens allà a dalt, les prens tu sol perquè no tens cap ajuda externa. Si tens una paranoia, tu vius la paranoia. No tens ningú que et digui que al·lucines, ni ningú que t’informi que ve mal temps. Aquesta va ser la meva tria. —És benvist arriscar-se així en el món de l’alpinisme clàssic? —Totes les formes són vàlides i bones. Jo no crec que hi hagi ni bones maneres ni males maneres d’anar a l’Himàlaia. Tothom sap què fa, com ho fa i per què. Al final cadascú té unes raons concretes per a prendre més o menys riscos o per fer-ho d’una manera o una altra. I totes són bones. I de fet és interessant veure les maneres com un escala, el perquè, com entrena. —Totes aquestes hores que van passar van crear una situació de nerviosisme social pel que us hagués pogut passar. —Això és una cosa que jo no he volgut mai. Quan vaig amb expedicions, vull escalar. I sempre dic: jo marxo i quan torni ja us diré què ha passat. Com que hi havia més expedicions i aquestes també comuniquen què fan els altres, el primer intent el vàrem comunicar. Si passa res, quina importància té saber si m'he matat al minut zero o els dos dies següents? —Però us estimàveu més que no es digués. —Sí. En el segon ascens vaig dir que no diguéssim res. No vàrem dir res i, de fet, va començar a córrer el rumor. Però no vaig dir res a ningú, ni a la meva mare. Només hi havia dues persones que ho sabien; una és la meva companya. Eren les dues úniques persones que sabien que aquell dia pujaria. Tu hi vas, escales i si passa res, quina importància té saber si m’he matat al minut zero o els dos dies següents? —Però teniu una dimensió social i, vulgueu o no, sou un referent per a molta gent. I aquell diumenge i part del dilluns molta gent va viure la vostra ascensió amb neguit. —Jo estava bastant desconnectat. A la tornada la meva companya em va dir: ‘Veus aquests cabells blancs? Són culpa teva.’ Però bé, ho vaig escollir així. Fer alpinisme d’aquesta manera vol dir acceptar certs riscos, com no portar localitzador amb què em puguin seguir, ni xerpes que vagin dient com estic per telèfon satèl·lit cada vint minuts. Quan sóc a la muntanya vull anar vivint aquesta experiència. No vull estar connectat amb el món. Vull viure el que vaig vivint allà i ser-ne conscient. Vull prendre les decisions que crec que són correctes sense deixar-me influir. I és per això que prenc aquesta decisió de no comunicar res. En Sébastien no va saber com estava fins que no em va veure a cinc-cents metres del camp base. —Abans que intentéssiu la segona ascensió, ens van sorprendre unes paraules de la vostra mare. Us aconsellava que no ho féssiu. ‘Per a una mare és una mica dur’, deia. Patiu per la por dels éssers que us envolten? —Intentes abstreure-te’n. I és fàcil perquè fas una activitat que requereix estar concentrat en l’instant precís. I estar concentrat fa que tota la resta desaparegui. I no només la gent de casa, sinó també el que has fet cinc minuts abans i el que faràs un minut més tard. —Què us sembla que hi hagi tanta implicació emocional de tanta gent que no coneixeu de res? —Hi ha molta gent que em segueix, i coses com la que he fet poden excitar més perquè és concret. És com el futbol. Com pot ser que una persona s’enfadi o sigui feliç perquè onze paios hagin guanyat un partit? Com es pot explicar? L’esport és una cosa molt absurda. Al final no és altra cosa que una activitat que et procura una emoció intrínseca i ser-ne espectador et pot donar inspiració i idees. És curiosa, l’emoció humana. —També hi ha un procés d’identificació amb uns valors que teniu molta cura de transmetre. —És clar. És com quan érem al Cho Oyu quan es va morir en Ueli . Per una banda, hi ha un sistema de valors que et cau a terra perquè, a banda de l’amistat i el lligam personal, des de fora tot el que representava en Ueli, en un moment s’ensorra. I això t’afecta. Tot aquest sistema de valors i la manera de veure la muntanya, et demanes si era vàlid. Era correcte? —Us va fer dubtar? —Sí, et fa tenir dubtes. Preguntes. Realment és una ximpleria jugar-me la vida per intentar pujar un cim d’aquesta manera? Val la pena fer-ho d’aquesta manera, d’aquesta manera innovadora, sabent que augmentes molt el risc? És clar, quan ho aconsegueixes saps que és possible d’escalar d’aquesta manera. I hi ha una satisfacció molt gran però t’obre moltes portes. Però d’altra banda, fas el descens i penses que ets un beneit perquè te l’has jugada molt. Hi ha dies de tot. Al final el que vehiculava en Ueli era això, aquest estil, aquesta manera d’entendre la muntanya. I en el moment de la mort, és clar, et preguntes si era vàlida o no? —I què responeu? —A l’Everest hi vaig anar sabent que no volia prendre cap risc. —Només dues setmanes després de la mort de Ueli Steck. —Sí. Amb ell havíem escalat junts, teníem projectes junts. Érem amb l’Emilie al Cho Oyu quan ho vàrem saber. Mires al costat i penses en la dona d’en Ueli i… Ningú no vol acabar així. Però vols escalar i vols fer coses, coses noves. Hi ha moments en què prens més o menys riscs depenent de la situació de la vida o de la situació emocional. I aquest va ser un dels moments en què no en volia perdre. Per exemple, la meva idea era pujar  per una altra via i el primer dia que vaig arribar al camp base vaig començar a pujar-hi. Però hi havia gel blau i vaig veure que valia més baixar. Volia jugar sobre segur. Segurament en una altra situació, si en Ueli no hagués tingut l’accident, molt probablement hauria acceptat aquell risc. Mentalment hauria cregut que valia la pena. El problema que hi ha en les expedicions és que es valora si fas cim o no. I fer cim és una anècdota —Ferran Latorre comentava fa poc en una entrevista de VilaWeb: ‘Espero que no es malinterpreti, que en Kilian ha de decidir. Ha demostrat un talent únic i ha de triar si vol fer alpinisme de veritat o no. Alpinisme compromès. Fer rutes d’alta dificultat, perquè quan el terreny és complicat és quan costa ser veloç.’ Hi esteu d’acord? —A mi m’agrada la polivalència. Tant gaudeixo pujant l’Everest, com corrent la Zegama o fent un quilòmetre vertical. I veig molt clar que no em vull passar dos mesos en un camp base i que si vull fer expedicions seran curtes. D’aquesta manera he vist que l’aclimatació funciona bé, que al cap de set dies o vuit pots fer un vuitmil i que pots encadenar cims d’aquesta manera. És la manera que a mi em satisfà perquè pots entrenar a casa, tornes de l’expedició i estàs bé. De fet dissabte vaig fer una cursa. I podia córrer amb normalitat. He vist que no em significa un desgast de temps ni d’energia gaire gran. D’una altra banda, al final, el problema que hi ha en les expedicions és que es valora si fas cim o no. I fer cim és una anècdota. Una conseqüència. Però no és l’objectiu final. És a dir, intrínsecament, la diferència entre fer cim i no fer-ne és ínfima. El que és valuós és que l’activitat sigui interessant. —Per exemple? —Mireu, l’any passat vàrem provar d’obrir una nova ruta a la cara nord-est de l’Everest. Vàrem ascendir fins als 7.800 metres. Però va venir mal temps i vàrem tenir dificultats. Però bé, vàrem fer una activitat molt tècnica, de gran altura i de molt compromís. Estàvem sols i havia nevat durant el monsó. I, intrínsecament, aquella activitat m’ha aportat exactament el mateix que haver fet el cim dues vegades. Però aquella vegada no vaig tenir entrevistes i ara sí. És a dir, externament es valora haver fet el cim o no. I normalment les activitats d’alpinisme molt poques vegades acaben amb èxit. Però t’aporten moltíssimes coses. D’aquest últim viatge en el qual he pujat el Cho Oyu i l’Everest, del dia que estic més content és de quan vaig pujar a 8.400 metres. —Per què? —Per la manera, per la velocitat i pels dies que previs d’aclimatació. Va ser brutal aquell dia. I havia estat un entrenament en què vaig sortir del camp avançat, vaig tardar sis hores a arribar a 8.400 i vaig baixar en tres. I coses com aquesta et fan veure quines possibilitats hi ha a la muntanya. Amb Ueli Steck, parlàvem d’això: que al final es valora molt fer cim o no, però no és pas la cosa més important. De fet, a l’Himàlaia ja hi havia estat a l’hivern intentant una cara difícil i fent esquí extrem, intentant una via nova o fent vies difícils en muntanyes de set mil i escaig. I són activitats d’alt nivell, però com que no són de vuit mil doncs no tenen repercussió. M’agrada tot. No deixaré de competir per fer els catorze vuitmils. No els vull fer. A mi em motiva fer una cursa, al cap de dues setmanes fer un vuitmil, al cap de dues setmanes fer una via tècnica als Alps i al cap de dues setmanes un quilòmetre vertical. —Ueli Steck volia unir el Lhotse i l’Everest, una proposta que heu definit de futurista. És una de les vies que emprendreu, és a dir, fer travesses alpines que impliquin estar uns quants dies a grans altituds, per exemple? —Sí, aquests anys a l’Himàlaia he obtingut unes quantes experiències. Per exemple, l’any passat, vaig adquirir l’experiència de poder fer vies tècniques tot sol, amb material molt lleuger i en terreny desconegut. I l’aprenentatge d’enguany és que es poden passar molts dies per sobre de vuit mil metres i fent tirades llargues. Cada vegada que vas a l’Himàlaia proves coses noves i s’obren noves possibilitats. Va ser difícil acostumar-me que la gent em reconegués, i que em diguessin que ho faig molt bé, que sóc un campió —Durant la vostra carrera us heu fixat objectius i projectes diversos. Heu anat cremant etapes. A final del 2011, vau tenir un episodi de saturació i vau abandonar la Cavalls del Vent. Explicàveu en una entrevista que no us omplia el que fèieu. —Sí. És que sóc una persona bastant asocial. No he convidat mai ningú a sopar a casa. La gent té coses més bones a fer. Jo quan quedo amb algú a fer muntanya, vaig a fer muntanya. Allò d’anar a fer la cervesa després és perdre el temps. Sí, sóc una persona d’aquesta mena. En general em costa bastant estar amb gent perquè em demana molta energia. Ara estaré quatre dies per ciutats i després tornaré a casa perquè necessitaré dues setmanes sense veure ningú. Només veuré la meva companya. Vull sentir el silenci, sentir la solitud i recarregar l’energia. Em va ser difícil d’acostumar-me que la gent em reconegués, i que em digués que ho faig molt bé, que sóc un campió. I no és veritat. Cadascú fa les coses que fa perquè ha escollit un camí a la vida. Com que hi poses voluntat, doncs fas les coses bé. Però aquest impacte del reconeixement de la gent em va costar. —No us pot tornar a passar una cosa semblant ara? Teniu una situació d’exposició mediàtica enorme. Us prova més? —Crec que sí. També han passat uns quants anys des d’aleshores, he après a trampejar millor aquesta part més social. També visc on visc per això, precisament. En tornar de l’Everest, volia anar a casa, passar-me dues setmanes allà entrenant sol, abans de baixar aquí. I durant aquestes setmanes les xarxes socials quasi ni les he mirades. I he intentat dir: ‘Tornem a la normalitat abans d’això.’ —Això ho feu per una necessitat de subsistència, de modus vivendi, o també hi ha una voluntat de transmetre valors a la gent? Què pesa més? —Quan comences, quan ets adolescent, vols mostrar-te. És l’edat de saber qui ets, mostrar-te i posar-te al mapa. L’ego hi té un pes important. Després, depenent de com siguis, hi ha gent que ho manté i gent com jo, que ho odia. Però d’una altra banda tens la necessitat de saber si vols continuar fent això; per tant, has de continuar fent un treball a part. I després et vas adonant que la influència que pots tenir arriba a la gent i que pots transmetre. Això és bonic. Avui, a través de les xarxes socials, som capaços d’influir, de deixar-nos influir. Hi ha coses molt interessants allà fora. Que ens arriben i que les podem interpretar i que podem deixar que ens inspirin i dir: ostres, aquesta persona és interessant. Com l’Alex Honnold, que fa escalada lliure. És brutal això que ha fet, que em pot aportar a mi? Doncs et pot aportar coses, idees. O allò que fa un científic. Caram, és molt interessant! Com ho puc aplicar jo a la vida? Sí que és veritat que hi ha molta informació que rebem que després hem de trobar el temps de digerir-la. Crec que estan molt bé les xarxes d’avui dia, les interaccions, però necessitem temps per a assimilar-les. Amb la influència que tinc com a persona per haver guanyat curses, doncs mira, van sortint projectes com el de Langtang amb el qual hem aconseguit reunir els diners per a construir cent setze cases. Per una altra banda, a mi l’ecologia em preocupa, el futur, les noves generacions, com els anirà. Hi ha una part hipòcrita, perquè jo faig molts viatges amb avió i es gasta molt molta benzina. Però després intentes ser coherent. A casa tenim un hort. Tota la verdura la cultivem nosaltres, no menjo carn… Intentem fer el màxim de trajectes possibles amb tren o amb bici. Intentem reduir al màxim. Per aquest motiu a casa no tenim ni calefacció ni aire condicionat. És a dir, tothom pot ser influent d’alguna manera amb les conviccions que té. —I ara necessiteu un altre projecte com Summits of my Life? —No em sentiré descobert pel fet de no tenir un projecte. També sóc molt del dia a dia. M’agrada llevar-me, mirar per la finestra i veure si fa bon temps per a sortir a entrenar. Posaré el mateix interès anant a fer el cim del dia, que pujant l’Everest. Aniré al cent per cent en tots dos casos. Idees i projectes, n’hi ha molts. Després sí que és cert que a vegades necessites estructurar algunes coses si vols dur endavant projectes més grans. Però de moment, aquest s’ha acabat i ara vull fer temporada de córrer. I després ja veurem què ve. —De fet, tornareu a fer la Ultra Trail del Mont Blanc (UTMB), tot i que havíeu dit que no hi tornaríeu. —Des del primer any que la vaig fer, per la manera com em van tractar, no tinc bona relació amb ells. Però bàsicament enguany la faré perquè hi ha molt bon nivell. Hi ha hagut molt pocs ultres amb un bon nivell. Jim Walmsley, Sage Canaday, Tim Tollefson, Luis Alberto Hernando… Hi van els millors. Al final sóc un competidor i m’agraden les curses on hi ha nivell. —Us agrada picar-vos, oi? — Sí, sí, sóc un picat! M’encanta anar a entrenar amb els joves i reptar-los. Al final la competició no és altra cosa que un joc. —Per cert, han batut el rècord d’una de les vostres proves predilectes, Zegama. Hi tornareu per recuperar-lo? —Tinc ganes de tornar-hi. Però no pel rècord. Hi he anat cada any que he estat bé i hi tinc molt d’afecte, a l’organització, al lloc… —Sébastien Montaz… fins a quin punt és important? No s’entén el projecte de Summits of my Life sense ell. —I tant que no. Ell és qui mostra tot el que faig. A banda de ser un dels meus millors amics, és una persona que té una facilitat brutal a la muntanya. És capaç d’esquiar un pendent de 50 graus d’inclinació amb la càmera a la mà. O escalar un sisè grau i filmar. Enregistra amb absoluta seguretat en qualsevol terreny. I per una altra banda, té la mateixa manera de veure la muntanya. És molt plàstic absorbint coses, té moltes idees i és capaç de captar el millor en moltes modalitats. —Com us vàreu conèixer? —Va ser l’últim any del Kilian’s Quest. En Sébastien era guia i feia vídeos per a alguns clients i el van contractar. Va filmar aquell any, i a partir d’aleshores vàrem començar a fer activitats de muntanya junts i ens vàrem fer molt amics. Hi ha molt pocs cineastes que puguin fer activitats d’aquesta manera. En l’expedició de l’Everest, jo vaig marxar de Ginebra amb una maleta de 23 quilos. Això era tot. I en Seb, amb tot el material de film, crec que en portava menys de 30! I és la demostració que amb molt poc material es poden aconseguir grans resultats. Vàrem fer volar el dron a 7.500 metres, em va filmar corrent… —Ell us va enregistrar fins als 7.500 metres oi? —Sí, ell portava un dron, un camescope i GoPros. Aquestes últimes són les que vaig portar jo per fer el cim i, malgrat que era de nit, en tenim imatges enregistrades. Ja anem començant a enregistrar la pel·lícula amb tot aquest material i el de l’any passat. —Ja teniu reservat l’1 d’octubre? — Ho vaig saber fa dos dies! Com que corro la Cavalls del Vent, em sembla que seré per aquí. Anirem a votar, sí. —Teniu clar el sentit del vot? —Sí, és clar. I això que jo mai no he estat independentista ni nacionalista. De petit sí que volia que la Cerdanya fos independent perquè n’estava fins als collons de la gent que pujava de Barcelona els caps de setmana. Però després d’això vaig començar a viatjar i em vaig adonar que no tinc sentiment de país. He viscut a Catalunya, França i ara a Noruega. Em puc sentir com a casa en molts llocs diferents. Però sóc dels que votarà sí perquè Espanya… Cap a on va? Com a país, què fa? És a dir, en tots els aspectes que s’hauria de progressar, retrocedeix. Observant les traves que posen en molts aspectes que podrien evolucionar, crec que no ho poden fer pitjor. Sóc d’aquesta mena d’independentistes, que no ho faig per un sentiment nacional, sinó per allunyar-se d’Espanya i del tracte que té sobre Catalunya. —Com definiríem políticament en Kilian? L’hem vist tenir afinitat amb ICV, amb la CUP però amb tocs anarquistes. —Mireu, jo he votat molt poques vegades. Molt poques. Les podria comptar amb els dits d’una mà. De fet, crec que l’objectiu final seria abolir la política. Però per això caldria una educació molt diferent i molt profunda perquè la gent fos molt més responsable i solidària amb la resta. I això es veu en països on hi ha menys densitat de població, en els quals hi ha menys problemes. No hi ha robatoris ni conflictes. Però bé, som molt lluny de l’anarquisme. Hi va haver una època en la qual em sentia pròxim a ICV per l’ecologia i després a la CUP en l’àmbit social. No em sento amb la superioritat moral per a dir a la gent què ha de fer —Avui encara és notícia Guardiola perquè diumenge va llegir un manifest en favor del referèndum. En els mesos vinents, us veieu fent un gest similar? O no us agrada exposar-vos mediàticament? —Més que mediàticament, jo crec que l’esport, en general, és massa mitificat. I jo no em sento amb la superioritat moral per a dir a la gent què ha de fer. Jo sóc un paio que corre una mica més de pressa que els altres. Que m’ho digui un filòsof que pensa, un mestre, que és qui crea el futur; que m’ho digui un científic, que pot parlar sobre molts temes… Jo no tinc una superioritat moral per dir què s’ha de fer o què no s’ha de fer. —Però tot i ser esportista, no heu defugit mai de parlar de política. —Perquè al final som persones i has de dir el que penses. A mi si m’ho demanen, dono la meva opinió. Cadascú ha de ser lliure de dir què pensa. És bàsic.

Summary: Kilian Jornet: ‘Allà dalt no tens ningú que et digui que al·lucines’


La Generalitat i l’Associació Catalana d’Universitats Públiques (Acup) treballen en un programa per donar asil universitari a refugiats per a aquest curs, una via paral·lela al reassentament europeu amb la qual volen acollir ‘al màxim possible’ de persones, ha explicat la consellera de Treball, Afers Socials i Famílies, Dolors Bassa, en una entrevista d’Europa Press. El seu departament ho estudia en coordinació amb el d’Empresa i Coneixement i les àrees de Cooperació per al desenvolupament del govern, i aprofundiran en aquesta via a partir de setembre amb la voluntat de desbloquejar la lenta arribada de refugiats procedents dels programes europeus, que només han reubicat 42 persones a Catalunya, com han retret en repetides ocasions a l’estat espanyol. La proposta vol generalitzar les experiències d’acollida i d’ajuda a refugiats que està impulsant la Universitat de Barcelona (UB) –que ha rebut 64 sol·licituds–, amb intenció de ‘sistematitzar-lo per a tot Catalunya’, i inclourà la possibilitat que facin estades professors refugiats. A més d’aquesta via, que permetria una fàcil integració a l’espai universitari, el govern treballa en l’asil hospitalari, amb el qual vol acollir persones que necessitin hospitalització quirúrgica important i que permetria atendre també l”àmbit familiar’, ha destacat. Paral·lelament a aquests preparatius, Bassa ha explicat que la Generalitat viatjarà al setembre a Brussel·les (Bèlgica) al costat de vuit governs autonòmics més per exigir que s’accelerin els programes de reubicació, després que signessin al març un manifest conjunt, en què van retreure a la UE els ‘mesos d’inacció’. Tot i que aquest viatge estava previst per a aquest estiu, l’han posposat fins al setembre, i la consellera ha afegit: ‘Amb l’estat espanyol, sempre l’excusa ha estat que estan en funcions, per tant esperem que ara, a partir que sigui possible que hi hagi govern, la comunicació sigui més fàcil’. Comunicació gairebé nul·la Bassa ha reiterat la crítica a la falta de comunicació amb el govern espanyol en l’acollida, que segueix sent ‘gairebé nul·la’, doncs dóna a conèixer l’arribada de refugiats amb només 24 hores d’antelació, tant a Catalunya com a altres governs autonòmics, per exemple Navarra i el País Valencià. En algunes ocasions s’assabenten abans de l’arribada a través d’entitats, a la qual cosa se suma que les informacions que arriben del govern espanyol són sovint confuses, per exemple amb números erronis sobre fills i edats: ‘Ens sembla més que és un tema de descontrol d’ells, i de poc interès a formalitzar bé aquest programa de reassentament dels refugiats’. ‘Des d’aquest juny estem preparats per rebre 1.000 persones’, ha afirmat, i ha afegit que gràcies a l’inventari de recursos d’ajuntaments i particulars que recull la Generalitat preveuen arribar a una capacitat de 1.600 persones al setembre. A finals de l’any que ve la xifra podria ascendir a entre 4.500 i 5.000 persones, sobre el càlcul del 0,05% que recomana la UE en proporció a la població, tot i que ha afirmat que estarien oberts ‘als que convingui’ acollir.

Summary: Generalitat i universitats preparen una via d’asil per a estudiants


L’escàndol desencadenat arran de la destitució de l’ex-cònsol espanyol a Escòcia Miguel Ángel Vecino l’estiu passat es fa cada vegada més gran, qüestiona el paper de Josep Borrell com a ministre d’Afers Estrangers disposat a qualsevol cosa per a frenar l’independentisme i compromet les relacions diplomàtiques de l’estat espanyol. Avui, el diari Voz Populi ha difós un correu electrònic enviat pel cap de gabinet de Borrell, Camilo Villarino, el 22 d’abril proppassat al cònsol a Escòcia d’aleshores dient-li que tenien ‘sota vigilància’ alguns cònsols acreditats per diversos països a Barcelona. Vecino, un cop destituït, ja va explicar que Borrell l’havia obligat a executar ‘ordres inconstitucionals’, com ara evitar una visita d’un grup de parlamentaris catalans al parlament escocès per no perjudicar el govern de Pedro Sánchez abans de les eleccions del 28 d’abril. També va impedir una visita de la Cambra de Comerç d’Edimburg a Barcelona i el viatge d’una delegació d’empresaris catalans a Escòcia. Totes aquestes accions obstructives, segons Vecino, les feia per ordre de Borrell. Però ara ja se saben coses encara més greus. Perquè aquest correu electrònic difós avui evidencia que el govern espanyol de Pedro Sánchez no solament controla els cònsols honoraris (va fer destituir el cònsol grec per haver anat a manifestacions independentistes) sinó que també vigila els cònsols de carrera. La diferència entre els cònsols de carrera i els honoraris és que els primers són diplomàtics enviats pels seus països i desenvolupen en el país de destinació totes les funcions consulars que permet el dret internacional; els honoraris acostumen a ser ciutadans del país que són acreditats pel país interessat a tenir la delegació consular i que poden exercir de manera limitada les funcions consulars. El correu del cap de gabinet de Borrell deia a Vecino que vigilés amb la intenció de la ministra principal escocesa, Nicola Sturgeon, de crear una associació consular que aplegués tot el personal diplomàtic acreditat a Escòcia, de la mateixa manera que passa a Catalunya. Li deia: ‘Vés amb peus de plom: la construcció d’una associació consular similar a Barcelona ha estat un dels instruments clau que ha utilitzat la Generalitat per mirar de guanyar a la causa els cònsols de carrera i els honoraris a Catalunya. Des d’Afers Estrangers ja hem hagut d’instar la destitució d’una mitja dotzena de cònsols (fins ara tots honoraris, però ja en tenim algun de carrera sota vigilància).’

Summary: Borrell té ‘sota vigilància’ cònsols de carrera a Barcelona perquè no simpatitzin amb l’independentisme