José Rodríguez, llicenciat en física a la UAB, va militar al PSC una quinzena d’anys i com tants més se’n va acabar anant i va fer-se independentista. Ara Rodríguez, conegut amb el nom de ‘Trinitro‘ és un dels impulsors de Socialistes per la República ,juntament amb més ex-militants del PSC. En aquesta entrevista explica quins en són els objectius. Però també ens parla de la seva nova feina, assessor del conseller Chakir El Homrani (ERC), i del moment polític actual. —Qui són Socialistes per la República? —Som persones que vam estar al PSC i que ara reivindiquem aquesta trajectòria dins el món sobiranista. No pretenem de ser una entitat més de gent a punt de sortir del partit. Nosaltres som els qui ja n’hem sortit, del PSC. Aquí hi ha gent de Toni Comín, d’Avancem, de Mes, de Mecat i els qui en van anar sortir individualment. Més que no pas articular una entitat, volem crear discurs i relat polític. Volem deixar clar que la tradició socialista a Catalunya, no la representa tan sols el PSC. Nosaltres també som les veus de Pallac, Capmany, Raventós i Pasqual Maragall. Hi ha un gran gruix del socialisme catalanista que ara el PSC ja no té. —No han fet tots els salts, ja, els del PSC? Tant de graner hi ha encara? —A vegades no és apel·lar a qui encara resta al PSC i prou. També es tracta de sumar la trajectòria socialista a l’independentisme. L’independentisme té moltes branques. Tenim la republicana d’ERC, la catalanista de Convergència, o la llibertària de la CUP. Nosaltres volem afegir el valor del socialisme català al moviment independentista. Per enriquir-lo. —José Rodríguez, per exemple. Quants anys vau estar al PSC i quan us en vau anar? —Uns quinze anys. Vaig entrar-hi el 1999 i vaig sortir-ne el 2014. Era a la federació del PSC a Barcelona. Portava la sectorial nacional de ciberactivisme. I era conseller de districte a Horta-Guinardó. Jo, per cert, no venia d’una família catalanista. Perquè és cert que part del socialisme català i metropolità era, i és, molt espanyolista. Penso en Sala, o en els barons del Baix Llobregat. A aquest col·lectiu, també volem adreçar-nos-hi. Potser tenim el límit de la identitat nacional, però hi podem connectar amb la identitat política. Jo treballava a la UGT. De fet, encara hi sóc. Però ara tinc una excedència forçosa perquè faig d’assessor del conseller Chakir El Homrani (ERC) al Departament de Treball, Afers Socials i Família. Després d’anys a la UGT ara he canviat de feina. I em dedico a crear relat polític al departament. I hi descobreixo equip humà i tècnic. —Com encareu la Diada? —La Diada reclama de fer realitat la República sota el mandat de l’1-O. Jo en tinc dubtes. Com a col·laborador del govern que se n’ha d’encarregar, crec que no tenim les condicions per a implementar el mandat de l’1-O. —I quan podrem? —Quan tinguem força. És el gran debat en què estem empantanegats. Alguns creiem que ens cal més força a escala internacional (i el president Puigdemont aquí és molt important, però insuficient) i més suport intern. Si l’estat espanyol fos realment democràtic podríem cercar un escenari de 50+1. I el podríem guanyar. Però ara mateix no hi som. I hem de ser més forts. Com que no creiem en les armes ni volem fer milícies, aquesta força és suport social. I ha de ser més ampli. El 3 o el 27 d’octubre vam demostrar moltes coses. Però també que no podíem fer efectiva la República perquè no teníem eines d’estat. És a dir, capacitat de controlar la policia, capacitat de controlar l’exèrcit o els jutges. No en tenim. Ni tampoc prou suport internacional per a donar la cara i defensar-nos. —No podem implementar el mandat de l’1-O per què ens manca força, dieu. Però reclameu de tenir més gent, no més força. —La capacitat coercitiva, sia amb voluntaris o blocatge ciutadà, crec que no la tenim. Crec que si tens hegemonia social no et cal tanta forca coercitiva. El moviment, si és molt més gran, no ha de ser tan rupturista. No cal. Passa que el creixement és molt lent. Del 2015 fins ara ha estat ben minso. Molt petit. Per dos motius: crec que hem esgotat unes vies de creixement. Hem esgotat la unilateral a curt termini. Però la d’eixamplar la base també té mancances. —Quines? —Hem cregut que amb polítiques socials, amb un discurs en valors compartits com la democràcia, faríem més independentistes. I potser farem més demòcrates. Demòcrates que ens donin suport. Per això a vegades surten paradoxes: creix el vot als partits independentistes però no el suport a la independència. A vegades crec que hem de fer un pas més i fer com tots els processos d’emancipació. Hem de fer una construcció nacional. En el fons parlem d’identitats. I a Catalunya n’hi ha tres. La identitat espanyola, la catalana i una identitat refugi al voltant de Barcelona, que es fa servir per a no afrontar el debat. I en el fons veiem que per a molta gent la porta d’entrada han estat els valors compartits de democràcia i valors socials, però al final el pas que fan és perquè se senten identificats amb el poble de Catalunya. Hem de millorar les estratègies. L’estratègia rupturista ha de millorar com maximitzar resultats amb un desgast mínim. Perquè n’hem de mantenir la flama. Però l’estratègia de creixement ha de veure que no pot buidar el discurs nacional. Hem de fer un discurs nacional compartint valors. Però, el discurs nacional, l’hem de fer. —Creixem gràcies al rival. És Llarena qui ens fa créixer, no ERC o el PDECat. —El rival ajuda. Però no és tan sols cosa seva. Nosaltres, a diferències dels moviments reactius, com el 15-M, cada cop que l’estat espanyol es passa de la ratlla aconseguim d’esgarrapar més suport. Perquè tenim projecte de canvi i projecte nacional. I la capacitat de crear vincles. Entre tu i jo, per exemple. I que ens sentim part del mateix poble, tot i tenir orígens i tradicions molt diferents. Aquest projecte nacional fa que des del 2010 continuem així. No som reacció i prou. Si no, hauria passat com el 15-M. —Les bases d’ERC no renuncien a la via unilateral. Ho han aprovat fa poc. I ara els dirigents del partit insisteixen molt més en la via acordada. És contradictori el document de les bases amb els postulats dels dirigents? —No puc parlar com a militant d’ERC perquè no en sóc. No hi milito. Col·laboro al govern, certament he anat en llistes d’ERC, i per tant em sento corresponsable d’allò que faci aquest govern, però no d’allò que faci el partit. Però, si em permets, vull entrar al debat. No el vull evitar. Crec que a vegades ens perdem en discussions nominals. És evident, per moltes escenificacions que fem, que ningú no té la via unilateral a l’agenda. Ni cap partit ni cap entitat. I crec que això vol expressar Junqueras. També crec que la via unilateral, quant al futur, la tenim allà, i es pot utilitzar. Però quan tinguem força. —Apostar-ho tot a un referèndum acordat i oblidar la unilateralitat és una bona estratègia? —Crec que en el lideratge polític ens falta conjuntar dues coses: lectura realista de la societat que parli de les opcions que tenim. I veure que les vies no són contradictòries. Que algú aposti per la via unilateral no vol dir que renunciï a tenir més força o a cercar un acord. I al revés: qui treballa per l’acord, si l’aconsegueix, fantàstic, però si no l’aconsegueix, doncs reforça les altres vies. Internacionalment, si no oferim vies de diàleg, demostrarem que som tant tancats com l’estat espanyol. Crec que la via de negociació acabarà escenificant que volem negociar, l’estat espanyol s’hi tornarà a negar i continuarem treballant en unes altres vies. No donaria per tancada la via unilateral en un sentir absolut, no. Hi ha elements d’unilateralitat que continuaran aquí. Quan tinguem més força i capacitat d’imposar-nos-hi democràticament, potser l’estat espanyol ens ofereix una sortida a l’estil escocès. Negociada. Però no ens n’oferiran mai cap si no ens veuen amb força.

Summary: José Rodríguez, ‘Trinitro’: ‘La via d’eixamplar la base també té mancances’


L’escriptor turc Dogan Akhali, detingut en l’Estat espanyol a petició del govern turc, que el considera un enemic de l’estat i partícip d’activitats terroristes, ha mostrat davant els mitjans el seu ‘descontentament’ amb l’Executiu espanyol a causa del que considera ‘una actuació penosa’. L’intel·lectual s’ha mostrat sorprès que l’Estat, ‘un país que històricament hauria de saber el que és el feixisme’, permeti la seva extradició a Turquia, ‘un país que va cap al feixisme’. Convidat al Congrés dels Diputats pel coordinador federal de Izquierda Unida, Alberto Garzón, Akhali ha mostrat davant els mitjans la seva incredulitat per la situació que viu actualment. Després de passar dos dies en el calabós a Granada, al qual, segons ha explicat, el van traslladar emmanillat, un jutge va dictar la seva llibertat provisional a l’espera que es resolgui la petició d’extradició per part de Turquia. Mentrestant, l’escriptor no pot sortir del país. Akhali assegura que, al principi, va entendre l’actitud de l’Estat, pel seu acord amb la Interpol, en la llista de la qual es troba l’escriptor. No obstant això, el seu descontentament amb les autoritats espanyoles va començar quan va descobrir que el tracte judicial que se li estava donant ‘no era el més adequat’. ‘Tinc passaport alemany, sóc part de la UE i vaig pensar que tenia els mateixos drets que un ciutadà espanyol’, ha declarat.

Summary: L’escriptor detingut a l’Estat espanyol i reclamat per Turquia critica en el Congrés l’actitud ‘penosa’ del govern espanyol


Els veïns del barri de les Corts de Barcelona protesten contra el desmesurat desplegament de la policia espanyola als carrers del barri, després del tall que hi han fet uns CDR. Molta gent ha sortit al balcó per fer un repic d’atuells i mostrar l’enuig per la presència d’un gran nombre de furgonetes policíaques.  Impressionant repic d'atuells contra la presència de la policia a Les Corts https://t.co/wBHs6wtWBv pic.twitter.com/woNGlXTXnj — VilaWeb (@VilaWeb) November 13, 2019  Continuen els repics d'atuells contra el desplegament de la policia espanyola a les Corts https://t.co/wBHs6wtWBv pic.twitter.com/2U6DXnVatu — VilaWeb (@VilaWeb) November 13, 2019

Summary: Impressionant repic d’atuells contra la policia espanyola dels veïns de les Corts


Un autobús de la línia 77 del servei de transport públic de Londres s’ha estavellat aquest dijous contra una botiga en Wandsworth, en un incident que, pel que sembla, seria un accident de trànsit, segons han informat els serveis d’emergència de la capital britànica. La Policia Metropolitana ha informat en un comunicat que el succés ha tingut lloc al voltant de les 7.00 (hora local), per raons que encara es desconeixen. Sis passatgers han resultat ferits i han hagut de ser atesos en el lloc, mentre que el conductor ha estat traslladat a un hospital. El Departament de Bombers ha indicat que en aquests moments hi ha dues persones atrapades a l’interior del vehicle, de dos pisos. El trànsit ha quedat tallat en aquesta zona del sud-oest de Londres, d’acord amb els mitjans de comunicació britànics.

Summary: Un autobús del servei de transport públic s’estavella contra una botiga a Londres


Amb l’agost tot just encetat, els Mossos d’Esquadra ja han registrat vuit homicidis a Barcelona, dos menys dels que va haver-hi tot l’any passat. De fet, el primer semestre del 2019, els delictes comesos a la ciutat han augmentat un 9% respecte del mateix període de l’any anterior. Són més de 115.000 fets delictius en sis mesos. Tot plegat ha contribuït a fer créixer la sensació d’inseguretat, que és la principal preocupació dels barcelonins segons el darrer baròmetre municipal. El tinent de batlle de Prevenció i Seguretat, Albert Batlle, ha anunciat mà dura contra els delinqüents per a capgirar la situació. Més enllà de l’impacte mediàtic de la proposta de deportació ‘assistida’ dels menors estrangers no acompanyats, la primera acció ha estat activar un dispositiu contra la venda ambulant no autoritzada –anomenada popularment ‘top manta’. Des de fa una setmana, es destinen de manera permanent cent agents de la Guàrdia Urbana, Mossos i Guàrdia Portuària a impedir que aquests venedors ambulants s’instal·lin a la via pública, especialment a la zona del front marítim. L’operatiu ha generat controvèrsia dins i fora del govern municipal. No sols pels drets de les persones que subsisteixen amb aquesta activitat, sinó també perquè el principal problema delictiu no és pas la venda ambulant sinó els robatoris en les seves diverses categories. Rere la manta, robatoris El primer semestre del 2019, s’han comès a Barcelona més furts que l’any passat. Són gairebé sis de cada deu delictes que es cometen a la ciutat. A més, la policia ha fet un terç més de detencions per aquests delictes: disset cada dia de mitjana. Tanmateix, els robatoris que més augmenten són els comesos amb violència o intimidació al carrer –han crescut un 31%– i sobretot els robatoris amb força als establiments comercials: se n’han registrat 2.108, un 66% més. És el tipus de delicte que, en proporció, més augmenta. Ho saben bé al barri de Sant Antoni, on des de fa uns dos mesos dos-cents comerciants s’han organitzat mitjançant un grup de WhatsApp amb el qual controlen els robatoris o els intents detectats. Segons que explica Isabel Blanco, una dels portaveus, el 2019 han registrat 112 robatoris o intents de robatori. Aquest darrer mes, se n’han consumat setze, i el primer cap de setmana d’agost n’hi ha hagut quatre en un sol dia. Han traslladat la preocupació al tinent d’alcaldia de Seguretat i a la batllessa, Ada Colau, que els demanen un marge de temps per a prendre decisions. També s’han reunit amb la Guàrdia Urbana i els Mossos. N’han obtingut un reforç de patrulles, però durant el dia. Vigilen especialment la zona d’obres de la superilla, on s’ha concentrat el 45% dels robatoris. Però demanen més vigilància nocturna. Especialment, de cara a les vacances d’agost, que es preveuen ‘calentes’. Entre botiguers, ja s’han organitzat per vigilar aquells comerços que abaixen la persiana i marxen uns dies. Tot i així, tenen clar que garantir la seguretat és tasca de la policia, malgrat que inicialment se’ls suggerís de contractar seguretat privada i no fer gaire soroll mediàtic per a no foragitar clients, segons que explica un altre comerciant. Blanco diu que avui ‘s’ha avançat molt’, però insisteix amb la vigilància nocturna. ‘De dia estem molt coberts. De nit, que és quan hi ha els robatoris, els comerços estem més al descobert. Ara es veu a la policia, però ens falta la nit. Hi ha una patrulla de Mossos, però no és suficient.’ Constata que al barri hi ha una onada d’inseguretat en general, perquè parlant amb veïns van adonar-se que també hi havia robatoris als pisos i a peu de carrer. És per això que l’11 de juliol van començar la campanya ‘Vigila’: mitjançant cartells en nombrosos establiments, demanen als veïns de parar atenció a la seguretat i comunicar a la policia qualsevol activitat estranya. A molt establiments de Sant Antoni són visibles els cartells de la campanya ‘Vigila’. Les detencions, especialment les relacionades amb furts, han augmentat. Però a banda de perseguir els delinqüents, com es poden prevenir aquests delictes? ‘La qüestió es va analitzar a la junta local de seguretat. És un dels elements que ens preocupen i per això la petició que s’ha fet de més presència policial dedicada a aquestes qüestions’, diu Batlle a VilaWeb. Destaca que el darrer mes s’ha incrementat la presència policíaca a la ciutat, amb la incorporació de 270 agents de Mossos i Guàrdia Urbana. I recorda que el conseller d’Interior de la Generalitat ha anunciat que al desembre arribaran a la ciutat 320 nous agents dels Mossos. Albert Batlle, la setmana passada, explicant l’augment de policia al Port Olímpic. L’advocat Andrés García, director estratègic del centre de defensa dels drets humans Irídia, està d’acord que a curt termini cal més intervenció en aquells delictes relacionats amb la violència: més vigilància i més presència de la policia. Però també advoca per gastar més en mediació i en bona investigació policíaca, que ajudi a determinar si hi ha xarxes que operen amb violència i delinqueixen. ‘A vegades no cal més policia al carrer, sinó policies que investiguin qui realment és en posicions més altes en segons quins fenòmens delictius.’ Dit això, García deixa clar que la política de mà dura anunciada per Batlle preocupa les entitats de defensa dels drets humans. La qualifica de populisme punitiu: ‘És aquesta creença que augmentant les penes i mostrant mà dura es millorarà la seguretat. Tot allò que sigui per la via del cop de titular normalment no anirà enlloc, perquè les causes del delicte són molt més profundes i arrelades’, conclou. L’ajuntament interpel·la la justícia L’altre eix en què Batlle ha començat a treballar és el de la judicatura. Creu que la resposta de la justícia és insuficient perquè s’ha eliminat l’agreujant de reincidència en els casos de furt, que actualment només comporten multes. Per compensar-ho, el tinent de batlle s’ha reunit amb la fiscalia perquè reforci el rol acusador. Precisament, la fiscal en cap de Barcelona, Concepción Talón, ha dit recentment que la persecució de la multireincidència en els furts lleus a la ciutat s’hauria d’acompanyar d’una reforma legislativa que permetés de castigar més durament aquests petits delictes. Fa pocs dies, Colau també demanava a la justícia penes proporcionals als delictes. ‘Si no, envien el missatge que a Barcelona surt a compte robar. Hi ha molts d’aquests lladres professionals que entren i surten del jutjat i, per tant, es queden amb sensació d’impunitat’, es queixava en una entrevista. Tres anys abans, Colau identificava la seguretat com un bé col·lectiu, i posava el focus en la coresponsabilitat i la prevenció, que no podia ser ‘exclusivament’ policíaca. ‘Una ciutat desigual és una ciutat que es pot trencar. La lluita contra aquestes desigualtats és la millor política de prevenció’, deia. Tot i així, l’any passat, Gala Pin, aleshores regidora de Ciutat Vella, admetia que el govern municipal havia après que la policia era imprescindible per a Barcelona. Models de coresponsabilitat Segons dades oficials, a Barcelona el primer semestre d’enguany s’havien registrat tres homicidis. Però només al juliol hi ha hagut cinc morts violentes més. Tots aquests homicidis tenen cap tret en comú que faciliti de prevenir-ne més? Preguntat per la qüestió, Batlle diu que la situació ‘no es farà crònica ni irreversible’. La investigació correspon als Mossos, que encara no poden extreure conclusions ni dibuixar patrons comuns entre homicidis, tenint en compte que només s’han resolt tres de les vuits morts violentes. Qui té les coses més clares són les associacions veïnals del Raval, un barri vulnerable a l’estigmatització i on, fa poc, un home va morir apunyalat després d’una discussió a la plaça Folch i Torres. En un comunicat, han expressat la sorpresa i la tristesa per la mort d’un veí arrelat al barri, i subratllen l’ambient familiar, pacífic i segur de la plaça. Precisament, demanen a les autoritats que respectin el procés de ‘seguretat comunitària’ que s’hi ha assolit mitjançant l’ocupació i la utilització permanent de l’espai públic per part del veïnat. Veïns del Raval observen com els serveis d’emergència intenten reanimar l’home apunyalat a la plaça Folch i Torres. Les entitats expliquen el seu model de seguretat: actuació policíaca preventiva i escoltant la informació dels veïns. Per evitar de ‘convertir el barri en una zona de persecució d’estrangers, perquè al Raval hi ha molta gent que no pot regularitzar totalment els papers però que no són delinqüents’. L’homicidi més recent va ser al Port Olímpic. Els fets han precipitat que els Mossos reforcin, des de fa una setmana, la presència policíaca –fins i tot amb dos furgons de la brigada mòbil– en zones turístiques estratègiques i d’oci nocturn amb risc delictiu, entre les quals el port. A més, l’ajuntament vol posar més càmeres de videovigilància i que els locals d’oci tinguin més seguretat privada. Però a la reunió per a abordar la situació del port, tan sols va assistir-hi un representant d’aquests locals. I en són una vintena llarga. De qui són els pisos de la droga? Una altra de les icones mediàtiques de la inseguretat, especialment a Ciutat Vella, és el tràfic d’estupefaents. Va estretament lligat als anomenats narcopisos, on no sols es pot comprar droga sinó també consumir-ne. Aquests dos darrers anys, s’han desmantellat 219 punts de distribució de droga i s’han detingut 300 persones. L’últim operatiu va ser al juny i va ser força espectacular: més de mil agents dels Mossos, la Guàrdia Urbana i la policia espanyola van desmantellar 36 narcopisos al Raval i van detenir 53 persones. Les xifres dels decomisos van ser més discretes: dos quilos de cocaïna, tres d’heroïna i unes dues mil pastilles. Operatiu contra els narcopisos al Raval. Però més enllà dels operatius policíacs, veïns del Raval es demanen per què costa tant comprar aquests narcopisos un cop desmantellats i donar-hi un altre ús. Els qui ho han intentat topen amb fons d’inversió, bancs i institucions que no els posen a la venda i els mantenen buits. Geografia socioeconòmica de la inseguretat El pla de prevenció i seguretat ciutadana 2016-2019 de l’ajuntament ja indicava que l’evolució del sistema residencial, del mercat laboral i l’auge del turisme havien transformat la composició social i demogràfica dels barris barcelonins. I deia que la crisi financera havia contribuït ‘a un augment de la pobresa a tots els barris de la ciutat, si bé amb efectes especialment greus en aquells barris que ja es caracteritzaven per la precarietat del seu parc immobiliari i la vulnerabilitat social dels seus residents.’ El document identificava ‘les experiències persistents d’inseguretat i conflicte’ com a reacció a la creixent desigualtat econòmica. I fixava com a objectiu ‘reequilibrar les desigualtats internes existents en termes de lluita contra la pobresa i mesures de benestar’ per evitar que els problemes socials i activitats com la prostitució o la mendicitat s’expandissin i es fessin crònics. És per això que l’advocat Andrés García lamenta que, més enllà d’augmentar la pressió policíaca per perseguir els delictes, no es facin polítiques de fons ‘realment valentes’ contra l’exclusió. Ho considera la millor política de prevenció. ‘La seguretat, en polítiques públiques, s’enfoca des d’un costat limitat. D’altra banda, la percepció de la inseguretat és un sentiment que té a veure amb la por. La por que, moltes vegades, té la gent a l’espai públic, la intenten calmar des d’un populisme punitiu.’ L’advocat també diu que les polítiques de seguretat s’han de pensar amb el cap fred, les estatístiques davant i amb realisme. ‘Una cosa és deixar clara una intencionalitat política i una altra ser efectius. Per ser-ho, moltes vegades s’ha demostrat que la millor manera és treballar a curt, mitjà i llarg termini. De manera fragmentada en cadascun dels problemes socials que hi ha darrere l’augment de segons quin tipus de delictes, més enllà d’anuncis puntuals.’ A més, reclama de continuar polítiques municipals del passat mandat com ara la policia de barri i les investigacions conjuntes entre cossos de policia. De tot plegat, espera parlar-ne quan les entitats de defensa dels drets humans es reuneixin amb Batlle al setembre.

Summary: Seguretat a Barcelona: més enllà de la manta


Halldor Mar, o més conegut com a Katalonski, ara com ara és un dels personatges més populars de la televisió a Catalunya. Sempre acompanyat de la seva guitarra, ha recorregut el món a la cerca de persones que no viuen a Catalunya però que han decidit d’aprendre el català per alguna raó, sigui per amor, curiositat o fins i tot per seguir alguna sèrie. Així, descobreix a l’audiència de Katalonski una pila d’històries curioses sobre estrangers: de qui es fa independentista i d’esquerres després d’haver après la llengua i conèixer la situació del país, fins a qui s’enamora de cançons de Mishima o Manel i ja no poden deixar d’escoltar música en català. Històries tant o més curioses que la seva. En Halldor té un català perfecte, però el seu aspecte nòrdic el delata: és un islandès que va arribar a Catalunya fa vint-i-cinc anys i que, com tants més, hi va restar per amor. Hi parlem per conèixer més a fons la seva història, la dels Katalonskis i la seva relació amb la llengua. Ell que és músic, assegura que el català és una llengua ben musical, amb paraules que, com ‘xiuxiueig’ o ‘estimar’, li criden molt l’atenció. —Per què vau decidir de venir a Catalunya fa vint-i-cinc anys? —Jo estudiava guitarra a un poble d’Islàndia i, a l’estiu, venia a fer classes un professor que viu a Catalunya ja fa molt de temps, Arnaldur Arnarson. La meva idea inicial era que, havent acabat la carrera de guitarra, vindria a Catalunya a estudiar durant un o dos anys. Vaig trobar que era un lloc ideal. Encara recordo el mes de juny just abans d’anar-me’n, caminant per Islàndia. Bufava un vent de cinc graus, gèlid, del nord, i jo pensava que tenia moltes ganes de fer cap a un país càlid. Però una vegada a Catalunya em vaig enamorar d’una noia, també guitarrista i companya d’escola. —Teníeu coneixements previs sobre Catalunya i el català? —Res, res! Només tenia un llibre per a estudiar espanyol. Recordo que un dia vaig preguntar al meu professor: ‘Per què això ho poseu amb “ñ” i això amb “ny”?’ Em va explicar que aquí hi havia un altre idioma, però fins aquell moment jo no ho sabia. Em demanava per què no tots parlaven espanyol. Pensava ‘Som a Espanya. Què és això?’. Després vaig descobrir que al País Basc hi ha una altra llengua, i una altra a Galícia. Recordo que el primer any vaig anar al cinema Imax a veure una pel·lícula i era en català. Com que no el dominava, pensava que era una ximpleria, ganes de complicar-se la vida. Després t’adones que no és així. —I com es passa de desconèixer l’existència del català a parlar-lo tan bé? —Són molts anys… Ha estat una evolució lenta i gradual. Vaig acabar dominant molt bé el castellà i després vaig començar el procés de buscar escoles per a fer classes. Al centre en què vaig trobar feina, l’ACIS Artur Martorell, em van comentar que es tractava d’una escola catalana i que estaria molt bé que fes les classes en català. Com que no sóc de negar-me al primer moment, vaig dir que ho intentaria. Quan estava a punt de ser pare, l’any següent, vaig començar a parlar en català amb els nebots de la meva dona, no sé per què. Suposo que amb els nens petits és més fàcil perquè pots utilitzar un vocabulari senzill. També em va influenciar molt començar a veure a TV3 els programes de Buenafuente i Toni Soler. Era l’època del ‘Malalts de Tele’, del ‘Set de Nit’… A poc a poc, vaig anar-ne aprenent. Al principi parlava castellà a les classes, perquè davant de tants adolescents no em sentia prou segur per a fer-ho en català. Però un any vaig decidir de començar a parlar-lo amb una nova promoció i ara sempre ho faig. —I a casa què parleu? —Castellà. La meva dona sempre parlava castellà i jo pensava que no sabia català, però no era veritat. Ella a casa parla valencià perquè la seva família és de Castelló. Com que el seu català és diferent, ella de petita se sentia estranya i canviava al castellà. Ara, amb els fills, jo hi parlo islandès i ella valencià; entre nosaltres parlem castellà i entre ells parlen català. La més petita tenia molt clar del començament quin idioma o dialecte parlàvem cadascun: els pares, la cangur, l’escola… —No tothom qui ve de fora decideix d’aprendre el català, però. Què en penseu? —Al final veus que el català no existeix per a tocar els nassos, sinó que és l’idioma local, que parla la gent. És com si jo hagués de renunciar a l’islandès per parlar anglès perquè aquest es parla molt. És ridícul… A Islàndia hi ha molta invasió anglesa. No és la mateixa situació que hi ha aquí amb el català i el castellà, ni de bon tros, però sí que tenia mestres que parlaven anglès a classe perquè eren polonesos o d’alguns altres indrets. L’idioma d’aquí és el català i de mica en mica l’acabes entenent i estimant. Si algú no ho veu així i s’hi resisteix, potser és perquè és tossut o no ho vol per alguna raó. No acabo d’entendre per què no… —Molta gent considera que, si no el necessita per comunicar-se en el seu dia a dia, no és necessari… —Exacte. És com si tu vas a Islàndia i penses que no et cal aprendre islandès perquè tothom t’entén en anglès. Però jo penso que si vols acabar d’entendre bé el lloc i les persones que t’envolten, hauries de fer aquest pas, que és un vidre molt fi que es trenca i prou. També hi ha la vergonya d’equivocar-se… Jo m’ho vaig plantejar, però també tenia vergonya quan parlava castellà al principi. Al final tant se val… —Després de tretze capítols de Katalonki, quina diríeu que és la raó més comuna que du a aprendre català a persones que no viuen a Catalunya? —En molts casos és l’amor. També hi ha molta gent que sap molts idiomes i que té una passió per aprendre’n més. El català, a més, potser perquè és petit, apassiona moltes persones. He conegut gent que parla deu idiomes i que té el Twitter en català. Se l’estimen molt… Alguns fins i tot s’impliquen en la política i s’assabenten de tot. Miren ‘Polònia’ i ‘Crackòvia’ i en coneixen tots els personatges i tots els polítics. Molts acaben apassionats per la cultura, que juga moltíssim. També és important l’efecte musical. Molta gent ha après l’idioma gràcies a una cançó. Serrat és un gran ambaixador del català al món, com també Manel o Sopa de Cabra. —Un altre element important són les sèries. Alguns han après a parlar català després de trobar a YouTube un capítol de ‘El cor de la ciutat’ i haver-s’hi enganxat. —Cert! Hi ha gent que ha descobert el català gràcies a sèries com ‘Polseres Vermelles’ o ‘Merlí’. Potser les miraven en castellà, però s’hi enganxaven i trobaven els capítols nous sense doblar. Els miraven, buscaven què volien dir les paraules i, de mica en mica, aprenien l’idioma. —Quina és la història més curiosa de Katalonski? —Em va cridar l’atenció aquell noi argentí mig polonès que va descobrir, buscant cançons de Polònia, el programa de TV3. Li va fer gràcia, se’l va mirar dues hores i va acabar aprenent l’idioma. Encara m’agrada més la història de Leandro, que gràcies a la cançó ‘Fil de llum’, de Polseres Vermelles, decideix d’afrontar el seu problema d’agorafòbia. No havia sortit de casa en un any i decideix de fer el pas per anar a classes de català gràcies a la cançó. Després, mirant ‘Merlí’, s’identifica amb el personatge que també té agorafòbia i, gràcies a això, pràcticament ha superat una depressió. També hi ha històries molt divertides, com la de Georgie Mattingley, d’Austràlia, que fa obres d’art amb la seva femta! Ella va decidir d’aprendre català gràcies al seu xicot. —En algunes crítiques de televisió, el programa ha estat acusat de fer ‘propaganda del català’ i de tenir cert ‘complex nacional’. Com les heu viscut? —Hem de tenir present que aquestes persones no aprenen un idioma com el castellà, que el parlen milions de persones. El català no és una llengua per viatjar i està bé donar reconeixement a persones que dediquen moltes hores a aprendre un idioma que no necessiten, només per gust, amor i passió. I és força gent, unes 12.000 persones arreu del món. Es tracta d’un reconeixement i agraïment mutu: de nosaltres cap a ells per aprendre una llengua petita com el català i d’ells cap a nosaltres per interessar-nos per les seves històries i anar-los a veure. Veus històries curioses i coses que no t’hauries imaginat, no és ‘autobombo’ del català. Malgrat algunes crítiques, el programa ha tingut molt bona acollida. També és cert que arriba en un moment delicat… —Com a persona que ve de fora, com esteu vivint aquest moment polític? —Ho intento mirar des de fora i sento que em falta informació sobre economia, història… Ara bé, és difícil mirar-ho com a estranger perquè, al cap i a la fi, visc aquí i hi tinc la família. És un moment complicat… Però intento no ficar-me gaire en política. M’interessa més l’idioma, la cultura i la música. Els meus amics islandesos pregunten força. Es pensen que la situació és molt greu i jo els dic que estem bé, que els nens van a l’escola i que no és tan greu. Els queda lluny, però ara la gent, com a mínim, sap que a Catalunya hi ha un sentiment independentista i que aquí hi ha un altre idioma i una altra cultura. Si d’alguna cosa ha servit tot això, ha estat per a posar Catalunya al mapa, no com a destí turístic, sinó com a lloc amb història, cultura i tradicions. —Tornant a el vostre vessant musical, abans de presentar Katalonski, vau adquirir certa popularitat amb el disc Winds, que recollia versions de diverses cançons catalanes en anglès, com ara ‘Qualsevol nit pot sortir el sol’, ‘Paraules d’amor’ i ‘País petit’. Com va sorgir la idea? —Vaig posar música a un anunci on sortia Cesc Fábregas. Em van demanar de cantar una versió en anglès de l’havanera ‘La bella Lola’. Va quedar molt bé i la productora em va demanar de fer un parell de temes més, que també s’inclouen al disc. Finalment, en vam fer un disc amb deu. Va tenir molt bona acollida, però no tenia clar què pensaria la gent d’aquí en versionar les seves cançons. —El ‘Remena, nena’ es converteix en ‘Shake it, baby’… —Sí, exacte!  Va sorgir com la broma del disc i es va convertir en el segon single. Que el català tingui paraules curtes, ajuda. És més fàcil traduir del català que del castellà. —Ara componeu en català? —Sí, per a l’últim disc, Records. Algunes cançons, les vaig fer directament en català i algunes altres són traduccions de temes que ja tenia fets en anglès o castellà. Compondre en anglès surt natural. Amb el català, en canvi, m’agradaria ampliar el meu vocabulari per acostar-me al de molts músics d’aquí.

Summary: Halldor Mar: ‘Quan vaig arribar a Catalunya, pensava que el català era una ximpleria, ganes de complicar-se la vida’


L’Assemblea de Midas ha aprovat aquest divendres de manera unànime l’entrada de VilaWeb com a membre d’aquesta associació de la qual formen part diaris en llengües minoritzades d’arreu Europa. L’Assemblea ha tingut lloc en la ciutat alemanya de Flensburg (Slevig-Holstein) on hi té la seu el Flensborg Avis, diari escrit en llengua danesa i que representa aquesta minoria lingüística. Foto: Tim Riediger/ Flensborg Avis Midas agrupa 28 diaris, entre els quals hi ha Regió7, El9Nou i ElPunt Avui, dels Països Catalans, els grans diaris en suec de Finlàndia, com el Hufvudstadsbladet, el Västra Nyland, el Vasabladet i l’Österbottens Tidning, Der Nordschleswiger, el diari dels alemanys de Dinamarca, els diaris en alemany del Tirol del Sud, Dolomiten i Tageszeitung, Új Szó, publicació en hongarès d’Eslovàquia, el diari basc Berria, el Primorski Dnevnik, editat en eslovè a Trieste o el Kurier Wilenski, el primer diari en polonès de Lituània. Fins ara els diaris que formen part d’aquesta xarxa havien de ser obligatòriament en paper però per primer vegada s’ha aprovat l’entrada d’un diari només digital. El director de VilaWeb, Vicent Partal, va ser l’encarregat de presentar el diari als directors dels altres mitjans i explicar-ne les característiques més destacades. Foto: Tim Riediger/ Flensborg Avis El grup Midas va ser fundat el 2001 i és un fòrum on comparteixen projectes i idees els diversos diaris que en formen part. Una de les activitats anuals de Midas és la celebració del premi Otto von Habsburg. Aquest any el premi ha recaigut en quatre diaris de Slevig-Holstein, en danès i en alemany als dos costats de la frontera, que han cooperat i han establert un sistema editorial per compartir notícies d’interès a banda i banda de la frontera que separa la regió.

Summary: VilaWeb, primer diari digital a formar part de la xarxa Midas de diaris europeus en llengües minoritzades


El Consell de Metges de Catalunya recomana els professionals sanitaris que no participin de manera presencial en jornades o congressos multitudinaris, on hi pot haver risc de contagi de coronavirus. El consell ha decidit fer aquesta recomanació arran de l’augment progressiu de casos d’infecció al Principat. Fins ara, arreu del país, hi ha trenta-quatre afectats. A més, el consell demana als professionals sanitaris que prengui mesures de protecció per vetllar per la seva salut, però també per poder garantir que no esdevindran agents transmissors del coronavirus a altres persones o professionals. ‘En el moment actual és important poder garantir la plena disponibilitat de professionals per a fer front a la malaltia en les millors condicions possibles’, conclou el comunicat. La situació epidemiològica actual del Covid-19 indica un increment progressiu de casos a Catalunya, encara que amb un comportament lleu.Després d’analitzar la situació actual i l’evolució de l’epidèmia en els darrers dies, el Consell de Metges de Catalunya, considera que: — Jaume Padrós 🎗 (@jaumepadros) March 2, 2020 2.- També, per poder garantir que no esdevinguin agents transmissors a d’altres persones o professionals. — Jaume Padrós 🎗 (@jaumepadros) March 2, 2020 Aquests fets fan que el Consell de Metges de Catalunya recomani explícitament que els professionals sanitaris s’abstinguin de participar presencialment en jornades o congressos nombrosos, on hi pot haver risc de contagi. — Jaume Padrós 🎗 (@jaumepadros) March 2, 2020

Summary: El Consell de Metges de Catalunya demana als professionals que evitin de participar en congressos multitudinaris


El regidor de Seguretat de Barcelona, Albert Batlle, ha confirmat que l’ajuntament havia enviat quatre informes al Departament d’Interior perquè s’impedeixi el tall diari de l’avinguda Meridiana. En una entrevista a ‘Els matins de TV3’, Batlle ha dit que la protesta, malgrat tenir autorització, és ‘una activitat absolutament abusiva que perjudica els veïns, els comerciants i els conductors’. Testimonis de cent talls: ‘La independència no es farà tan sols a la Meridiana’ La resposta de conseller Miquel Buch –segons Batlle– ha estat que el tall s’empara en el dret de manifestació. ‘Jo no accepto lliçons sobre el dret de manifestació’, ha dit. I ha afegit que l’ajuntament havia proposat a la Generalitat diverses alternatives per al tall: ‘Hem demanat que es limiti, que es condicioni i que es donin unes certes pautes.’ Vegeu les declaracions de Batlle a partir del minut 27 i 30 segons:

Summary: Colau vol que es prohibeixi el tall de la Meridiana


Gonzalo Boye, advocat de Carles Puigdemont i Toni Comín, ha explicat les possibles conseqüències de la sentència del TJUE sobre Oriol Junqueras no sols per al Tribunal Suprem, sinó també per a la Junta electoral espanyola. Bo i assenyalant les persones i institucions que van impedir a tots tres de ser reconeguts com a eurodiputats. ‘El TJUE qüestiona, a parts iguals, el Suprem i la Junta Electoral Central, que, per cert, és la que va remetre al Parlament Europeu una llista “incompleta” d’eurodiputats electes i proclamats… Evidentment aquella llista no era l’autèntica ni l’oficial’, diu Boye a Twitter. I continua: ‘Seria interessant de saber per què, quan es va remetre aquella llista “incompleta”, el president de la JEC no va signar la comunicació i va haver de fer-ho el vice-president. El Parlament Europeu, el 24 de maig, va remetre una carta al president de la JEC indicant-li què havien de remetre’ls després de les eleccions… Seria interessant de saber per què Antoni Tajani va acceptar una llista “incompleta” que no era la que ell havia demanat el 24 de maig’, assenyala. ‘Seria interessant de saber qui va ordenar a Drexler, “jurista” del Parlament Europeu, d’emetre un pseudo-informe jurídic que avalés les posteriors tesis de la JEC i que han estat refutades per l’Advocat General i el TJUE en els mateixos termes en què ho vam fer en la nostra demanda. Seria interessant, a la llum de les resolucions del TJUE, veure què diu ara la Sala Tercera del Suprem en vista de les nostres demandes en contra de les resolucions de la JEC…’, afirma l’advocat. Afegeix: ‘Resultarà de gran interès veure com resol Llarena el tema de l’OEDE tenint present que el juny passat li vam dir que havia d’aixecar les ordres de detenció i que no podia cursar cap OEDE. També resultarà molt interessant de veure com expliquen el tema del jurament requerit per l’article 224 de la LOREG i que, evidentment i com vam dir fa mesos, és contrari al dret de la Unió.’ Boye conclou que, posant en relació les conclusions de l’Advocat General amb les resolucions del TJUE, ‘els diputats i senadors estatals comptaven igualment amb immunitat quan els va ser vulnerada pel Suprem, el congrés i el senat… En veurem les conseqüències legals al TEDH. El dret sempre dóna marge a interpretacions, però en aquest cas es va reescriure la llei amb una clara finalitat política que és aliena i incompatible amb la funció jurisdiccional i amb la imparcialitat que alguns atribueixen a la JEC’. I acaba afirmant que algun dia se sabrà ‘com s’ha orquestrat tot’, quant ‘ens ha costat’ i qui en són els responsables. I avisa: ‘potser un bon escenari per a esbrinar-ho seria el del suplicatori‘. El TJUE cuestiona, a partes iguales, al Supremo y a la Junta Electoral Central que, por cierto, es la que remitió al Parlamento Europeo una lista “incompleta” de eurodiputados electos y proclamados… evidentemente esa lista no era la auténtica ni la oficial — Gonzalo Boye (@boye_g) December 21, 2019 El Parlamento Europeo, el 24 de mayo, remitió una carta al Presidente de la JEC indicándole lo que tenían que remitirles después de las elecciones… sería interesante saber por qué @Antonio_Tajani acepto una lista “incompleta” que no era lo que él había pedido el 24 de mayo — Gonzalo Boye (@boye_g) December 21, 2019 Será interesante, a la luz de las resoluciones del TJUE, ver qué dice ahora la Sala Tercera del Supremo ante nuestras demandas en contra de las resoluciones de la JEC… — Gonzalo Boye (@boye_g) December 21, 2019 También resultará muy interesante ver cómo explican el tema del juramento requerido por el 224 de la LOREG y que, evidentemente y cómo decimos hace meses, es contrario al derecho de la Unión — Gonzalo Boye (@boye_g) December 21, 2019 El derecho siempre da margen a las interpretaciones pero en este caso se reescribió la Ley con una clara finalidad política que es ajena e incompatible con la función jurisdiccional y con la imparcialidad que algunos le atribuyen a la JEC — Gonzalo Boye (@boye_g) December 21, 2019 Algún día se sabrá cómo se ha orquestado todo, cuánto nos ha costa y quienes son sus responsables… igual un buen escenario para averiguarlo sería el del suplicatorio — Gonzalo Boye (@boye_g) December 21, 2019

Summary: Boye dóna pistes per a penalitzar els responsables de la violació dels drets de Puigdemont, Junqueras i Comín


L’eurodiputada d’ERC Diana Riba ha demanat formalment al president del Parlament Europeu, David Sassoli, que asseguri urgentment la immunitat d’Oriol Junqueras, l’acreditin com a eurodiputat i que demani a les autoritats espanyoles que l’alliberin immediatament perquè pugui ocupar el seu escó. A més, li demana que exigeixi a les autoritats espanyoles que informin de les mesures que prenen per a complir la sentència del TJUE sobre la immunitat de Junqueras. Per últim, demana a Sassoli que recordi a les autoritats espanyoles de les seves obligacions sota la llei europea i, especialment, de les obligacions en relació amb la immunitat de Junqueras. El greu error de Marchena que va originar la derrota espanyola a Europa. Anàlisi de Josep Casulleras

Summary: ERC demana a Sassoli que exigeixi la llibertat de Junqueras


Monument a Ferrer i Guàrdia Avinguda Franklin Roosevelt, 50 Mapa a Google És innegable que des del 2017 el president Carles Puigdemont és el català més conegut a Brussel·les. Però abans del seu exili a Waterloo, una altra persona detenia aquest mateix títol. I és que Puigdemont no té una escultura dedicada a la capital comunitària, com sí que la té el pedagog alellenc Francesc Ferrer i Guàrdia (1859-1909). El fundador de l’Escola Moderna, escampada per mig planeta ara fa poc més d’un segle, va acabar essent jutjat arbitràriament i afusellat injustament el 13 d’octubre de 1909 al fossat de Santa Amàlia del Castell de Montjuïc de Barcelona, acusat d’haver instigat la revolta anticlerical de la Setmana Tràgica. Les protestes per l’afusellament d’un símbol internacional de la llibertat, el progrés i la lluita anticlerical no es van fer esperar: a París, la mateixa nit, es van manifestar quaranta mil persones; a Lisboa, alguns manifestants van assaltar l’ambaixada d’Espanya; i a Roma, l’exèrcit es va veure obligat a protegir el Vaticà. De la ràbia inicial es va passar a les mostres de reconeixement a la seva figura, amb desenes de carrers a tot el món que porten el seu nom i amb un gran monument erigit per subscripció popular al centre de Brussel·les. L’escultura, de caràcter al·legòric, es va inaugurar el 5 de novembre de 1911 a la plaça de Sainte-Catherine, però arran de la Primera Guerra Mundial els alemanys la van retirar de l’espai públic a petició, segons que sembla, del govern espanyol, oposat des del primer moment al monument. El 1920 va tornar al seu lloc original, però amb el nom del pedagog esborrat a la base per la pressió de la monarquia espanyola i de l’església belga. Fins al 1958 no es van restituir les inscripcions originals, i a la dècada del 1970 el començament de les obres del metro de Brussel·les va obligar-lo a traslladar al Quai à la Chaux. El 1984, en ocasió dels setanta-cinc anys de l’aniversari de l’afusellament, es va instal·lar definitivament a l’avinguda Franklin Roosevelt, just davant l’edifici principal de la Universitat Lliure de Brussel·les, on cada 13 d’octubre es continuen dipositant rams i corones de flors. I una mica més: El 1931, amb la proclamació de la República, l’Ajuntament de Barcelona va sol·licitar formalment el trasllat de l’escultura de Brussel·les a Montjuïc. Una petició, amb tot, que no es va concretar fins molt de temps després, el 13 d’octubre de 1990, quan s’hi va instal·lar una rèplica. · Què és Com a casa? · Tots els articles · Suggeriments per a la secció: marti.crespo@partal.cat

Summary: El català més homenatjat a Brussel·les


Carles Puigdemont ha tancat l’acte que Junts per Catalunya ha fet als Jardins de la Infància de Girona. El president ha dit que ‘hi ha dificultats’ per fer política perquè ‘van per nosaltres’. Per això, ha demanat ‘fer política des de fora de la zona de confort’. ‘Nosaltres ens comprometem a fer sempre política, però no a fer la política de sempre’, ha reblat. Puigdemont ha lloat els presos polítics que van a les llistes de la formació a les municipals i a les espanyoles i els ha agraït la lliçó històrica que donen als catalans. En aquest sentit, ha deixat clar que Junts per Catalunya no va a Madrid per treballar ‘des de la comoditat dels reservats de restaurants’.’S’han pensat que ens podien comprar la dignitat i vendre el futur a canvi d’una mica d’escalfor i quedar-nos com estem‘, ha assenyalat. En aquest punt, Puigdemont ha volgut destacar la ‘lliçó de dignitat històrica’ de Jordi Sánchez, Quim Forn, Jordi Turull i Josep Rull. El president ha assenyalat que cap d’ells ha ‘passejat el seu dolor pels diaris i mitjans de comunicació’ i, en canvi, ‘saben com comportar-se en un moment d’extrema dificultat’. ‘Les generacions futures parlaran d’aquesta actitud i miraran com hem respost cadascú de nosaltres’, ha etzibat. Puigdemont ha destacat que cap dels presos independentistes s’ha deixat vèncer per la repressió i ha dit que d’altres ‘no fan el mateix’. Puigdemont també ha destacat que Junts per Catalunya incomoda als qui volen ‘continuar amb la política de sempre’. ‘No ens resignem ni abaixem el cap i decidim la confortabilitat de la seguretat del present a canvi de les esperances del futur’, ha comentat i ha demanat que la veu de Junts per Catalunya s’escolti ben forta. Puigdemont ha destacat que Jaume Alonso-Cuevillas reuneix aquesta convicció. ‘Ell s’ha passejat tot el país portant la veu dels qui no hi podem ser físicament’, ha assenyalat. També hi ha intervingut l’ex-consellera i candidata Laura Borràs, que ha destacat que Catalunya és plural i que només calen passos endavant per fer la independència. En el seu torn, Jaume Alonso-Cuevillas ha volgut respondre als qui comparen la independència de Catalunya amb el Brexit i ha destacat que es són processos molt diferents. A l’acte també hi ha participat Ramon Cotarelo, que tanca la llista de la formació al congrés espanyol.

Summary: Puigdemont lloa els presos polítics en un acte de Junts per Catalunya


‘Crec que ha estat el millor i el pitjor any de la meva vida.’ Així comença el prometedor (enèsim) documentari sobre Kilian Jornet estrenat la setmana passada a la plataforma Rakuten –es pot veure de franc. Prometedor, perquè tot allò que toca l’esportista cerdà desperta una gran atracció; i enèsim, perquè amb aquest ja són quatre els documentaris que s’han fet sobre la seva carrera. Aquest que ens ocupa, Inside Kilian Jornet, l’acompanya en una ronda mundial farcida d’esdeveniments publicitaris que durant onze dies l’aparta del seu hàbitat natural, la muntanya. L’espectador hi descobreix la part més mediàtica de l’esportista; però un es queda amb les ganes de gaudir del cinema de muntanya al qual ens havien acostumat els documentaris sobre Kilian Jornet. Amb aquesta producció, Rakuten cerca una visió més reflexiva del corredor, però separant-la i aïllant-la de l’esportiva deixa la cinta lleugerament coixa. Es troba a faltar Kilian Jornet en plena acció, amb vambes i pells de foca, botant, travessant fites i batent rècords. De fet, una de les millors escenes del documentari és al començament, quan recorda l’operació d’espatlla a què es va sotmetre i que el va obligar a apartar-se de l’esport. Una vegada recuperat, aconsegueix de completar el descens de la Ruta Fiva, situada al Trolltind (Noruega), on hi ha la Troll Wall, la paret vertical més alta d’Europa. Les imatges, captades amb una GoPro, tallen la respiració. Sobretot quan Kilian Jornet, amb els esquís calçats, a mig descens i els piolets clavats, contesta tranquil·lament un missatge de WhatsApp a la seva xicota. D’un altre planeta. Però més enllà d’alguna imatge d’arxiu, el documentari no s’aparta de la ronda que acompanya el corredor per ciutats com Bagkok, París, Los Ángeles i Pequín, fins a acabar a Barcelona. L’espectador sent empatia de seguida amb la situació d’exposició que li toca viure. ‘Crec que al Kilian li serà més difícil fer aquesta gira que escalar l’Everest’, diu en to de broma el seu mànager, Jordi Lorenzo, però la veritat és que la seva gestualitat en els actes públics evidencia que no són el seu hàbitat; com un lleó a l’Àrtic. Signa samarretes, llibres, agafa desenes d’avions i li toca forçar el bon humor en actes que organitzen les marques que el patrocinen. Braços plegats, un posat que segons els llibres de gesticulació denota poca disposició a comunicar-se, però més desimbolt que temps enrere. Jornet sempre s’ha definit com una persona poc social. Les escenes de la ronda s’intercalen amb reflexions d’haver culminat un any ple de contrasts, per això el 2018 és el millor any i el pitjor de la seva vida. Per una banda, és l’any en què ha sabut que serà pare amb l’Emilie Forsberg i ha aconseguit grans resultats esportius; per una altra, ha hagut d’afrontar dues lesions que l’han apartat de l’esport. I en el seu cas, això és com si li traguessin l’aire. O pitjor encara, com si se l’emportessin de ronda. Sempre insatisfet i havent-ho guanyat tot, Kilian Jornet ha hagut d’aprendre a competir contra si mateix per trobar una motivació. A Nova York estant, en una escena d’introspecció, explica que està cansat de la rutina, de córrer a l’estiu i esquiar a l’hivern: ‘Vull tenir experiències diferents, projectes diferents, carreres diferents. Alguna cosa que esperi ansiosament.’ En aquesta necessitat de posar-se a prova contínuament, hi quadren perfectament els desafiaments que s’ha proposat per a la nova temporada: repetir la Pikes Peak, una cursa que té un rècord de l’any 1993; i potser debutar en una cursa d’asfalt. Si ho fa, serà sense dubte una de les atraccions esportives de l’any i que de moment ja ha desembocat en desenes d’articles que especulen quin temps podria arribar a fer.

Summary: Kilian Jornet, perdut a la gran ciutat


Quan es va estrenar Suicide Squad hi havia una gran expectació per a saber com seria el Joker de Jared Leto, però el personatge que va sorprendre tothom per la interpretació i l’impacte va ser la Harley Quinn de Margot Robbie, que aquesta setmana arriba a la gran pantalla amb el primer film propi del personatge: Aves de presa (y la fantabulosa emancipación de Harley Quinn). A més, aquesta setmana Robbie també apareix a Bombshell, on comparteix protagonisme amb Nicole Kidman i Charlize Theron i que explica la caiguda de Fox News per les acusacions d’assetjament sexual contra el seu director. Així mateix, arriba al cinema A Hidden Life, el darrer treball de Terrence Malick, i dos films d’animació en català: La Lur i l’Amets i Zibila i el poder de les ratlles. Birds of Prey: And the Fantabulous Emancipation of One Harley Quinn . Direcció: Cathy Yan. Intèrprets: Margot Robbie, Rosie Perez, Mary Elizabeth Winstead, Ella Jay Basco; Ewan McGregor, Chris Messina. Gènere: Acció. Esbós: Harley Quinn, després d’haver-se separat del Joker, uneix forces amb Canari Negre, Caçadora i Renée Montoya per a salvar una nena del rei del crim Black Mask. A Hidden Life (Vida oculta). Direcció: Terrence Malick. Intèrprets: Valerie Pachner, Maria Simon, Karin Neuhäuser; August Diehl, Tobias Moretti, Ulrich Matthes. Gènere: Drama. Esbós: Quan esclata la Segona Guerra Mundial, un austríac es nega a donar suport a Hitler. L’amor per la seva dona i la fe seran els seus aliats per a prendre decisions importants. Bombshell (El escándalo). Direcció: Jay Roach. Intèrprets: Charlize Theron, Nicole Kidman, Margot Robbie, Allison Janney, Kate McKinnon; John Lithgow, Malcolm McDowell. Gènere: Drama. Esbós: Desconstrucció de la caiguda d’un dels imperis mediàtics més poderosos i controvertits d’aquestes darreres dècades: Fox News. And Then We Danced (Solo nos queda bailar). Direcció: Levan Akin. Intèrprets: Ana Javalishvili, Tamar Bukhnikashvili; Levan Gelbakhiani, Bachi Valishvili, Giorgi Tsereteli. Gènere: Drama. Esbós: Un jove ballarí veu com el seu món es trasbalsa quan apareix un altre ballarí que es converteix en el seu rival i desig. La Lur i l’Amets (Lur eta Amets). Direcció: Joseba Ponce, Imanol Zinkunegi. Gènere: Animació. Esbós: Dos nens fan un viatge per èpoques diverses, en una aventura que s’endinsa en la cultura basca. En català. Zibila i el poder de les ratlles (Zibilla ou la vie zébrée). Direcció: Isabelle Favez, Benoît Chieux, Marina Svojíková, Marc Riba, Anna Solanas. Gènere: Animació. Esbós: Una petita zebra adoptada per una família de cavalls malda per adaptar-se a l’escola, on se’n riuen perquè és diferent. En català.

Summary: Margot Robbie es torna a posar a la pell de Harley Quinn a ‘Aves de presa’


Lluís Llach, qui encapçalarà l’organisme impulsor del Fòrum Cívic i Social per al Debat Constituent, ha comparegut davant la multitud a l’exterior de la presó dels Lledoners, on es fa un acte per a commemorar un any de l’empresonament dels presos. Al final d’un discurs molt vibrant, ha demanat una estratègia conjunta als partits independentistes: ‘Us exigim unitat.’ Vegeu-lo ací:

Summary: ‘Us exigim unitat’, el discurs vibrant de Lluís Llach davant la presó dels Lledoners


En el marc de l’exposició ‘Making Africa. Un continent de disseny contemporani’, el CCCB (Centre de Cultura Contemporània de Barcelona) ens proposa una sèrie de debats al voltant de la idea ‘L’Àfrica com a relat’. Fins al 26 d’abril passaran per Barcelona el nigerià Chigozie Obioma, a qui Quaderns Crema publica ‘Els pescadors’ (13 d’abril), el moçambiquès Mia Couto, autor de ’La confessió de la lleona’ publicada per Periscopi (18 d’abril), Noves veus del cinema africà. Akosua Adoma Owusu (21 d’abril) i Els nous corresponsals (26 d’abril). Us oferim un avançament de ‘Els pescadors’ que arribarà a les llibreries a partir del 13 d’abril, coincidint amb el pas de l’autor per Barcelona. A més, hem demanat a la traductora de la novel·la, Marina Bornas, que ens parli de l’obra i de l’autor. Explica: «‘Els pescadors’ és la primera novel·la del jove autor nigerià Chigozie Obioma. És una novel·la dura i punyent que narra una tragèdia familiar i la lluita inútil de quatre germans contra la profecia d’un boig. Tot i així, rere els fets colpidors que descriu s’hi amaga una història d’una tendresa insòlita, que parla dels forts vincles que s’estableixen entre germans i de l’amor incondicional d’uns pares, obligats a superar una sèrie d’adversitats que haurien enfonsat qualsevol altra família. L’autor combina tots aquests elements de manera magistral i compensa la violència amb tendresa i la crueltat amb ingenuïtat. Com a resultat, obté una novel·la equilibrada, extraordinàriament commovedora i de ritme àgil que enganxa fins a la darrera pàgina. Les descripcions són tan precises i visuals que semblen retrats, i els personatges desprenen un gran realisme. El fet que els protagonistes siguin nens i adolescents confereix a la novel·la un to nostàlgic però madur, propi dels nens que han hagut de viure experiències i conflictes que els han fet créixer abans d’hora.» «Però ‘Els pescadors’ té una altra lectura. És també una metàfora d’un país corrupte, devastat per les guerres i mancat de lideratge. Un país immers en una espiral de violència que sembla infinita i que, això no obstant, mira cap al futur amb certa esperança i confiança en les noves generacions. L’autor emmarca els fets en un context històric i demostra la seva clara voluntat d’establir un paral·lelisme entre la ficció i la realitat.» Cobertes de la novel·la ‘Els pescadors’. Chigozie Obioma (Akure, 1986) és un escriptor nigerià i professor assistent de literatura i escriptura creativa a la Universitat de Nebraska-Lincoln. ‘The New York Times’ l’ha definit com «l’hereu de Chinua Achebe». ‘Els pescadors’, nominada al Premi Man Booker 2015, és la seva primera novel·la.

Summary: Avançament editorial: ‘Els pescadors’ de Chigozie Obioma


La sentència del Tribunal Suprem espanyol del judici contra el procés és el secret més ben guardat dels set magistrats que deliberen aquests dies les penes contra els dotze acusats. A hores d’ara, la sentència ja està perfilada i el tribunal se centra a acordar les penes i polir els últims detalls d’un text que es preveu llarg per tal que hi hagi unanimitat. El ponent de la sentència, Manuel Marchena, l’ha escrita després d’haver deliberat amb els sis magistrats que van acompanyar-lo a la sala durant els quatre mesos del judici. Tres fets greus que deixen via lliure a Marchena Aquests dies corren molts rumors sobre la data de publicació de la sentència. El Suprem va marcar-se el 16 d’octubre com a dia límit per evitar haver de prorrogar la presó provisional de Jordi Cuixart i Jordi Sànchez. La fiscalia ja ha demanat que es convoqui la vista per a revisar-ne la situació, en què sol·licitarà que es mantingui la presó preventiva. Per la seva banda, les defenses ja han dit que en demanaran la llibertat provisional. A més, el fet que el Tribunal de Luxemburg establís la vista sobre la immunitat d’Oriol Junqueras el 14 d’octubre va fixar en l’imaginari aquesta data com a límit. Què pot passar dilluns a Luxemburg amb Oriol Junqueras? Fonts de les defenses consultades per VilaWeb expliquen que en algun moment han arribat a considerar la possibilitat que el tribunal allargués la presó preventiva de Sànchez i Cuixart sense traslladar-los a Madrid. El tràmit podria fer-se per videoconferència. La resposta a la sentència del judici del procés: totes les propostes fins ara Si el Suprem continua amb el calendari previst, pot dictar sentència el dilluns 14. Les alternatives que es discuteixen són el dijous 10 o el divendres 11, el dia abans de la Hispanitat. Sembla que es descarta el dimarts 15, aniversari de l’afusellament del president Lluís Companys. Però el fet és que la data només la saben els set magistrats del tribunal. La lectura pública de la sentència, que implicaria el trasllat dels presos polítics a Madrid perquè assistissin al Suprem i abreujar la sentència, és una opció molt poc probable. El Suprem pot citar els procuradors dels dotze acusats per lliurar-los la sentència en mà, i que els procuradors ho comuniquin als advocats –si no són citats perquè vagin a Madrid– i als acusats i els seus familiars. Habitualment, les sentències es notifiquen per l’aplicació electrònica LexNET, però el fet que a vegades falli pot empènyer la sala a citar les defenses. A continuació, si abans no hi ha filtracions, es distribuirà pels canals habituals als mitjans de comunicació. Fonts del departament de premsa del Suprem han assegurat a VilaWeb que la sala era discreta respecte de la comunicació de la sentència i que no en tenien cap informació. Guia de les Marxes per la Llibertat En mans del tribunal també hi ha la decisió d’on compliran la probable condemna els presos polítics. La fiscalia ha qüestionat que els presoners puguin romandre a Catalunya, i va proposar al tribunal que apliqués l’article 36.2 del codi penal espanyol als condemnats perquè triguin anys a poder sortir de la presó, una decisió que també és en mans dels set magistrats. Com ens assabentarem de les mobilitzacions?

Summary: Com es comunicarà la sentència del Suprem espanyol?


La neu que encara hi ha acumulada afecta una dotzena de rutes de transports escolar a les comarques del Berguedà i l’Alt Camp, segons ha indicat el Departament d’Ensenyament. Al Berguedà les rutes afectades són les de Castellà de n’Hug i la Pobla, Sant Julià de Cerdanyola, la de Gósol, Saldes i Vallcebre, la de Guardiola de la Nou, la de Sagàs, la Quar i Olvan, la de Viver i Serrateix, la de Sant Corneli, la de Berga, Espunyola i Montmajor, la de Casserres i Puig-reig i la de Saldes a l’Escola Serrat Voltor de Vallcebre. A l’Alt Camp només hi ha dues rutes afectades, que són la ruta 13 i la ruta 19.

Summary: La neu acumulada afecta una dotzena de rutes de transport escolar al Berguedà i a l’Alt Camp


La secretària d’Organització del PSOE a Cantàbria, Noelia Cobo, ha advertit aquest divendres al Partit Regionalista Càntabre (PRC) que si no rectifica la seva decisió de no donar suport a la investidura del candidat socialista, Pedro Sánchez, ‘haurà trencat el pacte de govern’ de la comunitat autònoma. ‘Si el PRC no rectifica, significa que haurà trencat el pacte, no complint el que diu aquest pacte’, ha dit Cobo en una conferència de premsa després d’una reunió de l’executiva regional del PSOE convocada a última hora d’ahir, per la decisió del PRC de votar en contra de la investidura de Sánchez després de conèixer el contingut del pacte PSOE-ERC. Amb l’abstenció d’ERC no n’hi ha prou: els comptes de Sánchez per a ser president espanyol En aquest cas, ha explicat que s’obriria un nou calendari en el qual el vice-president regional i secretari general del PSOE, Pablo Zuloaga, tindria ‘l’última paraula’ per a convocar a l’executiva regional i en comissió prendre la decisió corresponent. Noelia Cobo ha subratllat a més que encara no hi ha hagut contactes entre el PRC i el PSOE, ni a escala regional ni espanyola. A més, ha avisat que la negativa del PRC afectaria a tots els compromisos adquirits a l’estiu pel secretari d’Organització del PSOE, José Luis Ábalos, amb el Partit Regionalista. ‘Estem davant un canvi d’opinió que posa en risc l’estabilitat política de la regió’, ha recalcat Cobo. El canvi de postura adoptat pel PRC per a la investidura de Sánchez, que el PSOE no comparteix, es basa segons Cobo ‘en unes impressions que no es corresponen a la realitat’, perquè ha sostingut que ‘la unitat d’Espanya no corre perill’ perquè els socialistes són ‘la garantia que això no passarà’. Així, ha defensat que el seu partit creu i aposta per ‘el diàleg i la cerca de consensos per a solucionar els problemes d’Espanya’, i ha manifestat que el PSOE ‘ha complert rigorosament’ l’acord signat amb el PRC. ‘Pedro Sánchez ha complert els seus compromisos, que parlaven d’infraestructures, del pagament del deute de Valdecilla, de les polítiques d’igualtat i de la lluita contra la violència de gènere’, ha insistit en referència a aquest acord, que al seu judici ha permès impulsar una ‘agenda de desenvolupament social i econòmic’ per a Cantàbria des del govern espanyol. En definitiva, ha emfatitzat que el PSOE ‘compleix amb Cantàbria’ perquè ‘aquest compromís signat ho és amb els càntabres, no amb el PRC’. ‘Aquest canvi de postura significa donar l’esquena a la pujada del salari mínim interprofessional, a la revaloració de les pensions, a les ajudes a les famílies amb persones dependents o a l’educació pública universal i gratuïta’, ha afegit. Finalment, ha atacat el PRC dient que és aquest partit el que ‘traeix als seus propis votants’ formant grup parlamentari en el congrés espanyol amb Junts per Catalunya permetent, a més, que Laura Borràs assumeixi el càrrec de portaveu.

Summary: El PSOE trencarà el pacte de govern a Cantàbria si el PRC no dóna suport a Sánchez


El Diccionari català-valencià-balear conté una accepció de la paraula ‘retaule’ que s’ajusta a allò que es va viure aquesta setmana en la presentació de la Guia de vins de Catalunya 2019, elaborada per Jordi Alcover i Sílvia Naranjo, i l’atorgament dels premis als vins més ben puntuats. La definició diu així: «Retaule: Escena, sia de paisatge, sia de persones, que s’ofereix a la vista o a la consideració.» Perquè el conjunt de vins i cellers premiats en aquesta edició de La Guia té dues virtuts: per una banda, representa pràcticament tot el paisatge vinícola del Principat, on hi són presents gairebé totes les denominacions d’origen. Per altra banda, ens endinsa en molts projectes vinícoles petits, uns emergents, altres consolidats, molts valorats perquè recuperen varietats a punt de desaparèixer, que contenen un ventall de valors i maneres d’entendre la viticultura prou diferents, que arriben fins a l’agricultura biodinàmica. I aquest retaule de persones i paisatges construeix un retrat potent i atractiu del que és avui el món del vi a Catalunya. Ric i divers. Enguany el vi més ben valorat de tota La Guia és el Picapoll Negre 2015 del celler Heretat Oller del Mas, DO Pla de Bages. Aquest vi també ha estat destacat com el Millor vi negre i el Millor vi de varietat recuperada. Aquest celler el va fundar el 2003 la família Margenat, hereus d’un mas que es remunta al segle X. Tradicionalment havien cultivat la vinya i venien el raïm a altres viticultors, fins que Franc Margenat (36a generació de la família, els agrada dir) va decidir fundar el celler i elaborar el vi propi. Pel que fa a la recuperació del picapoll negre, la història comença amb uns quants ceps vells abandonats que es trobaven a la finca. Els van fer analitzar genèticament i van entendre que aquells ceps havien de ser picapoll negre, perquè genèticament coincidien en un 99% amb el picapoll blanc. Van recuperar aquesta varietat plantant una vinya el 2006. La primera anyada embotellada fou la del 2012. I ho feren com a monovarietal. El picapoll negre és una varietat que dóna poc color i poc grau i és delicada per a treballar en grans volums. Ells ara en fan un vi de 12º i una producció que no arriba a les tres mil ampolles. És el vi de gamma més alta del celler. Aquest 2015 ha fet una criança de dotze mesos en bóta nova i bóta vella. Durant la presentació de La Guia de vins de Catalunya al Museu marítim de Barcelona, es van atorgar divuit premis (deu dels quals destacaven els millors vins monovarietals de varietats autòctones) que referenciem al final de l’article. Però abans, recollim quatre històries més de paisatges, vins i persones premiades en aquesta edició: Segurament, el projecte més radical en propòsits i valors que s’ha premiat és el de Joan Rubió, que treballa l’agricultura biodinàmica. La Guia ha destacat el seu Tiques 2017 com el millor Xarel·lo d’enguany. És plaent escoltar Joan Rubió com parla de la vinya, de la importància de la biodiversitat del sòl, i dels processos que segueix per fer els seus vins, de com combat les malures amb infusions, i que tot el procés és manual. El Tiques 2017, l’ha fet macerar vuit dies amb les pells i sense premsar i després l’ha tingut tres setmanes en àmfora vermella. Els vins blancs brisats, o sigui, els que fermenten amb la brisa (sigui només amb les pells o amb les pells i la rapa) tendeixen a ser cada vegada més apreciats i se’n troben cada vegada més referències al mercat. En aquesta edició La Guia n’ha premiat uns quants, entre els quals l’Escabeces 2016, Vinyes del Tiet Pere, DO Tarragona, Millors vi rosat (ex aequo amb dos més). Aquest és un projecte de Mercè Salvat i Oriol Pérez de Tudela (Sine Qua Non i Camí de la Font), juntament amb René Barbier i Sara Pérez (Venus la Universal). Tots quatre es van proposar a partir del 2014 salvar les vinyes de cartoixà vermell que s’estaven arrencant al poble de Vilabella, ja que el poc rendiment d’aquesta varietat era penalitzat pels cavistes i molts pagesos de la zona arrencaven les vinyes. Ells cultiven una vinya de seixanta-dos anys i han estat treballant aquesta varietat durant quatre anys per entendre-la i fer-li pujar el grau. Segons explica Oriol Pérez de Tudela, baixant el rendiment a 3500 kg han aconseguit augmentar el grau alcohòlic fins als 12º. De manera que la idea de fons que n’extreu és que ‘no farem grans vins si no fem un equilibri de rendiments’. Una idea de fons que ha de tenir en compte tot el sector. Una altra història de recuperació és la que hi ha darrere del Millor vi de Sumoll negre, elaborat pel celler Solergibert a la DO Pla de Bages. El sumoll negre 2017 neix d’una vinya de 112 anys de gairebé una hectàrea i de la qual se’n treu un rendiment escàs d’uns mil quilos. Aquesta varietat es cultivava molt en aquest territori, però als anys noranta es va començar a arrencar en favor d’altres varietats, sobretot franceses. Ells també el van arrencar tot. Tanmateix, el 2013, es van quedar aquesta vinya vella, propietat d’un avi de prop d’Artés (en viudet li diuen), de més de noranta anys, que la tenia de feia moltes dècades i que no havia arrencat perquè se’n feia un vi per a consum propi. Ara el celler Solergibert ha recuperat dues vinyes velles més de sumoll, i tot que són petites, el procés de recuperació d’aquesta varietat continua creixent. La Guia de vins de Catalunya 2019 conté 1403 vins tastats de 267 cellers, de les dotze denominacions d’origen catalanes. I els premiats d’aquesta edició (o sigui, els més ben puntuats) han estat: Premi La Guia 2019 al Millor Vi Negre i Millor Vi de l’edició: Picapoll Negre 2015, Celler Oller del Mas, DO Pla de Bages. Premi La Guia 2019 al Millor Vi Blanc: Ex aequo Metamorphika Sumoll Blanc Brisat 2017, Celler Costador, DO Catalunya i Masia Carreras Blanc 2016, Celler Martí Fabra, DO Empordà. Premi La Guia 2019 Millor Vi Rosat: Ex aequo Escabeces 2016, Vinyes del Tiet Pere, DO Tarragona, Finca Olivardots Rosa d’Àmfora 2017,Vinyes d’Olivardots, DO Empordà, i Dido “La Solució Rosa” 2016, Celler Venus La Universal, DO Montsant. Premi La Guia 2019 al Millor Vi Escumós 2019: Paratge Qualificat Turó d’en Mota 2004, Celler Recaredo, DO Cava. Premi La Guia 2019 Millor Vi Dolç: Alta Alella 1981 Ismael Manaut, Celler Alta Alella, DO Alella. En les categories de premis honorífics, els guanyadors han estat: Premi La Guia 2019 Vi de Patrimoni: La Pell Negre 2017, Celler Lagravera, DO Costers del Segre. Premi La Guia 2019 Vi de Cupatge Històric: Mestres Mas Via Vintage Brut Gran Reserva Mágnum 2000, Caves Mestres, DO Cava. Premi La Guia 2019 Trajectòria: Pere Bonet i Ferrer Enguany, com a novetat s’han afegit els premis a millors vins monovarietals de varietats autòctones: Premi La Guia al Millor Carinyena Negra 2019: Vall Llach Mas de la Rosa Vi de Finca 2016, Celler Vall Llach, DOQ Priorat. Premi La Guia al Millor Garnatxa Negra 2019, Ex Aequo: Venus de La Figuera 2014, Celler Venus La Universal, DO Montsant i Vi d’Altura Les Manyes 2015, Terroir al Límit, DOQ Priorat. Premi La Guia al Millor Sumoll Negre 2019: Sumoll de Solergibert 2017, Celler Solergibert, DO Pla de Bages. Premi La Guia al Millor Trepat Negre 2019: La Coma Trepat 2017, Celler Molí dels Capellans, DO Conca de Barberà Premi La Guia al Millor Garnatxa Blanca 2019: Pla de Pey 2016, Vins El Tros, DO Terra Alta. Premi La Guia al Millor Macabeu 2019: Brisat del Coster Macabeu 2017, Celler Mas Foraster, DO Conca de Barberà Premi La Guia al Millor Moscatell 2019: Vinum Verum Muscat 2016, Terroir al Límit, DOQ Priorat. Premi La Guia al Millor Parellada 2019: L’Home Peix 2017, Agrícola de Corbera d’Ebre, DO Terra Alta. Premi La Guia al Millor Picapoll Blanc 2019: Foranell Picapoll 2016, Celler Quim Batlle, DO Alella. Premi La Guia al Millor Xarel·lo Blanc 2019: Tiques 2017, Joan Rubió, vi sense DO.

Summary: La Guia de vins de Catalunya, un retaule ric i divers


La militància d’ERC-Barcelona ha avalat l’actual conseller d’Exteriors, Ernest Maragall, com a únic precandidat de la formació republicana a la batllia de la capital catalana després d’aconseguir 442 signatures. D’aquesta manera, un cop finalitzat el període de recollida, Maragall ha estat l’únic que ha aconseguit els avals necessaris, que són el 10% de la militància de la federació de Barcelona. Per contra, el militant Xavier Martínez, ha aconseguit 41 signatures vàlides i no ha aconseguit la xifra mínima dels 139 per ser proclamat candidat a encapçalar la llista. El procés de primàries, que comptarà amb actes de presentació de la candidatura de Maragall, finalitzarà amb la jornada electoral el divendres 26 d’octubre als onze casals d’Esquerra Republicana a Barcelona, on militants i simpatitzants d’ERC podran votar al casal que tenen assignat per districte. Maragall ha agraït la confiança en un piulet. Gràcies a tots els companys i companyes d’@ercbcn que m’heu fet confiança. Ara hauré de demostrar-vos que la mereixia.I treballar per sumar la complicitat dels que entenguin Barcelona com nosaltres.Una ciutat valenta i compromesa que ho vol tot, que mira lluny.Seguim creixent! https://t.co/owUMoBq6X3 — Ernest Maragall (@ernestmaragall) October 11, 2018

Summary: La militància avala Ernest Maragall com a únic precandidat d’ERC a la batllia de Barcelona


En les passades eleccions europees i en les darreres eleccions catalanes es van enfrontar com a candidats, encapçalant les llistes respectives, els dos pesos pesants de l’independentisme, Carles Puigdemont i Oriol Junqueras. Les catalanes van configurar l’actual parlament i en les europees Puigdemont havia ofert a Junqueras d’anar de número dos en una llista unida, però el dirigent d’ERC ho va rebutjar. El resultat va ser una victòria clara al Principat del president, que havia conformat una llista de Junts per Catalunya on s’integraven també Toni Comín i Clara Ponsatí. Esquerra va guanyar al conjunt de l’estat espanyol, on encapçalava la coalició amb altres forces Ara Repúbliques, que va aconseguir tres diputats, dos dels quals catalans: Oriol Junqueras i Diana Riba. En total, a Catalunya, Junts va aconseguir 987.149 vots i Ara Repúbliques 733.401. El duel entre els dos grans dirigents independentistes podria repetir-se ara, en un escenari encara més important i transcendental com són les eleccions al Parlament de Catalunya. Perquè, contra allò que tot indica, podria passar que Puigdemont i Junqueras acabessin encapçalant les llistes dels seus partits. Com es pot presentar Junqueras si està inhabilitat? La qüestió més complicada de totes seria que Junqueras encapçalés la candidatura d’ERC. Perquè caldria que li aixequessin la inhabilitació que pesa ara sobre ell, després de la sentència del Suprem. Per a això hi ha dues vies possibles. L’una és que s’aprovi una amnistia. Aquesta és una opció més teòrica que no pas real, perquè les dificultats parlamentàries i judicials que hauria de superar una proposta com aquesta semblen insalvables. La segona possibilitat és més real i factible. Oriol Junqueras ha presentat un recurs demanant mesures cautelars al Tribunal de Justícia de la Unió Europea contra la decisió del president del Parlament Europeu d’apartar-lo del càrrec d’eurodiputat, seguint l’opinió del Tribunal Suprem espanyol. Si el TJUE concedís aquesta cautelar, Oriol Junqueras seria eurodiputat i tornaria a tenir immunitat, amb la qual cosa podria presentar-se a les eleccions catalanes. En el cas que això passés, és més que probable que el govern espanyol i els tribunals demanessin de seguida el suplicatori a la cambra, com ja l’han demanat en el cas del president Puigdemont. Però el suplicatori no es resol de manera immediata sinó que se n’ha de debatre durant uns quants mesos. En el cas que el vice-president Junqueras fos posat en llibertat, podria continuar lliure si optés per l’exili, tenint en compte que la pèrdua de la immunitat no fa perdre la condició de diputat. I, per tant, podria presentar-se a les eleccions. Una altra qüestió seria de quina manera i amb quins arguments els tribunals espanyols o la Junta Electoral provarien d’impedir-ho. Però hi ha el precedent de Puigdemont a les eleccions europees, que demostra quins són els límits d’aquest obstruccionisme. Puigdemont s’hi pot presentar? Pel que fa al president Puigdemont, no hi ha res que impedeixi legalment que es presenti com a cap de llista. Si de cas, el seu problema serà polític. L’espai que ell encapçala encara no sap com es presentarà a les eleccions, amb quina –o quines– de les marques que fa servir, i Puigdemont mateix no sap si vol encapçalar cap llista. En cas de victòria, Puigdemont o Junqueras podrien ser presidents de la Generalitat? El Parlament de Catalunya ha permès a les autoritats espanyoles de mediatitzar completament les seves decisions. En conseqüència, tot fa pensar que les autoritats judicials espanyoles maniobraran novament per impedir el nomenament de Puigdemont o Junqueras en cas que algun dels dos guanyés les eleccions i arribés a un acord d’investidura per a ser president. La realitat és que dependrà molt de com sigui aquesta victòria. Si s’acostés a un empat, seria gairebé impossible que el parlament canviés d’actitud. I si ERC guanyés clarament, seria lògic de seguir la línia d’evitar l’enfrontament amb l’estat espanyol que ha practicat Roger Torrent. L’únic dubte és què passaria si la victòria fos de Carles Puigdemont i fos molt clara o anés acompanyada d’un augment substancial dels diputats de la CUP. Perquè aleshores podria passar que un parlament dominat pel sector més partidari de la confrontació fes allò que l’actual parlament no ha fet. Però per a ser president caldria perdre la condició de diputat europeu… Efectivament. Si Puigdemont o Junqueras volguessin ser presidents, haurien de renunciar a ser eurodiputats. Perquè per a ser president de la Generalitat cal ser diputat del Parlament de Catalunya i això és incompatible amb ser diputat al Parlament Europeu. Renunciar a ser eurodiputats els faria perdre la immunitat si no l’haguessin perduda abans. Però tal com van les coses, als efectes pràctics aquest fet seria poc important. Perquè és evident que si el president Puigdemont entrés en territori de l’estat espanyol, seria detingut, amb immunitat o sense. I el vice-president Junqueras podria ser que ni tan sols sortís de la presó, encara que li fos reconeguda la condició de diputat europeu. Tornaríem a la investidura telemàtica En el cas que Puigdemont i Junqueras estiguessin en llibertat fora de l’estat espanyol, es podria presentar novament el debat sobre una investidura telemàtica. El febrer del 2019, el Tribunal Constitucional va concloure que ‘la investidura a distància, tant per mitjans telemàtics com per substitució’, no era constitucional. Però mesos després, al juliol, va aparèixer una altra sentència que desestimava una demanda d’empara interposada pel PSC i avalava la tramitació per urgència i en lectura única de la reforma de la llei de Presidència que hauria permès la investidura telemàtica. Amb això no s’avalava directament la investidura telemàtica, però es deixava oberta una porta al retorn del debat, atès que s’avalava el procediment de la norma. Una alternativa seria encapçalar la llista però no ser president Carles Puigdemont i Oriol Junqueras sempre tindrien l’alternativa d’encapçalar políticament les llistes de Junts per Catalunya i ERC –en el cas de Junqueras, sempre que el TJUE li reconegués la immunitat– i després no optar pas a ser presidents de la Generalitat. Enlloc és dit que el president hagi de ser el número u de la llista. Qualsevol diputat pot ser-ho. En aquest cas, es tractaria de fer un torcebraç polític entre els dos grans dirigents de l’independentisme. Passades les eleccions, una altra persona podria ser nomenada presidenta de la Generalitat i ells es retirarien i renunciarien a l’escó, seguint com a diputats europeus i dirigents dels respectius partits. Fins i tot, podrien ser nomenats consellers o alts càrrecs del govern, com ho és ara mateix, a l’exili, la consellera Meritxell Serret.

Summary: Puigdemont i Junqueras podrien arribar a enfrontar-se com a candidats en les pròximes eleccions


El Tribunal Constitucional espanyol ha avalat la decisió del Suprem de denegar a Jordi Sànchez permisos extraordinaris de sortida per a acudir a dos actes de campanya de Junts per Catalunya, la seva candidatura a les eleccions al Parlament del 21-D, de rebutjar la petició d’entrevistes amb mitjans que no s’incloguessin en el règim ordinari intern de la presó així com la demanda d’ampliar-li la disponibilitat d’ús d’internet. El TC considera que el Suprem no va vulnerar el dret a la participació directa en assumptes públics i a l’accés de càrrecs públics en condicions d’igualtat. Tres magistrats han formulat un vot particular discrepant en el qual argumenten que s’hauria d’haver estimat el recurs d’empara de Sànchez. En una sentència feta pública aquest dilluns, la majoria del ple del TC considera que denegar les peticions de Sànchez és ‘coherent’ tenint en compte el ‘risc de reiteració delictiva’ que justificava mantenir-lo en presó preventiva. Segons la sentència, la denegació dels permisos ‘expressa una adequada ponderació dels drets i interessos constitucionals en joc, la qual cosa impedeix qualificar les limitacions qüestionades com injustificades, desproporcionades o inequitatives’. A més, la sentència de la qual ha estat ponent Andrés Ollero, afirma que va poder participar en la campanya encara que sigui de forma limitada i destaca que Sànchez ja era conscient de la situació de presó preventiva quan va ser designat candidat. També apunta que els seus companys de candidatura ja van poder traslladar ‘de forma efectiva’ les seves propostes polítiques. En canvi, els magistrats Juan Antonio Xiol Ríos, Fernando Valdés Dal-Ré i María Luisa Balaguer Callejón consideren que el Suprem no va fer un judici de proporcionalitat adequat amb relació amb la incidència sobre el dret a participació i representació política que tenia la denegació. Creuen que s’hauria d’haver valorat prendre mesures ‘alternatives’ que ‘pal·liessin la restricció’ a l’exercici del dret a la representació política.

Summary: Un TC dividit avala que el Suprem denegués permisos a Jordi Sànchez a la campanya del 21-D


Un dels episodis més obscurs de la guerra del 1936-1939 és l’assassinat de cinc infermeres catalanes a Manacor. Totes cinc van arribar a Mallorca amb una expedició organitzada pel capità aviador Albert Bayo. Van eixir del port de Barcelona el 16 d’agost de 1936. Com que les coses anaren mal dades, el 3 de setembre l’expedició va reembarcar, però van deixar alguns camarades a l’illa. Entre ells, les cinc infermeres. L’endemà mateix van ser capturades i exhibides com un trofeu de guerra pels falangistes. En concret, pel comte Rossi, un militar feixista italià que havia acumulat molt de poder en l’exèrcit fidel a Franco a Mallorca. Les varen sotmetre a tota mena de vexacions i el 5 de setembre les executaren en un acte públic. Immediatament, la propaganda feixista va escampar la brama que eren dones dedicades a la prostitució i de cap manera no eren sanitàries de la Creu Roja. Aquesta és, segons l’historiador Antoni Tugores (Manacor, 1948), la segona mort de les cinc infermeres. L’escarn a què van ser sotmeses. I el vel de silenci. Tugores explica que la por de parlar i el silenci van durar fins ben entrats els anys vuitanta. I que encara ara, quan es parla de les infermeres, les persones més majors de Manacor en tenen aquell record: ‘les bagasses que van matar a la guerra…’ Jaume Miró, que ha begut de les mateixes fonts que Tugores, ha contat la seua història en l’obra de teatre Diari d’una miliciana. Moriren dues vegades se centra en dues d’aquestes infermeres, les germanes Daria i Mercè Buxadé. Eren nascudes a Puebla, Mèxic, però la seua família era originària de Santa Coloma de Farners. Un nebot d’elles, Carles, que no les va conèixer, s’interessà per la seua història i es posà en contacte amb Antoni Tugores. I això és el llibre. Un diàleg entre l’historiador i el nebot que cerca un arrelament i una reparació. Amb tot de materials com ara els correus electrònics entre Tugores i Buxadé, cartes, articles de premsa, referències bibliogràfiques, s’explica el context, el transcurs de la guerra i la postguerra, i es posen damunt la taula tot un seguit de fets i personatges execrables. I enmig d’aquest caramull, els pocs més de vint dies que les infermeres van estar a Mallorca abans de ser assassinades. En el llibre apareix un document excepcional i corprenedor que no era inèdit: el diari que va escriure una de les cinc infermeres des que van eixir de Barcelona fins al mateix dia que les capturaren. És un text carregat de veritat i d’idealisme. També de crítica per la mala organització de l’expedició, perquè elles havien anat a Mallorca a fer d’infermeres i els seus comandaments no van saber ben bé què fer-ne. Les cinc sanitàries capturades i assassinades a Manacor —Bayo va desembarcar a Manacor i això va convertir el poble en un dels punts calents dels primers dies de la guerra. —Les tropes republicanes vénen de Catalunya i desembarquen a la nostra zona. Manacor va ser el centre d’operacions del comandament de l’exèrcit dit ‘nacional’, i per tant, va ser un dels pobles que va rebre més repressió. Per allò de la proximitat al front. I d’aquí em vénen les ganes de saber un poc més que allò que m’havien contat, que era pràcticament no res. —Vau nàixer a Manacor l’any 1948, poc després d’acabada la guerra. Els silencis devien ser esfereïdors. —No se’n xerrava gens, de la guerra. Jo diria que la por que hi havia durant la guerra, no solament durant els vint dies que va durar el desembarcament d’en Bayo, després va continuar, amb la repressió, i acabada la guerra també. Empresonaments en camps de treball i més. Durant tota la meva infantesa no vaig sentir parlar mai absolutament de res. Encara més, a vegades sentia alguna paraula, com ara, ‘aquesta escola es va fer al temps de la República’ i jo demanava què era la república i em deien ‘calla i menja i no facis preguntes’. Hi va haver una por generalitzada que jo crec que va durar gairebé fins als anys vuitanta. Manacor va ser un poble molt castigat. A part els cent cinquanta assassinats que hi va haver, devers sis-centes o set-centes persones passaren per la presó pròpiament dita del poble. I això equival a un percentatge elevadíssim. Per tant, jo pens que era justificada, la por. —D’on ix aquest llibre? —A mi m’afectava el sentiment de la injustícia total envers aquestes cinc dones que quedaren a Mallorca quan les forces den Bayo reembarcaren. Infermeres de la Creu Roja, o voluntàries. M’és exactament igual si eren professionals o si eren voluntàries. Quedaren a Mallorca sense entémer-se’n que els seus companys havien reembarcat. Elles i altres persones. Aquestes al·lotes varen ser passejades per Son Servera, per Manacor, com a autèntics trofeus de guerra. Els varen fer exploracions ginecològiques per saber si eren verges o no ho eren. Unes humiliacions totals. I, a més a més, després de tot, després de matar-les, varen escampar que eren prostitutes, que eren dones que es dedicaven a satisfer les tropes, etc. I la injustícia era tan gran, que pens que això és el que m’empenyia a desentranyar tota aquesta història, a demostrar d’on venien, de quina extracció social eren, quina formació tenien, quina formació religiosa. I veure com és possible que unes persones que escrivien cartes com les que reproduïm al llibre, que demostren aquests sentiments, com és possible que hagin hagut de suportar totes aquestes humiliacions. Fotografia de Jaume Muntaner —Es va arribar a trencar mai aquest silenci sobre els fets del setembre del 1936? —No molt clarament, perquè aquestes dones eren totalment anònimes. Ningú no en sabia res més sinó que eren cinc infermeres. Dues eren germanes, Daria i Teresa Buxadé, nascudes a Mèxic, filles de pares catalans de Santa Coloma de Farners. I hi va haver un fet molt important, que va ser que l’any 2003 el seu nebot, Carles Buxadé, que viu a Irlanda, i un altre nebot que viu a Mèxic, tenen gran interès a saber què va passar. Recopilam molt de material familiar: fotos, cartes… I recomponem la història familiar dels Buxadé i Adroher. No he pogut fer la història de totes cinc. Per tant, m’he centrat en les dues germanes. Jo pens que si demostram que aquestes dues al·lotes varen patir tant com varen patir injustament, també es demostra que les altres també. Es va generalitzar aquesta infàmia que es va estendre damunt elles. I sí que pens que la història d’aquestes dues al·lotes s’ha pogut recompondre amb molta exactitud. —En el cas de la història que expliqueu té un paper molt important el diari d’una de les cinc infermeres, que explica com veu l’operació. Parla sincerament i no sempre bé dels seus caps. —De l’autora del diari és de l’única que no en sabem el nom. Ella explica el dia a dia d’aquestes al·lotes. Veiem l’esperit idealista de l’autora. Els falangistes el van publicar durant la guerra i també després. Jo crec que és un intent de justificar allò que és injustificable. De dir: ‘Hi va haver uns certs abusos, però, en definitiva, aquestes dones hi estaven avesades…’ I la gent es va quedar amb aquesta tonadeta. Perquè encara ara, quan parles amb alguna persona molt major, de noranta anys, i li dius ara ha sortit un llibre sobre les cinc infermeres, et diuen ‘ah, aquelles al·lotetes que eren un poquet bagasses’. Això va xopar la nostra societat fins al dia d’avui, pràcticament. A poc a poc, amb actes que va fent l’associació de dones feministes a Manacor, que han reivindicat el nom d’aquestes al·lotes, s’anirà canviant aquesta dinàmica, però hi ha tota una gent que no se n’assabenta, de tot això. —El llibre es pot interpretar com una manera de tornar la dignitat no únicament a les cinc infermeres, sinó a totes les víctimes anònimes. —En totes les guerres, hi ha unes víctimes que passen molt desapercebudes. Normalment són dones i infants. I són moltes vegades els que reben els danys més importants. Ho veiem ara mateix amb els refugiats de la guerra de Síria. El llibre és un intent de tornar-los la dignitat. La dignitat històrica. El títol del llibre és perquè primer les mataren, les assassinaren, i després assassinaren la seva memòria. La vida no els la podem tornar, però almanco la memòria sí, la dignitat, crec que sí que els la podem retornar. —Pel que fa a l’estil, el llibre és un recull de materials diversos, dades, testimonis, retalls de diaris, discursos, cites d’unes altres obres i un intercanvi epistolar amb Carles Buxadé que és qui us empeny a investigar. —Jo no volia que fos un llibre d’història pròpiament dit que la gent li costàs d’entendre-ho, sinó, de qualque manera, novel·lar-ho un poc. No novel·lar els episodis importants, però sí la forma. Per exemple, la correspondència que hem tingut en Carles i jo durant molts d’anys és el fil conductor. Al llarg d’aquests anys ens hem escrit centenars de correus, que van justificant cada una de les passes que anam fent i plasmant al llibre. I, en aquest sentit, no vull dir que sigui una novel·la, no vull dir que sigui un llibre d’història… És una altra cosa. Un híbrid entre l’una cosa i l’altra. Carles Buxadé i Antoni Tugores a la plaça de sa Bassa de Manacor —La història de la relació de Carles Buxadé amb Mallorca i amb l’assassinat de les seves ties és ben curiosa i impressionant alhora. —Ell ve a Mallorca l’any 1955 a fer el servei militar. No sap què havia passat. Tenia vint-i-un anys i no sabia que a Mallorca hi hagués tancada tota aquesta història de les seues ties. Més endavant, quan ja té quaranta o cinquanta anys se’n va assabentant a través de germans majors del seu pare, el seu oncle Juanito. Aquest li contava històries i li va obrir un poc la curiositat, però ell al principi no volia investigar les ties sinó recompondre un poc l’arbre genealògic. Es va posar en contacte amb gent de Santa Coloma de Farners per veure si podia refer tota la història familiar. I es troba amb la història de les seves ties. En va quedar molt impressionat. I encara més quan va venir a Manacor per primera vegada, l’any 2003. Quan va venir li varen dir que les despulles de les ties eren a Son Colete, a la fossa comuna. I a partir d’aquí hi ha tota una història perquè ell intenta saber què hi ha dins la fossa comuna i es troba moltes sorpreses. En el llibre també s’intenta contar totes les passes que s’han fet per arribar allà on s’ha arribat i també allà on no s’ha pogut arribar. Per exemple, jo escric que vaig anar a ‘Els matins de TV3’ amb la fotografia de les cinc infermeres per si algú les reconeixia, algun familiar que contàs qualque cosa. I no hi ha hagut manera de poder saber res més de les altres tres. És una pena perquè s’hauria pogut fer de totes cinc. I per ventura qualcú ho aconseguirà qualque dia. Jo no pens que això sigui una història tancada. —Què ha passat amb la fossa de Son Colete? —És una fossa on encara ara es tiren o s’emmagatzemen restes humanes. En Carles hi va baixar i possiblement es pensava que tots els morts hi eren classificadets. Aquesta va ser la seua gran decepció. No saber exactament on són les seves ties Daria i Mercè. I jo he de dir molt honestament que no sé on són les restes humanes d’aquestes dues al·lotes. Podrien ser a Son Colete o a una altra banda. No hi ha cap seguretat ni tan sols que morissin a Son Colete. I això és una de les coses que també intent explicar en el llibre. Don les dues versions. Uns diuen a Son Colete, uns altres diuen al cementeri del Pla, que és l’altre cementeri que hi havia a Manacor i que era allà on en aquells moments s’enterrava. La història dels dos cementeris de Manacor és molt interessant. I a posta la cont al principi. —El fet d’escriure la història de les infermeres ja és una manera de prendre partit, però en l’estil es nota un esforç per a no carregar gaire, una mena de contenció. —Crec que sí que hi ha una certa contenció. És un llibre molt emotiu. Hi participa molt l’emoció, ara ja del lector, però també hi havia l’emoció de les persones que anàvem intervenint en l’elaboració. Personalment, he passat qualque estona molt malament quan descobria segons quines coses. Jo no volia que això fos un pamflet, una cosa maniquea de bons o dolents. Pens que la història s’ha de contar més o menys així com va ser. Hi va haver un seguit de persones que feren bestieses molt grosses. Tampoc no podem generalitzar, però també es conten episodis que a mi em fan avergonyir com a ciutadà. De quina manera s’afusellaven persones públicament, i hi havia gent que anava aplaudint. Això també es conta. Hi ha una certa contenció perquè si un hagués d’abocar-hi tot allò que sent seria massa pamfletari. —El llibre comença i acaba amb la notícia que a l’Argentina es presenta una querella pels crims del franquisme contra les dones. Això a l’estat espanyol continua essent impossible. —És una pena que tot això s’hagi de tramitar a l’estranger, i que quan hi ha un jutge que decideix de fer alguna cosa aquí el lleven de circulació, com a en Garzón. Jo no he de defensar en Garzón, perquè ha fet altres coses que no eren gaire defensables, però en aquest sentit quan ell va intentar fer alguna cosa entorn de la memòria històrica el llevaren d’enmig. Aquí no hi ha la més mínima intenció de desenterrar el passat i passar pàgina així com tocaria. Es vol passar pàgina amb els uns enterrats amb tota dignitat i els altres enterrats dins les cunetes. I així no es pot passar pàgina. Jo no sé si s’aconseguirà res amb aquesta querella argentina, però encara que només sigui a títol de dignificar la memòria d’aquestes persones, de totes aquestes dones, jo crec que ja val la pena. Tant de bo que la jutgessa ho admeti a tràmit. No ho sabem, en aquests moments. —Com us hauria agradat acabar-lo, aquest llibre? —M’hauria agradat molt dir que a darrera hora hem descobert l’autora del diari, per exemple. Saber qui era. Aquesta persona es mereix un reconeixement a part, perquè amb els escrits demostra la seva altura, la seva generositat, la seva noblesa i és tot el contrari del que vivim avui dins el món de la política. Té una capacitat d’autocrítica impressionant. Crec que és per això que li varen publicar el diari durant la guerra. Hi havia tanta autocrítica que al final el va utilitzar la propaganda feixista contra l’expedició d’en Bayo.

Summary: Antoni Tugores: ‘Aquestes al·lotetes assassinades varen ser passejades com a autèntics trofeus de guerra’