El candidat de Ciutadans a la presidència de la Generalitat, Toni Cantó, ha indicat que el seu partit ‘posarà fi a la plaga que suposa el tripartit’ valencià, que en la seva opinió ‘resta llibertats i serveis bàsics’, i ha assegurat que aquesta campanya ‘canviarà la història’ del País Valencià. Cantó ha obert campanya a les eleccions valencianes del 28-A a la plaça dels Pinazo de València, on ha descobert una falla amb la qual ‘es fa sàtira de la realitat política’ valenciana en els últims quatre anys, i ha acusat l’actual Consell de ‘restar llibertats i serveis bàsics’ i de ‘parasitar’ l’Administració amb ‘endolls’.

Summary: Toni Cantó comença la campanya acompanyat d’una falla


El president de la Junta de Galícia, Alberto Núñez Feijóo, ha decidit d’avançar les eleccions gallegues al 5 d’abril i Galícia tornarà a anar a les urnes de la mà del País Basc, com ha fet en les últimes tres convocatòries. Feijóo ha reunit aquesta tarda al seu govern i ha convocat una conferència de premsa poc després de l’avançament basc per a comunicar la seva decisió. En el cas del País Basc, el fet de no coincidir amb les eleccions catalanes, que es convocaran després de l’aprovació del pressupost, havia estat un factor determinant. De la mateixa manera, per Feijóo, les eleccions el 5 d’abril són una manera remarcar el perfil propi i evitar una campanya centrada massa en la política estatal i els problemes que té el PP.

Summary: Feijóo s’emmiralla en el País Basc i convoca les eleccions gallegues per al mateix dia


Enguany s’han commemorat els quaranta anys de l’assassinat del jove Miquel Grau. Va ser la nit del 6 d’octubre del 1977, a Alacant, mentre encartellava per convocar les manifestacions del 9 d’octubre. Li van llançar un maó des d’un pis de la plaça dels Cavalls i el van matar. El seu enterrament es va convertir en una multitudinària mostra de dol i de rebuig a la violència feixista. El governador civil hi va enviar la policia espanyola, que es va endur el taüt. El grup Al Tall en va fer una cançó que és difícil de sentir sense esborronar-se. Miquel Grau ha esdevingut un símbol de la lluita per la llibertat al País Valencià. En parlem amb Llum Quiñonero (Alacant, 1954), periodista i diputada de Podem a les Corts valencianes. Va ser, com Miquel Grau, militant del Moviment Comunista del País Valencià (MCPV). El 6 d’octubre del 1977 encartellava al seu costat. —Enguany hi ha hagut més homenatges. —Sí. Diumenge en vam fer un al cementiri. Ha estat la primera volta, perquè l’any 1977 no poguérem dir-li adéu, com fa la cançó: vingué la policia. Després, els homenatges sempre es van fer a la plaça. I pensàrem que, quaranta anys després, hi havia una cosa pendent. I hi anàrem. Va ser molt emotiu. Vingueren els d’Al Tall i cantaren allà, amb la família. Homenatge a Miquel Grau, al cementiri d’Alacant, el passat 29 d’octubre. —Uf. —Sí. Va ser bonic. I també estic contenta perquè les Corts van aprovar una declaració institucional. És poca cosa, quaranta anys després, però és important el reconeixement de Miquel com a víctima del feixisme i com a lluitador, i també el reconeixement de la lluita d’Alacant: la declaració també reconeixia la mostra de dol del seu enterrament. —Com explicaríeu a una persona de vint anys què va passar a Alacant ara en fa quaranta? —Potser li diria que sortíem de la dictadura, que també érem molt joves (jo tenia vint-i-dos anys i Miquel en tenia vint-i-un), que no teníem ni el coneixement ni la por de la nostra gent gran, que havia viscut els perills de la dictadura; nosaltres vivíem en la lluita, arriscant-nos. De fet, també ara la gent més jove desconeix allò que ja hem après els qui tenim seixanta anys fets, que el perill hi és i que el poder no tolera els canvis tan fàcilment. I li explicaria també que lluitàvem per liquidar la dictadura, que la possibilitat de canvi era factible i cada dia, de fet, canviaven les coses. Perquè el poder franquista també estava interessat en el canvi, en un canvi limitat. El problema era veure fins a on arribava. I en eixa lluita, en eixe veure on hi havia els límits, va ser on va morir tanta gent. —Només feia dos anys que s’havia mort el dictador. —Ja hi havia hagut les primeres eleccions democràtiques… Però no tant. Amb partits sense legalitzar i amb l’amenaça permanent de l’exèrcit. Avançàvem en unes condicions controlades per les institucions franquistes. I en eixa situació es va desplegar la repressió: per una banda, de les forces repressives, la policia i la Guàrdia Civil, però també hi havia aquell deixar fer (o organitzar) els grups d’extrema dreta, que atacaven directament per crear el terror entre la gent que participava en les manifestacions, entre els estudiants, la gent treballadora que feia pintades… De fet, l’any anterior, a Elda, la policia havia matat un treballador del calçat, Teófilo del Valle, després de dissoldre una assemblea. Era un treballador, un membre més de la lluita, no un dirigent. Era un jove, també. Gallec. Un emigrant més. El perill hi és, el poder no tolera els canvis —Com recordeu la nit del 6 d’octubre? —Jo era la responsable del grup que anava a enganxar els cartells, aquella nit. S’havia decidit de fer una mobilització el dia 9, la primera Diada. I teníem el primer cartell. Tenia quatre barres i hi deia ‘Dia nacional del País Valencià’. Tota la gent organitzada estava enganxant eixe cartell pertot arreu, en el mateix moment. Per això també va ser tan impressionant: tots pensàvem ‘podria haver estat jo’. Era una nit de temps rúfol, plovia una miqueta i vam quedar al centre de la ciutat, a la ‘zona nacional’: com que érem joves i aguerrits vam decidir d’agafar la zona més difícil. —Caram. —I vam començar a fer l’engrut a la font del centre de la plaça. Vam notar que ens llançaven alguna pedra, o alguna cosa, però no ens vam espantar. I vam continuar enganxant els cartells. La següent ja va ser… N’érem quatre, mirant a la paret, enganxant els cartells amb les graneres, i li va caure el tros de pedra de gairebé un quilo al cap, a Miquel. Al cap directament. —… —Estàvem junts i ell va caure immediatament. Sense sentits. El vam agafar, vam aturar un cotxe, que no en passaven, vam anar a la casa de socors i després a la residència. Ja hi va entrar amb mort cerebral. Vam avisar tota la gent del partit, dels altres partits, advocats, un senador que aleshores hi havia del PSP, Bevià, i ens en vam anar a la comissaria per fer la denúncia. I ens van tractar com si nosaltres fórem els culpables: que què fèiem per haver causat això. Des d’aquell moment i fins que va morir Miquel, uns dies després, vam ocupar la plaça. Per controlar l’espai i les proves, que no ho pogueren manipular. Per protestar per l’atemptat. —De seguida es va saber d’on havien llançat aquell maó? —No, perquè la policia es va entretenir tant com va poder. Però com que havíem organitzat una plataforma de suport, no tenien eixida. Hi ha dos edificis, en un crec que hi ha set pisos i en l’altre, sis. Tan sols podia ser de l’un o de l’altre. Ells van anar a investigar precisament i tan sols a l’edifici que no tocava. Van pujar a la terrassa i van dir que era de nit i no es veia res. I se’n van anar. Quina investigació! Fins quatre dies més, i per la pressió de tota la ciutat, no van fer res. A més, els veïns, que eren, la majoria, gent conservadora, també pressionaven: els semblava que si no eixia qui era, qualsevol era culpable. Però, de fet, la gent ja deia ‘han sido los millonarios’. —Los millonarios? —Panadero Sandoval, que tenien benzineres per tota la ciutat. Els veïns ja pensaven qui era: un militant de Fuerza Nueva. El van detenir quatre dies després. havia tingut prou temps per desfer-se de tot. —No s’hi va estar gaire, a la presó. —No. El judici va ser en juny. I vam fer la primera acció popular de la democràcia en Alacant. Hi va participar molta gent. El dia del judici va ser tan impressionant que demanàrem una ampliació de la sala perquè hi capiguera tothom. Ens ho van denegar. Mentrestant, la plaça de l’ajuntament, que era on hi havia l’audiència, estava plena de militants d’extrema dreta. O siga, com sempre, nosaltres tornàvem a estar amenaçats. El fiscal cap de l’audiència d’Alacant era el mateix que havia exercit de fiscal en els consells de guerra del començament de la dictadura, en Alacant (era parent d’una regidora del PP, per cert). O siga que qui ens havia de defensar en nom de l’estat eren… els franquistes. I sí, Panadero Sandoval va eixir de la presó gràcies a un indult l’any 1982. Miguel era un xic encantador. Amable. Responsable. Era el germà major i es comportava com a tal —Molt fort. —La situació era i és tan absurda que la notícia del seu indult no va ser notícia. I, de fet, fins que ho va proposar Compromís, a Alacant el nom de Miquel Grau no havia estat mai reconegut. Ha estat gràcies a la mobilització de la gent i a la cançó d’Al TAll. —’Per cridar “vull l’estatut” a Miquel assassinaren’. —La música és tan important que li hem de donar gràcies i fer-ne més. Ens salva. Al Tall va fer la cançó aquell mateix mes. La cantaren el darrer diumenge d’octubre del 1977. Sempre que ho explica, Manolo Miralles, l’altre dia també, es posa a plorar. —Com el recordeu, a Miquel Grau? —És que era amic i el company d’una germana meua. Venia a casa. Miguel, que era d’una família de la Vega Baixa, castellanoparlant, fill de la gent més humil, treballava en una botiga de roba i estudiava comerç. Era un xic encantador. Amable. Responsable. Era el germà major i es comportava com a tal. Silenciós. Cortès. Tenia les formes d’un bon dependent de moda. En eixe moment feia la mili, al Ferrol, ficat en una fragata, amb l’angoixa d’estar en aquell ambient tan… feixista. Havia vingut a Alacant a veure el seu pare, que estava malalt de càncer, a examinar-se en l’escola de comerç i a veure els seus amics. I a participar en alguna cosa, com per traure’s aquella opressió de sobre. La cosa és que era un persona molt considerada, molt mesurada . De fet, va estar parlant durant uns minuts amb algú que passava pel carrer i que ens criticava, i ell li va explicar per què era necessari, tan curós sempre a l’hora d’explicar les raons. En fi. —Heu parlat de la indignació que va sotragar Alacant. —Sí. La mort de Miquel era una cosa de tots. Ara n’he parlat amb ma mare. Jo no recorde haver-ne parlat, a casa. Mon pare era un home de dretes. Jo tenia vint-i-dos anys i no se m’acudia pensar si ma mare patia. I ara ella m’explica el buit que notava. I que no parlàvem, com si no passara res. I resulta que anava al mercat i que la gent no la mirava i que ella no mirava ningú. Que anava al gimnàs amb la meua germana i que li van dir que era millor que no hi tornara. Hi havia una polarització total: la gent del canvi que apuntava i la resistència brutal del poder: no podien tolerar que els qui havien perdut la guerra recuperaren el poder. I és que no van mostrar ni la més mínima consideració davant la mort. —Tot i això, aquella mobilització de protesta i solidaritat va ser gran. —Molt. Hi va participar moltíssima gent. Vam estar deu dies arreplegant ajudes, poemes, cançons, informació, de tot, a la plaça dels Cavalls. Fins i tot els treballadors de les benzineres de Sandoval van aportar diners, crec que unes deu mil pessetes. Sabíem que es moria. En el moment de la seua mort, vam fer una convocatòria de dol. La família (la mare, que estava desfeta, els germans petits) va voler que anar a una parròquia allà a prop de la residència i d’allà vam decidir que aniríem amb el taüt fins als Cavalls. El governador civil volia que desconvocàrem. Però no es podia fer. No era cap mobilització, allò: era una manifestació de dol. Impressionant. Silenciosa. Multitudinària. I la policia ens va tallar el pas. Havíem caminat uns cinc-cents metres. I es van presentar els grisos i ens van furtar el taüt. No podien tolerar que els que havien perdut la guerra recuperaren el poder —Literalment. —Sí, exactament. Hi havia gent de tota la ciutat. De l’escola de Magisteri, els treballadors de l’empresa d’alumini, els de la tabaquera. Tothom. No era un acte polític. Va ser una resposta de dol, de dir que això no podia ser i de compartir el dol. En silenci total. I van arribar ells i van dir que el dol s’havia acabat. I es van endur el taüt. Van posar, no sé com, la mare i els seus fills en un altre cotxe. I la gent cridant, plorant, abraçant-se. Una amiga m’explicava que s’estava així, agafada fort a un home, i que al cap d’una estona, quan va mirar, va veure que era Antonio Gades. Moltíssima gent hi va anar. Moltíssima. Fa poc, una veïna, una dona molt gran, que té més de noranta anys, em va dir que també hi era. Mai no m’ho haguera imaginat, que la senyora Lola hi fóra. Però sí. I resulta que la senyora Lola era anarquista. I que, la pobra, no havia tornat mai a dir ni piu en la seua vida, ni políticament ni res, després de tanta merda i tanta repressió. Però va anar a la mort de Miquel. —Això explica moltes coses. —Efectivament. I el problema és que explica també que tornem al lloc de sempre: a què estan disposats a fer. Perquè ells arrasen. No els importa la vida. Nosaltres no tenim més que el nostre cos per a lluitar, les idees i el nostre cos. I hi ha gent que el perd. hem de saber què tenim davant. Perquè ells són el poder. Ells, els qui no miraven a ma mare, els qui justifiquen que a la façana de la teua casa hi pot haver uns cartells que diguen ‘Coca-Cola’ però no que diguen ‘Llibertat’. I això s’ha de saber, per avançar.

Summary: Llum Quiñonero: ‘Era una manifestació de dol impressionant. I van arribar els grisos i ens van furtar el taüt’


El secretari de Política Municipal del PSC i president del partit a Barcelona, Jaume Collboni, ha descartat avui que els socialistes facin amb els seus vots batllessa a Ada Colau si no aconsegueixen tancar abans un acord amb Barcelona en Comú que, afirma, buscaran ‘fins a l’últim moment’. Així ho ha indicat en una intervenció oberta als mitjans realitzada abans de reunir-se en consell extraordinari la federació barcelonina del PSC. D’aquesta forma, Collboni ha volgut deixar clar que Colau no serà batllessa si abans no assoleix un acord programàtic amb el PSC que resulti en ‘un govern d’esquerres’ en el que no tingui cabuda ERC. El candidat d’ERC a la batllia de Barcelona, Ernest Maragall, per la seva part, va paralitzar ahir les negociacions amb els comuns fins que no ‘es defineixin’ entre ells i els socialistes.

Summary: El PSC pressiona Colau i demana un acord de govern abans de la investidura


El president de la Comissió Europea, Jean-Claude Juncker, discuteix avui a migdia amb el president del Banc Central Europeu, Mario Draghi, la directora del Fons Monetari Internacional, Christine Lagarde, i el president de l’Eurogrup, Jeroen Dijsselbloem, la nova proposta de Grècia per aconseguir un tercer rescat. Així ho ha confirmat el portaveu de la CE, Margaritis Schinas, en una conferència de premsa a Brussel·les. El president fracès, François Hollande, ja ha dit que són mesures ‘creïbles’ i ‘serioses’, i el primer ministre maltès, Joseph Muscat, les ha definit com una ‘base per a la negociació’. Grècia ha fet arribar dijous a la nit, en el termini acordat, el pla de reformes perquè se li concedeixi un tercer rescat. Tsipras tenia temps fins a mitjanit i ara les institucions europees n’analitzaran el contingut. Si el troben bé, el rescat es pot pactar diumenge, a la cimera de caps d’estat i de govern de la Unió Europea. Abans de la reunió de diumenge, l’Eurogrup es reunirà demà a Brussel·les, també per avaluar les propostes gregues. Per contra, si no hi hagués acord, l’eurozona passaria a estudiar unes altres opcions, entre les quals la sortida de Grècia de l’euro. Propostes principals El document lliurat per Grècia a l’Eurogrup, de tretze pàgines, es titula ‘Accions prioritàries i compromisos’ i inclou tot un seguit de mesures en canvi d’un finançament de 53.500 milions per a cobrir les seves obligacions lligades al deute fins el 2018. D’entrada, la nova proposta accepta una taxa unificada de l’IVA al 23%, especialment en la restauració (ara és del 13%). Per als productes bàsics, l’electricitat i els hotels, l’impost es mantindria al 13% i al 6% per als medicaments, llibres i teatre. Respecte a les pensions, Atenes proposa de reduir les jubilacions anticipades. El govern grec també accepta de limitar l’augment de la taxa sobre les societats del 26 al 28% com volen els creditors, i no fins el 29%, i proposa la supressió dels avantatges fiscals per a les illes, començant per les més riques i turístiques. Quant a la privatització d’empreses públiques, l’executiu de Tsipras es compromet a descongelar-les, incloses les dels aeroports regionals i dels ports del Pireu i de Salònica. Grècia, finalment, accepta de reduir el pressupost de Defensa en 300 milions d’aquí al 2016, 100 milions menys del que suggeria la troica. Les noves propostes del govern grec també han de ser aprovades internament pel parlament del país. És previst que la cambra voti el pla avui, mitjançant procediments d’emergència. A continuació, si Brussel·les acaba acceptant les propostes gregues, el parlament haurà de tornar a votar l’acord. Vegeu ací el document, que ha difós el diari Le Monde: Propositions grecques

Summary: La troica examina l’última proposta de Tsipras per al rescat


La batllessa de Barcelona, Ada Colau, carrega contra Podem i Pablo Iglesias en unes declaracions publicades al llibre ‘Ada, la rebel·lió democràtica’ (Ara Llibres) del periodista Joan Serra. Colau hi marca distància amb Iglesias, a qui retreu el seu ‘estil arrogant’. Diu així: Hi ha un cert estil d’en Pablo Iglesias i del nucli impulsor de Podem amb el qual no connectem. Em fan sentir més catalana que mai, sempre ho dic. És una diferència d’estil, que és personal i política, i no saps on acaba una cosa i on comença l’altra. Barcelona en Comú no és Podem. No ho ha sigut mai.’ I afegeix que aquesta diferència d’estil es concreta ‘potser en l’arrogància, en la forma d’expressar-se’. Colau expressa el seu malestar i el de la gent de la PAH per com la formació de Pablo Iglesias es va apropiar del lema de la plataforma i el va fer servir per a batejar el partit. ’Ens va molestar moltíssim. Ens preguntàvem com es podien apropiar d’aquell lema. Agafar el lema d’un col·lectiu sense el seu permís ni el seu consentiment no és la meva manera de fer política, encara que sigui un encert. Ara ja hem passat capítol.’ I critica que Podem no reconegués l’aportació de moviments polítics i partits que havien fet feina abans que ells: ‘Hi havia un context d’oportunitat, però era un context d’oportunitat que no havien generat ells, que havia generat molta gent, com la PAH, a la qual no va saber entendre ni respectar. Podem va actuar amb tota l’arrogància, sense reconèixer com a actors polítics tots aquells moviments polítics que existien, com el 15-M, la PAH o les marees.’ I afegeix: ’Si em preguntes si em sento de Podem, et responc que no. Si em preguntes, sents que formes part del context polític i social que ha portat Podem? Llavors et diria que sí. S’entén la diferència, no? Em sento partícip del 15-M. Allà ens vam trobar, i després hem seguit.’ Un cop s’han difós aquestes declaracions, a l’avançament del llibre que feia l’Ara ahir i el tema que n’ha fet El País avui, Colau ha fet un piulet defensant tant Podem com Iglesias i Íñigo Errejón (en plena crisi del partit). 1/2 @ahorapodemos es la mejor noticia en la politica institucional de las últimas décadas, el mejor aliado del cambio. — Ada Colau (@AdaColau) March 21, 2016 2/2 @Pablo_Iglesias_ e @ierrejon son dos compañeros valientes con los q nos quedan muchas alegrías por conquistar. Le pese a quien le pese. — Ada Colau (@AdaColau) March 21, 2016

Summary: Ada Colau carrega contra l’arrogància de Pablo Iglesias i Podem


‘Si hi ajuda, es posarà sobre la taula i es discutirà. I jo crec que hi ajuda’. Així ha parlat el secretari d’Economia del govern sobre la possibilitat d’incloure el referèndum unilateral d’independència (RUI) al full de ruta. Fins i tot ha dit que, si esqueia, es podia destinar una partida pressupostària per a organitzar-lo als comptes del 2017. El número dos del departament d’Economia ha explicat als micròfons de Rac1 que anava elaborant els comptes de l’any vinent per a presentar-los al parlament a l’octubre. Tanmateix no són pas enllestits, perquè el govern espanyol en funcions encara no els ha facilitat la previsió d’ingressos de l’any vinent. Ho ha considerat una decisió política perquè no hi veia raons tècniques: ‘El ministeri d’Hisenda utilitza el pressupost de les comunitats autònomes per pressionar el PSOE perquè faciliti la investidura.’ En qualsevol cas, Aragonès ha augurat tant un increment dels ingressos com de les despeses, si bé amb la voluntat de reduir el dèficit per no dependre de ‘ningú’ i recuperar recursos per a sanitat, educació i benestar. ‘El del 2017 no serà gaire diferent del 2016’, ha augurat. Ha explicat que la CUP no volia negociar un possible acord per a tirar endavant els comptes del 2017 fins que no es tractés la qüestió de confiança al president de la Generalitat, Carles Puigdemont. I ha alertat: ‘Si no tenim pressupost del 2017, el projecte d’Hisenda pròpia quedarà parat.’ Alhora, ha llançat un missatge a Catalunya Sí Que es Pot: ‘Que permetin debatre el pressupost al parlament, independentment del seu vot, com ha fet ERC a l’Ajuntament de Barcelona’. ‘No és pas sobrer’ La coordinadora general del Partit Demòcrata Català (PDC), Marta Pascal, creu que ‘no és pas sobrer’ de preveure una partida pressupostària per a un referèndum unilateral d’independència (RUI). A Prada (el Conflent), la dirigent del PDC ha avalat la proposta apuntada avui pel secretari d’Economia del govern, Pere Aragonès. Pascal ha recordat que el pressupost que es va presentar al parlament ja preveia una partida per al procés constituent i ha definit el RUI com una ‘oportunitat’.

Summary: El govern obre la porta a posar una partida pressupostària per al RUI


La UGT ha denunciat que en certs municipis de la Costa Brava s’ha ‘normalitzat’ l’explotació laboral a l’hostaleria. El sindicat assegura que moltes persones han de treballar sis dies o set a la setmana i sense dret de descansar les hores que pertoquen. El secretari de política sindical del sector serveis a les comarques de Girona de la UGT, Maxi Reca, ha revelat que moltes empreses obliguen els treballadors a fer hores extres que no són reflectides tal com marca la llei i que, per tant, no es paguen. Reca assenyala que un dels perjudicats principals és el jovent que comença a treballar i que té condicions ‘indignes’, pròpies dels becaris i amb un sou ridícul. Continuen les males condicions laborals per a cuiners, cambrers i en general el personal dedicat a l’hostaleria a la Costa Brava durant l’estiu. Ho denuncia la UGT, que assegura que el problema és que ja no és excepcional, sinó que s’ha ‘normalitzat’, ja no entre els empresaris, sinó també entre els treballadors i la societat. ‘El cas és que l’amo acaba tenint barra lliure i això sembla que hagi de ser la cosa més normal del món’, lamenta Maxi Reca. Un dels problemes ‘més evidents’ és en les hores extres que no es comptabilitzen i que, per tant, no s’acaben pagant. Això fa que molts treballadors acabin fent jornades ‘maratonianes’ i amb sous molt baixos. Tot plegat també afecta el descans dels empleats. Reca assegura que hi ha casos de persones que treballen sis dies o set a la setmana, o fins i tot de jornades que tenen un contracte parcial i acaben essent completes sense remunerar-se com a tal. ‘Com que les temporades cada vegada són més curtes, alguns empresaris ho aprofiten per dur a terme aquesta pràctica’, lamenta Reca. Malgrat que la UGT assegura que es tracta d’una pràctica que s’estén a tpt arreu del litoral gironí, Reca reconeix que Lloret de Mar és un ‘punt negre’ de fa molts anys. El secretari sindical explica que és un focus molt important, en bona part per la diferència d’habitants entre la temporada alta i la baixa. ‘La realitat és que allà és molt complicat poder-te dedicar a l’hostaleria com s’hi dedicava la gent abans’, assenyala. Els joves, un col·lectiu vulnerable Un dels col·lectius que més amoïna el sindicat és el jovent. En aquest sentit, Reca ha explicat que molts dels qui comencen a treballar es troben que han d’acceptar condicions pròpies dels becaris, amb remuneracions ‘ridícules’ i havent de treballar moltes hores. ‘Sembla que, pel fet de ser jove, hagis d’estar d’acord a patir explotació laboral’, es queixa Reca. El sindicat recorda que el conveni col·lectiu inclou tots els treballadors i que, per tant, l’edat no té res a veure a l’hora de tenir unes condicions dignes a la feina. Més inspectors i parlar amb els empresaris La UGT explica que una de les claus per a poder millorar les condicions laborals de les persones que treballen a la Costa Brava és posar més inspectors que puguin supervisar l’activitat dels negocis i, en cas que toqui, sancionar l’empresari que ho faci malament. ‘Només si l’administració es posa les piles es pot arreglar aquest problema’, concreta Reca. El sindicat gestiona les denúncies que li arriben. Però Reca deixa clar que sempre intenten parlar amb els empresaris ‘seriosos’ i que ‘volen fer bé les coses’ perquè no s’hagi d’arribar a un conflicte laboral que impliqui una possible denúncia o mesures de pressió com ara aturades dels treballadors.

Summary: La UGT denuncia la ‘normalització’ de l’explotació laboral a la Costa Brava a l’estiu


Avui arrenca el judici polític contra la presidenta del Brasil, Dilma Roussef, tal com va confirmar el president del senat brasiler, Renan Calheiros, el 12 d’agost. Calheiros també va explicar que esperava que aquest procés d’impeachment durés tres dies i que, per tant, no fes falta entrar al quart dia. El judici que avui comença es fonamenta en les sospites que Rousseff va manipular els pressupostos públics el 2013, un any abans de ser reelegida presidenta. D’entrada, el procés havia de ser a partir del dia 29, però a principi d’aquest mes, el president del Tribunal Federal Suprem del Brasil, Ricardo Lewandowski, ja va advertir que es podia anticipar. El govern interí, que és al capdavant de l’executiu des que Rousseff va ser apartada del càrrec, considera fonamental que l’impeachment s’acabi abans del 6 de setembre perquè el president en funcions, Michel Témer, pugui assistir els dies 4 i 5 de setembre a la trobada del G-20 a Hangzhou (la Xina) com a president a tots els efectes. Segons l’article 85 de la constitució brasilera, la cambra pot fer un judici polític contra la presidència si considera que ha violat els principis o les obligacions del seu càrrec. En aquest cas Rousseff és acusada d’haver maquillat els comptes públics per amagar el dèficit en el pressupost. Rousseff ha afirmat en defensa seva que aquesta pràctica ha estat habitual en tots els governs brasilers des de la restauració de la democràcia. El desembre de l’any passat la cambra de diputats del Brasil ja va acordar de començar l’examen per a determinar si hi havia prou indicis per a tirar endavant un procés d’impeachment. A l’abril, una majoria històrica de més de dues terceres parts de la cambra baixa va donar per bo l’informe que censurava les actuacions de Rousseff i va aprovar d’engegar el judici polític.

Summary: Comença el judici polític que pot fer fora Dilma Rousseff


El Tribunal Constitucional espanyol (TC) ha admès a tràmit el recurs del govern espanyol contra la llei catalana que garanteix l’accés sanitari universal, tal com avui publica el BOE. Com que Mariano Rajoy va invocar l’article 161.2 de la Constitució, l’alt tribunal suspèn la vigència i l’aplicació dels articles impugnats de la normativa, a l’espera de la sentència definitiva. Concretament, els articles suspesos són el primer (apartats segon i tercer), el tercer, el quart i el cinquè, i les disposicions addicionals segona, tercera, quarta i setena, així com la disposició final primera. Aprovada pel Parlament de Catalunya el juny de l’any passat, la llei estableix que tots els residents a Catalunya tenen dret de l’assistència sanitària amb càrrec al fons públic mitjançant el Servei Català de la Salut (CatSalut) i que la manera d’acreditar-ho és l’empadronament. La norma es va aprovar amb el vot contrari del PP, l’abstenció de Cs i el vot favorable de la resta de grups. El TC ja va declarar inconstitucional la llei amb la mateixa finalitat del País Valencià i que permetia l’accés sanitari universal als immigrants en situació irregular. Què diuen els articles suspesos? L’article primer defineix que tots els residents a Catalunya tenen dret de l’assistència amb càrrec a fons públic per mitjà del Servei Català de la Salut. Els apartats segon i tercer de l’article segon exposen que s’entén per ‘residents’ els empadronats en algun municipi i també els col·lectius en risc d’exclusió social. Entre més qüestions, l’article quart diu que els qui no tinguin condició de ‘residents’ sí que tindran dret com a mínim de ser atesos en cas d’urgència. El conseller de Salut, Toni Comín, va destacar el dia de l’aprovació que la llei restaurava la universalitat perduda, en al·lusió al decret que el govern espanyol havia aprovat el 2012 i que deixava sense cobertura gratuïta els immigrants en situació irregular. La llei estableix que l’empadronament serà el mitjà per a acreditar la residència a Catalunya i tenir accés a la sanitat pública. El 2012, el govern de Madrid va establir el fet de ser beneficiari del sistema de salut de l’estat espanyol per poder-hi accedir, cosa que deixava fora tots els immigrants en situació irregular. El govern va emetre una instrucció en resposta que garantia l’accés en gairebé cada supòsit però que establia una carència de tres mesos d’empadronament. Amb la llei es garantia l’accés a la sanitat pública a través del padró des del primer moment . En el cas que aquest requisit no s’acompleixi, la norma estableix uns altres criteris d’arrelament per a garantir l’accés a la sanitat a col·lectius en perill d’exclusió social. Aquests criteris s’han de concretar encara amb un reglament que el conseller havia explicat que s’elaboraria en el termini de tres mesos. D’altra banda, la normativa solucionava la situació que vivien fins ara els catalans residents a l’estranger que no podien tenir accés a la sanitat pública quan estaven de visita al país.

Summary: El TC admet a tràmit el recurs del govern espanyol i suspèn la llei catalana que garanteix l’accés sanitari universal


Malgrat que ETA va anunciar el cessament de l’activitat armada el 2011 i es va dissoldre definitivament l’any passat, l’Audiència espanyola continua actuant com si l’organització fos activa. N’és un exemple la macrocausa que començarà el 16 de setembre i que afecta quaranta-set persones vinculades a la defensa dels drets dels presoners bascs. La fiscalia els demana penes de vuit anys a vint anys de presó, per les acusacions de participació activa en organització terrorista, finançament del terrorisme i delicte continuat d’enaltiment del terrorisme. Els encausats són, per una banda, advocats de presoners d’ETA i persones que feien d’interlocutors entre aquests presoners i els sindicats, partits i associacions de la societat civil basca després de la dissolució de l’organització armada. I, per una altra banda, integrants dels col·lectius Herrira, Jaiki Adi i Etxerat. Jaiki Adi és una associació de professionals de la salut que assisteixen gent afectada per la violència de l’estat espanyol i francès; ofereixen, per exemple, assistència psicològica a presoners i tractament a gent que han sofert tortures. Etxerat es defineix com una organització d’amics i familiars de presos, deportats i exiliats. I Herrira, el col·lectiu amb més encausats, una organització creada per a denunciar les males pràctiques penitenciàries del govern espanyol contra els presoners bascs. Una causa general contra la xarxa de suport als presoners Segons l’advocada Amaia Izco, un dels quaranta-set encausats, el col·lectiu Herrira va néixer diferenciant-se d’allò que havia estat el Moviment Pro Amnistia, que demanava l’alliberament de tots els presoners d’ETA i que va ser considerat part de l’organització per l’Audiència i pel Tribunal Suprem espanyol. ‘Herrira feia una feina d’activació social pels drets dels presos i amb l’objectiu de caminar cap a la convivència i mobilitzar la societat de la manera més transversal possible –explica–. Això va començar a tenir força èxit i sectors que fins llavors no havien fet res van començar a moure’s. L’estat va reaccionar a la contra i van començar les detencions contra persones que formen part del col·lectiu.’ El setembre del 2013 el magistrat de l’Audiència espanyola Eloy Velasco va ordenar la primera de les quatre operacions que sostenen la causa. La Guàrdia Civil va detenir divuit membres d’Herrira i va fer escorcolls a les seus del col·lectiu. De llavors fins al març del 2015, hi va haver tres operacions més, que acabaren amb onze persones empresonades preventivament. ‘Quan el col·lectiu va anunciar que tenia intenció de continuar malgrat tot, van fer una altra actuació, ara contra els interlocutors. Així suprimien la peça que connectava el col·lectiu de presos amb la societat. Després va ser el torn dels professionals: advocats, implicats en qüestions de solidaritat econòmica, psicòlegs… I fins i tot dues persones del col·lectiu dels familiars, amb el pes psicològic tan gran que té això’, recorda l’advocada. Després d’aquestes quatre operacions policíaques, la base que sosté l’acusació són els informes de la Guàrdia Civil. Izco considera que l’estratègia de l’acusació s’ha basat només en la interpretació dels documents requisats a les oficines dels encausats. Segons que explica, han provat de relacionar aquests documents requisats amb documents d’ETA anteriors a la dissolució, i que ja es van utilitzar per a il·legalitzar el moviment Pro Amnistia. ‘El nostre escrit de defensa diu que no hi ha, en tota la causa, ni un sol document que ens relacioni amb ETA. La Guàrdia Civil i tot reconeix que no hi ha cap document que pugui vincular la realitat actual amb ETA’, explica. Critica també els arguments de l’acusació: ‘L’acusació considera que tota la nostra activitat, en el fons, pretén alimentar l’estratègia d’ETA. Això ho justifica dient que els col·lectius d’assistència són una continuació del moviment Pro Amnistia. Diuen que el col·lectiu de presoners és part d’ETA i, per tant, tothom qui treballi per la reivindicació dels seus drets és part d’ETA.’ Els encausats denuncien que en cap dels seus casos no hi ha ni un sol element que els vinculi directament amb l’organització armada, sinó que han estat processats per l’activitat professional o pertinença als col·lectius en una atribució general –i no individual– de responsabilitat penal. ‘Els fets que ens atribueixen individualment no tenen transcendència del punt de vista del dret penal. Només els donen aquesta transcendència amb una atribució general que diu que tots nosaltres som una mena d’ens o diversos ens relacionats amb ETA’, denuncia l’advocada. En el seu cas, explica, l’acusació es fonamenta en la seva feina professional i en el fet d’haver fet una denúncia pública de la situació dels presoners i s’argumenta que tot ho ha fet per ordre d’ETA i en benefici d’ETA. Abús de la presó preventiva Els encausats denuncien un seguit de vulneracions de drets d’ençà que va començar el procés i destaquen especialment l’abús de la presó preventiva. Dels quaranta-set, onze han estat empresonats, pel cap baix, durant deu mesos. Els qui han passat més temps empresonats –i en règim d’aïllament– han estat Jon Enparantza –dos anys i tres mesos– i Arantza Zulueta –tres anys i un mes–, ambdós detinguts a la segona operació contra els interlocutors entre els presoners i agents de la societat basca. Tal com explicava Zulueta mateix en una taula rodona organitzada l’any passat a Barcelona, aquest sistema d’aïllament ha implicat una autèntica tortura per a ella: ‘Durant tres anys, no he tingut mai contacte amb ningú, tret de les visites a través del vidre i el vis-a-vis una vegada cada mes. Com si fossis un gos, passen els dies. Acabes saludant els funcionaris per demostrar que el que hi ha a la cel·la no és un animal, sinó una persona.’ ‘Hem perdut la por, ens hem apoderat’: les dones víctimes de la repressió alcen la veu contra l’oblit Malgrat que la presó és el preu més alt que han pagat i que encara poden pagar els encausats, denuncien que el processament ha tingut més conseqüències nefastes per a la seva vida, tant en l’àmbit personal –tenen un total de 38 menors a càrrec seu–, com econòmic –calculen uns 110.000 euros gastats en fiances– i professional. ‘Ens han fet caminar per una corda fluixa, perquè no sabem si continuar fent la nostra feina pot tenir conseqüències negatives per al procediment’, lamenta Izco. També denuncien més vulneracions de drets, com ara la del dret de reunió i del dret de llibertat d’expressió, pel tancament de pàgines web i comptes a les xarxes socials. Una croada contra una organització dissolta Els encausats no denuncien tan sols unes acusacions que consideren absurdes; també critiquen el fet que aquesta macrocausa contra ETA comencés en un moment en què l’organització havia cessat l’activitat armada i que el judici comenci quan ja s’ha dissolt. L’advocada hi veu una clara intencionalitat política: ‘A partir del 2011, si ETA tenia cap estratègia, era la de desaparèixer, com s’ha acabat demostrant. Això ha tingut l’objectiu de dur-nos al passat, a més de dificultar la fi ordenada d’ETA, que l’estat no ha volgut mai. També volen mantenir viva la qüestió dels presoners. Com? Empresonant quaranta-set persones més! Si constantment estàs pendent de respondre a la repressió, és molt difícil que articulis un moviment de resolució o fins i tot un moviment sobiranista.’ Tant Amaia Izco com Jaione Carrera, també encausada, són advocades del cas dels joves d’Altsasu, en què l’Audiència espanyola va condemnar vuit persones per una baralla de bar amb agents de la Guàrdia Civil. Malgrat que l’advocada creu que són casos diferents, considera que tenen en comú que són instruments que l’estat utilitza ‘per no tancar el cicle’ i mantenir el País Basc encallat ‘amb una recepta repressiva fortíssima’. A més, creu que el fet que fossin condemnats a penes de presó per una baralla dóna pistes sobre què pot passar en el seu cas, que també jutjarà l’Audiència espanyola: ‘Allà s’aplica una envernissada jurídica a decisions polítiques. És un tribunal absolutament mediatitzat, permeable a les decisions polítiques i que no ofereix garanties.’ Bel Pozueta: ‘Si aquesta injustícia no acaba al setembre, ens tindran davant’ Per a denunciar aquesta macrocausa i reclamar la fi de la repressió judicial al País Basc, el col·lectiu de suport als encausats, 47akHerrian, ha convocat una manifestació el 14 de setembre a Bilbao, on també es vendran productes per a recaptar diners per a la caixa de solidaritat. El col·lectiu convida a assistir-hi a tothom qui ‘s’hagi sentit indignat’ pel macrojudici i també demanar de signar el manifest que han redactat per fer créixer el suport a la mobilització al carrer.

Summary: Macrojudici a l’Audiència espanyola: advocats, familiars i psicòlegs de presos d’ETA, entre els encausats


Els colombians van sortir ahir al carrer per expressar de manera contundent el seu refús a la política econòmica i social del president conservador Iván Duque, una protesta sense precedents en la història recent de país i que es produeix en un moment en el qual hi ha una onada de protestes arreu de l’Amèrica del Sud. La jornada va començar amb manifestacions pacífiques que van recórrer els principals carrers i avingudes de Bogotà i altres localitats del país i es van prolongar fins ben entada la nit amb una gran cassolada. Les protestes no van estar exemptes d’actes vandàlics principalment a Bogotà, Cali i algunes ciutats, que va fer que les autoritats locals declaressin el toc de queda en algunes d’ells. Marxes arreu del país La vaga general que es va portar a terme és una resposta al ‘paquet’ de mesures econòmiques que, segons els sindicats, el govern de Duque vol proposar al congrés per modificar el règim laboral i de jubilacions en detriment dels treballadors. A Bogotà, desenes de milers de persones entre estudiants, treballadors, indígenes i col·lectius negres van omplir la Plaça de Bolívar, el centre del poder polític i judicial de Colòmbia, amb missatges de ‘El govern no inverteix en l’educació per temor a l’emancipació’ o ‘Més salaris, menys impostos’. La protesta a Medellín, que va ser majoritàriament pacífica tot i que hi va haver enfrontaments entre encaputxats i policies, va tenir com a punt de trobada el Parc de les Llums. En aquesta manifestació van participar un grup d’ex-combatents de les FARC que es van acollir a l’acord de pau, que diumenge que ve compleix tres anys. Un d’ells va ser Rodrigo Londoño, president del partit Força Alternativa Revolucionària del Comú (FARC), sorgit de la desmobilització de l’antiga guerrilla, que va participar envoltat de guardaespatlles. ‘Estem arraconant als que volen que seguim en guerra (…) Jo espero que escoltin al poble, tinc l’esperança que raonin i escoltin la veu del poble, el poble està demanant pau i està demanant reconciliació’, va dir als periodistes Londoño, conegut en la seva època de guerriller com ‘Timochenko’.

Summary: Protesta multitudinària a Colòmbia en una vaga general contra el govern de Duque


Els líders del PSOE i de Podem, Pedro Sánchez i Pablo Iglesias, han acordat aquest dijous que les seves formacions demanin conjuntament la compareixença urgent del president del govern espanyol, Mariano Rajoy, per a explicar perquè no assumeix responsabilitats polítiques pels casos de corrupció del seu partit que l’han portat a declarar a l’Audiència espanyola. Els portaveus parlamentaris dels dos partits, Margarita Robles i Irene Montero, han registrat la petició perquè es convoqui la diputació permanent del congrés espanyol i debati la seva proposta, la qual no està clar que pugui prosperar.

Summary: PSOE i Podem demanen la compareixença urgent de Rajoy al congrés espanyol després de declarar pel cas Gürtel


La titular del jutjat d’instrucció número 13 de Barcelona de que investiga diversos ex-alts càrrecs del govern català per l’organització del referèndum de l’1-O ha citat com a investigat per desobediència el responsable de la direcció Comercial i de Màrqueting de la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals (CCMA), per l’emissió d’anuncis sobre el referèndum. Està citat a declarar divendres. La jutgessa, que manté imputada la llavors màxima responsable de la CCMA, Núria Llorach, i els directors de TV3 i Catalunya Ràdio, ha reclamat a l’organisme que dirigeix els mitjans públics de la Generalitat que aporti una certificació de les emissions de l’anunci de la campanya de ‘Civisme’ durant el setembre del 2017, especificant els dies en què es van publicar. La jutgessa també ha requerit a la CCMA el contingut de les gravacions en ràdio i els elements vídeo-gràfics d’aquests anuncis de la campanya que, sota el logotip de la Generalitat, mostraven unes vies de tren que es bifurcaven amb l’eslògan: ‘Has nascut amb la capacitat de decidir, hi renunciaràs?’. L’elaboració i emissió de la campanya és una de les bases en què es fonamenta l’acusació per malversació en el judici a la cúpula del procés al Tribunal Suprem, ja que la CCMA va emetre dues factures de 93.000 i 180.000 euros a la conselleria de Presidència, si bé l’ex-conseller Jordi Turull al·lega que no havien de pagar-se per estar dins un contracte marc. Llorach va ser citada com a testimoni al Suprem, però es va acollir al seu dret a no declarar, ja que està imputada al jutjat de Barcelona. Per a sustentar l’acusació per malversació, la jutgessa va requerir a principi d’aquest mes al Parlament la factura dels 17.690 euros que va costar un acte en suport al referèndum al Teatre Nacional de Catalunya, organitzat per Junts pel Sí, així com l’auditoria dels comptes de l’exercici 2017 i les subvencions rebudes per aquest grup parlamentari, integrat pel PDECat, ERC i independents. En un escrit de resposta a la jutgessa, el secretari general del Parlament detalla que aquesta factura no consta en la documentació que disposa la cambra catalana, ja que el reglament no obliga els grups a presentar factures ni d’altres documents justificatius sobre les despeses recollides en la comptabilitat específica de la seva subvenció. El secretari general assenyala que tampoc no existeix cap auditoria sobre la rendició de comptes dels grups, ja que la comptabilitat específica de la subvenció pública que reben no se sotmet a fiscalització per part de la Mesa del Parlament, sense perjudici de la que sí pugui efectuar el Tribunal de Comptes en consolidar-se la comptabilitat dels grups amb els partits amb els quals estiguin vinculats. D’una altra banda, la jutgessa ha desestimat el recurs de nul·litat de tota la causa interposat per alguns dels acusats, perquè no aprecia ‘cap infracció’ en les normes de repartiment quan es va adjudicar la investigació sobre els preparatius del referèndum al magistrat Juan Antonio Ramírez Sunyer, ja mort. Algunes de les defenses van demanar la nul·litat de la causa en considerar que estava viciada d’origen perquè es va adjudicar de forma ‘irregular’ al titular del jutjat d’instrucció número 13 de Barcelona per la seva ‘obsessió’ amb el procés independentista. Per contra, la jutgessa Alejandra Gil, que substitueix Ramírez Sunyer, sosté que la petició de nul·litat parteix d’una ‘premissa errònia’, ja que quan el 27 de gener del 2017 es va presentar la denúncia que va donar peu a l’obertura d’aquesta causa la norma de repartiment no excloïa els magistrats que estaven de guàrdia. La jutgessa insisteix que no només no es va cometre cap infracció de les normes de repartiment, sinó que l’adjudicació al jutjat 13 es va dur a terme de manera ‘informàtica i aleatòria’, per la qual cosa desestima l’incident de nul·litat per anul·lar tota la causa.

Summary: El jutjat 13 de Barcelona investigarà el responsable comercial de la CCMA per la publicitat d’1-O


La batllessa de Barcelona, Ada Colau, ha visitat els presos polítics catalans empresonats a Madrid. Així ho ha anunciat ella mateixa a través de les xarxes socials. Colau ha pogut entrar a la presó de Soto del Real per a visitar Jordi Sànchez i Jordi Cuixart, i el mateix a Estremera, on ha visitat Joaquim Forn. Junqueras, diu Colau, no ha estat possible veure’l. ‘Que estiguin en presó preventiva és injust. Que estiguin a centenars de quilòmetres de casa seva és cruel. Han de quedar en llibertat com més aviat millor’, ha piulat. La batllessa també afegeix que la solució a Catalunya passa per a formar govern i recuperar les institucions, així com ‘bastir ponts i tornar al diàleg’. La solució per Catalunya passa per recuperar l’autogovern, tancar ferides, bastir ponts i tornar al diàleg entre els què discrepem. La judicialització de la política i els empresonaments només ens allunyen d’aquesta solució i aprofundeixen la fractura (2/2) — Ada Colau (@AdaColau) March 21, 2018

Summary: Ada Colau visita Cuixart, Sànchez i Forn a les presons de Madrid


La presidenta del parlament Carme Forcadell ha avisat avui que la repressió ha vingut per quedar-se i encoratja a tothom a continuar treballant per guanyar el 10-N. En una carta que s’ha llegit al míting de campanya d’ERC a Tarragona, Forcadell ha apostat per sortir al carrer i dir prou a la ‘repressió, al càstig i l’escarment’ perquè es vol viure en llibertat. Des de la presó del Mas d’Enric, Forcadell ha apostat per plantar cara a la dreta feixista que ‘ens vol fer tornar al segle XIX’. Amb tot, ha reconegut que el camí cap a la llibertat és llarg i difícil. També ha dit que la sentència de contra el procés estava decidida i que és duríssima per ‘humiliar-nos i escarmentar-nos’. ‘Contra la repressió i contra la sentència: persistència, persistència i persistència’, ha conclòs. La presidenta de la cambra catalana ha parlat de tres joves empresonats per les protestes post-sentència i ha constatat que són a la presó ‘perquè en nom de la unitat d’Espanya tot s’hi val’. Ha avisat que la repressió ha arribat al jovent per fer-los por perquè no es mobilitzin i no surtin al carrer. En nom dels joves, ha agraït el suport rebut. S’ha mostrat confiada que la gent del país no permetrà que cap govern ‘arrabassi els drets i llibertats que tan durament van aconseguir els que ens van precedir’. ‘Confio en vosaltres i estic convençuda que, de manera democràtica i sense cap mena de violència, com sempre hem fet, en ens sortirem. Em sento molt i molt orgullosa de tot el que hem fet quan miro enrere i del que estic convençuda que aconseguirem quan miro endavant’, ha manifestat.

Summary: Forcadell avisa que la repressió ha vingut per quedar-se i reclama la victòria d’ERC


Bon Cop de Cap repassa la relació entre el futbol i la màfia: els intents del clan dels Calesi de comprar el Lazio de Roma, la utilització que fa la Camorra dels seguidors radicals del Nàpols o els intents de la Cosa Nostra de construir un estadi.

Summary: Bon Cop de Cap: La màfia i el futbol


En la novel·la del dramaturg alemany Goethe Les penes del jove Werther, el protagonista pateix tal desamor amb la Charlotte que decideix de suïcidar-se. A final del segle XVIII l’impacte d’aquesta novel·la va provocar diversos suïcidis i va arribar a ser prohibida a Dinamarca i Itàlia. Dos-cents anys més tard, el sociòleg David Phillips va encunyar el concepte ‘efecte Werther’, segons el qual el tractament de notícies de suïcidis en mitjans de comunicació pot ser contraproduent i causar un efecte crida. Però de fa uns anys, aquesta teoria s’ha anat qüestionant i psiquiatres i psicòlegs demanen que se’n parli més, del suïcidi. ‘És molt positiu que els mitjans en parlin. La clau és parlar-ne, però cal fer-ho bé’, diu Glòria Iniesta, mestra d’educació primària i que treballa de voluntària a l’Associació per la Prevenció del Suïcidi i l’Atenció al Supervivent –així es denominen les persones que han perdut algú per suïcidi. ‘Aquesta por que ens diu que parlar-ne pot causar-ne més és un mite. Si no en parlem obertament, als mitjans i a la societat, no podem oferir ajuda perquè hi continuarà havent un tabú a comunicar un desànim i a fer visible el problema.’ L’associació Obertament, que lluita contra l’estigma i la discriminació que pateixen les persones a causa d’algun problema de salut mental, va publicar recentment un informe en què analitzava de quina manera es tractava la qüestió als mitjans i què es podia fer perquè les cobertures ajudessin a prevenir el problema. Entre les conclusions, assenyalaven que només un 12% dels articles donaven veu a persones que havien viscut en primera persona un intent de suïcidi, i que menys de la meitat dels texts tenien enfocament positiu: ‘Moltes vegades se’n parla des d’una òptica sensacionalista, no s’aprofundeix en la problemàtica, i es redueix el suïcidi a una causa única, quan la majoria de vegades és multifactorial’, diu Iniesta. Gràfic del nombre de suïcidis que hi ha hagut al Principat, Illes i País Valencià en l’última dècada Suïcidi és una paraula que s’acostuma a dir amb veu baixa, que fins i tot pot despertar un sentiment de vergonya i culpabilitat entre els qui l’han viscut en primera persona. Però això no el converteix en un problema menor: el 2018 va haver-hi 989 morts per suïcidi a tot el país. ‘El desconeixement porta a no demanar ajuda. Si nosaltres no sabem que si tenim un mal moment o una depressió, podem tenir idees de suïcidi, i no sabem que cal demanar ajuda immediatament, això frenarà la possibilitat d’assistir al nostre metge de capçalera, al psicòleg o a un psiquiatre, i de retruc, facilitar les conductes suïcides’, ens explica Aina Fernández Vidal, psiquiatra responsable de la Unitat de prevenció del Suïcidi de l’Hospital de Sant Pau de Barcelona. En aquesta tasca de la visibilització no només erren els mitjans, sinó també l’administració, apunten els experts. Demanen que se segueixi la línia utilitzada per a lluitar contra la violència de gènere, que els últims anys s’ha visibilitzat més, i invertir més diners en campanyes d’informació i prevenció: ‘El problema és que no se li ha donat importància. Per als accidents de trànsit, per exemple, hi ha hagut moltes campanyes i han fet efecte. Les morts per accidents de trànsit gairebé han baixat un 50%. En canvi, el suïcidi està amagat. Com si no poguéssim fer-hi res’, lamenta Fernández Vidal. Passen els anys i la xifra de víctimes de suïcidis es manté per sobre els 900 morts anuals. Alguns anys s’ha superat el miler, com el 2012, amb 1.041 morts, i el 2013, amb 1.047. La franja d’edat entre els trenta anys i els seixanta és on es comptabilitza un nombre més alt de suïcidis. Però hi ha una xifra que alarma per la seva cruesa, que és la que afecta els joves. El 2018 hi va haver 81 morts entre menors de 29 anys. Cecília Borràs: ‘En qualsevol suïcidi, sempre hi ha un avís’ De fet el suïcidi és la primera causa de mort entre els joves, fet que equival a un mort cada cinc dies. I cosa que encara fa més feredat: el nombre d’intents de suïcidis en joves –difícil de calcular perquè moltes vegades no són ni reportats– indiquen que per cada persona que consuma un suïcidi, hi ha vint intents. Per això, Glòria Iniesta diu que també cal invertir en formació de professorat, perquè per estadística algun dia es trobaran amb un alumne que haurà intentat de suïcidar-se o ho provarà, i han de saber quins són els senyals d’alerta: ‘Els factors de risc principals en la gent jove és que no tenen suport social, sigui entre iguals o la família; les pressions de l’entorn; l’assetjament o el ciberbullying. L’adolescència és una època en què un es forma la identitat i hi ha poca tolerància a la frustració.’ Recentment, la sèrie 13 reasons why, emesa per Netflix i molt popular entre el públic adolescent, va generar polèmica perquè alguns sectors criticaven que podia incitar al suïcidi. Iniesta assenyala que la premissa de la sèrie conté algunes errades, però que és un bon instrument per a trencar barreres i obrir un debat amb els joves: ‘La sèrie ensenya moltes coses, com ara que el suïcidi gairebé sempre té múltiples causes; i quins són els espais d’ajut on el protagonista hauria pogut trobar sortides a la seva mort.’

Summary: El suïcidi, la mort que continua invisible


Les joventuts d’ERC, Jovent Republicà, han demanat d’obrir una etapa d’alliberament nacional que deixi enrere la gesticulació i el ‘processisme’ després de la sentència del judici contra el procés. Per això han reclamat a tots els actors de l’independentisme ‘passar de les declaracions i les picabaralles a l’acció política coordinada i en massa’, com han informat en un comunicat. Després del Consell Nacional d’ahir, ha assegurat que ‘cal potenciar la lluita antirepressiva i afeblir els estats espanyol i francès amb accions de lluita no violenta’, com la protesta clàssica, la no-cooperació i la desobediència civil. Han fixat cinc espais d’acció (les complicitats internacionals, les institucions republicanes, els carrers, el sindicalisme i el moviment estudiantil), han defensat que han de ser ‘més i més forts per a invertir la correlació de forces amb l’estat’ i han instat els joves a implicar-se.

Summary: Jovent Republicà demana de passar a ‘l’acció política coordinada i massiva’


El nou director de Televisió de Catalunya (TVC), Vicent Sanchis, ha defensat el seu nomenament davant les crítiques dels grups parlamentaris de Ciutadans, PSC, Catalunya Sí que es Pot, PP i la CUP pel seu nomenament: ‘No he vingut a fer de fanàtic ni de ‘hooligan’ de ningú’. Segons que ha dit en la comissió de control de la CCMA, a TV3 hi ha ‘molta pluralitat’, però això no vol dir que no es pugui millorar, ha subratllat Sanchis. ‘M’agradaria que ningú que vingui a aquesta casa no se senti en territori enemic’, ha dit, i interpel·lat per qüestions de pluralitat, ha defensat que, més enllà de creure en l’objectivitat perquè les històries les expliquen subjectes, creu en l’honradesa i la coherència de les persones i els professionals. Sanchis ha parlat de salvar els equilibris i de rigor, i ha avançat que proposarà entrevistes a membres de l’executiu central en la cadena: ‘Que no apareguin persones del Govern central no és bo’. ‘Aquesta no pot ser la televisió dels processistes, espero que no; ni dels processistes, ni de la confraria del pecat redimit, ni de cap tipus d’associació paranormal. Espero que sigui la televisió de tots, de tots els que la vulguin seva, perquè alguns no volen’, ha dit. Crítiques Des de C’s, el diputat Fernando de Páramo ha qüestionat la crònica dels fets sobre la renúncia al càrrec presentada per l’anterior director Jaume Peral, i ha demanat la dimissió de la presidenta de la CCMA en funcions, Núria Llorach. També ha acusat Sanchis de ser un ‘fanàtic de la independència, d’odiar Ciutadans i de treballar amb la vella Convergència del 3%’. El diputat del PSC David Pérez ha parlat d’un ‘nomenament contaminat’, encara que ha donat una oportunitat al nou director per gestionar la cadena, que es troba en una situació molt crítica i complicada amb audiències mínimes, ha afegit. La diputada Jèssica Albiach deCatalunya Sí que es Po ha criticat la ‘decisió sobtada’, ha demanat més recursos per a la cadena, i ha preguntat a Sanchis si pretén privatitzar àrees de treball de la cadena. El diputat de la CUP Albert Botran ha insistit que s’ha produït una ‘ingerència del Govern en el funcionament dels mitjans públics’ amb el nomenament de Sanchis. Per la seva banda, des del PP, la diputada Esperanza García ha acusat Sanchis de ser amb el seu nomenament el ‘cap de campanya de Convergència al comandament de TV3’, i ha subratllat que en els seus primers deu dies al capdavant del càrrec ha observat canvis en les cobertures dels judicis del cas Palau i Pretòria. El diputat de Junts Pel Sí Jordi Cuminal ha preguntat a Sanchis pel lloc que ocuparà la cultura en el futur de la cadena, i ha demanat quins canvis es planteja per al Súper3, cosa que Sanchis ha dit que presentarà pròximament per falta de temps en les seves intervencions.

Summary: Sanchis: ‘No he vingut a fer de fanàtic ni de ‘hooligan’ de ningú’


Carles Puigdemont va guanyar ahir el torcebraç a Marta Pascal. Amb la retirada de la fins ara coordinadora general, una nova direcció portarà el PDECat a confluir amb la Crida Nacional per la República. L’encapçalaran David Bonvehí a la presidència i Míriam Nogueras a la vice-presidència, amb una vintena de membres més. La cúpula s’encarregarà de la gestió ordinària del partit però el poder decisori i estratègic correspondrà a una comissió delegada liderada per Jordi Turull, Josep Rull, Joaquim Forn i Lluís Puig, i en què també hi seran Bonvehí, fins ara secretari organitzatiu del partit, i Nogueras, diputada al congrés espanyol. Els associats, a més, hauran de ratificar l’acord a què el PDECat arribi per a integrar-se al moviment transversal de Puigdemont. El cop de volant va anar acompanyat de l’aprovació d’esmenes que no descarten la via unilateral i exigeixen un canvi d’estratègia a Madrid. Els sectors crítics que han guanyat l’assemblea defensen que el partit s’encamini cap a la dissolució. De fet, la Crida ha començat a recollir adhesions individuals i el PDECat emplaça els seus associats a afegir-s’hi en la ponència que s’aprovarà definitivament avui, després de la transacció d’una esmena específica que ‘obliga’ el partit a actuar amb ‘generositat màxima’ per contribuir a la resolució del conflicte polític. L’acord de tots els sectors (l’anomenat pacte dels Lledoners) inclou que es mantinguin els integrants de l’executiva que liderava Pascal, però la veritat és que tenen diferències de fons amb els fins ara anomenats crítics que complicaran la convivència en la direcció. Els dirigents pròxims a Pascal sostenen que el partit s’ha de mantenir ‘fort’ i fer-se valer dins del moviment de Puigdemont. És a dir, que s’oposen frontalment a la dissolució. Les ferides internes de l’assemblea, a més, trigaran a cicatritzar. Les divergències van acabar aflorant acarnissadament ben entrada la nit, durant el debat de les esmenes a la ponència organitzativa, després d’una jornada protagonitzada pel pas enrere de Pascal. Buch i Calvet, pendents de la votació d’avui El debat sobre el quadre d’incompatibilitat de càrrecs i la composició de la comissió delegada van motivar les darreres discussions en la comissió d’aquesta ponència. És a dir, la de la reforma dels estatuts. Després de la sortida de Pascal, l’estructura del partit s’havia d’adaptar al pacte dels Lledoners. Es podran acumular fins a tres càrrecs, però el plenari haurà de votar avui si permet que hi hagi consellers del govern a l’executiva. Això és rellevant perquè l’acord entre sectors inclou que Miquel Buch, titular d’Interior en el govern de Quim Torra, i Damià Calvet, de Territori i Sostenibilitat, tinguin responsabilitats orgàniques. En cas que el règim d’incompatibilitats no ho permeti, els dos homes forts de Turull i Rull podrien assistir igualment a les reunions de l’executiva atès el seu càrrec institucional. Es preveu que també l’integri el diputat de JxCat Albert Batet i la batllessa de la Garriga, Meritxell Budó. No hi serà el batlle de Molins de Rei, Joan Ramon Casals, que estava disposat a encapçalar una candidatura alternativa a Pascal si s’enrocava en el càrrec. Els consellers Miquel Buch i Damià Calvet. Fotografia: Albert Salamé Segons fonts coneixedores de les negociacions, han ofert a Neus Munté que en sigui la portaveu, tot i que ella ha fixat la seva prioritat en Barcelona. En principi, els membres de la direcció executiva actual es mantindran, tret de Meritxell Ruiz i Lluís Font, que en surten per raons personals, segons fonts pròximes a Pascal. Són Ferran Bel, Maria Senserrich, Marc Castells, Xavier Fonollosa, Vanessa Farré, Montserrat Candini, Maria Dolors Tella i Lluís Soler. La nova direcció es votarà avui en una llista tancada i blocada. També es així com votaran la comissió delegada. La direcció actual va intentar ampliar-la per incloure-hi, sense èxit, representants del territori. La discussió va acabar amb un incòmode estira-i arronsa entre Buch i Bonvehí, segons diverses fonts presents. Les últimes negociacions d’un congrés convuls L’anomenat pacte dels Lledoners, que Pascal s’ha resistit a avalar fins que no s’ha enretirat, tenia el suport de Puigdemont i dels principals sectors del partit, amb Turull i Rull al capdavant. Però Pascal hi havia de tenir un paper secundari si volia continuar a la cúpula: ser una integrant més de l’executiva. I ho va refusar. En una compareixença pública va admetre que una coordinadora general no podia continuar sense el suport de Puigdemont, i era ‘evident’ que no el tenia. D’ençà de l’inici de l’assemblea, i a mesura que passaven les hores, Pascal es debilitava. La resta de sectors tenien clar que no cedirien i que ella no podria sostenir una candidatura pròpia que s’enfrontés a l’avalada pels presos i Puigdemont. Segons fonts pròximes a l’actual coordinadora general, aleshores va negociar que la resta de la seva gent es mantingués a la direcció, tot i que aquesta oferta sempre ha estat damunt la taula, segons els crítics. Veus pròximes a Pascal també lamentaven que hagués pogut parlar amb Puigdemont en les hores decisives del congrés. Un intermediari li va comunicar que en la nova executiva no podia tenir un càrrec preeminent ni projecció quant al discurs mediàtic. També li va explicar que el detonant de la divergència amb Puigdemont havia estat que Pascal hagués empès el PDECat a facilitar la investidura de Pedro Sánchez per fer caure Mariano Rajoy; tot això segons les mateixes fonts. Les negociacions per a intentar arribar a un acord amb Pascal van tenir un moment crític divendres al matí, quan va reunir-se a la presó dels Lledoners amb Rull i va refusar de deixar el càrrec com li demanaven. En canvi, Pascal acceptava Bonvehí a la presidència i Nogueras a la vice-presidència. Els sectors crítics defensen, tanmateix, que l’intermediari que havia enviat dijous a les negociacions ja havia avalat l’acord i que Pascal, l’endemà, el va trencar. A més, van interpretar la visita a Rull com un menyspreu a Turull i a Joaquim Forn. Tot plegat, a poques hores del començament d’un congrés molt incert que el president de la Generalitat, Quim Torra, no va acabar inaugurant. Les discrepàncies entre els sectors més forts del partit i la direcció de Pascal van forçar, fins i tot, l’ajornament d’un acte d’homenatge a l’1-O i als presos i els exiliats que es farà avui. En la cloenda, finalment, sí que hi intervindrà Torra, a més de l’ex-president Artur Mas (qui s’ha mantingut neutral en la pugna entre famílies) i l’ex-primer ministre d’Escòcia, Alex Salmond. Puigdemont i els consellers empresonats surten radicalment reforçats del congrés del PDECat. A mesura que passaven les hores, pels passadissos del Palau de Congressos de Catalunya no eren pocs els dirigents que alertaven de l’evidència: era impossible per a Pascal de guanyar el torcebraç contra el líder electoral del partit. Així va ser.

Summary: La derrota de Pascal o com ha triomfat el pacte dels Lledoners


El Consell per la República ha anunciat que adopta els tres punts que la consellera Ponsatí va proposar fa pocs dies com a resposta a la situació d’excepcionalitat que viu el país. Els punts han estat modificats en alguns aspectes: s’hi ha eliminat l’exigència de dimissió del conseller Buch i el rebuig a la Unió Europea i s’hi ha aclarit que el referèndum d’autodeterminació hauria de ser una validació del del Primer d’Octubre. El Consell per la República vol que aquesta sigui la plataforma que forci l’estat espanyol i la Unió Europea a negociar amb els catalans i fa una crida a la població a unir-se al voltant d’aquests eixos. Heus ací el comunicat fet públic avui: «Des de dilluns els catalans hem donat al món una lliçó de dignitat i democràcia. El Consell per la República dóna suport i agraeix les mobilitzacions que s’escampen arreu de Catalunya. Encoratgem tots els demòcrates a continuar mobilitzats i persistir, des de l’acció no violenta, fins a aconseguir Les tres demandes de la revolta democràtica catalana 1. Pau. Exigim la retirada de Catalunya dels cossos i forces de seguretat de l’estat espanyol. Que s’aturi la violència de la policia contra la ciutadania de Catalunya. Denunciem també la violència contra els professionals dels mitjans de comunicació, que pretén alterar el dret de llibertat d’informació. Exigim que s’investigui a fons la violència policial i es depurin responsabilitats. Reclamem que els Mossos d’Esquadra actuïn d’acord amb els paràmetres que corresponen a una policia democràtica, tal com van fer l’1-O, amb un respecte escrupolós pels drets dels ciutadans, d’acord amb les recomanacions fetes públiques pel Síndic de Greuges. 2. Llibertat. Prou presó i exili. Prou detencions arbitràries. Exigim l’amnistia de tots els presoners polítics jutjats al Tribunal Suprem espanyol i l’alliberament immediat de tots els altres presoners polítics, la fi de totes les causes contra l’independentisme i el lliure retorn de tots els exiliats. 3. Autodeterminació. Exigim que es faci un referèndum d’autodeterminació, organitzat pel govern de Catalunya amb l’acord del govern espanyol i supervisat per autoritats internacionals, per tal de convalidar el referèndum d’autodeterminació de l’1-O. Hi ha estats, europeus o no, i institucions i organitzacions internacionals que poden fer de valedors del resultat, que si és favorable ha de portar a la proclamació immediata de la República. Catalans! Hem respost a la sentència ignominiosa del Tribunal Suprem, dempeus i no agenollats. Ens mantindrem dempeus, joves i grans, fins a la victòria!»

Summary: ‘Pau, llibertat i autodeterminació’: el Consell per la República adopta els tres punts de la protesta i fa una crida a la unitat


La portaveu de JxCat a Barcelona i diputada al parlament, Elsa Artadi, s’ha descartat com a cap de llista per a les pròximes eleccions al parlament. ‘Sóc candidata a Barcelona 2023’, ha dit en una entrevista a Ràdio 4 en referència a les eleccions municipals d’aquí a tres anys. Segons ha explicat, el president Carles Puigdemont li va demanar fa un any que fes el pas a Barcelona i, per tant, ha considerat que seria ‘incoherent’ que ara li demanés ser candidata a la Generalitat. Pel que fa al mecanisme per escollir el cap de llista a les eleccions catalanes, Artadi ha dit que s’ha de prendre una decisió després que l’espai de JxCat s’hagi endreçat i ha apuntat que ‘l’ideal’ seria que la militància pogués decidir. ‘Veurem si hi arribem a temps’, ha afegit. Artadi també ha demanat que aquesta vegada no es tanqui la llista electoral un dia abans que acabi el termini com va passar a les últimes eleccions municipals i espanyoles. Preguntada per la possibilitat que País de Demà es presenti a les eleccions, Artadi ha considerat que és una ‘bona notícia’ i ‘molt sa’ que es presentin per separat si creuen que tenen un projecte diferent del de JxCat. La diputada ha admès que l’endreça interna a l’espai de JxCat està ‘durant massa’ i ha apostat perquè englobi ‘diferents veus per enriquir el debat’. Sobre com ha d’encaixar el PDECat no hi ha volgut entrar però ha destacat que el lideratge de Puigdemont és ‘inqüestionable’. Artadi, que forma part de la delegació catalana a la taula de diàleg, ha insistit que el reconeixement de Catalunya com a nació és ‘l’origen fonamental del conflicte polític’ i, per tant, ha afegit que si la delegació del govern espanyol a la taula ho reconeix, seria una ‘primera passa’. ‘Portem un any i mig de reconeixement d’un conflicte polític. Anem a passar una primera pantalla que és el reconeixement de Catalunya com a nació’, ha defensat per després afegir que això ha de poder ‘obrir camí’ per fer una discussió sobre el dret a l’autodeterminació. De tota manera, Artadi ha volgut concretar que no es tracta d’una exigència per continuar a la taula i que un membre de la delegació catalana ja va posar aquesta qüestió sobre la taula en la primera reunió a la Moncloa. Pel que fa a la data de la pròxima trobada, Artadi ha dit que encara no està fixada però que avui mateix els equips tècnics es podrien posar en contacte i que la nova reunió ha de ser al març, tal com es va acordar.

Summary: Artadi es descarta com a cap de llista de JxCat a les pròximes eleccions


Joaquim Forn ha pres el relleu a Oriol Junqueras en les declaracions dels membres del govern al Tribunal Suprem espanyol. La seva declaració ha estat molt més llarga perquè ha accedit a respondre a les preguntes de les acusacions, tret de les del partit d’ultradreta Vox. Ha estat especialment interessant la resposta a les preguntes del fiscal, qui provava de fer contradir Forn i això ha originat moments de tensió. Marchena ha hagut de cridar l’atenció al fiscal perquè fes preguntes més concretes, i més tard també ha demanat a l’advocada de l’estat que no repetís qüestions ni introduís valoracions. Forn ha dit que era favorable al referèndum, però ha negat del dret i del revés que utilitzés el cos de Mossos d’Esquadra per a permetre’l. Durant l’interrogatori del seu advocat, Forn ha explicat com va viure el dia que es va proclamar la independència al parlament. Segons ell, la República no es va arribar a proclamar perquè el text de la declaració d’independència es va incloure en el preàmbul de la resolució i no en la part dispositiva: ‘Era una declaració política, que no es votava.’ Quan el seu advocat, Xavier Melero, li ha demanat si el parlament va mencionar res que pogués fer pensar a qualsevol en el naixement d’un nou estat, Forn ha dit que no. Forn fa riure els assistents a la sala Forn defensa l’actuació dels Mossos i Marchena ha de cridar l’atenció al fiscal perquè faci preguntes concretes Forn retreu al fiscal les filtracions que fan a la premsa ‘Construeixen uns relats que són una mica fantasiosos’ Forn para els peus al fiscal quan volia vincular l’1-O amb violència Forn retreu al fiscal les mentides sobre els documents que els Mossos havien d’incinerar L’advocada de l’estat no entén com és que l’ANC va fer un passadís el 20-S L’advocada de l’estat no entén que Forn no donés ordres polítiques als Mossos sobre el referèndum després d’haver-ho repetit manta vegada Forn nega davant el jutge que es proclamés la independència el 27 d’octubre Forn explica que va demanar a Millo d’aturar la violència policíaca de l’1-O

Summary: Els deu moments imprescindibles de la declaració de Joaquim Forn


El secretari general del Podem al País Valencià, Antonio Estañ, ha anunciat que iniciarà els contactes per a convocar al més aviat possible la Comissió de Seguiment el Pacte del Botànic i ‘acabar amb el clima de confrontació i desconfiança’ que s’ha generat en aquests últims dies dins del Consell. Aquesta situació els preocupa perquè consideren que és causada per ‘la proximitat de l’horitzó electoral’. Segons Estañ, ‘quan veritablement ha de demostrar-se que el Botànic és a prova de bombes és ara que s’acosta l’horitzó electoral’. ‘Hi ha certes temptacions partidistes que poden fer que perdem més temps en lluites internes o en qüestions de partit que no en aconseguir més drets per als valencians i valencianes’, ha advertit. També ha instat a convocar la Comissió de Seguiment del Botànic abans del debat de Política General del pròxim 11 de setembre. L’objectiu és desenvolupar un full de ruta conjunt fins fins acabar la legislatura i ‘blindar-nos definitivament d’aquest context en clau partidista’. Estañ s’ha referit així a les polèmiques viscudes en el Consell del Botànic durant l’última setmana per qüestions com la votació del País Valencià en el Consell de Política Fiscal i Financer (CPFF) o la ubicació de la futura comissaria especialitzada en violència de gènere. Davant d’aquesta situació, el líder de la formació ha avançat que ell trucarà ‘personalment’ al president de la Generalitat, Ximo Puig (PSPV), i la vice-presidenta, Mónica Oltra (Compromís) perquè es convoqui la comissió. Considera que aquest és el moment d’asseure’s, d’acabar ‘amb aquest clima’ i marcar unes línies de treball clares que prioritzin una agenda legislativa i evitin el context de confrontació. Ha volgut deixar clar que la formació no veu motius per avançar eleccions i sí que veu ‘molts punts del Pacte del Botànic per complir’. ‘Encara queda moltíssim per fer i tot el temps que tinguem l’hem d’aprofitar’. En tot cas, per a evitar que el possible avançament electoral pugui ser una ‘eina de pressió no se sap molt bé de qui’, Estañ ha insistit en la necessitat d’abordar conjuntament i des d”una posició honesta’ el que és millor pel Botànic i pel País Valencià. ‘Si ha d’haver-hi un avançament electoral que sigui una decisió conjunta’, ha dit. Preguntat per les prioritats que haurien de marcar aquest full de ruta, ha apuntat que la seva proposta de Llei de Prevenció de Residus o la llei per evitar les titulizaciones de les hipoteques serien dos punts a tenir en compte, així com unes altres que estan en l’agenda del Consell, com la llei del canvi climàtic o la d’hisendes locals. En tot cas, en aquest tram de legislatura amb terminis cada vegada més curts, ‘les lleis que pensem més prioritàries’ seran les que caldrà posar damunt de la taula, ha dit.

Summary: Podem demana de convocar la Comissió de Seguiment del Botànic per ‘acabar amb el clima de confrontació’ al Consell


La segona fase d’obres de la línia verda (L3) del Metro de Barcelona, que consistirà en l’actualització de diversos elements de la infraestructura de la via en el tram comprès entre les estacions de Lesseps i Vall d’Hebron, començaran aquest dimarts i duraran fins al 3 de setembre. La resta de la L3, entre Zona Universitària i Lesseps, i Vall d’Hebron i Trinitat Nova, funcionarà amb normalitat, ha informat Transports Metropolitans de Barcelona (TMB) aquest dilluns en un comunicat. TMB habilitarà un servei alternatiu de busos que cobrirà el tram afectat, amb parada a cadascuna de les estacions i funcionarà amb el mateix horari que el metre i una capacitat equivalent, de la mateixa manera que en la primera fase. La interrupció del servei durant 13 dies permetrà renovar 1,4 quilòmetres de via simple entre Vallcarca i Penitents, i també la substitució d’un aparell de via de tipus diagonal situat entre les estacions de Penitents i Vall d’Hebron. La primera fase, finalitzada Aquestes obres formen part d’una remodelació d’elements de la infraestructura de la via de l’entorn de les estacions de Vall d’Hebron, Vallcarca i Penitents, que durarà un total de 30 dies i ha comptat amb una inversió de 2,7 milions d’euros. En la primera fase, que va transcórrer del 29 de juliol fins al 14 d’agost, es van substituir dos aparells de via de tipus diagonal situats entre les estacions de Vall d’Hebron i Montbau, una actuació que millora l’accés a la zona nord del taller de Sant Genís. En paral·lel, les obres que afecten el servei de la línia 1 de metro entre Torras i Bages i Fons estaran en marxa fins al 21 d’agost.

Summary: Les segones obres de la línia 3 del Metro, entre Lesseps i Vall d’Hebron, començaran aquest dimarts


Els eurodiputats Carles Puigdemont i Toni Comín han reclamat al magistrat Manuel Marchena que els inclogui en la qüestió pre-judicial que el Tribunal Suprem espanyol estudia de demanar al Tribunal de Luxemburg pel cas d’Oriol Junqueras. El recurs considera que no és una opció la formulació de la qüestió pre-judicial, sinó una obligació perquè afecta drets fonamentals. El recurs inclou diverses preguntes perquè el Suprem les traslladi al Tribunal de Luxemburg, com ara la contradicció entre la proclamació dels eurodiputats electes i el tràmit que s’imposa de jurar la constitució espanyola, l’abast de les prerrogatives parlamentàries com la immunitat i la funció de la Junta Electoral espanyola, entre altres qüestions. Tant la fiscalia com l’advocacia de l’estat s’han mostrat contraris al fet que el Suprem formuli la qüestió pre-judicial. El tribunal va donar uns dies a l’advocat de Junqueras, Andreu Van den Eynde, perquè determinés quina pregunta volia formular al Tribunal de Justícia de la Unió Europea (TJUE), de les diverses que va presentar en l’escrit en què demanava que s’activés aquest procediment. Avui Van den Eynde ha demanat sobre l’abast de la immunitat del dirigent d’ERC. Avui el Tribunal de Luxemburg ha admès a tràmit el recurs de Puigdemont i Comín, presentat per Gonzalo Boye, contra el Parlament Europeu pel vet contra els dos eurodiputats. El TJUE estudia ara si adopta mesures cautelars, però és possible que no es pronunciï abans de la sessió constitutiva de demà a l’eurocambra. Amb la presentació del recurs al Suprem, la defensa dels exiliats tanca les vies per a conduir la batalla legal al TJUE.

Summary: Puigdemont i Comín reclamen a Marchena que els inclogui en la qüestió pre-judicial al TJUE amb Junqueras


Sovint s’afirma que la ciència no és més que una aproximació reduccionista a la realitat. Es relaciona la ciència amb la utilitat i amb el profit econòmic. Penso que aquesta és una visió errònia. La ciència, és clar, té un vessant utilitari. Pot arribar a ser molt pràctica. Però és molt més que això. La ciència sorgeix d’un esforç general per entendre el món, una voluntat de proveir-nos d’imatges del món. Aquesta és una de les principals idees que defenso al meu llibre . També es considera sovint que la ciència és un discurs aliè a la cultura. No crec que la separació entre el coneixement científic i el coneixement literari i filosòfic sigui bona. És negatiu tant per als uns com per als altres. La literatura i la filosofia volen proporcionar una imatge global del món. Com que les contribucions científiques també afecten profundament i en tot moment aquesta visió, no haurien de deixar-se de banda. La separació, en tot cas, ha estat recent. En el passat, els científics paraven més atenció a tot allò que es deia en els camps de la filosofia i la literatura. I el mateix passava a l’inrevés. Qualsevol que estigués escrivint obres de teatre o novel·les, com Shakespeare o Dostoievski, coneixia la ciència del seu temps. Això vol dir que hauríem d’estar familiaritzats per igual amb les obres literàries i artístiques més rellevants, i també amb les teories científiques més fonamentals. La ciència i l’art són diferents, ja que tenen fins diferents. Però són formes i expressions del coneixement del món. Jo crec que cal conèixer ambdues. Jo mateix no sóc artista, però escolto música, miro art figuratiu, llegeixo novel·les. Crec que aquests tipus d’activitats són essencials per augmentar la nostra comprensió del món. De la mateixa manera, la ciència és essencial. Malgrat que la ciència s’expressa amb un formalisme matemàtic basat exclusivament en la raó, vostè insisteix en el seu llibre a relacionar-la sobretot amb les emocions. La ciència té molt a veure amb la passió. Quan es fa ciència s’està embolcallat en tot moment per emocions. La raó és el que permet comprovar si un no s’ha equivocat quan s’ha deixat endur per les emocions. La raó és un mitjà, no és l’objectiu. Sense la raó estaríem perduts. Però allò que motiva a fer ciència, i el que empeny el científic a continuar investigant, són les emocions i els valors. En el llibre Set lliçons breus de física diu que la visió quotidiana de la realitat és descolorida. Hem de concloure, aleshores, que la ciència pot acolorir-la? El món és molt més complicat que no sembla a primera vista. Una pedra, per exemple, pot semblar una cosa molt avorrida, és matèria inert. Però des del punt de vista d’un científic és un objecte extremadament ric i interessant. Està format per àtoms i molècules, i cal tenir en compte per exemple els camps quàntics. Una pedra fins i tot ens pot ajudar a revelar la història del planeta. Ens obre un món en si mateix. La ciència no dóna una imatge més estreta de la realitat, ans al contrari, ens l’amplia i enriqueix, i mostra més nivells d’aquesta realitat. En un retrat de Newton que va pintar William Blake, es veu el científic, nu, escrivint unes fórmules, assegut sobre una pedra a la qual dóna l’esquena. El pintor es va esforçar per plasmar totes les rugositats de la pedra, mentre que les fórmules matemàtiques s’expressen en un esquematisme granític. Blake sembla voler-nos dir que la ciència prescindeix de tots els matisos i d’allò que fa que la realitat sigui interessant. Imatge d’Ana Ponce & Ivo Rovira Efectivament, i és una concepció errònia. Les matemàtiques són un llenguatge, com el llenguatge musical. Els punts en un paper esdevenen, per als músics, música fantàstica. En el seu llibre insisteix a dir que els científics arriben a proposar prediccions esbojarrades, però que en molts casos s’acaben confirmant. La confirmació és una de les característiques de la ciència. Es poden plantejar idees molt salvatges, però hi ha un filtre  que permet descartar les idees dolentes i quedar-nos només amb les bones. Aquesta és l’eina clau de la ciència, i el que la distingeix d’altres discursos. Encara que es poden intentar establir criteris per decidir si una novel·la és bona o dolenta, és una tasca que resulta molt més complicada. En literatura o art no hi ha «proves dures», mentre que la ciència sí que les pot aconseguir. La tragèdia de la ciència és que hi ha teories molt maques que al final s’han de rebutjar perquè els experiments obliguen a fer-ho. L’experiment és allò que ens diu si al final tot plegat no era més que el fruit de la imaginació. Quan jo era estudiant, hi havia una teoria, amb el nom tècnic de SU (5), de la qual es va extreure una predicció molt específica sobre la desintegració del protó. Es van construir màquines molt grans per comprovar aquesta predicció, però el resultat va ser negatiu. A la naturalesa no sempre li agrada comportar-se de la manera com ens agradaria que ho fes. Aquest seria com un vessant tràgic de la ciència, l’ombra de l’activitat científica. Exacte. Però no hem d’oblidar que també té la seva cara fantàstica, quan s’aconsegueix confirmar una idea predita temps enrere, i es fa en els termes exactes. Llig l’article complet a la web de Mètode. Roger Corcho. Periodista, Barcelona. Què és Mètode?

Summary: Carlo Rovelli: ‘La ciència enriqueix la nostra manera d’entendre la realitat’


Dilluns que ve farà sis mesos que Jordi Sánchez i Jordi Cuixart són tancats a presons espanyoles i per aquest motiu un dia abans, diumenge, s’ha convocat una manifestació a Barcelona per a reclamar el seu alliberament i el de la resta de presos polítics. Entre els convocants hi ha confirmada l’assistència, entre més, dels sindicats CCOO i UGT. La presència de la UGT ha originat tensions dins el sindicat, tan fortes que alguns afiliats diuen que és una ‘guerra oberta’. Recordem que un dels presos polítics és Dolors Bassa, consellera de Treball de la Generalitat, ex-secretària general de la UGT a les comarques gironines (2008-2015) i militant d’Esquerra Republicana de Catalunya. Actualment Bassa és a la presó d’Alcalá-Meco. ‘Hi ha gent molt enfadada amb la direcció actual de la UGT. És el sector del PSC que lluita contra els qui prenen decisions dins el sindicat. Són els qui perden poder. Volen que s’acabi la pax romana que tenim ara. Hi ha un pacte no escrit: dins la UGT, front democràtic, sí. Front independentista, no. Dret de decidir, sí. Independència, no. Manifestació en favor dels presos, sí. Manifestació en favor de la independència, no. Aquest és el pacte dins la UGT. I alguna gent molt unionista, i molt vinculada al PSC, el volen trencar. Sobretot des de l’aplicació del 155 no es troben còmodes en el front antirepressiu. Ni en el front demòcrata. La manifestació de diumenge els incomoda perquè no és que no acceptin el front independentista, és que no accepten el front democràtic’, explica a VilaWeb un membre destacat de la UGT. El sector PSC Històricament, la presència de militants del PSC dins la UGT ha estat molt habitual. Eva Granados, ara al parlament, o Jaume Collboni, a l’Ajuntament de Barcelona, en serien dos exemples. Però, actualment, i en aquest cas concret, és Isabel López Chamosa, ex-diputada del PSC i del PSOE, i actual Defensora del Delegat de la UGT, qui ha portat la veu cantant. Al seu mur de Facebook ha escrit: ‘Els independentistes volien trencar el PSC i no ho van aconseguir, aquí estem, i ara volen trencar la UGT i tampoc no ho aconseguiran. Si els independentistes que existeixen a la UGT no saben respectar aquesta pluralitat o no saben com fer-ho, és clar que la UGT no és el seu sindicat.’ En la mateixa direcció es va engegar una campanya a Change.org per pressionar la UGT a no assistir a la manifestació de diumenge. Ha resultat un fracàs: la UGT no només hi assisteix, sinó que n’és convocant. Comunicat oficial Ahir mateix el sindicat va emetre un comunicat oficial titulat ‘Carta oberta de la UGT de Catalunya‘, en què es convoca a la manifestació, s’accepta que no tothom ho veu clar i s’explica per què es fa: ‘Pel que fa a la convocatòria de manifestació del 15-A, entenem que el sindicalisme ha de defensar els seus valors fundacionals. La presó preventiva no és justificable, ni humanament ni políticament. Respectem les decisions judicials, però aquest fet no pot limitar la nostra capacitat de crítica quan entenem que hem entrat en una espiral de judicialització de la política. Creiem que només aporta patiment cap a un conflicte que s’ha de resoldre amb la política i des de la política. La manifestació del 15 d’abril, no és una convocatòria independentista. És a favor de la democràcia, la cohesió social, els drets i les llibertats.’ El poder de la carta de la germana de Dolors Bassa Montse Bassa, germana de la sindicalista empresonada Dolors Bassa, va escriure una carta pública que ha tingut conseqüències importants dins la UGT, segons les fonts consultades per VilaWeb. Bassa s’hi queixava del poc suport públic que la UGT donava a sa germana, ex-secretària general de les comarques gironines, empresonada. En concret, es lamentava de les declaracions de Pepe Álvarez, secretari general de la UGT espanyola, a Antena 3, en què va dir que el sindicat no aniria a la manifestació de diumenge. Es va sentir molt ofesa i ho va explicar sense embuts. ‘Després de la carta, Pepe Álvarez va rectificar. I va deixar clar que el sindicat hi assistiria. I així ha acabat passant’, diuen les fonts. Heus ací la rectificació. Un sindicat cada vegada més independentista? Les mateixes fonts contextualitzen aquesta batalla soterrada dins el sindicat: ‘Les dades dins CCOO són de 40% de militants independentistes, i un 60% que no. En van fer una enquesta, ells. I a dins la UGT estem igual. No en tenim cap enquesta, però aquesta és la nostra realitat. De fet, aquesta xifra d’independentistes augmenta molt quan només comptes els dos-cents treballadors de la UGT: els tècnics que formen l’estructura i la cúpula actual. Aquí els independentistes són molts més. I amb molt més de poder. Ara els sectors socialistes de la UGT veuen com cada vegada tenen menys poder damunt un sindicat que, com la societat, cada vegada és més sobiranista. I que entén perfectament que no cal ser independentista per a assistir a la manifestació de diumenge. N’hi ha prou de no ser partidari del 155, com altres. L’atac dels sectors del PSC, doncs, també seria un atac contra la cúpula de la UGT, que presideix Camil Ros, i que és clarament sobiranista’, diu les fonts. Camil Ros i Pepe Álvarez han visitat tots dos Dolors Bassa a Alcalá Meco i li han donat privadament mostres de suport. I diumenge els militants que vagin a la manifestació les faran públiques.

Summary: El PSC perd una batalla interna dins la UGT


La Junta Electoral de Barcelona ha considerat que la cobertura de TV3 de la manifestació independentista de Madrid no va vulnerar la llei electoral (LOREG) i ha desestimat el recurs que havia presentat Ciutadans. Així ho ha manifestat aquest divendres el director de TV3, Vicent Sanchis, a la Comissió de control de la CCMA al Parlament de Catalunya, quan era preguntat pels parlamentaris sobre la cobertura de la campanya electoral. ‘No podem afirmar que la cobertura que TV3 i el Canal 324 van realitzar del que era un esdeveniment singular i excepcional fos excessiva’, indica el dictamen de la Junta Electoral de Barcelona. Ciutadans va interposar un recurs davant la Junta Electoral Central de Barcelona contra la cobertura dels mitjans de la CCMA de la manifestació independentista del dissabte a Madrid. La formació encapçalada per Albert Rivera va acusar TV3 de ‘falta de neutralitat’ per haver realitzat en campanya electoral una cobertura especial informativa ‘exclusiva’ i ‘excloent’ d’una manifestació convocada per associacions que s’identifiquen amb formacions que concorren al 28-A, en relació a JxCat i ERC. En aquest sentit, Cs va sostenir que la retransmissió dona un espai per ‘replicar’ i ‘difondre’ el missatge electoral dels dos partits. Per això, Cs va dir que volia que la JEC establís ‘mesures compensatòries informatives’ en condicions ‘objectivament comparables’ a favor de les candidatures ‘perjudicades’, com Cs.

Summary: Desestimen el recurs de Cs contra la cobertura de TV3 sobre la manifestació de Madrid


Les principals veus del sector econòmic del país parlen de la necessitat de potenciar l’Arc Mediterrani per superar la crisi europea.

Summary: L’Arc Mediterrani, bàsic per a superar la crisi


‘El Consell ha aprovat el decret pel qual es declara 2017 com a Any Blasco Ibáñez, en commemoració del 150 aniversari del naixement de l’escriptor valencià, per la seua singular contribució a la vida política i cultural valenciana.’ Així comença la nota de premsa que el govern valencià va publicar el 12 de gener passat, on argumentava l’homenatge a Vicent Blasco Ibáñez (València, 29 de gener de 1867-Menton, 28 de gener de 1928), per la seva tasca com a escriptor (amb novel·les naturalistes que retraten amb detall la vida valenciana de la fi del segle XIX i també amb grans èxits de vendes universals) i com a home d’acció vinculat a la política (l’anomenat blasquisme fou el moviment polític republicà hegemònic a la ciutat de València entre 1898 i 1933). Però aquesta figura clau de la València d’ara fa un segle també es va destacar en el terreny de l’edició i el periodisme (va crear el diari El Pueblo el 1894), i va arribar a tenir un curiós vessant aventurer i emprenedor que el va dur a fundar dues colònies agrícoles d’arrel valenciana a l’hemisferi sud. L’empresa americana El maig del 1909, ja amb renom internacional, Blasco Ibáñez es va desplaçar a Lisboa per embarcar-se cap a l’Argentina. A Buenos Aires, on se l’esperava amb molta expectació per a la commemoració del centenari de la Revolució de Maig, va pronunciar conferències molt ben pagades en uns quants casinos i va rebre homenatges d’algunes institucions, com l’Acadèmia de Literatura. D’aquell primer contacte amb el país sud-americà, en va quedar tan impressionat que quan va tornar a casa, el gener del 1910, es va abocar a escriure Argentina y sus grandezas, una mena d’enciclopèdia i quadern de viatge que va rebre el favor dels lectors. L’èxit del llibre, juntament amb l’impacte que va causar en Blasco el paisatge, els amplis horitzons i els relats dels aventurers agosarats que s’enriquien a l’Argentina, va empènyer el president d’aquell país, José Figueroa Alcorta, a proposar-li de colonitzar algunes terres de províncies perifèriques. Segurament la idea de materialitzar en territori argentí una petita València republicana i basada en l’ideari regeneracionista pràctic que professava, i on reproduir-hi els tarongers de l’Horta i els arrossars de l’Albufera, el devia esperonar a acceptar el desafiament. A l’agost tornava a creuar l’Atlàntic. Després de negociar amb el govern argentí, al desembre ja va formalitzar la compra d’una gran hisenda a la zona de l’Alto Valle del Río Negro (Patagònia), que va denominar Colonia Cervantes en honor de l’autor del Quixot, per a qui Blasco Ibáñez sentia veritable devoció. Aquell mateix mes va publicar als diaris El Pueblo i Heraldo de Madrid una crida als agricultors peninsulars per a refundar València a l’altra banda de l’oceà: ‘Els qui vulguin emigrar, que se’n vagin a l’Argentina, sense pensar en intel·lectualismes ni fer vida sedant de cafès i tertúlies. Des d’Espanya, vagin disposats a treballar-hi i a ser agricultors, i en tornaran rics i satisfets’, hi deia per intentar atraure colons cap a aquella finca remota pensada per al cultiu de vinya i farratge per a bestiar. A la carta als agricultors també els assegurava que sols s’havien de pagar el passatge: quan arribessin a Buenos Aires, l’empresa els portaria a la colònia, on rebrien una casa, menjar, cavalleries i les eines fins a la primera collita, que es repartiria entre l’agricultor i l’empresa. Així l’emigrant podria anar acumulant estalvis i, amb el temps, comprar la terra que treballava. Poc després, l’11 d’abril de 1911, Blasco Ibáñez va fundar una segona colònia de cinc mil hectàrees més, a instàncies (i amb el suport) del governador de la província nord-oriental de Corrientes, Juan Ramón Vidal: va rebre el nom ben explícit de Nueva Valencia. Situada a l’actual terme municipal de Riachuelo (He’ë, en guaraní), al costat del riu Paraná, era destinada al cultiu d’hortalisses i de cítrics, tot i que també s’hi volia introduir l’arròs arran de la idoneïtat del terreny. El fracàs colonitzador L’aventura colonitzadora de l’escriptor i polític valencià per Sud-amèrica no va tenir gaire recorregut. A la Patagònia va instituir la Sociedad Cooperativa de Irrigación Colonia Cervantes, però ben aviat la inclemència climàtica, d’una banda, i la important depressió econòmica del 1912 al país, d’una altra, gairebé van arruïnar Blasco Ibáñez, que va mirar d’obtenir crèdits, sense èxit, per a salvar la colònia meridional. A l’últim va admetre com a soci el banquer Máximo Ruiz Díaz, que la primavera del 1913 va fer fallida i va obligar-lo a malvendre Cervantes a l’empresa agrícola de José María Rosa per a satisfer deutes i intentar conservar Nueva Valencia, a quatre dies a cavall cap al nord. Però no en va tenir prou: també es va veure obligat a desfer-se de propietats a València ciutat, on només va salvar un xalet a la Malva-rosa, l’actual Casa Museu Vicent Blasco Ibáñez. Malgrat l’immens esforç econòmic i la certa viabilitat d’aquesta iniciativa agrícola i empresarial, la nova València blasquista a l’extrem septentrional de l’Argentina tampoc no va reeixir. Una altra vegada van ser circumstàncies adverses, i per tant imprevisibles, les que van enfonsar la seva aventura colonial: a més de la fallida de l’esmentat banc creditor, una gran crescuda del Paraná va alentir-ne les obres i un canvi de signe polític al govern provincial va deixar-lo sense suports locals. La seixantena llarga de famílies valencianes que hi havien començat a arribar des de la primavera del 1911, provinents sobretot de Simat de la Valldigna i Vilallonga (Safor), Castelló de Rugat (Vall d’Albaida) i Alginet (Ribera), i que hi havien mantingut en tot moment la llengua, la cultura i la gastronomia pròpies del País Valencià, van restar majoritàriament a la zona de Corrientes quan Blasco Ibáñez va abandonar definitivament el projecte el 1914 i es va traslladar a viure a París. Per això encara ara hi ha uns quants cognoms valencians en aquest racó de l’Argentina (Aliaga, Bonastre, Carbonell, Catalá, Corts, Duran, Folguerà, Mogort, Morell, Rebull, Seguí, Solanes, Terraes, Vila…), convertit gràcies a aquells llauradors de fa un segle en el principal productor d’arròs del país. I la paella, és clar, hi és un plat ben conegut, com van comprovar amb sorpresa els germans Barraquer de Barcelona quan foren convidats a un congrés d’oftalmologia a Corrientes a mitjan segle XX. Quan van acceptar la invitació, van preguntar encuriosits als organitzadors què s’hi menjava, en aquelles terres, i els van respondre: ‘Paella.’ Ja a Corrientes, un dels famosos oftalmòlegs catalans va anar directe a l’encarregat de cuinar una paella per a cent cinquanta comensals i el va sotmetre a un exhaustiu interrogatori. El paeller argentí va aprovar amb bona nota: era el professor titular d’Anatomia de la Facultat de Medicina de la Universitat Nacional del Nord-est, el Dr. Antonio Terraes, descendent d’una de les famílies pioneres de Nueva Valencia. Del 1909 al 1914 es va inscriure, doncs, l’etapa argentina, aventurera, idealista i més quixotesca de Blasco Ibáñez, que el va tenir allunyat temporalment de la literatura i la política… i quasi el va dur a la ruïna. Instal·lat des del començament del 1914 a la capital francesa, Blasco va reprendre l’escriptura: el juliol d’aquell any va publicar la novel·la de temàtica americana Los Argonautas, pocs dies abans de l’esclat de la Primera Guerra Mundial, que va plasmar per mitjà de cròniques aplegades posteriorment a la Historia de la guerra europea de 1914. I l’any següent va escriure el llibre Los cuatro jinetes del Apocalipsis, amb la Gran Guerra i l’Argentina de fons, del qual va vendre més d’un milió d’exemplars (sobretot als EUA) i se’n van fer adaptacions cinematogràfiques i tot. No va tornar mai més a l’Argentina, on sengles avingudes a Cervantes i Riachuelo (municipis agermanats) porten, això sí, el seu nom. ————- De l’experiència de Blasco Ibáñez a l’Argentina, n’hi ha un parell de documentaris interessants:

Summary: La ‘nova València’ de Blasco Ibáñez a l’Argentina