Neus Torbisco-Casals és professora de drets humans i dret internacional al Graduate Institute de Ginebra. És una de les persones que ha tingut un paper més destacat en la defensa internacional dels represaliats catalans. Forma part de l’equip de l’advocat Ben Emmerson, que ha denunciat a les Nacions Unides la vulneració de drets fonamentals dels presos polítics, per haver estat detinguts de manera arbitrària, i dels drets polítics de Jordi Sànchez i de Carles Puigdemont, a qui la justícia espanyola va impedir de poder ser investits. En aquesta entrevista explica per què pensa que caldria activar la via d’Estrasburg, passant per alt el Tribunal Constitucional espanyol i la seva actitud obstruccionista, si més no en els casos de Jordi Cuixart, Jordi Sànchez, Carme Forcadell i Jordi Turull. Seria un moviment més d’un litigi estratègic en què hi ha en joc la preservació de drets civils que ara són amenaçats. —La vaga de fam assenyala de ple el Tribunal Constitucional. —El missatge que acompanya la vaga de fam és molt potent: fan vaga de fam perquè el Tribunal Constitucional espanyol dilata la resolució d’uns recursos d’empara que exigien una resolució urgent, sobretot tenint en compte que Amnistia Internacional i Human Rights Watch han declarat que són presos polítics. La intenció d’aquesta dilació és perversa: blocar l’accés a tribunals internacionals que protegeixen els drets humans. Els jutges espanyols temen que els desautoritzin, perquè tots sabem com han acabat els processos oberts a Alemanya, Bèlgica, Suïssa i Escòcia. La dilació causa danys irreparables als drets vulnerats i, clarament, el TC actua amb un doble tractament, incompatible amb el deure institucional d’imparcialitat. —Això que fa el TC és flagrant? —S’han reunit d’urgència quan el govern espanyol ho ha exigit i no prioritzen la resolució de les demandes dels polítics catalans, quan cada dia que passen a la presó és un atemptat contra el seu dret de llibertat. No hem d’oblidar que la presó provisional és una mesura extrema, que en cap cas no es pot normalitzar. És lamentable que una institució judicial que hauria de tenir la funció de protegir els drets individuals (sobretot, el drets de les minories) contra la repressió de l’estat s’erigeixi en un òrgan més del poder executiu. —Què us sembla el missatge de la vaga de fam? —Jo respecto profundament aquesta decisió tan dura i crec que és útil per a remoure consciències dels qui continuen en silenci davant aquesta injustícia, a Espanya i al món. És lamentable que a l’Europa del segle XXI hi hagi presos polítics que facin vaga de fam per denunciar la violència institucional d’un estat membre de la Unió Europea. Tanmateix, potser el missatge podria haver estat més potent, amb una mirada internacional i no solament domèstica, centrada en la denúncia de l’omissió premeditada del TC de considerar els recursos d’empara dels presos amb finalitats ideològiques. Del meu punt de vista, els presos que fan vaga de fam estan absolutament legitimats per a exigir l’alliberament immediat. Que el TC resolgui o no el recurs és secundari. Sabem que la resposta estàndard serà de justificar aquesta omissió d’acord amb raons formals o procedimentals, i han arribat a dir, com era previsible, que no es deixarien pressionar per aquesta acció. —N’hauríeu proposat l’alliberament immediat? —Potser hauria exposat com a objectiu l’alliberament immediat perquè el TC no ha resolt cap recurs des de fa més d’un any, i el suport internacional als presos polítics és com més va més important. Potser l’impacte internacional seria més fort, però també depèn d’una campanya més àmplia capaç d’atreure l’atenció de la premsa internacional. Sigui com sigui, insisteixo que l’objectiu no és aconseguir una decisió del TC, l’objectiu és la llibertat. Perquè, en el fons, tots els juristes i advocats que hem intervingut en aquesta causa sabem que aquesta gent no havia d’haver entrat mai a la presó si Espanya fos una veritable democràcia amb separació de poders i llibertat d’expressió i discrepància política. —Potser s’ha presentat una demanda més possibilista. —Sí. Però si analitzem les irregularitats processals de tota mena que s’han comès, és raonable de sospitar que els recursos d’empara no es resoldran favorablement. De moment, segurament no els resolen perquè és molt difícil d’argumentar jurídicament aquest empresonament, i ho saben. Però la cúpula judicial espanyola s’ha immunitzat contra el patiment i contra la impossibilitat d’oferir raons objectives per a mantenir els nostres dirigents a la presó, perquè han entès que la seva missió principal és preservar la integritat territorial i la unitat d’Espanya, i no pas els drets humans individuals i col·lectius. —Quines alternatives hi hauria? —Hi ha una concepció molt estesa entre els juristes locals sobre l’accés als tribunals internacionals –tant al Tribunal Europeu de Drets Humans (TEDH) com al comitè de drets humans de l’ONU– que en la pràctica del dret internacional no és tan clara. Si es justifica adequadament, hi ha casos en què l’accés als tribunals internacionals no exigeix estrictament exhaurir els recursos domèstics, especialment quan es demostren inefectius per a prevenir un dany irreparable. Per això, des d’una perspectiva basada en el fet que aquest litigi és un litigi estratègic, diversos juristes i advocats internacionals hem recomanat de recórrer a Estrasburg i al Comitè de l’ONU a Ginebra en alguns casos, sobretot per la violació dels drets polítics i per la detenció arbitrària. —Abans d’haver exhaurit la via interna espanyola? —Sí. Per exemple, en el cas de la sentència del TEDH contra Turquia del mes passat per la detenció de Selahattin Demirtaş, diputat kurd i copresident del Partit Demòcrata Popular, pro-independentista, tampoc no s’havia exhaurit del tot la via legal interna abans de presentar el recurs. Tècnicament, aquí, el TEDH considera suficient que el tribunal turc dictés una sentència abans de la sentència d’Estrasburg. I el TEDH exigeix a Turquia que posi fi a la detenció prèvia perquè afecta el pluralisme polític i limita la llibertat d’expressió. —Què tenen en compte, doncs, a Estrasburg per poder-hi anar abans? —El tribunal té en compte la doctrina chilling effect, com l’anomenem els juristes especialitzats en drets humans, per no haver d’exigir de manera estricta l’exhauriment de tots els recursos interns. En un context legal, és l’efecte que l’amenaça de sanció legal (extrema, en el cas de la detenció arbitrària i l’empresonament preventiu) genera en la inhibició o en l’autocensura en l’exercici legítim dels drets individuals fonamentals. Per exemple, l’amenaça de sancions desproporcionades que condueix a la por d’exercir drets com la llibertat d’expressió, de manifestació i de consciència. El dret penal espanyol s’ha interpretat de manera il·legítima i il·legal amb una finalitat ideològica: criminalitzar tot un moviment polític i eliminar els defensors del dret de Catalunya a l’autodeterminació i a la constitució d’un estat sobirà. Una aspiració que, hi insisteixo, és perfectament legítima i protegida pel dret internacional. —Als tribunals internacionals hi ha excepcions sobre això, doncs. —Si bé és cert que, en principi, per a recórrer a tribunals internacionals has d’al·legar que has exhaurit les vies internes, hi ha excepcions quan el dany que es produirà sobre les posicions jurídiques afectades serà irreparable perquè aquestes vies s’han mostrat del tot inefectives. Crec que és el cas dels presos polítics. Les dilacions en el procediment intern (sobretot l’omissió del TC de resoldre els recursos d’empara) causarà danys irreparables en el cas que la detenció hagi estat arbitrària. De fet, ja vam presentar al Comitè de Drets Humans de l’ONU la demanda del president Puigdemont i de Jordi Sànchez al·legant aquesta inefectivitat, i de moment no s’ha acceptat l’argument de l’estat espanyol que no s’hauria d’admetre a tràmit perquè les vies internes no s’havien exhaurit. —Podríeu explicar-ho amb més detall? Voleu dir que caldria demanar unes mesures cautelars? —En una situació de greus irregularitats processals com les que s’han comès (i que hem anat detallant metòdicament en les comunicacions al Comitè de Drets Humans de l’ONU), no és raonable exigir que el TC decideixi sobre el recurs d’empara que té pendent. És un principi ben establert del dret internacional i de la jurisprudència del comitè que la regla de l’exhauriment dels recursos domèstics no s’ha de complir si en cap cas no podran protegir els drets afectats perquè quan obtinguem una resposta ja s’haurà comès el dany. —Aquest exemple que poseu és al comitè de l’ONU. I què hi diu, el Tribunal d’Estrasburg? —El Tribunal Europeu de Drets Humans ha destacat que, perquè un recurs sigui eficaç, ha de ser capaç de reparar directament la situació impugnada i ha d’oferir ‘perspectives raonables d’èxit’. En diversos precedents, el TEDH ha considerat que només cal exhaurir els recursos domèstics quan tenen un component ‘preventiu’; és a dir, han de ser capaços d’evitar la continuació de la presumpta violació de drets humans perquè es considerin eficaços. —Però a Estrasburg no hi ha precedents de mesures cautelars en el cas de detencions. —No n’hi ha, només es concedeixen en casos molt extrems d’amenaça a la vida o a la salut física (perquè el concepte de dany irreparable s’aplica normalment quan hi ha perill de mort). El TEDH és molt restrictiu en l’atorgament d’aquestes mesures. Tanmateix, aquesta és una línia jurisprudencial que podria canviar. Ho va fer el comitè de l’ONU atorgant unes mesures cautelars en el cas de Jordi Sànchez que Espanya no va complir, com lamentablement fan els països que no respecten els drets humans. —Per tant, penseu que s’hauria de recórrer directament al TEDH. —Pensem que caldria presentar alguns d’aquests casos directament al TEDH i argumentar molt bé per què s’ha d’admetre la demanda i resoldre-la amb urgència per evitar danys irreparables. Des del meu punt de vista, els casos de Carme Forcadell, Jordi Turull, Jordi Sànchez i Jordi Cuixart, en el moment de l’empresonament, representen violacions flagrants de drets humans civils i polítics. —Per què cal fer-ho en aquests casos que heu esmentat? —Perquè en el cas de Carme Forcadell és inaudit que una democràcia tanqui la presidenta del parlament per haver permès un debat parlamentari. I en el cas de Turull, és insòlit que enmig d’una investidura s’empresoni una persona que havia estat deixada en llibertat prèviament sense que hagués canviat absolutament res en els fets. El tribunal potser ens dirà que no és procedent, perquè no s’han exhaurit els recursos interns, que presentem el recurs més endavant. Però no hi perdem res. —Però una inadmissió d’Estrasburg per un recurs abans d’hora no pot debilitar aquest litigi estratègic? —No, al contrari. Si presentes moltes demandes mal fonamentades –i això ho fa molta gent que no té el grau d’expertesa i pensa que recórrer a Estrasburg és emplenar un formulari–, potser sí. Si es presenten demandes molt ben fonamentades, per part d’equips d’advocats i juristes reconeguts en el món de la pràctica dels drets humans, aconseguirem que hi hagi uns lletrats al tribunal que ja hagin llegit aquests casos. Això és un avantatge, perquè contribuïm a explicar això que passa, abans no hagin de prendre cap decisió. Jo no dic que tots els recursos s’hagin de presentar abans d’hora a Estrasburg, però considero un error esperar en els casos dels dos Jordis, de Carme Forcadell i de Jordi Turull. Encara que no s’acceptin mesures cautelars, es pot demanar a Estrasburg que resolgui per la via d’urgència. Hi ha un tipus de casos en què l’advocat pot demanar-ho perquè hi ha un risc greu, i la llibertat és, després de la vida, el bé més preuat en drets humans. Aquesta via d’urgència té el nom de priority policy. —En quins casos es pot fer servir la priority policy? Quins precedents n’hi ha? —El Tribunal d’Estrasburg ha establert la seva política prioritària per a tractar més de pressa els casos amb urgència particular. Hi ha diferents categories de casos, però el més urgent inclou casos en què el sol·licitant es troba privat de llibertat a conseqüència d’una violació dels drets d’acord amb la Convenció Europea. Aquest és el cas que ens trobem aquí: l’empresonament és conseqüència d’una violació de la llibertat d’expressió, d’assemblea i de drets polítics. Per a casos d’urgència, el Tribunal Europeu sol decidir abans d’un any o dos, molt més de pressa que no pas la mitjana. I sí que n’hi ha, de precedents. En el cas del diputat kurd es va resoldre en un any i mig. —Continua semblant molt de temps… —La justícia és lenta, però és un instrument de pressió a l’estat. Sense presentar alguns casos, no podem saber què faria el Tribunal d’Estrasburg. Aquesta prudència desmesurada no es justifica, tenint en compte la deriva repressiva insòlita en un estat membre de la UE. Pel que fa a les mesures cautelars, no hi ha cap norma específica que les prevegi; hi ha una jurisprudència, i les línies jurisprudencials poden canviar. En el cas de Sànchez i Cuixart, amb Human Rights Watch i Amnistia Internacional dient que els han d’alliberar immediatament, no sabem què passaria si ells dos presentessin ara una demanda a Estrasburg. Com deia, la jurisprudència canvia. Tampoc no comptàvem que el Comitè de Drets Humans de l’ONU dictés mesures cautelars per drets polítics, i ho va fer en el cas de Jordi Sànchez. Si no presentem els casos, els jutges no tindran l’ocasió de llegir què passa. —Per la via d’urgència? —Sí, per la via d’urgència i també demanant mesures cautelars, dient que diverses organitzacions reconegudes de drets humans n’han exigit l’alliberament immediat. Si no ho provem, no ho sabrem. —I si abans d’això el TC es pronunciés sobre els presos que fan vaga de fam? —Potser aconseguiran l’objectiu que el TC es pronunciï, tot i que en dubto, i s’obrirà la via d’Estrasburg. Però una vegada el TC es pronunciï, quan es recorri al Tribunal Europeu de Drets Humans ja no servirà de res. Després del judici ja s’haurà acabat la detenció arbitrària, perquè hi haurà una presó definitiva. —I aquest recurs d’empara al TC contra la detenció arbitrària ja no tindrà sentit, oi? Aleshores se n’haurà de presentar un altre basat en la condemna que hi hagi. —Exactament, i tornarem a trobar-nos en la mateixa situació. Els casos de Sànchez i de Cuixart són els més greus, perquè són societat civil. Però, com deia, també hem proposat de portar-hi els casos de Jordi Turull i Carme Forcadell, perquè són importants estratègicament per la posició institucional que ocupaven. —La denúncia per detenció arbitrària que vau presentar a l’ONU està encallada. —Nosaltres teníem l’esperança que es resolgués abans no comencés el judici. El grup de treball de detencions arbitràries es reuneix només tres vegades l’any, i s’ha reunit fa poc. Ens consta que té moltes qüestions, i el missatge oficial és que hi ha una acumulació molt gran de casos de detenció arbitrària i que encara no toca. —Amb això no hi comptàveu. —Per a nosaltres, ha estat un daltabaix, perquè teníem certa confiança que ho resoldrien en aquesta reunió, tenint en compte la imminència del judici i tantes coses que s’han fet per a motivar la reacció de les organitzacions internacionals. No ho han fet, potser això hauria de fer repensar novament l’estratègia. —Per què? —Perquè la pròxima sessió serà a l’abril i això ja no servirà de res. A més, s’ha d’anar amb molt de compte, perquè el TEDH pot dir que aquest cas ja el tenen al grup de treball de l’ONU i, com que és un altre instrument semjurisdiccional, podria fer incompatible el recurs a Estrasburg pel cas de la detenció arbitrària –no pas pel els drets polítics ni per la condemna definitiva, que vindran després. Estratègicament, seria molt important obtenir una condemna d’Estrasburg a Espanya per la detenció arbitrària, com a mínim, d’alguns dels presos polítics. Ja he dit que el cas dels dos Jordis és dels més evidents, jurídicament parlant. Quan arribi la condemna ja no els servirà de res, a les persones que han estat injustament detingudes i empresonades, però d’aquesta manera protegim els futurs dirigents de la societat civil catalana, els futurs presidents d’Òmnium Cultural i de l’ANC, i tots els moviments que lluiten des de la societat civil per un país lliure i per una societat més justa. —Repensar l’estratègia: voleu dir retirar les demandes a l’ONU? —Les d’alguns presos. Jo ho veig d’una manera estratègica: cal diversificar les demandes amb la finalitat de maximitzar les possibilitats d’obtenir les màximes condemnes a la repressió dels drets humans per part l’estat espanyol. L’estat ha posat un mirall davant una colla de persones i les tracta com si fossin una banda de terroristes. Nosaltres hauríem de girar aquest mirall mantenint la unitat en l’estratègia i l’argumentació jurídiques. Hem de mostrar que això no és així, que aquí només s’han exercit drets humans individuals i col·lectius que totes les democràcies haurien de protegir. Per tant, jo ara trauria algunes de les persones que han presentat demanda al grup de treball de l’ONU i portaria els seus casos al Tribunal d’Estrasburg per diversificar les fonts de decisió jurisdiccional. És a dir, afavorir que hi hagi un dia que tinguem diverses condemnes a diferents nivells. —I això es pot fer? Es pot retirar la demanda d’uns presos a l’ONU i presentar-la a Estrasburg? No és incompatible? —No és incompatible si retires la demanda, no. Renuncies al grup de treball de l’ONU perquè ha passat un any i no dóna resultat. I una altra cosa són les demandes sobre els drets polítics vulnerats; el del president Puigdemont, per no haver-lo deixat investir president quan va guanyar les eleccions. Si volem dir que Espanya no és un estat veritablement democràtic, que s’assembla més a Turquia que no a Dinamarca, hem de mostrar que hi ha hagut una afectació crucial dels drets polítics i la democràcia, i el Comitè de Drets Humans de l’ONU és l’òrgan que controla l’aplicació del Pacte de Drets Civils i Polítics, que són els que s’han vulnerat en el cas de Puigdemont i en el cas de Jordi Sànchez, a qui van demanar l’aplicació de mesures cautelars. La suspensió dels diputats independentistes, que des del meu punt de vista vulnera clarament tota la jurisprudència internacional sobre drets polítics, també s’impugnarà. —De què serveix que l’estat hagi de complir obligatòriament allò que diu l’ONU si després no en fa cas, com vam veure en el cas de Jordi Sànchez? —La conseqüència immediata és considerar que l’estat espanyol és un violador de drets civils i polítics. Mentrestant, el cas va avançant. L’estat espanyol va fer al·legacions, que des del meu punt de vista eren molt febles, i nosaltres les hem contestades. La principal al·legació de l’estat era que no s’acceptés la demanda perquè no s’havien exhaurit els recursos interns. Nosaltres vam al·legar que no en teníem l’obligació perquè el dany en els drets polítics, si ens esperàvem, era irreparable. El president Puigdemont no podia esperar tres anys que es resolguessin els recursos interns, perquè llavors ja no tindria sentit investir-lo president. —Aquí vau aconseguir resultats sense haver exhaurit la via interna. —Sí. Això, a vegades, ho perden de vista els advocats locals. Molts són criminalistes i prenen la llei internacional al peu de la lletra, però hi insisteixo: els recursos interns els has d’exhaurir quan creus que són una garantia per als teus drets. Si pots argumentar que aquí hi ha un tribunal arbitrari, que els nomenaments del tribunal, començant pel del senyor Llarena, han estat fets de manera irregular; que el CGPJ és un òrgan polititzat; tot l’escàndol de Marchena amb els piulets… Hi ha moltes coses que afecten el dret de tenir un tribunal just i imparcial. Si penso que no em poden jutjar d’una manera imparcial, tinc dret de presentar aquest recurs. —Voleu dir que mirem massa el TC i que hauríem de saltar directament a Europa? —Quan diem al TC que, si us plau, resolgui els recursos d’empara, li donem legitimitat; si més no, li presumim una certa legitimitat. En realitat, tenim una sospita molt fonamentada que som davant una connivència entre els poders de l’estat per a aturar l’independentisme sigui com sigui, i aquest objectiu justifica (erròniament, en la meva opinió) tots els mitjans. Estan disposats a sacrificar l’estat de dret i els principis de legalitat i divisió de poders per evitar la secessió de Catalunya. Tothom és conscient que la batalla jurídica i també política es guanyarà internacionalment, convencent Europa que s’ha d’intervenir i forçar Espanya a negociar amb mediadors internacionals; però encara estem enfocats –obsessionats legalment– a guanyar la batalla dins l’estat. Això, psicològicament, s’entén, però no és una estratègia sòlida. —Psicològicament? —Sí. Fa anys que analitzo i ensenyo molts casos de tribus o pobles indígenes. Els pobles indígenes van guanyar moralment i jurídicament la batalla per l’autodeterminació internacionalment quan van obtenir una declaració de les Nacions Unides (la Declaració sobre els Drets dels Pobles Indígenes, del 2007), que els dóna molta autonomia, cultural i d’autogovern, d’accés als recursos energètics i de preservació del seu model de desenvolupament, etc. Després de dues dècades de lluita i negociació (de molts pobles diversos units per una mateixa causa), es va aprovar aquesta declaració. Molts pobles indígenes continuen lluitant perquè l’estat al qual pertanyen formalment els reconegui; posen l’èmfasi en la ‘justícia transicional’, en el fet que els han humiliat històricament i continuen essent víctimes d’un sistema de discriminació i opressió estructurals legitimat per l’estat. —És un tret comú de pobles oprimits? —Els pobles oprimits volen, en primer lloc, que l’opressor els demani perdó. Per això no en tenen prou amb la qüestió internacional: exigeixen justícia dins, que els reconeguin els altres com una nació tan digna com les altres. És molt frustrant que els altres et vegin com un grup culturalment inferior o com a delinqüents o terroristes pel fet de demanar simplement que la teva nació sigui reconeguda com les altres. Ni millor ni pitjor: igual, amb els mateixos drets i obligacions. Això crec que hi és molt, en el fons del nostre conflicte amb Espanya, que hi ha una dimensió psicològica, gairebé de consciencia col·lectiva. L’altra part també se sent agredida. Perquè quan et vols separar l’altre inevitablement pensa que el rebutges. Però podria pensar que simplement vols ser lliure i igual; que la seva identitat val tant com la teva. En tot cas, quan s’adopta la via repressiva és molt més difícil de tornar a la normalitat. —Hi ha molta gent que es demana qui els farà pagar aquesta vulneració de drets. Qui i quan? —Jo no confio gens en els tribunals espanyols perquè creuen en allò que fan. Confio més en els tribunals internacionals, però no hi confio absolutament, perquè són òrgans jurisdiccionals establerts pels estats. Com qualsevol mecanisme internacional, són els estats que proposen els jutges. L’ordre internacional és un ordre d’estats, i els estats es defensen ells amb ells. No és pas un argument per a negar la importància de les demandes internacionals. Perquè si no ens defensem, si no les interposem, no donem cap oportunitat al sistema per a transformar-se. Ara, no podem ser ingenus, tampoc. Abans de la declaració d’independència l’ambient que hi havia a Catalunya era molt naïf: vindrà Europa i ens defensarà. Es va subestimar la realpolitik, que és allò que lamentablement funciona a Europa, i els refugiats ho veuen cada dia. Penso, com diu el president Puigdemont, que la crisi catalana és una oportunitat per a Europa, per a demanar que estigui a l’altura dels ideals que van fer possible el Conveni de Roma, uns valors ètics i sobre els drets humans. Perquè aleshores no era solament un club d’estats potents que es reunien per a maximitzar els seu benefici econòmic.

Summary: Neus Torbisco-Casals: ‘Ara caldria anar directament a Estrasburg en alguns casos’


El president de l’Equador, Lenín Moreno, ha decretat l’estat d’excepció a tot el país per garantir ‘l’ordre i la seguretat’ davant les protestes que han generat l’últim paquet de reformes econòmiques, que planteja eliminar les ajudes al consum de combustible i la liberalització dels preus. La ministra de govern (Interior), María Paula Romo, ha explicat en una compareixença davant els mitjans que la mesura estarà en vigor durant un termini inicial de seixanta dies susceptible de ser ampliat. Romo ha confirmat l’arrest d’almenys dinou persones, ha recordat que ‘paralitzar serveis públics està prohibit per la constitució i està penat pel Codi Penal’ i ha deixat oberta la possibilitat d’adoptar mesures contra els responsables dels aldarulls. En aquesta mateixa conferència de premsa, el ministre de Defensa, Oswaldo Jarrín, ha subratllat la necessitat d’actuar contra les activitats que ‘distorsionin l’ordre i la pau social’, de tal manera que tant la policia com les forces armades estarien capacitats per actuar. Les protestes estan encapçalades pel sector del transport, però també s’hi han adherit diversos sindicats, grups estudiantils i moviments indígenes. La mobilització ha provocat talls de carreteres a Quito i a Guayaquil, amb moments de tensió a la capital quan un grup de manifestants ha provat d’avançar cap a la seu del govern.

Summary: Lenín Moreno declara l’estat d’excepció a l’Equador per les protestes contra les reformes econòmiques


Albert Rivera i Inés Arrimades es disposen a fer declaracions davant el parc de la Ciutadella. Les càmeres i els micròfons els encerclen. Rere seu, militants de Ciutadans alcen cartells amb el mot ‘Llibertat’. ‘Som al mateix lloc on van agredir la Lídia mentre llevava llaços grocs. Som aquí per a donar-li suport a ella i a la seva família. Condemnem fermament tota mena de violència i fem una crida a la convivència al sentit comú’, diu Arrimadas. Però pocs metres més enrere activistes d’extrema dreta branden una bandera de Generació Identitària. Ara @PPCatalunya @ciutadans, nazis de Generación identitaria i d’altres crupuscles feixistes manifestant-se conjuntament a la Ciutadella en rebuig d’una agressió en el marc d’una baralla que res va tenir a veure amb el moviment independentista.Veure per creure. pic.twitter.com/HrWic4JauR — CUP Ciutat Vella (@cupciutatvella) August 29, 2018 Minuts abans, la concentració contra violència ja havia esdevingut un enrenou increïble. Un grup d’espanyolistes havien estomacat un càmera de Telemadrid que havien confós amb un treballador de TV3. Crits de ‘fuera’ i ‘maricón’, empentes i cops de puny. Ciutadans condemna l’agressió i en culpa uns ‘infiltrats’ que, segons que diuen, també amenacen els seus militants. Tanmateix, l’única cosa certa és que el partit, novament, es manifesta al costat de membres de l’extrema dreta que exhibeixen orgullosos la seva simbologia. Ningú no fa cap cordó per aïllar els extremistes ni els expulsa de la concentració. Durant tota la protesta, la bandera de Generació Identitària taca el cel de Barcelona amb el seu odi i xenofòbia. És blanca i conté el logotip de l’organització: un cercle amb un triangle a dins. Què és Generació Identitària? Nascuda a França el 2012, Generació Identitària és una organització d’extrema dreta que, segons la seva pàgina web, ‘lluita contra la immigració en massa i la islamització d’Europa’. El grup, evidentment, renega de qualsevol etiqueta extremista i pretén camuflar la seva imatge pública amb accions solidàries amb gent sense sostre –sempre de nacionalitat europea–, com també fan alguns altres grups neonazis: Casa Pound, Hogar Social Madrid… Tanmateix, els seus pronunciaments i els seus vincles polítics els delaten: són una organització d’extrema dreta. A França han donat suport explícit al Front National de Marine Le Pen. A Itàlia, a la Lliga Nord de Mateo Salvini. A l’estat espanyol, Generació Identitària manté una relació molt fluida amb Democracia Nacional. El grup és propietari d’uns quants locals en les principals ciutats franceses, a més d’un gimnàs a Lió, on fa propaganda de les seves accions i ideologia. Polítics com Benoît Hamond, ex-candidat socialista a l’Elisi, i activistes destacats com ara Pierre Henry, director general de France Terre d’Asile, han demanat que Generació Identitària esdissolgui o sigui il·legalitzada. El grup va començar a tenir ressò mediàtic el març del 2016, quan va muntar barricades a l’entrada de la ciutat de Calais per barrar el pas als immigrants que vivien atrapats en camps com la Jungla. La campanya s’anomenava ‘Defend Calais’ i fou la prèvia de ‘Defend Europe’. Amb ‘Defend Europe’, el grup va portar la xenofòbia fora de les fronteres franceses. La intenció era boicotar les accions de les ONG que salvaven migrants a la Mediterrània perquè, segons ells, eren còmplices del tràfic de persones i la islamització d’Europa. La primera acció fou al port de Catània, quan amb una llanxa inflable va mirar d’impedir que l’Aquarius eixís del port cap a la costa Líbia. Més informació: Així s’organitza l’extrema dreta per boicotar els rescats d’immigrants a la Mediterrània Més tard, amb donacions anònimes, Generació Identitària va comprar un vaixell i va dur el boicot al bell mig de la Mediterrània. El grup va tenir qui-sap-les enganxades amb Proactiva Open Arms i més ONG. Tanmateix, la campanya fou un fracàs i va tenir un final humiliant. L’agost del 2017 el vaixell de Generació Identitària fou rescatat davant Líbia per l’ONG Sea Eye després de tenir avaries diverses. Poc després, el grup va abandonar el vaixell i la tripulació –d’origen singalès– en alta mar. Finalment, va acabar a Barcelona, on l’embarcació es va subhastar per a pagar els sous endarrerits dels mariners que van tornar a Sri Lanka. Darrerament, Generació Identitària s’ha manifestat contra la immigració al port de València i la Valetta (Malta) amb eslògans com ‘De cap manera, no fareu d’Europa la vostra llar’. El grup també ha portat la xenofòbia als Alps, concretament a la frontera entre Itàlia i França. Han organitzat ‘grups de vigilància’ en pobles com Briançon. Són colles que es dediquen a empaitar els immigrants que proven de travessar les muntanyes, una zona no tan controlada com el pas fronterer de Ventimiglia, a la costa. Nous sommes actuellement en surveillance au niveau du Fort des Têtes. C’est un des passages que marquent les passeurs d’extrême-gauche pour faire rentrer les clandestins en France. #StopMigrantsAlpes #DefendEurope pic.twitter.com/xPPjAzG7kp — Adrien Lasalle (@LasalleAdrien) May 14, 2018 Les campanyes de Generació Identitària són més propagandístiques i pirotècniques que no pas efectives. Sigui com vulgui, el pòsit extremista que traspua cada acció de l’organització, i els seus vincles i simpaties amb grups polítics arreu d’Europa, sí que han de despertar preocupació.

Summary: Així és l’extrema dreta europea que es manifesta amb Ciutadans


Teresa Pitarch, mà dreta de l’ex-conseller de Justícia Germà Gordó dins del moviment Nova Convergència, ha estat destituïda de la presidència de l’Institut Català de les Dones, segons que ha pogut confirmar VilaWeb de fonts del PDECat. Pitarch va anunciar a principi de setmana que abandonava el partit, l’endemà del dia que ho havia fet Gordó. Pitarch ha ocupat uns quants càrrecs a l’administració. Des del 2011 fins al gener de 2016, fou directora general de l’Oficina de Supervisió i Avaluació de la Contractació Pública del Departament de la Presidència. Anteriorment, havia estat responsable de coordinació del Servei Català de Trànsit; cap del Servei Territorial de Trànsit de Barcelona; cap de l’Àrea Jurídico-Administrativa i sots-directora de Coordinació Administrativa de l’Institut Català de l’Acolliment i de l’Adopció (ICAA); i responsable econòmica a la Direcció General d’Economia Social i Cooperativa i Treball Autònom al Departament d’Empresa i Ocupació. Avui mateix Jordi Miró, director general d’Atenció a la Família i Comunitat Educativa, també membre de la Nova Convergència de Germà Gordó, s’ha donat de baixa del PDECat. Els mateixos passos ha seguit el líder de la formació a Canet de Mar, Jesús Marín. ‘Pèrdua de confiança’ La consellera de la Presidència i portaveu del Govern de la Generalitat, Neus Munté, ha confirmat el cessament de Pitarch com a directora de l’Institut Català de les Dones, institució depenent del seu departament. Munté ha assegurat que el relleu de Pitarch ve motivat per la pèrdua de confiança en ella. Munté, però, no s’ha volgut referir a la possibilitat que altres càrrecs de la Generalitat siguin també cessats si segueixen els passos de Gordó i deixen el PDeCAT. ‘No puc parlar per altres persones ni decisions personals, polítiques o professionals. No em correspon’, ha sentenciat en ser preguntada. Munté també ha explicat que el relleu de Pitarch, mà dreta de Gordó a la corrent interna del PDeCAT Nova Convergència, serà efectiu dimarts vinent, perquè el govern fa els nomenaments i cessaments en sessió de Govern i després són publicats al DOGC.

Summary: El govern fulmina Teresa Pitarch, pròxima a Gordó, de l’Institut Català de les Dones


Ho explicava un periodista, fa molt de temps. Situem-nos: Madrid. Unes escales. Càmeres, micròfons, de tot: s’esperen. Arriba el cotxe oficial. En baixa Eduardo Zaplana, amb aquell posat de dominar el món, vestit a mida, cartera de ministre, pell colrada de raigs UVA. El narrador ha quedat pràcticament sol en una banda de les escales. Només el redactor d’un altre mitjà i ell. L’eixam de companys de professió són a la banda oposada. Si s’aturés a fer declaracions, no hi pescarien res. Zaplana, però, no té pas intenció de parlar. Ja ha escannat l’escenari, enfila amunt, i, de cop, fa aquell gest alegre de quan et trobes un amic inesperat, somriu d’orella orella al company que bé sembla que acabi de veure, li estén la mà amb desimboltura, encaixen, s’hi està una bona estona, els flaixos es tornen bojos, s’acomiada amb un altre somriure i acaba de pujar amb agilitat els graons que li faltaven. L’home, encara garratibat, es tomba lleugerament cap al narrador, i li diu, amb un fil de veu: ‘No em coneix de res.’ I què? La imatge de la seva arribada on fos que anava va ser aquesta: jovialitat, somriure, amics que encaixen les mans. Missió acomplerta. I allò que per a alguns pot ser exemple d’un penques, per als altres serà l’art de controlar la situació. Totes dues cares formen part de la moneda Eduardo Zaplana. ‘Em fan falta molts diners per a viure’ La primera vegada que Eduardo Zaplana Hernández-Soro (Cartagena, Múrcia, 1956) va saltar a la palestra dels escàndols de corrupció política va ser l’any 1990, quan, arran de l’anomenat cas Naseiro de finançament irregular del PP, es va fer públic l’enregistrament d’una conversa telefònica entre Salvador Palop, aleshores regidor del PP a València, i ell mateix. José María Aznar acabava d’arribar a la presidència del PP estatal i Rosendo Naseiro era el tresorer del seu partit. Durant la investigació, també va ser detingut Palop. Com si fos un primer assalt abans de l’escàndol dels Bárcenas i M. Rajoy i companyia, en aquell moment ja es va servir una olla barrejada a base de vendes de propietats municipals en canvi de comissions, requalificacions i frases per a la història. El cas va quedar judicialment en res perquè els enregistraments telefònics es van anul·lar com a prova de càrrec per qüestions formals. En aquestes converses, de tota manera, queda clar el modus operandi que s’ha repetit després en més casos que han anat sortint a la llum: el cobrament de comissions en canvi de concessions, amb una part destinada (presumptament, s’hi ha de dir, o ja no cal?) al finançament del PP i una altra perquè els implicats hi suquin pa particular. O, en paraules d’Ángel Sanchis Perales, diputat al congrés espanyol i aleshores tresorer del PP, saber ‘no ser avar, saber deixar guanyar als altres, perquè en la mesura que tu expens el sistema pel qual pots guanyar, guanyaràs més que no pas si vols fer-ho tu tot sol’ . 'Tu demanes la comissió i després ens ho repartim de sotamà' La transcripció de la conversa que va ser enregistrada l’11 de febrer del 1990 entre E. Zaplana i S. Palop defineix perfectament el personatge: —E. Zaplana: Seuré a dinar amb ell i li diré que a veure com hi puc rascar, jo, aquí. —S. Palop: És clar. —E. Zaplana: Així, purament i simplement, eh? Que em doni diverses opcions i em quedo amb la més fàcil. Però m’he de fer ric perquè estic arruïnat, Voro.  Ai, he de guanyar molts diners, em fan falta molts diners per a viure. Ara m’he de comprar un cotxe. T’agrada el Vectra 16 vàlvules?. Més enllà de saber-li les fites vitals, resumides en aquell concís ‘m’he de fer ric’, els enregistraments també van mostrar sense embuts alguns dels mecanismes per a assolir-les. Quan diu que té intenció de treure el nas a la Sevilla que es prepara per a l’Expo, i riu, i comenta, faceciós, que, com que Juan Guerra ja és fora de circulació (l’escàndol havia esclatat l’any 1989), ell el substituirà (un parèntesi per a fer memòria: Juan Guerra, germà d’Alfonso, l’històric dirigent del PSOE que, un any després, a començament del 1991, va plegar de la vice-presidència del govern espanyol arran de la investigació de Juan per delictes de suborn, frau fiscal, prevaricació i etcètera; tanquem el parèntesi). I com l’havia de dur a terme, la graciosa substitució? Doncs fent, allà, coses com les que practicaven aquí. L’exemple que hi va posar: ‘Tu fas d’intermediari de la venda, que jo no puc, i tu demanes la comissió a Javier Sánchez Lázaro, eh?’ . El final d’aquest fragment és apoteòsic: ‘ I després ens ho repartim de sotamà.’ ‘No et calfes el perol’ Aquell escàndol, que en un altre temps o en un altre context o en una altra part del món hauria liquidat per sempre les aspiracions de qualsevol polític, amb prou feines si va arrugar el vestit del nostre aplicat aspirant a Berlusconi. I van continuar la carrera com si res: simpatia, deseiximent, aire de triomfador. De Benidorm a l’infinit i més enllà. Instal·lat a la ciutat turística de la Marina Baixa, l’any 1991 E. Zaplana va fer el següent pas cap a la Generalitat quan va prendre la vara de la batllia de Benidorm. Les eleccions municipals l’havien deixat a l’oposició, però no va trigar ni gaire ni gens a guanyar-se el cor i la butxaca de la trànsfuga més famosa del país: Maruja Sánchez. Per mitjà d’una moció de censura, i amb el vot de l’ex-regidora del PSPV, Zaplana va esdevenir batlle de Benidorm. Missió acomplerta. Primera part de la missió. Per a aconseguir-ho, l’intrèpid Eduardo s’havia aixoplugat sota l’ample paraigua de la família Barceló, un clan dedicat sobretot al negoci hoteler i que durant dècades havia dominat i dominaria la ciutat i el seu ampli radi d’acció. Jaime Barceló havia estat batlle durant la dictadura franquista; el germà, Miguel, durant els primers anys de restauració monàrquica ho va intentar amb el Partit Demòcrata Liberal (ell provenia de la UCD, per on també havia passat Zaplana) i, després, amb Alianza Popular, però no va reeixir. Fins que van trobar, en el simpàtic Zaplana, un digne representant dels seus interessos. Quan, l’any 1981, el de Cartagena es va casar amb Rosa Barceló, filla de Miguel, ja el van tenir, també, a la famiglia. L’operació Maruja va garantir anys de bonança econòmica per a la trànsfuga i el seu entorn (sou i/o feina per a tots, bé a l’ajuntament, bé a Canal 9, guardaespatlles pagats, etc.), la dona es va comprar casa amb piscina i Zaplana i companyia es van poder dedicar de ple a les seves coses. Van ser temps de gresca per als membres de la penya Picarol, una agrupació festera de la qual formava part el futur president de la Generalitat i que tenia per lema un desinhibit ‘No et calfes el perol, picarol’ que bé sembla que el marit de Rosa Barceló hagi seguit, sovint, al peu de la lletra. La penya el Picarol es va crear l’any 1991, es trobava sobretot per celebrar amb fanfàrria la festa major de Benidorm, i comptava entre els seus membres, a més del batlle i futur president, amb personatges com ara José Joaquín Ripoll, que fou president de la Diputació d’Alacant; Fernando Modrego, ex-conseller de Medi Ambient (de Medi Ambient!); o Joan Manuel Cabot, ex-secretari general del PP al País Valencià; o Francisco Murcia Puchades, de la promotora Murcia Puchades i cap de la Federació de Promotors de la Comunitat Valenciana. Les terres calcinades van canviar de mans per quatre xavos. I es va proclamar la bona nova de Terra Mítica. I els quatre xavos es van, màgicament, multiplicar Un context econòmic expansiu i aquella declarada voluntat d’enriquiment, i els mitjans per a treure’n suc, i la sensació, probablement, que tot els era permès, juntament amb els contactes del sogre i el seu conegut ‘sentit familiar’ (és que Miguel Barceló fins i tot va ‘traspassar’ a un nét, Agustín Almodóbar Barceló, el càrrec de senador pràcticament vitalici del PP, després de vint-i-dos anys ocupant la cadira a Madrid), van ser alguns dels ingredients d’un còctel d’alt voltatge. I es van activar construccions diverses (benzineries, centres comercials), festivals de música, urbanitzacions i la mare de totes les requalificacions i de totes les inversions ruïnoses per a les arques públiques i lucratives per a (algunes de) les privades: Terra Mítica. L’any 1992, quan encara no en feia un que E. Zaplana tenia la batllia de Benidorm, uns terrenys del terme municipal es van cremar. Fins que no hi va haver els focs, eren zona no-urbanitzable i d’especial protecció. El terme del Moralet. Ple de pins. Les flames ho van canviar tot. I radicalment. L’incendi va ser provocat, però no hi va haver mai cap piròman detingut. Les terres calcinades van canviar de mans per quatre xavos. I es va proclamar la bona nova de Terra Mítica. I els quatre xavos es van, màgicament, multiplicar. A les cendres dels pins, van sucar-hi pa empresaris i amics. Per posar només un exemple del joc d’especulacions, una història exemplar: Eliseo Quintanilla, que durant nou anys va presidir la Cambra de Comerç alacantina, va comprar terrenys per cosa de vuit milions de pessetes; els va vendre per nou milions… d’euros. Fi de l’exemple. A més de membres de la família Barceló-Zaplana, alguns dels integrants de la penya Picarol també hi van tenir beneficis, en aquest joc de compra-venda. N’hi va haver que ho van aconseguir directament en la cosa especulativa: la promotora Murcia Puchades tenia un bon grapat de centenars de milers de metres quadrats dins el pla director del parc temàtic; i segur que devia ser casualitat que l’esmentat pla director hagués estat elaborat sota les ordres del director general d’Urbanisme i picarol ja esmentat, Fernando Modrego. N’hi va haver més que ho van fer en la gestió posterior del parc temàtic: Justo Valverde, cunyat de Zaplana, hi va tenir els càrrecs de cap de vendes i de personal. Terra Mítica, aquell estrany miratge proclamat amb fanfàrries de cartó pedra, és símbol i paradigma de totes les espoliacions i les irregularitats: un sobrecost galopant (finalment alçar els escenaris en la terra desertitzada va costar més de quatre-cents milions d’euros), contractacions irregulars, concessions ídem, i un llarg etcètera. Es va inaugurar l’any 2000. El 2012 es va vendre a l’empresa privada per seixanta-set milions d’euros. Negoci rodó, sí. El pacte del pollastre Així fou anomenat i així és conegut: el pacte del pollastre és l’acord postelectoral entre el PP d’Eduardo Zaplana i la Unió Valenciana (UV) de Vicent González Lizondo, ja desaparegut. L’any 1995, amb un PSPV en decadència, i un PP que assaboria la substitució bipartidista (J. M. Aznar presidia el govern a l’estat espanyol de feia tot just un grapat de mesos), quan Rita Barberà ja havia fet la seva part a l’Ajuntament de València, Zaplana aconseguia la presidència de la Generalitat. En canvi d’això, el pacte del pollastre establia que UV es quedava la presidència de les Corts. I així va ser. Després van desaparèixer: pacte. ‘Ens folrarem!’. Les paraules, que el boca-orella han atribuït amb el temps a l’inefable E. Zaplana (en versió més personal, al seu estil: ‘Sóc a la política per a folrar-me’), les va pronunciar, en realitat, un altre conspicu membre del PP: la mateixa nit electoral, estimulat per la pujada d’eufòria o del que fos, un Vicente Sanz exultant va perdre el món de vista, es va oblidar que tenia un eixam de periodistes al voltant i va deixar anar la frase definitòria de l’estil i de l’època i de tot: ‘Ens folrarem!’ (Vicente Sanz, sí, l’home que el 28 de març del 1995 era secretari general del PP de València, que després es va convertir en secretari general de Ràdio Televisió Valenciana i que finalment ha estat condemnat per abusos sexuals contra diverses periodistes de Canal 9. Tanquem parèntesi.) Els anys que Zaplana va ocupar la Generalitat valenciana, com en un ‘bunga-bunga’ autòcton, van marcar època. Ell va ser qui va capitanejar la nau triomfant de les majories absolutes, absolutíssimes, del PP al País Valencià. Amb ell van començar els vint anys de Julios Iglesias i Terres Mítiques i ‘agua para todos’. O comissions. Es va aprofitar, va saber-ho fer, d’una conjuntura econòmicament favorable. I va fer surf per sobre de tot amb el seu peculiar estil de vividor simpàtic i amb triomf garantit. Per sobre dels escàndols que es digerien sense dificultats. I sense cost electoral. Va convertir el seu projecte en un projecte d’èxit. Més que això: va construir un escenari d’èxit sobre la base mal·leable, etèria però alhora real, de la reivindicació o la recuperació del, diguem-ne, ‘orgull valencià’: amb una imatge de perfil liberal, fins i tot de certa modernitat i que es contraposava a la dreta de tall catòlico-reaccionària, va fer seva la consigna de ‘posar València al mapa’. I la gent s’ho empassava. Durant un temps. El PSPV de Lerma era un ens pansit i decadent (amb els Roldans i companyia com a icones recents). Compromís no existia. I es va apoderar d’un concepte que es pronunciava en castellà i que cadascú es prenia a conveniència: la ‘valencianía‘. Davant la marginació estructural per part del poder espanyol, oferia el miratge d’una terra de meravella recuperada, mítica. La consigna, a més, projectava més possibilitats encara: ‘Lo mejor está por llegar.’ Fidel als seus interessos, tan bon punt J. M. Aznar el va cridar per anar-se’n a fer de ministre a Espanya, E. Zaplana va fer les maletes i es va adaptar ràpidament a les coses de la cort. Aquelles fotografies refistolades al casament de la filla del president espanyol en són quadre i paradigma. Quan va deixar formalment els càrrecs polítics, li van trobar un lloc a Telefónica. Res de nou a l’oest. D’un temps ençà, papallonejava amb la nova força emergent (com ell), liberal (com ell), regeneradora i desinteressada (com ell). La detenció li deu haver esguerrat els plans. Aquests i alguns altres. I, de passada, deu haver eliminat també la facècia que feia temps que corria, una picada d’ull, cop de colze, rialleta, i que li donava, al gran gesticulador, aquella aura d’intocable, de feliç supervivent dels cataclismes que sembrava al seu voltant. Escàndol rere escàndol, judici rere judici relacionat amb el PP valencià o estatal, amb la imatge de Camps assegut penosament al banc dels acusats, i l’altre president, l’efímer Olivas, i el Blasco que ell mateix es va encarregar de fitxar, i etcètera assenyalats per la corrupció, la pregunta sempre planava, explícita o soterrada: i Zaplana, què? Quin paio! Perquè res de tot això, ni tantes altres coses, no és cap novetat. Se sap. I se sabia. També anys enrere. Quan es feien brometes amb la seva tirada cap a les falleres majors, quina gràcia, quan alguns dels mitjans que ara dediquen llargs reportatges esparverats a la caiguda en desgràcia gastaven pàgines i temps a lloar-ne fons i maneres, que aleshores eren descrits com a mostra de visió estratègica i capacitat política i dinamisme econòmic. Poc després de fer-se’n pública la detenció, el periodista Francesc Bayarri escrivia aquesta breu reflexió. Pot semblar que la transcric com a cirereta, però resulta que no, que, probablement, el tema, en realitat, és precisament aquest: ‘Grups mediàtics que entrevistaven Zaplana en mode “gran estadista”, que negociaven amb ell la privatització de la televisió autonòmica, que reclamaven (i aconseguien) la renovació de llicències radiofòniques i televisives, que brindaven per la publicitat institucional que inseria en els mitjans, que no publicaven casos de corrupció quan els casos de corrupció s’estaven produint en temps real… i que ara competeixen per publicar el perfil més cruel de Zaplana, en mode “si és que nosaltres, sempre tan brillants, ho sabíem tot des del començament”. I gent que afila ara els seus tuits, i que durant vint anys enfocava, obedientment, el perfil bo del personatge (per cert, que algú m’explique quin és el bo). Temps terribles: els grans cronistes s’estan morint (Wolfe, Roth) i els cronistes miserables continuen escarbant en el tarquim.’

Summary: Eduardo Zaplana, un home per a un lema: ‘No et calfes el perol, picarol!’


Jaume Font fa més de trenta anys que es dedica a la política. És el president i candidat del PI-Proposta per les Illes al Parlament de les Illes Balears. Aquesta formació autonomista de centre-dreta aspira a ser decisiva en la formació de govern. Tanmateix, no descarta de tornar a fer d’oposició. A les darreres eleccions al parlament, el 2015, es va presentar per primera vegada: va aplegar més de 30.000 vots i tres diputats a la cambra. El PI va ser la cinquena força, davant de Cs. Els resultats de PSIB–PSOE, Més i Podem, que van superar de manera folgada la majoria absoluta, no li van concedir cap paper protagonista. Durant la legislatura ha marcat un perfil reivindicatiu en el finançament. Ex-batlle de la Pobla i ex-conseller del PP, Font va deixar aquesta formació en època de Bauzá, perquè era contrari a la seva política lingüística. El 2012 va ser un dels fundadors del partit que va néixer amb la intenció d’ocupar l’espai que havia deixat el partit de Maria Antònia Munar. En aquesta entrevista parlem de possibles pactes postelectorals, de les opcions del seu partit, de finançament i del model turístic que es debat a les Illes. Ens deixa aquest titular: ‘No podem vendre la idea que no volem turistes.’ —És favorita Francina Armengol? —Nosaltres sortirem a guanyar. Crec que el PI serà decisiu. Som una força política relativament nova i que en les darreres eleccions vam aconseguir devuit batllies. El PI serà determinant. —Quina nota poseu a la gestió del govern? —Un cinc. Ja és una bona nota. Però en algunes matèries li pos un zero. —Per exemple? —No podem vendre la idea que no volem turistes. És el que ens dóna a menjar. I la gestió del REB ha estat un fracàs. Ens han embolicat amb l’apartat fiscal. Ni Rajoy ni Sánchez no han mirat per les Illes Balears. I la situació és molt greu. Fa vint-i-cinc anys érem els primers en renda per capita i ara gairebé no som ni entre els deu primers. Hi ha una imatge irreal que aquí fermam els cans amb llonganisses, però això no és cert. Els nivells de pobresa són elevadíssims. I crec que no s’ha fet prou per a aconseguir un finançament millor. —Amb el PI al govern, s’aconseguiria una millora substancial del finançament? —Una cosa que ja sabem és que amb Més no s’ha aconseguit. No ho han aprofitat per pressionar Pedro Sánchez i Francina Armengol en aquesta qüestió. N’hi ha que s’han venut per una cadira. —I amb qui pactareu? —Depèn. Nosaltres no volem ser frontissa, volem ser la porta. Hi ha un seguit de qüestions, com ara el finançament, les polítiques en matèria turística o l’impuls de la petita i mitjana empresa enfront de la venda il·legal, que hauran de ser respectades per qui vulgui el nostre suport. Totes les enquestes de fa tres anys ençà ens donen aquest paper determinant per a la formació de govern. Tampoc no pactarem amb els qui vulguin apujar imposts. Si hem de ser a l’oposició, hi serem i no tendrem cap inconvenient ni un. A més, hi pot haver perfectament un govern en minoria. Això també pot passar. —Les vostres propostes polítiques sobre el model turístic o en matèria fiscal són més acostades a les del PP o Cs? —Amb qui no tenim res a veure és amb Podem. Ni tampoc amb Vox. Uns perquè es pensen que els doblers surten de davall les pedres. I els altres perquè van tot el dia embolicats amb la bandera. Però amb la resta de partits podem arribar-hi a acords. De fet, hem compartit feina a ajuntaments aquesta legislatura. Hem pactat amb Més i amb el PP a diversos pobles. —Si la llengua és una de les vostres línies vermelles, pactareu amb el PP? —Crec que Company és més de la línia de Feijoo que no de Casado. De tota manera, han rebaixat el to respecte de la llengua. Però és evident que no pactarem ni donarem suport a cap partit que vulgui arraconar la nostra llengua. —Quin model turístic defensau? Sou contrari a l’ecotaxa? —Defensam que una part d’allò que es recapta quedi als municipis. Concretament, un 50%. Nosaltres vam salvar l’ecotaxa perquè Podem hi va votar en contra. Però no podem anar en contra del món. Insistesc que el turisme ens dóna a menjar. —Heu criticat la regulació del lloguer turístic que s’ha fet a Palma. Per què? —Som partidaris que hi hagi una regulació, sobretot a les zones turístiques que és on fa falta. Però som contraris que famílies que han superat la crisi d’aquesta manera ara paguin les conseqüències d’una regulació que afavoreix bàsicament els grans hotelers. —A les europees aneu amb el PNB? Per què? —I amb Coalició Canària. Ens sentim a prop d’aquests dos partits. Volem un concert econòmic com el que tenen els bascs. I amb les Canàries ens uneixen moltes coses, perquè hi compartim insularitat. —Podem considerar que el PI és una formació nacionalista? —Som un partit autonomista, de centre, amb una implantació important a Mallorca i amb presència a Menorca i Eivissa. Tothom ens vol etiquetar, però tenim ben clar què volem i què som. Els nostres estatuts es poden consultar. També és cert que a la nostra formació hi conviuen diverses sensibilitats. —Ocupeu l’espai que va deixar Unió Mallorquina? —Som un partit jove, autònom i que defensa els interessos de les Illes Balears. Ens volen comparar amb unes altres formacions però el PI és el PI, i prou. —És realista demanar un concert econòmic? —Ho defensam. Si l’estat espanyol avança cap a un estat federal, es pot proposar. Mentrestant, hem de millorar el finançament. No pot ser que els productes de primera necessitat siguin més cars aquí que enlloc. No pot ser que els nostres ciutadans paguin molt més per la compra. És una qüestió de justícia. La insularitat s’ha de compensar. Nosaltres no ens podem plantar a París omplint el dipòsit del cotxe, per exemple. —I què en pensau de l’espoliació fiscal de què són objecte les Illes? —A mi no m’agrada utilitzar aquests termes. Però és evident que la nostra situació econòmica encara és més greu que la del Principat o la del País Valencià. —Com ha de ser la relació amb el Principat i el País Valencià? —Hi tenim uns lligams que són evidents. Hi compartim llegua. L’Institut Ramon Llull és un exemple d’aquestes relacions. —Vau ser un actiu important del PP i el 2015 vau fer molt de mal a Bauzá, sobretot a la part forana de Mallorca. Continuareu restant vots a aquesta formació? —És públic que jo vaig sortir del PP perquè era contrari a les polítiques lingüístiques de Bauzá. No hi estava d’acord i vaig partir. Ara, qui més vots va guanyar va ser Més. Van pujar de 40.000 vots. No sé si ara poden retenir-los. —Per les vostres paraules, sembla que el vostre competidor sigui Més? —No ben bé. Nosaltres hem ofert tres vegades anar amb Més a les eleccions del 28 d’abril. Els deixàvem triar el cap de llista. I ens van dir que no. —Com interpreteu que Vox hagi obtingut 50.000 vots el 28 d’abril a les Illes? —És molt fàcil, hi ha hagut un partit (PP) que n’ha perduts 70.000. —Un pronòstic de les eleccions al parlament? —Podeu apuntar que el PI serà decisiu. Les opcions del PI de consolidar el centredreta mallorquí les pròximes eleccions

Summary: Jaume Font: ‘No podem vendre la idea que no volem turistes’


Ingredients: (per a 4 persones) 200 g lluç 6 gambetes 2 cebes farina, sal, pebre, oli, 1 ou i pa ratllat Elaboració: Amb l’espina del lluç i les cloques de les gambes, amb una mica de pebre, julivert i una ceba farem un petit fumet. Ratllarem l’altra ceba i la sofregirem. A mig sofregir, afegirem el lluç esmicolat i al final de la cocció hi posarem les gambes a trossets petits. Tot seguit hi posarem dues cullerades soperes de farina, que remenarem fins a formar una pasta que sigui rosadeta. Aleshores hi afagirem un parell de cullerots de fumet. Remenarem fins a fer una pasta consistent. Deixarem refredar la pasta a la nevera tres o quatre hores. Un cop freda la pasta, anirem agafant porcions i en farem boletes. Passarem les boletes per la farina blanca, després l’ou batut i al final el pa ratllat. Fregirem les croquetes amb oli abundant i ben calent. Les traurem de la paella i les posarem a sobre d’un paper de cuina per treure’ls-hi l’oli sobrant. Aquestes croquetes es poden acompanyar amb la salsa de pebrots del piquillo que vam explicar la setmana passada.

Summary: La cuina de la Neus: croquetes de lluç i gambes


Foment del Treball ha xifrat en 28.000 milions d’euros el dèficit d’inversió en infraestructures durant els darrers deu anys a Catalunya i ha reclamat un pacte entre administracions perquè aportin 10.000 milions d’euros, a raó de 2.000 milions d’euros anuals, entre aquest 2019 i 2023, i poder finalitzar les obres estratègiques que estan licitades i que encara estan en procés de construcció. El president de la patronal, Josep Sánchez Llibre, ha qualificat el balanç d’obres inacabades i licitades fa més de deu i quinze anys de ‘molt decebedor’. ‘És una autèntica vergonya per dir-ho d’una manera amable, objectiva i realista’, ha exclamat Sánchez Llibre, que ha presentat l’actualització del Catàleg de les 100 infraestructures bàsiques per a Catalunya (CAT100) 2019, al costat del president de la Cambra Oficial de Contractistes d’Obres de Catalunya (CCOC), Joaquim Llansó. Entre les infraestructures estratègiques que cita la patronal hi ha el corredor mediterrani, Rodalies, la B-40 o la finalització de la línia 9 del metro, entre d’altres. Sánchez Llibre ha explicat que, seguint els paràmetres de la UE, per corregir el dèficit inversor és necessari assolir el 2,2% de la licitació d’obres del PIB català de manera sostinguda. Això són uns 5.000 milions d’euros anuals entre totes les administracions, lluny del 0,8% del PIB licitat el 2018 (1.671 milions d’euros). Per la seva banda, Llansó ha avisat que la manca d’inversió causa dos efectes. Per un costat, el dèficit es cronifica i per l’altre les obres ja licitades es troben sense començar o aturades ja que pateixen problemes com el dels preus baixos. Els efectes són, ha comentat, que una menor inversió repercuteix en una menor activitat econòmica i menys competitivitat, i també la fallida d’empreses o bé que constructores acabin presentant ofertes amb preus baixos i que les administracions adjudiquin amb ofertes que no cobreixen el cost. De fet, ha afegit, que hi ha obres que estan queden desertes o que d’altres ja iniciades s’aturin. D’altra banda, Llansó també ha apuntat a la manca de pressupostos a l’estat espanyol i a Catalunya, fet que ha obligat a prorrogar els comptes. ‘Les noves obres no es poden licitar, tot això al final provoca aquesta resposta decebedora’, ha resumit. El document CAT-100, que agrupa el catàleg de cent infraestructures bàsiques pendent d’executar a Catalunya i elaborat per la Comissió d’Infraestructures i Equipaments d’ençà del juny del 2015, xifra en 27.970 milions d’euros el dèficit dels darrers deu anys. El president de la Cambra Oficial de Contractistes d’Obres de Catalunya (CCOC) ha lamentat que només han pogut treure quatre obres del catàleg, entre elles el perllongament de FGC a Terrassa i Sabadell i la línia 9 sud de metro, però en canvi n’ha afegit onze més a les noranta-cinc que continuen pendents. Pel president de Foment, a més, si aquestes obres s’haguessin fet al seu moment ‘el creixement del PIB català hauria estat superior’ i si per exemple els treballs del corredor mediterrani i la connexió per a mercaderies s’hagués culminat al port s’haurien atret més inversions. Entre les infraestructures que cita Foment hi ha la inversió a Rodalies –incloent la llançadora de l’aeroport (actualment en obres), l’estació de la Sagrera o el desdoblament de l’R3 i el corredor mediterrani, concretament els accessos ferroviaris al Port de Barcelona i Tarragona; els subtrams de Castellbisbal i Martorell i de Martorell a Vilaseca; els de Tarragona i Vandellòs i de Vandellòs a Castelló. En l’àmbit viari, identifica els accessos viaris al Port, el Quart Cinturó, la connexió entre l’AP-7 i l’A-2 a Castellbisbal i els desdoblaments de l’N-II i de la N-340 i la variant de Vallirana; i també cita la terminal satèl·lit aeroport del Prat, actualment en fase de projecte. Foment també recull les obres inacabades que depenen de la Generalitat i subratlla, per exemple, la finalització la línia 9 de metro, la construcció de L8 de FGC entre Plaça Espanya i Gràcia o les obres de millora entre Barcelona i Ripoll, a la C-17, o la C-32 entre Tordera i Lloret de Mar, una ampliació recent aturada pel TSJC.

Summary: Foment reclama 10.000 milions d’euros per acabar obres estratègiques pendents


El conseller de Cultura Lluís Puig creu que és ‘difícil’ que pugui assistir a l’acte del Consell per la República dissabte vinent a Perpinyà. En declaracions a Catalunya Ràdio, ha argumentat que la vigència de l’euroordre complica que hi pugui anar. Dilluns té lloc la vista oral, i la sentència pot sortir al llarg de la setmana, però Puig dona per fet que o bé l’acusació o bé la defensa presentaran recursos que allargaran el procés més enllà de dissabte. Puig també ha parlat de la taula de negociació entre governs i ha exigit l’alliberament dels presos polítics i el retorn lliure dels exiliats. Acte del Consell per la República a Perpinyà el 29 de febrer: tota la informació

Summary: Lluís Puig veu ‘difícil’ que pugui anar a l’acte de Perpinyà per l’euroordre


El president de la Generalitat, Quim Torra, ha apujat el nivell de confrontació ‘democràtica i pacífica’ amb l’estat espanyol. Avui ha fet una crida perquè l’independentisme basteixi un programa que impliqui tothom per a aconseguir una ruptura democràtica. Ha donat suport així a l’opció de confrontació del president Carles Puigdemont. Justament ahir el vice-president Oriol Junqueras insistí que l’única solució és el diàleg i la democràcia. Torra ha pronosticat que la sentència del Tribunal Suprem espanyol serà el ‘tret de sortida’ per a la fase definitiva del procés i ha demanat a l’independentisme que reprengui la iniciativa. Torra ha obert el curs polític en una conferència a la Universitat Catalana d’Estiu (UCE), a Prada de Conflent. Hi ha proposat deu punts per a recompondre el full de ruta de l’independentisme: tornar a prendre la iniciativa; ser constructius; actuar amb unitat i aturar la batalla entre independentistes; arriscar-se per guanyar; recuperar la confiança i acceptar les crítiques; desobeir lleis injustes i obeir la pròpia sobirania; confrontar-se democràticament a l’estat espanyol; debatre, avançar i construir; i que la sentència sigui la condemna de l’estat espanyol. El president ha demanat que la diada de l’Onze de Setembre signifiqui la ‘recuperació de la confiança i la iniciativa per a fer valer el projecte de la República per damunt de la repressió’. ‘Enmig d’aquesta repressió –ha dit–, hem de ser capaços de continuar caminant. Conjurem-nos per a una etapa nova, posem-nos en marxa una altra vegada. Tenim la responsabilitat cívica i democràtica de tornar-ho a fer.’ Torra no ha fet cap referència a un possible avançament de les eleccions al parlament com a resposta a la sentència del Suprem. Una possibilitat a què al·ludí ahir Oriol Junqueras, president d’ERC, i que ha rebut el suport de dirigents com ara Joan Tardà, que ha demanat un govern de concentració amb tots els partidaris del referèndum. Deixar enrere l’etapa defensiva Torra ha arribat a Prada somrient. Era la primera intervenció pública després de les vacances i tenia ganes de parlar i d’intentar marcar el ritme de les setmanes vinents. El president farà una segona conferència el 5 de setembre a Madrid, pocs dies abans de l’Onze de Setembre i amb la vista posada a la sentència del Suprem. La repressió ha planat sobre la sala. En el discurs, ha dit que s’havia d’acabar l’etapa defensiva i començar-ne una en què l’independentisme recuperés la iniciativa en positiu, un factor que segons ell fa que el moviment sigui reeixit. ‘La sentència serà un abans i un després’, ha dit. A parer seu, l’estat espanyol es condemnarà a si mateix. Per a obrir aquesta nova etapa, i definitiva, Torra ha fet autocrítica, referint-se a les batusses d’aquests últims mesos entre els partits independentistes, especialment greus entre ERC i JxCat. Ha fet una crida a la unitat, que entén com la suma de la diversitat de l’independentisme, i a deixar de banda les divisions i baralles entre partits i dirigents. També ha advertit els partits que no poden conformar-se a gestionar les competències autonòmiques. ‘Jo no sóc un president per a gestionar l’autonomia. És per a fer la República que vaig anar en una llista electoral el 21-D’, ha recordat. Ha assegurat que aquest és el seu deure com a president de la Generalitat. ‘Que ningú no compti amb mi per a convertir l’1-O en un record malenconiós’, ha afegit, frase que ha arrencat un gran aplaudiment. ‘Ens haurem d’arriscar’ Torra ha demanat a l’independentisme que es mentalitzi per als mesos vinents. ‘Ens haurem d’arriscar molt si volem aconseguir que el nostre projecte independentista arribi a bon port’, ha dit. Ha fet una crida a les tres institucions que formen la Generalitat de Catalunya –parlament, govern i president– a comprometre’s. ‘Els mesos vinents han de viure l’esclat del debat constituent’, ha dit. I ha afegit que manté el compromís perquè Carles Puigdemont torni a ser investit president. ‘Restitució i constitució, aquests dos compromisos, van rebre la confiança de la cambra’, ha dit Torra, referint-se a la seva investidura. ‘No penso abdicar ni defallir en cap cas fins a aconseguir-ho’, ha reblat. També s’ha referit al paper que han de tenir els partits independentistes a Madrid. Segons Torra, s’ha de votar no a qualsevol proposta del PSOE –investidura i pressupost espanyol inclosos– si no hi ha una oferta que inclogui un diàleg per a l’autodeterminació de Catalunya. En acabat, el públic l’ha aplaudit, dempeus, i enmig de crits d’independència. Un grapat d’assistents se n’han anat de l’auditori, però el president s’ha mantingut al seu lloc per a escoltar la resta de ponents de la cloenda de la commemoració dels cinquanta anys de la Universitat Catalana d’Estiu: Joan Becat, secretari del Patronat de la Fundació UCE; Jordi Casassas, president de l’UCE; i Joandomènec Ros, president de la Fundació UCE i de l’Institut d’Estudis Catalans. Torra ha pres la paraula per a cloure l’acte i agrair la tasca que ha fet l’UCE durant tots aquests anys. La solidaritat de Catalunya Nord Al cor de Catalunya Nord, Torra ha volgut agrair la solidaritat del centenar de batlles, inclòs el de Perpinyà, que van signar un manifest per les llibertats. ‘Aquestes terres del nord de Catalunya han estat sempre refugi de la llibertat, i avui les sentim més a prop que mai amb la solidaritat amb els presos polítics i els exiliats’, ha dit. Abans d’arribar a Prada, ha visitat la tomba d’Antoni Rovira i Virgili al Pertús. Ha reivindicat la figura i la importància d’aquest polític i periodista i li ha dedicat la conferència, tot recordant l’exili dels republicans. També ha reivindicat el desè aniversari de la consulta popular d’Arenys de Munt, que es compleix al setembre. Ací teniu el discurs del president Torra, tot sencer. Ací podeu veure el vídeo de la conferència (minut 17:22).

Summary: Torra apuja a Prada el nivell de la confrontació: ‘El camí és la ruptura democràtica’


La ministra principal d’Escòcia, Nicola Sturgeon, ha anunciat que abans de Nadal demanarà al govern britànic les competències per a celebrar un nou referèndum d’independència. Fa cinc anys els escocesos van refusar la possibilitat de fer un nou estat en una votació pactada amb el primer ministre britànic David Cameron, però el Brexit aprovat al conjunt del Regne Unit però refusat majoritàriament a Escòcia ha fet recuperar l’anhel. Sturgeon, que ja havia expressat la seva intenció de convocar un nou referèndum el 2020, ha assegurat que vol activar aquest mateix any la secció 30 de la llei de devolució de competències de 1998, segons la qual el parlament escocès pot iniciar els tràmits per plantejar la independència als ciutadans. ‘Lliurarem la petició de la secció 30 a Downing Street, independentment de qui hi sigui, abans de Nadal’, ha dit Sturgeon, qui considera ‘vital’ que ‘Escòcia assumeixi el control del seu futur’. Fa cinc anys el ‘sí’ a la independència va perdre amb el 45% dels vots, davant del 55% que va optar perquè Escòcia continués formant part del Regne Unit. Al debat s’afegeixen també les eleccions parlamentàries anticipades al Regne Unit, previstes pel 12 de desembre, i en les quals el Partit Conservador de l’actual primer ministre, Boris Johnson, parteix de nou com a favorit. Tant Johnson com la seva predecessora, Theresa May, s’han mostrat poc inclinats a avalar les pretensions secessionistes de Sturgeon.

Summary: El govern escocès demanarà abans de Nadal les competències per a fer un nou referèndum


El president Carles Puigdemont ha respost als atacs de la vice-presidenta de la Generalitat, Mónica Oltra, que l’ha acusat de fer ‘dinarots mentre altres entraven a la presó’ i que ha refusat de visitar-lo i de viatjar amb ell perquè té ‘massa faena treballant per a les persones’. Puigdemont li ha contestat que continuarà treballant ‘per una veritable democràcia, que és la millor manera de treballar per a les persones’. Els atacs d’Oltra van començar ahir, quan va dir en una entrevista que Puigdemont anava pel món ‘fotent-se bons menjarots i penjant-ho a Twitter’. I afegia: ‘Ja és hora que a Catalunya es recupere l’eix esquerra-dreta. L’esquerra té principis i ètica, i per a la dreta els principis són els diners i el poder.’ El president ha lamentat aquest matí les declaracions d’Oltra i l’ha convidada a visitar-lo a l’exili perquè conegui la seva situació personal. ‘Després podràs opinar i dir el que vulguis, però almenys amb fonament. Denigrar algú sobre falsedats és un recurs impropi de demòcrates’, ha escrit. Vegeu la sèrie de piulets. Tu també t'apuntes a aquesta brama @monicaoltra? Et convido a acompanyar-me en algun dels meus viatges, i a passar una setmana amb nosaltres. Després podràs opinar i dir el que vulguis, però almenys amb fonament. Denigrar algú sobre falsedats és un recurs impropi de demòcrates. https://t.co/5KoNQVW74v — Carles Puigdemont (@KRLS) February 11, 2019 He dit i sostinc que mentre altres persones entraven en presó, vosté penjava fotos al twitter dels seus dinarots a Bèlgica. Dos maneres ben diferents d'encarar els principis en política.Agraïda per la invitació als"seus viatges" però tinc massa faena treballant per les persones — Mónica Oltra Jarque (@monicaoltra) February 11, 2019 Veig que vostè devia ser d'aquelles que es van alegrar de la meva detenció a Alemanya i encara no han paït que decisissin alliberar-me. Ho sento, continuaré treballant per una veritable democràcia, que és la millor manera de treballar per les persones. https://t.co/LZTr2UxxTB — Carles Puigdemont (@KRLS) February 11, 2019 Indignació contra Oltra A les xarxes, nombrosos usuaris, entre els quals militants de Compromís, s’han pronunciat contra els atacs d’Oltra a Puigdemont. Per exemple, Valtònyc, exiliat a Bèlgica. Cada dia din i sop lluny de casa, però m'agradaria que Oltra mires als ulls a la meva mare i li digués que per tenir principis i ser d'esquerres, millor hauria de venir a veure'm a la presó, dispersat a 500km de casa i en règim FIES perquè m'acusaven de terrorisme per una cançó. — Josep Valtònyc🎗 (@valtonyc) February 11, 2019 Amb aquestes paraules ens avergonyeixes a tots els militants de @compromis. Això és indigne d'una dirigent nostra. Creus que Comín o la secretària general d'@Esquerra_ERC @martarovira també estan de dinarots i viatges?Exigim disculpes immediates. — Ferran Escrivà C. (@ferranesc) February 11, 2019 Tanta,tanta bona gent al País Valencià que es solidaritza,que pateix i que plora enfurismada per la ignomínia que estan passant els presos polítics i exiliats no es mereix estes paraules. Rescatar persones és també-i sobretot-rescatar la democràcia i les llibertats quan perillen. https://t.co/OJkQxoCQaU — Josep Barberà (@Josep_Barbera) February 11, 2019 Sóc de Compromís i votaré Compromís I aquestes paraules de Mònica Oltra no em representen, ni representen al nostre grup polític, ni a la militància ni tampoc a la gent que vota la nostra opció. — M. Josep Cortés (@josepa_m) February 11, 2019 Això no és digne d'una vicepresidenta dels valencians. — Tomàs Llopis (@tomasllopis) February 11, 2019 Com a valencià d'esquerres, decebut amb tu. No és cert q els de dretes hagen optat per l'exili i els d'esquerres per la presó i ho saps. Banalitzar una situació forçosa com l'exili és miserable. I comprar el discurs de la dreta catalanòfoba com has fet tu és políticament estúpid. — Enric (@enricuxo) February 11, 2019 Lo ja no em produeix cabreig, sinó que em produeix molta tristesa, és que no és la primera vegada que Oltra gasta exactament les mateixes paraules sobre @KRLS. Aquest vídeo és d'abril de 2018. Ja fa quasi un any. pic.twitter.com/HCtq6OIyGn — Ricard Chulià Peris🎗 (@RicardChulia) February 11, 2019 No em sembla justa la comparació. 1. Hi ha gent de dretes a la presó i d'esquerres a l'exili. 2. Justament perquè t'has pronunciat per la desproporcionalitat de la presó, crida més l'atenció la banalització de la mateixa. 3. Declaracions com aquestes resten més que sumen. — Teresa Ciges (@Teresa_Ciges) February 11, 2019 Que opina de tot açò el sector del bloc? Estan en la mateixa linia q monica? Estaria bé q ens ho aclariren als seus votants @JRNadal @enricmorera @franferri_ — maulet valencià 🇨🇴🇨🇴 (@mauleet104) February 11, 2019 Una representant de Compromís copiant el discurs de Ciudadano’s i el PP. No sabem si es una patinada o està preparant-se el terreny per a una futura porta giratòria, com ICV. Quina vergonya Mònica, posar-te tu sola al nivell del facherio espanyol. — Deir Yassin (@blastocitus) February 11, 2019 Com a valencià d'esquerres, decebut amb tu. No és cert q els de dretes hagen optat per l'exili i els d'esquerres per la presó i ho saps. Banalitzar una situació forçosa com l'exili és miserable. I comprar el discurs de la dreta catalanòfoba com has fet tu és políticament estúpid. — Enric (@enricuxo) February 11, 2019 Quan vau arribar, semblava que hi havia ganes i força. Quina decepció Mònica, sou com tots i a més a més uns pasarells de la política. — Xavier ll⭐ll (@Reivaxcf) February 11, 2019 Sap molt greu perquè no calia. Per a res. Marta Rovira és a l'exili. Anna Gabriel també. Són d'esquerres i feministes. Sopen i dinen cada dia lluny de casa. Rull, Turull i Forn són convergents. Sopen i dinen cada dia a presó fa massa. L'eix dreta-esquerra no quadra, Mónica. Salut — David Fernàndez (@HiginiaRoig) February 11, 2019 Quina vergonya de vicepresidenta. Quina vergonya de militant d’esquerres. Quina vergonya de valencianista. Quina vergonya de demòcrata. I el pitjor de tot: quina vergonya de persona indiferent al patiment dels altres. https://t.co/BJFBtKlhsI — Vicent Partal (@vpartal) February 11, 2019 Espero, @monicaoltra, q el dia que tinguis un milió de valencians al carrer exigint-te q si cal desobeeixis la llei per complir el teu programa electoral de justícia social, prenguis ni q sigui la meitat dels riscos personals que han pres @krls i els altres presos i exiliats. https://t.co/fqiZysHY5W — Eduard Voltas (@eduardvoltas) February 11, 2019 Al final tant voler ser d'esquerres ha acabat en això, reproduint el discurs de la dreta sonada. — Xavier López M (@XLMMM) February 11, 2019 A mi aquestes coses em saben greu.Perquè m'és igual com de dretes sigui en Carles Puigdemont. Està revictimitzant a la víctima.@monicaoltra, s'ha exiliat perquè Espanya anava a empresonar-lo de per vida. Tingues coratge i empatia, i almenys, calla. https://t.co/jkkTiKZtNq — Sem Pons Puig 🏳🌈 (@semponspuig) February 11, 2019 Increible que ara aquesta dona vulgui competir amb l'arrambades per quatre miserables vots — Gerard Quintana (@gerardquintana) February 11, 2019 Banalitzant l’exili @monicaoltra? #vergonya El nostre company Adrià Carrasco tristament també va haver de fugir per anar a cercar justícia a Europa. Nosaltres no pararem fins a tenir-lo a casa i mantindrem la caixa de resistència perquè almenys no li manqui un plat a taula. — CDRs de Lleida (@CDRsLleida) February 11, 2019 Quina vergonyeta feu. No me extraña la derecha avance. Les hacéis la mitad del trabajo. — Cris 🎗 (@gallifantes) February 11, 2019 Espero que VOX vapulee a Mónica Oltra en las elecciones valencianas, así cuando llore le recordaré la mierda que ha soltado hoy. — Bernat Castro #AltsasukoakAske 🦊 (@Bernat_) February 11, 2019 Després anireu fent por a la gent perquè vos voten, perquè si no vos voten a vosaltres arribarà la dreta. Amb el que dius, la dreta no ha deixat d'estar en el poder. — Josep Amílcar Albert 🎗 (@Encoberts) February 11, 2019

Summary: Oltra insulta Puigdemont i provoca una onada d’indignació


L’ambaixadora espanyola a Bèlgica compareixerà davant el ministre-president de Flandes, Geert Bourgeois, per la polèmica originada pel ministre espanyol Josep Borrell, que va retirar l’estatut diplomàtic del delegat de Flandes a l’estat espanyol. Bourgeois va demanar ahir una cita amb la representant espanyola per discutir la decisió de Borrell i fonts diplomàtiques descarten que la reunió demà, però asseguren que ja la van ‘organitzant’. Bourgeois va comparèixer ahir al parlament flamenc per tractar del ‘greu incident diplomàtic’ i va qualificar de ‘desproporcionada’ la decisió del govern espanyol. ‘El parlament m’ha demanat que recordi que en aquest país hi ha llibertat d’expressió, també per al president del parlament’, digué. Borrell ahir va dir que una convocatòria a l’ambaixadora, si és que es feia, havia de ser de part del govern del Regne de Bèlgica, no de Flandes, perquè, segons ell, no té competències per a això. ‘Bèlgica és un regne i Flandes és una part del regne, és com si el president de Castella – la Manxa convoqués un ambaixador, no és dins les seves funcions’, va dir.

Summary: L’ambaixadora espanyola a Bèlgica haurà de donar explicacions davant del president de Flandes


El Museu d’Art Contemporani de Barcelona (Macba) i l’Arxiu Històric de la ciutat mantenen la vaga indefinida per les condicions laborals dels treballadors subcontractats per l’empresa Ciut’art després que no hi hagi hagut acostament de posicions entre les parts a la reunió que ha tingut lloc a la seu de la Inspecció de Treball aquest dimecres. A banda, la resta de centres museístics i culturals on la plantilla està subcontractada per aquesta empresa també faran vaga aquest dijous. En un comunicat, els treballadors subratllen que les afirmacions del Macba segons les quals no podien canviar els plecs de condicions dels contractes per a la gestió de la plantilla, ‘han quedat desmentides’ per una esmena del Consorci de l’Auditori i l’Orquestra, que ha eliminat la clàusula que restringia la subrogació als treballadors amb una antiguitat mínima d’un any. Aquesta esmena, indiquen, s’ha fet després del requeriment de la secció sindical de SUT a l’empresa Artlogic, subcontractista del servei d’acomodació de L’Auditori. D’altra banda, la plantilla denuncia que en les nòmines dels treballadors subcontractats de l’Arxiu Històric de la Ciutat de Barcelona corresponents a la primera la meitat del mes d’agost Ciut’art ‘no ha abonat els salaris corresponents a l’oferta amb la qual va guanyar el concurs’. Aquest fet ‘greu’, afegeixen, ha estat posat en coneixement de l’ICUB, que de moment ‘no ha donat resposta’. I subratllen que és un fet que ja s’ha produït amb anterioritat al Museu de les Cultures del Món i al Museu Etnològic en el qual l’empresa Magmacultura ‘paga un salari per hora inferior al que conté l’oferta amb la qual va guanyar el concurs’. Finalment, els treballadors lamenten que Ciut’art hagi cancel·lat, segons indiquen, la reunió prevista amb el Comitè d’Empresa per al dia 5 de setembre amb l’argument que hi havia una vaga convocada. Per això, els treballadors van ratificar en assemblea aquell mateix dia la convocatòria de vaga del dijous 7 de setembre a tots els centres subcontractats amb Ciut’art. També es va acordar fer noves aturades en les setmanes següents.

Summary: El Macba i l’Arxiu mantenen la vaga indefinida per la manca d’aproximació de treballadors i direcció de Ciut’art


El PDECat ha obert avui la segona i última jornada del debat de les esmenes a la totalitat dels pressupostos per al 2017 amb un dur discurs en què el diputat Ferran Bel ha acusat el govern espanyol d’intentar ‘enganyar’ els catalans amb uns comptes que ‘incompleixen’ les seves promeses de ‘pluja de milions’ i que ni tan sols recullen les partides que no es van executar al 2016. Bel ha recordat que els pressupostos obvien les inversions pendents de l’any passat en Rodalies, tren de gran velocitat i carreteres, i fins i tot esquiven les obligacions derivades de les iniciatives aprovades al Congrés dels Diputats. ‘L’única novetat d’aquests pressupostos és que s’atreveixen a incomplir amb els mandats d’aquesta cambra’, ha dit. Bel ha fet aquestes manifestacions durant el seu discurs de defensa de l’esmena a la totalitat que el PDECat ha presentat contra els pressupostos. Previsiblement la seva i les sis altres esmenes a la totalitat presentades per l’oposició seran rebutjades al final de la sessió gràcies al suport de C’s, CC i el PNB al govern espanyol, que aconseguirà sumar 175 vots, els mínims necessaris per provocar –després de tres empats consecutius a 175 vots- la caiguda de les esmenes de devolució. Segons Bel, aquest és un pressupost ‘continuista’ que busca ‘mantenir el rumb’ del govern espanyol per ‘l’incompliment constant’ de les promeses en aspectes com el dèficit, el finançament de les comunitats autònomes i les inversions. El diputat del PDECat ha estat especialment crític amb les referències de Montoro als préstecs de l’Estat a Catalunya a través del Fons de Liquiditat Autonòmica (FLA), un ‘passiu’ per a la Generalitat perquè es tracta de diners que l’Estat deixa a Catalunya a un preu superior al que ell es finança. En el capítol d’inversions, Bel ha assegurat que el pressupost de Montoro ‘incompleix amb Catalunya i amb els catalans’ perquè el govern espanyol va prometre una ‘pluja d’inversions’ quan en realitat es redueixen un 2,5% respecte al pressupost de l’any passat. En aquest sentit ha recordat que el govern espanyol ni tan sols recull als pressupostos el que no va executar l’any passat en Rodalies. ‘Vostès creuen que poden mirar a la cara els catalans i dir que aquest és un pressupost que compleix amb els catalans?’, ha preguntat. Per aquest motiu, ha assegurat que el dia d’avui el president del govern espanyol no podria repetir avui l’acte que a fer a Barcelona fa tres setmanes on va anunciar una bateria d’inversions davant un nodrit grup d’empresaris. ‘L’operació diàleg, si va existir alguna vegada, queda liquidada en aquests pressupostos’, ha assegurat.

Summary: El PDECat acusa Rajoy d’intentar enganyar els catalans amb el pressupost


Avui el resultat ja és sabut. La CUP va decidir ahir de mantenir l’abstenció que ja s’havia acordat en cas que el candidat no fos Carles Puigdemont. I no ho és. El candidat que haurà superat tots els impediments ha estat Quim Torra. El diputat de Junts per Catalunya, editor i advocat, es torna a presentar davant la cambra avui i emprèn el discurs amb un record pels presos i exiliats que no poden ser aquí. I també amb un reconeixement als seus familiars presents a la tribuna de convidats. ‘Serem lleials al mandat del primer d’octubre: construir un estat independent en forma de república’, ha dit tot just de començar. També ha parlat de la legitimitat del president Puigdemont i la voluntat de progrés, igualtat d’oportunitats i cohesió social. ‘De la restauració de les nostres institucions a l’elaboració d’una proposta de constitució’, així defineix Torra el trajecte que ha de fer el seu mandat. ‘Arrencada la legislatura, tindrem més força per a fer aquest procés constituent i podrem encarar amb més garanties els judicis pendents’, ha dit. Torra ha defensat una república de tots i amb garanties per a tothom i ho ha fet en català, aranès i castellà, en un clar missatge als qui l’han qualificat de xenòfob o coses pitjors: ‘La República som tots.’ El candidat ha anunciat que el seu govern tornaria a promoure les setze lleis que el govern espanyol ha passat per la piconadora del Tribunal Constitucional. I ha recordat que són lleis que beneficien el benestar de tothom, independentistes i no independentistes. ‘La República Catalana beneficia tothom’, ha dit. El candidat Torra, poques hores abans de ser president, ha proposat de treballar per trobar grans acords en les matèries que són d’interès per a tothom. I ha enumerat un seguit d’aspectes socials i econòmics que poden ser molt transversals. Quim Torra ha encarat avui el discurs amb un to més social i de programa econòmic que no pas dissabte. Alguns grups d’oposició li havien retret que no parlés d’ensenyament, sanitat, prestacions socials, habitatge, infrastructures, pobresa energètica, fiscalitat, empresa, territori, desocupació, etc. I avui ho ha fet a grans trets en un repàs per a cadascun dels àmbits. El discurs de Torra s’ha pogut seguir amb un silenci prou respectuós de tots els grups. De fet, a diferència de quan es parla de la independència i després d’haver retret que no parlés de tots aquests punts del programa social, la majoria de diputats de Ciutadans, PSC i PP han passat l’estona que ha durat el discurs de Torra remenant el mòbil mig desconnectats de la sessió. La cosa ha canviat una mica quan ha començat a explicar quins eren els aspectes més urgents en la reversió de les decisions preses aprofitant l’aplicació del 155. A Ciutadans s’han neguitejat quan ha parlat de refer el cos de Mossos d’Esquadra. I s’han trobat obligats a aplaudir (amb desgana, això sí) quan l’orador ha fet una menció en homenatge a les víctimes de l’atemptat de l’agost passat. Torra ha reivindicat la seva experiència com a directiu d’una empresa d’assegurances durant divuit anys que el va dur a viure a Suïssa. I ha recordat que l’aspecte més destacat dels projectes que encapçalava era quan es feia l’anàlisi de la feina feta i se’n treien conclusions. Ha dit que aquesta experiència havia de servir també per a la tasca que té d’ara endavant. Ha lligat aquesta experiència amb els piulets ‘trets de context’ que li han retret aquests dies. ‘Me’n penedeixo i no tornarà a passar’, ha dit, una frase que ha estat resposta amb rialles d’escarn a la bancada de l’odi. Torra ha dit que la llibertat que volia per a Catalunya també la volia per a Espanya. I per això ha defensat que la forma republicana havia de ser extensiva a l’estat espanyol. Ho ha dit abans de recordar el compromís del president Irla expressat en les memòries des de l’exili. Ha dit: ‘A l’exili, el president Irla s’adreça a un bon amic seu, el periodista Just Cabot, i, agraint-li la seva felicitació d’any nou, li comenta les seves preocupacions del moment: “El camí que seguirà la joventut catalana, el dret de Catalunya a la seva llibertat i també la pau del món”.’ Els aplaudiments dels tres grups republicans del parlament han clos la primera part del segon debat d’investidura.

Summary: El mandat del primer d’octubre, els silencis i incomoditats unionistes i el penediment de Quim Torra


El president de la Generalitat, Carles Puigdemont, ha convocat per dimecres a les 9.00 hores la Taula Estratègica Catalana del Corredor Mediterrani per a reclamar al govern espanyol l’impuls d’aquesta infraestructura. La creació d’aquesta taula va ser pactada la setmana passada entre el president català i el de la Generalitat valenciana, Ximo Puig, en la trobada que tots dos van celebrar a Barcelona. En un comunicat, el govern de la Generalitat de Catalunya ha informat que estan citats al Palau de Pedralbes més d’un centenar de representants de tots els sectors implicats, entre els quals hi ha les cambres de comerç catalanes, sindicats, patronals, universitats, administracions locals, diputacions i grups parlamentaris. ‘Ha de ser instrument nuclear i de participació per a l’impuls d’una infraestructura que és considerada clau en la promoció econòmica de Catalunya’, ha dit Puigdemont, que representarà el govern català juntament amb el conseller de Territori i Sostenibilitat, Josep Rull, i el d’Empresa i Coneixement, Jordi Baiget. La reunió és la de la part catalana de la taula i paral·lelament es crearà la part valenciana. Després se sumaran esforços per portar les seves demandes de manera conjunta a Madrid el 26 de juny, després de les eleccions. ‘Li avancem al futur govern espanyol que sentirà ben a prop l’alè de catalans i valencians perquè compleixi amb aquest deute històric’, va explicar Puigdemont la setmana passada, mentre que Puig va assegurar que exigirien compromisos concrets a l’Executiu central sobre aquesta infraestructura.

Summary: Puigdemont convoca una reunió de treball per a reclamar el corredor mediterrani


La vaga de treballadors del Metro de Barcelona per la presència d’amiant a la xarxa ha obligat a regular a primera hora l’accés a les estacions de Sagrada Família, Diagonal i La Sagrera, ha informat Transports Metropolitans de Barcelona (TMB). La primera aturada ha començat a les 6 i fins a les 6.30 els trens han circulat al 20%, moment en el qual han passat a fer-ho al 40% en coincidir amb hora punta, fins a les 9.30 hores, i serà de nou del 20% fins a les 10. Després, el servei recuperarà la freqüència habitual fins a la següent aturada, que començarà a les 16 i s’allargarà fins a les 20 interval en el qual els trens funcionaran al 40%. A partir de les 20, el servei tornarà a ser l’habitual, fins que a les 21.35 començarà l’aturada nocturna, amb freqüències del 20% que podran allargar-se fins als 62 minuts, per la qual cosa els trens circularan amb un horari concret que podrà consultar-se a la web de TMB. Els treballadors —que també han convocat vagues pel mateix motiu per a tres jornades de maig— preveuen manifestar-se a partir de les 16.45 hores des del Centre de Control del Metro, al carrer Josep Estivill, fins a la seu de Barcelona en Comú. Una afectació sanitària a la L5 A més del retard per la vaga de treballadors, la freqüència de pas de la L5 està afectada perquè una persona ha necessitat assistència sanitària a l’estació de Badal. ⚠🚇 L5 #metrobcn: freqüència de pas alterada per assistència sanitària a l’estació Badal — TMBinfo (@TMBinfo) April 29, 2019

Summary: La vaga de Metro de Barcelona obliga a regular l’accés a Sagrada Família, Diagonal i La Sagrera


Tot i la seva experiència al laboratori del cercador que domina els avenços tecnològics més importants del món, Mo Gawdat es va proposar fa dotze anys de trobar l’algoritme de la felicitat seguint un dels propòsits de Google. ‘En el cor de Google hi ha la idea que no estem interessats en un producte, sinó a resoldre un problema’, va dir davant un auditori on hi havia inquietuds tant tecnològiques com espirituals. ‘Vaig començar a fer una recerca sobre la felicitat, analitzant centenars de llibres i documentaris, però els termes que feien servir per explicar-ho no els entenia’, va confessar. ‘Com a enginyer, estava convençut que la fórmula de la felicitat havia de ser perdible. Quan es trenca alguna cosa, un enginyer hauria de saber què falla, oi?’ Així doncs, el mètode va començar de manera quantitativa. Va agafar noranta-dos moments de la seva vida en què s’havia sentit bé –escoltant música, estant amb gent que estimava, menjant, etc.– per trobar quina era la línia de tendència. Aquest primer procediment no donava resultats concloents. Finalment, va trobar la variable que ho explicava tot: les expectatives. ‘Cada vegada que t’has sentit bé ha estat perquè s’han complert les teves expectatives, i al contrari’, va dir per explicar tant la sensació de felicitat com l’oposada, la infelicitat. ‘No és el fet allò que et fa feliç o infeliç, sinó la relació d’aquest fet amb les expectatives.’ Aquesta conclusió el portava a descobrir que el cervell era capaç de generar missatges contradictoris i, per tant, abocar la humanitat al conflicte. La mort del seu fill Ali a causa d’un error mèdic, l’any 2014, va ser el desencadenant que posà a prova aquesta recerca i que el va fer decidir a anar abandonant progressivament algunes tasques a Google per dedicar-se a perfeccionar el seu algoritme i escampar-lo per tot el món. El missatge és senzill: ‘El teu cervell et parla i això marca la diferència’, va explicar. ‘Des del punt de vista científic, la infelicitat és l’esdeveniment més estúpid del món. Si és el cervell que et parla, aprèn a agafar-ne les regnes i, si cal, posa-hi un nom per diferenciar-lo de tu mateix. Jo li vaig posar Becky.’ Mentre sentia això, el públic es qüestionava si aquesta fórmula no era una recepta més d’un guru en un món massa individualista. Però l’enginyer situa l’algoritme de la felicitat al mateix nivell que uns altres projectes que representaran un canvi de paradigma radical, com els cotxes sense conductor, les famoses Google Glass, el projecte Loon –que presta servei d’internet per mitjà de globus a l’estratosfera–, culleres antitremolor per a pacients amb Parkinson i xarxes neuronals per al reconeixement de veu i la visió artificial. Mo Gawdat, que d’ara endavant es dedicarà exclusivament a difondre el seu llibre El algoritmo de la felicidad (Zenith, 2018) per tots els continents, ha passat bona part de la seva carrera en tres de les empreses tecnològiques més influents del món: IBM, Microsoft i Google.

Summary: Mo Gawdat: ‘Científicament, la infelicitat és l’esdeveniment més estúpid del món’


L’Audiència espanyola ha obert avui el judici contra el major dels Mossos d’Esquadra, Josep Lluís Trapero, la intendenta del cos Teresa Laplana, l’ex-secretari general del Departament d’Interior Cèsar Puig i l’ex-director de la policia catalana Pere Soler. Les defenses s’han presentat a la sessió de qüestions prèvies dividides. Per un banda Puig i Soler qüestionen la competència del tribunal, però Trapero i Laplana no. L’advocat de Puig, Jaume Alonso-Cuevillas, ha qüestionat la competència de l’Audiència espanyola per a jutjar el cas i ha demanat que es traslladi a l’Audiència de Barcelona. En aquesta primera vista, només hi ha assistit un dels acusats, Pere Soler, tot i que no era necessari. Cuevillas ha assegurat que si l’Audiència espanyola es queda la causa es produirà ‘un canvi en les regles que instàncies europees podrien interpretar com la creació d’un tribunal d’excepció’. Per tal de traslladar el cas a Barcelona, el lletrat ha esgrimit que la jurisprudència en casos de sedició a l’estat espanyol ha estat sempre en mans d’audiències provincials. En la sessió d’avui, Olga Tubau, advocada de Trapero i Laplana, ha assistit a la vista però no ha formulat al·legacions i tampoc no ha qüestionat la competència de l’Audiència espanyola per a jutjar els seus clients. En canvi, el lletrat de Pere Soler, Pau Ferrer, s’ha expressat en termes similars a Cuevillas. Segons l’advocat, la investigació no determina ‘delictes contra la forma de govern’ i ‘no identifica ni un sol fet delictiu’ fora de Catalunya. Per això, ha demanat el trasllat de la causa a l’Audiència de Barcelona o un jutjat ordinari de la ciutat. D’altra banda, el representant de la fiscalia, Pedro Rubira, ha defensat que l’Audiència espanyola és competent per jutjar la causa, ja que l’1-O va afectar ‘el govern de la nació’. A més, ha posat en dubte la ‘imparcialitat i serenitat’ dels tribunals catalans per a jutjar els fets. El ministeri públic demana onze anys de presó i d’inhabilitació per a Trapero, Puig i Soler per un delicte de rebel·lió i la mateixa pena per a Soler i Puig. Per a la intendenta Laplana demana una pena de quatre anys de presó per un delicte de sedició pel 20-S. És previst que el judici no comenci fins després de l’estiu, quan el Tribunal Suprem espanyol hagi comunicat la sentència del judici contra l’1-O. Quan el tribunal hagi resolt, les defenses podran presentar els escrits per a sol·licitar l’absolució i proposar proves i testimonis amb vista al judici. Després, la interlocutòria d’assenyalament fixarà la data de començament del judici i l’admissió o no dels testimonis i les proves de les defenses i de les acusacions. Un tribunal de tres magistrats El tribunal de la secció primera de la sala penal de l’Audiència espanyola que els jutjarà és presidit per Concepción Espejel i el completen Manuela Francisca Fernández Prado i Juan Ramon Sáez Valcárcel. Fernández Prado va donar suport a un vot discrepant en la sentència sobre la cremada de fotografies del rei espanyol en una concentració a Girona, l’any 2007. En contra del criteri de la sala, va considerar que era un fet emparat per la llibertat d’expressió, tal com l’any passat va sentenciar el Tribunal d’Estrasburg. Així mateix, va emetre un vot discrepant en la sentència que condemnava el raper Pablo Hásel a dos anys de presó per enaltiment del terrorisme i injúries a la corona espanyola, perquè també considerava que allò que havia fet el cantant era un exercici de llibertat d’expressió. Tant ella com Sáez Valcárcel, a més, van redactar la sentència que absolia els dinou acusats per la protesta d’encerclar al Parlament de Catalunya del juny del 2011, acusats d’un delicte contra les institucions de l’estat. En canvi, Espejel és el braç del PP a l’Audiència espanyola. Els acusats van demanar-ne la recusació perquè és casada amb un coronel de la Guàrdia Civil, però l’Audiència espanyola va refusar-ho. En canvi, sí que va apartar-se del judici pel cas Gürtel per l’afinitat amb el PP que hom li atribueix. El juny passat, Espejel va sentenciar a presó els joves d’Altsasu per haver-se barallat amb guàrdies civils de paisà després d’un judici en què les defenses i els familiars van denunciar nombroses irregularitats.

Summary: Trapero es desmarca de la cúpula dels Mossos i no qüestiona la competència de l’Audiència espanyola