Quan faltaven pocs mesos per a la consulta del 9 de novembre de 2014, el rei espanyol Juan Carlos I va abdicar. La notícia va agafar de sorpresa gairebé tothom, i l’entronització del nou Borbó, Felipe VI, va obrir un munt d’especulacions sobre l’actitud que tindria envers una Catalunya immergida en un projecte independentista que agafava embranzida. La resposta a l’expectativa que s’obria va anar quedant sense resposta, en un silenci espès que va durar molts mesos, un any ben llarg. Fins que es va anar acostant la data del 27 de setembre de 2015. Aleshores el rei espanyol, que va començar a maniobrar contra una probable victòria independentista a les eleccions plebiscitàries, va entrar en escena, exhibint un tarannà crític i intransigent, fins al discurs del 3 d’octubre del 2017. Avui fa cinc anys que començà el seu regnat, marcat sobretot per la repressió a Catalunya i les conseqüències que ha tingut: el divorci amb el poble català és més profund que mai. Però hi ha hagut uns altres escàndols que el perseguiran per sempre. El cap de l’estat espanyol sortia del silenci sobre Catalunya un any després de ser coronat. Feia discursos advertint que calia respectar la llei, ‘com a font de legitimitat i l’exigència per una convivència en pau’. El juliol del 2015 es va reunir amb Artur Mas; el mes setembre, pocs dies abans de les eleccions, es va reunir amb Barack Obama a la Casa Blanca, i li va arrencar una frase, un compromís amb ‘una Espanya forta i unida’. Eren ben poques paraules, però l’estat en tenia prou per a esbombar-les als quatre vents, aferrant-s’hi, perquè la possibilitat que l’independentisme superés el 50% dels vots els espantava. Passat el 27-S, i amb l’independentisme majoritari al parlament, amb un full de ruta cap a la independència aprovat i una declaració de sobirania que es portava al parlament, Felipe VI va mantenir la pressió. Va fer un discurs molt dur contra la independència de Catalunya al Parlament Europeu, i més endavant va prendre una decisió que palesava una discriminació per ideologia que va acabar d’esclatar el 3-O: el gener del 2016 va refusar de rebre Carme Forcadell com a presidenta del parlament en una audiència pública, com sempre s’havia fet. Forcadell li va haver de comunicar per correu electrònic la investidura de Carles Puigdemont. L’hostilitat era evident, pública i manifesta. I mentre el conflicte català se li agreujava, hi havia una altra preocupació que el rei espanyol feia anys que arrossegava i que s’acostava al desenllaç: el judici pel cas Nóos, que empastifava la seva germana, Cristina de Borbó, i sobretot el seu cunyat, Iñaki Urdangarin. El febrer del 2017 l’audiència de les Illes Balears va notificar la sentència, que absolia Cristina de Borbó, però l’obligava a pagar una multa de 265.000 euros per responsabilitat civil per haver-se lucrat dels delictes fiscals del seu marit. Urdangarin era condemnat a sis anys i tres mesos de presó per haver desviat diners públics. El prestigi de la família reial espanyola s’enfonsava encara més. Poc després, amb la proximitat del referèndum del Primer d’Octubre, Felipe VI va reactivar els discursos adreçats a l’independentisme català, amb un to cada vegada més amenaçador. L’any anterior fou de parèntesi, amb la crisi política espanyola per la incapacitat, durant un any, d’investir un nou president. Finalment fou Rajoy, amb el suport de Ciutadans i del PSOE (que s’abstingué), qui va renovar el càrrec de president, amb una aritmètica difícil al congrés però amb una línia vermella que l’unia als socialistes i a Ciutadans: aturar l’independentisme. La situació política s’aclaria: Rajoy a Madrid i Puigdemont a Barcelona, amb l’aval imprescindible de la CUP al pressupost, i una data: l’1-O. Però abans, el 17 i 18 d’agost, els atemptats gihadistes a Barcelona i a Cambrils ho van sacsejar tot. El govern espanyol, quan faltaven dos mesos per al referèndum, va voler instrumentalitzar-los, políticament i mediàtica. En aquest context Felipe VI va venir a Barcelona, a la manifestació de rebuig contra els atemptats. Els manifestants el van escridassar i xiular; i en va ser un símbol la protesta de David Minoves, que se li va encarar, li va sostenir la mirada i li va ensenyar un cartell que deia: ‘Felipe, qui vol la pau no trafica amb armes.’ Aquell dia molta gent retreia al rei espanyol les relacions de la monarquia espanyola amb l’Aràbia Saudita, considerat un dels règims que finança Estat Islàmic o, si més no, que contribueix a la difusió de la ideologia extremista de què es nodreix. Malgrat aquella protesta, i les denúncies de moltes organitzacions internacionals, l’estat espanyol ha augmentat la venda d’armes al règim saudita i Felipe VI ha facilitat aquests contractes milionaris. Felipe VI amb Mohammed bin Salman, al Pardo, l’abril del 2018. I tot just després d’aquella polèmica, va arribar la tardor del 2017, i el discurs que va fer Felipe VI el 3 d’octubre al vespre, que va sorprendre la gran quantitat de corresponsals i d’enviats especials de mitjans de tot el món que eren ací, pendents dels esdeveniments relacionats amb la independència de Catalunya. El diari Libération va arribar a publicar una portada amb el retrat del rei espanyol de cap per avall. Les conseqüències d’aquella declaració es van notar de seguida, i encara continuen. Va avalar l’a por ellos, la brutalitat policíaca contra una part de la població, novament per una discriminació ideològica, i va donar via lliure a la repressió contra l’independentisme, a la supressió de l’autonomia de Catalunya amb el 155… Les crítiques i els retrets li van arribar de diversos estaments, però foren els ciutadans que van tenir l’ocasió de fer-li-ho notar quan, a començament del 2018, Felipe VI va tornar a venir a Catalunya per assistir a la inauguració del Mobile World Congrés. La cridòria i el repic de cassoles multitudinari contra la seva presència se sentia des de dins del Palau de la Música Catalana, on es feia el sopar de gala. El Borbó deu estar orgullós de la benvinguda a Barcelona.#GoHome pic.twitter.com/WUzev9WFJs — Josep Mª Mis Mar🎗 (@misjosep) February 25, 2018 Felipe VI ha estat declarat persona non grata a molts municipis, i el Parlament de Catalunya el va reprovar. Ho va comprovar novament en el primer aniversari dels atemptats del 17-A, a Barcelona. Li ho va recordar Laura Masvidal, muller de Joaquim Forn, que li va dir: ‘No sóc jo qui hauria de ser aquí.’ El vice-president del parlament, Josep Costa, no va voler donar-li la mà, i el pare d’en Xavi, el nen mort a l’atemptat de la Rambla, li va dir: ‘Clavi un cop de puny sobre la taula i deixi anar els presos polítics. La meitat dels independentistes l’aplaudiran.’ Felipe VI va respondre a aquestes paraules: ‘Jo no puc fer-hi res.’ I el pare va insistir-hi: ‘Qui mana a Espanya? Clavi el cop de puny.’ Felipe VI va repetir que no podia fer-hi res i se’n va allunyar. No tan sols no hi va fer res, sinó a l’inrevés: tot just començat el judici contra el procés, el mes de febrer d’enguany, el rei espanyol va pronunciar unes paraules en públic, en acte insòlit d’ingerència, reafirmant la posició que els fiscals havien fixat en la primera sessió al Tribunal Suprem. ‘No és admissible apel·lar a una suposada democràcia per sobre del dret, perquè sense el respecte a les lleis no hi ha ni convivència ni democràcia, sinó inseguretat, arbitrarietat i, en definitiva, fallida dels principis morals i cívics de la societat.’ Deixava clar a Marchena i a tot el tribunal com s’ho havien de mirar, com havien de culminar el càstig.

Summary: Els moments que empaitaran per sempre Felipe VI i la seva obsessió amb Catalunya


La consellera de la Presidència i portaveu del govern, Elsa Artadi, ha reaccionat a les declaracions del ministre d’Exteriors espanyol, Josep Borrell, aquesta matinada a Nova York on ha dit que ‘costarà vint anys’ reconstruir el poble català. Artadi ha afirmat que ‘no necessiten vint anys per resoldre la situació a Catalunya. La portaveu del govern ha defensat que el poble català ‘està unit, cohesionat, és pacífic i plural’ i el fet de ser plural, ha reiterat, ‘precisament és una de les fortaleses’. ‘Sempre hem viscut i conviscut en aquesta diversitat de la qual n’hem tret pit tota la vida’, ha remarcat Artadi. ‘Això ens permet ser més dinàmics i encarar el futur amb molta més força’, ha afegit. Per la seva banda, la consellera de Justícia, Ester Capella, ha demanat a Borrell, que ‘rectifiqui’ perquè considera que te una ‘visió esbiaixada’ del que passa a Catalunya.

Summary: Elsa Artadi i Ester Capella responen a Borrell sobre les seves declaracions sobre la unitat del poble català


Empar Moliner (1966) acaba de publicar llibre nou. És que abans no érem així (Columna) són 233 planes dividides en onze contes contundents, amb uns protagonistes de duresa més que considerable. Moliner desplega un realisme cru i grans diàlegs, però aquesta vegada també hi ha un punt d’humor evident. Articulista molt llegida als diaris, i escoltada a la ràdio, l’escriptora Empar Moliner parla en aquesta entrevista del seu nou llibre, de tècniques narratives, d’autors que l’han influït i de la infantesa perduda. Cita VilaWeb a Sant Cugat del Vallès. —Les protagonistes del llibre són dones vivint duresa. Desesperació. Cruesa. —Em surt això. I en aquest llibre, crec, hi ha més humor que en l’últim. Però sí, hi ha la depressió de sempre. Això que no falti, sobretot. Però he tingut ganes de divertir-me. I m’agrada quan m’expliqueu que rieu en segons quin paràgraf. M’agrada molt. —La majoria de les protagonistes, dones. —Jo mai m’hi fixo, si els protagonistes són homes o dones. És totalment casualitat. La majoria dels contes són dones, sí. Però no tots. Per exemple, en el conte distòpic el protagonista és un home. —Conte distòpic? —Sóc una gran fan del realisme. Podria dir, fins i tot, que m’agrada el costumisme, fins al punt que un dels contes, en un apartat, l’he dedicat a Josep Maria Folch i Torres, rei del costumisme. Jo vaig aprendre a llegir amb ell. Però ara he fet un conte distòpic, sobre un món no llunyà on algunes pràctiques sexuals ja són proscrites. Per exemple, el coit heterosexual. En un futur no llunyà el coit heterosexual pot estar proscrit. I aquí el protagonista és un home, regidor d’un partit. L’home lliga amb una noia i ella li diu: digues-me puta. I ell respon: No! No t’ho puc dir! La cosa políticament correcta, tu. El coit heterosexual proscrit és una distopia que podria arribar. Hi ha una altra història en què explico una baralla matrimonial i el protagonista podria ser un home o una dona. El lector pot triar. Perquè a mi m’agrada explicar que qualsevol parella (home home, dona dona, dona home, un trio) acaba sucumbint a les misèries matrimonials. —Quan escriviu? —Escric quan es fa de dia. De sis a vuit del matí. Amb un ordinador amb la pantalla molt gran i del qual no sé la marca. Prenc notes en llibretes que la gent em regala. —Per què escriu, l’Empar Moliner? —Hi ha respostes que han donat escriptors, a la vida, que m’agraden, tot i que poden ser mentida: escric perquè no ho puc evitar. Escric perquè m’estimin. Jo escric, potser, perquè hi ha coses del món que em sorprenen tant, em flipen tant, que necessito compartir-les. —Sánchez Piñol diu que les escoles d’escriptura a Catalunya són necessàries i molt útils. —Té raó, en Piñol. A Amèrica els grans autors han estat professors d’escoles d’escriptura. I han sortit de l’escola d’escriptura. Carver n’és un. Aquí hi ha l’Ateneu, amb la Mercedes Abad, que em sembla molt bona professora. Jo ara amb el diari Ara faig dos minicursos de tres hores sobre escriure. —I què hi explicareu? —Que allò que expliquem, en el fons, tant se val. La qüestió fonamental és qui ho explica. No és el mateix una primera persona que una tercera persona. Què té de maca la primera persona? Que el narrador no és omniscient. No ho sap tot. I que pots fer un narrador poc de fiar. Et pot estar mentint. És la tesi d’El que queda del dia, de Kazuo Ishiguro. Que ben fet! —I la tercera persona? —Jo en faig servir una d’una mica falsa, que no és gaire neutra, sinó amb intenció. Falsament et poses en el cap del personatge que interactua. Els escriptors que m’és m’agraden fan això. —Consells per a escriure? —Com més cotilles et poses, més creatiu ets. Si et diuen ‘escriu el que vulguis’ et pots quedar en blanc. Si et posen una cotilla (‘escriu un personatge que fa una cosa i diu la contrària’), pum! Mil idees. —Com es fa un bon diàleg? —Escoltant molt. Que no sempre vagi a barraca. Que no siguin frases perfectes i acabades. I que els personatges repeteixin clixés. ‘És que jo i la tecnologia…’ Jo sempre hi poso clixés, als diàlegs. —Quins noms de personatge feu servir, als contes? —Com que jo tinc un nom lleig, em costa molt de posar personatges de la meva generació que siguin bonics. Quan veig novel·les amb protagonistes que es diuen Júlia sempre penso, apa, un altre nom bonic. Jo poso Mari Carme, Montserrat. —A quina llibreria aneu? —Casa Usher, al carrer Santaló de Barcelona, entre d’altres. Amb el llibreter d’abans érem molt fans, tots dos, de Denis Johnson. Ara s’ha mort. Fins i tot vam fer un taller literari de Denis Johnson. —Qui us ha ensenyat a escriure? —El meu professor ha estat llegir amb intensitat. He après llegint. Mercè Rodoreda m’agrada molt i no escriuria mai com ella. Però és molt interessant copiar-la. Jo ho faig. A vegades quan no sé què fer copio finals de capítol de Mercè Rodoreda. N’aprens les cadències. Que bona que és. Quina cadència. La Víctor Català té un llenguatge col·loquial que flipes. La copio a vegades. O Cheever. Aquest potser és l’autor que m’agrada més. Novel·les, més que contes. L’he de llegir en original, però amb la traducció al costat. Salinger el puc llegir més en anglès. El vigilant del camp de sègol. Mira, pell de gallina. Només pel títol, i pel que significa, em poso a plorar. L’home recollint nens, a mig camp de sègol, perquè els nens no caiguin pel barranc. Meravellós. De Salinger, n’he llegit les biografies. Les biografies m’agraden molt. La que va fer Martin Amis sobre el seu pare, per exemple, Experiencies, és molt interessant. Explica el pare, Kingsley Amis, escriptor bevedor. I explica que els darrers dies de la seva vida, amb la màquina d’escriure, només escrivia la paraula gavines. Gavines. Gavines. —I el pare d’Empar Moliner, qui era? —Mon pare anava entrant i sortint de la presó. Deutes. Fa dos Nadals que es va morir. Ja podem escriure-ho. Al final de la vida vaig tenir-hi bon rotllo, però al començament no va ser un pare fàcil. Jo me’n vaig anar de casa corrents amb disset anys. Era una tela, el meu pare. Ell es va anar fent gran, jo també, i un dia vaig pensar: no vull que es mori sense haver-ho arreglat, tot això. Va conèixer la filla i l’Àlex. I de tant en tant venia a casa. —I d’on venia, el vostre pare? —El meu avi era un republicà menjacapellans brutal. Sempre parlava de la República. Em posava la Internacional. I el meu pare era el seu fill únic, i va ser molt franquista. Tenia un rellotge amb la cara de Franco. La meva mare es va enamorar d’ell al Centre Moral de Gràcia. La meva mare era una dona de casa seva. Treballava a Gallina Blanca, i quan es va casar va deixar la feina. Som sis germans. Jo sóc la gran. Tot nois menys jo. —I a casa el vostre pare, quins llibres hi havia? —Els del meu avi, de Josep Maria Folch i Torres. Eren al galliner. Al poble tenia la bibliotecària que m’anava passant llibres. Però de seguida em va quedar petit. Per a mi, la descoberta va ser Bukowski. Que fort, aquest, quan el vaig llegir. Els poemes de Bukowski són emocionants. És un humanista. Passa que amb Bukowski hi ha tot el porno i és un autor molt mal llegit. Quan van traduir La màquina de cardar (que vaig lluitar perquè li posessin cardar) en vaig fer un pròleg. Per explicar que està mal llegit. Ell és l’autor que dic, això, això. —De nena lectora a nena estudiosa? —No. Vaig deixar-ho a tercer de BUP. No vaig fer ni COU. Vaig fotre el camp de casa. Va passar un grup de teatre pel poble i me’n vaig anar amb ells. La Farinera. Vam fer d’esquàters a Gallecs. Tot el hippisme de la comarca estava allà. Dels disset anys als vint-i-cinc, allà. Fèiem el pallasso amunt i avall. Faig tota una vida d’amunt i avall fins als trenta, fins que publico el meu primer llibre de contes, el 1999. Trenta-tres anys. Però diria que faig vida d’excessos fins que en tinc trenta-nou i sóc mare. A partir del llibre de contes, em van anar sortint seccions a la ràdio i a la televisió. Aleshores pagaven millor. I amb un article la setmana i dues seccions, podies trampejar. Mira si han canviat, les coses. Podeu comprar És que abans no érem així a la Botiga de VilaWeb

Summary: Empar Moliner: ‘En un futur no llunyà el coit heterosexual pot estar proscrit’


El jutjat d’instrucció 47 de Madrid ha admès a tràmit la denúncia d’un sindicat policíac contra l’humorista Dani Mateo per haver-se mocat amb la bandera espanyola en un programa de La Sexta. El jutjat investigarà Mateo pels delictes d’odi i ultratge a símbols nacionals. L’han citat a declarar dilluns vinent, 26 de novembre, com a investigat. La denúncia del sindicat parlava de ‘ofensa a Espanya, els seus símbols i, per tant, a tota la societat democràtica’ amb motiu de l’acudit televisiu al programa ‘El intermedio’ de laSexta. Després de les crítiques, el programa va demanar perdó. A l’esquetx, Mateo recitava el prospecte del medicament Frenadol, amb gran solemnitat i amb l’himne espanyol sonant de fons. En un moment determinat, esternudava i es mocava amb la bandera espanyola. La broma continuava amb el còmic demanant disculpes. Tanmateix, La Sexta va cedir a les crítiques i va retirar el vídeo.

Summary: Un jutjat madrileny investigarà Dani Mateo per haver-se mocat amb la bandera espanyola


La llei d’arrendament urbans del 2013 torna a ser vigent. El fet que el congrés espanyol hagi tombat el decret del govern de Sánchez per a regular els lloguers té una conseqüència immediata: en termes legals, es torna a la situació anterior al 19 de desembre de l’any passat, dia en què el BOE va publicar el decret. Els lloguers acordats aquests darrers 34 dies seran de cinc anys Això significa que els nous contractes de lloguer s’hauran de fer d’acord amb aquella llei. Tanmateix, els lloguers pactats entre el 19 de desembre i el 22 de gener seran vàlids amb les condicions del decret llei suspès avui. Això significa, per exemple, que aquests lloguers tindran una durada de cinc anys, amb tres de pròrroga, mentre que els que es facin a partir d’avui seran de tres anys amb un de pròrroga. El govern espanyol ha anunciat ràpidament que treballa per pactar, especialment amb Podem, un projecte de llei que pensa que tindrà a punt abans de quinze dies i que consolidarà els canvis que instaurava el decret i suavitzarà les tensions que han fet que una part de l’esquerra s’hi oposés. El govern espanyol també té la possibilitat d’aprovar un nou decret llei i intentar que sigui aprovat més endavant. Aquests canvis que establia el decret, i als quals s’han pogut acollir els contractes fets entre el 19 de desembre de 2018 i el 22 de gener de 2019, incloïen una durada més llarga dels contractes (de cinc anys quan l’arrendador és una persona física i de set quan és una persona jurídica) i les pròrrogues de tres anys. En el decret es pretenia canviar la norma aprovada pel govern del PP el 2013 que limitava els contractes a tres anys i les pròrrogues a un. Mentre no es faci una nova llei o no s’aprovi un nou decret llei, aquest tornarà a ser el marc legal. Un altre aspecte que regulava el decret i que ara s’ha bandejat era la possibilitat de fer obres a l’habitatge o local que impliquessin apujar el preu del lloguer. Aquestes obres només es podien fer de comú acord i sempre que fossin millores –és a dir, que en restaven al marge les obres necessàries. Una altra novetat que introduïa la norma tombada al parlament era que quan un fons comprava tots els pisos d’un immoble les autoritats autonòmiques tenien preferència per a adquirir-lo. El decret llei suspès avui al parlament feia més fàcil de penalitzar els pisos buits i establia que, abans de fer un desnonament, calia consultar els serveis socials i concedir una moratòria d’un mes després d’haver-lo comunicat. Un decret que fa curt El decret ha estat tombat també amb els vots d’una part de l’esquerra, que considera que fa curt per a atendre les necessitats actuals. Particularment, se’n critica el fet que no es posin límits a l’augment dels preus de l’habitatge. Podem també volia incloure-hi que els ajuntaments poguessin limitar el preu màxim del lloguer, una definició clara de què és un habitatge buit i un pre-avís de sis mesos en el contracte d’arrendament.

Summary: Tres anys o cinc? Què passa amb els lloguers després de la derrota del decret de Pedro Sánchez?


El Jutjat penal número 31 de Madrid ha absolt per falta de proves el PP d’un delicte de danys informàtics per la destrucció dels ordinadors que utilitzava l’ex-tresorer Luis Bárcenas a la seu del partit fins al gener del 2013. El magistrat Eduardo Muñoz de Baena també ha absolt l’ex-tresorera de la formació política Carmen Navarro, el cap de l’Assessoria Jurídica Alberto Durán i el responsable del departament informàtic del partit José Manuel Moreno per aquest mateix delicte i pel delicte d’encobriment. La fiscalia, que no va acusar en el procediment, va sol·licitar en línia amb les defenses que s’apliqués la ‘doctrina Botín’ per a evitar celebrar el judici, tot i que la pretensió va ser desestimada i es va celebrar la vista amb l’acció popular com a única acusació. El jutge ha dictat la resolució dos mesos després de l’última sessió del judici, que va tenir lloc el passat 28 de juny, i ha acordat, juntament amb l’absolució, condemnar a costes les acusacions populars exercides per Izquierda Unida, ADADE i l’Observatori Desc, tal com sol·licitava la defensa del Partit Popular.

Summary: El jutge absol el PP per la destrucció dels ordinadors de Bárcenas


La batllessa de Barcelona, Ada Colau i el senador nord-americà Bernie Sanders han posat en relleu la necessitat de construir aliances per frenar l’auge de l’extrema dreta. Així ho han manifestat durant la trobada que tots dos han compartit en un acte organitzat pel Sanders Institute a Burlington (Vermont). ‘Enfront de la dreta que alimenta la por dels nostres veïns, necessitem construir esperança’, ha dit Colau, segons recull un comunicat de BComú. ‘Amb aliances construïdes des de baix, podem vèncer als Salvinis, Bolsonaros i Trumps del món’, ha afegit. A la taula rodona també hi ha participat l’ex-ministre de Finances grec, Yanis Varoufakis; l’economista Jeffrey Sachs; Niki Ashton, membre de Canadian House of Commons; i l’economista i periodista David McWilliams. L’alcaldessa de la capital catalana ha remarcat la importància d’aquesta iniciativa. ‘Ara mateix la racista, violenta, homòfoba i sexista extrema dreta s’està organitzant. Necessitem amplificar totes les alternatives que estem construint al voltant del món. Per provar que no estem sols i que el canvi és possible’, ha manifestat Colau. Per la seva banda, el senador nord-americà ha manifestat la seva preocupació per com la dreta està governant els Estats Units: ‘Trump va ser president perquè ningú no parlava del dolor que hi ha en aquest país. Des que ell governa, l’expectativa de vida ha caigut per tercer any consecutiu. Cal que desenvolupem una agenda que atengui els problemes de tots els ciutadans, no només de l’1%’. Segons Sanders, els populismes ‘manipulen els greuges de la gent’ i fan creure que els culpables són els que no ho són. És per això que ha apostat per ‘unir’ els ciutadans i contradir aquests missatges. ‘El nostre enemic no és un immigrant mexicà que recull fruita. És Wall Stret, són les petrolieres, són les asseguradores, les farmacèutiques. Ens hem d’unir’, ha reiterat.

Summary: Colau i Sanders, units als EUA contra Trump, Bolsonaro i Salvini


El Consell de Ministres espanyol ha formalitzat avui el nomenament de Gloria Isabel Calero Albal com a nova delegada del govern espanyol al País Valencià i d’Aina Calvo a les Illes Balears i Pitiüses. Teresa Cunillera continuarà com a delegada a Catalunya. Calero va nàixer l’any 1954, i va realitzar els estudis d’infermeria en la Universitat de Múrcia. Ha desenvolupat diferents llocs de gestió com a infermera durant l’exercici de la seva professió, la qual va iniciar el 1974 fins a l’actualitat. D’ençà del 2016, ocupa el càrrec de directora d’Infermeria del Departament de Salut de Sagunt. Va començar la seva carrera política com a regidora d’Igualtat i de Serveis Socials a l’Ajuntament de Sagunt en la legislatura de 1995-1999. Posteriorment, durant la legislatura del 2003-2007 va ser batllessa de la ciutat. Així mateix, entre els anys 2000 i 2004 va ser membre de l’Executiva Federal del PSOE. Calvo, que va ser batllessa de Palma entre 2007 i 2011, fins ara era directora de l’Agència Espanyola de Cooperació Internacional per al Desenvolupament (Aecid). És llicenciada en Filosofia i Lletres, doctora en ciències de l’Educació i professora de Pedagogia i Psicologia en la Universitat de les Illes Balears. Ha estat diputada del PSIB al parlament, subdirectora general de Cooperació i Promoció Cultural Exterior, en la Direcció General de Relacions Culturals i Científiques i co-presidenta del Consell de Municipis i Regions d’Europa.

Summary: Gloria Calero i Aina Calvo, noves delegades del govern espanyol al País Valencià i les Illes


Raphael Nagel (Alemanya, 1970) va treballar durant 17 anys a la banca, sobretot al Deutsche Bank. Però l’any 2010 un infart va provocar que canviés la seva visió del món. Ara ha deixat la banca i porta Exante Merchant Bankers on ajuda a reestructurar el deute a empresaris i institucions, i també ajuda a famílies a través de la Fundació Nagel. Totes dues establertes a la ciutat de Barcelona, on viu. Nagel ha escrit el llibre ‘Turbocapitalismo: los maestros de la quiebra‘ (Kant Edicions) on fa una demolidora crítica al sistema bancari des de dins, i dóna consells al lector que s’hagi vist atrapats pel banc. —Qui ve a la fundació Nagel a demanar ajuda? —Mira, aquesta setmana ha vingut una noia de 25 anys que es gasta 200 euros al mes en tabac. Ingressada en un hospital per problemes mentals, aquesta noia té 23.000 euros de deute. Guanyant 800 euros al mes. Es volia suïcidar. És el punt on veig que jo no sóc capitalista, sinó el contrari. La noia s’ha d’alliberar d’aquest deute i nosaltres l’ajudem. Per exemple, l’informem que el banc no pot deixar-la a zero. La llei obliga que per sota de 970 euros no els poden tocar. Diguin què diguin al banc. Hi ha una quantitat mínima que tens el dret de quedar-te. —Qui més? —Un empresari que fracturava més d’1,8 milions a l’any, del sector cultural. Un drama autèntic perquè li donen refinançament a 5 anys. En cinc anys ho ha de tornar tot: això vol dir que ha de tornar 21.000 euros al mes. És de bojos. 250.000 a l’any. Tot són ajudes a curt termini, que no serveixen de gaire. També intentem ajudar-lo. —Cobreu per aquests serveis? —Cobrem a les empreses. No cobrem a les persones físiques, no. Els atenem, i els busquem solucions. I ara també fem tallers d’educació financera amb l’ajuda de diferents ajuntaments. Volem arribar a la població en general. El primer any volem arribar a 500 persones. Tu saps que pagues un 29% d’interès per la Visa? Com s’ha de llegir una hipoteca? Donem formació d’aquest tipus. —Els bancs també fan cursos d’aquests. —Sí, i això és com si un narcotraficant t’expliqués com deixar la droga. O que la Coca-Cola t’expliqués com fer una bona dieta. No lliga. No és seriós! Aquí algun banc ha vingut perquè volien col·laborar i els hi he dit que no. Home! És absurd. —Xoca escoltar un exbanquer dient aquestes coses. —Jo em sento políticament liberal, però no econòmicament: ha d’haver-hi límits. I més quan veig l’espoli dels darrers cinc anys. L’1% s’ha inflat i el 99% s’ha empobrit. Doncs a l’estat se segueix votant els mateixos! És increïble i difícil d’entendre per gent com jo. Entres altres coses, suposo, perquè la premsa econòmica ens ven una fal·làcia, que no té ni peus ni cap. És un sistema manipulat per molt poca gent. I aquesta és la principal dada: fa 3 anys hi havia 100 persones que tenien el 50% de la riquesa del món. Doncs ara en són 62. El turbocapitalisme és això, l’autodestrucció del sistema. I a l’estat, igual, perquè aquí hi ha 30 persones que tenen tant com el 30% més pobre. Com a economista i persona, em revolta. —Al seu banc vostè reestructurava empreses. —Sí, jo em dedicava a la reestructuració del finançament d’empreses. Quan una empresa va malament has d’intentar que funcioni. I lamentablement la reestructuració només s’entén de manera restrictiva: fer fora gent. Però s’obliden de l’altra via: l’expansiva, jugar a la carta contrària. Ampliar i no reduir. I d’aquesta se n’obliden. —A l’estat espanyol també passa? —És terrible. En la majoria dels casos, els concursos de creditors acaben en liquidacions. Per què? Doncs perquè la majoria dels administradors concursals són lletrats, gent del sistema jurídic. No tenen ni idea de com reestructurar una empresa amb 100 milions de deute. I en moltes ocasions a l’administrador concursal se’l paga per casos. Com més casos, millor. Per a ells els resultava rendible portar les empreses a la liquidació. Així hem destruït llocs de treball de manera massiva. —Quina seria una solució? —Jo escolliria els administradors pel seu currículum. Quants llocs de treball ha estat capaç de salvar, en el passat? Quina devolució de crèdit, de passiu, ha aconseguit en el passat? Aquí he vist expedients concursal que fan plorar. Ni sumar, sabien! —Un exbanquer que parla de reintroduir certs aspectes del marxisme. Déu n’hi do. —Haver nascut a Alemanya, ajuda. Durant la meva infantesa Alemanya estava dividida i vam poder contrastar les diferències de l’est i de l’oest. Era magnífica, per exemple, la solidaritat a l’est. A l’est a vegades demanaves un cotxe i tardaven… dotze anys a rebre’l. Doncs s’ajudaven entre ells. Ara, jo he vist que el sistema a l’est no funcionava, perquè al costat d’això hi havia els privilegiats. Gent que ho tenia tot. Es va veure quan va caure el mur de Berlín. Els supermercats dels dirigents de l’est no tenia res a envejar als supermercats de luxe de l’oest. I la gent, dotze anys esperant un cotxe. Per tant, jo sóc capitalista democràtic. De moment no he trobat forma millor. Però a l’est veies com funcionaven les guarderies i l’educació infantil, i estaven tan ben organitzades que a l’oest els vam copiar. Hem intentat salvar les coses del seu sistema que funcionaven. —El president de l’Equador Rafael Correa va venir a l’estat espanyol i va dir en veu alta que és indecent que tanta gent perdi la casa i a sobre deguin els diners. Dels pocs polítics que vaig veure aixecar la veu pels seus. —Correa va dir una cosa de la qual n’estic convençut: la banca ha d’assumir els seus riscos. I Correa també va alliberar el deute de molta gent. A veure, si perds la casa, el banc no et pot reclamar, a sobre, més diners. És absurd. Com vols que la persona et pugui tornar diners, amb un deute que no li permetre finançar-se de nou? No és millorar alliberar el deute, que trobi feina, i torni a pagar impostos? No és pràctic, sinó. —Hi ha gent que diu que el liberalisme no és mai pràctic, sinó sàdic. —Totalment d’acord. El proper llibre es dirà Esclaus del deute. És absurd i s’ha de canviar. Però Correa va fer una altra cosa: també va alliberar els deutors del deute amb l’estat, amb la Hisenda i la Seguretat Social. Aquí no es fa. Tot just, i amb prou feines, et pots alliberar del deute privat. Tardaràs cinc anys, i això és massa temps d’espera. A Anglaterra o França, és només d’un any. Per això allà les entitats van molt més en compte a qui donen crèdits. Es poden trobar que en només un any no el paguen, perquè no poden. —Hi ha 15 bancs a l’estat espanyol. Quants n’hi ha a Alemanya? —A l’estat hi ha quinze bancs i a Alemanya n’hi ha 1850. T’ho repetiré: 1850. I a Espanya dels 15 bancs, només quatre controlen el 80% del mercat. I ara seran tres, els que controlaran el 90%. Allà són 1850. Tu mateix. —Què és l’interès negatiu? —Que deixar diners al banc et costi diners. És el que es vol fer a Occident, per no entrar en l’estancament del Japó, on tenen un creixement zero des de fa dècades. Aquí el pla és eliminar els diners en efectiu. Hi ha països on ja és difícil pagar en efectiu. Tot és targeta. Volen que els diners no estiguin quiets al banc, perquè volen el consum. I el consum és el que ho desequilibra tot. Hi ha un pla que els periodistes no han vist: el 2018 la comunitat europea té previst retirar els diners en efectiu. Sí, el 2018. I que el bitllet més gran en circulació sigui de cinc euros. Un pla que ningú comenta. La idea és que els diners del banc surtin dels bancs i creixi el consum. I això beneficia l’1%. —Com veu les pimes? —L’1% són els capitalistes, no les pimes! Un petit empresari no és cap capitalista. És algú que crea llocs de feina. Més del 50% dels llocs de feina, i més del 80% dels impostos, provenen de les pimes. Sense ells n’anem tots avall. Si haguéssim de viure de les multinacionals aniríem tots a la merda. I amb perdó. Hem de canviar la visió. Ho veiem als Estats Units: el 30% del finançament de les empreses prové de la banca. Això vol dir que el 70%, no. Hi ha sistemes alternatius. —M’ho conec. Tinc familiars als EUA que han demanat el crèdit per estudiar no al banc, sinó a un senyor ric. —Tots pensàvem que el gran problema als EUA eren els crèdits al consum. I no. Són els crèdits als estudiants. Obama va tornar el seu crèdit d’estudiant quan tenia 40 anys. La seva dona, Michelle, a 43 anys. Cada cop costa més tornar els crèdits perquè l’augment de sou és menor i el termini d’amortització és més llarga. A sobre, el crèdit als estudiants no et permeten declarar-te en fallida. En la resta de casos, sí. Per això apareixen sistemes alternatius de buscar crèdit. És realment absurd: per voler acumular coneixements en una universitat han d’estar pagant durant dècades? No s’entén. I més quan depenen de la zona on vius, als EUA però també a Barcelona, aniràs a un col·legi públic, concertat o privat. I aixo conformarà la teva vida professional. Des de l’escola bressol ja es decideix el teu futur. —A Alemanya també deu passar —No. Jo vaig anar a un col·legi públic: un era el fill de l’escombriaire, i l’altre el de l’alcalde. La privada no arriba al 5%, a Alemanya. Tothom va a la pública. On el pijo deixa de ser tant pijo, i el macarró, tant macarró. Es crea un cert equilibri. Hi ha influència mútua. L’home és molt el seu entorn. Si el teu entorn és variat socialment, doncs molt millor. —No hem rescatat a Grècia, sinó els bancs grecs —Aquest és un punt de vista alemany. T’ho explico: l’exposició de risc dels bancs alemanys era relativament baixa, amb Grècia. No era un mercat principal. Però per motius de macro política, en canvi, la banca francesa sí que estava exposada al risc que els grecs no tornessin els diners. Per això es va convèncer als alemanys que compressin crèdit als bancs francesos. La banca s’està polititzant i la política financiaritzant. La divisió de poder desapareix i provoca drames. No hem finançat el poble grec. Hi ha un gran patiment. Hi he anat fa poc, i havia d’anar amb compte en dir que sóc alemany. Hi ha molt d’odi. La UE està portada per una política alemanya i tot el model està adaptat al nostre model. Però Espanya no és Alemanya. Espanya vivia del consum interior, interès elevat, i cada tres o quatre anys, deflació, i endavant. Alemannya, de les exportacions. Entenc que la gent es queixi d’Alemanya, però vull afegir un matís: és la política del govern, no la dels alemanys. La política alemanya és un prejudici per a la UE. I portarà a un nou fracàs. Sense dubte.

Summary: Raphael Nagel: ‘La comunitat europea té previst de retirar els diners en efectiu l’any 2018”


El Palau Sant Jordi de Barcelona acull aquesta nit un macroconcert, organitzat per la campanya ‘Casa nostra, casa vostra’, que no només vol denunciar la situació en què es troben milers de refugiats sinó també fer pressió per accelerar-ne l’acollida a casa nostra. Altres ciutats del país han organitzat diverses activitats aquestes últimes setmanes amb el mateix objectiu, i la setmana vinent es farà, també a Barcelona, una manifestació que es preveu multitudinària. La mediatització de la campanya ha coincidit amb unes dades vergonyoses de la Unió Europea que deixen clar que els estats membres només han reubicat una minsa part dels refugiats que ja s’estaven a Grècia i a Itàlia i que s’havien compromès a recol·locar. A dia d’avui, els estats de la Unió Europea han acollit només 11.960 refugiats procedents d’Itàlia i Grècia dels 160.000 a què s’havien compromès. Una xifra totalment insuficient si es té en compte que durant el 2016 van arribar 181.436 persones únicament a Itàlia. L’estat espanyol és el sisè estat de la Unió Europea que ha acollit més refugiats arribats a Grècia i Itàlia: 744. És una xifra molt inferior al seu pes dins la Unió, perquè representa l’11% de la població de la UE (descomptant Grècia i Itàlia) però només n’ha acollit el 6% del total. A més, s’havia compromès a acollir-ne 15.000 en un període de dos anys. Els Països Baixos, Portugal i Finlàndia, amb una població molt inferior a l’espanyola, n’han acollit més que l’estat espanyol. D’una altra banda, el Regne Unit, Hongria i Polònia encara no han reubicat ni un sol refugiat. Tanmateix, la tendència a la UE ha estat a l’alça en els darrers mesos, i durant el desembre se’n van reubicar gairebé 2.000. Pel que fa als refugiats que es troben fora de les fronteres de la Unió Europea, els estats es van comprometre a acollir-ne 22.000 fins al setembre de 2017, i de moment n’han acollit 13.968. La xifra inclou 3.098 persones de l’acord amb el govern turc, pel qual per cada expulsat de Grècia cap als camps turcs, Europa n’acull un procedent de Turquia. D’aquests, l’estat espanyol n’ha acollit 289. Per què gairebé no s’acull? Les competències per a acollir són exclusives del govern espanyol i depenen només de la voluntat política. Més que no pas facilitar l’arribada de refugiats, l’estat espanyol l’ha obstaculitzada. Un exemple és el sabotatge del pacte entre Barcelona i Atenes del 16 de març de 2016 per a acollir 100 refugiats, que havia de servir com a pla pilot. L’operació no va ser autoritzada pel govern espanyol. En la mateixa línia, la Generalitat Valenciana va oferir de portar 1.100 refugiats en un vaixell, en col·laboració amb Baleària. La proposta també va ser rebutjada. Per la seva banda, Generalitat i Parlament de Catalunya van aprovar d’acollir 4.500 refugiats, instant el govern espanyol a fer les gestions necessàries al respecte, però la resposta ha tornat a ser negativa. La poca disposició dels estats ha fet algunes ciutats s’hagin organitzat en diverses iniciatives, com ara Solidarity Cities, tot i que l’estat té la competència exclusiva sobre dret d’asil. En aquest sentit, Barcelona ha posat en marxa el programa Nausica, que pretén acollir cent refugiats que han quedat exclosos del pla estatal. Per la seva banda, el govern català està preparat per a acollir 1.200 persones amb caràcter d’urgència. L’any 2016 es va passar de 28 refugiats a 450. Només falta la voluntat de l’estat. Les xifres i les propostes d’acollida ara mateix són simbòliques. Tal com recorda Aleix Sarri, la ciutat de Bremen, tres vegades més petita que Barcelona, han rebut 10.000 refugiats. I Baviera, 4.500 cada dos dies. Un 37% dels arribats a Grècia eren nens, i un 21%, dones. La situació ha fet que la societat mobilitzés. La campanya ‘Casa nostra, casa vostra’ ja ha recollit més de 50.000 signatures i ha organitzat diversos actes, com el mosaic al Camp Nou coincidint amb el partit de Copa els més destacats un mosaic en el Camp Nou coincidint amb la Copa, el macroconcert d’aquesta nit, o la manifestació de dissabte vinent, que sortirà de la plaça d’Urquinaona a les quatre de la tarda. També cal destacar que més de mil persones s’han inscrit per ser mentors voluntaris del Programa Català de Refugi i ajudar a la inserció de refugiats. Això significa que actualment hi ha el doble de voluntaris que de refugiats. Europa a la cruïlla No sembla pas que la situació hagi de millorar en els mesos vinents. Enguany hi ha eleccions als principals estats de la Unió Europea, on creixen els partit xenòfobs i d’extrema dreta, encara més després del Brexit i de la victòria de Donald Trump als Estats Units. El 15 de març hi haurà eleccions als Països Baixos, on el xenòfob Partit per la Llibertat de Geert Wilders pot ser primera força electoral. El 23 d’abril hi haurà la primera volta de les presidencials franceses, on Marine Le Pen pot ser la candidata més votada, mentre que a les eleccions alemanyes de setembre Alternativa per Alemanya es pot convertir en tercera força. Més enllà, el Regne Unit començarà un Brexit centrat en el control de la immigració. Els resultats electorals poden marcar el futur d’Europa. Una enquesta de la Chatham House, un dels think tank més reconeguts, assegurava que un 55% dels europeus estava a favor d’aturar la immigració musulmana. El grau d’acord a no permetre l’entrada era especialment alt a Polònia (71%) i Hongria (64%), estats que ja no participen en la reubicació dels refugiats. Però també era majoritari a Àustria (65%), Alemanya (53%) i Itàlia (51%). L’estat espanyol, on l’arribada de refugiats ha estat mínima, és on hi ha un rebuig menor (41%). Però si aquest rebuig es tradueix en un enrocament de les posicions, pot significar la fi de l’esperit mateix de la Unió Europea de defensar les llibertats i els drets humans. Cal remarcar que actualment només un 7,6% de tots els refugiats del món es troben a la UE, i que el milió que hi ha arribat només representa el 0,2% de la població europea. Dels 65,3 milions de refugiats i desplaçats del món, el 87% es troben en països en desenvolupament, i la xifra ha anat creixent, atès que fa deu anys la proporció era de 70% – 30%. Els que reben més refugiats són estats en desenvolupament com ara Jordània, Pakistan, Iran, Etiòpia, Kenya, Líban, Txad i Turquia.

Summary: Les vergonyoses xifres d’acollida de refugiats a Europa


Ester Pujol (Manlleu, 1967) és una de les grans figures de la indústria editorial catalana contemporània. Va començar a treballar en el sector el 1994, va arribar a ser la directora editorial del Grup 62 i actualment dirigeix la divisió literària del Grup Enciclopèdia Catalana, l’empresa que ara edita el premi Sant Jordi i que el juny de l’any passat va d’anunciar la creació del segell Univers. Hi ha arribat després de tres anys treballant com a independent per a nombroses editorials grans i petites de l’ecosistema literari. El 2012 va ser destacada com una de les vint-i-cinc dones catalanes més influents i és una de les editores que va signar el manifest per la independència. Parlem amb ella d’aquest nou segell, del Grup Enciclopèdia Catalana i també de la seva experiència com a editora. ―Dèieu en una entrevista que l’ego és necessari per publicar: l’autor ha de tenir ambició, ha de creure en ell. I l’editor? ―L’editor ha de creure sobretot en els seus autors i ha de ser prou fort per a defensar el seu criteri. I això segurament també passa per l’ego, no hem de ser aliens a l’ego. ―Quin és el model d’Enciclopèdia Catalana en aquest moment complex de la indústria editorial catalana? ―Enciclopèdia és un grup editorial que és al servei de la cultura del país i té tres àmbits d’acció diferenciats: l’un és l’obra gran, l’obra d’artista i el llibre de gran format; l’altre és la divisió de materials pedagògics, que va fent una renovació molt important d’aquests materials per ser motor també de la nova escola d’aquest país; i pel que fa a la divisió literària, que és la que jo dirigeixo, va de cap al manteniment privilegiat que representa comptar amb una editorial com la Galera, que és una de les editorials més importants en literatura infantil i juvenil en català, i de cap a l’establiment d’una línia més àmplia pel que fa a la literatura d’adults, en català i també en castellà. ―Aquesta opció per les dues llengües és força recent i en el seu moment ja va sorprendre. Per què i de quins percentatges parlem? ―És una aposta que es fa i que vol dir que el 70% d’allò que editem ho fem en català i el 30% restant en castellà. Amb la Galera ja ens havíem adonat que els llibres en castellà també troben el seu públic, i pel que fa als adults, és un mercat que coneixem i al qual no volem renunciar. A més a més, també és una plataforma per als autors catalans que volem fer conèixer en castellà, tot i que també hi ha llibres que farem només en castellà o traduccions que contractarem per traduir només al castellà. ―Ara ha passat una mica més d’un any des de la vostra incorporació a la casa i heu anunciat la creació d’un segell, Univers, que crea unes grans expectatives en el panorama literari català i que potser és on més podem veure la vostra empremta… ―Quan em vaig incorporar al grup tenia molt clar que la marca i el segell de la Galera no necessitava cap presentació, sinó que siguem dignes del manteniment de la seva història. Pel que fa als adults, teníem diverses marques que començaven i que necessitaven que es posés una mica d’ordre. En aquest sentit, a mi ja m’anava bé un segell que permetés de publicar tota mena de llibres i que tot i ser de nova creació fos un segell arrelat, que remetés a la història, i que el nom no fos debades. Nosaltres tenim Bridge, que és un segell de crossover i llibre il·lustrat; Catedral, que ara hem definit que serà el nostre segell en castellà; Rata, que hem de mirar ben bé què en fem i com l’encaixem; i ara tenim Univers. A mi m’anava bé definir cada cosa. ―Dèieu que el nom d’Univers no és debades… ―Per descomptat que no. La casa, Enciclopèdia, és una cosa molt sòlida, que ve de fa molt de temps. És el fruit de l’esforç col·lectiu d’una sèrie de persones que en un moment determinat creuen que cal fer una enciclopèdia i uns diccionaris en català i, per tant, dotar la societat catalana d’unes eines i uns fonaments imprescindibles. Això porta una responsabilitat, una qualitat i una solidesa que és un gust heretar. I penso que si som aquí és perquè som baules d’una cadena. Ells van fer això perquè als anys trenta, durant la república, uns altres van fer una altra cosa. ―I això què té a veure amb el nom? ―Espereu i ho veureu. A l’hora de batejar una editorial nova volia buscar això, la sensació de ser una baula de la història. L’any 1924, Antoni López i Llausàs, un dels grans prohoms del país, va crear la llibreria Catalònia, a la plaça de Catalunya de Barcelona. La va crear amb una gran voluntat de modernitat i va apostar decididament i per tots els mitjans, inclosa la publicitat, per donar a conèixer la literatura catalana. Aquí va ser quan va establir relació amb Carles Soldevila per editar llibres i una de les col·leccions que es creà va ser la biblioteca Univers. ―Déu n’hi do. ―Ja sé que no som en aquella època, que jo no sóc en Carles Soldevila, etcètera, i que ni tan sols tenim pretensions d’assemblar-nos-hi, però vaig trobar que el nom era molt bonic. Aquesta col·lecció va durar fins a la guerra, quan López i Llausàs va emigrar a l’Argentina el 1936. En poc temps havien publicat quaranta-vuit llibres, amb traduccions de russos i de Voltaire, però també la publicació d’autors catalans com Prudenci Bertrana, per exemple. Univers em ressona a un concepte molt panoràmic i totes les grans cultures tenen col·leccions o editorials amb aquests noms i això em permetia, amb un nom absolutament clàssic que comença a l’època de Primo de Rivera i després continua amb la República, agafar-me a quelcom per dir que si som aquí és perquè hi ha hagut algú que ens ha permès que hi arribéssim. ―Enciclopèdia es converteix en l’editor del premi Sant Jordi després de la licitació i el concurs que fa Òmnium. Fins a quin punt és important ser l’empresa editora del Sant Jordi? ―Això és un regal que em trobo fet quan començo. No cal que expliqui com n’és, d’important, el premi Sant Jordi pel que fa al cànon i a la trajectòria i l’assoliment de més públic. L’aliança amb Òmnium és un factor molt important, ells porten en el lema ‘llengua, cultura i país’, el qual a Enciclopèdia podem assumir perfectament. El premi és encara una punta de llança per a l’autor que el guanya i per a l’editor que el publica, perquè obre moltes portes, és una marca molt important i porta associat un públic potencial molt gran. Per tant, comporta també la responsabilitat de fer molt bé aquesta coedició amb Òmnium. ―Entre les novetats que heu anunciat i les que ja han aparegut, hi ha alguns autors importants del Grup 62 que ara publicaran a Enciclopèdia… ―Alguns autors importants sí que vindran, però això és perquè la relació entre autor i editor es basa en una relació de confiança. Alguns dels autors que ens fan el regal de publicar amb nosaltres estan vinculats al Grup 62 i probablement hi continuaran de manera diversa, però aquesta relació de confiança que hem creat durant molt de temps va més enllà de l’estrictament professional. Com a autor, ja sabeu que els llibres són la matèria primera d’un escriptor i és molt difícil marcar la línia fina entre què és la persona i què és l’obra i quan s’estableix aquesta confiança… ―També heu començat una nova col·lecció de novel·la negra optant per traduccions que, en principi, no són les més fàcils de fer arribar al gran públic… ―No, perquè els autors més coneguts del món ja estan agafats. A mi m’agrada molt la novel·la negra i també la ficció audiovisual d’aquest gènere. I hi ha un públic. Si ens agrada i hi ha un públic, volem explotar aquesta línia. Farem entre quatre títols i sis l’any i hem començat coincidint amb la Setmana Negra perquè pensem que ajuda a fer una sortida. Hem fet aquesta aposta més enllà dels nòrdics. Busquem en altres literatures, volem provar-ho i no ens posem cap límit. ―Quin és el paper de l’editor avui dia, quan hem vist que ara ja hi ha moltes empreses anglosaxones que editen basant-se en el Big Data i els paràmetres de compra que detecten? ―Això aquí ja arriba, però no és res de nou, fa molt de temps que s’observen les tendències. En el sector, a casa nostra, la paraula editor es fa servir per a molts oficis diferents. En el món anglosaxó distingeixen entre editor i publisher, l’editor és qui fa l’edició de taula i el publisher és qui i està més pendent de les coses econòmiques. En essència, la funció de l’editor no ha canviat ni gota. La funció de l’editor, si no manté la part artesanal, perd la seva essència, sigui en un grup gran o en un segell petit. Hi ha editors petits que no miren el text i editors grans que tampoc i també editors grans que el miren molt perquè tenen les tasques ben repartides. ―Durant un temps, quan vàreu ocupar la direcció editorial del Grup 62, vàreu ser la dona més poderosa de l’edició catalana. Sembla que ara estigueu recuperant part d’aquest poder… ―No, home, si he recuperat part del poder és una cosa que fa l’edat, si de cas. Ser directora editorial del Grup 62 va ser molt important, perquè hi havia molts segells, hi havia molt de fons i és un grup importantíssim, però ara, a Enciclopèdia, no es tracta de recuperar poder o no, sinó de treballar per consolidar allò que sempre he volgut. La meva vocació, ara que tinc l’oportunitat de tornar a ser directora editorial, és trobar com més lectors millor per als meus autors. I això pots llegir-ho com vulguis, com a ambició o com el que vulguis. Jo vull establir uns criteris per a editar uns llibres que crec que han de ser compartits per tants lectors com sigui possible i posar totes les eines que hi hagi a l’abast perquè els llibres dels autors que nosaltres creiem que val la pena publicar arribin a tants lectors com sigui possible i també fer créixer el nombre de lectors d’una manera normal. ―Després d’haver estat editora editorial del grup, tornàreu a Columna com a editora en un moment en què s’acusava el segell de ser molt comercial. I dèieu que també en necessitem, de literatura comercial. Sempre he defensat que ens cal una Belén Esteban i un youtuber que escriguin i parlin en català… ―Sí, com a mínim ensenyaria la normalitat d’un país. S’ha demostrat que la dicotomia comercialitat/qualitat és injusta. Home, si em poseu l’exemple extrem d’un llibre escrit per Belén Esteban… Un té uns factors per a arribar a molt de públic, però la qualitat no ha de ser minoritària. De fet, el nostre repte és fer que la qualitat sigui majoritària. No vol dir que no hi hagi d’haver llibres més comercials, perquè en una programació cultural hi ha de tot. ―Alguna vegada heu dit que no descarteu tenir una editorial pròpia algun dia. Com seria, aquesta editorial? ―Estic tan contenta de la confiança que m’han fet al grup Enciclopèdia que ara és com si fos la meva editorial. Tinc aquesta confiança i aquest equip que me la fan sentir pròpia, però us respondré. Com seria? Penso que si la vida em dóna salut, quan sigui molt vella, seria una cosa molt petita on pogués continuar amb el cuquet aquest de fer llibres in aeternum perquè és una cosa que em fa il·lusió. Però a mi m’agraden els projectes que poden ser grans, que poden tenir capacitat de donar-se a conèixer i arrossegar molts lectors. ―Vàreu començar a treballar en aquest sector el 1994. Hi ha hagut algun moment que no hagi valgut la pena, que hàgiu volgut enviar el món editorial allà on no plou? ―Hi ha hagut algun moment que ha estat complicat, personalment, però l’ofici sempre ha valgut la pena i sempre ha estat un aprenentatge continu en circumstàncies molt diferents. Estic contenta d’haver fet tots els papers de l’auca, perquè aprens des de com n’és, de difícil, gestionar una coberta o proposar una faixa a entendre les dificultats de l’autor o del corrector… Però hi ha hagut algun moment que ha estat difícil. ―Després de la crisi, som un país més normal des del punt de vista editorial? Ho dic perquè potser abans estàvem una mica sobredimensionats, anàvem a Frankfurt i compràvem drets com si res, es feien bons avançaments, etc. ―La setmana passada, vaig anar al funeral d’Isabel-Clara Simó, a qui vaig acompanyar durant molt de temps en l’edició dels seus llibres a Columna. En el funeral vaig pensar que hi havia alguna cosa de canvi d’època. A final dels noranta, el mercat en català aconseguia unes grans vendes per als seus autors i hi havia una classe mitjana d’escriptors pel que fa a les vendes, no parlo de qualitat. Ara no som en aquest moment. Els mitjans de comunicació han fet molt en la sensació de normalitzar la llengua, però només és una sensació, perquè la nostra és una llengua i una literatura que continua essent a les llibreries al costat d’una literatura que és també pròpia, que és la que s’expressa en castellà, que té una caixa de ressonància cent vegades superior i, per tant, la normalitat no hi és, perquè el teu llibre competeix amb un altre que té molta més ressonància. Jo miro cap al futur, però devem al passat que hi hagi tantes editorials noves i de dimensió petita que donen una gran diversitat a la nostra literatura. Això fa que hi hagi el criteri de molts editors i que la suma de criteris ofereixi una gran possibilitat de tria per als lectors que volem llegir en català. Això és un símptoma de normalitat, perquè pràcticament pots trobar-ho tot i en tots els gèneres. Això no vol dir que tinguin públic. ―I és això, que voleu aconseguir… ―I és el que les editorials necessiten per sobreviure com a empreses i el que una societat necessita per anar avançant i ser culturalment potent. En un moment social i polític com el d’ara, la cultura continua essent una estructura d’estat. ―Heu sentit a parlar de la teoria de la conspiració dels premis literaris que publicava el Grup 62? ―No, quina és la teoria? ―Corria la brama que el grup premiava obres mediocres per desprestigiar el conjunt de la literatura catalana amb l’argument que si allò era el millor que es feia… I deien que darrere hi havia la mà dels Lara orquestrant-ho tot. ―No m’ho crec en absolut, això. Tots els editors volen aconseguir els millors llibres per a la seva editorial. Una altra cosa és que segons quin any sigui, quina collita hi hagi i quins autors s’hagin presentat a segons quin premi, poden ser millors o pitjors. ―Què és un best–seller avui dia? ―Uf!, tot depèn d’on tinguem el llindar del dolor. Ara un best–seller pot ser un llibre que ven més de tres mil exemplars, i abans ho era un que en venia vint-i-cinc mil o més. Això ara passa molt de tant en tant, són puntes de llança però que no van acompanyats d’un gruix de llibres dels quals després en venen 15.000. Ara hi ha algú que en ven 50.000 i després molts que si arriben a 3.000 ja ho consideren una gran xifra. Avui, de molts títols se’n venen 700 exemplars i n’hi ha per estar-ne contents. També crec que la carrera d’un autor s’ha de fer de mica en mica. Sí que de vegades hi ha entrades sicilianes de persones que comencen amb un llibre i fan una gran explosió, però normalment una carrera es va construint a còpia de més llibres. ―Però resulta que bandegem els nostres escriptors sèniors, aquells que ara tenen tota la saviesa per a fer una gran obra perquè constantment es va cercant el nou autor revelació… ―Aquesta és una gran pregunta que entronca amb la relació complicada que tenim com a societat amb els autors sèniors. Ens ho hauríem de fer mirar. Estic segura que aquesta recerca d’autors nous i joves és bona, perquè connecta amb un públic que és el nou d’ara, però el manteniment de la tradició i la cura de l’escriptor sènior és important. Tot això va relacionat també amb la pregunta sobre quin prestigi donem als escriptors, que és crucial. És clar que els hem de donar molt més prestigi. Quan a França surt un llibre d’un sènior passa alguna cosa, i d’acord, França és molt gran i té un estat i nosaltres som més petits i no en tenim, però no crec que tot sigui només a causa de l’estructura, sinó que hi ha una qüestió de reverència, perquè han assolit un prestigi i han ajudat que ara escrivim nosaltres. El prestigi hauria d’anar relacionat amb el ressò, i el ressò amb els mitjans, tot va relacionant. La bona notícia, per a compensar aquesta desídia cap als nostres escriptors més grans, és que apareixen molts escriptors nous que són molt bons.

Summary: Ester Pujol: ‘Què el català estigui normalitzat només és una sensació’


Els inscrits de Podem han avalat la coalició amb el PSOE, amb un 97% dels vots a favor del pre-acord signat el 12 de novembre entre el secretari general del partit, Pablo Iglesias, i el president del govern espanyol en funcions, Pedro Sánchez. La consulta, que tenia caràcter vinculant, va començar el dissabte i s’ha pogut votar fins avui a les 10.00. Un total de 130.150 inscrits han votat a favor (96,8%), 4.244 s’hi han oposat (3,16%), mentre que 366 han votat en blanc (0,27%). Segons la formació hi han votat un total de 134.760 persones, fet que suposa un 26% dels inscrits i un 59% dels que estan actius dins de la formació. En una altra consulta, els comuns ja havien avalat de manera contundent la coalició amb els socialistes (95%), de la mateixa manera que també ho ha fet Esquerra Unida (88%) i els socialistes (92%). Tanmateix, els dos grups parlamentaris no assoleixen la majoria del congrés espanyol i necessitaran que el PP o Ciutadans facilitin la investidura, o que ho faci ERC, que ja ha posat com a condició una mesa de negociació entre el govern català i l’espanyol.

Summary: Podem avala un govern de coalició amb el PSOE amb un 97% dels vots a favor


El secretari general de Podem, Pablo Iglesias, ha explicat avui que assistirà a la conferència que farà el president de la Generalitat, Carles Puigdemont, el pròxim 22 de maig a Madrid, en la qual presentarà l’última proposta a l’estat espanyol per a negociar el referèndum. Iglesias ha explicat que vol escoltar el que Puigdemont vol dir sobre la relació entre l’estat espanyol i Catalunya, i ha dit que això està dins la ‘normalitat institucional’. La conferència té per títol ‘Un referèndum per a Catalunya. Invitació a un acord democràtic’ i es farà a l’Auditori municipal Caja de Música. S’ha escollit aquest espai perquè el senat va rebutjar acollir aquest acte, tal com va demanar el mateix Puigdemont per escrit.

Summary: Iglesias assistirà a la conferència de Puigdemont a Madrid


«La torna era, en els productes que antigament es compraven a pes, l’afegit, el tros de pa que el forner et donava quan la barra que compraves no arribava al pes exacte» Desembre del 1977. Espanya es troba en plena transició. De la dictadura a la democràcia i en terra de ningú. Adolfo Suárez ha guanyat les eleccions, però el règim es resisteix a desaparèixer. És en aquest context que el grup teatral els Joglars presenta la seva última obra, La torna, una crítica mordaç i sense subterfugis al cos militar i a la pena de mort. Tot i esquivar la censura, l’obra no va poder passar desapercebuda als militars, que van dur els seus autors a un consell de guerra. La història de La torna és una història de censura que va acabar amb l’empresonament de quatre membres dels Joglars i l’exili de tres més. Entre els exiliats, Albert Boadella, molt anys abans de convertir-se en un bufó de l’unionisme que viatja fins a Waterloo per riure’s de l’exili de Puigdemont. Però el cas de La torna també va ser una història de reivindicació per a demanar llibertat d’expressió, que va mobilitzar tot un país. De resultes d’aquella campanya contra la repressió, va néixer l’emblema dissenyat per Fabià Puigserver i Teresa Calafell, que podeu veure a l’encapçalament de l’article. És el dibuix d’una màscara amb un traç vermell a la boca que va servir per a empaperar moltes parets i cantonades. Quaranta anys més tard es viuen situacions similars: empresonaments de polítics i atacs contra la llibertat d’expressió, com el cas de l’artista Santiago Sierra i el raper Pablo Hasél, que haurà d’entrar a la presó. Per tot plegat, aquest dibuix torna a ser actual i s’ha reutilitzat en moltes campanyes. Heinz Ches i l’origen de l’obra El mateix dia que el règim franquista assassinava Salvador Puig Antich, un ciutadà de l’Alemanya oriental anomenat Heinz Chez –més tard se sabé que en realitat es deia Georg Michael Welzel– també era condemnat al garrot a Tarragona per haver mort un guàrdia civil. Per al règim franquista, ell va ser la torna, la víctima necessària per a llevar contingut polític a la sentència de l’anarquista català. Aquest fet va inspirar Albert Boadella, que va proposar als altres components dels Joglars de dur a l’escenari l’execució d’aquell home. Ho van fer de la manera més hilarant possible, en forma de caricatura. El consell de guerra dels militars era presentat com un galliner, amb militars sense escrúpols que signaven la sentència de mort entre paelles, Rioja i escamarlans. La companyia es regia per la creació col·lectiva, és a dir, per mitjà de les aportacions de tots els membres del grup. ‘Quan vàrem començar a crear l’obra, el grup passava un moment delicat. Per primera vegada no ens enteníem. No ens enteníem amb l’Albert, sobretot. Però artísticament la creació col·lectiva va funcionar molt bé’, explica Ferran Rañé, un dels set membres de la companyia d’aleshores. En poques setmanes van tenir l’obra enllestida i, sorprenentment, va superar la censura. Ja podia començar la ronda. País Basc, País Valencià, Illes Balears fins que va aterrar a Catalunya. Alguns amics de la companyia van avisar Boadella que no permetés que l’obra arribés a Barcelona, que tindria dificultats. Però ja no hi va arribar. A Granollers, entre el públic, hi havia Francisco Muro, secretari de l’ajuntament –encara no hi havia hagut eleccions–, que, casualment, havia participat en el consell de guerra que havia enviat Heinz Ches a la mort. Ell va ser l’autor de la denúncia anònima que va mobilitzar l’aparell militar, però això no es va saber fins al cap de molt temps. Avui dia l’argument de l’obra ens pot semblar innocu, però cal traslladar-se al l’època. L’historiador Andreu Mayayo ho explicava així en el llibre Joglars 77, del escenario al trullo, escrit per tots els components de la companyia tret de Boadella: ‘Les institucions de l’estat continuaven dirigides pels mateixos: els jutges, els militars, els policies… Eren els mateixos que durant la dictadura. Els militars tutelaven el procés i la gran majoria volia que fos reformista, no rupturista.’ Allò que podia semblar una simple malifeta va esdevenir una veritable angúnia per als seus protagonistes. Llavors els Pactes de la Moncloa encara eren una declaració d’intencions i els militars podien fer servir el codi de justícia militar per a jutjar civils. I ho van fer. Volien demostrar que ells encara tenien coses a dir en allò que hom anomenava transició democràtica. Boadella, pres polític Pot semblar estrany de veure el nom de Boadella associat a termes com ‘exili’ o ‘pres polític’, però el passat no es pot canviar. El cos militar va emprendre la persecució contra els Joglars i el primer que va ser cridat a declarar fou Albert Boadella, perquè era ell que havia inscrit l’obra davant la censura. El coronel que s’encarregava de la instrucció li va demanar qui n’era l’autor, i Boadella va respondre que era una creació col·lectiva i va dir qui eren els altres membres dels Joglars. En la segona sessió d’instrucció Boadella ja va ser empresonat a la Model. Els altres sis, mentre es continuava instruint el sumari, van restar en llibertat condicional. ‘Tots nosaltres vàrem assumir la creació col·lectiva i ens van acabar jutjant com a creadors, no com a actors. Em sembla important de recordar-ho perquè a vegades s’oblida’, explica Rañé. Josep Maria Loperena, un dels advocats de la defensa, explica que el coronel Nieto els va dir, ‘en confiança’, que si no reconeixien la seva participació en la redacció del llibret de l’obra ni en la preparació, arxivaria la causa i només la mantindria per a Boadella: ‘Però ningú no el va acceptar, aquest tracte. Tots es van declarar coautors de l’obra, igual que l’Albert, que ja era a la presó.’ Amb l’empresonament de Boadella va començar una mobilització civil en universitats, teatres, casals i, és clar, al carrer. Per a entendre’n la magnitud, cal saber que el 22 de desembre a Barcelona tots els teatres i un centenar de cinemes van tancar. Fins i tot el Liceu va suspendre les representacions, per primera vegada en la seva història. L’endemà, a Madrid, també es va aturar l’activitat artística. Després l’aturada es reproduí a Palma i també a Vitòria, Sevilla i més ciutats de l’estat espanyol. Una pancarta demana l’amnistia per al grup teatral els Joglars (fotografia extreta del llibre ‘Joglars 77, del escenario al trullo’) Però Boadella no veia amb bons ulls les mostres de suport que rebia, li feien nosa. Creia que això molestaria encara més els militars. Aquest comportament es devia, en part, al fet que havia contractat un militar com a advocat. Va creure que si havia de tractar amb militars, valia més que se n’encarregués un membre del gremi. Federico de Valenciano era un bon legalista que havia participat en consells de guerra i, fins i tot, havia demanat penes de mort com a fiscal. La coordinació amb els altres advocats gairebé va ser inexistent, fins al punt que va traçar una estratègia de defensa moralment dubtosa: ‘Van al·legar que, com que l’Albert no era present a les funcions, perquè no hi intervenia com a actor, no podia donar fe de la manera com s’havia anat desvirtuant la funció.’ Un altre dels membres dels Joglars, Arnau Vilardebò, explica que la creació col·lectiva havia estat assumida des de bon començament: ‘Recordo que durant la creació hi va haver un moment fonamental en què en Boadella va aturar l’assaig i ens va dir que allò que fèiem era molt fort, que podia dur-nos problemes. I ens va dir que quedés clar que tots n’érem responsables, que no era cosa seva i prou, encara que hi posés el nom per a passar la censura. I tots vàrem dir que sí.’ Una fugida de pel·lícula Amb la instrucció acabada, era l’hora del consell de guerra. L’últim que es va fer a l’estat espanyol contra civils. Els advocats els van comunicar que els demanarien tres anys de presó i que els haurien de complir. Els actors van tenir una conversa. Elisa Creuhet i Ferran Rañé, que aleshores eren parella, van decidir d’anar-se’n a l’exili; no volien veure créixer la seva filla de tres mesos en les visites setmanals. Gabi Renom, Andreu Solsona, Arnau Vilardebò i Myriam de Maeztu van decidir de quedar-se: ‘Per una banda, et creus el teu paper d’heroi. Havia fet quaranta mítings en universitats, pobles… I els polítics catalans ens deien que tot aniria bé. En Tarradellas ens va dir que entréssim a la presó, que ja ens en traurien de seguida. L’únic que va ser sincer va ser en Roca Junyent, que ens va dir que ho teníem molt malament’, recorda Vilardebò, un dels últims joglars a entrar a la companyia. I Boadella? Boadella tenia un pla per a aquell mateix dia. S’havia fet ingressar a l’Hospital Clínic per una gastritis provocada. Una vegada allà, la seva dona li va deixar una bata i una perruca a la cambra. L’actor va caracteritzar-se i va accedir a l’habitació del costat des de la finestra, exposant-se uns instants a caure al buit. ‘Jo l’esperava al passadís. Vaig veure que, de l’habitació, en sortia un paio raríssim amb perruca i unes ulleres. Vaig tenir clar que era ell. Com que coneixia el Clínic, el vaig conduir fins a fora. Allà hi havia un cotxe que l’esperava i va marxar. Una fugida genial’, explica Vilardebò. Rañé i Boadella, al Thèâtre des Bouffes du Nord (fotografia extreta del llibre ‘Joglars 77, del escenario al trullo’) Exili i trencament Ferran Rañé i Elisa Creuhet van passar unes setmanes a Catalunya Nord, a casa del germà de Boadella, però ell no s’hi presentava: ‘Va passar molt temps allà sense dir ni ase ni bèstia. Sobretot, sense dir-nos ni ase ni bèstia a mi i l’Elisa, que l’esperàvem’, recorda Rañé, que creu que ja no el molesta tot allò que va viure. El seu objectiu era preparar una campanya de difusió internacional des de París per a denunciar l’empresonament dels presos polítics. Va aconseguir que Peter Brook li cedís un teatre des d’on pogués fer la conferència de premsa. Però havia d’esperar que aparegués Boadella. Joan de Sagarra el va convèncer que si feia la conferència de premsa sense Boadella, la policia el començaria a cercar per Catalunya. Aprofitant el flux de trànsit durant la Setmana Santa, Boadella va travessar la frontera: ‘Quan parlem per primera vegada, la ruptura és total. Em diu que no vol fer la conferència de premsa, que no entén per què els altres han anat a la presó. Va ser molt desagradable.’ L’advocat Josep Maria Loperena el va convèncer perquè col·laborés en la conferència de premsa o, si no, escamparia als quatre vents com havia intentat exculpar-se del consell de guerra.’ Boadella va accedir finalment a participar-hi, però, com es pot veure en la imatge, molt a contracor. També va concedir una entrevista a La Vanguardia en què mostrava una nul·la solidaritat amb els companys empresonats. ‘No es pot recriminar als militars d’utilitzar els seus codis’, deia el titular, i criticava els seus companys ‘per haver cregut ingènuament en una intervenció més enèrgica i afortunada dels nostres polítics’. I acabava amb un ‘record emocionat per tants amics, entre els quals el meu advocat Federico de Valenciano, que tan admirablement s’ha abocat en el cas’. Rañé creu que Boadella ja prenia un altre camí, volia desfer-se del seu passat. La relació es va trencar aquí i cadascú va fer la seva fins que al cap d’onze mesos van poder tornar a Catalunya. Hi van tornar quan els altres quatre membres de la companyia foren indultats. ‘En sortir, el grup ja s’havia desfet. Si haguéssim estat un grup compacte, segur que hauríem marxat tots a l’exili. Però érem un grup dividit. En Boadella per una banda i la resta per una altra’, diu Vilardebò, que no creu que la fugida i l’exili de Boadella els perjudiqués. Andreu Solsona, Gabi Renom i Arnau Vilardebò al locutori de la Model (fotografia extreta del llibre ‘Joglars 77, del escenario al trullo’) Cadascú va fer el seu camí artístic intentant oblidar aquests fets i La torna no es va tornar a interpretar mai més. Només se’n van representar quaranta funcions. Boadella, que sempre havia pregonat els beneficis de la creació col·lectiva, va aprofitar que l’obra no era registrada per ningú i la va registrar al seu nom. La resta d’autors ho van saber quan Boadella, el 1999, va voler estrenar comercialment La torna de la torna, una adaptació de l’obra que contenia diàlegs exactes de l’obra original. Si la relació entre els actors no era bona, aquí es va acabar de trencar. Boadella va negar-se a compartir l’autoria i els sis actors el van dur a judici sense èxit: ‘En Boadella potser va ser dolent, però nosaltres vàrem ser molt burros’, diu amb resignació Vilardebò, que reconeix que no van preparar gaire bé la defensa del judici. El cas és que Boadella, que en el consell de guerra del 1977 havia dit que l’obra era de creació col·lectiva, en aquest judici va canviar la declaració i va afirmar haver estat l’únic autor de La Torna. El motiu del canvi de parer? Segons Ferran Rañé, el 1977 Boadella es va refugiar en la creació col·lectiva per por. La resta de joglars van mantenir la declaració, però no els va servir de res i el jutge va mantenir els drets d’autor a Boadella. ‘Rememorar ara La torna és com rememorar una chirigota trenta anys després’, deia un joglar quan Boadella va estrenar l’adaptació. El franquisme i la repressió eren massa lluny per a un públic modern i l’obra no va triomfar. Potser ara, amb rapers i artistes censurats, i polítics empresonats, aquesta obra mítica tindria més sentit.

Summary: ‘La torna’: quan el pres polític era Boadella


Aquest novembre l’Any Brossa entra a la recta final amb el segon simposi internacional dedicat al poeta els dies 7 i 8 a l’Institut d’Estudis Catalans, l’arribada a les llibreries del catàleg raonat de l’obra visual experimental de Brossa el 2 i el final de l’exposició de referència d’aquesta efemèride, ‘La xarxa al bosc’, a la Fundació Joan Brossa de Barcelona, oberta fins al 17 de novembre. És d’aquesta exposició, dirigida pel poeta Eduard Escoffet, de què us volem parlar. L’empenta d’Eduard Escoffet d’ençà que tenia vint anys (o menys) en la poesia experimental ha fet possible l’exposició ‘La xarxa al bosc’, fruit del seu interès i recerca durant tant de temps. Disposa d’una col·lecció prou important d’objectes, publicacions i originals vinculats a la poesia experimental, la que als anys cinquanta va separar-se de la poesia convencional i va escrutar nous camins conceptuals i estètics. Es tracta d’una exposició ambiciosa, tant pel nombre de peces –al voltant de les dues-centes– com per les dècades que abasta, del 1946 al 1980. Dins la poesia experimental, sobretot se centra en tres corrents: el lletrisme, primer moviment d’avantguarda posterior a la Segona Guerra mundial, que se centrava en l’element mínim de l’escriptura, la lletra; la poesia sonora, que vincula experimentació vocal i tecnologia i superar els límits del llibre; i la poesia concreta, la que va tenir més abast: assimilava els elements de la comunicació moderna, establia un contacte directe i ràpid amb el lector i era crítica, sovint, amb la realitat dels poetes. La majoria d’autors que s’hi mostren són de referència europea, americana i mundial, però són poc coneguts aquí. Una dificultat afegida és que la majoria d’obra de poesia experimental es conserva en arxius privats i s’ha hagut de localitzar, tot i que la majoria de peces provenen de l’arxiu personal d’Eduard Escoffet. Passejar-se per l’exposició ‘La xarxa al bosc. Joan Brossa i la poesia experimental 1946-1980’ acompanyats pel seu director, Eduard Escoffet, és descobrir a cada pas avantguardes, minoritàries, sovint amagades del discurs de l’art i la poesia oficial, però que han estat una baula imprescindible per a avançar cap al món artístic i poètic actual. Eduard Escoffet explicant l’exposició. —Diríeu que aquesta exposició és la culminació de tot un procés personal vostre, al voltant d’una mirada sobre la poesia? —És una cosa molt instintiva, perquè l’exposició parla sobretot amb intuïció i no pas amb erudició. És a dir, no hi ha texts explicatius. I això va ser un debat intern a l’hora d’organitzar l’exposició. Jo tenia molt clar que no s’havia d’explicar res més enllà del text del fulletó de mà, al desplegable. Perquè la meva aproximació a la poesia experimental no és causada per un context que m’hi porta o per una família que té una biblioteca, sinó que, senzillament, de totes les coses que hi havia al món jo triava què m’interessava i què no. Per això vull afavorir que el públic tingui una experiència directa amb tot aquest material, que no es vegi sotmès a interpretacions del director o a explicacions didàctiques. Sinó que, a partir de la intuïció, que cadascú estiri el fil. L’avantatge d’ara és que un cop vista l’exposició pots aproximar-te als poetes que t’interessen també per internet. Per tant, per mi era més important primer l’aspecte estètic i intuïtiu. Aquesta exposició és un bosc, però no és un bosc que vulgui fer por ni que sigui dedicat als interessats en la poesia experimental només, sinó que és un bosc obert i plaent per a tota mena de públic. He volgut que els autors parlin amb les obres o els contexts teòrics o les publicacions, edicions, postals. És la manera de mostrar com es va articulant aquesta xarxa internacional de poetes. Perquè durant més de tres dècades es construeix a tot el món una xarxa de poetes que quan entres al bosc no veus, però que quan t’hi fixes va apareixent d’una manera molt clara. Joan Brossa, ‘Elegia al Che’ 1967 (1971). —El bosc no és la xarxa? —El títol de l’exposició, ‘La xarxa al bosc’, és la unió de dues obres de teatre de Brossa. Perquè l’exposició va començar amb un mapa mental que vaig fer a partir de Joan Brossa. I d’aquí vaig anar creant la xarxa d’autors que em semblava que entre el 1946 i el 1980 eren importants, que havien aportat una veu pròpia a la poesia experimental internacional, que havien tingut relació amb Brossa o que hi havien estat influïts o hi havien col·laborat. I vaig col·locar tots els noms, repartits per països. Era un mapa impossible, amb tot de noms, línies entre ells, però quan me’l vaig mirar em vaig adonar que era allò que volia explicar. I els vincles eren múltiples: els qui eren amics, els qui tenien una relació estètica, els qui es van influir mútuament… Era un laberint. I era difícil, perquè sovint el mateix poeta va fer d’autor, d’editor, de distribuïdor, de teòric… I funcionava aquesta idea de bosc i xarxa, perquè són poetes que no es poden compartimentar: el qui fa poesia concreta també fa poesia sonora o el qui és conegut per la poesia sonora té una part gràfica que també és molt important. O el qui tots coneixem per haver editat tal revista també té un vessant de performance molt interessant. —I en aquest bosc, com situeu Brossa? —Hem d’entendre que hi havia molts més autors que experimentaven al mateix moment. Brossa no és un poeta aïllat com alguns d’aquí expliquen, sinó que hi ha un context internacional que va en la mateixa direcció. Alhora, quan ens hem mirat tot el panorama internacional, ens podem tornar a mirar Brossa i adonar-nos que no està gens malament, tenint en compte que va començar a fer poesia els anys quaranta i cinquanta a l’Espanya més negra, tancada, franquista. Com podia entrar en contacte amb més idees poètiques contemporànies? Aquí era molt complicat. —Brossa pren una gran potència. —És més potent conceptualment que no hem cregut aquí; fins i tot formalment. —La idea d’aquesta exposició també era intentar això que dèieu, posar Brossa en el context internacional. Formava part d’un moviment que es donava a fora. Però ell què en sabia? —En aquest punt entra en joc un personatge que és clau, que és la descoberta que he fet preparant l’exposició, qui el connecta. Parlo de Josep Iglésias del Marquet. De fet, a l’exposició només hi ha tres autors catalans: Brossa, Guillem Viladot i Josep Iglésias del Marquet (bé, també hi ha una peça de Carles Hac Mor). Són tres autors que protagonitzen la primera exposició específica de poesia concreta que es va fer a Catalunya, l’any 1971 a la Petite Galerie de Lleida. I són els tres grans autors que determinen la poesia visual a Catalunya. I centrant-nos en Josep Iglésias del Marquet: al començament dels anys seixanta se’n va anar a fer de lector a la Universitat de Glasgow i uns quants anys després a la Universitat de Vancouver. I és durant aquests anys fora que entra en contacte amb l’art pop, la poesia concreta i tota mena d’experimentacions artístiques, perquè li interessava molt l’art i la literatura. I segurament és ell qui comença aquí a parlar de poesia concreta i més qüestions sobre poesia experimental. I en l’exposició de poesia concreta del 1971 és ell qui en fa el disseny, és qui fa el logotip, és ell qui fa el disseny de les primeres publicacions de l’editorial Lo pardal… És un personatge que ha passat desapercebut, però crec que és qui transmet què passa a fora a personatges com Brossa i Viladot. Una peça de Josep Iglésias del Marquet. —L’altra cara de la moneda és que situar Brossa en el context internacional també és internacionalitzar-lo. Ja no és únicament un poeta local, singular, divertit i punyent, sinó que és molt més. I l’exposició també forma part d’aquesta feina d’internacionalitzar Brossa. —Sí, en aquest aspecte hi ha molta feina a fer encara, perquè la lectura majoritària que aquí es fa de Joan Brossa és una que a fora no interessa gens. És limitada i localista. Brossa és un autor a qui agradava passar per un bromista, però és molt més que això i és molt més que les arts vermelles. Ell és tot un món que encara trigarem a pair, del qual podem treure molts fils, però que està una miqueta segrestat per una mirada limitada i localista en el mal sentit. —Entrem a l’exposició? —Entrem-hi. L’exposició és dividida en tres parts: el nucli dur, que és ‘el bosc’; la paret que vincula amb la planta de dalt que anomenen ‘el camí’; i el segon pis, que és ‘la xarxa’, conté les antologies, revistes, etc., i permet de veure les places públiques on coincidien. —Trieu algunes peces, que siguin icòniques, que valgui la pena de subratllar. —Només hi ha una vitrina ordenada cronològicament, la del lletrisme, l’excusa que em serveix per a començar el període del 1946. Hi ha diferents elements lletristes, d’un disc al guió d’una primera pel·lícula, per veure com els lletristes van ampliant els àmbits creatius. I d’aquí cada vitrina s’estructura a partir d’un autor, un moviment o una idea estètica… Hi ha una vitrina que gira entorn de la forma, tot són cercles, una altra que tot són quadrats… I en tot l’espai hem posat poemes de Brossa en vinils, amb la idea que hi restin. Fins i tot n’hi ha un al lavabo que és sorprenent. —L’exposició també vol destacar el fet que el primer poema concret el va escriure Eugen Gomringer a Barcelona el 1951. —Avenidas y flores, un homenatge a la Rambla de Barcelona, és un dels poemes fundacionals de la poesia concreta i és escrit a Barcelona el 1951. És el primer poema que Eugen Gomringer ja va fer pensant en un altre tipus de poesia, trencant totalment amb les coses que havia fet fins llavors i optant per una poesia més simple. És clar, entre aquesta peça, on encara hi ha text, que bàsicament és la combinació de paraules, i el poema Silencio, de tres anys més tard, hi ha un salt important. Silencio, de Gomringer ja és poesia concreta stricto sensu. Un dels números de la revista Futura, editada per Hansjörg Mayer. —Gomringer i Brossa es coneixien? —Hi ha diversos autors amb els quals segur que hi va tenir contacte en un moment o un altre, tot i que sempre va anar per lliure. —Dau al set no apareix en aquesta exposició. —No, solament apareixen obres que tenen rellevància internacional. —Tampoc Tàpies? Ho dic en el sentit que alguns artistes podien haver fet de pont internacional. —No, perquè volia centrar la proposta bàsicament en la poesia. I només hi ha poetes. —Presenteu-me una altra peça. —Una altra peça que et proposo és la revista Futura, de l’editor alemany Hansjörg Mayer, que es va publicar del 1965 al 1968. És molt senzilla, impresa només per una cara, va doblegada i quan l’obres queda com una mena de pòster. Conté un disseny exquisit i gust per la tipografia. També en destaco que és un format pobre i fàcil d’enviar per correu. I la tercera qüestió important és que hi conflueixen alguns dels grans autors de la poesia experimental d’aquell moment, com Augusto de Campos, un dels més destacats. Li passa una mica com a Brossa: no pots explicar la literatura catalana del segle XX sense conèixer i citar Joan Brossa, com tampoc es pot entendre la literatura brasilera sense Augusto de Campos. Diàleg entre l’obra de Joan Brossa i l’obra de Felipe Boso. El passeig continua, la descoberta flueix. Si no heu vist ‘La xarxa al bosc’, no us la perdeu. Hi sou a temps fins al 17 de novembre.

Summary: Poesia experimental, la connexió i internacionalització de Joan Brossa


La presidenta del Banc Central Europeu (BCE) Christine Lagarde ha mantingut els tipus d’interès en el seu mínim històric en el seu primer consell de govern al capdavant de la institució. Sense modificar cap mesura del darrer consell, Lagarde ha deixat intactes els tipus d’interès, de facilitat de crèdit i de dipòsit en el 0,00%, el 0,25% i el -0,50%, respectivament. D’altra banda, Frankfurt també mantindrà la compra de deute iniciada el primer de novembre arran de l’alentiment econòmic a la zona euro ‘el temps que faci falta’ i s’acabarà així que el BCE comenci a augmentar els tipus d’interès de nou. El BCE també va decidir al setembre de rebaixar una dècima els tipus d’interès de la facilitat de dipòsit fins al -0,5%, un nivell que ara Lagarde ha mantingut. Això significa que Frankfurt cobrarà encara més als bancs per guardar els seus diners, el que els pot obligar a moure’ls i augmentar el crèdit a les empreses i els ciutadans.

Summary: Lagarde manté els tipus d’interès en el seu mínim històric en el seu primer consell


1. El viatge Aquest mapa publicat per rescue.org documenta els passos que es troba un refugiat sirià des que surt del país fins que arriba a Alemanya. Es basa en el testimoni d’un home de trenta-quatre anys que va sortir d’Alep amb la família al juny. El mapa narra tot allò que li va passar durant els dos mesos que ha necessitat per a fer el viatge. 2. La ruta La BBC també ha fet aquest recompte de la ruta seguida per la majoria dels refugiats, que ensenya les etapes i els perills que implica cadascuna. (Punxeu sobre el mapa per ampliar-lo) 3. L’arribada a Hongria Els refugiats sirians miren d’arribar a la frontera entre Sèrbia i Hongria, la frontera entre la zona Schengen i Sèrbia, de fet. Si l’aconsegueixen de travessar ja no hi ha cap frontera fins a la seva destinació a Alemanya o a qualsevol altre país de la Unió, a excepció de la Gran Bretanya. La posició del govern hongarès és molt dura. Han bastit un mur provisional i han retingut refugiats i els han internats a camps. El Comitè Helsinki d’Hongria elabora aquest mapa de la situació al país. 4. A Europa cada estat fa una cosa diferent Aquest dossier gràfic de Le Monde explica on van a parar els grups principals de refugiats i de quina manera cada estat europeu hi adopta una política particular. S’hi veuen les demandes i les acceptacions i s’hi marca quants mesos tarda una demanda a ser acceptada, quants diners donen per a suport a cada estat i a partir de quin moment els refugiats poden treballar. (Punxeu sobre el mapa per ampliar-lo) 5. Els murs europeus Europa construeix des de fa anys una sèrie de murs amb la intenció de tancar completament les fronteres. Aquest mapa del Washington Post fa el recompte dels que ja hi ha i dels que són en construcció. Alguns dels murs són fora de les fronteres europees, però són finançats i exigits per Europa. (Punxeu sobre el mapa per ampliar-lo) 6. On són els refugiats sirians? La gran majoria dels refugiats sirians no és a Europa, sinó als països veïns, com explica aquest mapa de Focus on Syria. (Punxeu sobre el mapa per ampliar-lo) 7. Traficants: els qui es fan rics amb la tragèdia Fa unes quantes setmanes Newsweek va publicar un article que revelava els noms dels organitzadors principals de les trames mafioses que passaven refugiats per mar cap a Europa. Aquestes activitats són tan perilloses com lucratives per a ells. (Punxeu sobre el mapa per ampliar-lo) 8. Els refugiats al món, un problema cada vegada més gran The Refugee Project és un mapa interactiu que documenta tots els fluxos de refugiats al món des del 1974.

Summary: Els mapes per a entendre la crisi dels refugiats


Anna Sallés, historiadora i militant històrica del PSUC, ha fet la transició cap a l’independentisme, aquests darrers anys. Víctima de la repressió franquista, va ser presa política i condemnada mig any de confinament per rebel·lió. Actualment, és portaveu de la campanya unitària de mobilitzacions contra el judici del Tribunal Suprem contra el procés. Conversem amb ella sobre l’actualitat política, la repressió i la seva parella, Manuel Vázquez Montalbán. —Què us ha semblat, fins ara, el judici contra el procés? —La fiscalia i l’advocacia de l’estat donen voltes a la mateixa cosa. En cap cas, els acusats no van cometre els delictes pels quals se’ls jutja. L’1-O era una convocatòria a les urnes per a exercir el dret d’autodeterminació. Un dret legítim, per cert. Podem discutir si el resultat és vàlid, tenint en compte la repressió de l’estat, però el referèndum és legítim. Com a molt, al govern Puigdemont li poden imputar desobediència. —Però s’insisteix en el relat de la violència. —La violència, si de cas, la va exercir la policia, no pas els votants. Jo, l’1-O, vaig anar a votar amb normalitat. No vaig veure enlloc la cosa aquesta de les muralles humanes atacant els agents . La fiscalia pot dir el que vulgui, però no hi havia muralles i tampoc violència. Això és un judici polític. Van en contra de l’independentisme, evidentment, i contra les llibertats més fonamentals. —Què penseu, quan veieu els encausats al banc dels acusats? —Quan veig els presos al Suprem penso en la Santa Inquisició. És un escenari absolutament fora de norma. Aquell escut d’Espanya gegant, tots aquells senyors amb togues, les punyetes, la decoració barroca… Imagineu-vos que encara hi hagués el sant Crist que van retirar ara fa uns mesos! Tot plegat té un aire rònec. —Com a antiga presa política, què us sembla que en ple segle XXI l’estat espanyol encara tingui presos polítics? —L’existència de presos polítics demostra que la transició espanyola no és el pacte exemplar que ens expliquen. Tornem a reclamar drets i llibertats que crèiem conquerits. Per això calen mobilitzacions unitàries i multitudinàries com les d’aquests dies. Hem d’anar més enllà de les diferències i objectius de l’independentisme i defensar els drets fonamentals propis de la democràcia. Jo mateixa vinc del PSUC i d’ICV, i no pas de l’independentisme militant. Cal créixer. Demostrar que, pel pacte de la transició, és impossible avançar en matèria de drets i llibertats a Catalunya. —I com s’assoleix aquesta llibertat si el govern espanyol no vol pactar un referèndum? —La campanya unitària de mobilitzacions no forma part de l’àmbit polític ni de les possibles negociacions entre la Generalitat i l’estat. Tampoc no sabem quin panorama deixaran les pròximes eleccions. —Però el context actual empeny l’independentisme a la unilateralitat. —Sigui com sigui, cal acumular forces per a qualsevol envit que es presenti. La democràcia sempre està per sobre de les lleis. Sabeu què hauria fet jo, després de l’1-O? —No. —Hauria convocat eleccions. —Constituents o autonòmiques? —L’adjectiu tant és. Els partits independentistes haurien arrasat. —I després? —No es pot obviar una majoria àmplia. Tanmateix, el full de ruta el deixo en mans dels polítics. De totes maneres, em sorprèn una cosa. —Quina? —Em sorprèn molt que els presos polítics i els exiliats s’hagin sorprès per la brutalitat de la repressió de l’estat espanyol. Un senyor com Oriol Junqueras, que és historiador i sap quina és la història d’Espanya, ha de saber quina és la relació de l’estat amb Catalunya. No cal que anem al 1714, només cal recordar la setmana tràgica, el pistolerisme, el 1934, el 1939… Un historiador no pot dir que l’ha sorprès la reacció de l’estat. L’estat espanyol no claudicarà sense oferir resistència. —També vau ser jutjada per rebel·lió, oi? —Sí, fa gairebé seixanta anys i en unes circumstàncies diferents. A mi em va jutjar un tribunal militar. Tots els delictes polítics eren rebel·lió militar abans de la creació del Tribunal d’Ordre Públic, que no era garantia de res perquè no era pas més benigne que la justícia militar. —Ho podeu explicar? —Era l’11 de maig de 1962, me’n recordo perfectament. Era el típic dia de primavera dolça de Barcelona. Uns quants estudiants ens vam manifestar a la central de Barcelona en solidaritat amb una vaga de miners a Astúries. Devíem ser un centenar. Els primers crits eren de ‘visca la vaga general’, però al final eren de ‘mort al general’. Es va posar una pancarta i tot. La policia franquista ens va detenir al vestíbul de la universitat. Ens van dur a la comissaria de la via Laietana. Vaig estar de sort i no vaig rebre, com algun company. A mi només em van amenaçar i cridar. Si allò hagués estat una caiguda del PSUC, la cosa hauria estat molt més dura. L’endemà ens van traslladar a la Model fins al judici. —Què en recordeu, d’aquell judici? —Ens van portar al govern militar i allà ens van jutjar. El tribunal, el fiscal, el meu advocat, tot era militar. Esgarrifava. La meva família coneixia els Gil Matamala de l’exili i es van posar en contacte amb l’August Gil per demanar-li ajuda. Però ell no podia fer-hi res, era un consell de guerra. —Com era el vostre advocat? —Era un militar. Era un mandao, que es diu en castellà. Un figurant per a completar l’obra de teatre. —Quina va ser la condemna? —A mi em van caure sis mesos i un dia de presó. Jo era la noia i era poc important per als militars. En canvi, els meus companys, entre els quals hi havia Manolo Vázquez Montalbán, Martí Capdevila i Salvador Clotas, van ser condemnats entre un i tres anys. Jo vaig tornar a la Model i a ells el van portar a Lleida. El setembre del 1963, van ser alliberats perquè es va morir el papa i es va decretar una amnistia general. Nosaltres no érem ni catòlics ni cristians, però vam donar les gràcies a Déu . —Com van ser els sis mesos a la presó? —Sis mesos i un dia! Sense aquest dia podria haver reduït condemna. Estava tot pensat. La Model tenia una galeria petita que era la presó de dones. Jo era l’única estudiant. La resta eren dones que venien d’unes vides molt dures. Delinqüents, lladres, prostitutes… Però també hi havia casos sinistres i incomprensibles. Una pobra llevadora, per exemple, que només havia practicat un avortament. Jo estava apartada a la part alta de la galeria. En una cel·la amb quatre llits. La major part del temps vaig estar sola. A baix, en canvi, les preses s’amuntegaven. Les condicions higièniques eren lamentables i els matalassos plens de xinxes. —I les funcionàries? —Hi havia de tot. Algunes eren molt males persones i pegaven a les preses. Però amb mi no s’atrevien. Devia ser alguna mena de ressentiment de classe. No ho sé. Recordo que hi havia una funcionària que ja havia treballat en presons a l’època de la república. Quan estàvem soles parlàvem en català. Era una bona persona. Alguna vegada m’havia fet arribar cartes dels meus pares. —Us he de demanar per Manuel Vázquez Montalbán. Heu llegit Carvalho, problemas de identidad, de Carlos Zanón? —L’he començat, però no l’he acabat. Sincerament, em costa. No és res personal amb Zanón, que és un gran escriptor. Al principi em feia una mica d’angúnia llegir un Carvalho que no fos d’en Manolo. —És diferent del Carvalho clàssic. L’ús de la primera persona, l’actualització del personatge… —És el llibre de Zanón, clarament. Penso que calia acostar el personatge al món del 2019. El relat en primera persona crec que és la manera d’assumir la figura de Carvalho i a la vegada distanciar-se’n com a escriptor. Ha estat una bona idea recuperar el personatge, perquè és la manera que es tornin a llegir tots els llibres d’en Manolo. Moltes de les coses que va escriure són completament vigents. Només cal repassar un llibre com La aznaridad. —Què creieu que pensaria de la situació política actual? —Sobre Catalunya, m’és molt difícil de dir. El món que en Manolo va deixar el 2003 no té res a veure amb l’actual. Encara manaven Pujol i Aznar. Ell va militar al PSUC i després a ICV, però sempre va ser una persona molt independent. Quan li preguntaven si encara era comunista, ell sempre responia: ‘Deixeu-me que sigui qui apagui el llum.’ Però sobre l’independentisme, no sé pas què en diria. Ara, estic convençuda que defensaria els drets fonamentals que l’estat vulnera. També el de l’autodeterminació. Què votaria en un referèndum? No ho sé. En Manolo era, per sobre de tot, un demòcrata. —Creieu que continuaria escrivint la seva columna a El País? —No sé si hi escriuria, però jo no el llegeixo . Ho sento, perquè hi treballa gent que conec, però és un diari que actualment m’ofèn. La gent comprava El País per la seva columna. Han fet fora tanta gent del diari que no sé si encara hi escriuria. De fet, potser ell se n’hauria cansat i hauria plegat.

Summary: Anna Sallés: ‘Quan veig els presos al Suprem penso en la Santa Inquisició’