El festival de novel·la negra en català, Tiana Negra, arriba al setè any, marcat pels canvis que hi haurà en la direcció. Sebastià Bennasar, que l’ha coordinat d’ençà del primer any, deixarà el càrrec per poder-se dedicar a unes altres feines professionals. Qui el substituirà és un misteri que es revelarà dissabte, dia 19. De moment només se sap que serà una dona amb bastants coneixements en el gènere negre. Tot i que no s’ha confirmat de cap manera, hi ha rumors que apunten a Anna Maria Villalonga, ara que ja s’ha acabat l’any Pedrolo, del qual ha estat comissària. També serà el darrer any en què Ester Pujol, batllessa de Tiana, en serà l’amfitriona, perquè ha anunciat que a la primavera no es tornaria a presentar. El festival tancarà així un cicle venturós de set anys en què Pujol va encarregar a Bennasar que muntés el certamen i ell va acceptar l’encàrrec. Enguany la figura homenatjada serà l’escriptora vallenca Margarida Aritzeta. És una de les autores cabdals de la novel·la negra catalana a casa nostra. Bennasar diu: ‘La seva transcendència va molt més enllà de la narrativa de gènere, perquè ha escrit per a infants i joves, ha fet novel·la per a adults, ha escrit assaig, és investigadora i professora universitària… És a dir, és una dona de lletres total.’ Tot i això, cal remarcar que també ha actuat de baula entre la generació que va escriure novel·la negra en l’època daurada de mitjan anys vuitanta i començament dels noranta i la generació actual. Per exemple, va passar de publicar a la Negra de la Magrana a emprendre una nova sèrie negra amb Llibres del Delicte. La signatura del cartell, tota una tradició. Divendres, dia 18, és previst de fer un altre homenatge, a Teresa Jové, la degana de la novel·la negra, que publica llibre a Meteora, en què recupera el personatge Planagumà i l’època del segle XVI que tant domina. Serà un homenatge no presencial, a càrrec de l’editor, Jordi Fernando. El lliurament del sisè premi Memorial Agustí Vehí a Joan Carles Ventura per la novel·la Digueu-me Fletxa i la presentació de Magret i els anarquistes, de Francesc Puigpelat –guanyador del premi de l’any passat– tancaran la part institucional. El dissabte, dia 19, arrenca amb un programa força atapeït, que alterna la presentació habitual de novetats amb taules rodones més concretes i específiques. Enguany es focalitzarà l’aportació dels escriptors valencians a la renovació del gènere negre. Hi participaran Francesc Bayarri, que amb les seves investigacions sobre els atemptats contra Joan Fuster parlarà de la no-ficció i el periodisme com una de les vies per a ampliar el panorama actual; Vicent Borràs, que en la novel·la sorprenent Què saps de Vidal Palau?, publicada per Bromera, fa una indagació sobre els rastres de la identitat, la memòria històrica i la memòria literària; Juli Alandes, autor molt consolidat aquesta darrera dècada, que sempre aporta una mirada diferent i lliga els afers locals als grans corrents de moviment internacionals; i Joan Carles Ventura que farà una explicació sobre l’humor i la memòria dels fets contemporanis i com poden ajudar a construir un discurs negre diferent. Un altre moment esperat del dissabte a la tarda és el de la conferència del professor de la Universitat de Salamanca Àlex Martín. Martín, una presència habitual del festival, s’ha destacat cada any descobrint un autor imprescindible del gènere i molt sovint també participant en els actes centrals del festival. Aquesta vegada parlarà de l’estat actual de la novel·la negra catalana, per explicar que no és or tot el que lluu, des d’una posició crítica, imprescindible en aquests moments en què, potser erròniament, es torna a parlar de boom de la novel·la negra en català. També hi ha espais per a entrevistes en profunditat. I, és clar, haurem d’estar molt atents a la cloenda internacional. En aquest cas és Francisco Moita Flores qui ocupa el lloc estrella. Aquest autor portuguès –un dels més consolidats de la seva generació– arriba a casa nostra després d’haver-se traduït Estrella Polar a la col·lecció ‘Lo Marraco Negre’, de Pagès Editors. Bennasar explica: ‘Hi ha uns pocs autors portuguesos que enamoren a la primera lectura i aquesta novel·la va ser d’enamorament immediat. Per això no vaig parar fins a aconseguir una editorial que la volgués traduir.’ Serà un final de festa perfecte per a aquests set anys. Si fem una mica de balanç, veurem que quan es va inaugurar el Tiana Negra a Catalunya només s’hi feia un altre festival de gènere: BCNegra. Avui es manté la gran cita barcelonina, es fa Tiana i a més a més han florit festivals a les Borges Blanques, l’Espluga de Francolí, Lleida, Bossòst, Lloret, Cubelles, Bellvei, Sant Feliu de Llobregat, Sant Cugat, Terrassa, Sabadell i Vilassar de Mar; a més dels de la resta dels Països Catalans: Palma, Ontinyent, Morella, Castelló, Valencià, Alacant i esporàdicament Vinaròs tenen un festival o jornades negres. En el cas dels de petit format, molts s’han inspirat directament en el model d’èxit del Tiana Negra, que garanteix uns mil assistents l’any i una venda sostinguda de més de dos-cents exemplars per cada certamen. Això, del punt de vista dels festivals. Si mirem com ha incidit el Tiana Negra en el desenvolupament de la indústria cultural del país, veurem que comptem amb la col·lecció Crims.cat de l’editorial Alrevés; amb l’editorial Llibres del Delicte i amb la col·lecció ‘Lo Marraco Negre’ de Pagès Editors, que publiquen regularment novel·la negra en català, a banda els títols que es puguin trobar esparsos en les altres editorials. També s’ha engegat recentment la biblioteca Andreu Martín a l’editorial Eefados. Abans de Tiana Negra no hi havia cap d’aquestes iniciatives o algunes en són paral·leles. I el festival s’ha consolidat com la porta d’entrada a l’any negre, de manera que algunes editorials ja programen títols per tal que estiguin llests per a la trobada a la vila del Maresme. El tercer fenomen important que ha aportat Tiana Negra és que ha fet més visibles els escriptors de novel·la negra en català, que ara apareixen més sovint als mitjans de comunicació, entren amb més facilitat al circuit de clubs de lectura i tenen més festivals i tribunes on poden mostrar la seva creació. Bennasar explica: ‘En aquests moments tenim una qualitat mitjana força alta, la qual cosa no vol dir que no es facin novel·les molt dolentes i que es col·loquin amb l’etiqueta de negres. Això desprestigia totes les altres. També en tenim de molt bones perquè alguns autors van arribant al cim de la seva trajectòria. Passa que aquests darrers temps ens han envaït amb nòrdics de tercera o quarta fila i els lectors d’aquí no han tingut l’oportunitat de tastar els bons llibres que fem els escriptors del país. També ha passat sovint que mals llibres negres han tingut inexplicablement ressò a la premsa i el lector ha arribat a llibres molt dolents mentre que li han passat per alt els bons, i això també ens ha anat en contra. Però certament, poques vegades la novel·la negra en català havia arribat al nivell d’ara i Tiana Negra hi ha ajudat, perquè ha creat comunitat i xarxa, hi ha hagut debat entre autors, editors i lectors’. El Tiana Negra d’enguany, doncs, tanca una etapa per obrir-se a una nova direcció i a un nou equip de govern, passi què passi després de les eleccions vinents. Però hi ha una reflexió que hauríem de fer tots plegats: continua essent necessari que el festival pioner de la novel·la negra en català existeixi, que tingui aquests bons resultats de públic i que sigui un mirall per a molts altres festivals. La cultura popular en la nostra llengua ha de continuar essent un dels pals de paller en la construcció del país i per això aquest festival referencial ha de mantenir el seu esperit en el futur. Sobre els motius del relleu i les noves experiències professionals, Bennasar explica: ‘Un dels fets que han influït en la presa de la decisió és el final del mandat de la batllessa que va encarregar el projecte. Si ella plega, potser és un bon moment per a fer-ho jo també, no eternitzar-me en el càrrec i que aquest equip que va aixecar del no-res un somni, que era el de tenir un festival per als autors que escriuen en català, acabi la seva feina en un moment d’èxit.’ I afegeix encara: ‘M’agradaria gaudir del festival d’una altra manera, des de l’altre costat, sense estar amb la tensió afegida de saber si arriben o no els ponents següents, per exemple.’

Summary: Tiana Negra, el festival de novel·la negra en català, homenatjarà Margarida Aritzeta


El 20 de juny arribarà a les llibreries L’arrencacors de Boris Vian, l’última novel·la que va escriure l’escriptor francès, amb la qual torna als orígens i reconstrueix l’univers clos d’una família. Hi ha una casa dalt del penya-segat, un jardí ple de plantes que no existeixen enlloc més, un home i una dona que acaben de tenir tressons… Signa la versió catalana l’escriptor Joan-Lluís Lluís, que també ha escrit el postfaci. La publicació és de Club Editor i és per això que hem demanat a la responsable del segell, Maria Bohigas, que ens parli de L’arrencacors de Vian. També ens n’ofereix un fragment. ‘L’arrencacors’ de Boris Vian, realisme màgic a la francesa «Quina novel·la voldries traduir?, vaig preguntar a Joan-Lluís Lluís després de treballar-hi El llibre dels finals de Joan Bodon, i ell va respondre: L’arrencacors. És la darrera novel·la de Boris Vian i un retorn a la infantesa. Parla de tressons en un jardí encantat, d’una dona que es transforma i d’un psiquiatre buit que xucla les vivències dels altres. És també la novel·la que molts lectors francesos associem a L’escuma dels dies com la cara i la creu d’una moneda. ¿Quina moneda? VIAN. Quatre lletres màgiques per a qualsevol adolescent que ensopega i cau en el riu de la literatura. Associades –amb Vian tot són associacions dobles i triples– a RIMBAUD i al seu vaixell ebri. Hi ha un enlluernament, un enamorament boig, una revelació que assenyala una altra dimensió de la vida. Per això em va fer tanta por la tria de Joan-Lluís Lluís. Trenta anys després, hauria de rellegir un llibre que duia incrustat a la part més tendra d’això que no sé com dir-ne però que existeix: el pinyol fet dels llibres que ens han conformat quan encara érem pastables. Hauria de rellegir un gran amor antic i córrer el risc que se m’esmicolés. No ve de gust, sotmetre un gran amor adolescent al tribunal de l’exigència adulta. Potser per això vaig preferir esperar que arribés l’altre Arrencacors, el de Joan-Lluís Lluís, girat a la llengua catalana. I el miracle s’ha complert. L’arrencacors, mirat amb ulls com fetge cansat de lectora adulta, té la mateixa llum que en el record. Una llum intensa i rasa, que retalla amb precisió cada bri d’herba –aquesta herba ‘cilíndrica, verd fosc, esponjosa’ que cobreix el jardí de la casa dalt del penya-segat on han nascut tressons, i on la mare es transforma com va veure Vian transformar-se la seva quan tenia dotze anys i els metges van diagnosticar-li una bomba de rellotgeria al cor: mesures de protecció arreu, per allunyar el perill de viure i tenir ales. Però no hi ha només la casa, hi ha també el poble veí, que ha resolt el problema de la vergonya condemnant un sol home a pagar per tots. Les novel·les de Vian són escrites a França durant els anys quaranta, val la pena tenir-ho present quan observes la vida absurda i sensitiva dels humans a través dels ulls d’en Jacquemort, un psicoanalista a la recerca de pacients que omplin el seu buit interior. ¿Surrealista, Vian? En tot cas, a la manera de Rodoreda en La mort i la primavera. Els ulls del creador transformen l’experiència viscuda en una matèria que no reconeixem tot seguit, i d’aquesta manera ens l’empassem i la deixem arribar a aquest pinyol que encara ens pasta, quan som adults, a condició que l’obra sigui molt bona. L’arrencacors de Boris Vian ho és, i ho diu prou l’homenatge que li fa Joan-Lluís Lluís acollint-lo en la seva llengua i en el seu món.» Maria Bohigas, editora

Summary: Avançament editorial: ‘L’arrencacors’ de Boris Vian


‘Al final, la veritat s’ha imposat. Al final, l’estat espanyol s’ha vist reflectit com és, un estat autoritari i antidemocràtic.’ Arnaldo Otegi, visiblement satisfet, ha comparegut davant els mitjans al Parlament Europeu poca estona després d’haver-se fet pública la sentència del Tribunal Europeu de Drets Humans (TEDH), que ha resolt que l’Audiència espanyola va vulnerar els drets fonamentals de l’ex-portaveu de Batasuna en el judici del cas Bateragune. Arran d’aquell judici, va estar empresonat amb altres companys: ‘Ningú no ens tornarà sis anys i mig de presó. I vull recordar que vaig perdre la meva mare mentre estava tancat.’ El dirigent d’EH Bildu considera que la sentència deixa en evidència Espanya i que ‘no hi ha democràcia quan no hi ha tribunals justos i imparcials’. ‘Construeixen acusacions que no es basen en la veritat i són capaços de dictar sentències probablement sabent que són injustes.’ Al final del discurs, ha tingut un record per als compatriotes bascos que han hagut de comparèixer davant el ‘tribunal d’excepció’, i un altre per als presos polítics catalans: ‘S’enfronten a un relat i espero que la meva sentència tingui una mena de condicionament perquè la injustícia que es comet contra ells també sigui reparada.’

Summary: Arnaldo Otegi: ‘L’estat espanyol s’ha vist reflectit com és, un estat autoritari i antidemocràtic’


Raül Romeva ha apel·lat durant el seu últim torn de paraula a tots els demòcrates a construir una realitat sense judicis polítics. ‘Avui som nosaltres, demà pot ser qualsevol’, ha dit. Per això espera que la sentència del Tribunal Suprem sigui una ‘magnífica oportunitat pel bé de tots’ que es podria ‘convertir en una resposta per a continuar avançant amb confiança, respecte i el reconeixement de cadascú’. En acabat, Romeva ha dit al tribunal: ‘Al banc dels acusats no hi ha dotze persones, sinó més de dos milions.’ Discursos finals dels presos polítics Discurs final d’Oriol Junqueras Discurs final de Joaquim Forn Discurs final de Raül Romeva Discurs final de Josep Rull Discurs final de Jordi Sànchez Discurs de Carme Forcadell Discurs de Dolors Bassa Discurs de Jordi Cuixart Discurs de Jordi Turull

Summary: Romeva: ‘Al banc dels acusats no hi ha dotze persones, sinó més de dos milions’


‘Ara només falta un comunicat de la Conferència Eposcopal Espanyola amenaçant d’excomunicar els que votin independentista’, deia ahir en un piulet prou eloqüent el periodista Pere Martí Colom. I és que l’ofensiva per terra, mar i aire que ha posat en marxa l’estat espanyol —la cosa va molt més enllà del govern— contra la independència és força desesperada. Ara només falta un comunicat de la Conferencia Episcopal Española amenaçant d'excomunicar els que votin independentista #27S — Pere Martí Colom (@peremarticolom) September 18, 2015 Ho explica també el representant permanent de la Generalitat a la UE, Amadeu Altafaj: ‘En la línia recta final de la campanya, s’han disparat els nervis de l’estat espanyol per la previsió d’una victòria dels partidaris del sí a la independència.’ Hi ha tres nivells d’atac: (terra) els bancs marxaran, les pensions no es podran pagar i no hi haurà inversions; (mar) els mitjans de comunicació espanyolistes tenen carta blanca per mentir descaradament i la junta electoral fa campanya pel PSC, Catalunya Sí que es Pot, PP, C’s i Unió; i (aire) el món no us vol, no us reconeixerà mai i quedareu fora de joc pels segles dels segles. Paradoxalment, l’estratègia de la por, quan passa de mida, pot arribar a fer riure. I això va passar ahir amb l’amenaça dels bancs d’abandonar Catalunya (i els seus milions de clients) en cas d’independència. Alguns usuaris de Twitter van reaccionar amb l’enginyosa etiqueta #bonventibancanova. I bé, en aquest tauler cadascú juga les seves cartes. I ahir els banquers de l’estat espanyol van pagar els serveis prestats per un govern que els ha rescatat (amb diners europeus) per evitar la seva fallida abans de la de centenars de milers de famílies de tot l’estat espanyol. Que et salvin la pell té un preu i els banquers l’han pagat de gust. Però hi ha amenaces que són ben poc creïbles. Ho explica ben clar el professor Sala i Martín en aquests piulets: Algú s’ha parat a pensar què vol dir exactament què vol dir que els bancs marxaran? Abandonaran les sucursals? El 50% del negoci? Au va! — Xavier Sala-i-Martin (@XSalaimartin) September 18, 2015 Els bancs no els agrada que marxem perquè genera incertesa. Però TOTES les empreses s’acaben adaptant. — Xavier Sala-i-Martin (@XSalaimartin) September 18, 2015 Per tant, la gent no ha de votar el què convingui als bancs. Els bancs estan per donar-nos servei. No nosaltres per servir-los a ells! — Xavier Sala-i-Martin (@XSalaimartin) September 18, 2015 Vosaltres voteu en llibertat i sense sentir-vos coaccionats . Els que ara ploren, demà s’adaptaran. No poden viure sense el vostre negoci! — Xavier Sala-i-Martin (@XSalaimartin) September 18, 2015 Recordeu la inconsistència temporal (explicat “És l’Hora dels Adéus?”). El dia 28S, els bancs CANVIARAN RADICALMENT d’actitud! No marxaran! — Xavier Sala-i-Martin (@XSalaimartin) September 18, 2015 Tot aquest sidral d’ahir ha enterrat molt ràpidament el debat dels candidats a 8TV de dijous. En trec tres observacions, que enumero a continuació: 1. En Raül Romeva té moltes virtuts, però no és un bon púgil per als debats. Funciona millor a les entrevistes que li permeten d’explicar-se més pausadament. Segurament, el president Mas o Oriol Junqueras haurien sortit més ben parats de les esgarrapades dels unionistes de la colla. Cal saber mossegar somrient en els debats i Romeva estava massa a la defensiva. 2. L’unionisme està molt nerviós. No calia ser un observador gaire hàbil per a notar aquesta mena de ràbia que sortia de les expressions d’Iceta, Albiol, Arrimadas, Espadaler i Rabell. Tots saben —encara que ho neguin— que la independència es decideix el 27-S. I saben que tenen molts números de perdre. I això es va notar en el to de les intervencions. I mira que comptaven amb l’ajuda del moderador (això de passar les declaracions del portaveu de la CE va ser de traca i mocador) i del format: 5 contra 1. 3. I dic 5 contra 1 perquè el setè anava una mica a la seva. Anna Gabriel va ser sens dubte la revelació de la nit. Les xarxes es van omplir d’elogis —més continguts o més desmesurats— a la candidata de la CUP que, amb aquella serenor de no saber-se del grup, va anar liquidant els contrincants en una mena de duels televisats. Tan sols li faltava el barret de ‘cowboy’ i el fum del revòlver després de disparar. Vegeu aquest recull de totes les seves intervencions al debat: Tot amb tot, la campanya ja arriba a la fase decisiva. Aquest cap de setmana veurem les grans escenificacions dels partits. Els actes centrals seran un termòmetre de la força seductora de cada proposta. I tanmateix, n’hi haurà uns que per defensar l’statu quo es veuran beneficiats d’una mena de retransmissió propagandística dels seus actes més grans. Podrem carregar tant com vulguem contra l’actuació inèdita i aberrant de la junta electoral espanyola i tots els seus membres, però hi haurà uns partits (PSC i Catalunya Sí que es Pot, perquè Unió ja hi ha renunciat) que aprofitaran el joc brut que els brinda l’estat espanyol. Que ho facin el PP i Ciutadans, potser m’hauria d’indignar, però no em sorprèn. Però que els partits de tradició democràtica no ho denunciïn és molt més greu. Quina pena!

Summary: La lliçó de Sala i Martín, la revelació Anna Gabriel i #bonventibancanova


L’ex-president del govern espanyol, Mariano Rajoy, ha respost avui a les declaracions de José María Aznar, en les quals assegurava que calia ‘reconstruir el centredreta’ espanyol arran del cas Gürtel i la moció de censura. Per a Rajoy, el PP ‘és el partit de centredreta’ hegemònic de l’estat i ha recordat que treu més de cinquanta escons al segon partit del parlament. En aquesta guerra oberta entre presidents, a banda de la voluntat de fer-se mal, impera una altra cosa: els rivals no s’esmenten directament. En una entrevista sorpresa a la cadena COPE, Rajoy ha dit: ‘Crec que el centredreta no cal reconstruir-lo. El partit de centredreta és el PP, que té 137 escons, cinquanta més que el segon, que no és de centredreta.’ L’ex-president ha reiterat que ha guanyat les últimes tres eleccions espanyoles i que ‘els ciutadans no m’han retirat la confiança, ha estat la cambra.’ Rajoy també s’ha referit Aznar quan ha dit que descarta donar ‘lliçons i instruccions’ a la militància perquè triïn el seu successor. ‘Pot ser que no em facin cas o deixin de prendre’m seriosament’, ha afegit. L’ex-president no ha volgut posicionar-se sobre el seu relleu, quan Carlos Herrera li ha proposat noms com Feijóo o Cospedal. ‘No té cap sentit que entri en això’, ha conclòs.

Summary: Rajoy desautoritza Aznar: ‘El centredreta no s’ha de reconstruir’


Encara no han començat les negociacions formals sobre la configuració del nou govern valencià, però els tres partits que l’integraran, el PSPV, Compromís i Unides Podem, fixen les posicions de sortida. Els socialistes han demanat a Compromís un pronunciament públic en què reconeguin Ximo Puig com a candidat a la presidència de la Generalitat. Ho demanen perquè durant la campanya electoral Mònica Oltra va dir que ho volia ser ella. Aquest seria el pas previ que demana el PSPV en l’arrencada de les negociacions del pacte del Botànic per a constituir la mesa de les Corts i perquè la presidència de l’hemicicle continuï en mans de Compromís, en aquest cas Enric Morera. El president Puig també ha volgut enviar un missatge a Podem, per a rebaixar-ne les exigències. Puig ha donat per fet que hi haurà un govern progressista a la Generalitat la legislatura vinent, format per ‘dos o tres partits’ perquè no es tracta de sumar ‘trossets’ sinó que hi hagi un govern fort i estable com la legislatura passada. Un missatge demanant cohesió abans de començar les converses a les quals el president no ha posat data de principi ni de fi, però tothom té coll avall que no hi haurà acord fins després de les municipals. Puig ha subratllat que el PSPV està ‘disposat’ què Podem entri al Consell, perquè com més sòlid sigui el govern i la majoria parlamentària que el sustenta, millor. El 2015 Podem va optar per no entrar al Consell i secundar-lo del parlament estant, però ara el dirigent del partit, Rubén Martínez Dalmau, és favorable a integrar-s’hi. Una cosa que té clara el president en funcions és que les converses per a formar el govern espanyol entre el PSOE i Podem no s’han de barrejar amb les negociacions valencianes.

Summary: El PSPV demana a Compromís de reconèixer Puig com a candidat a president


‘És igual si em maten –els soldats macedonis–, és igual si en maten 100 dels nostres, és per la llibertat de molts altres’, explica en Sha. És nascut prop de Lahore (capital del Panjab pakistanès) i porta un mes malvivint al camp de refugiats d’Idomeni. ‘Jo i els meus amics dormim en un vagó de tren abandonat. Mengem poc i no tenim com rentar-nos. Europa ens obliga a assaltar la frontera’, sentencia. Poc a poc es concentren grups de refugiats a les vies de tren que enllacen Idomeni amb la resta d’Europa. Alguns refugiats carreguen tot el que tenen: una motxilla, un sac de dormir i una manta. Una carpa sense parets marca la primera línia de la protesta. Sota el seu sostre hi ha molts refugiats, però també una foguera i un banc. De l’esquelet de la carpa en pengen diversos cartells reivindicatius. Uns metres més enllà, els antiavalots grecs formen impertèrrits en dues línies. L’accés a Macedònia, uns 300 metres rere seu, està totalment blocat. ‘Això –Idomeni– és pitjor que Síria, almenys allà sabem que la mort és una opció real. No hi ha falses promeses i mentides com aquí’, afirma l’Omar, nadiu d’Alep. Està convençut que si els refugiats actuen ‘com un equip’ aconseguiran entrar a Macedònia. ‘Som massa, no ens podran aturar’, afegeix. ‘Això –Idomeni– és pitjor que Síria, almenys allà sabem que la mort és una opció real. No hi ha falses promeses i mentides com aquí’, afirma l’Omar, nadiu d’Alep Molts manifestants, en Sha i l’Omar inclosos, creuen que les fronteres de Sèrbia, Croàcia i Eslovènia estan obertes. ‘El problema és l’exèrcit macedoni’, diuen. Si aconsegueixen escapolir-se dels seus escuts i porres el camí a Alemanya serà fàcil i planer, creuen. Diversos voluntaris intenten dissuadir els refugiats d’assaltar la frontera. La Tracy, una voluntària independent de Leeds (Anglaterra), admet estar frustrada per la seva tossuderia. ‘No volen escoltar; les ganes de fugir poden a la raó’, afirma resignada. ‘Algú els ha fet creure que 500 periodistes i la Creu Roja els acompanyaran mentre travessen la frontera’, explica. Refugiats organitzant-se abans de l’assalt (foto: Oriol Bäbler)Refugiats sirians fent un cordó davant dels antiavalots (fotografia: Oriol Bäbler). Refugiats ensenyant mocadors blancs als antiavalots (foto: Oriol Bäbler) 45.000 migrants en un llimb jurídic El tancament de la ruta dels Balcans, el passat 9 de març, ha confinat a Grècia uns 45.000 migrants segons xifres de l’Acnur (agència pels refugiats de l’ONU). Es creu, però, que el número podria ser major. Les dades són estimacions i només reflecteixen les persones que viuen en els diversos camps del país. A Idomeni es calcula que hi ha oficialment uns 11.600 migrants. No es contemplen els que sobreviuen en cases abandonades i benzineres de les rodalies. Els refugiats han fet tota mena de protestes i pressions des del tancament de la frontera. S’han declarat en vaga de fam i han tallat l’autovia que uneix Atenes amb Macedònia. Les vies del tren porten una setmana sencera ocupades. Durant el dia els refugiats s’hi manifesten i a la nit fan bivac sobre els rails. En Maroun és de Sinjar (Kurdistan iraquià) i no vol participar a l’assalt. ‘No serveix de res. Si aconsegueixen arribar a Macedònia, en el millor dels casos, només els deportaran. El més probable és que a més rebin una pallissa i els robin’, diu entristit. ‘Fa dues setmanes va córrer un rumor similar –obertura de frontera– i la cosa va acabar malament. Estan jugant amb la nostra desesperació’. Encara no se sap qui –la policia grega va culpar als activistes, sense especificar–, va repartir fulletons per Idomeni que contenien un mapa amb una ruta d’uns sis quilòmetres per esquivar la doble tanca de la frontera. L’itinerari travessava un riu que segons el fullató estava sec. L’anomenada Marxa de l’Esperança va acabar amb tres afganesos ofegats i centenars de refugiats deportats per les autoritats macedònies, molts d’ells atonyinats. Refugiats i antiavalots cara a cara A primera fila de la manifestació s’hi poden llegir múltiples pancartes amb lemes com ‘les fronteres maten’, ‘no ens pegueu’ o ‘tothom té dret a la llibertat de moviment’. Es coregen diverses consignes exigint l’obertura de la frontera. Els refugiats i els antiavalots fa unes quantes hores que es veuen les cares. Alguns migrants onegen mocadors blancs com a mostra de les seves intencions pacífiques. Diversos grups de refugiats discuteixen sobre l’utilitat de l’assalt. Mentre les deliberacions s’eternitzen es posa a ploure. Molts refugiats desisteixen i marxen cap a les seves tendes. Els centenars de persones de l’inici van disminuint. Uns quants sirians fan un cordó davant dels antiavalots per tal d’evitar possibles enfrontaments. ‘No hi ha res a fer, potser demà’, reconeix l’Ali. Nascut a Kabul (Afganistan), no s’imaginava que Europa fos com Idomeni: ‘Fa fred, hi ha fang i aigües pútrides per tot arreu”’ Se sent desorientat i enganyat. ‘Si no creuem la frontera no sé què serà de nosaltres’, diu abans de desaparèixer entre el mar de tendes. ‘Fa fred, hi ha fang i aigües pútrides per tot arreu”’ Se sent desorientat i enganyat. ‘Si no creuem la frontera no sé què serà de nosaltres’, Repartir els refugiats per diversos camps a Grècia L’acord entre Turquia i l’Unió Europea només contempla l’expulsió dels migrants arribats a partir del 20 de març. La resta viuen als llimbs. El pla oficial consisteix en repartir els refugiats en diferents punts de Grècia i tancar Idomeni. A tal fi, el govern grec ha distribuït papers en diferents idiomes amb la següent informació: ‘La frontera està tancada. Als centres de recepció –camps oficials regentats per l’exèrcit– trobareu menjar i un lloc on resguardar-vos. No feu cas de gent irresponsable que pot posar en perill la vostra vida. No us obligueu a patir perquè si’. Un nen juga al costat d’un dels autobus d’evacuació (foto: Oriol Bäbler) Un dels papers informatius del govern grec (foto: Oriol Bäbler) Un nen sirià davant la porta de Macedònia abans de l’assalt (foto: Oriol Bäbler) No obstant, molts refugiats asseguren no haver rebut els papers informatius i encara mantenen l’il·lusió que la frontera s’obri. D’altres tenen por que els ‘centres de recepció’ es converteixin en centres de detenció/deportació. El ministre de defensa grec, Dimtris Vitsas, considera en declaracions al Financial Times que només hi ha una manera d’evacuar Idomeni: ‘Persuadint els refugiats (…) no farem servir la força’. No es repetiran, doncs, les imatges violentes del passat 9 de desembre: antiavalots regirant tendes i expulsant els migrants encallats al camp des del 18 de novembre. La ruta dels Balcans s’havia tancat per a tots els migrants excepte els afganesos, els iraquians i els sirians. L’única manera de sortir de Grècia (a qualsevol altre país de la Unió), obviant els traficants de persones, és a través del programa de reubicació de refugiats. Des del setembre, la Unió Europea ha estat capaç de recol·locar 937 refugiats –d’Itàlia i Grècia– dels 160.000 promesos. Per si fos poc, el govern polonès ha decidit congelar per ‘seguretat’ les possibles reubicacions al seu país –unes 7.000– després dels atemptats de Brussel·les. Un nou intent d’assalt A les vies, el cordó de sirians repel·leix un intent de superar la barrera policial per part d’un grup d’afganesos i pakistanesos. Instants després, el cordó es retira. Els antiavalots –uns quaranta– alçen els escuts conscients de que hi haurà un intent d’assalt. Una colla de refugiats, menys de trenta, es col·loquen en paral·lel als escuts de la policia. Tenen una carrera de 10 metres abans del xoc. Dos nois sirians organitzen l’assalt. La colla fa un parell de fintes d’arrencada abans de llençar-se cap a la frontera. Se senten crits. Alguns cossos reboten contra els escuts, d’altres si encasten. Els refugiats fan força com si fossin una melé caòtica de rugbi, els antiavalots no cedeixen. La colla es fa enrere per tornar a agafar embranzida… segons després es repeteix l’impacte i la melé. La colla vol fer un tercer intent pero els antiavalots avancen cap a ells per evitar que agafin impuls. Se senten crits. Alguns cossos reboten contra els escuts, d’altres si encasten. Els refugiats fan força com si fossin una melé caòtica de rugbi, els antiavalots no cedeixen. Tornen a esclatar discusions sobre l’utilitat d’intentar l’assalt. El tercer intent queda avortat. A la carretera que dóna accés al camp, a pocs metres de les vies, hi han tres autobusos aparcats. Un està decorat amb un vinil que posa “Crazy Holidays”. Formen part del pla d’evacuació voluntària d’Idomeni. Els vehicles els nolieja –des de fa tres dies– el govern grec i els gestiona l’Acnur. Els destins difereixen segons les nacionalitats dels refugiats. El camp de Katerini A és per afganesos, Katerini B pels iraquians i Veria pels sirians. Les altres nacionalitats no tenen, de moment, autobusos ni destins assignats. La idea inicial era transportar diàriament uns 1000 refugiats. El primer dia, per exemple, només es van traslladar unes 400 persones. Els refugiats que volen marxar també tenen l’opció de tornar amb autobús a Atenes pagant 30€. ‘No els portem a cap camp. Un cop a la ciutat s’han de buscar la vida’, explica un conductor que no vol ser identificat. ‘Els treiem d’aquest abocador’, conclou. Un abocador que el ministre de l’interior grec, Panagiotis Kouroumblis, ha definit com ‘una versió moderna de Dachau’.

Summary: El clam dels refugiats d’Idomeni: ‘estan jugant amb la nostra desesperació’


L’any literari s’obre molt aviat i amb altura, la primera setmana de gener, després de Reis, amb la presentació dels seixanta anys de Club Editor. L’editora Maria Bohigas, propietària de l’editorial i néta del fundador, Joan Sales, defineix la fita d’aquesta manera: ‘Si no ens fallen els càlculs, és l’editorial independent més antiga de Catalunya. S’ha adaptat al segle XXI seguint a la seva manera els postulats del decreixement: fa catorze anys que va sortir del grup Planeta. Amb una programació de deu títols l’any, ha conegut una particular renaixença que procura eixamplar la literatura catalana en diverses direccions.’ Maria Bohigas promet un programa de traca i ja ha anunciat tres novetats de tres autores per començar: Fugir era el més bell que teníem, de Marta Marín-Dòmine (22 de gener a les llibreries); La mesura dels nostres dies, de Charlotte Delbo i traduït per Valèria Gaillard (6 de febrer); i ¿Qui et penses que ets?, d’Alice Munro, traduït per Dolors Udina (20 de febrer). La mateixa setmana es presenten a Barcelona els Premis Literaris de Gandia (que a la primavera també es presentaran a Gandia, dins les activitats que organitza la Biblioteca Central de la ciutat). Els premiats han estat Teresa Pascual, amb Vertical (premi Ausiàs March de poesia), i Víctor Labrado, amb Veus, la mar (premi Joanot Martorell de narrativa). Tots dos llibres els publica Edicions 62. I durant el mes de febrer apareixeran el premi Ramon Llull, el Josep Pla i el Mercè Rodoreda, que ja coneixem: El país dels cecs, de Víctor García Tur. Al març arribarà el premi Documenta, La mort lenta, de Xavier Mas Craviotto, que publica l’Altra editorial. Del gener al març més de cinquanta novetats dels segells del Grup 62 (Edicions 62, Proa, Empúries, Columna, Pòrtic, Destino) arribaran a les llibreries. Entre tanta oferta, es destaca el nou llibre de Maria Barbal, A l’amic escocès (Columna), que sortirà el 23 de gener i que es presenta com la novel·la en què Barbal retorna a l’ambient pirinenc de postguerra, que és el paisatge literari de la seva gran obra, Pedra de tartera, traduïda a una quinzena de llengües. El 2019 també ens portarà novetat literària de dos dels autors més atractius del panorama literari català: Toni Sala, amb Persecució, que no havia publicat cap altra ficció d’ençà d’Els nois, obra amb què va fer el salt internacional. La novel·la arribarà al febrer editada per l’Altra editorial. I Jordi Lara, que publicarà Sis nits d’agost amb Edicions de 1984, el 6 de març. Lara és autor de La màquina d’espavilar ocells de nit i Mística conilla, totes dues a la mateixa editorial. I Amsterdam Llibres publicarà al març una nova novel·la detectivesca de l’escriptor i mosso d’esquadra Marc Pastor, Els àngels em miren. L’autor situa el seu protagonista, Abraham Corvo, en la República Catalana, acabada de proclamar. Després de la proclamació, el decret d’estat d’excepció, la intervenció de l’exèrcit i els morts al carrer, el cos dels Mossos d’Esquadra necessita recompondre’s i guanyar el prestigi i l’autoritat perduts. També torna Joan Benesiu –després del seu èxit amb Gegants de gel, premi Llibreter i premi Crexell–, perquè Periscopi publicarà l’11 de febrer Serem Atlàntida, una obra que tracta del perill de transformar-nos en testimonis externs de la història. El Grup 62 també publicarà la primera novel·la de Gerard Quintana, cap visible del grup musical Sopa de cabra, titulada Entre el cel i la terra, que arribarà a les llibreries el 20 de març, amb Columna. També publicaran novel·les: Sílvia Soler, El fibló (Columna, el 13 de febrer); Ramon Solsona, Disset pianos (Proa, el 30 de gener); i David Cirici, L’olor del desig (Proa, el 23 de gener). A Catedral, Flavia Company publicarà el 13 de febrer Magokoro, la continuació de Haru, una novel·la que va crear comunitat. I Simona Skrabec publica Torno del bosc amb les mans tenyides, un recull d’impressions, reflexions i sensacions que l’autora ha tingut durant els viatges que ha fet arreu del món; l’edita Llibres de l’Avenç i serà a les llibreries el 14 de febrer. En aquesta mateixa editorial, el poeta Víctor Sunyol publicarà Amb Nausica dins la col·lecció de narrativa catalana. Males Herbes recupera l’última obra de ficció que va escriure Aurora Bertrana quan ja tenia setanta-nou anys. Aquesta edició ofereix la versió íntegra d’una novel·la que la censura va mutilar: La ciutat dels Joves, que arribarà el 4 de març. També Males Herbes publicarà el 18 de març la novel·la de Joaquim Carbó La vorera. El testament. Veus emergents Entre les obres d’autors emergents es destaca Ariel i els cossos, la segona novel·la de Sebastià Portell, que finalment publicarà a Empúries i arribarà a les llibreries el 13 de febrer (s’havia especulat molt sobre el segell on acabaria aquesta novel·la, després d’El dia que va morir David Bowie, la seva primera obra, plena de sexe, provocació i ambició literària). També Ramon Mas, que es va estrenar amb la novel·la fragmentària Afores, continua explorant el món de realisme màgic de Puigsec amb la seva segona novel·la, Enigmes, editades totes dues per Edicions de 1984. Alba Dalmau, després del recull de contes Estàndards (Angle), ara torna al gènere amb El camí dels esbarzers (també d’Angle Editorial, a les llibreries el 28 de gener). Aquests contes entrellaçats situats als Estats Units a mitjan segle XX, els editors els vinculen amb la construcció literària d’Elizabeth Strout i el seu Olive Kitteridge. I els lectors que van gaudir amb els contes de La biblioteca fantasma del pianista i escriptor Jordi Masó Rahola, a partir del 14 de gener, amb l’editorial Males Herbes, tindran l’oportunitat d’endinsar-se en una novel·la del mateix autor, L’hivern a Corfú. I de la mateixa editorial però de caràcter completament oposat, l’11 de febrer arribarà Blasfèmia, de Ferran Garcia. Literatura estrangera El 28 de gener Periscopi posarà a l’abast dels lectors un nou llibre de José Eduardo Agualusa, La societat dels somiadors involuntaris, traduït per Pere Comellas, que és una novel·la sobre l’Angola contemporània, però també sobre la imaginada i somniada. Al març arribarà Final, el darrer volum de La meva lluita de Karl Ove Knausgard, que publica l’Altra Editorial. Julian Barnes passarà per Barcelona també el mes de març. D’aquest escriptor britànic, Angle Editorial publica la seva darrera novel·la, apareguda l’any passat, L’única història, traduïda per Alexandre Gombau i Arnau. Periscopi presenta La passió de Jeanette Winterson, amb una nova traducció de Dolors Udina, que arribarà el 25 de febrer. I la traducció més primerenca serà la de la novel·la de David Monteagudo Si vols que t’estimin, publicat per Rata i que arribarà la setmana vinent a les llibreries. Raig Verd continua publicant les novel·les del neerlandès Gerbrand Bakker, el primer autor del seu catàleg, que es va estrenar amb A dalt de tot s’està tranquil, i que va aconseguir el premi Llibreter 2012. Ara arriba Juny, la seva última novel·la. També Raig Verd oferirà La revolució vertical o per què els humans caminen drets, de N’gugi wa Thiong’o, amb il·lustracicions d’Agustín Comotto, traducció de Josefina Caball i cançó de Clara Peya. És un llibre especial, un conte que Thiong’o va regalar a la seva filla. Es publicarà amb edició bilingües en kikuiu i català (també amb kikuiu i gallec, asturià, èuscar, occità i castellà, en coedició amb unes altres editorials). I l’editorial Amsterdam opta per recuperar una de les obres devastadores d’Agota Kristof, publicades originalment a la Magrana. La nova edició manté la traducció de Sergi Pàmies. Arribarà al febrer a les llibreries. Llibres de l’Avenç continua recuperant les obres de Joseph Conrad i publicarà la primera novel·la que va escriure, La follia d’Almayer, en una traducció de Josep M. Muñoz Lloret. Aquesta obra va fer que Conrad abandonés la mar per dedicar-se a la literatura. D’un altre clàssic, aquest de les lletres russes, Nikolai Gógol, arriba Vetlles en un veïnat de Dikanka, traduït per Miquel Cabal Guarro (Males Herbes, el 4 de febrer). I Labreu, en la col·lecció la Intrusa, publicarà El dolor de Marguerite Duras, traduïda per Arnau Pons i Blanca Llum Vidal. Els seguidors de Murakami han de saber que el 16 de gener arribarà a les llibreries la segona part de La mort del comanador (Empúries). Més traduccions: el premi Pulitzer 2017, Andrew Sean Greer amb Less (Edicions de 1984, el 13 de març), traduït per Marc Rubió; Petersburg, d’Andrei Beli, considerada per Nabokov com la tercera obra literària més important del segle XX, arriba el 16 de gener traduïda per Miquel Cabal Guarro; ha guanyat el premi de traducció Vidal Alcover i és publicada per Edicions de 1984. La mateixa data i editorial ofereix El secret de Joe Gould, de Joseph Michell, periodisme literari traduït per Grisalda García amb pròleg de Bernat Dedéu. L’Altra Editorial continua publicant Maggi O’Farrell; aquest febrer presenta Soc, soc, soc, en una traducció de Marc Rubió: són unes memòries de l’autora en disset episodis personals amb instants dramàtics. I Periscopi, al març, publicarà Benedicció, de Kent Haruf, l’autor de la Trilogia de Holt, en una traducció de Marta Pera. No-ficció En l’àmbit de no-ficció, Raig Verd proposa dos llibres vinculats a l’àmbit social i molt contemporanis: el primer, Per què les dones salvaran el planeta. Traduït per Josefina Caball, conté assajos i entrevistes ecofeministes de Vandana Shiva, Yayo Herrero, Maria Mies i fins a vint. I el segon, Humanitats en acció, un projecte dirigit per Marina Garcés, en què diversos autors exposen la seva mirada sobre unes humanitats transformadores. Proa publicarà el 23 de gener un volum que aplegarà Tres assaigs de Jaume Cabré: El sentit de la ficció (1999), La matèria de l’esperit (2005) i Les incerteses (2015). I en assaig polític tornen a quatre mans Joan M. Tresserras i Enric Marín amb Obertura republicana (Pòrtic, a la venda el 23 de gener), una proposta per al futur de Catalunya, després del nacionalisme. I Llibres de l’Avenç oferirà Perseguint la llibertat. La construcció de l’espai socialista a Catalunya (1945-1982), obra de Jaume Muñoz Jofre. També publicaran llibres Ramon Cotarelo i Jaume Collboni. En la col·lecció ‘El far’ d’Angle Editorial es destaquen dos títols que es publicaran aquest mes: Matar l’àngel, de Virginia Woolf –en una edició i traducció de Mireia Vidal-Conte–, que és un recull de texts de l’autora sobre el fet de ser dona i la creació; i un clàssic, El llibre del te de Kakuzo Okakura, en traducció i presentació de Ricard Vela. Al març arribarà amb Ara Llibres Els arxius de Stieg Larsson, de Jan Stocklassa, el periodista que va tenir accés a aquests arxius i va descobrir el gran projecte d’investigació de Larsson, la recerca minuciosa de l’assassinat del primer ministre suec Olof Palme, un dels polítics més reconeguts d’Europa que el 1986 va ser abatut al mig del carrer a Estocolm. Lolita Bosch i el dibuixant Oriol Malet proposen Aquí està l’esperança que estaves buscant, que publicarà Ara Llibres al març. El tàndem reivindica vint-i-nou personatges de la història universal que ens poden ser útils per a repensar el món on vivim. Tanquem la no-ficció amb un nou capítol de la Guia sentimental, aquesta vegada dedicada a l’Eixample i que signa Bernat Dedéu, un escriptor que no deixa mai indiferent. Amb Pòrtic, el 20 de febrer. Poesia El 18 de gener arribarà a les llibreries el tercer volum de poesia de Paul Celan, traduït per Arnau Pons i publicat per Labreu Edicions dins la col·lecció Alabatre. És Reixes de llengua. En la mateixa col·lecció també es publicarà aquest gener Altres semidéus d’Anna Gual, Beatriu o la frontera de Susanna Rafart i Terra Llarga de Pau Vadell. Edicions de 1984 ens oferirà a partir del 6 de febrer una Antologia poètica de Margaret Atwood, en una traducció de Montserrat Abelló, amb motiu del centenari del naixement d’Abelló. Arribarà el premi Carles Riba, obtingut per Carles Rebassa amb Sons bruts, que aplega seixanta-vuit sonets i que publica Proa en la col·lecció de l’Óssa Menor. En la mateixa col·lecció, arribarà el 16 de gener Abans del vespre, una antologia de la poesia d’Enric Sòria; i també Cap vespre, del jove poeta Marc Rovira.

Summary: Primeres novetats literàries d’aquest 2019


La nova directora de l’Agència Tributària Valenciana (ATV), Sonia Díaz, ha anunciat que compta amb una plantilla inicial de 226 empleats, sobre una Relació de Llocs de treball (RPT) de 380, que espera ampliar i fins i tot poder duplicar en el futur. Díaz diu que assumeix el càrrec amb ‘molta il·lusió i moltes ganes’ per a avançar en la lluita contra el frau fiscal i fomentar el compliment voluntari de les obligacions tributàries prestant una ‘ajuda amable’ al contribuent. A més espera d’assumir en el futur, entre 2020 i 2021, noves competències que fins ara manté l’Agència Estatal d’Administració Tributària (AEAT), com és la ‘recaptació executiva’ pròpia. També preveu ampliar a altres ens territorials, col·laboracions com la que ja s’ha iniciat amb l’Ajuntament de València per a la recaptació executiva i que en aquest cas ha permès al consistori de recaptar més de 4 milions d’euros en el cobrament de multes de trànsit impagades. Díaz ha comparegut davant els mitjans de comunicació al costat del conseller d’Hisenda i Model Econòmic, Vicent Soler, la secretària autonòmica d’Hisenda, Clara Ferrando, i del director general de Tributs i Joc, Eduardo Roca, fins ara alt càrrec de l’Institut Valencià d’Administració Tributària (IVAT) que ha precedit a l’Agència Tributària Valenciana. La nova directora general de l’ATV ha assenyalat la modernització de l’organisme a través de la informàtica com una de les seves prioritats. La consolidació de la cita prèvia a través de la web, que el 2018 va permetre atendre sense cues a 1.252 persones, és un altre dels objectius de Díaz. Així mateix espera millorar la gestió tributària, sobretot en temes mediambientals, i fomentar el compliment voluntari de les obligacions del contribuent, prestant també una ‘ajuda amable’ a l’hora de fer la declaració de la renda als ciutadans. El conseller d’Hisenda i Model Econòmic, Vicent Soler, ha assegurat que la creació de l’Agència Tributària és un pas endavant que s’ha fet amb molt de realisme i està basat en l’experiència acumulada. Així ha valorat el treball realitzat en aquests anys: la reforma fiscal progressiva empresa pel govern, la seva lluita contra el frau fiscal i la millora de l’eficiència recaptatòria sense apujar impostos, ha destacat. Segons Soler, la creació de l’organisme permet disposar d’una Agència Tributària pròpia, un fet crucial per encarar l’infrafinançament que pateix el País Valencià. Soler diu que hi han d’anar a les taules de negociació ‘amb els deures fets’, amb una ‘política fiscal com toca i eficaç’, i amb tota ‘l’autoritat moral i política’ per a demanar més diners. ‘Ens juguem molt’, ha advertit. També ha advocat per ‘enfortir’ l’estructura de l’ATV per a reclamar una Agència Estatal Tributària de caràcter ‘federal’.

Summary: L’Agència Tributària Valenciana engega amb 226 empleats i aspira d’assumir més competències


Com cada any per aquestes dates, la Fundació Jaume Bofill, institució independent especialitzada en anàlisis i estudis vinculats al món de l’educació a Catalunya, ha donat a conèixer l’Estat de l’educació a Catalunya. Anuari 2016, que ha dirigit Bernat Albaigés, especialista en anàlisi de dades, i Francesc Pedró, director de Polítiques Educatives i desenvolupament docent a la UNESCO. Tal com va explicar Ismael Palacín, director de la fundació, aquest estudi pretén ser una radiografia, un mapa que indica les coordenades, ‘en aquest ambient de difamació de l’escola catalana, que s’ha volgut polititzar, i on sovint es donen males solucions a falsos problemes’. I afegia: ‘Aquest anuari és un treball rigorós d’anàlisi de dades i comparació de polítiques educatives en l’àmbit europeu, que permet objectivar els efectes de la crisi i situar les prioritats de despesa en l’inici d’un cicle de recuperació econòmica.’ Cada any, l’anuari de la Fundació Jaume Bofill se centra en algun aspecte general de l’educació a Catalunya. Enguany, el repte dels directors era doble: per una banda, analitzar la incidència de la crisi en el sistema educatiu. Per una altra, quan l’economia dóna indicis de recuperació i els pressuposts del Departament d’Ensenyament també sembla que poden tenir un increment sostingut, cal demanar-se en què i com s’hauria de gastar el pressupost a partir d’ara, quins àmbits són els més urgents a dotar de pressupost, eliminant els criteris arbitraris, que no serien efectius per al sistema educatiu. Palacín va destacar que, enguany, per primera vegada el Departament d’Ensenyament havia cedit totes les dades per a fer l’estudi. I va voler ressaltar aquesta nova política de transparència, ‘un canvi en transparència i democràcia a favor de la investigació independent’. Abans d’entrar en l’anàlisi de dades, l’estudi adverteix de la crispació que intencionadament alguns sectors han generat sobre l’escola: «Des de fa uns anys, existeixen interessos a qüestionar aspectes troncals del model educatiu existent a Catalunya i a situar l’escola en el centre del debat polític per raons que no tenen a veure amb la millora real de les oportunitats educatives i dels processos d’aprenentatge de l’alumnat. El qüestionament del model d’immersió lingüística n’és un bon exemple. Els resultats de les proves PISA demostren que no existeixen diferències estadísticament significatives en els nivells d’aprenentatge de l’alumnat en funció de la llengua parlada a casa quan es controla l’impacte de l’estatus socioeconòmic. Gràcies a la immersió, les diferències en el coneixement de la llengua catalana i castellana són més petites entre la població jove: entre la població de 15 a 29 anys, el 92,0% sap parlar català, i el 88,8% sap escriure’l (pràcticament el 100% en el cas del castellà). L’aprovació de la LOMCE representa un punt d’inflexió en el procés de recentralització de la política educativa per part de l’Estat.  Més recentment, el focus s’ha situat a qüestionar el suposat adoctrinament de l’alumnat per part del professorat i les direccions dels centres educatius. L’Anuari 2016 posa de manifest que, gràcies a la tasca resilient dels docents fonamentalment, el sistema educatiu ha aconseguit millorar els resultats, malgrat les restriccions pressupostàries durant els anys de crisi econòmica. L’Anuari 2016 evidencia, a més, que els problemes fonamentals del sistema educatiu giren al voltant de l’equitat i se situen lluny, per tant, dels debats interessats sobre l’adoctrinament. Les desigualtats d’accés, la segregació escolar i l’abandonament educatiu prematur són, doncs, els temes sobre els quals s’haurien de centrar les polítiques educatives en els anys vinents mitjançant un notable i imprescindible impuls a la inversió en educació.» Els efectes de la crisi econòmica Segons que va explicar Francesc Pedró, l’estudi demostra que la crisi ha tingut un impacte directe en l’empitjorament de les condicions d’educabilitat i de treball dels docents. I tanmateix, el sistema educatiu i el professorat han respost amb resiliència a aquests efectes de la crisi econòmica sobre l’educació. Francesc Pedró i Ismael Palacín, presentant l’Anuari 2016 de la Fundació Jaume Bofill. Les polítiques d’austeritat van provocar una reducció dràstica de la despesa pública en educació. En sis anys, del 2009 al 2014, la despesa en educació es va reduir un 21,7%. La reducció sobretot va afectar les condicions de treball del professorat (47%), la inversió en centres (17%) i l’educació infantil (7%). Catalunya va fer una reducció de despesa superior a la mitjana europea i a la mitjana de bona part de les comunitats autònomes espanyoles. En termes de despesa pública sobre el PIB, Catalunya destinava l’any 2015 el 3,7% del PIB, per sota de la mitjana espanyola (4,4%) i europea (5,1%). Per tant, les polítiques conscients d’austeritat aplicades per la Generalitat han afectat directament el sistema educatiu. Però això no ho explica tot. Un dels factors que incideix en la baixa despesa pública en educació a Catalunya és el model de finançament autonòmic. Segons l’estudi, existeix una relació entre l’esforç inversor en educació de les comunitats autònomes i el saldo fiscal. Catalunya és una de les comunitats autònomes amb un dèficit públic i un saldo fiscal més negatiu, i també amb una reducció de la despesa en educació per estudiant no universitari a preus corrents més gran (23,8%). El concert basc i el conveni navarrès propicien que aquestes siguin les dues comunitats autònomes amb una despesa en educació més elevada. El 2015 el País Basc té una despesa pública en educació no universitària per estudiant de 6.106,5 euros, un 51,7% més elevada que la de Catalunya (4.026,4 euros). Davant de la reducció d’inversions públiques en educació, la despesa de les llars en ensenyament ha crescut en un 25,3% a Catalunya (material, llibres, sortides, colònies). Les llars catalanes van destinar l’any 2016 158,8 euros més en ensenyament i 323,6 euros més per estudiant que les llars espanyoles. Tot i la reducció d’inversió econòmica, els anys de crisi, del 2009 al 2014, els resultats educatius han millorat: la taxa d’idoneïtat (alumnat que fa el curs que li correspon) ha passat del 68% al 77%; la graduació a l’ESO del 77% al 88%; els resultats d’aprenentatge han millorat, tot i que més modestament. Això ens assenyala, diu l’estudi, que el sistema educatiu, i especialment el seu professorat, han respost amb resiliència els efectes de la crisi econòmica sobre l’educació. La millora dels estudis de la població adulta també hi ha contribuït. Tal com diu Francesc Pedró: ‘El professorat ha decidit protegir l’escola, suplint les mancances i l’increment de la ràtio amb més dedicació i esforç.’ Ara, també es creu que han influït les polítiques iniciades abans de la crisi i que han començat a donar fruit (el suport per a la reducció del fracàs escolar, per exemple, o el suport continuat als centres d’alta complexitat). Però també apunta Pedró: ‘Això no vol dir que els problemes endèmics s’hagin superat. Els alumnes de les famílies socioeconòmiques més baixes encara tenen uns resultats inferiors en conjunt. I les condicions econòmiques també han fet que s’hagi reduït la demanada de places en l’àmbit de l’educació infantil de primer cicle a causa del cost. I també s’ha estancat o reduït la població adulta en la formació al llarg de la vida. I l’estudi adverteix: És probable, també, que els efectes més profunds de la crisi segueixin latents i no es manifestin fins més endavant. L’anuari fa molt d’èmfasi en l’agreujament dels problemes d’equitat del sistema educatiu a Catalunya. Diu: «L’origen socioeconòmic familiar condiciona tota la trajectòria educativa dels infants. Els infants socialment menys afavorits accedeixen més tard al sistema educatiu i l’abandonen abans, i al llarg de la seva escolaritat obtenen de mitjana pitjors resultats. A l’educació infantil de primer cicle existeixen 41,4 punts percentuals de diferència entre les taxes d’escolarització dels infants de 0 a 2 anys en funció del nivell d’instrucció de la mare (sense estudis superiors, segons dades censals de 2011). (…) Les taxes d’escolarització postobligatòria dels joves de 15 a 19 anys, per exemple, són de 34,7 punts percentuals en funció del nivell d’instrucció de la mare. Segons les dades de PISA, a Catalunya el pes de l’estatus socioeconòmics en els resultats és cada vegada major. (…) En aquest sentit, no és incompatible que aquesta millora global dels resultats del sistema s’estigui produint al mateix temps que l’alumnat en situació de pobresa extrema n’estigui patint efectes negatius sobre les seves trajectòries escolars. Més enllà dels impactes amb caràcter general, els professionals de l’ensenyament han denunciat com la crisi econòmica ha perjudicat les trajectòries escolars d’infants en situació de pobresa.» «La crisi ha afavorit la permanència dels joves al sistema educatiu, que han seguit estudiant o s’hi ha reenganxat davant les dificultats de trobar feina: entre el 2008 i el 2016 el percentatge de joves (16-24) que estudia ha passat del 51% al 68% i el que abandona prematurament del 32% al 18%. El tombant de la crisi, però, ja deixa sentir els seus efectes: alguns indicadors de millora s’han estancat. Entre els anys 2008 i 2016, el percentatge de població de 16 a 24 anys que estudia ha passat del 51,0% al 65,1%, més de 13 punts percentuals més. Aquests canvis s’expliquen per l’efecte de substitució, que afavoreix especialment la població amb menys nivell d’estudis. Però alguns indicadors semblen començar a experimentar un estancament en la seva evolució. L’inici de la recuperació econòmica pot posar risc la permanència dels joves al sistema educatiu, presumiblement per les facilitats d’accés al mercat de treball. La taxa d’escolarització als 17 anys ha passat del 90,6% l’any 2013 al 88,3% l’any 2015.» Les prioritats per a la reinversió L’any 2015 va ser el primer que es va incrementar el pressupost inicial i també el pressupost liquidat del departament d’Ensenyament, des del 2009. Amb tot, el pressupost del 2017 encara és un 9,3% més baix que el del 2010. Amb tot, la tendència és a l’alça. És per això que en aquest moment la Fundació Jaume Bofill creu imprescindible, i així ho va encarregar als directors de l’anuari 2016, de marcar unes prioritats en la despesa de l’educació. L’estudi marca, d’entrada la prioritat d’augmentar el finançament públic de l’educació fins a arribar a nivells equiparables a la mitjana europea (5,1% del PIB). Aquest increment del pressupost ha de procedir d’un canvi substancial en els mecanismes de finançament de la Generalitat. Perquè tal com s’explica: La sortida de la crisi ha de ser una oportunitat per a repensar les prioritats de la inversió educativa. És el moment d’apostar per les polítiques que desbloquegen la qualitat i de l’equitat del sistema. Les evidències internacionals apunten la direcció a seguir: apostar per l’equitat, abordar la segregació escolar, reformar la formació docent, garantir la gratuïtat de l’ensenyament i dels estudis postobligatoris. Partint d’aquests supòsits, l’anuari 2016, considerant un augment del pressupost del 0,6% del PIB, que suposarien entre 1200 i 1500 milions d’euros (seria equiparar-se al PIB espanyol) proposa: 1. Universalitzar progressivament l’accés a l’educació infantil de primer cicle, prioritzant els infants en risc d’exclusió: Si prenem com a referència la taxa de risc de pobresa per als infants a Catalunya (27,9% el 2015), hi hauria al voltant de 60.000 infants menors de 3 anys que pateixen aquest risc. El cost de garantir l’accés gratuït a 60.000 infants a l’oferta d’educació infantil de primer cicle seria de 205 milions d’euros anuals. 2. Garantir la gratuïtat efectiva de l’ensenyament obligatori: Malgrat la gratuïtat formal de l’ensenyament obligatori, és notori i s’ha denunciat en nombroses ocasions que hi ha despeses associades a l’escolaritat que vulneren aquest principi. Amb un cost estimat de 400 euros per alumne/any en quotes en concepte de material escolar, sortides i activitats, colònies escolars i AMPA a les escoles públiques, sense computar el servei de menjador escolar, caldria invertir 266 milions d’euros per cobrir els costos d’escolarització (exclòs el servei de menjador escolar que mereix un capítol específic) de l’alumnat escolaritzat al sector públic. Tal com està dissenyada la doble xarxa escolar pública-concertada, també es generen desigualtats en l’accés als béns educatius, relacionades amb la vulneració del principi de gratuïtat efectiva (en modalitats de quotes) i escolarització equilibrada en la xarxa concertada. Per superar aquestes desigualtats, actualment existeix un debat d’opcions polítiques entre partidaris de progressar vers l’extensió i integració d’una sola xarxa pública (i que la resta sigui privada) i partidaris d’equiparar la doble xarxa pública-concertada (garantint en correspondència la total gratuïtat efectiva sense quotes i criteris de plena corresponsabilitat com l’escolarització equilibrada). Amb independència de l’opció política que es prengui s’ha de contemplar un escenari que faci extensiu aquest suport a l’alumnat en centres concentrats. En aquest cas, si hi incloem també l’alumnat escolaritzat al sector concertat (sense comptar el cost de les activitats complementàries) aquest import seria de 404 milions d’euros. Si aquest suport es limités a l’alumnat en situació de risc de pobresa (el 27,9% del total, segons dades de 2015), aquesta partida es reduiria fins als 112 milions d’euros. 3. Millorar la personalització de l’aprenentatge, l’acompanyament a l’escolaritat i les competències docents, especialment durant l’ensenyament obligatori, i augmentar els recursos destinats als centres d’alta complexitat: El cost d’un mestre del sector públic és de 44.300 euros, mentre que el cost d’un professor de secundària, és de 48.500 euros. Incrementar un mestre per cada tres grups d’infantil i primària suposaria un cost de 442 milions d’euros aproximadament. Incrementar un professor per cada tres grups de secundària obligatòria, 172 milions. 4. Universalitzar l’accés i la compleció dels ensenyaments secundaris postobligatoris: Per situar la taxa d’abandonament de Catalunya (18% l’any 2016) a la mitjana europea (10,8%), caldria reduir en 36.159 els joves de 18 a 24 anys que no estudien sense haver assolit ensenyaments de batxillerat o cicles formatius de grau mitjà. Prenent un cost estimat per plaça/any de 5.429,6 euros, una inversió propera als 196,3 milions d’euros podria garantir una provisió suficient d’oferta als ensenyaments secundaris postobligatoris. Els responsables de l’anuari 2016 i el director de la fundació Jaume Bofill van deixar clar que aquestes propostes són necessitats bàsiques, no pas cap carta als reis.

Summary: Quins efectes ha tingut la crisi en l’escola?


Un misantrop malcarat i malhumorat, misogin fins a l’extrem, es canvia de pis i va a viure a l’Eixample barceloní. Descobreix que l’antic llogater es va morir en circumstàncies poc clares i apareix un veí de replà que és molt pesat. El protagonista, que és un home d’idees, comença a reflexionar sobre el fet d’assassinar i acaba obsedit amb la idea d’assassinar el seu veí. En síntesi, així discorre l’argument de Què!, el retorn de Miquel de Palol a la novel·la, després de vuit anys de la darrera, que fou El testament d’Alcestis. L’autor de la coneguda El jardí dels set crepuscles, que ha estat traduïda fa poc al francès, ha canviat de grup editorial. Històricament havia publicat en segells que pertanyen al Grup 62 i ara publica a Angle Editorial, que forma part del 9 Grup. Miquel de Palol va explicar ahir en una conferència de premsa que troba que és el llibre més senzill que ha escrit, en l’aspecte estructural i formal, però que de cap manera no el considera un divertiment. D’entrada, vol deixar clar que no és cap relat autobiogràfic, pel que fa als seus veïns de replà: ‘Tinc uns veïns encantadors i ens avenim molt. Ara, sí que hi he fet exorcisme d’un seguit de toxines literàries i també molts homenatges, literaris sobretot. El títol és un homenatge a Roman Polanski i el subtítol (Estampes d’un dependent filòsof), un homenatge a Prudenci Bertrana. Al principi de l’obra, hi ha un homenatge a Italo Calvino, i en el curs de la novel·la n’hi ha molts més.’ Sobre el catàleg d’assassinats que conté el llibre, Palol explicat amb molta intenció: ‘Pel que fa a la relació d’assassinats que hi apareixen, és una mena de breviari no exhaustiu, perquè la història dels crims penso que és, de fet, la història de la humanitat. Per una banda, en la societat, l’assassinat és una acció reprovada completament, mentre que en la literatura és tan explotat que quan apareix es viu com un fet normal. Un dels meus assassinats preferits és el de Roberto Bolaño a càrrec de Jorge Herralde.’ L’editora Rosa Rey li diu que això no ho havia d’haver dit. En Palol li respon amb humor que té comprovat que allò que et diuen que no diguis és allò que la gent acaba cercant i acaba perdurant.’ L’escriptor troba que el lector s’hi divertirà, amb la novel·la, encara que no conegui les referències literàries que conté. I sobre el personatge protagonista, comenta: ‘És un personatge en guerra amb el món, amb ell mateix i amb la seva realitat immediata. És dels que tampoc no se sent ben considerat en el seu vessant professional.’ Sobre si aquest personatge té molt d’ell, explica: ‘Jo intento escriure sense ràbia, amb els cinc sentits. Però també és cert que d’una manera pràctica, un es posa de model de si mateix, per acabar construint un reflex del monstre ridícul que som també.’ El protagonista gasta molta mala bava. Desplega un mal caràcter que pot arribar a ofendre. Per això Palol troba que la novel·la és un relat dels temps que vivim: ‘La mala llet és moneda de canvi dels temps actuals. Ho veus i ho sents en les tertúlies, per exemple, i en les interpel·lacions entre polítics. Però tampoc no ens pensem que és un invent d’ara. El diari de sessions del parlament de la República espanyola recull que es deien de tot. Ara potser tot això té més immediatesa, per les noves tecnologies.’ Quan li demanem com viu la situació política actual i què en pensa, diu: ‘Intento viure la situació amb tranquil·litat, perquè entre els amics veig molts nervis i moltes expectatives. Però jo sóc prou gran per a no sortir a pinyes i sóc prou jove per a dir que ja no ho veuré. Això que vivim ara és una situació cíclica i la reacció d’Espanya sempre és la mateixa: la repressió, les armes. Ells diuen que són un país de guerrers i de pastors i que provenen dels celtes. Nosaltres som país de comerciants i venim dels fenicis i els grecs. Però sempre hi ha la idea que aquest procés cíclic s’acabarà trencant.’ I afegeix: ‘Els sociòlegs diuen que no hi ha cap generació sense guerra. La meva no n’ha viscuda cap. Ara, en termes pràctics, això que vivim és allò que més s’assembla a una guerra. Espanya envia els jutges perquè no pot enviar l’exèrcit.’ L’arribada al catàleg d’Angle Editorial, havent abandonat els segells del Grup 62 (Proa, Empúries, Columna), va anar precedit d’un gran enuig de Palol, que va malparlar sobre la manera com tracten els escriptors els mitjans de comunicació d’aquest país, especialment els públics, i com s’articula en general la vida cultural: ‘Em va passar que vaig deixar de sentir-me còmode amb l’editorial de la meva vida. I vaig aturar-me i em vaig posar a buscar. He de dir que continuo molt descontent per la manera com es gestiona en aquest país la cultura, el coneixement i en especial les lletres, que són menystingudes. Sobretot als mitjans públics. TV3 és una porqueria, pel menyspreu que té a les lletres. I això ho veus sobretot quan surts a fora i observes com funcionen altres cultures. Els mitjans, la crítica i el públic francès han tingut un interès per la traducció d’El jardí dels set crepuscles, que és radicalment diferent dels programes que es fan de literatura a la nostra televisió pública. Hi ha un autèntic abisme.’ Que Palol deixi el Grup 62 per anar-se’n a un segell més modest fa pensar que el món de l’edició en català es mou, pel que fa als autors també, que són de naturalesa més conservadora. ‘El món de l’edició en català evoluciona –diu–. En un moment determinat, la diversificació editorial va quedar aplegada sota un mateix paraigua, que és Planeta. Davant aquesta mena de monopoli ha renascut la diversificació. I les llavors van germinant. I això és bo, perquè els monopolis en l’àmbit cultural són terribles. Per salut intel·lectual cal diversificació. I m’alegra que apareguin editorials amb ideologia literària, que no únicament es moguin per motivacions comercials.’ Continua: ‘Perquè a mi la mida d’una editorial no em preocupa. En canvi, em fa por publicar en una editorial que s’hagi burocratitzat i editi els meus llibres sense haver-los pràcticament ni llegit. Vull una editorial que sàpiga què publica i que se n’ocupi. Demano un tracte basat en la literatura. Ja ho he dit moltes vegades: una editorial ha de funcionar com a empresa, és clar, però el factor comercial no ha de passar per davant de la literatura.’

Summary: Miquel de Palol torna a la novel·la amb ‘Què!’


Al bell mig del cisma d’Unió, els independentistes del partit socialcristià, aplegats en la plataforma Hereus UDC 1931, es constituiran en partit. Se’n farà la presentació, previsiblement multitudinària, aquest diumenge a la sala Barts de Barcelona. Serà un partit ‘per a refundar Unió Democràtica des de fora, recuperant-ne els valors fundacionals’, explica en aquesta entrevista Pep Martorell, director general de Recerca de la Generalitat i un dels impulsors de la plataforma dels independentistes d’Unió. El nom i l’estructura del partit se l’han quedat Duran, Espadaler i companyia. ‘La tradició, la memòria, són per a nosaltres’, diu Martorell. —No fa ni un mes de la consulta interna d’Unió, us han suspès de militància, us heu mogut i diumenge presenteu nou partit. Déu n’hi do. —Fa dues setmanes que parlem amb la gent amb qui hem impulsat la plataforma, s’hi ha anat adherint cada vegada més gent…. I tenim moltes converses per tot el país, amb molta militància, sobre què podem fer i què toca fer ara, i pensant en l’acte de diumenge. —I a quina conclusió heu arribat? —La gran majoria de la gent amb qui parlem, no a tot arreu, però sí en uns quants llocs, com a les Terres de l’Ebre, a Barcelona i a moltes altres comarques, ens diu que no té gens de sentit, això que fa Unió. No té sentit abandonar el president ni no participar en les converses per la llista del 27-S ni renunciar a un programa independentista. Un gruix molt important de la militància espera que la plataforma els proposi un nou projecte polític. —Com ha de ser aquest projecte polític? —Ara ho acabem de discutir. Hi ha un clam absolutament unànime en moltes comarques i entre moltíssims militants per abandonar Unió i formar un nou partit polític que refundi Unió Democràtica amb els principis de tota la vida. Diumenge hem de poder donar resposta a aquesta inquietud, perquè la demanda que ens fan centenars i centenars de militants és molt rotunda. No podem continuar en aquest partit, ja no és el que era, això no representa els valors fundacionals d’Unió ni el compromís que el país vol en aquest moment. No podem refundar Unió des de dins? Doncs ho fem des de fora. Ens diuen: ‘Oferiu-nos un nou partit en què puguem anar i que funcioni d’una altra manera.’ —El partit el constituireu de seguida? —Això toca fer-ho de seguida. Perquè tenim el 27-S aquí. Sóc prudent amb els terminis, perquè ara la cosa important és treballar pel 27-S. El missatge fonamental és que quedi clar a tota aquesta gent que amb vista al 27-S treballem per un projecte independentista de país, des dels valors d’Unió de tota la vida. El fet important és decidir com ens articulem. I la grandíssima majoria d’aquest 1.400 signants que tenim a la plataforma és que cal esdevenir una força política, però poso un punt de prudència en els terminis. 'No té sentit abandonar el president ni no participar en les converses per la llista del 27-S ni renunciar a un programa independentista.' —Però qui s’ha acabat quedant l’estructura i el nom històric d’Unió és la direcció actual. —Sí, però si em deixeu repetir una frase més o menys heroica que l’altre dia em deia un company quan jo li expressava aquest lament: els sants són al cel i tothom els pot reivindicar, en pot fer memòria i els pot recordar. A l’acte de diumenge hi haurà els fills de Carrasco i Formiguera, els descendents dels fundadors d’Unió… La gran majoria dels militants que fa quaranta anys, cinquanta o seixanta que hi són, seran amb nosaltres. Doncs ja està: la tradició, la memòria, són per a nosaltres. Els sants són al cel i tothom s’hi pot encomanar. —Si dieu de refundar Unió, el nom d’Unió hi haurà de ser, en la marca del nou partit, doncs. —Sincerament, no us ho sé dir. I no em preocupa especialment. Em preocupa poder transmetre de seguida que volem ser els hereus de la tradició d’Unió de l’any 1931. I això va més enllà d’un nom concret. —Quina mena d’estructura tindreu? Amb quins òrgans de direcció interns? —Quan veiem que hem de refundar des de fora, i començar des de zero, aquesta mena de qüestions surten. I molta gent ens comença dient que volen un partit transparent, on tothom sàpiga d’on vénen els diners amb què es finança, on els comptes anuals siguin públics; no volem un partit endeutat ni que hagi de demanar crèdits quan vénen campanyes electorals. Ha de ser un partit amb lògica paritària home-dona, i que respecti molt més l’autonomia de les seves locals. El moment és engrescador, per l’oportunitat de començar des de zero. Hi ha molta insistència en la qüestió dels diners, perquè Unió és un partit enormement endeutat, fruit d’anys i anys de gastar més diners que no tenien. I hi ha molta inquietud per a poder fer un partit transparent i amb els comptes equilibrats. —Duran diu que hi ha gent que se’n va d’Unió, però que també n’hi ha molta que hi entra. Quin perfil polític imagineu que tenen els que hi entren? —Suposo que és fàcil d’imaginar. Unió ha abandonat la possibilitat d’arribar a un estat independent com a projecte polític i s’ha quedat en un estadi més autonomista, de reivindicar increments d’autogovern, de blindatge de qüestions de llengua, cultura, sense anar gaire més enllà. Si efectivament hi ha gent que va a militar a Unió suposo que tindran aquest perfil, i que ara no era enlloc, o era al PSC… —O a Ciutadans, si és cert allò que deia Espadaler. —Ho vaig discutir amb ell una vegada. Em sembla que això forma part de les llegendes urbanes. Qualsevol anàlisi demoscòpica ben feta demostra clarament que aquest moviment de votant, com a fenomen remarcable, no existia. Tots ens podem divertir fent política-ficció sobre cap on aniran els nostres votants, però em sembla que és una opinió que no es pot demostrar que sigui certa. L’únic fet cert és que cada dia hi ha tres comarcals d’Unió que es dissolen. —Com enfoqueu el 27-S? Com s’hi hauria d’anar? —Nosaltres diumenge acabem de decidir què fem. I llavors estarem encantats que ens cridin i ens considerin per a parlar, amb la petita i humil força que puguem tenir. Personalment diria que hem arribat a un punt en què tots podem coincidir que qualsevol proposta serà bona mentre sigui acceptada per tothom; en què és més important un consens unànime que no quina és exactament la solució que es troba. D’una banda estic d’acord que la situació és molt excepcional i que quan la situació és excepcional calen solucions excepcionals. I aquesta ho és. Però també fem una cosa que cap territori en el món occidental no ha estat capaç de fer mai: fer un procés d’independència. A mi em costa de renunciar a un actiu com el del president, en un procés com aquest. Però si la situació és tan excepcional que s’arriba a una proposta que obté el consens dels partits implicats i de les entitats, tanquem-lo d’una vegada, i a totes.

Summary: Pep Martorell: ‘Hi ha un clam de molts militants per abandonar Unió’


L’Institut Valencià de Cultura ha presentat la segona edició del Catàleg de la música valenciana en el marc del Trovam-Pro Weekend, la Fira Valenciana de la Música, que té lloc a Castelló del 7 al 9 de novembre. El Catàleg de la música valenciana suposa una eina molt útil per a tot el sector, ja que reuneix les propostes fetes pels músics del territori. La segona edició del catàleg s’edita exclusivament en línia i conté dues-centes divuit entrades entre intèrprets i grups, a més de trenta-vuit compositors i compositores, que suposen una nova incorporació a la publicació. El catàleg s’organitza en quatre categories: música de repertori – antiga i barroca, clàssica, contemporània, improvisació -, jazz, música tradicional i popular amplificada – rock, pop, ‘hip-hop, reggae, sons urbans, indie…-. La directora adjunta de Música i Cultura Popular de l’Institut Valencià de Cultura, Marga Landete, ha explicat que la voluntat del catàleg és ser ‘una ferramenta viva i en constant evolució’, que serveixi tant als mateixos músics com als programadors. ‘A més, enguany hem avançat perquè siga autoeditable, de manera que permeta els professionals de la música valenciana actualitzar les seues dades i assegurar-se d’estar presents’, ha dit. El catàleg de la música valenciana té també una versió en anglès per a fomentar la internacionalització de la música valenciana i facilitar la seva promoció en diferents tipus de fires i trobades musicals per a difondre i donar a conèixer els músics valencians en altres àmbits. Versió web El Catàleg de la música valenciana es difondrà en festivals, fires i trobades musicals de tota mena, per a reforçar i ampliar el coneixement del treball dels músics valencians. En la web els músics han d’omplir un breu formulari en el qual, entre una altra informació, hauran d’incloure les seves dades, la categoria musical en la qual s’emmarca la seva música, els enllaços als seus perfils de xarxes socials, fer una breu descripció dels projectes que duran a terme, informar sobre els seus membres i aportar una fotografia i un enllaç de vídeo, perquè la informació presentada sigui la més precisa possible.

Summary: L’Institut Valencià de Cultura presenta la segona edició del Catàleg de la música valenciana


El Tribunal Suprem espanyol ha impedit que el president d’ERC, Oriol Junqueras, sigui avui al ple del Parlament Europeu, de manera que continuarà a la presó dels Lledoners. Aquesta decisió, segons que diu a Libération el periodista especialitzat en política europea Jean Quatremer, pot ser l’espurna d’una ‘guerra de jutges sense precedents a la història europea’, per la diferència de criteri entre el tribunal espanyol i el Tribunal de Justícia de la Unió Europea (TJUE). La presència de Puigdemont i Comín al Parlament Europeu certifica una gran derrota d’Espanya A l’article, Quatremer explica que l’argument del Suprem per a inhabilitar Junqueras és que, com que el judici contra el procés va començar abans de les eleccions, no podia tenir immunitat; però deixa clar que aquest argument ‘havia estat descartat pels jutges europeus en la seva sentència’. A més, recorda la carta de Manuel Marchena al TJUE en què assegurava que acataria la seva decisió, independentment que Junqueras ja hagués estat sentenciat. ‘I encara pitjor –continua Quatremer–, el jutge encarregat d’investigar els dirigents independentistes catalans  ha anunciat que no respectaria la immunitat parlamentària de Puigdemont i Comín si tornen a Espanya, fet que és una violació directa dels compromisos europeus d’Espanya.’ Això a banda, explica que el Suprem ha demanat el suplicatori al Parlament Europeu perquè els aixequi la immunitat i pugui cursar novament l’euroordre. Tal com exposa Quatremer, ‘aquesta obstinació judicial obligarà les institucions comunitàries a interessar-se per fi per la situació catalana’ i avisa que la votació per a aixecar la immunitat de Puigdemont i Comín és lluny de ser guanyada, perquè molts diputats europeus s’hi han pronunciat en contra. A més, posa el focus en el paper de la Comissió Europea, encarregada de vetllar pel respecte del dret europeu als estats membres. ‘Haurà de decidir si Espanya ha respectat el dret europeu o no, i si considera que no ha estat així, d’obrir un procediment d’infracció. Si no ho fa, Junqueras podrà anar ell mateix al TJUE i al Tribunal Europeu de Drets Humans’, diu. I acaba: ‘La radicalitat dels jutges espanyols corre el perill de desencadenar una guerra de jutges sense precedents en la història europea’.

Summary: Libération alerta d’una possible guerra de jutges a Europa pel cas Junqueras


Han passat trenta anys d’ençà que, a la matinada del 4 de juny de 1989, emparades en la foscor de la nit, les tropes de l’Exèrcit Popular d’Alliberament Xinès van irrompre a la plaça de Tiananmen de Pequín. Feia setmanes que la plaça havia estat ocupada per grups d’estudiants que reclamaven una obertura política en la línia de la que impulsava Mikhaïl Gorbatxov a la Unió Soviètica. De fet, havia estat la visita de Gorbatxov a Pequín que havia desencadenat el moviment. Arran de l’atac, hi hagué un nombre de morts que mai no ha pogut ser determinat, però que la major part de fonts fan oscil·lar entre mil i dos mil. Els fets de Tiananmen van significar la fi del moviment democràtic a la Xina, la condemna de la societat internacional i el començament d’un procés de control de qualsevol dissidència per l’estat. Avui la Xina és l’estat policíac per excel·lència al món. Sobre el desenvolupament, hi hagué grans dubtes en aquells dies, perquè els moviments, sobretot de l’exèrcit, van ser contradictoris en alguns moments. Segons els rumors, una part de la tropa havia refusat d’atacar els manifestants i Deng Xiaoping va haver d’escarrassar-se per obligar l’exèrcit a dissoldre el campament dels estudiants. Trenta anys després, les declaracions excepcionals d’una ex-tinenta, Jiang Ling, i sobretot la publicació a Hong Kong d’un llibre que recull els discursos fets pels militars a la reunió on es va decidir l’atac porten llum sobre l’episodi, un dels més dramàtics d’aquestes darreres dècades. Una tinent que demana reconciliació Jiang Ling era tinenta de l’exèrcit el dia de la matança i ha viscut trenta anys servant memòria de tot allò que hi va veure. Finalment, fa pocs dies que es va decidir a parlar amb un periodista de The New York Times: li va descriure la matança i li explicà les divisions internes de l’exèrcit. Segons ella, bona part de l’exèrcit se sorprengué de veure que es declarava la llei marcial i set comandants s’hi van rebel·lar: van signar una carta en contra i van refusar de fer servir les tropes contra la població civil. Concretament, Ling ha ensenyat el missatge del general Xu Qinxian, el cap del 38è grup de l’exèrcit, que diu, ben explícitament: ‘L’Exèrcit Popular d’Alliberament és l’exèrcit del poble i no ha d’entrar a cap ciutat ni disparar sobre els ciutadans.’ Jiang va seguir l’entrada de les tropes a la plaça i va ser colpejada pels seus col·legues, en aquells moments de confusió. La traslladaren a un hospital, on va poder veure com hi arribaven els ferits i els cossos dels morts. Va ser un trauma, per a ella: ‘És com si hagués vist violar la meva mare’, diu. Pensa que el govern ha de reconèixer la matança per a poder-se reconciliar amb la part de la societat xinesa que, malgrat la censura fèrria, és conscient de què hi va passar. El politburó al descobert El relat de Jiang és completat amb la publicació a Hong Kong, aquesta setmana, del llibre L’últim secret (New Century Press). S’hi apleguen les intervencions transcrites d’uns quants debats del politburó del Partit Comunista que es van fer després de la matança. Una part d’aquestes transcripcions ja havia estat publicada, però no pas el conjunt, ni amb el rigor i l’exhaustivitat d’ara. La transcripció aclareix les divisions internes i palesa com es va imposar la línia dura. Tots els reunits van ser comminats a aprovar una declaració de suport a les tropes i una altra condemnant les posicions de Jao Ziang, fins aleshores secretari general del partit, que havia adoptat una línia conciliadora amb els estudiants. La lectura de les intervencions revela una gran tensió interna, però també dibuixa les grans línies de la doctrina posterior a Tiananmen, que han arribat fins avui i que s’expressen clarament en les posicions de Xi Jinping. Són, bàsicament, que el Partit Comunista és envoltat d’enemics, externs però també interns, que les reformes econòmiques són vàlides però solament si s’assegura un control social intens de la població i que la divisió del partit implicaria la fi del règim, de manera que cal reforçar el poder dels seus líders. Què va aprendre Wang Dang Entre tantes veus que aquests dies han recordat tot allò que va passar-hi, es destaca la de Wang Dang, el dirigent dels estudiants més conegut, que, després de passar tres anys empresonat, fou alliberat quan la Xina volia aconseguir els Jocs Olímpics. Wang, que s’exilià, explica que no va pensar mai en la possibilitat que l’exèrcit popular disparés contra la població civil. Amb la distància d’aquests trenta anys, Wang Dang diu que els estudiants eren molt crèduls i que van cometre un gran error pensant que havien de fer costat als sectors més moderats del Partit Comunista, subestimant el poder dels vells dirigents. I subestimant també la facilitat amb què el món occidental cediria –en pro del negoci– a la brutalitat dels dirigents xinesos. Malgrat això, no es penedeix de res. Recorda que l’acció dels estudiants va canviar per sempre la imatge que el món té de la Xina i creu que continua essent, trenta anys després, l’únic motiu d’esperança per als demòcrates del seu país. Ací podeu llegir ‘Primavera de Pequín’, el relat de Vicent Partal que explica com va viure la revolució dels estudiants, en directe a la capital xinesa.

Summary: Trenta anys després de Tiananmen, nous documents porten llum sobre la matança


Una vintena de persones influents cediran avui entre les 18.00 i les 20.00 el seu perfil de Twitter a persones que viuen o han viscut al carrer, per traslladar les seves propostes sobre la problemàtica dels sense-llar als partits polítics que presenten a les eleccions municipals de Barcelona. Els perfils mostraran la imatge i la biografia de la persona que viu o ha viscut al carrer i que està fent sentir la seva veu. L’objectiu és fer arribar el missatge als dirigents polítics, sensibilitzar la ciutadania i apoderar les persones sense llar en la denúncia d’aquesta problemàtica. Des d’Arrels Fundació, promotors de la iniciativa, amb l’etiqueta #votinvisible, fan cinc propostes polítiques: més habitatge públic i promocions específiques per a les persones que dormen al carrer; menys albergs i més espais de baixa exigència a cada barri de la ciutat; mirar més enllà del termòmetre per actuar sobre la problemàtica del sensellarisme; modificar l’ordenança de convivència perquè respecti els drets de les persones sense llar; i menys intervenció policial i més intervenció social. L’acció ja es va produir en les eleccions espanyoles de 2016, quan 24 parelles van piular sobre els drets de les persones sense llar i l’accés a l’habitatge, a la sanitat i a la feina digna. Els missatges van arribar a més de 20,5 milions de pantalles.

Summary: La iniciativa #votinvisible dóna veu als sense-sostre mitjançant perfils de Twitter influents


El primer dels dos reactors de la central atòmica de Fessenheim (Alsàcia), la més antiga de l’estat francès, s’aturarà definitivament aquesta nit, com a primer pas en el tancament total del complex que es completarà el mes de juny. La decisió s’emmarca en un pla del govern francès per a reduir el pes de l’energia nuclear i augmentar el pes de l’electricitat d’origen renovable. Les autoritats també volen tancar d’aquí al 2022 les quatre últimes centrals de carbó. La central nuclear de Fessenheim, situada al costat de la frontera alemanya a la vora del riu Rin que ha estat en servei d’ençà de 1977 i el procés de desmantellament, serà un procés que pot durar una vintena d’anys. El tancament l’havia anunciat el president francès François Hollande per al 2016, però s’havia ajornat repetidament pel retard en la construcció d’un reactor de nova generació a la central nuclear de Flamanville, a la costa de Normandia. El tancament de Fessenheim, que aportava prop del 2% de l’electricitat generada a l’estat francès, forma part d’un pla climàtic del govern que vol reduir el pes de l’energia nuclear. Actualment representa una mica més del 70% de la generació elèctrica i es vol reduir fins al 50% en cinc anys.Està programat que el 2035 ja s’hauran desconnectat dotze dels cinquanta-vuit reactors nuclears que hi ha en funcionament ara a l’estat francès.

Summary: Tanca Fessenheim, la central més antiga de l’estat francès


Els estudiants s’havien desplaçat des de la plaça Universitat fins al Palau Robert. Allà, la policia ha carregat novament amb contundència, ha dispersat els estudiants i n’ha detingut alguns.

Summary: La policia torna a carregar contra els estudiants al Palau Robert


L’acte central de la Diada de la Mercè a la plaça de Sant Jaume ha tornat a estar marcat per la situació política. Com ja va passar diumenge, hi han agut crits a favor de la llibertat dels presos polítics, després del ball de l’Àliga. Acte seguit, Jovent Republicà, les joventuts d’ERC, han desplegat una estelada gegant i una pancarta a favor de la República des d’un edifici annex a la plaça. Tot plegat en una Diada presidida pel tinent d’alcaldia Jaume Collboni, en substitució de la batllessa Ada Colau, que és a Nova York per la cimera del clima a les Nacions Unides. Vegeu-ne el moment: Seguici tranquil La capital catalana ha viscut avui el seguici de la Mercè, on s’han barrejat la Banda Municipal de Barcelona, comparseria tradicional com els Gegants de Barcelona, els del Pi i els de Santa Maria del Mar, i que ha circulat des de la Basílica fins a l’ajuntament passant pels carrers Ample, Regomir i Ciutat, fins a l’entrada lateral del consistori. Allà els gegants i altres comparses han seguit fins a la plaça i les autoritats –excepte Cs– han pujat al balcó de l’ajuntament, on s’han trobat amb el president de la Generalitat, Quim Torra, que l’any passat va participar del seguici però que no ho ha fet aquest any. A diferència dels darrers anys, en què el seguici s’havia desenvolupat enmig de crits del públic reclamant la llibertat dels líders polítics independentistes empresonats, en aquesta ocasió les protestes han estat més modestes: algunes de les colles castelleres de la ciutat que han aixecat pilars davant de la Basílica en acabar la missa han exhibit pancartes amb el text ‘Llibertat presos polítics’ mentre el públic cridava consignes a favor del seu alliberament.

Summary: Una estelada gegant i una pancarta reclamen la República durant l’acte central de la Mercè