Maria Vila és advocada del col·lectiu Drets i coportaveu de Primàries Barcelona, la iniciativa del filòsof Jordi Graupera que impulsa unes eleccions primàries entre candidats independentistes per a les municipals del maig vinent. Vila s’ha expressat críticament amb les decisions que van prendre els dirigents independentistes després del referèndum del primer d’octubre, especialment per no haver fet efectiva la República proclamada el dia 27 d’octubre al parlament. Creu que és vital una catarsi col·lectiva sobre els errors de l’octubre republicà perquè l’independentisme pugui avançar i considera que calen nous lideratges polítics i que la situació dels presoners i dels exiliats no impedeixi que siguin transparents amb la ciutadania i que rendeixin comptes. També critica que els partits independentistes explotin la victimització i les batalles de llaços grocs perquè es parli dels presos en comptes d’explicar com es farà efectiu el resultat del referèndum. —Aquest l’Onze de Setembre què s’hi juga l’independentisme? —No gran cosa. L’època de grans demostracions de força al carrer s’ha acabat. Ja s’ha vist on ens ha dut. Durant molt temps han estat molt bé i creiem que feia enfilar al carro molta gent perquè era un cavall guanyador, però una vegada arribat al punt d’inflexió de l’1-O aquestes mobilitzacions, sense repensar què ha de fer l’independentisme a partir d’ara, són una mica estèrils. —S’ha de fer alguna acció diferent? —Si la qüestió és fer efectiu el resultat del primer d’octubre o cercar moments d’oportunitat, no veig de quina manera es pot aconseguir amb una manifestació l’Onze de Setembre. Crec que calen accions polítiques, que són les que permeten d’empènyer d’una manera clara. Em sembla que ara no hi ha la voluntat política i que és molt difícil. —Parleu de moments d’oportunitat, un concepte que ha guanyat força aquestes últimes setmanes. En veieu cap a curt termini? —Convertir les municipals en una mena de plebiscit, d’entrada, no em sembla una bona idea. La investidura de Puigdemont ho era, per exemple. O quan fou detingut. A curt termini, no se m’acut gran cosa… llevat que hi hagués unes altres eleccions i es proposés obertament l’opció de fer efectiu o no fer efectiu el resultat del primer d’octubre, però ara mateix això semblaria una manera de llançar la pilota endavant per part dels partits independentistes. Potser una mobilització espontània que desemboqués en el nivell de mobilització de l’octubre passat podria canviar alguna cosa, però em costa d’imaginar. —Què en resta, del primer d’octubre? Quina herència en tenim? —És una bona pregunta… Es va veure més clarament que mai que som un país ocupat per un estat que va desplegar totes les seves forces per provar d’aturar un referèndum. En resta també el fracàs estrepitós de la nostra classe política. Segurament no esperaven que l’èxit fos tan gran i no van saber dur-ho a bon port. En resta el record que, si es vol, es pot fer. Una altra cosa és que hi hagi uns polítics que estiguin a l’altura. —Íntimament, personalment, que us evoca aquesta data? —És una mena de barreja entre tristesa, alegria i frustració. La convicció d’aquells dies que tot es podia fer i la manera com després es va desinflar perquè no es va saber gestionar políticament des del primer moment. —La majoria de dirigents polítics d’aleshores són empresonats o exiliats. Heu estat una veu crítica amb la seva actuació, sobre l’assumpció de responsabilitats. —Absolutament. És imprescindible, quan pensem que s’obrin finestres d’oportunitat, saber i analitzar què va fallar aleshores. Sense saber què va impedir que tot culminés, quines febleses i quines virtuts teníem, quan es presenti una nova oportunitat, el problema serà exactament el mateix. És inadmissible que siguin a la presó i a l’exili, no cal ni dir-ho, però això no ha de servir tampoc per a evitar que donin explicacions. Les polítiques no s’han de jutjar segons la bondat o la maldat de qui les dirigeix, sinó d’acord amb els resultats. És evident que aquells dirigents van fracassar. No passa res, no van saber fer res o no van poder fer res, però crec que cal que donin explicacions i assumeixin responsabilitats. —Què penseu que s’ha de fer el primer d’octubre del 2018? —Crec que és molt important de no folkloritzar l’1-O. Tinc moltes discussions amb gent del meu entorn per aquest motiu. No em sembla bona idea de batejar carrers i places amb el nom de ‘Primer d’Octubre’, quan encara no sabem exactament què va significar. Depèn de quines accions es facin, el convertirem en floklore. Pot ser un bon moment per a fer una catarsi col·lectiva, saber què va fallar i què es s’hauria pogut fer millor, sense cercar excuses en una amenaça de violència inassumible que no s’ha concretat ni sobre la qual s’han donat explicacions. —Després de l’1-O arribarà el judici als presoners polítics. Què s’ha de fer aquells dies? —No hi he pensat fins ara. Tinc la impressió que la judicialització ja va bé a aquells que no volen anar més enllà dins l’independentisme. Em miro amb molta prevenció la possibilitat de fer una gran acció. Passa igual que amb els llaços grocs i l’explotació del relat dels presos per part dels representants polítics actuals, que molt sovint mentre parlem d’això no parlem de fer efectiu el resultat del referèndum. —Quina opinió us mereixen les accions davant les presons? —Em vaig posar un llaç groc i em va durar un dia. És una victimització de tot plegat i és contraproduent. Em fa molta pena veure com la gent gasta les seves energies en això. Penso que s’haurien de dedicar a unes altres coses. —També pot ser una manera de denunciar la situació que viuen. —Sí, però això ja ho sabem. No cal reivindicar-ho cada setmana. La solidaritat amb els presos la dono per feta. Crec que és millor que la mobilització es converteixi en feines més constructives. Allò que deia Cebrián, fa dos anys, que si tancaven els dirigents polítics a la presó la gent parlaria dels presos i no de la independència. Lamentablement, passa això. —Els presos i els exiliats han de tenir cap paper en la política catalana? —Crec que no. Perquè és una gent que ho va intentar i no se’n va sortir. Han d’explicar què va fallar i quines eren les estratègies d’aquell moment a qui ho pugui fer millor. El drama és que entre tots els hem ascendit perquè en paguen un preu altíssim, completament injust, no cal dir-ho, però ningú no ha demanat responsabilitats. Crec que és una mica culpa de la manera com ha anat el procés fins ara, ens hem acostumat a no fiscalitzar mai els nostres representants i a pensar que tot eren jugades mestres, que hi havíem de confiar i que certes coses no es podien explicar perquè feien perillar el procés. Al final resulta que no es deia res perquè no hi havia res i que es va arribar a l’1-O a empentes i rodolons, sense tenir res preparat. Amb sorpresa d’ells mateixos, hi ha dos milions i escaig de vots. Recordem la conferència de premsa de Jordi Sànchez i Jordi Cuixart el dia abans dient amb una cara de pomes agres bestial que un milió de vots ja seria un èxit i gairebé demanant a la gent que no sortís de casa. La gent es planta perquè defensa el referèndum, es fa i voten més de dos milions de persones. Mentre ells són segrestats a les presons o a l’exili, de retruc hi ha segrestat tot el país. Ja no tan sols perquè ells no es troben en situació de dir segons què, sinó perquè aquesta situació ens impedeix de parlar d’unes altres coses. —Constantment es veu la divisió entre els partits independentistes. Com cal afrontar-la? —Per mi no hi ha cap proposta viable mentre no hi hagi un exercici de catarsi. Em sembla imprescindible. És l’única manera perquè la gent pugui jutjar què va passar. El 21 de desembre ningú no va dir la veritat. Mentre hi ha una guerra entre allò que era Convergència i Esquerra per controlar l’espai autonòmic i no hi ha aquesta catarsi, qualsevol proposta estratègica em sembla una enganyifa. —S’han de convocar eleccions aquesta tardor? —Si es convoquen sota la premissa de no cometre els errors del 21-D, sí. No tan sols errors programàtics, sinó la investidura mateix. Es va renunciar a tothom fins que al final s’accepta un nom que li sembla bé al senyor Llarena. Si els eleccions es convoquen per xutar la pilota endavant i per refermar aquesta deriva victimista en què estem, em sembla una mala idea. Eleccions per eleccions no són positives. Si hi ha un programa electoral que digui que estem disposats a fer efectiu el resultat del referèndum, fantàstic. Si és per interès dels dos grans pols de l’independentisme autonomista per a aprofitar un moment per passar davant de l’altre o per eixamplar la distància en nombre de diputats, em sembla absurd. —Considereu que els partits independentistes no són sincers amb els seus votants? —Absolutament. N’hi ha mil exemples. Per començar, es va desobeir la llei del parlament que deia que es faria efectiu el resultat de l’1-O i no es va fer. Després la suspensió del 10 d’octubre es fa sota una pretesa amenaça de violència que no es concreta. Crec que ens han tractat massa sovint… que han fet servir la gent d’impuls al servei dels seus interessos. Hi ha hagut una falta de transparència brutal i ara que s’intenta retre comptes o que alguns demanem explicacions, se’ns diu que són a la presó i que és de mal gust demanar responsabilitats. No és incompatible, perquè en alguns casos parlaria d’enganys. —Per què creieu que no fan aquesta catarsi que demaneu? —Entenc que això pot durar temps. Però que hi hagi una oportunitat d’aquí a cinc anys o bé trenta depèn de la catarsi que es faci. Em sembla evident. Si has fracassat, has de plegar. No passa res. En canvi, em preocupa que el procés ha acabat creant una massa de gent acrítica que combrega absolutament amb tot allò que es diu encara que no tingui gens de sentit. Em sembla molt preocupant per a la salut democràtica del país. —Demaneu responsabilitats, però també defensàveu la investidura de Puigdemont. —Hauria preferit que el 21-D no s’hagués presentat cap dels dirigents anteriors. Com que això no va passar i els resultats van ser els que van ser, i com que Puigdemont va dir que tornaria al Palau de la Generalitat, calia mantenir la posició. S’havia d’haver mantingut la posició del primer d’octubre i no ho van fer. Hi ha una altra oportunitat amb la investidura, i es torna a deixar perdre amb aquell espectacle galdós de proposar quatre candidats diferents fins que al final investeixen Torra. —Teniu cap proposta per al futur immediat? —El canvi que es necessita perquè l’independentisme tingui possibilitats d’èxit és profund i cultural. Crec que hem de començar si més no per aquest exercici de rendició de comptes. Sense saber què ha fallat, què es tenia i què no es tenia és molt difícil de fer reconsideracions estratègiques. Es tira la pilota endavant i es dóna peixet al ‘jugadamestrisme’ i a uns partits autonomistes que no tenen cap intenció de ruptura amb l’estat espanyol. —Sou un dels portaveus de Primàries Barcelona. L’ANC ha donat suport a unes primàries als municipis. Poden ser un bon mecanisme? —Per mi són clau. Després de tot aquest temps de decepció i desconcert general, les primàries en si mateixes són una manera revolucionària de fer aquest tomb de la nostra manera d’entendre la política. Quan ets candidat perquè no et deus a un partit ni a la fidelitat a un dirigent determinat, sinó a la gent que t’ha votat, importa moltíssim la rendició de comptes. Això és un canvi profund, que és una bona manera de continuar endavant. Tant de bo tinguin èxit amb el màxim nombre de participants possibles i que els partits també s’hi afegeixin. És una manera de fer aquesta catarsi col·lectiva i de fiscalitzar els nostres representants. —Què ha de ser el Consell per la República? —No han explicat encara com es concreta. —Què s’ha de fer amb la impunitat de l’extrema dreta a Catalunya? —Es fa servir el terme extrema dreta amb una lleugeresa extrema. Això també serveix per a no parlar d’allò de què hauríem de parlar, de què va ser el primer d’octubre i de com fer-ne efectiu el resultat. Els Mossos haurien de fer la seva feina, identificar-los i fer les diligències pertinents. Aquestes batalles de llaços grocs em trenquen l’ànima, perquè un dia algú pot prendre mal pel fet de defensar un maleït llaç groc. És força trist perquè fa uns mesos defensàvem l’autodeterminació de Catalunya. Que els Mossos facin la seva feina, però fer-ne un gra massa és contraproduent.

Summary: Maria Vila: ‘L’independentisme necessita un canvi profund per a poder tenir èxit’


Els ciutadans de l’Alguer voten avui a les eleccions municipals, la tercera cita d’enguany a les urnes després de les regionals del febrer i les europees del maig. La ciutat de 44.000 habitants, que manté el català com a llengua pròpia –malgrat estar desvinculada políticament de la resta dels Països Catalans d’ençà de la guerra de Successió–, tria, en una doble votació, l’elecció directa del síndic (o batlle) i la renovació del consell municipal. A Itàlia, el sistema electoral és singular i, a diferència d’Espanya, França o Andorra, els comicis locals no es fan alhora a tot l’estat, sinó que se segueixen les dinàmiques municipals. Aquesta vegada, a l’illa de Sardenya votaran en vint-i-vuit municipis (d’un total de 377), inclosa la capital, Càller. Una batllia amb tres candidats A les eleccions alguereses hi ha només tres aspirants a síndics, la meitat que ara fa cinc anys. En el cas que cap no arribi al 50% dels vots, la segona volta serà el 30 de juny. A més, en la renovació del consistori hi ha dotze llistes de partits, cadascuna vinculada a un candidat. En total són 280 persones (171 homes i 109 dones) que s’han de disputar els vint-i-quatre llocs del consell municipal. Un dels aspirants a síndic és el batlle actual, Mario Bruno, que es presenta a la reelecció amb el suport de tota l’esquerra (Esquerra en Comú, Partit Democràtic i Per Alguer amb Mario Bruno), que s’havia presentat fragmentada en les eleccions avançades del 2014. El rival principal serà Mario Conoci, secretari local del Partit Sard d’Acció, que ha obtingut el suport de vuit formacions del centre i de la dreta (inclosa la Lliga Nord, Força Itàlia, Germans d’Itàlia i formacions d’obediència sarda), que aquesta vegada es presenta unida. El 2014 la Unió de Centre va anar en coalició amb Bruno i els Reformadors Sards se’n van desmarcar. Finalment, el tercer a la pugna electoral és Roberto Ferrara, del Moviment 5 Estels (M5S). Com és habitual en aquesta formació, es presenta en solitari i té menys possibilitats que la resta. La batllia sembla ser cosa de dos: Bruno, que aspira a la reelecció després d’una victòria contundent el 2014, i Conoci, que té el suport de vuit llistes i que provarà de mantenir la tendència positiva de la dreta, que ha guanyat amb molt de marge les dues eleccions d’enguany a la ciutat. El català, present en els programes dels partits La qüestió més rellevant de la campanya ha estat el model turístic, que s’enfronta al desafiament de mantenir el turisme tot l’any i la pèrdua de pes de l’aeroport en benefici dels altres de l’illa. N’hi ha algunes altres d’importants que han marcat l’agenda, com ara la desocupació o la neteja, i especialment la política lingüística, una qüestió ben present i que forma part dels programes de tots tres candidats. La llengua, a diferència d’alguns altres indrets del país, no és polititzada, i la gran majoria de la població (92%) considera positiu desenvolupar el català i introduir-lo a l’escola. El candidat que més tracta aquesta qüestió al programa és el síndic, Mario Bruno, el qual, a més, s’ha mostrat en favor de les llibertats de Catalunya i contrari a la repressió. En el seu mandat ha creat l’Oficina lingüística, ha introduït la versió catalana al web institucional i va obrir el primer ple del mandat en català. Al programa hi té un apartat exclusiu per a la política lingüística, que inclou onze punts, entre els quals ‘fomentar-ne l’ensenyament en temps curricular a les escoles’, estimular el consum cultural en català, incentivar els treballadors municipis perquè l’emprin, i fins i tot ‘establir relacions amb les institucions de tots els territoris de parla catalana (Catalunya, Andorra, País Valencià, Illes Balears, Catalunya Nord)’. El candidat de la dreta, Mario Conoci, també ha mostrat la seva sensibilitat envers Catalunya. Va formar part de la delegació del Partit Sard d’Acció que en dates pròximes al Primer d’Octubre va mostrar el seu suport a la independència de Catalunya i va denunciar que ‘l’estat espanyol havia mostrat la seva cara més autoritària i antidemocràtica’. A la vegada, el 2010 va ser el responsable de signar com a vice-síndic el manifest ‘El català, llengua de 10 milions d’europeus’, en què reclamava que fos plenament oficial a la Unió Europea. Al programa es vanta d’haver treballat per l’obertura de l’Espai Llull el 2009, que considera ‘una referència institucional per als intercanvis culturals i que d’una altra banda s’ofereix com una frontissa que facilita els acords econòmics i comercials entre el teixit empresarial de la nostra ciutat i Catalunya’. Aquest mandat, proposa de promocionar i incentivar les propostes ‘dirigides a promoure la defensa, difusió i desenvolupament del patrimoni cultural i artístic de l’Alguer i de la seva especificitat lingüística’. Al seu torn, Roberto Ferrara, candidat del M5S, també destaca que hi ha ‘un important patrimoni immaterial, com ara la llengua catalana de l’Alguer’ i assegura que donarà suport al foment de l’ensenyament del català a partir de la infància. El partit i el candidat, malgrat no oposar-se al desenvolupament del català, mantenen una posició més tímida en comparació a la resta d’aspirants a la batllia. El català s’institucionalitza a l’Alguer Aquest mandat la llengua ha fet passes importants a escala institucional. El síndic ha garantit que els algueresos es puguin dirigir en català a l’administració i n’ha promogut cursos i certificats entre els treballadors municipals. A la vegada, es va consolidant a l’escola. Als anys noranta no era obligatori ni era matèria curricular, cosa que feia que només una part minoritària dels alumnes, fora de l’horari lectiu, en rebés algunes nocions amb jocs en català, cançons, contes, entre més. El 1998 la col·laboració del municipi amb Òmnium i la tasca de voluntariat va engegar el ‘Projecte Palomba‘ per a ensenyar el català dins l’horari escolar, formar el professorat i elaborar materials d’aprenentatge per a tantes escoles com fos possible. La iniciativa es va acabar el 2011. També es va engegar La Costura, una línia d’ensenyament plurilingüe amb el català com a llengua de referència dins l’escola d’infantil de Sant Joan Bosco, que va començar el 2004 i es va acabar deu anys després. En el moment que el model de voluntariat semblava esgotat i l’ensenyament en català en crisi, la llei regional del 2015 va tornar a introduir el català en el sistema educatiu, amb cursos de vint-i-quatre hores (dues hores setmanals durant tres mesos). Finalment, l’any passat es van posar els fonaments per a un gran revulsiu: la llei sobre la regulació de les llengües de l’illa, aprovada pel Consell Regional de Sardenya. La nova llei obre la porta al fet que el català sigui llengua vehicular en algunes assignatures, preveu una assignatura obligatòria de català per a tots els alumnes de l’ensenyament obligatori i, a més, ha de permetre que els catalanoparlants s’adrecin en la seva llengua a l’administració regional. La passa és molt important, perquè ha de dotar el català de recursos i no ho deixa tot a les mans del voluntariat. Només falta que el govern sard, recentment elegit, i el nou govern alguerès comencin a desenvolupar-la. Entre la millora i la recessió El nou marc sorgit d’aquesta última legislatura situa el català de l’Alguer a un nivell de protecció superior que l’actual de la Franja de Ponent o Catalunya Nord, però, a la vegada, ara és quan el coneixement i l’ús habitual és més baix. El català es va mantenir com la llengua majoritària fins a la Segona Guerra Mundial, malgrat haver restat circumscrit dins l’illa de Sardenya únicament a la ciutat de l’Alguer. Però la immigració de gent de parla sarda i italiana, l’escola, els mitjans de comunicació en italià, han fet que cada vegada menys famílies el transmetin als fills i que vagi perdent ús social. Aquest fet ha coincidit amb la presa de consciència lingüística, amb un primer retrobament amb la resta dels Països Catalans a la segona meitat del segle XIX, que va restablir de lligams culturals per a ambdues parts; i una de segona que comença amb el Creuer del Retrobament (1960), quan cent quaranta-un intel·lectuals i membres de la societat de la resta dels Països Catalans van ser rebuts al port de la ciutat per milers d’algueresos, inclòs el síndic Fedele Cilliano. A la segona meitat del segle XX es va impulsar el moviment de conscienciació i recuperació de la cultura catalana de l’Alguer. Mentrestant, així i tot, la llengua ha tingut un clar retrocés, tenint en compte, per exemple, que la població va passar de 21.000 habitants el 1951 a 37.000 el 1981. La immensa majoria dels nouvinguts no eren catalanoparlants. Generalitat de Catalunya, Municipi de l’Alguer, Enquesta d’usos lingüístics a l’Alguer 2015. El català continua essent una llengua viva, segons l’Enquesta d’usos lingüístics de 2015; gairebé tota la població l’entén i una part important el sap parlar. Tanmateix, el retrocés ha estat clar també aquesta darrera dècada. Cal remarcar un trencament en la transmissió generacional, amb un ús molt més elevat amb els avis que no pas amb els fills. Actualment, un 24% de la població té el català com llengua materna i un percentatge més gran (26%) com a llengua d’identificació, és a dir, que el considera com a propi. El percentatge baixa quan es demana sobre la d’ús habitual, amb una presència molt més gran de l’italià i en què només un 18,5% de la població té el català (i un 4,2% el sard). Generalitat de Catalunya, Municipi de l’Alguer, Enquesta d’usos lingüístics a l’Alguer 2015. Tot i això, a diferència d’alguns altres indrets del domini lingüístic, no és relegat a l’àmbit familiar, sinó que és present al dia a dia, especialment en botigues o petits comerços (25%) i fins i tot hi és més emprada que no pas a casa. La llengua continua present en la vida pública, i trobem que ara, quan més alt és el nivell de protecció a l’administració i a l’escola, és quan llengua és en un estat més crític. La supervivència del català a l’Alguer en gran mesura dependrà de si la promoció en els àmbits públics, el fet que sigui vista com una llengua útil, per exemple, amb el turisme i l’economia, i la implementació a l’escola és prou potent per a revertir la tendència d’aquestes darreres dècades. I d’això, en depèn en gran part el nou síndic que surti de les urnes.

Summary: L’Alguer vota entre mantenir l’esquerra o virar a la dreta amb la qüestió del català present en tots els programes


‘President, president!’ Els crits aclamant Carles Puigdemont han ressonat amb força al Parc de les Exposicions de Perpinyà, en el clímax de l’acte convocat pel Consell per la República. Milers de persones –200.000 segons els organitzadors– han col·lapsat la capital nord-catalana per seguir els parlaments de Puigdemont, Toni Comín i Clara Ponsatí, que ha pronunciat el discurs més polític i lapidari, en què ha criticat durament el diàleg amb Madrid. Els adoctrinats al centre del món | Crònica de Josep Rexach des de Perpinyà ‘La conquesta de la llibertat s’ha de fer amb una gran preparació. Preparem-nos fort perquè tenim molta feina davant i no la podem ajornar. Ens hem de coordinar millor, organitzar-nos arreu del territori amb una xarxa que el controli efectivament, ens hem de preparar contra la repressió’, ha arengat. ‘Vam preparar un referèndum i el vam guanyar. Totes les victòries futures només es poden aconseguir si fem cas d’aquest mot: Preparem-nos.’ Puigdemont ha reivindicat el vice-president Oriol Junqueras i tots els represaliats per l’estat espanyol, els qui protesten diàriament a la Meridiana, els manifestants que no han pogut arribar a Perpinyà per l’excés de zel de la policia espanyola a la Jonquera, també els joves d’Altsasu i Julian Assange i el seu compromís en favor de la llibertat d’expressió. Per Puigdemont, les dificultats del present només tenen sentit pensant en les generacions futures i ha recordat la de polítics catalans que durant quaranta anys han maldat, sense èxit, per fer encaixar el Principat en el marc autonòmic espanyol. El president a l’exili ha animat a continuar mobilitzant-se i no excloure ningú en el camí vers la independència. ‘La República l’hem de construir entre tots, no fem que hi sobri ningú ni deixem que diguin que hi sobra algú’, ha dit. ‘Ja no ens aturarem i ja no ens aturaran. No hem d’esperar temps millors, perquè ja els tenim aquí.’ Ponsatí, contra el diàleg amb Madrid ‘La desorientació que hem patit és normal després d’una derrota, però n’ha d’arribar el final. No ens faran lliures les promeses de diàleg dels mateixos que no compleixen cap promesa.’ No ens deixem entabanar per fotografies de taules de diàleg que només serveixen per a fer guanyar temps a Pedro Sánchez.’ Així de contundent ha estat la intervenció de Ponsatí, la parlamentària que ha pronunciat un discurs amb més contingut polític. ‘Mentre hi hagi independentistes, hi haurà repressió, exili i presó. Ha passat sempre. Per això és una enganyifa contraposar diàleg a independència. La història de Catalunya no es repeteix per casualitat, es repeteix perquè no som lliures. De res no serveix ajornar la independència, de res no serveix cercar el nostre lloc a l’estat espanyol. No hi tindrem lloc mentre siguem catalans’, ha dit. La intervenció, àmpliament aplaudida, ha començat amb un agraïment per a tots els assistents, per als qui no han pogut arribar-hi i per als qui es mobilitzen cada dia, per als joves que van guanyar la batalla d’Urquinaona i per als qui van participar en les accions del Tsunami Democràtic. ‘Aquesta, certament, no és la imatge que volien’, ha dit irònicament. ‘Estem orgullosos de vosaltres i us necessitem més que mai’, ha afegit, interrompuda per crits de ‘Ho tornarem a fer’. També ha afirmat que l’acte d’avui és una victòria contra Espanya. ‘La vostra determinació ens guia. Ni estratègies partidistes ni personalismes. Heu de manar vosaltres. Sense la vostra empenta no ens en sortirem, no hauríem fet el referèndum. La vostra persistència obrirà les presons i mostrarà la tornada de l’exili, el vostre coratge ens portarà a la independència’, ha conclòs. Junqueras i Rovira: ‘Siguem més i més forts per guanyar’ El president d’ERC, Oriol Junqueras, i la secretària general, Marta Rovira, també han intervingut. Junqueras ha enviat un missatge en àudio: ‘Avui Perpinyà torna a ser per a tots nosaltres un pont amb la llibertat. Som aquí per a celebrar una victòria, encara incompleta i insuficient, però una victòria’, ha dit. També ha defensat la coordinació entre els presos polítics i els exiliats i ha assegurat que l’independentisme ha recorregut una gran part del camí. Junqueras ha fet una crida a aprendre de l’1-O i de la repressió i a continuar persistint per assolir la independència. ‘Siguem més i siguem més forts i podrem guanyar el torcebraç a l’estat. Durant tota la vida he treballat per a la independència i he pagat un preu molt alt, però no he renunciat als meus objectius i no ho faré mai. Ens caracteritza la persistència. Guanyarem i ho farem per desbordament democràtic, hem de ser molts, tants que ho farem inevitable’, ha afirmat. En un instant del vídeo, s’ha vist una imatge de la taula de diàleg de dimecres passat a la Moncloa i hi ha hagut alguns xiulets, seguits d’aplaudiments finals per al president d’Esquerra. 🎥 Avui hem tornat a sentir la veu d’Oriol @junqueras!⁰ ￼🗣"Seguirem avançant malgrat els que encara dubten. I ho farem abraçant cada vegada 👫👭👬a més gent. Guanyarem i ho farem per ✊desbordament democràtic. Hem de ser molts, tants que ho farem inevitable!" pic.twitter.com/n9oE2dMPyL — Esquerra Republicana (@Esquerra_ERC) February 29, 2020 Rovira, en una intervenció enregistrada a Ginebra, s’ha mostrat convençuda que l’independentisme guanyarà democràticament la República Catalana. ‘Perquè cada cop som més i, encara que som més, no hem de renunciar a ser molts més. Es tracta de guanyar i de guanyar-ho tot. Fem net de debats interns, si tenim clar on volem anar, i enfrontem-nos a l’adversari polític, posem fi a aquesta repressió’, ha dit. 🎥 @martarovira ha enregistrat un vídeo des de l'exili 🗣"Defensem arreu que un canvi és possible, que el canvi és la #RepúblicaCatalana i que votar 📩no és cap delicte. I ho defensarem fins a ✊guanyar-ho tot: la República, la democràcia i la llibertat!" pic.twitter.com/YfM5LcHXE6 — Esquerra Republicana (@Esquerra_ERC) February 29, 2020 Les ‘veritats incòmodes’ de Comín Eufòric i alçant els punys, Comín s’ha dirigit a la multitud per dir-los les ‘veritats incòmodes’ del procés d’independència. ‘El respecte d’aquest dret , per desgràcia no el guanyarem a les urnes, que també. Hem de ser molts més, però també haurem de fer més. Per guanyar del tot caldran més accions, més compromisos, més sacrificis, sempre des de la lluita democràtica i no violenta, sempre pacíficament. Tot això s’ha de fer bé, s’ha de preparar. Preparem-nos, no es fa en tres dies’, ha afirmat, en sintonia amb allò que després diria Puigdemont. ‘Necessitem unes condicions perquè tot això surti bé. Creem aquestes condicions. Si de veritat volem ser lliures, hem d’assumir el preu de la nostra llibertat. Però si cap causa mereix tots els sacrificis que hem hagut de fer, els sacrificis que esperem que siguin els mínims imprescindibles que haurem de fer, és la causa de la llibertat. Ho va dir el president Companys fa molts anys, i avui torna a ser cert. La causa de la llibertat i la causa de Catalunya és la mateixa causa’, ha sentenciat. Comín també ha posat el dit a l’ull del govern espanyol i del Tribunal Suprem. ‘Com van els jutges belgues? Com van? Com van els jutges alemanys? Com prova? I els escocesos? Com van els jutges del Tribunal de Luxemburg? Com van els juristes del Grup de Detencions Arbitràries de l’ONU? Com va, Gobierno de España? Els escoltaràs?, s’ha demanat. ‘Noooo!’, ha respost la multitud. ‘Perquè Espanya avui no és un estat de dret normal, no és una democràcia plena’, ha afegit. També ha reivindicat la feina que poden fer ara com a eurodiputats per fer veure a les institucions europees que Espanya vulnera els drets civils i polítics dels catalans. ‘Van entenent que el conflicte català és un problema greu per a Europa, com Hongria i Polònia, i en aquests dos casos la UE ho ha reconegut i hi actua. Aquest és un dels camins que també ens portarà a la victòria’, ha assegurat. Comín ha agraït el suport de la gent, que ha cridat ‘Ni un pas enrere’. ‘Després de dos anys, encara som més forts i valents. Volem ser un motiu d’esperança, vosaltres sou la nostra esperança i nosaltres volem ser la vostra’, ha dit, fent una crida a perseverar perquè es respecti el mandat de l’1-O. No hi participen tots els presos polítics Durant l’acte s’han llegit cartes dels presos polítics Jordi Turull, Joaquim Forn, Josep Rull, Jordi Cuixart i Jordi Sànchez. També s’han exhibit intervencions enregistrades del conseller Lluís Puig, que avui no ha pogut venir a Perpinyà per l’euroordre –sí que va fer-hi un viatge fugaç el gener del 2019–, de Josep Valtònyc, d’Adrià Carrasco, dels detinguts el 23-S Eduard Garzón i Jordi Ros i de Tamara Carrasco. L’organització de l’acte ha dit que Junqueras i Rovira representaven també la veu de la presidenta Carme Forcadell, aplaudida amb emoció. Però ni ella, ni Dolors Bassa ni Raül Romeva hi han intervingut, com tampoc Meritxell Serret i Anna Gabriel. El Nord es reivindica Joan-Lluís Lluís, escriptor i representant de la delegació del Consell per la República a Catalunya Nord, havia obert l’acte reivindicant el paper del nord del país en el procés d’independència del Principat, dels activistes nord-catalans que van custodiar les urnes i les butlletes de l’1-O. ‘Bon dia, catalans del nord; bon dia, catalans del sud. Bon dia, catalans dels Països Catalans. Benvinguts a Perpinyà!’, ha començat. ‘La solidaritat no va néixer espontàniament com un bolet, ve de molt lluny. Existeix des del dia mateix en què francesos i espanyols ens van posar una frontera al mig, des del segle XVII. No s’ha desmentit mai cada vegada que ha estat necessària’, ha afegit, tot recordant que Catalunya Nord és terra d’exili. ‘Som el mateix poble, el poble català. No som millors ni pitjors que els altres pobles del món, però també tenim el dret de decidir el nostre futur.’ Lluís ha recordat el daltabaix del català a Catalunya Nord, perpetrat per l’estat francès els últims tres-cents anys. ‘Us demanem, us supliquem, de fer les coses prou bé per no conèixer aquest daltabaix al vostre costat de la frontera. El català es defensa parlant-lo, s’ha de parlar cada dia, cada hora, amb tothom’, ha asseverat. ‘Des del nord demostrem cada dia que és possible ser català sense ser espanyol’, ha acabat, entre aplaudiments i una reverència al públic. Un acte multitudinari malgrat la política de mirada curta Al Consell per la República li ha costat d’arrencar, però avui ho ha fet amb força. A l’extrem nord del país, milers de catalans han respost multitudinàriament a la convocatòria, sense deixar-se intoxicar per les batalles partidistes de vol gallinaci i mirada curta a què JxCat, ERC i la CUP han acostumat els votants i que omplen els titulars i les xarxes aquests últims mesos a la política catalana. L’independentisme de base no està per la mirada curta i respon a totes les convocatòries, siguin al país o a l’exterior, com a Brussel·les, Estrasburg o Madrid. L’acte, organitzat abans el president de la Generalitat, Quim Torra, no anunciés que convocaria eleccions després de l’aprovació del pressupost, havia estat descrit com a ‘partidista’ per alguns sectors a causa del clima preelectoral al Principat. Però al final la CUP ha estat l’única organització absent, tot i que Poble Lliure sí que hi era com a membre del Consell per la República. Els segadors han clos un acte per a la història de Perpinyà i Catalunya Nord, un més de l’independentisme que no defalleix i que persisteix. Malgrat tot.

Summary: ‘Preparem-nos’: Puigdemont fa una crida a començar una ‘lluita definitiva’


Grups de manifestants convocadts per l’ANC s’han concentrat al carrer de Calàbria de Barcelona, davant les seus nacionals d’ERC i del PDECat, per expressar el rebuig als pactes dels principals partits independentistes amb el PSC. Com a mostra de la protesta, l’ANC ha col·locat al mig del carrer desenes de cadires on es podia llegir ‘Stop 155‘, una acció inspirada en Tremp, on el 4 de juliol van aparèixer per tota la vila cadires abandonades amb el missatge ‘es ven’ que criticaven el pacte amb el PSC. La presidenta de l’ANC, Elisenda Paluzie, confia en un acord entre JxCat i ERC a la Diputació de Barcelona que serveixi per a desbancar els ‘dirigents de la repressió’, en referència al PSC. Ha explicat que la gent que dóna suport als partits independentistes i es manifesta a Estrasburg, Brussel·les, Madrid o on toqui, no pot entendre la divisió sobiranista i els pactes al territori amb els socialistes. També ha dit que el millor missatge que es pot enviar al món és que Espanya és ingovernable si no comença un procés de diàleg per a resoldre el conflicte català, en referència a la investidura del president espanyol, Pedro Sánchez. ‘No us votarem’, ‘Botiflers’ i ‘La paciència s’ha acabat’ han estat alguns dels càntics que s’han sentit durant la concentració.

Summary: Concentracions contra el PDECat i ERC davant les seus nacionals de tots dos partits


Veu absurd que se li demani com actuarà l’Ajuntament “quan qui convoca no ha concretat” BARCELONA, 10 (EUROPA PRESS) L’alcaldessa de Barcelona, Ada Colau, ha alertat aquest dilluns que el referèndum que es preveu celebrar l’1 d’octubre a Catalunya sense l’aval del Govern central pot ser “unilateral respecte a la meitat del poble que té dret a decidir”. Ho ha advertit en una publicació en el seu perfil de Facebook recollida per Europa Press en la qual ha dit no importar-li la unilateralitat respecte a l’Estat però ha expressat la seva preocupació perquè el referèndum de l’1 d’octubre “té tota la pinta de ser una consulta feta amb presses”. “Jo no comparteixo l”ara o mai’. No comparteixo el ‘vot de la teva vida’ any rere any. I no ho comparteixo perquè crec que que és enganyar la gent” presentar com una cosa fàcil quelcom que ella considera complex i difícil d’aconseguir, ha escrit, i ha defensat que, amb la informació que ha donat el Govern sobre la votació, no sembla que s’hagi de tractar d’un referèndum efectiu i amb garanties. Colau ha assegurat que els ‘comuns’ han expressat dubtes sobre l’1-O com han fet també altres espais polítics i ha criticat que es col·loqui CatComú “en el bàndol dels traïdors” per no donar la resposta esperada. Sobre el paper que adoptarà com a alcaldessa de la ciutat davant de la consulta, ha explicat que el suport a la votació es detallarà quan el Govern concreti la convocatòria i què demana als ajuntaments: “És absurd que se’ns demani concreció als ajuntaments quan el que convoca i organitza no ha concretat”. La líder de CatComú ha asseverat que el seu partit recolzarà l’1-O “encara que finalment sigui una mobilització”, i que l’entendran com a una acció contra el Govern del PP pel seu immobilisme davant del procés sobiranista català.

Summary: Colau diu que l’1-O pot ser unilateral ‘respecte a la meitat del poble’


El president turc, Recep Tayyip Erdogan, ha amenaçat avui d’obrir les fronteres i permetre el pas dels refugiats cap a Europa. La declaració es produeix l’endemà que el Parlament Europeu demanés congelar les negociacions per l’adhesió de Turquia a la UE, com a resposta a les represàlies del govern turc després del cop d’estat fallit del juliol. ‘Escolteu-me bé. Si aneu més enllà, aquestes fronteres s’obriran. Posin-s’ho al cap’, ha dit Erdogan. ‘Nosaltres alimentem a 3,5 milions de refugiats, mentre vostès no compleixen les seves promeses’, ha afegit el president en referència al pacte signat al març entre Turquia i la UE. Es va acordar el tancament de fronteres a canvi d’ajudes econòmiques i l’agilització de les negociacions d’adhesió a la unió. ‘La UE necessita Turquia’, ha avisat Erdogan. Més de 1,3 milions de refugiats i immigrants van arribar a Europa de forma il·legal el 2015, un flux que va portar els països comunitaris a enfrontar-se per la manera de gestionar aquest volum de persones. L’acord migratori de la UE amb Turquia, criticat per les organitzacions defensores de Drets Humans, ha reduït l’arribada de refugiats i immigrants des de Turquia. Turquia assegura que està acollint a uns 2,7 milions de refugiats sirians i uns 300.000 iraquians. El president turc ha dit, a més, que la polèmica proposta de llei del seu partit de permetre que l’home que cometi abusos o violi a una dona pugui evitar anar a la presó casant-se amb ella no va ser convenientment preparada i que el text tornarà a portar-se al Parlament amb un consens més ampli. La proposta de llei contemplava suspendre de manera indefinida els processos per abusos sexuals comesos sense ‘força, amenaça o engany’ abans del 16 novembre 2016 si l’autor del delicte es casava amb la víctima.

Summary: Turquia amenaça Europa amb l’obertura de fronteres als refugiats


El candidat d’En Comú Podem, Jaume Asens, ha reivindicat la seva candidatura com el vot útil dels republicans que se sentin decebuts amb ERC. ‘Sentim parlar massa de república i massa poc de republicanisme’, ha criticat durant un acte de campanya a Tarragona. Així, el candidat ha assegurat que ells defensen el ‘republicanisme efectiu’, com creu que és el d’ERC, i ha afegit que li sembla poc republicà apujar les taxes universitàries o estar en les deu primeres posicions en barracons i llistes d’espera. A més, el cap dels comuns al congrés espanyol ha demanat al públic que quan els preguntin ‘quina és la seva pàtria i bander’ vagin a una escola o hospital públics. ‘Així es defensa la pàtria, defensant els serveis públics’, ha remarcat. El míting també ha comptat amb la participació d’Ismael Cortes, cap de llista dels comuns a Tarragona, Aina Vidal, número dos per Barcelona, la diputada Yolanda López i la primera tinent de batlle de Tarragona, Carla Aguilar. Els resultats de les eleccions espanyoles del 10-N: vots, escons i municipi

Summary: Asens es reivindica com el vot útil dels republicans: ‘Sentim parlar massa de república i massa poc de republicanisme’


El parlament grec ha aprovat aquest diumenge les mesures exigides per la Unió Europea i l’FMI, especialment una reforma a la baixa de bona part de les pensions i un augment dels impostos directes i indirectes. Amb això el govern de Tsipras cerca que els creditors aprovin l’ampliació del tercer rescat del país. La votació de les mesures ha anat acompanyada de dos dies de vaga general i d’importants manifestacions contra el govern, especialment a Atenes i Tesalònica. La legislació aprovada ahir pel parlament comporta un estalvi de 5.400 milions d’euros per a l’estat i havia d’estar aprovada abans de dilluns, quan hi ha la reunió de l’Eurogrup. Tsipras va defensar la reforma de les pensions al parlament afirmant que encara que fos una mesura que anava contra els qui més havien patit l’austeritat era imprescindible per a evitar la fallida de l’estat grec. La reforma de les pensions, el dotzè ajust de les mateixes des de 2010, significa la introducció d’una pensió mínima de 384 euros al mes per períodes de cotització de 20 anys, la desaparició del fons complementari de solidaritat i l’homologació dels nombrosos fons de pensions gremials, molts del quals ja han desaparegut. La reforma fiscal contempla l’augment en un punt del tipus més alt de l’IVA (a partir d’ara, el 24%), l’ajust a la baixa de la base mínima imposable o la progressiva equiparació al règim general de sectors com l’agrícola.

Summary: Tsipras aprova la reforma de les pensions i apuja els imposts, malgrat les protestes


El govern del Botànic ha estat integrat fins ara pel PSPV i Compromís, amb el suport extern de Podem. Si les esquerres revaliden la majoria absoluta a les eleccions del 28 d’abril, les coses seran diferents. Unides Podem-Esquerra Unida ha anunciat que voldrà formar part del Consell. La coalició ha presentat el seu programa electoral a l’Estufa Freda del Jardí Botànic, just on el juny del 2015 es va segellar el pacte programàtic de l’actual govern valencià. La tria no ha estat pas casual. Segons el candidat a la presidència, Rubèn Martínez Dalmau, es presenten a aquestes eleccions, ‘ara sí, amb la voluntat de governar’. Dalmau a explicat que Podem ha marcat el rumb d’aquests darrers quatre anys, però algunes mesures no van ser assumides totalment pel Consell, perquè li va faltar valentia. I n’ha esmentat exemples: la taxa turística, la llei d’ex-presidents i la llei de diputacions. La coalició vol que el govern sigui més ambiciós la legislatura vinent i impulsi polítiques de transformació més valentes en el terreny social.

Summary: Podem demanarà de ser al Consell si el Botànic repeteix


Comencem l’entrevista una mica atropellats. En plena Setmana del Llibre en Català, Ramon Mas (Sant Julià de Vilatorta, 1982), visiblement cansat de tant tràfec però sempre amb un somriure franc, no deixa de mostrar-se enèrgic i en tensió (no pas a la defensiva), com un atleta robust. I, tanmateix, durant l’entrevista, de mica en mica, deixa de ser un corredor i va relatant la seva aventura literària com un escalador: ara una mà aquí, ara un peu allà, amunt, amunt. Perquè Ramon Mas és narrador, sí, però també és poeta i sobretot editor de Males Herbes, juntament amb Ricard Planas, una editorial que se singularitza pel fet de publicar llibres de gènere fantàstic en català. L’entrevistem perquè acaba de publicar un llibre carregat d’interès, que conté un aplec de contes situats en un mateix poble, Puigsech. En tots apareix l’irreal, la màgia, l’element inquietant i secret. I tots els contes es troben relacionats entre si, de manera que al final no acabes de saber on situar Afores, si en el conte o en la novel·la fragmentària. —Puigsech és un poble possible? —Sí que és un poble possible. De fet, és molts pobles. I la presència de les Guilleries hi és molt marcada. I el bosc i el misteri que implica el bosc… En la literatura el bosc s’ha tractat però no s’ha estudiat. Sempre es parla del mar com un lloc inexplicable, però el bosc ho és molt més, perquè hi ha més racons foscos darrere dels quals no saps què s’amaga… —Permeteu-me que deixem el bosc per a més endavant. Comencem estirant un altre fil: en aquest llibre hi ha un munt de detalls, alguns de molt clars, alguns de més difícils de copsar, que relacionen uns relats amb uns altres. —Sí, i us diré més, aquest llibre lliga amb un altre llibre que li va al darrere, que ja tinc escrit, i hi ha força coses que es relacionen entre l’un i l’altre. Vaig treballar l’escriptura paral·lela i això va donar lloc a una novel·la també. —Què voleu dir amb això de l’escriptura paral·lela? —Que tenia una història al cap però em plantejava si l’havia de convertir en dos llibres o construir-la en un de sol, i al final han estat dos. Afores n’és un i després hi ha una novel·la que passa quinze anys abans, a Puigsech també, i comparteix univers mític i alguns personatges. Però això és un altre llibre i ja en parlarem un altre dia. —Veig que construïu una geografia literària. —Aquesta és la intenció. Ara, no sé si anirà més enllà d’aquests dos llibres. —Tornant a Afores, quan dieu que Puigsech és un poble que podria ser molts pobles, ho dieu perquè tracteu temes actuals d’abast social (la crisi de la construcció; la integració del nou, de l’altre; els silencis heretats, com els de la guerra civil; la memòria oculta, etc.)? —Tot això hi és. I la clau d’Afores per a mi són els secrets que conté, que és tot allò que no s’explica. Els secrets dels personatges i els secrets de la vida d’un poble és el que em dóna peu a posar-hi elements fantàstics, que moltes vegades només passen en la imaginació del narrador o dels personatges. Però tots aquests secrets et permeten de fabular. —La màgia, el mite, el secret, l’element inquietant, el somni, el fenomen pertorbador de l’irreal… apareixen en tots els contes. És un dels trets singulars del llibre. —Per mi, va acompanyat de la dificultat de comunicar les coses més íntimes de les persones. Els personatges tenen dificultats per a explicar qui són. En el primer conte per exemple, el carter-poeta té la dificultat de ser realment qui vol ser, que sovint queda en la intimitat, i que és una cosa que als pobles es dóna molt, perquè et sents vigilat o observat constantment, i com més petit és el poble, més. Doncs això permet que et fiquis dins aquests personatges i fabular, sí. —Aquesta voluntat de fer jugar els personatges amb l’element fantàstic és un fet tan important al llibre que ho devíeu decidir abans de començar a escriure. —És una cosa que no puc evitar. Gairebé és una opció estètica. Per a mi el fantàstic –entès com el moment en què la realitat es trenca i no saps si això és així realment o no– és de les coses més interessants que té la ficció. I no m’hi trobo, escrivint res que no tingui aquest element. —Abans d’Afores, teniu publicades dues novel·les: Crònica d’un delicte menor (l’Albí, 2012) i Mentre el món explota (amb el pseudònim de Roderic Mestres, Males Herbes, 2014). —De fet, la primera és completament realista. Narro les quaranta-vuit hores d’una detenció de la policia a la Via Laietana, un fet que em va passar. És clar, és una cosa completament real que vaig escriure perquè m’ho havia de treure. La segona és un exercici d’estil. Primera persona del present tota l’estona per construir una seqüència de 140 pàgines, molt estripada i molt punk. Jo crec que Afores és el primer llibre on he trobat una veu, una veu que és meva. —També heu escrit poesia. Teniu el llibre Òsties, publicat enguany per AdiA. Us ha ajudat a trobar la vostra veu? —Potser. Però és diferent. Jo no em proposo d’escriure poesia. En tinc llibretes plenes. Llibretes que vaig fent. Mireu, el llibre que he publicat amb AdiA són deu anys de llibretes. Hi aplego cinquanta poemes molt curts. La poesia és una possibilitat més immediata que em serveix per a treure’m coses. La faig servir d’una manera més filosòfica, m’ajuda a entendre algunes emocions o a explicar-me-les. La ficció és una altra cosa. Hi gaudeixo, molt fent ficció, inventant-me mons. Molt. Aquell punt d’evasió… Qui realment s’evadeix és l’autor. Hi gaudeixo. Això de l’escriptor torturat no ho veig. —No en feu pas cara, d’escriptor torturat. —Puc estar-hi, però escrivint no. I espero que es noti. L’escriptor i editor Ramon Mas. —Quan llegia Afores no podia deixar de pensar en el vincle que s’estableix amb l’editorial Males Herbes. —Sí, és clar. El nostre catàleg és molt personal, al nostre gust. I aquest llibre podria formar-ne part. Però, és clar, en Josep Cots de 1984 és un editor important. M’ha fet treballar, eh! —Cots em va dir que havíeu estat molt ràpid a l’hora d’incorporar els seus suggeriments. —Dona, hi havia la possibilitat de publicar a 1984 i vaig córrer com un boig. Em vaig passar dos mesos treballant només pel llibre. Sóc lector i fan d’Edicions de 1984, de fa molt de temps. Alguns dels llibres que més m’han marcat els ha publicat aquest segell i té un catàleg que trobo impressionant. Barreja clàssics amb coses estranyes i amb autors actuals… amb una entitat literària! —En dos anys, Edicions de 1984 ha publicat la primera novel·la de Raül Garrigasait, Jordi Lara per segona vegada i ara vós. Sembla que és una editorial on es poden trobar les noves veus, unes veus amb molta entitat. —Amb en Jordi Lara, hi sento molta afinitat. L’entenc tant! Tots tres llibres reescriuen el món rural. Parlem de tres llibres que treuen la literatura de Barcelona. Perquè, per molt que es digui, durant molt de temps la literatura ha estat situada a Barcelona. I aquests són tres exemples d’escriure per donar una entitat literària a uns altres territoris. Per altra banda, molta literatura rural s’ha fet des d’una mirada de ciutat: Rusiñol, Ruyra… Tampoc el meu llibre no crec que es pugui considerar literatura rural, perquè podria valdre per a un barri. Uf, parlar de coses tan grosses se’m fa una mica… —És treure la literatura de la ciutat. Perquè temes com la bombolla immobiliària són de caràcter transversal. —Mireu, la pròxima novel·la de Puigsech comença en una rotonda. La rotonda és el símbol dels pobles del segle XXI. El progrés també ha arribat als pobles, d’una altra manera. —Del llibre Afores, en destacaria l’estructura, que és tota una filigrana. —És treta, literalment, i no em sap greu dir-ho, de Winesburg Ohio de Sherwood Anderson. És un llibre que va guanyar el premi Llibreter fa uns quants anys i que va publicar Viena Edicions. És potser l’obra fundacional de la narrativa nord-americana moderna. És el mestre de Hemingway, de Faulkner, de Mark Twain (que alhora era el mestre de Hemingway i Faulkner). A Winesburg Ohio passa tot en un poble, el narrador apareix en el primer conte i en l’últim (no és el meu cas), passa en un temps determinat. A vegades les històries s’encreuen, no coneixes un personatge però entra en un bar que ja coneixes, perquè hi ha passat una altra cosa en un altre conte… L’estructura de Winesburg Ohio em sembla fascinant i és un llibre del segle XIX. Em va semblar una manera ideal de fer una novel·la fragmentària. D’aquesta manera, cada personatge que hi apareix té el seu moment de glòria, el temps necessari per a mostrar-nos els seus secrets. —A més de novel·la fragmentària, és una novel·la de realitats paral·leles: en un conte, la protagonista, que se’ns acaba revelant com a fetillera, mou tots els fils dels personatges de tot el llibre, i en un altre conte un avi explica al seu nét les històries del poble que es conten al llibre. Per fer aquestes filigranes, com treballeu? —Vaig aplegar els contes que m’agradaven més i que eren ambientats en pobles, que havia escrit durant deu anys. En vaig triar quatre, en vaig afegir tres de nous i em vaig dedicar a reescriure’ls tots set, moltes vegades, fins que totes les peces encaixessin. Com un mosaic. I els mons paral·lels apareixen a l’hora de combinar totes les peces. I el fet que siguin contes et permet de jugar amb això i emmotllar cada peça separadament. Com que és un volum curt i el tenia molt clar al cap, va ser possible que cada peça encaixés. —Hi ha una galeria de personatges molt variada i interessant, també. I un espai central: el bar. —És que al bar no és on passen les coses, és on s’expliquen. El bar és on les històries prenen cos. Perquè les coses no prenen sentit fins que algú no les explica al bar, l’altre les sent i les explica a algú altre. En un poble de mil habitants o dos mil, el bar és fonamental. És on s’escriu la realitat del poble. —Sou nascut a Sant Julià de Vilatorta. Sou nascut en un poble. En els contes, s’hi retrata la vostra infantesa? —Aquest llibre no es pot explicar sense aquest fet. Tot són records d’infància. I el paisatge és real: la conca del Llop, la baixada de Folgueroles, l’ermita de Sant Roc, el bar… —Verdaguer no hi apareix. —No, perquè Verdaguer l’he conegut de gran i això que explico remet a la meva infància. Hi ha bruixes al poble i tot un món fantàstic que entre els nens s’explica i es magnifica. I tu quan ets petit te’l creus i li tens por. —I el bosc? —És el desconegut. Ens fa por. És la foscor. Essent de poble i passant tota la infància al bosc, mai de la vida no hi he pogut entrar de nit. Hi ha coses que no acabes mai d’entendre. I menys en aquests boscos de les Guilleries, que són boscos de milions d’anys i que semblen de fades celtes. T’estimula la imaginació d’una manera brutal, però alhora hi ha un respecte, el mateix que tenen els mariners pel mar. Travessar el bosc és un viatge a un indret desconegut i el que és desconegut fa por sempre. —Plantar cara al bosc és sinònim de tornar-se boig? —Sí. No sé si en aquest llibre es veu gaire clar, però en el que vindrà es veu claríssim. El bosc és la porta d’entrada a la bogeria. En l’altre llibre és literal. La boca del llop és una porta al mig del bosc. Totes les llegendes del llibre són inventades, però la boca del llop per a nosaltres, d’infants, era un lloc importantíssim, on fèiem les cabanes, un lloc molt clau a la vida. A mi m’interessa allò que explicava Cortázar, el moment en què l’inexplicable irromp en la realitat. —Un dels fils transversals és un jove que té la gosadia de ficar-se dins de la boca del llop i quan en surt ja no torna a ser mai el mateix. De fet, la seva mort marca tota la novel·la. I us he de dir que m’ha fet pensar en la novel·la del Toni Sala Els nois (L’Altra editorial). —No l’he llegit, però ja me’n va parlar també l’escriptora i llibretera Silvana Vogt. Aquest efecte que fa la mort d’un jove en un poble l’he tret dels relats d’en Prudenci Bertrana. Sóc molt fan de Prudenci Bertrana. El meu conte preferit en català és ‘L’enterrament de l’amo Pauvirol’. —Veig que sou un lector voraç. —Del que m’agrada, sí. Això ve de lluny, perquè abans d’editor vaig ser llibreter durant molts anys a la Documenta i vaig estudiar filosofia. Però la formació real va ser a la Documenta, amb l’altre Josep Cots, que ens deixava llegir els llibres i tornar-los. —I com vau afeccionar-vos-hi, a la literatura fantàstica? —Jo diria que hi vaig entrar pel cinema. Vaig començar a llegir literatura fantàstica, no d’entreteniment, a la universitat, mentre estudiava filosofia. En vaig llegir molta de ciència-ficció. De manera obsessiva. I vaig buscar molt, també, perquè hi ha grans clàssics, obres que haurien de ser importants i no ho són, perquè es van publicar com a obres de gènere. S’ha de trencar amb aquesta dinàmica, com s’ha fet amb la novel·la policíaca. Amb la ciència-ficció encara no s’ha fet gaire, aquí. Sí que s’ha fet en el món anglosaxó. I a França. Quan Houellebecq o Emanuele Carrère parlen dels seus mestres, parlen de Clifford D. Simak, Frederik Pohl, R.A. Lafferty, autors que aquí no coneix ningú. Però aquesta és la lluita de Males Herbes, l’editorial. Ara farem Bradbury i anirem a poc a poc per aconseguir d’atreure lectors cap a la ciència-ficció i treure-la del gueto. Parlem de literatura filosòfica. —És una lluita llarga. —Aquí molt. —Com va néixer Males Herbes? Perquè abans d’una editorial va ser una revista. —Vam fer una revista amb la intenció de fer-la de gènere, a l’americana. La vam tancar fa un any, perquè la fèiem en Pau Clemente i jo, però anàvem tan atabalats que fèiem un número l’any. Espero que un dia puguem reobrir-la marcant la segona època, però sempre que es pugui fer regular i bé. Ara la revista va ser un planter important: Max Besora, Adrià Pujol Cruells, Ruy D’Alexio, Víctor Nubla… Tots els autors dels primers anys havien col·laborat amb la revista. —En Joan Sala, director de la Setmana del Llibre en Català, atribueix la manca de lectors entre els joves al fet que pràcticament no hi hagi llibres de ciència-ficció ni còmics en català. Molt poca oferta. —Potser per això ens tracta tan bé, darrerament. Jo estic d’acord en el fet que no hi ha oferta, però crec que un jove de quinze anys pot llegir Kerouack igual que un adult de quaranta. Stevenson no feia literatura juvenil, però el pot llegir un xicot de catorze anys. Es llegeix poc a l’adolescència perquè estàs per unes altres coses, però jo no crec que s’hagi de separar. Els adolescents han de tenir llibres al seu abast i bons. Separar literatura juvenil i literatura per a adults és fer un flac favor als joves. Per a mi separar-ho és simplificar. Un noi de quinze anys hauria de saber què li pot interessar i tenir-ho a l’abast, però no ho tipificaria tant. Jo no ho separaria gens. Un noi de catorze anys es vol sentir adult. La meva generació ens hem criat amb el ‘Compactos’ d’Anagrama. —Parlem de les darreres novetats de Males Herbes d’aquesta tardor. Comencem per un nou títol de Joaquim Carbó. —Sí, Els orangutans és una recuperació. Rescatem un Carbó que no coneix ningú. Em fa molta il·lusió. És una cara d’en Carbó molt cràpula, descarada, amb un personatge protagonista molt incorrecte. I escriu en una llengua molt moderna per a l’època, molt única. Entronca directament amb en Pons Codina que publica Edicions de 1984. En la novel·la no paren de passar coses i totes esperpèntiques… Quin Carbó! —També acabeu de publicar L’altra meitat de Nikos Khuliaràs, ‘un dels grans narradors de la literatura grega moderna’, dieu a la faixa del llibre. —Són molt bonics, aquests contes. És un Italo Calvino grec, el Calvino més tendre, el d’El baró rampant, ple de sentiments i d’emocions. L’autor és més conegut com a pintor. És d’aquells llibres que et deixen un somriure a la cara. I la traducció de la Mercè Guitart és molt bona. —I l’últim: un clàssic de la ciència-ficció. —Sí, R.U.R. (Rossum’s Universal Robots) de Karel Capek. És una reivindicació de la ciència-ficció, un clàssic absolut. És teatre, probablement l’obra de ciència-ficció més influent del segle XX. L’ha copiada tothom, des de Blade Runner a Asimov. A Catalunya aquest text es va representar als anys vint del segle XX, però el text en català no s’havia publicat mai. M’encantaria que es representés als escenaris. —Esteu en forma. —Estic eufòric.

Summary: Ramon Mas: ‘Quan escric, l’element fantàstic és una cosa que no puc evitar’


Bel Pozueta, mare del jove d’Altsasu empresonat Adur Ramírez de Alda i diputada d’EH Bildu, s’ha estrenat al congrés espanyol amb una intervenció en què ha clamat justícia pel seu fill i els altres joves empresonats. Ho ha fet a la comissió de Justícia de la cambra, adreçant-se al nou ministre de Justícia espanyol, Juan Carlos Campos. ‘Sóc mare d’un dels joves d’Altsasu. El meu fill fa tres anys i tres mesos que està empresonat.  El cas Altsasu és un exemple de la utilització de la justícia d’una manera injusta i excepcional. S’han vulnerat els drets de jutge natural, defensa i presumpció d’innocència. Sóc un testimoni directe d’una realitat molt i molt injusta’, ha dit. ‘Sóc aquí perquè es faci justícia en majúscules, i això esperem del seu mandat’, ha afegit. En el torn de rèplica, Campos ha dit a Pozueta que cal fer autocrítica abans de llançar ‘sospites’ sobre la justícia espanyola. ‘Com em pot dir això, que em refereixo a sospites? Parlo de realitats, realitats que he viscut directament i de les quals encara vivim les conseqüències’, li ha retret Pozueta. A més, ha denunciat l’ús de l’Audiència espanyola com a tribunal d’excepció i li ha recordat les crítiques d’Amnistia Internacional i les Nacions Unides contra l’autoritarisme de l’estat espanyol. ▶ Así responde Bel Pozueta cuando el ministro de Justicia le dice que se ha referido a «sospechas» durante su intervención. ☝ «¿Cómo puede decirme eso? Estoy hablando de realidades que he vivido directamente y que todavía vivo sus consecuencias». 📲https://t.co/s42fPYzFiO pic.twitter.com/Han20GyNrx — EH Bildu Congreso – Senado (@EHBilduCongreso) February 17, 2020

Summary: Bel Pozueta retreu al nou ministre de Justícia espanyol la injustícia contra els joves d’Altsasu


Martí Domínguez somriu molt. Més que això: riu i ho contagia. A més a més (o sobretot), aprofita qualsevol altaveu que tingui davant per compartir reflexions, interrogants, idees. Ho fa també en els seus llibres, tant si són de novel·la com d’assaig. Ara ens presenta L’assassí que estimava els llibres (Proa), una incursió a la València contemporània, un quadre costumista, una investigació criminal, un retrat de l’entomologia humana. —Fa la impressió que hi heu xalat. —Sí, però no és una novel·la escrita a rajaploma, sinó molt treballada. M’ha costat molt de no caure en la trivialitat i, al mateix temps, dir coses: insistir en el deure de l’intel·lectual, i en la seua inanitat en una societat burgesa que menysprea la cultura. Feia temps que volia escriure una novel·la sobre la societat valenciana, però no volia caure en el tema de la corrupció i tot el que l’envolta. —Hi heu posat professors i policies. —En eixe ambient, hi cau l’inspector Tena com un extraterrestre que no entén res. La trama és un pretext per a contar coses, però no és una novel·la policíaca. Costumista, potser: aquesta burgesia valenciana que conec bé; la universitat, que també conec; el món intel·lectual; el de la crítica. He intentat fer una descripció tan zoològica com fóra possible. És una galeria de personatges. —La sega, amb el salt al segle XX, ja va ser també un canvi. —En realitat és només que necessite contar coses, i ho faig mitjançant els meus personatges. Les idees són les mateixes. Algunes de les d’ara ja eixien a El fracassat, per exemple: un home que vol pintar i que lluita contra una societat que vol que siga banquer. Ara en faig una altra que serà un nou canvi, torne a la qüestió més crua de la naturalesa humana. És que, en definitiva, jo crec que la literatura ha de tenir una funció social. Si no, per a què escrivim? Crec en eixe paper il·lustrat de la literatura, del pensament. Els escriptors que m’agraden són aquells que, a banda de sorprendre’t literàriament, t’ofereixen un pensament que ens fa millors. Més savis, més reflexius… Hi ha gent que em diu: ‘És que no sóc molt de llegir.’ Tan tranquil·lament. Com si diguera: ‘És que no sóc molt de dutxar-me.’ —D’acord que són diferents, però hi ha algunes coses de Sagarra, en aquesta novel·la… —M’agrada molt que m’ho digueu. Jo crec que la gran novel·la del segle XX és Vida privada. Va fer un retrat de costums de la Catalunya dels anys vint-trenta realment espectacular. Si no haguera estat en un país tan pudorós com aquest, seria una novel·la de molta més anomenada. A més, molt arriscada des de tots els punts de vista. També el sexual. —Ací també hi ha algunes escenes… directes. —Sí, és clar. I algunes són situacions reals. La de la consulta de l’oculista, per exemple. El món és ple de casualitats —Quan es va publicar Vida privada, hi va haver força rebombori per la gent que s’hi va reconèixer. A la vostra novel·la pot ser que també s’hi posin noms i cognoms? — Pot passar, però realment ningú no és ningú. —Però sabeu que serà fàcil que n’hi posin. En els crítics, en els criticats… —Bé, en els crítics hi ha una mescla de personatges. Guillem Gual no és ningú concret. Tret que em vulgueu dir qui és… —Home, escriu aquell article ‘des de la meua banyera’ en resposta als ‘Imprescindibles’. —Sí, però només n’he agafat el títol . És que em pareix extraordinari. Però no és ell. En tot cas, de veritat, jo respecte molt la crítica, és bàsica, m’agrada, també en faig. I crec que, amb les crítiques, hauríem d’animar a la lectura. No m’interessa afonar un llibre sinó, eixe dia, fer un lector més. —Ho dieu un parell de vegades: ‘A qui has descobert avui?’ —Això és de Rafael Conte. És clar que sempre hi ha peiximinuti, però quan vas a pescar, no vas a buscar la peça menuda. No val ni la pena posar l’ham, per a això. Per què ho fas, doncs? Per què agafes aquest llibre que saps que no? —Vanitat? —Som un país menut. En aquest món ens coneixem tots. La vida de l’escriptor és complicada i cadascú fa tant com pot. Però qui ho llig de fora perquè un dia li cau un diari a les mans i diu a veure… no entén res! Jo crec que la funció de la crítica, sobretot des dels diaris, hauria de ser produir lectors. Un poc d’entusiasme, va! Però tots sabem que les males crítiques són més llegides que les bones. S’atien les passions humanes. I l’enveja és una passió que tenim a flor de pell. No sé per què València és particularment envejosa. Ja ho deia el meu avi. I Martínez Ferrando, amb aquella frase: ‘La ciutat del Micalet, la ciutat de la mala llet.’ —Ara, a més, hi ha la dictadura del clic. —Hauríem d’intentar anar buscant les coses bones, el lliri entre els cards. A classe, dic als estudiants: ‘Quan no sapigueu de què escriure, que passa moltes vegades, penseu: a veure de qui puc parlar bé hui.’ —‘El món literari i intel·lectual era un vesper’, llegim. —Ací hi ha hagut molta guerra. Però vull dir que ens necessitem. Perquè, si no, acaba eixint… mira, Donald Trump. La nostra societat ve i poua en la Il·lustració. I allà tens la literatura a favor d’una causa. Diderot. Voltaire. I de colp s’enfonsa França, i s’enfonsa tot, perquè els intel·lectuals es barallen, parlant del sexe dels àngels! I tens ganes de dir: però què discutiu, si el que heu de fer és catequesi! Expliqueu! Aprofiteu el diari per canviar la societat. Això s’ha perdut. —Feu la distinció entre erudit i intel·lectual. —És clar. Jo defense els intel·lectuals. I estan perduts en les universitats. Què en diuen, ara, els intel·lectuals, del procés? Els espanyols. És que no hi ha intel·lectuals a Espanya? S’han acabat? És molt bèstia. Amb qui has de fer el diàleg? Ara intentes fer un llibre d’articles i… no n’eixiria res de qualitat. Crec que n’han tret un Francesc de Carreras, Josep Piqué… Eixos són els que han de dialogar? Ara, als diaris, només hi ha política, política, política. On és la cultura? Els articles de política no deixen brasa, són pura argelaga. —Descriviu la València burgesa que coneixeu prou bé. I n’hi dediqueu unes quantes de les que fan mal: ‘un país on llegir és un accident’. —I tant! Hi ha gent que em diu ‘és que no sóc molt de llegir’. Tan tranquil·lament. Com si diguera ‘És que no sóc molt de dutxar-me’! Et mostren la seua ànima, així, no se n’adonen? Però en aquesta ciutat l’intel·lectual i el professor d’universitat no hi tenen lloc, gens de pes. No es tracta que hi haja una veneració cap al món intel·lectual, però sí d’escoltar-lo un poc més. I ara, amb aquesta actitud que tota opinió és igualment vàlida… Home… Sí? Qui exerceix l’ús de l’intel·lecte escrit des d’un desig d’explicar, de mostrar, d’alertar val igual que el de la barra del bar? De veritat? Els símptomes són terribles. Hauríem de canviar un poc de registre. A la universitat, al món intel·lectual, als diaris. —Feu una crida a represtigiar la reflexió. —És clar. El coneixement, la lectura, gent que tinga un missatge i el puga escriure. Ara, als diaris, només hi ha política, política, política. On és la cultura? Els articles de política no deixen brasa, són pura argelaga. Però escrius un article sobre Sagarra, posem per cas, o Víctor Català, i quants comentaris tens? Zero. En fas un dels altres i vinga! No pot ser: hem de tornar a la calma, a la lectura. Ara he escrit sobre Updike. A la novel·la El terrorista hi explica perfectament el procés de Ripoll: un àrab, americà, nascut a Nova York, que condueix una furgoneta i l’omple d’explosius. I era una persona meravellosa. Però cau en mans d’un imam. És igual, no? Però no ho ha contat ningú. Perquè ningú no llegeix! —El coneixement salva la condició humana? Som salvables? —Sí, és l’únic que ens salva. Diem que som Homo sapiens: doncs intentem demostrar-ho. Ara tenim uns instruments meravellosos per a difondre els coneixements. Si els il·lustrats francesos hagueren tingut internet…! És clar que internet ens permet d’accedir a milions de llibres, però ho llegeix ningú? El que ens ha de salvar és el coneixement, per això les institucions han de fer el seu paper. Les institucions valencianes han estat en mans de mediocres. Fins i tot ara mateix haurien de buscar gent més brillant per als càrrecs directius. Tinc un poc de decepció. Esperava més de Compromís. Un poquet més de moviment. Més rauxa. Un poc més de valentia. —Fa la sensació que heu escrit des d’aquesta decepció però des d’un amor fondo cap a la ciutat també. —Sí, València és una ciutat bonica. S’hi viu bé. Podria ser una espècie de Bolonya: ciutat universitària, de la mar… Però hem tingut molt mala sort. Ara, en molt poc temps seria salvable, si volguérem. Hi ha molta gent fent coses i, al mateix temps, que invisibles que són! Ací hi ha hagut vint anys d’ignorar la cultura valenciana i el món intel·lectual valencià, vint anys molt durs de Rita Barberà, lamentabilíssims en tots els aspectes, perquè era una persona profundament de la caverna i va donar veu i poder a la ignorància. —A la vostra novel·la hi ha aquell corrector arraconat a la Diputació… —Sí. I és cert que podries dir ‘és Marc Granell’, no? —Podria. —Però no l’és. Encara que hi ha situacions que es traslladen al personatge. Vull dir que Marc Granell podria haver estat un dels grans fars d’aquesta ciutat. I allà l’han tingut. Sense donar-li res a fer. Gregori és un home perdut en l’oceà immens d’un poble. I té l’esperança que algun dia algú li preguntarà: escolta, tu què faries? Però a ningú no li interessa —El personatge, Gregori, va enganxant post-its a l’ordinador. —Sí. És un homenatge a Herzog. Herzog escriu cartes imaginàries que no rep ningú. Gregori anota els seus moments de lucidesa en post-its. Sobre Hegel, per exemple! En una societat que amb prou feines sap llegir! És un home perdut en l’oceà immens d’un poble. I ell té esperança que algun dia algú li preguntarà: escolta, tu què faries? Però no interessa a ningú. —Hi ha més referències: Goethe, Voltaire… D’alguna manera us hi van sortint tots. —Realment el llibre és una paràbola dels contes de Voltaire. Micromegas, per exemple, és una qüestió de proporcions: allò que a nosaltres ens sembla terrible, a l’altre, caigut de Saturn, li sembla un absurd. Voltaire hi fa un cant a la tolerància i a l’escepticisme: siguem sempre racionals, treballem des de l’empirisme i des del coneixement. —L’ésser humà tendeix a la ràbia i la truculència… —Tendeix a la foguera immediata. S’inflama de seguida. Es veu a Twitter. —De tota manera, quan parleu del món universitari, veiem que, allà, els punyals volen pels passadissos… —Bé, és que hi ha molta gent que no se sap per què hi ha arribat. També caldria passar-hi una llegoneta, a la universitat. Conec molta gent molt brillant que no ha pogut entrar-hi. Què passa ací? Gent capaç, que hauria fet un gran treball. I, en canvi, alguns altres, inútils de cap a peus, per caciquisme o per nepotisme o pel que vulgues, hi són. —Us hi heu ben abonat, parlant contra/sobre la crítica, la universitat, la burgesia valenciana, el periodisme… —Creieu que realment sóc tan dur? —Bastant. No dic que no sigui merescut. —Crec que s’han de dir coses. La universitat hauria de ser més valenta, estar més present. Cal dir que la Universitat de València, la literària, s’ha mantingut prou fidel dins un país molt complicat, però, així i tot, és decebedor. I no es busca tant el talent com s’hauria de buscar. I el bon professor, aquell que feia unes classes esplèndides, ara té molt poques possibilitats dins la universitat. Les bones classes no són gens recompensades. —Aquesta burgesia que ens descriviu, i les seves coses, són ben tangibles. —Hi ha molt de veritat, en tot això. Ho he viscut, no en la meua família sinó en l’ambient burgès de València. En el fons és una societat molt classista encara. Hi ha un patrimoni que s’ha de defensar. —Parleu d”aquells horribles pisos de l’Eixample’. —Tota la zona blava de València, sí. Són pisos bons, però no lluminosos, amb un corredor llarguíssim, amb una llum al final, amb un celobert que fa sempre olor. —Com heu planificat la construcció d’aquesta novel·la, l’alternança entre el món burgès, l’universitari, la investigació policíaca? —La novel·la va nàixer amb De Quincey: què passaria si un escriptor, un crític, morira amb un llibre de De Quincey a les mans? Després em plantege que aquesta primera escena és per a parlar del món del crític. I hi entre. I comence a obrir el compàs cap als altres personatges. Jo volia fer una novel·la de la societat valenciana i que també interessara a Catalunya. —Per què la situeu l’any 2008? —És quan es publica la traducció de L’assassinat com una de les belles arts. —Sou conscient que el vostre assassí ens incita a la lectura de De Quincey? —Això espere. I que la col·lecció real, que no es diu ‘Incitacions’ sinó ‘Breviaris’, i que és preciosa, els atraga, sí. Igual com hi ha banda sonora de les pel·lícules o dels llibres, podria haver-hi banda literària. Tinc un poc de decepció. Esperava més de Compromís. Un poquet més de moviment. Més rauxa. Un poc més de valentia. —Àlex Broch ha escrit que natura i literatura són eix fonamental de la vostra narrativa. Aquí hi ha asfalt i policies. I, tanmateix… —De natura no n’hi ha molta… —Que sí! —Naturalesa humana. —És ple d’imatges, de metàfores: el crit ornitològic, la descripció de la mare burgesa com un peix abissal, ullots de mussol espaordit, la rata cellarda… —D’acord. Hi ha recreació naturalística, una descripció entomològica dels personatges, que sempre l’he practicat. També és cert que jo  treballe en això, des del punt de vista acadèmic, en els models cognitius del llenguatge. . Publique en revistes d’impacte sobre com es produeixen les metàfores: són una forma de traslladar moltíssima informació en poques paraules. Per tant, és biològicament eficient: qui treballa amb metàfores comunica més. És la meua feina: un model biològic en l’idioma. A més de fer novel·les, faig això. —I això és a la novel·la, s’hi nota! —Però no em val per a la universitat. Aquí la preocupació és fer papers. El professor és sotmès a una pressió important per a obtenir trams d’investigació, que són els que permeten d’accedir a projectes, tenir becaris, dirigir tesis… Tot això ve de la llei Wert (atenció al personatge que va fer la llei, eh?). I hi ha una comissió a Madrid que decideix què és bo i què no. Evidentment, qualsevol article en català és descartat. Jo tot ho publique en anglès. Les novel·les? Sóc un professor de periodisme: quan explique als meus alumnes el procés d’escriure, podrien tenir algun valor, no? Res, ni ho pose al currículum. Els articles en premsa, tampoc. És com si perdera el temps. Fins i tot és malvist. El somni de Lucreci, que és un assaig sobre divulgació científica? Ja sé què me’n diria l’avaluació: editorial acadèmicament no contrastada . —L’escriptor ho conta tot, dieu. —Sí, és la seua feina. Primer, explicar coses. Si no, per a què vols escriure? Amb un desig d’intentar fer un món millor. Sé que és un poc ingenu, però, si no, per a què faig de professor? M’hauria dedicat a ser notari o advocat… Com aquells que fan medecina perquè el seu avi ja ho feia! Escolta, però t’agrada? Una professió tan bonica! —Parleu amb passió. —Sí. Jo he fet sempre el que m’ha agradat i potser per això sempre he anat pegant tombs per la vida. —I quin és el darrer llibre que heu llegit? —Ara he enllestit el llibre de Christian Ingrao Creer y destruir. Los intelectuales en la maquina de guerra de las SS, on explica la participació del món intel·lectual i universitari en les SS. També l’extraordinari LTI. La llengua del Tercer Reich, de Víctor Klemperer, on es mostra com l’idioma pot convertir-se en un instrument de tortura i fanatisme.

Summary: Martí Domínguez: ‘La literatura ha de tenir una funció social’


El 3 d’octubre, una manifestació contra la presència de la Guàrdia Civil va recórrer Calella. Aquest era el tercer any que es feia la marxa, que va néixer l’octubre del 2017 contra la presència, en hotels de la vila, de policies que havien reprimit el referèndum del Primer d’Octubre. Però aquesta vegada un grup d’ultres va irrompre al poble amb una furgoneta guarnida amb banderes espanyoles. Després de voltar per Calella, van anar fins a la plaça de Catalunya i van arrencar una bandera estelada que hi havia al centre de la plaça, cosa que va generar moments de tensió amb els veïns que ho van voler evitar. Entre els veïns que van sortir a plantar cara als ultres, hi havia dos joves d’origen marroquí, fet que va fer enfurismar especialment els ultres. Una vegada vençut el temor per les conseqüències que podia tenir aparèixer a la premsa, VilaWeb ha pogut parlar amb un d’ells, en Jauad (1998), a la mateixa plaça on va passar tot. Amb veu clara, explica que el seu cosí i ell van plantar cara als ultres en veure que s’enfrontaven a gent gran de Calella. D’aleshores ençà, viuen inquiets per les amenaces rebudes per les xarxes socials. —Per què no heu volgut aparèixer de cara a les fotografies? —Perquè em pot portar problemes. A vosaltres no us diran res, però a mi em poden venir a buscar amb un cotxe, donar-me la pallissa de la meva vida i deixar-me tirat on sigui. M’han avisat que ho poden fer. Jo també podria fer-ho, però no vull. N’he parlat amb l’advocat i m’ha recomanat que no ensenyi la cara. He seguit els seus consells. —Què us va fer anar a la manifestació contra la Guàrdia Civil? —No hi vaig anar, jo era amb el meu cosí, que treballa en un locutori aquí al costat. La manifestació anava cap a la caserna de la Guàrdia Civil, aquí no hi havia ningú. Van venir aquelles persones de Mataró en una furgoneta i amb un pal de tres metres van agafar la bandera i la van estripar. Nosaltres vam sortir a veure què passava i ens hi vam ficar. Forcejaven amb la gent gran i la insultaven, vam anar a ajudar-la. Nosaltres som d’aquí, catalans, vam sortir a defensar el nostre poble. Res més. Van acabar empenyent-nos, insultant-nos i faltant-nos al respecte. Nosaltres també els el vam faltar, però ells ens havien estat faltant al respecte sense que diguéssim ni piu. La gent només deia que els tornessin la bandera i ells anaven insultant. —No els va agradar que vosaltres dos sortíssiu a defensar l’estelada. —Els va molestar que els marroquins defenséssim la independència. Quan vaig dir ‘sóc marroquí i català, Catalunya independent!’ em van fer mala cara. Cadascú és lliure de pensar com vulgui. —Abans de l’entrevista m’explicàveu que han denunciat el vostre cosí. —Sí, els de la camioneta l’han denunciat per amenaces. I jo els he denunciat per racisme, perquè ens van faltar al respecte. Van ser molt racistes, tota l’estona ens deien ‘moros de merda’. Sóc marroquí, fa mal. I a ningú dels qui érem allà els agradava aquella paraula, tothom anava a favor nostre. —Com van reaccionar els veïns? —Amb nosaltres molt bé. Ells ens coneixen, som com ells. Tinc amics que no volen la independència, però no són racistes i ens avenim. Però això depèn de la mentalitat que tingui la gent. —Esteu inquiet des d’aleshores? —A vegades estic més tranquil, però unes altres no. Pot ser que vagis passejant i vingui algun fatxa i comenci a insultar-te al mig del carrer. Al meu cosí el provoquen a les xarxes socials. L’amenacen, li diuen que l’aniran a buscar i que el mataran. Les amenaces són coses de nens: si ho has de fer, vine i fes-ho. Però això no sé per què ho fan, busquen merder on no n’hi ha. A ells ningú no els diu res. Van treure la bandera, molt bé. Són ells els qui busquen merder, nosaltres no els diem ‘fatxes de merda’. El vídeo aquell l’ha vist moltíssima gent, però ningú no els ha amenaçat. Per què han d’amenaçar el meu cosí, si no els ha fet res? Diuen que els marroquins són dolents, però som els marroquins els qui tenim dos dits de front. —Ell està més espantat? —Sí, està espantat perquè no vol problemes. —Els qui l’amenacen són només els qui eren aquí o s’hi ha afegit més gent? —Segurament són també amics d’aquella gent o fatxes d’altres pobles. Són anònims, no ho sé. —Van agredir un menor, ho vau veure? —Sí, van pegar un nen de 15 anys no sé per què. Un d’ells el va agafar pel coll des del darrere i el va estampar de boca contra el terra. Després va córrer cap al camió per agafar un bastó per pegar-nos a tots. —Vau avisar la policia? —La policia era aquí, va parlar amb ells però no van fer-hi res. Van dir que tenien un altre problema més greu i se’n van anar. Més clar, l’aigua. I això no ho dic només jo, ho diu tothom que era aquí. —De debò? Com és la policia de Calella? —Realment es comporta bé, però des que van començar els merders amb els MENA no fan res. Durant la manifestació no hi va haver cap policia. Nosaltres els demanàvem que els agafessin la documentació, i els va haver d’aturar la policia de Pineda. Va venir la policia de l’altre poble per aturar el camió, quan ho hauria d’haver fet la de Calella. —Tots els ultres tenien la mateixa actitud? —La gent que era dalt el camió era qui feia més merder. Semblava que tenien dos dits de front, però eren ells els qui es ficaven amb els nens. No sé si als vídeos es veu, però hi ha molta gent gran que no feia res i els de dalt els anaven provocant. Després, aquell anava amb el bastó i estiraven la bandera. Què passa si arriben a fer un cop al cap a algú gran? Quan van tirar a terra el nen, el podien haver matat, de poc que no es va fer un cop al cap amb una vorera. El meu cosí va recriminar-li que anés contra un nen de 15 anys. I això que ell en té 19, és més petit que jo. Ells només buscaven sarau amb els més dèbils que ells: gent gran i nens. —Els havíeu vist abans? —Jo no, però uns amics em van dir que els coneixen i que eren esvalotadors. Sempre busquen merder, ja ho han fet a altres pobles. —Què us van dir d’ells? —Un amic em va dir que havia vist el vídeo i em va preguntar si eren els mateixos que havien anat a Sant Pol de Mar. Em va explicar que tenien un problema amb ells, que els havien denunciat i que tenien el judici aviat. Jo mai no els havia vist. —A Calella heu tingut altres problemes amb gent d’extrema dreta? —No. A vegades hi ha gent que ho busca, però la gent del poble, sigui racista o no, tanca la boca i continua endavant. Qui crea problemes és la gent de fora que ve al poble a tocar les pilotes. Aquí hi ha fatxes i gent que no ho és, racistes i no racistes, però respecten. Potser acoten el cap i no et miren, però ni t’insulten ni et falten al respecte ni res de res. —I que apartin la mirada no us molesta? —Jo no m’ho prenc malament. Cadascú té la seva vida i pensa com pensa. Jo sóc català i podria ser racista amb els espanyols, però no ho sóc. Depèn de cadascú i de l’educació que ha rebut dels pares. També depèn com l’hagin tractat a ell a l’escola i a casa. Si et tracten amb respecte, sempre aniràs amb respecte. Si et tracten a hòsties, sempre aniràs a hòsties. Si de petit només t’han ensenyat a robar, tu de gran només robaràs. Si t’ensenyen a respectar la gent que et respecta, de gran seràs respectuós. —Heu nascut aquí o vau venir de petit? —Jo sóc nascut aquí. Els meus pares, que són de Tànger, fa quaranta anys que viuen aquí. Van venir a buscar-se la vida, com tots. Primer va venir el meu pare, va trobar feina i va portar la meva mare. Jo em sento d’aquí i d’allà. Tinc la nacionalitat marroquina també, però em sento un més d’aquí. —Participeu en alguna organització política? —No, jo no participo en cap organització ni res. —Quins motius us van fer independentista? —Hi ha molts motius per ser-ho. A mi els fatxes no m’agraden, i on més fatxes hi ha és a Espanya. Entre els catalans, potser de vint n’hi deu haver dos que són fatxes. Però tots els altres no són racistes, et tracten com un més. El triangle ultra: aquests són els grupuscles violents que concentren els atacs

Summary: ‘Els va molestar que els marroquins defenséssim la independència’


Pilar Rahola (1958) és una de les periodistes més llegides del país. Les seves columnes a La Vanguardia i les seves aparicions televisives susciten opinió diàriament. Dotada per a l’escriptura, ara se centra en la ficció, després d’una carrera més abocada a l’assaig i a l’anàlisi política. Acaba de publicar el llibre Rosa de cendra (Columna) que explica el començament del segle XX a Catalunya: el naixement de la Solidaritat Catalana, la Setmana Tràgica, la Lliga i el feminisme incipient vists a través de múltiples personatges i mirades. La novel·la, escrita per una dona amb pseudònim masculí, Lluc Altaió, va guanyar el premi Ramon Llull. Rahola rep VilaWeb en un hotel de la ciutat, justament el dia que es fa el judici oral del cas Palau. Inevitablement, doncs, l’entrevista no tracta de literatura i prou, sinó també de política, que ella porta a les venes. —Novel·la a cinquanta-cinc anys. Per què espereu tant, per a la ficció? —No. Jo vaig escriure dues novel·les quan tenia vint anys i escaig. Sí que és cert que ho vaig deixar. Però teòricament totes les meves pulsions, emotives i intel·lectuals, anaven cap a la literatura. Vaig estudiar filologia hispànica, i catalana, totes dues. Vaig dirigir l’editorial Pòrtic, vaig començar fent crítica literària a El País i a la revista el Món. Jo anava cap aquí. Tot m’hi duia. Qui té la culpa que tot això no continués? —Àngel Colom? —No. Això ve després. Vicenç Villatoro. Que és una mala peça, que em va complicar la vida i em va portar a televisió.  Un gran amic, és. Ell dirigia ‘Trossos’, i jo, que venia de la paraula dura, descobreixo la fascinació del llenguatge televisiu. Hi ha una posició personal, aleshores, bastant pensada: mai no seré escriptora, dedica’t als altres embolics. Però és un cuc que tens permanentment. I com que m’aixeco molt d’hora, a les sis del matí, són hores que estic sola, aquell cafetet de primera hora, el sol que surt per l’horitzó, vaig pensar que la pulsió literària no la tenia controlada, que era l’eterna mancança de la meva vida. I que necessitava temps per a escriure. Ni una sola d’aquestes hores ha estat infeliç. —I passats els cinquanta heu fet tres novel·les. —Primer vaig voler explicar part de la història del meu avi, a El carrer de l’Embut. I vaig descobrir que, tot i patir (perquè patia per dominar la novel·la, per l’estructura, i crear personatges), m’ho passava molt bé. Amb Mariona el verí va ser definitiu. I en aquests moments no sé què faré a la vida, però segur que continuaré escrivint. Fotografia: Albert Salamé. —Passem a la novel·la Rosa de cendra. ‘Com mantenir la fortuna en una Catalunya convulsa?’ Això es pregunta un personatge. —Això és Albert, un dels protagonistes. Jo he intentat, a través de la mirada calidoscòpica de la Setmana Tràgica, entendre els diferents capteniments i actituds en aquell moment. Hi ha els qui s’arrengleren amb Capitania General i la repressió. Els qui volen fer la revolta, els qui volen un catalanisme centrat i de seny, hi ha els qui volen reprimir el sindicalisme i l’obrerisme. I he intentat, fins i tot amb l’Albert, el més amoral, i antiheroi, entendre les pulsions que el porten a la seva actitud. Un home com l’Albert, que es fa a si mateix, supervivent d’una guerra terrorífica, que és la guerra de Cuba, i que li ha costat molt formar part de l’alta burgesia des d’orígens humils, davant el perill de perdre-ho, opta per la repressió. Com feia el poema de Foix (‘alçar el punyal, i defensar el teu bé’), doncs, en el seu cas, està convençut que l’única manera és aliant-se amb les forces de poder: la corona, l’església i l’exèrcit. —I un fill seu es fa anarquista. Per què l’anarquista és fill de ric? Era ple d’anarquistes d’origen humil. —Això era Mariona. Novel·la del poble menut. I em fascinava la seva mirada petitona, que és tan grandiosa. Però aquí no, aquí volia optar per una família de poder econòmic. I volia que, a banda el tema històric, també es parlés de les pulsions interiors. Aquí hi ha la baralla generacional entre un pare i un fill; la revolta de gent de diners que decideix de trair la seva classe i fer una revolta obrera. —I, a sobre, gai. —Volia afegir-hi un element més de tortura, pobre, que descobria les mancances de tots. Que era el tema gai. Recordo un article, em sembla d’Anselm Lorenzo, teòric llibertari, que deia: ‘L’homosexualitat és una perversió de les classes dirigents altes. Només n’hi ha entre nobles i capellans. Quan trenquem el patriarcat establert, i el domini de l’església, ja no hi haurà perversió.’ Un personatge que vol fer la revolució, i liquidar l’església i la corona, en canvi, es troba que la pròpia revolta interior no la hi accepten. —Hi ha gent que ha vist paral·lelisme entre la novel·la i el present. —Una de les sorpreses, i no era intencionada, és com el calidoscopi del segle XXI el veig reproduït en el paquet que va del 1901 (Lliga Regionalista) al 1909 (Setmana Tràgica). Tot això que avui tenim és allà. Tenim Millo, que seria l’Albert, i els que opten per la Capitania General. Tenim Lerroux, que seria Rivera, salvant alguns aspectes de violència retòrica, que no és el cas. Vull ser rigorosa. Tenim Prat de Riba, que és Mas. Solidaritat Catalana és Junts pel Sí. I la CUP seien els anarquistes, l’Escola Moderna. I de fons la repressió de l’estat, que és immutable. Anava escrivint sense la voluntat d’escriure del segle XXI, i m’anava apareixent la comparació. I gent del jurat m’ho ha dit: m’has escrit el segle XXI! —Novel·la escrita amb pseudònim, per cert. —Lluc Altaió. Lluc sempre m’ha agradat. I Altaió pel Vicenç. I t’he de dir que Gemma Lienas, del jurat, em va dir que es pensava que l’autor era un home. I va ser un afalac. Em va dir que li havia agradat molt, que no la podia deixar, i també em va parlar de com ella també feia la comparació amb el segle XXI. Però em va agradar el comentari. Jo amb Mariona vaig fer un personatge molt femení. Molt potent. I com a repte volia fer personatges masculins. —Jo també crec que sou masculina. En el bon sentit, eh? Escriviu anant clarament de cara al gra. —Això m’ho deia el Barril. Ets el més home de les dones. Amb pits. Sóc un home amb pits. —‘Sóc un home amb pits’. Ja tinc titular. —No, per favor! —Passem a la Pilar Rahola periodista. He vist que heu escrit a la Nación, de l’Argentina. —Vaig ser-ne columnista durant un temps, sí. Però poc. —Per què tanta connexió amb l’Amèrica del Sud? Cites amb presidència i tot. Molt nivell. I he pensat: connexió jueva. Pot ser? —Sí. Sí i no. La primera vegada que visito l’Argentina és perquè la comunitat jueva argentina em vol donar un premi. Jo tinc una posició molt clara sobre l’Orient Mitjà. Però no coneixia cap jueu argentí. Amb prou feines la comunitat d’aquí, i poc més. La meva actitud és molt personal en aquest terreny. —Parents jueus? —No. A casa meva el tema de l’Holocaust hi és molt present. Em ve per la línia republicana. Els Rahola hem tingut executats i represaliats. I l’antifeixisme a casa ha estat molt present, des de sempre. I l’Holocaust com a exemple màxim de la follia feixista. I d’aquí saltes al tema israelià, que també ve derivat del tema nacional, ho reconec, i de molt jove vaig a Israel i el descobreixo. I llegeixo llibres. I un bon dia descobreixes que fa trenta anys que estàs en aquest tema. I un dia apareix internet. I un article que escric a El País el llegeix Claude Lanzmann, i em demana un article per a Les Temps Modernes, i em donen un premi a França. I un dia a l’Argentina em volen premiar. I em fan trenta mil entrevistes. I jo tinc opinió sobre política internacional. Especialment l’Orient Mitjà i l’Amèrica del Sud. Per totes les pulsions que hi ha. I la meva mirada els interessa. —I diuen que ui, la Rahola, la paga el Mossad. Ja ho deveu saber. —Ha ha! Ho sé. Jo els demano si els paguen els revolucionaris iranians. Aquesta brometa és un estigma antisemita clàssic. Vénen a dir que si defenses els jueus no pot ser idea pròpia. Ha d’haver-hi una cosa secreta. Fotografia: Albert Salamé. —Us agrada Sánchez Molina, nou cònsol israelià a Barcelona? —Jo no ho vaig entendre. I en aquell moment, a qui m’ho va preguntar, ja li vaig dir que no acabava d’entendre res. Puc entendre que busquin algú que no estigui connectat políticament. Ho trobo perfecte. Només els faltaria un cònsol de Junts pel Sí. Però agafa algú amb arrelament. No el coneixia ningú, aquest bon home. S’ha fet corrents del Liceu, del Polo, de tot arreu per ser-hi. I vaig dir uf quan vaig llegir els antecedents, justament a VilaWeb, que ell els nega. Feliç, jo no ho estic pas. Ho dic perquè la gent que hem simpatitzat amb Israel sempre hem demanat un consolat. I pam! Ens marquen un gol. Ara, també us he de dir, i noblesa obliga, que estic a l’expectativa. I que ell fa grans esforços per mostrar neutralitat. Parla català. —Home, és de Blanes. —Sí, del grup Alícia Sánchez-Camacho del PP. Tots són de Blanes. No sé què passa. En fi, per tant, de la mateixa manera que es donen cent dies als governants, donem-los-hi també a ell. He decidit d’aparcar els meus prejudicis i ser expectant i observadora. —Passem a actualitat política. Heu vist Osàcar, avui? —No he pogut. Però ho faré. Crec que han estat anys d’impunitat delictiva, que a Catalunya coincideix sense cap mena de dubte amb les majories absolutes del pujolisme. Un dia o altre havia d’eclosionar. I és molt bo per al país que faci eclosió. I és molt bo que en coneguem els detalls, encara que sigui a través de dos bandarres. Però els bandarres són els que acaben descobrint les coses. Això passa sempre. Dos tipus que ja es reconeixen com a lladres empastifen els altres. Jo estic convençuda que pel Palau no només passaven convergents. Pel que sé, les connexions de Millet amb els tres grans (PSOE, PP, i Convergència) eren molt notables. I les seves connexions ideològiques eren més a prop del PP que dels altres. S’ha de veure si no hi hauria més teca. Fotografia: Albert Salamé. —Dubteu del finançament irregular de CDC? —A hores d’ara, no dubto que a CDC hi va haver finançament irregular. Em costa de creure que no n’hi hagués. En tenim massa elements i símptomes. També estic convençuda que forma part d’una època que ja no existeix. Seria molt injust que Pascal i Puigdemont haguessin de pagar el que ja han pagat políticament. Com a catalans, què hem de fer, amb això? Ser crítics i voler saber-ho tot. I entendre que aquestes practiques no poden passar més. El problema és que com a catalans volem que se sàpiga a tots nivells, i que tingui la càrrega que tingui, penal si cal, però mentrestant l’estat juga brut per empastifar-ho tot. I és molt difícil separar-ho, per a un ciutadà. Al Ministeri d’Interior només els preocupa connectar-ho amb l’independentisme, i enfonsar-lo. I crec que ja s’ha demostrat que no se’n surten. —Puigdemont o Mas? —A mi m’agraden de manera diferent. Jo sóc dels qui dic a Mas que faci una passa enrere. A Mas li tinc una estima profunda i crec que és un tipus molt íntegre i moral. Puigdemont el considerava un independentista de sempre, però no me l’imaginava de president. Ha estat una sorpresa. Ha crescut brutalment. És institució pura. És Tarradellas quan no tenia res. Quan sents Puigdemont sents els més de cent presidents de la Generalitat. Un president molt potent. No em demanis de triar el papa o la mama. M’agraden tots dos. I també m’agrada l’oncle Junqueras. I el nebot Romeva. És que la família està bé. —I de la CUP? —La CUP em costa més. —Arrufat no us agrada? —No tot. Si ara parléssim de l’Orient Mitjà ens mataríem. Però et reconec una cosa, en el David i l’Arrufat: un altíssim nivell intel·lectual. I Baños, no cal dir. Cosa que agraeixo. Han ajudat a apujar el nivell polític del debat. Em sembla indiscutible. Hi veig més nivell intel·lectual en els Arrufats i Davids que en les Gabriels. Tampoc no vull menystenir ningú, eh, però parlem de gent amb molta potència. Et fan pujar el llistó del debat. I això és d’agrair. A mi m’agrada que la CUP hi sigui perquè ens obliguen, ens pressionen, ens porten cap al córner, i a vegades, ens punxen la consciència. Ara, també penso que tenen plantejaments, a vegades, que són antiquats. I que no ens serveixen per a explicar el moment. I que funcionen per dogmes de fe. Els més creients de tots. Poden ser molt dogmàtics. Per al llibre, quan estudiava la Setmana Tràgica, me’ls trobava pertot arreu. Són més antics que els de Junts pel Sí. I m’interessen poc, en aquest terreny. Però al final, voleu que us digui una cosa, m’encanta que el calidoscopi sobiranista sigui tan plural. Vol dir que som societat moderna, avançada, i amb molta personalitat.

Summary: Pilar Rahola: ‘A hores d’ara no dubto que a CDC hi va haver finançament irregular’