‘Juan Carlos, repeteix amb mi: plu-ri-na-ci-o-na-li-tat’. I un reguitzell de respostes més o menys airades es dirigeixen ara a Fachin, ara a Monedero. Un comunicat publicat aquest cap de setmana demanava que cessessin les ingerències de persones properes a la direcció espanyola de Podem sobre les decisions que es prenen a Podem Catalunya. La línia entre la fraternitat i la sobirania és fina. I també ho és la que marca quins procediments són més democràtics o menys. Sense anar més lluny, l’eldenca Alba Garcia, membre del Consell Ciutadà, va queixar-se a les xarxes que l’executiva morada no els hagués consultat la decisió abans de fer públic el comunicat. En canvi, la direcció considera que una iniciativa com aquesta encaixa perfectament en les seves atribucions com a ‘govern de Podem’ entre reunions del Consell Ciutadà. Per anecdòtic que pugui semblar, aquest és només l’últim episodi d’una història, la de Podem Catalunya, que sovint ha patit l’excés d’exposició i que s’ha debatut en més d’una ocasió entre el debat intern i la divisió sense pal·liatius. Tot plegat, quan falten dos mesos perquè els ciutadans de Catalunya es pronunciïn en referèndum (‘Voleu que Catalunya esdevingui un estat independent en forma de república?’) i solament un mes perquè els inscrits a Podem ratifiquin, entre els dies 7 i 11 de setembre, dues decisions fonamentals: Quina posició han de prendre respecte de l’1-O? I, d’ara endavant, han de caminar sols o han de rectificar i integrar-se definitivament –orgànicament– a la constel·lació dels comuns? Joan Giner: degradació o rebateig El darrer moviment intern sonat s’ha produït aquest estiu amb el diputat cornellanenc de Catalunya Sí Que Es Pot, Joan Giner, com a protagonista. De secretari polític i home fort de la direcció ha passat a ser secretari d’anàlisi estratègica i política. Abans, depenien directament de la seva direcció catorze àrees del partit; ara, només una, l’àrea d’anàlisi social i política. Les seves funcions s’han repartit entre les diverses secretaries, però majoritàriament les ha assumides el secretari general. Hem treballat lleialment a la direcció de Podem tot i tenir-hi diferències, ahir la direcció de Podem va cometre un error democràtic — Joan Giner (@giner_joan) July 7, 2017 Giner va qualificar la decisió de ‘error democràtic’, va explicar que no havia rebut explicacions suficients i va apel·lar a la pluralitat –’un valor necessari a la nova política’–. No és l’únic que ho considera així. Enver Aznar, que, com Giner, també és membre del corrent Anticapitalistes, creu que l’actual direcció encapçalada per Albano Dante Fanchin ‘es va aïllant’. Amb decisions com aquesta, explica, la direcció es va ‘quedant petita’. Per la seva banda, Fachin va treure ferro a la qüestió i va dir que només havien ‘rebatejat el càrrec’ de Giner. Membres propers al secretari general expliquen el canvi de càrrec de Giner com una resposta a un organigrama que, fruit de la inexperiència i l’acumulació excessiva de càrrecs sota el paraigua de la secretaria política, s’havia demostrat inoperatiu. Així doncs, una correcció a imatge i semblança de la que es va aplicar a la direcció espanyola de Podem, quan Íñigo Errejón, enfrontat en les primàries a Pablo Iglesias, va perdre la secretaria política després del congrés de Vistalegre II. Alhora, però, fonts d’Anticapitalistes posen en dubte la coherència de demanar sobirania respecte de la direcció estatal i modificar l’organigrama per homogeneïtzar-lo. A més, neguen la manca d’experiència de persones com Giner, Aznar o Jesús Sánchez, que, diuen, han estat claus per construir Podem a Cornellà, Vilanova i Santa Coloma de Gramenet respectivament. I defensen, en canvi, que membres importants de la direcció actual com el mateix secretari general; la secretària d’Economia i Unió Europea, Àngels Martínez; o la secretària de Coordinació General, Noelia Bail, tenen menys experiència orgànica dins de la formació. Ara bé, què ha canviat des que Giner es va presentar com a número dos de Fachin a les primàries fins que ha estat rellevat de la secretaria política? Tant els uns com els altres neguen que hi hagi diferències fonamentals respecte de l’1-O. Mentre que Anticapitalistes el veu com un referèndum, l’executiva el veu com una mobilització però crida a participar-hi. Bertomeu i els ‘purgats sense explicacions’ Tan bon punt Giner va fer públic el seu desacord amb la reorganització del Consell de Coordinació va rebre la resposta del secretari general de Podem a Barcelona, Marc Bertomeu: ‘Benvingut al club dels purgats sense explicacions.’ Una resposta que, per bé que es pot interpretar de manera sarcàstica, pren sentit després de la progressiva pèrdua de responsabilitats de Bertomeu. Benvingut al club dels purgats sense explicacions 😂💚💚 — Marc Bertomeu (@MarcBertomeu) July 7, 2017 Més enllà de si va ser víctima d’una purga o no –aquí, les opinions són diverses dins de Podem–, certament, la trajectòria de Bertomeu ha estat accidentada. Va ser escollit secretari general de Podem a Barcelona el 2014, abans fins i tot que existís la formació a tot el Principat, amb un 59,27% dels vots dels inscrits a una incipient formació política. En les primàries que havien de reestructurar el partit després d’un llarg període de nou mesos sense líder després de l’adéu de Gemma Ubasart, Bertomeu va donar suport a la candidatura de Jèssica Albiach i va entrar a l’executiva. No hi va durar ni un any. El febrer, quan Albiach va haver dimitit per poder sumar-se a la candidatura d’Errejón a l’executiva espanyola, Bertomeu va ser expulsat del Consell de Coordinació. A banda de Bertomeu, també van ser apartats Alba García i Jesús Sanchez, militants a Anticapitalistes, que van ser substituïts per Alberto Quiñones i Gertrudis Conde. En el lloc de Bertomeu, en canvi, no va entrar-hi cap membre proper a la llista d’Albiach, sinó que l’executiva va passar a tenir un membre menys i es va quedar amb nou. El maig, Bertomeu va ser destituït com a assessor del grup parlamentari de CSQP. En aquest cas, tampoc no hi ha un sol relat. Ell hi va veure un acte de ‘discriminació ideològica’ que el va dur a presentar una denúncia a Treball perquè l’acomiadament es declarés improcedent. Fachin, en canvi, va argüir diferències en la relació laboral, i Àngels Martínez, també diputada de CSQP, ho considera una decisió natural. La direcció, diu, li va perdre la confiança quan Bertomeu, amb altres, va decidir d’integrar-se a la formació de nova planta Catalunya en Comú sense tenir en compte que Podem, com a partit, havia descartat d’integrar-s’hi. Bertomeu, a més, sí que manté grans diferències amb Fachin sobre la posició respecte de l’1-O. Va ser un dels signants del manifest ‘L’1-O no anirem a votar’ de comuns contra el referèndum. L’últim càrrec que ostenta Bertomeu és el de secretari general de Podem a Barcelona, un front que està en plena efervescència. La primera quinzena de juliol, vuit dels onze cercles de Podem a la ciutat van demanar de revocar-lo com a secretari general, una decisió de la qual la direcció es va rentar les mans i que encara s’ha de materialitzar. Catalunya en Comú Una de les qüestions que es demanarà als inscrits a les portes de la Diada serà quina relació ha de tenir Podem amb Colau, Domènech i companyia. Són la mateixa cosa? S’ha de fer una coalició electoral? Mentre les bases no ho reconsideren, Podem i Catalunya en Comú són ens independents –tots dos registrats com a partit polític– i, per tant, la cohabitació d’algunes persones a totes dues organitzacions pot ser problemàtica. El consell de garanties encara ha de dictaminar si la pertinença a totes dues organitzacions és compatible o si Albiach, Bertomeu i les altres persones que van presentar-se a les primàries d’Un País en Comú a la llista Juntes Podem han d’escollir a quin partit volen pertànyer. Segons Enver Aznar, cal que Podem faci un debat profund sobre la relació amb els comuns i assenyala un element clau: ‘Escoltar la militància.’ Això sí, més enllà de quina mena de relació s’estableixi, considera que seria un gran error que els electors es trobessin mai ‘dues paperetes que representen el mateix’. Les dimissions al Consell Ciutadà El Consell Ciutadà també ha patit un devessall de dimissions des que es va conformar l’any passat. Jèssica Albiach, Marc Bertomeu, Marta Oliván i Anna Toro, tots ells integrats de Catalunya en Comú, han deixat ‘el parlament de Podem’. També han dimitit Nazaret Troya i Meritxell Genao. Aquesta última va concórrer a les primàries amb la llista de Raimundo Viejo, en teoria la llista secundada per Pablo Iglesias. La seva marxa ens remet a un altre dels canvis que s’ha produït a Podem aquests últims mesos, el distanciament entre les direccions catalana i estatal. Comptat i debatut, dels deu membres del Consell Ciutadà que no eren afins al secretari general se n’han anat més de la meitat. La pluralitat Si hi ha un concepte que es branda a Podem és el de ‘pluralitat’. Però, pluralitat en quin sentit? Àngels Martínez Castells, diputada de Catalunya Sí que Es Pot al Parlament de Catalunya i membre del Consell de Coordinació, considera que amb l’esquema actual la direcció és més plural: hi ha més diversitat de temes amb secretaries pròpies, es treballa més en xarxa i de manera molt més horitzontal. Destaca, per exemple, la incorporació de la secretaria de feminismes, que coordina Sandra Ramos, i de l’àrea de medi ambient, canvi climàtic i medi rural, dirigida per Antonio Molina. Però aquest punt de vista no és compartit. Els membres catalans del Consell Ciutadà estatal van crear la plataforma Podem amb Futur per demanar una assemblea general que reconsiderés els posicionaments sobre l’1-O i la relació amb els comuns. Ara per ara, però, això no sembla que s’hagi de produir. Tal com argumenta la direcció, els estatuts de la formació lila especifiquen que ha de passar un mínim de divuit mesos entre dues assemblees ciutadanes autonòmiques. Els Anticapitalistes tampoc no creuen que la direcció actual respongui adequadament a la pluralitat desitjable. Giner ja ho va denunciar quan li van canviar les responsabilitats a l’executiva i Enver Aznar també ho defensa. Tanmateix, Aznar demana que la formació defugi el ‘faccionalisme’. La cosa que és clara és que a Podem no hi ha dos bàndols i, encara menys, dos bàndols clarament identificables en termes ideològics. Això, però, no evita que les disputes que sobrepassen els termes d’un debat ordinari hi sovintegin.

Summary: Podem Catalunya: la fina línia entre el debat intern i la divisió


L’ex-secretari d’Hisenda i actual diputat d’ERC al parlament Josep Lluís Salvadó ha assegurat al Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC) que el desplegament de l’Agència Tributària de Catalunya (ATC) no va superar mai les competències autonòmiques. Salvadó ha declarat com a investigat que el programa e-Spriu va permetre assumir el 100% de les competències en matèria tributària, cosa que el programa Gaudí només feia al 50%. Davant de la magistrada instructora, Salvadó ha negat que participés en la preparació del referèndum de l’1-O i també ha desmentit que preparés estructures d’estat.

Summary: Salvadó nega al TSJC que l’Agència Tributària Catalana anés més enllà de les competències autonòmiques


Castelló se suma a les commemoracions del vintè aniversari de la mort d’Ovidi Montllor amb una jornada sencera dedicada al músic d’Alcoi. Es farà avui, durant tot el dia, i hi haurà un concert amb diversos cantautors, com ara Borja Penalba i VerdCel i una representació de l’obra ‘Homenatge a T’. També s’inaugurarà una exposició de gravats de l’artista Jordi Albinyana ‘El pas del temps farà de nosaltres colors. Ovidi, 20 anys de vacances’. Amalia Garrigós serà l’encarregada de conduir aquest migdia el ‘Vermut Ovidi’, un recital on diversos musics interpretaran els temes més emblemàtics de Montllor. Hi haurà Joan Amèric, Borja Penalba, Andreu Valor, Tomás de los Santos, Francesc Anyó, Mireia Vives, Verdcel, Josep Lluís Notari, Artur Àlvarez i Boix, Manel Brancal i Miguel Ángel Prades. Després, a les 19.00, el Teatre Principal de Castelló acollirà la representació d’‘Homenatge a T’, una obra de La Dependent inspirada en una de les cançons més conegudes d’Ovidi. S’hi narra l’aventura vital Teresa Mora, una veïna d’Alcoi la desinhibició de la qual era motiu de rebuig per la majoria de la societat. L’obra manté el mateix to comprensiu i d’agraïment vers la figura de Teresa que l’autor va voler donar a la cançó. Per últim la commemoració comptarà amb la inauguració d’una exposició de gravats de l’artista Jordi Albinyana, que es podrà veure al Centre Municipal de Cultura fins al 9 d’octubre. L’exposició s’anomena com un vers d’Ovidi, ‘El pas del temps farà de nosaltres colors’ i es compon d’una desena de xilografies. Cadascuna està inspirada en una cançó de l’Ovidi que l’artista plàstic i músic de l’Olleria reinterpreta d’una manera personalíssima.

Summary: Una jornada d’homenatge a Ovidi a Castelló


Esquerra Republicana i diversos dirigents del partit d’Oriol Junqueras han reaccionat amb indignació contra les decisions del Tribunal Suprem espanyol d’inhabilitar el president dels republicans i privar-lo d’exercir els seus drets com a eurodiputat al Parlament Europeu. Pere Aragonès, Roger Torrent, Ester Capella, Alfred Bosch, Diana Riba, Ernest Maragall, Gabriel Rufián i Sergi Sabrià, entre altres, han denunciat la vulneració dels drets de Junqueras a les xarxes. ERC també ha convocat una conferència de premsa d’Aragonès aquesta tarda per a valorar la decisió del Suprem. ‼ Oriol @junqueras és immune, ha d'estar en llibertat i exercir d'eurodiputat. Les sentències de la justícia europea s'han de complir. ✊Prou excuses, llibertat immediata! #FreeMEPJunqueras pic.twitter.com/NS6xcRBXxZ — Esquerra Republicana (@Esquerra_ERC) January 9, 2020 Vergonya de justícia espanyola, és un escàndol, no es pot ignorar el que va sentenciar el TJUE. Vulnera, un altre cop, els drets de @junqueras i dels milers de ciutadans que el van votar. Lluitarem fins al final! #FreeMEPJunqueras — Pere Aragonès 🎗 (@perearagones) January 9, 2020 Contradient la decisió del TJUE, el Suprem opta per la via més restrictiva i continua vulnerant els drets de l'eurodiputat @junqueras. La “pàtria” per sobre de la democràcia. https://t.co/dqHoavtXxY — Roger Torrent 🎗 (@rogertorrent) January 9, 2020 ❌ Ara ja no és un conflicte entre el que representa @junqueras i l’Estat. Ara és un conflicte entre el Tribunal Suprem (TS) espanyol i: ✅ El Tribunal de Justícia de la Unió Europea (TJUE) @EUCourtPress. ✅ El Parlament Europeu @Europarl_CAT. Un escàndol.#FreeMEPJunqueras pic.twitter.com/9XTbNWvmgx — Ester Capella Farré (@estercapella) January 9, 2020 Ja és oficial. L’Estat se situa fora de la llei europea. https://t.co/WiUONUB1zR — Alfred Bosch🎗 (@AlfredBosch) January 9, 2020 La justicia española desobedece al TJUE. Es un paso más hacia la #AutarquíaJudicial. Al final, quien quedará inhabilitado para formar parte de la Unión Europea, será el Estado español. Ridículo y esperpento. https://t.co/pMnYRp4e4O — Diana Riba i Giner (@DianaRibaGiner) January 9, 2020 Vergonyós que l'Estat desobeeixi la justícia europea. Denigrant que la justícia espanyola ignori el TJUE. Vulneren, un cop més, els drets polítics de l'Oriol. No és justícia, és venjança. Però com diu @junqueras, no ens rendirem. Hi tornarem i guanyarem!#FreeMEPJunqueras — Sergi Sabrià (@sergisabria) January 9, 2020 El TS es comporta com brau encegat que només sap envestir de front.Ara ignora la decisió del TJUE sobre @junqueras. La immunitat parlamentària existeix, precisament, per protegir el poder legislatiu front a abusos o joc brut. El TS arrossega l’Estat a l’abisme de l’anti-Europa https://t.co/t03uxMU3UL — Ernest Maragall i Mira (@ernestmaragall) January 9, 2020 Hay todo un Estado fagocitado por la pulsión golpista de los de siempre q prefiere ir contra un Gobierno y el más alto Tribunal de Justicia Europeo con tal de no renunciar a su patriotismo de pandereta, copa y puro. Pero olvidan q se enfrentan un gigante político q les jubilará. https://t.co/Qdwr0DnxRM — Gabriel Rufián (@gabrielrufian) January 9, 2020 L’Associació Catalana pels Drets Civils també ha denunciat les decisions del Suprem. La repressió no té aturador, el TS continua vulnerant els drets fonamentals de l'eurodiputat Oriol @junqueras i dona la raó a la JEC, avalant la inhabilitació i la presó. Ja veurem que hi diu el @EUparliament i el TJUE.https://t.co/dyxqKhkelz — Ass. Catalana pels Drets Civils (@ACDretsCivils) January 9, 2020

Summary: ‘Vergonya, escàndol, denigrant…’: ERC reacciona indignada a les decisions del Suprem sobre Junqueras


El preu de l’habitatge de lloguer de segona mà s’ha apujat d’un 8,8% a Catalunya, d’un 9,9% al País Valencià i d’un 22,1% a les Illes durant el 2017, segons un estudi publicat pel portal immobiliari Idealista. Al Principat, el preu del lloguer d’habitatge creix a totes les comarques, però baixa a la ciutat de Barcelona. El creixement més pronunciat és a Tarragona, amb un augment del 18,8%, que situa el preu mensual del metre quadrat en 7,2 euros; després ve Girona, amb una pujada d’un 12,9% (8,2 euros); Lleida, que creix d’un 8,7% (5,6 euros); i Barcelona, on augmenta d’un 3,5% i es manté com la demarcació més cara, amb 15,8 euros el metre quadrat. En canvi, a la ciutat de Barcelona el preu de l’habitatge de lloguer baixa d’un 2,4%, fins als 17,5 euros mensuals per metre quadrat. Al País Valencià, la demarcació on més ha crescut el preu dels lloguers és Alacant (un 12,7%), on el preu mensual del metre quadrat és de 6,7 euros. A Castelló, els preus han augmentat d’un 9,5% (5,4 euros); i a València la xifra és similar: un 9% (7,2 euros ). A les Illes els preus dels lloguers han crescut de manera notable respecte de l’any passat: d’un 22,1% (12,5 euros el metre quadrat). A Palma, el preu del metre quadrat és de 12,2 euros, cosa que representa un augment del 16,2%.

Summary: El preu dels lloguers puja d’un 8,8% al Principat, d’un 9,9% al País Valencià i d’un 22,1% a les Illes el 2017


El vice-president d’Àustria, Heinz-Christian Strache, ha dimitit del seu càrrec al govern i al capdavant del partit d’ultradreta Partit de la Llibertat després de l’acusació d’haver contactat amb un mecenes rus i haver-li ofert contractes estatals en canvi de suport polític al seu partit. Ahir es va publicar un vídeo de l’any 2017 filmat a Eivissa divulgat pels diaris alemanys Der Spiegel i Süddeutsche Zeitung en el qual Strache apareix amb una dona que podria tractar-se de la néta d’un oligarca rus. Li ofereix contractes de construcció a un preu exagerat en canvi de rebre suport per al seu partit. Strache li demana que tota l’operació es faci dins la legalitat. Ell mateix ha informat en conferència de premsa que l’ex-candidat presidencial del Partit de la Llibertat i actual ministre de Transport, Norbert Hofer, el substituirà en tots dos càrrecs.

Summary: El vice-canceller d’Àustria, d’extrema dreta, dimiteix arran del vídeo filmat a Eivissa que el compromet


La vice-presidenta de la Generalitat portaveu de Compromís, Mónica Oltra, ha dit que la situació al País Valencià és diferent a la de Castella-la Manxa, en relació al trencament que hi ha hagut entre Podem i PSOE. ‘És un altre marc completament diferent’, ha explicat i ha afegit que el pacte del Botànic —subscrit pel PSPV, Compromís i Podem— ‘gaudeix de bona salut’ i fins i tot s’ha ampliat. ‘La meva experiència em diu que el que funciona és el govern a la valencian’, ha incidit i ha apuntat que és un exemple a seguir i per exportar tant de cara a la formació de govern a l’estat com a la resta de comunitats.

Summary: Mónica Oltra diu que el pacte del Botànic ‘gaudeix de bona salut’


Carlos Sánchez Mato (Madrid, 1970) és responsable de polítiques econòmiques d’Esquerra Unida. Professor d’economia a la Universitat Complutense de Madrid, va ser regidor d’Economia i Hisenda a l’Ajuntament de Madrid amb Manuela Carmena, amb qui es va enfrontar pel sostre de despesa. De formes suaus i fons contundent, el senyor Sánchez Mato critica l’ala liberal del govern de PSOE i Podem (on també hi ha militants d’IU) i creu que hauria d’aplicar mesures molt més valentes per ajudar la gent en plena crisi de la Covid-19. Ho fa en articles com aquest. I en aquesta entrevista dirigeix les seves crítiques educades a les ministres espanyoles d’Economia (Nadia María Calviño) i d’Hisenda (María Jesús Montero), però també es mostra extremadament crític amb el centralisme espanyol. VilaWeb va entrevistar telefònicament ahir a la tarda el senyor Sánchez Mato. —Com valoreu les mesures econòmiques preses fins ara pel govern espanyol? —Si les comparem amb un govern de la dreta, o un govern del PSOE en solitari, són mesures clarament positives. Però al mateix temps, mostren un grau elevat d’insuficiència. No tindrem capacitat de reacció amb mesures que no deixen de ser un 1,3% del PIB estatal. Per abordar una crisi d’una magnitud com l’actual cal més. Valorant els avenços, necessitem un impuls públic molt més gran. —Les mesures eviten talls de llum, aigua i gas en segons quins casos. —Hi ha una moratòria, però el llindar per a poder-se’n beneficiar és insuficient. No arriba a prou gent. Hi haurà moltes més famílies que ho necessitaran. Hauríem d’incrementar-ne la dotació pública. Hi ha hagut una visió massa optimista, en aquest cas, de les responsables d’Economia i Hisenda, Calviño i Montero, en aquesta primera tongada de mesures. Són insuficients perquè la disminució d’ingressos i les pèrdues de feina afectaran molta més gent. —Es destinen 300 milions d’euros als ajuntaments. —Massa poc. El conjunt dels municipis tenen 28.000 milions d’euros parats en els comptes bancaris. Sense utilitzar. Per ús i abús de la llei d’estabilitat financera i per ús i abús de la imposició que no s’incrementi la despesa per sobre del límit que diu el govern central. És absurd. I ara més, en una crisi sanitària. No volem que s’alliberin 300 milions d’euros. Volem que s’alliberin tots els recursos que tenen els ajuntaments. En l’apartat anterior, de talls de llums, els ajuntaments podrien ajudar la gent que no pot pagar. Des dels serveis socials, ells saben millor que ningú qui són. —Vaig veure que el president d’El Salvador prohibia que es tallés l’aigua, la llum i el gas. Es podria fer, a l’estat espanyol? —Sí. Però no és una qüestió només de prohibir tallar. També es pot ajudar a pagar, com deia abans. De què serviria deixar que les persones quedessin endeutades? Recordem que l’atur és al 14%. Molta gent, de llarga durada. L’administració pública ha d’actuar no traient els paraigües quan plou més. —Lloguers. Aquí les mesures no hi són, directament. —Em consta que es treballa i s’avança i espero que es posin en marxa aviat. Haurien de tenir en compte una realitat indiscutible: moltes persones són llogateres. La ministra Calviño deia que hi ha persones que l’únic ingrés que tenen és el cobrament de lloguers. Home, deuen ser excepcionals, i en aquest cas haurem de protegir totes dues parts. Però totes dues. El llogater i l’arrendador. Però hi ha moltes altres circumstàncies: rendistes, fons d’inversió que no han de poder fer negoci en una situació com l’actual. Calen mesures en el lloguer, que espero que siguin les més àmplies possibles per a protegir els més vulnerables. Parlem d’un 26% de persones en risc de pobresa… abans d’aquest xoc! Són 13 milions de persones, que ara s’incrementaran. —Les mesures més liberals de Calviño (PSOE) i Montero (PSOE) van guanyant la partida, doncs? —Els partits duren 90 minuts. Aleshores podrem fer una anàlisi més real de les mesures. Actualment m’agradaria que haguéssim estat molt més potents amb les mesures aprovades en primera instància. Aquesta és la meva posició de manera clara. I no l’amago. Hauríem d’haver estat molt més ambiciosos. Però tampoc podem dir que estiguem en la mateixa posició que el PSOE va adoptar en la crisi del 2008. Per començar, la va negar. Hi ha una clara millora. Però jo no em conformo amb un aprovat just. Darrere l’aprovat hi ha moltes famílies que pateixen. I pateixen molt. Crec que la nostra exigència lògica és demanar al govern una matrícula d’honor. —Donar un xec al ciutadà. Directament. Sense passar pels bancs. Alguns països, com els EUA i el Canadà, comencen a estudiar aquesta mesura. I legislar-la. Com ho veieu? —Fins ara, els bancs centrals han utilitzat els bancs privats com a intermediaris. Els privats reben gratis els diners del Banc Central Europeu (BCE) i els deixen als altres, que els els han de tornar. Això s’ha demostrat que no funciona. Les famílies i les empreses no reben el que cal. Per tant, si el mecanisme no funciona, canviem-lo. El BCE és nostre, encara que sembli mentida. I posar un intermediari al mig encareix el servei del préstec. Parlàveu del lliurament directe de fons a empreses i famílies. Mecanisme possible. Ara, que sigui progressiu i en funció de la renda. Anna Patrícia Botín no pot rebre la mateixa que uns altres. Ha de ser progressiva. Com la fiscalitat. I no ho és. Davant el no-funcionament del mecanisme de transmissió de la política monetària, ens podem plegar de braços, repetir errors o pensar en altres coses. I no han de ser necessàriament noves. Roosevelt, el 1929, va comprar deute hipotecari de les famílies als EUA. No era Lenin. Es pot comprar deute hipotecari, que és igual que enviar xecs. Però no a tot el món. Hi insisteixo. Ha de ser progressiu. I d’aquesta manera, la gent alliberada podrà consumir més, tenir més renda, i com indicàveu, que pagui llum, aigua, menjar, i fer circular diners i donar dinamisme a l’economia. —Això trencaria dos tabús: que imprimir diners crea inflació i que els diners s’han de tornar. Perquè el xec no caldria tornar-lo, oi? —Si es fa d’aquesta manera no caldrà tornar-lo, no. Però fixeu-vos-hi: fins i tot en el cas que algú cregui que s’ha de tornar (cosa no necessària, si es creen diners) si t’estalvies l’intermediari dels bancs privats, en tornes menys, sense el benefici que es quedava el banc privat. I una cosa molt important que heu esmentat: el mite de la inflació enorme quan s’imprimeixen molts diners. Doncs que la gent sàpiga que des del 2012 el BCE ha imprès 4 bilions d’euros i la inflació no ha arribat a l’1%. Volien que fos el 2%. Tenim fàbriques amb excedent, sí, però gent amb les butxaques buides. Que la creació de diners causa inflació és una fal·làcia en les situacions actuals. I és una fal·làcia dir que aquests xecs crearien hiperinflació. —En un país com Espanya, tan donat als bancs, tot això no ho veurem. Amb un partit com el PSOE, ni xecs, ni adeu a l’intermediari ni res. —Això depèn del BCE, no del PSOE. I amb el BCE no passarà. Però alguns ens conformaríem que els estats, les comunitats autònomes i els ajuntaments es poguessin finançar de manera directa, sense intermediaris ni suplements. Utilitzant el mecanisme europeu previst pel BCE. Només això ja seria una gran empenta per a les polítiques públiques. Sanitat, educació i serveis socials. I sense intermediaris. Tot això ajudaria la gent. I, naturalment, la darrera baula seria que es financés directament la gent. Seria de matrícula d’honor. —Perquè les comunitats autònomes i els ajuntaments es poguessin finançar directament al BCE, hauríem de superar el centralisme espanyol. —Ho he dit moltes vegades. El centralisme no serveix de res. No és que no serveixi de res, és que és contraproduent. Va en sentit contrari. Qui sabrà millor que la gent d’Igualada, i els seus serveis socials, les necessitats dels veïns? O els de l’Hospitalet. Ells saben on són les necessitats concretes i com plantar-hi cara. És absurd que algú des de Madrid, o Brussel·les, faci la feina de manera adient. Partim de l’absurd: la llei d’estabilitat pressupostària de Montoro. Diu, basant-se en el pacte d’estabilitat europeu (que ara resta en suspens per la crisi), pacte que opera en tots els seus caps, que a tot arreu s’ha de poder apujar igual el percentatge de despesa. Més centralisme que això, impossible. Tan absurd! Que potser Igualada té el mateix problema que Vic? —Llei Montoro del PP, encara vigent amb el PSOE. —Ben curiós. Europa ha obert un parèntesi i la Comissió ja ha dit que no cal fer cas de la llei d’estabilitat europea. No opera. Però les senyores Calviño i Montero no s’ho acaben de creure. Tenen la sensació que han de ser avares a l’hora d’usar els diners públic. És tan absurd com això: hi ha un incendi en un habitatge i els bombers, abans d’entrar, han de fer el càlcul del cost i enviar Excels a Madrid per supervisar la despesa. Hòstia! I amb perdó. —Reflexió final, i no tant com a economista, sinó com a membre d’Esquerra Unida que sou. La situació és terrible. Tenim un PSOE i Podem al govern, en què manen les polítiques liberals de Montero (PSOE) i Calviño (PSOE). I una oposició encara més de dretes. Si el PP fos govern faria igual que Montero i Calviño, però almenys tindríem oposició! —Jo sóc responsable de política econòmica d’IU. I t’he parlat com a tal. Parlo en nom de l’organització. Que quedi clar. Potser no t’he semblat prou crític… Crec que tenim una posició prou ferma: les polítiques públiques que s’han d’aplicar han d’anar molt més enllà. Però molt més. No ens hem de conformar a aplicar el mateix tant per cent que França i Itàlia perquè anem molt més enrere que ells! Tretze milions de persones abans del xoc, en risc d’exclusió social. Hem d’actuar. Estaríem millor a l’oposició i protestant molt? Ho hem fet tota la vida, a IU. Ja hem demostrat què som capaços de fer, a l’oposició. Crec que va més ser al govern. Humilment, en la meva experiència de regidor d’Economia a l’ajuntament de Madrid  vam demostrar que hi ha una altra política possible. 75% més de despesa social. 112% més d’inversions. Vam demostrar que no cal ser Calviño. No cal. És possible fer, des del govern, polítiques molt més ambicioses. Hem d’aconseguir no tan sols que la gent vegi que és possible (ho és), sinó que és l’única sortida. Una actuació minimalista obre la porta al feixisme. Porta a la desafecció de la gent amb la política. Per tant, en aquesta crisi val més que siguem capaços de fer girar el volant del PSOE. Val més ser capaços de redirigir el timó cap a un altre destí. Confio en els meus companys Alberto Garzón (IU) i Yolanda Díaz (IU), però també en els meus aliats Pablo Iglesias (Podem), Irene Montero (Podem) i Manuel Castells (Podem), i en algunes persones d’aquest govern amb sensibilitat positiva que veuen que en aquesta crisi cal anar més a l’ofensiva que no determinades persones, també del govern.

Summary: Carlos Sánchez Mato (IU): ‘És tan absurd això que fan Calviño i Montero que hi ha un incendi i els bombers han d’enviar Excels a Madrid’


Els ministres d’Interior de la Unió Europea faran un altre consell extraordinari dimarts vinent amb l’objectiu de superar les divisions i arribar a un acord per a atendre els 120.000 refugiats que demanen asil a la UE. Les últimes reunions no han servit per a prendre cap decisió. L’impediment ha estat les reserves dels països de l’est a acceptar quotes obligatòries d’acolliment. En aquest context, el govern alemany podria prendre mesures contra els països de la UE que s’oposin al repartiment de refugiats. El ministre d’Interior alemany, Thomas de Maiziere, va donar suport ahir a la proposta del president de la Comissió de la UE, Jean-Claude Juncker, de retallar-los els ajuts procedents dels fons europeus. Hongria segella la frontera Hongria s’ha proposat de frenar l’onada de refugiats i per fer-ho ha aplicat dues mesures. Per una banda, ja hi ha entrat en vigor la nova llei antiimmigració, que castiga els immigrants que entrin al país sense papers. Aquesta nova legislació del govern de Viktor Orbán ja s’aplica i ahir la policia hongaresa va detenir més de seixanta persones que havien entrat al país a través de la frontera amb Sèrbia. Al marge d’aquesta llei, el govern ha decidit de segellar la frontera amb una tanca de 175 quilòmetres i quatre metres d’altura, que des és vigilada per 900 policies i 4.500 militars. El comitè d’acolliment es prepara Al Principat, el comitè operatiu d’acolliment dels refugiats es va reunir per primera vegada ahir a la seu del Departament de Benestar Social i Família per començar a detallar la rebuda dels sol·licitants d’asil que hi ha a les fronteres dels països del centre, est i sud d’Europa. La trobada va servir per a posar les bases d’una operació que ha de preveure bàsicament dues possibilitats: l’entrada progressiva o l’entrada sobtada d’uns refugiats dels quals no se sap quants seran ni quan arribaran. Àngel Miret ha estat designat coordinador d’aquest grup, que ben aviat s’anirà reunint en subcomissions per a tractar d’aspectes concrets.

Summary: La UE no troba cap sortida pactada a la crisi de refugiats


Tornar als orígens literaris de Baltasar Porcel: això ho fa possible Edicions Bromera amb la reedició de la novel·la La lluna i el Cala Llamp, una de les primeres de l’escriptor d’Andratx. Aquesta nova edició, que ens acosta al jove Porcel, el més desconegut en l’àmbit literari, es va presentar durant la Setmana del Llibre en Català. L’editor Gonçal López-Pampló es va fer acompanyar per Xavier Pla, estudiós de la literatura catalana i crític literari, que va fer una glossa rica de matisos sobre l’autor, sobre el llibre i sobre els mites propis i de la cultura mediterrània i universal que conté. Podeu veure en aquest vídeo un fragment de la presentació. D’esquerra a dreta: l’estudiós de la literatura catalana Xavier Pla i el director editorial de Bromera, Gonçal López-Pampló. Xavier Pla va començar l’exposició situant La lluna i el Cala Llamp en el conjunt de l’obra de Baltasar Porcel, d’unes primeres novel·les plenes de localisme, però alhora amarades de la cultura cinematogràfica de l’època, el neorealisme italià, com també de tot aquest molt mariner, d’una cultura mediterrània, que es podria narrar a Mallorca, València o Sicília. Pla ho va dir així: «El Porcel més desconegut avui, efectivament, és el de les seves primeres novel·les, que ja fa molts anys que van ser publicades i són difícils de trobar. Per això és encomiable que es reeditin i es puguin tornar a llegir. Si agafem Solnegre, La lluna i el Cala Llamp i Els argonautes, per posar les tres que formen un cert cicle al voltant dels orígens de Porcel, d’Andratx, del mar Mediterrani i de la seva infantesa, tenim un novel·lista d’una potència extraordinària. Tinc la sensació que llegeixo un clàssic al costat d’un Conrad (i no em fa res posar-lo al costat d’un Conrad). Però, evidentment, parlem també d’un jove escriptor que connecta amb tota una tradició de narrativa marinera de la literatura catalana. I aquí hi podríem posar un Ruyra o un Pla, però també un Salvador Galmés. De manera que tenim un Porcel d’uns orígens mallorquins extremadament locals (això s’explicava molt bé en l’exposició que va muntar en Julià Guillamon), d’una persona que neix en un entorn familiar no forçosament literari, gairebé analfabet, que es forma de manera autodidacta, observant la realitat, descrivint els personatges amb els quals conviu. Tenim unes formes de vida locals molt primàries, lligades al món rural, de la pesca i del mar. Són uns elements simbòlics que formen una narrativa que en aquests tres llibres (Solnegre, La lluna i el Cala Llamp i Els argonautes) es desenvolupen literàriament. És claríssim que aquest jove Porcel porta un món a dins que sabrà treure, que sabrà exterioritzar. La lluna i el Cala Llamp és una novel·la coral, on a cada capítol es dóna veu a un personatge. Tots els personatges coincideixen en aquesta navegació que fa el Cala Llamp, de Mallorca a Barcelona. A partir d’aquesta anècdota es desenvolupen tot un seguit de vides i vivències que s’entrellacen, igual que s’entrellaça Mallorca amb Barcelona, amb València, amb Sicília o amb Gènova. És un petit món molt potent. La lluna i el Cala Llamp sembla que fou escrita a primers del 1960 i publicada el 1963. Si pensem en el cinema que es feia en aquella època, perquè el cinema apareix sovint en el llibre, tots els que hàgiu vist Stromboli o les pel·lícules de Visconti o del neorealisme italià, amb aquesta capacitat d’observar la realitat més senzilla, més quotidiana, més aparentment local, i després donar-li la dimensió universal, el llibre us hi farà pensar. És una novel·la molt mallorquina i molt catalana, però que podria haver estat escrita a Sicília o a Sardenya o a València. A partir d’una estructura mínima, d’una novel·la de cabotatge i d’uns personatges que tenen un passat i un present, apareix una realitat molt potent. A vegades desagradable, molt primària: hi ha alcohol, tabac, prostitució, drogues, pudor de pixum, mosques, contraban… És una realitat agafada tal com ve. I ja que el jove Baltasar Porcel va néixer a l’ombra no només de Llorenç Villalonga sinó també de Camilo José Cela, potser caldria veure fins a quin punt aquest tremendisme literari que ve de Camilo José Cela ajuda a formar Porcel o senzillament és la seva pròpia mirada de la realitat més gruixuda. És una novel·la amb històries marineres, de naufragis i salvaments, d’homes que tenen dones a cada port i de dones que tenen homes a cada vaixell… M’imagino perfectament aquesta novel·la llegida en un institut com una novel·la d’aventures. Perquè conté una sèrie d’elements universals i que apareixen en tota la narrativa de tema mariner i és el fet que el mar fa molta por. El tema que apareix constantment en aquesta novel·la és la por que fa el mar. La por de la mort, la por de morir. I els recursos que s’inventen els humans per lluitar contra aquesta brevetat de la vida. Aquest tipus de narracions són narracions paradoxals: en l’exposició d’en Guillamon es veia molt clar el treball de recerca que va haver de fer Porcel per escriure aquests primers llibres: sobre els vaixells, mides, distàncies, trajectes, sobre els mallorquins que van anar a Cuba… Aquesta feina d’investigació cristal·litza gràcies a la capacitat narrativa de Baltasar Porcel, agafa la realitat en brut, la transcriu i li dóna aquesta sensació que té avui el llibre, seixanta anys després, que és aquest batec humà, de veritat, de vides humanes que van existir i que han cristal·litzat en la literatura.»

Summary: El jove Baltasar Porcel i el mite de la Mediterrània


Amnistia Internacional (AI) ha fet públic avui a Washington l’informe anual sobre la situació dels drets humans al món. És un document que té una gran influència en els governs i les ONG de tot el món i que presenta una anàlisi de l’estat actual de les vulneracions que hi ha en 159 països. En el document d’enguany, a l’apartat d’Espanya, la situació de Catalunya hi té un pes important. Assenyala que l’estat espanyol ha restringit drets fonamentals de les persones d’una manera desproporcionada i que durant el referèndum de l’1-O la policia va fer un ús excessiu de la força davant gent que volia votar pacíficament. En l’apartat de llibertat d’expressió i de reunió, que és el que encapçala el capítol d’Espanya, Amnistia Internacional denuncia que les autoritats espanyoles van restringir aquests drets en actes organitzats a Madrid, Castelldefels i Vitòria. I remarca que aquestes reunions es van prohibir quan la llei del referèndum havia estat suspesa cautelarment, i no pas definitivament. També hi ha un espai reservat al cas de Jordi Sànchez i Jordi Cuixart. En el report es limita a resumir-lo, però Amnistia Internacional ja va demanar el 6 de febrer que es retiressin les acusacions de sedició i rebel·lió a tots dos. ‘La prolongació de la presó provisional de Jordi Sànchez constitueix una restricció excessiva i desproporcionada del seu dret de llibertat d’expressió i de reunió pacífica’, va dir la directora d’Amnistia per a Europa, Gauri Van Gulik. Sobre l’1-O, en parla en un capítol que té un nom molt revelador: ‘Ús excessiu de la força’. Diu que els cossos de seguretat de l’estat espanyol van emprar una força excessiva contra manifestants ‘pacífics’ que s’oposaven a l’operatiu. I afegeix que la policia va disparar cartutxos de fogueig i pilotes de goma, prohibides a Catalunya. ‘Van ferir greument una persona, que va perdre un ull’, diu. Per una altra banda, Amnistia Internacional diu que alçar la veu a Espanya, fins i tot a les xarxes socials, ha esdevingut cada vegada més perillós, arran de les reformes en la llei orgànica de protecció de la seguretat ciutadana i del codi penal, amb què s’emmordassa l’exercici dels drets de reunió pacífica i de llibertat d’expressió i es malmet el dret d’informació. Esmenta el cas de Cassandra Vera, declarada culpable per haver publicat uns acudits sobre Carrero Blanco. O la periodista Mercè Alcocer, de Catalunya Ràdio, multada amb 601 euros per haver traspassat una línia policíaca no senyalitzada quan mirava d’entrevistar un testimoni mentre cobria la informació d’un cas de corrupció a l’Audiència espanyola. Podeu llegir l’informe complet ací. Cap referència a Junqueras ni a Forn Tanmateix, sorprenen algunes absències. La primera cosa que crida l’atenció és que no hi hagi cap referència al vice-president Oriol Junqueras ni al conseller Joaquim Forn, destituïts i empresonats preventivament, sense judici. Sobre això, Dani Vilaró, portaveu d’AI, diu que l’entitat distingeix entre els casos de societat civil, com Jordi Sànchez i Jordi Cuixart, i els governs, aquells que tenen responsabilitats polítiques: ‘No ho determina AI, però haurien pogut cometre un delicte de desobediència per haver desobeït una sentència del TC. A partir d’aquí, nosaltres fem dues coses: vetllar perquè hi hagi garanties de judici just i analitzar de què són acusats.’ Afegeix que no han tingut accés als expedients judicials i no tenen tota la informació per a parlar categòricament sobre aquesta qüestió. Vilaró explica que Amnistia Internacional ha pogut constatar que en els fets del 20-S no hi va haver violència i, per tant, no poden ser acusats de rebel·lió. Però addueix que en l’informe es volia posar el focus en Sànchez i Cuixart i en l’actuació policíaca de l’1-O. ‘Això no vol dir que no hi hagi una preocupació. Fem un seguiment del seu cas’, afegeix. David Bondia, president de l’Institut de Drets Humans de Catalunya i professor de dret internacional, troba a faltar en el report la referència a Junqueras i Forn, perquè hom els imputa els mateixos delictes que a Sànchez i Cuixart, sedició i rebel·lió, sobre els quals AI sí que s’ha pronunciat. ‘Al marge que siguin polítics, podrien destacar-ne que és desproporcionat de tenir-lo en presó provisional i que són empresonats a Madrid, lluny del seu lloc d’origen.’ Tanmateix, Bondia sí que destaca alguns aspectes del document: ‘Llegint-lo, és significatiu que la segona notícia de l’estat espanyol, després dels atemptats, sigui la repressió de la llibertat d’expressió i dels drets de manifestació a Catalunya.’ A més, el document especifica que aquestes vulneracions van passar quan el referèndum no era il·legal, sinó que havia estat suspès cautelarment pel TC. Per una altra banda, Bondia posa l’accent en l’apartat sobre l’1-O: ‘Parla obertament de força excessiva i després, quan es refereix al 155, diu textualment que a la pràctica va suspendre l’autonomia de la comunitat. Que ho digui Amnistia internacional és molt important i això molestarà el govern espanyol.’ L’informe sí que assenyala la policia espanyola per haver fet un ús excessiu de la força durant l’1-O, però no hi consta el nombre de persones ferides, 1.066, acreditat pels serveis mèdics catalans. Des d’Amnistia Internacional defensen que en el report s’assenyalen les preocupacions i les constaten amb exemples, però en cap cas assenyalen les xifres. Presos de consciència AI no defineix Jordi Sànchez i Jordi Cuixart de presos de consciència. De fet, ja s’havia negat a atorgar-los aquesta consideració en els comunicats del 18 d’octubre i del 6 de febrer passat, fet que va originar una certa indignació que es va poder palpar a les xarxes. Ariadna Ribas, portaveu d’Amnistia Internacional, deia en una entrevista a VilaWeb que no fan aquestes consideracions ni prenen posició sobre casos fins que els processos judicials no són molt avançats o s’han acabat. I en posava un exemple evident: fa vuit mesos que Amnistia Internacional Turquia té el president empresonat acusat de terrorisme i encara no l’han declarat pres de consciència. Vilaró, també portaveu d’AI, explica que l’etiqueta de pres de consciència és un aspecte tècnic que no té una incidència real en la feina de l’organització. ‘Ens fa la sensació que es fa èmfasi en aquesta etiqueta i no en la preocupació i en la feina que puguem fer sobre aquests casos. És cert que distingim entre Jordis i govern, però tenim preocupació sobre els drets humans en els casos dels consellers.’ Malestar amb Amnistia Internacional Amnistia Internacional constata que, arran dels pronunciaments públics que han fet sobre Sànchez i Cuixart i l’1-O, molts ciutadans els han criticat perquè no han estat prou contundents. I entomen les crítiques: ‘És comprensible que, amb tot el soroll de les xarxes socials, hi hagi crítiques per la nostra manera de treballar. Som una organització feixuga, que té els seus ritmes. Però, d’una altra banda, tot allò sobre què es pronuncia AI, encara que sigui poc, és consistent. És una cosa que s’ha fet amb un mètode, amb rigorositat i amb procediments’, diu Vilaró. I afegeix que a mesura que vagin aplegant més documentació i els processos avancin, Amnistia Internacional prendrà posició progressivament i anirà ‘endurint el to’. Jordi Armadans, politòleg, periodista i director de la Fundació per la Pau, explica que aquest cert malestar que pot causar Amnistia Internacional en ciutadans catalans el trobaríem arreu: ‘Segurament, hi ha sirians i iraquians, o gent perseguida per situacions de delictes d’odi, que quan es llegeixin el comunicat que ha fet Amnistia tampoc no els acabarà d’agradar. En general, quan Amnistia es manifesta, els col·lectius al·ludits potser consideren que és massa poc contundent i ambiciós.’ La importància dels seus comunicats Amnistia Internacional és l’ONG més influent del món, capaç de reunir-se amb governs i influir-los per mitjà dels seus pronunciaments. Bondia la defineix com una ‘mega-ONG’ que cobreix un ampli espectre –no treballa solament en àmbits de caràcter regional i local, sinó a escala mundial– i que gràcies al seu prestigi té un grau d’incidència alt. Però explica que per a mantenir aquesta capacitat d’influència en els governs, a vegades ha de fer equilibris i no pot ser contundent en els comunicats que emet fins que no ho pot demostrar amb proves. ‘Quan volem fer un manifest conjunt, sabem que si la crítica és molt detallada AI no l’acceptarà. Els seus pronunciaments són lents i pausats, però són complementaris amb les reaccions que fem algunes altres entitats de la societat civil i que no hem de fer tants equilibris internacionals’, justifica Bondia. En la mateixa línia s’expressa Armadans: ‘Jo he vist, tant en el pla personal com en col·lectiu, en l’àmbit dels drets humans, que negociar coses amb ells és feixuc. Però la part positiva és que quan AI emet una opinió té un impacte molt important, té un ressò internacional.’

Summary: Amnistia Internacional condemna la violència de l’1-O en el seu informe global


El ple del Parlament de Catalunya votarà dilluns el pressupost de la cambra, que ha obert una altra disputa entre JxCat i ERC. La junta de portaveus ha endreçat el calendari parlamentari després de la suspensió del ple d’aquesta setmana a conseqüència del temporal Glòria. Finalment, hi haurà un ple dilluns on, a més del pressupost, es farà el debat monogràfic sobre corrupció impulsat per Cs. JxCat i ERC tenen temps fins abans de la votació per a intentar arribar a un acord sobre el pressupost del parlament, que habitualment s’aprova amb un acord ampli entre els grups. Si es produís, s’hauria de reunir la mesa ampliada per a aprovar la modificació del projecte abans de la votació. A hores d’ara, JxCat no garanteix tornar a votar-hi a favor si no arriba a un acord amb ERC. Cs i el PP, que a la mesa ampliada li van donar suport al costat de JxCat, tampoc no ho faran. De manera que els comptes poden arribar al ple sense suports i amb la disputa oberta entre els dos socis de l’executiu. Als passadissos del parlament també plana la incertesa sobre la decisió que prendrà el Tribunal Suprem sobre les mesures cautelars demanades per Quim Torra perquè no s’executi la inhabilitació decretada per la Junta Electoral Central espanyola. El PSC i Cs han demanat al president del parlament, Roger Torrent, que encarregui un altre informe als lletrats perquè es pronunciïn abans que es produeixi la primera votació del ple de dilluns, on és previst que Torra exerceixi amb normalitat el seu dret a vot. Depèn de Torrent i de la mesa demanar-lo o no. El darrer informe dels serveis jurídics, tanmateix, va concloure que la inhabilitació decretada per la JEC és nul·la de ple dret i raona que Torra pot ser president per més que perdi l’escó, una tesi que també ha defensat el gabinet jurídic del govern de la Generalitat. Dimarts, a més, alguns dels presos polítics tornaran al parlament per a comparèixer a la comissió d’investigació de l’article 155. Oriol Junqueras, Raül Romeva, Dolors Bassa, Jordi Turull, Josep Rull i Joaquim Forn tornaran a prendre la paraula a la cambra, que Junqueras i Forn no trepitgen des de la declaració del 27-O i, la resta de consellers, des del 22 de març del 2018, quan es va fer el debat d’investidura de Turull. Dimecres és previst que el pressupost de la Generalitat arribi al parlament. Els debats en comissió dels comptes, amb els consellers respectius, es faran divendres 31, dilluns 3 i dimarts 4.

Summary: El polèmic pressupost del parlament es votarà dilluns


Entrevista amb Xavier Roig (1957) autor del llibre ‘La dictadura de la incompetència’ (La Campana), on carrega amb força contra l’excés d’estatisme de la societat, advoca pel mercat lliure i es queixa que el 68% dels diputats provinguin del sector públic.

Summary: Xavier Roig: ‘El ‘empresariado catalán’ no creu en el mercat lliure’


Llibres, tradició, música, roses, lectures dramatitzades, accions poètiques, dansa a les biblioteques… Sant Jordi és una de les festes més arrelades i participatives del país i per això pels volts del 23 d’abril a tot arreu s’organitzen centenars d’actes. Els més populars són les parades a l’aire lliure on es venen llibres i roses. En molts llocs també s’organitzen espectacles per a la mainada, en què s’explica la llegenda i es fan tot d’actes per a reivindicar la llengua i la cultura. Però també hi ha indrets que han sabut donar un toc distintiu a la festa, bé jugant amb elements de la tradició bé creant actes de bell nou. Us n’oferim una tria: Arts Libris, la fira del llibre d’artista. Barcelona. Quan es fa? Del 21 al 23 d’abril. Un dels protagonistes de la diada de Sant Jordi és el llibre, i de llibres n’hi ha de molts tipus. Per això l’Arts Santa Mònica organitza una fira especialitzada en llibres especialment bells: d’artista, fotollibres i edicions contemporànies. Visca la bibliofília! Book crossing. Elx. Quan es fa? Del 21 al 23 d’abril. Les biblioteques municipals del poble han amagat més de 600 llibres en indrets ben diversos d’Elx per celebrar Sant Jordi i el Dia Mundial del Llibre. L’objectiu és convertir Elx en una gran biblioteca a l’aire lliure i fomentar la lectura. Castells a Tarragona. Tarragona. Quan es fa? Dilluns, 23 d’abril. Per Sant Jordi, les quatre colles castellers de la ciutat –els Xiquets de Tarragona, la Colla Jove Xiquets de Tarragona, els Xiquets del Serrallo i els Castellers de Sant Pere i Sant Pau– fan una actuació conjunta. També hi haurà parades de roses, llibres i signatures d’autors a la rambla Nova, epicentre del Sant Jordi tarragoní. El concert sorpresa de Txarango. Barcelona. Quan es fa? Dilluns, 23 d’abril. Una de les cançons més populars de Txarango és ‘Amagada primavera’, que descriu una diada de Sant Jordi i esmenta una cita a quarts de quatre a la plaça de Sant Felip Neri. Per això, des de fa alguns anys, el grup fa un concert improvisat en aquesta plaça per la diada. Mai no hi ha convocatòria oficial, però la cita corre pel boca-orella i cada any s’omple més. El Sant Jordi de Ponent. Lleida. Quan es fa? Dilluns, 23 d’abril. L’Institut d’Estudis Ilerdencs, un dels principals focus culturals de la ciutat de Lleida, organitza un bon reguitzell d’actes per a celebrar Sant Jordi. Durant tot el dia hi haurà parades de llibres, activitats per a la mainada i una jornada de portes obertes. El Tarlà. Girona. Quan es fa? Del 21 al 23 d’abril. Pels volts de Sant Jordi, Girona celebra a la Rambla les Festes de Primavera, un compendi d’activitats que barreja actes de cultura popular i activitats per a la mainada. L’estrella de la festa és el Tarlà, un ninot subjectat a una barra i que es penja de banda a banda del carrer i es fa girar. A més, pel dia de Sant Jordi, Girona també programa venda de llibres i signatures d’autors a la Rambla. Festa Major. Sant Jordi Desvalls. Quan es fa? Al voltant del 23 d’abril. Aquest poble del Gironès és un dels pocs del país que té Sant Jordi com a patró. Per això, pels volts de la diada fa festa major. Entre les activitats, destaquen les sardanes, balls de festa major i una baixada d’andròmines. Fira del Llibre en Català. Molins de Rei. Quan es fa? Dilluns, 23 d’abril. Per Sant Jordi, a molts pobles del país es venen llibres a l’aire lliure, però el tret distintiu de la fira que es fa a Molins de Rei és que s’especialitza en publicacions en català. La fogonada. Mataró. Quan es fa? Dilluns, 23 d’abril a partir de les 22.00. Mataró és una de les poques ciutats de Catalunya que ha aconseguit de crear una versió pròpia de la festa de Sant Jordi. Cada 23 d’abril al vespre es fa la Fogonada, una particular representació de la llegenda interpretada pel bestiari festiu de la ciutat que barreja el teatre de carrer amb la pólvora. Moros i cristians. Alcoi. Quan es fa? Fins al 24 d’abril. Diu la llegenda fundacional d’Alcoi que, el segle XIII, Sant Jordi va tenir un paper molt destacat en la conquesta de la ciutat. Per això, d’aleshores ençà, és el patró de la vila i cada any s’hi fan unes de les festes de Moros i Cristians més destacades del País Valencià en honor seu. Durant quatre dies, milers d’alcoians es vesteixen de cristians i de sarraïns per rememorar els moments més destacats de la gesta. Petonada. Barcelona. Quan es fa? Dilluns, 23 d’abril a la plaça de la Universitat a Barcelona. Ja fa tres anys que Òmnium Cultural organitza aquesta trobada per reivindicar el dret d’estimar lliurement i normalitzar la diversitat. És una jornada que dura tot el dia i comprèn activitats de tota mena: lectura de microrelats, accions poètiques, música, un punt de sessió fotogràfica on fer-se petons… Off Sant Jordi a l’Antic Teatre. Barcelona. Quan es fa? Dilluns, 23 d’abril. Ja fa quinze anys que aquest equipament barceloní organitza el Sant Jordi més alternatiu de la capital amb taules rodones sobre feminisme, llibertat d’expressió, signatures de llibres, espectacles literaris i un bon reguitzell de tallers per a la mainada. Recordant Josep Pla. Palafrugell. Quan es fa? Dilluns, 23 d’abril. L’escriptor empordanès va morir-se el dia de Sant Jordi de 1981. I al seu poble el recorden cada any amb una lectura continuada de fragments de la seva extensa obra. Roses a la façana Casa Batlló. Barcelona. Quan es fa? Del 20 al 23 d’abril. Entre tots els edificis de Gaudí, la Casa Batlló és la que té una inspiració més clara en la llegenda de Sant Jordi: el teulat sembla el llom del drac, i la torre, una espasa clavada. A més, per la diada es fa una intervenció artística a la façana que omple el forjat dels balcons de roses vermelles. Aquesta activitat es complementa amb l’exposició ‘Inject Love’ sobre l’amor per mitjà de l’art. Sant Jordi a les biblioteques. Diverses biblioteques públiques del Principat. Quan es fa? Durant tot l’abril. Per quart any consecutiu, la dansa torna a entrar a les biblioteques públiques catalanes amb aquest cicle de coreografies curtes basades en textos literaris que seran presentades i interpretades a les sales de lectura. Sant Jordi a l’Octubre CCC. València. Quan es fa? Dilluns, 23 d’abril. Celebració del dia del llibre a València, amb roses, lectures, brindis… A més, enguany, la lectura d’homenatge estarà dedicada al poeta Manel Marí, que va repartir la seva vida entre Eivissa i València. I el 26 d’abril arrenca la Setmana del Llibre en Català a la capital del Túria. Sant Jordi a Mallorca. Palma. Del 21 al 23 d’abril. La Fundació Mallorca Literària organitza diverses activitats per dinamitzar la festa que es fa a Palma. Dissabte es farà una ruta literària pels espais vitals i literaris de l’escriptor Josep Maria Llompart, de qui enguany es compleixen vint-i-cinc anys de la seva mort. I dilluns hi haurà un contacontes per a descobrir la vida de deu escriptores a la plaça de la Cort, on hi haurà diverses parades de llibres. Sant Jordi musical. Barcelona. Quan es fa? Dilluns, 23 d’abril. Per Sant Jordi, roses, llibres i música! Amb aquest lema, l’Antiga Fàbrica d’Estrella Damm programa una jornada plena de concerts i signatures de discs. Entre les actuacions, que van del migdia al vespre, i hi ha escenaris diferents, destaquen Quimi Portet, la Iaia, el Petit de ca l’Eril, Buhos i Ebri Knight. Sant Jordi arreu. Diversos indrets. Quan es fa? Al voltant del 23 d’abril. Les comunitats catalanes a l’estranger fa anys que organitzen activitats per a celebrar Sant Jordi, encara que siguin lluny de casa. Enguany, es faran activitats a Brussel·les, Torí, Nova York, Madrid, Basilea, Chicago, Singapur, Seül, Buenos Aires, Dublín, Osaka, Roma, Montevideo… Setmana Medieval. Montblanc. Quan es fa? Fins al 29 d’abril. Algunes versions de la llegenda de Sant Jordi situen els fets a la vila de Montblanc i segurament per això cada any, pels volts de Sant Jordi, s’hi fa la Setmana Medieval. És una festa d’una setmana llarga de durada que aprofita el conjunt medieval del poble per recrear la història de Sant Jordi, la princesa i el drac.

Summary: Què podem fer per Sant Jordi? Vint activitats a tot el país


Els promotors de la Iniciativa Legislativa Popular (ILP) Universitats ha arribat a les 50.000 signatures recollides per començar els tràmits parlamentaris. Després que el mes de febrer passat es presentés la iniciativa, la plataforma ha assolit el repte però es disposa a continuar sumant suports perquè el parlament reguli per llei la reducció progressiva dels preus de la universitat pública. L’Associació Catalana d’Universitats Públiques (ACUP) i el Consell de l’Estudiantat (CEUCAT) són algunes de les entitats que ja han mostrat el seu suport a la iniciativa, així com sindicats com SEPC, USTEC-STEs, l’AEP. Segons els promotors, l’augment de les taxes el 2012, en un 66%, ha impedit l’entrada d’uns 10.000 estudiants a la universitat.

Summary: La ILP Universitats aconsegueix les 50.000 signatures per començar els tràmits parlamentaris


Un sector del PP valencià crític amb l’actual direcció que encapçala Isabel Bonig ha organitzat per a aquest divendres un sopar d’amics del PP per a intercanviar opinions i recuperar ‘l’orgull i la il·lusió’ pel partit. Entre els promotors hi ha l’ex-senador i militant històric del partit Pedro Agramunt, l’ex-president de la Generalitat Francisco Camps; l’ex-secretari general per la demarcació de València, Vicente Ferrer; i l’ex-ministre d’Afers Estrangers espanyol José Manuel García Margallo. La trobada, a la qual ja han confirmat l’assistència un centenar de persones, ha estat impulsada per un grup d’històrics dirigents del PP que, en un sopar anterior, van qüestionar la deriva del partit. Aleshores van decidir de repetir-ho amb més gent i amb micròfons. La convocatòria s’ha difós per WhatsApp amb un missatge en què s’anuncia el sopar i que recalca: ‘No és un acte oficial del partit, és una cosa privada, hi podrem intercanviar opinions els militants i simpatitzants que ens sentim orgullosos del PP i del seu immens patrimoni i història. Si t’interessa assistir-hi, et pregue que m’ho faces saber per aquest mitjà i t’aniré informant dels detalls.’ Una volta confirmada l’assistència, els interessats han estat convocats al sopar en un conegut restaurant de la Patacona (Alboraia), on el PP valencià, precisament, sol fer molts dels seus actes. Serà a les 21.30 i el preu, 30 euros. Diuen que hi haurà megafonia i hi podrà intervenir tothom, sense presidència ni protocols.

Summary: Camps conspira contra Bonig amb els crítics del PP valencià


El coordinador nacional d’ICV, David Cid, n’ha anunciat la dissolució quan s’hagi tancat el concurs de creditors i l’ERO anunciat avui a causa de l’endeutament –el deute ascendeix a 9,2 milions d’euros– i la integració dels militants a Catalunya en Comú. ‘Presentem un concurs que portarà segurament, per no dir pràcticament amb tota seguretat, a això. No sabem quant es pot allargar en el temps, dependrà de què duri el procés’, ha declarat als mitjans a la seu del partit. Prioritzaran que sigui un ‘procés ordenat’ i la dissolució no serà immediata, per la qual cosa la direcció continuarà exercint responsabilitat, vetllant perquè el procés sigui transparent i amb garanties, i donant les explicacions que calgui, ha dit. El Consell Nacional ha pres aquesta decisió després d’haver-se reunit avui malgrat no ser en una situació d’insolvència. Tanmateix, l’anàlisi de la situació econòmica fa preveure que els mesos vinents sí que s’hi podrà arribar. ‘Per tant, per no entrar en una situació de degradació, que pugui afectar el conjunt de l’organització, es pren aquesta decisió’, ha afegit. Segons que ha explicat el partit en un comunicat, la situació econòmica és marcada per ‘un endeutament elevat’, acumulat al llarg dels anys, que s’ha anat reduint substancialment. El deute actual és de més de 9,2 milions d’euros, mentre que l’actiu és de 26 locals amb un valor de taxació de 8,2 milions. Afirmen que la seu nacional del Passatge del Rellotge no s’ha pogut vendre en les ‘condicions adequades per a amortitzar l’endeutament’. Cid ha explicat que ICV és al corrent dels pagaments de les nòmines i de les obligacions fiscals i amb Hisenda, però que els mesos vinents ho preveuen ‘més complicat’ i ha defensat que han fet una gestió econòmica honesta. ‘En cap cas no ens han condonat mai cap deute bancari, a diferència d’alguns altres partits polítics, i a més no hem tingut mai cap cas de corrupció.’ També ha explicat que l’endeutament s’ha anat acumulant al llarg dels anys. ICV té 26 locals en patrimoni, taxats en prop de 8,2 milions d’euros. Si bé els han provat de vendre per sufragar el deute en els termes necessaris per fer front a les obligacions –especialment la seu nacional–, no han reeixit. A més, Cid ha reconegut que ‘la construcció de processos de confluència’ amb més formacions ha impedit que ICV es presentés a les eleccions d’ençà del 2014, la qual cosa ha fet que els seus ingressos hagin disminuït. ERO acordat Quant a l’ERO, acordat amb el conjunt dels treballadors, n’afectarà setze, a qui Cid ha agraït la tasca al partit, ‘pels quals la direcció només té paraules d’estima’, ha dit. A més, ha reiterat que la dissolució no és immediata, ha destacat que no ha estat una decisió senzilla, que ha estat un moment emotiu i que els militants continuaran defensant ‘la gent més vulnerable, un món més just i, com a espai verd, la lluita contra el canvi climàtic’. ‘Sobretot això ha aportat ICV a la política catalana: la defensa del medi ambient i les majories d’esquerres, que és el llegat que deixa ICV’, ha valorat. També ha celebrat tota la feina feta a Catalunya. El partit va decidir l’any 2013 en la desena assemblea nacional d’obrir un procés de confluència amb altres forces polítiques i socials. Per això darrerament no s’ha presentat a les eleccions al parlament, municipals, europees i espanyoles. En el comunicat, la formació defensa que els ecosocialistes continuaran compromesos amb els ‘drets socials i nacionals’ la millora de les condicions de vida de les classes populars i la transformació de la societat en un sentit ecologista, feminista i socialista.

Summary: ICV, abocada a la dissolució


La ministra d’Hisenda espanyola, María Jesús Montero, ha dit que demà el govern espanyol anunciarà la convocatòria d’eleccions, que serà ‘segur’ durant el 2019. ‘Divendres, demà, es comunicarà la convocatòria d’eleccions, però la data concreta només la coneix el president del govern’, ha dit la ministra en declaracions a la cadena Cope. Ha assenyalat que si bé el govern espanyol, després del rebuig del seu pressupost al congrés, pot anar ‘tirant’ a força de decrets lleis, només seria durant un temps ‘breu’. És per això que diu que ‘és evident l’avançament de la convocatòria electoral’ sense pressupost. En tot cas, Montero ha assenyalat que veu ‘complicat’ l’escenari de governar amb decrets lleis, ja que estan limitats a qüestions d’urgent necessitat. ‘Pot ser que el govern encara tingués capacitat de posar sobre la taula alguns decrets lleis, però haurien de ser limitats’, ha subratllat.

Summary: Montero: ‘Demà es comunicarà la convocatòria d’eleccions’


‘Aquí Lince Uno, Lince Uno per als companys Reno i companyia… eh… per l’altre mitjà si hi ha res més.’ Els agents de la policia espanyola que van actuar a Girona durant l’1-O van fer servir canals de comunicació fora de control. VilaWeb ha tingut accés als enregistraments de la policia, on es constata que es van intercanviar algunes instruccions, informacions o ordres ‘per l’altre mitjà’ i no pas per l’oficial, tal com també va passar a Barcelona i ja va publicar La Jornada. En alguns casos fins i tot deixen clar que fan servir WhatsApp per a parlar entre ells sobre qüestions del dispositiu. La policia espanyola ha lliurat les comunicacions de l’1-O per ordre de la jutgessa titular del jutjat d’instrucció número 2 de Girona, que investiga les càrregues a la ciutat i a dos municipis més del Gironès, Sant Julià de Ramis i Aiguaviva. El cos ha aportat milers d’arxius d’àudio, però sense haver identificat els col·legis als quals corresponen. No ha revelat qui són els integrants cada equip de l’operatiu, tot i que la jutgessa ho ha exigit. En bona part, els àudios són converses inconnexes o retallades. VilaWeb ha pogut relacionar-ne alguns amb el CEIP Verd i la biblioteca Ernest Lluch. El primer és el col·legi de les filles del president Carles Puigdemont i l’actuació de la policia ha rebut més de vuitanta denúncies. Quant a l’Ernest Lluch, n’hi ha una quinzena de presentades i és en aquest lloc on es dos membres de l’operatiu tenen aquesta conversa: —Íbero Díez, aquí Camel Veinte. —Íbero Díez. —Íbero, contactem per un altre mitjà. Us truco. 'Contactem per un altre mitjà' En un altre àudio, un agent diu que prova d’entrar a un col·legi. ‘Anem entrant, anem arribant’, diu. Però després indica al comandament que ja li trucarà ‘per l’altre mitjà’ perquè ‘això està… Aquí hi ha molta gent’. L’agent no diu res més i alguns altres membres de l’operatiu continuen parlant. 'Per l'altre mitjà si hi ha qualsevol cosa' En un tercer enregistrament, els policies detallen que es comuniquen per l’aplicació de missatgeria Whatsapp. La conversa és la següent: —Heu vist el Whatsapp? —Sí, afirmatiu. Anem de camí i ens ho mirem. —Endavant i avall. —Afirmatiu. —Camel trenta-quatre i trenta-set, aquí trenta. —Trenta-quatre. —Trenta-set. — 'Ha vist el Whatsapp?' L’endemà del referèndum ja es va constatar que la policia espanyola feia servir telèfons mòbils per a comunicar-se. La Televisió de Girona va publicar el contingut de la càmera GoPro d’un agent que es va perdre durant la càrrega al CEIP Verd. En el vídeo es veu com una altra es comunica per mòbil amb un comandament abans d’actuar. ‘Les instruccions, quines són? Entrar-hi com sigui o què?’, pregunta. Voluntaris pel Dret de Defensa de Girona, que porta la defensa dels dos-cents querellants per delictes de lesions i tortures, han presentat un escrit al jutjat perquè la policia espanyola aporti també les comunicacions dels canals alternatius. La jutgessa encara no s’hi ha pronunciat. De moment, els Mossos d’Esquadra s’han encarregat de tota la informació dels àudios aportats fins ara. Entrebancs en la investigació Tot i que han estat identificats una dotzena d’agents gràcies a les imatges de les càrregues, la jutgessa no vol encausar cap policia ni citar-ne cap a declarar fins que no tingui tota la transcripció de les comunicacions. Les defenses han denunciat unes quantes vegades els entrebancs en la instrucció i la manca de col·laboració dels cossos policíacs, especialment la Guàrdia Civil. Els seus agents van actuar sense els números identificatius a Aiguaviva i a Sant Julià de Ramis. El febrer, durant la declaració dels denunciants, molts es van queixar de l’hostilitat de la magistrada i la fiscalia. Les preguntes es focalitzaven, sobretot, a culpar les víctimes de les agressions: Els demanaven què feien als col·legis barrant el pas als antiavalots quan sabien que el ‘referèndum era il·legal.’ Amnistia Internacional, en un comunicat recent, ha denunciat que, un any després de l’1-O, la fiscalia continua sense ‘haver assumit el rol actiu que li correspon en la investigació’. D’una altra banda, també insta el Ministeri de l’Interior espanyol a obrir investigacions internes sobre els assalts per determinar responsabilitats institucionals.

Summary: Els agents que van assaltar els col·legis de Girona l’1-O utilitzaven canals de comunicació fora de control


CaixaBank ha rebut la puntuació més alta a l’informe fet per Forrester Research ‘2016 European Mobile Banking Funcionality Benchmark‘, que examina les aplicacions de banca mòbil d’11 grans entitats financeres venda al detall d’Europa. Segons ha informat l’entitat catalana aquest divendres en un comunicat, també s’ha situat segona a l’estudi ‘2016 Global Mobile Banking Functionality Benchmark‘, que Forrester realitza avaluant les aplicacions de 46 bancs mundials. Aquest és el segon any consecutiu que CaixaBank obté la puntuació més alta del sector a Europa, i a l’estudi europeu del 2016, Forrester destaca que l’entitat ‘segueix per davant dels seus competidors a Europa, amb un nivell d’excel·lència’ tant en funcionalitats bàsiques, amb una àmplia varietat de possibilitats de transaccions, com en serveis de nova generació i funcionalitats de màrqueting i vendes. En total, CaixaBank ha obtingut 85 punts sobre una escala de 100, la millor valoració de tota la banca europea. Segons dades del primer semestre del 2016, CaixaBank ha superat els tres milions de clients operatius de banca mòbil al mes, amb un creixement del 16% respecte a l’any passat, i se situa com l’entitat que té més clients actius d’un servei de banca mòbil a l’estat espanyol. Pel que fa a nombre d’operacions, durant els sis primers mesos de l’any, CaixaBank ha registrat més de 4,4 milions de moviments i transaccions al dia en el seu canal mòbil, un 55% més que en el mateix període del 2015. A través del mòbil es realitzen una de cada cinc transaccions de l’entitat, fet que el converteix en el segon canal operatiu dels clients de CaixaBank, només superat pel servei web. Les opcions més sol·licitades són la consulta de comptes i targetes, els traspassos i transferències i la compravenda de valors, i els productes més contractats a través del mòbil són préstecs, targetes i fons d’inversió.

Summary: CaixaBank, millor entitat europea i segona del món en serveis de banca mòbil


Bèlgica, Dinamarca i ara Suïssa. La internacionalització de la defensa dels drets dels polítics catalans perseguits per l’estat espanyol es va ampliant. Anna Gabriel ha decidit que no aniria al Tribunal Suprem a declarar, perquè considera que no tindria un judici just, en veient el tracte humiliant que han rebut els qui l’han precedida, i perquè així podrà fer entrar encara més en contradicció la justícia espanyola. Això, si el Tribunal Suprem espanyol en demana l’extradició, i si s’arribés a una situació d’haver de demanar l’asil polític. Aquest nou panorama obre una colla d’interrogants sobre el futur de la situació jurídica de Gabriel a Suïssa. Tot seguit intentem respondre’ls, després d’haver-los consultat a Margalida Capellà Roig, professora de la Universitat de les Illes Balears. És doctora des del 2002 i ha exercit l’activitat investigadora en el camp del dret internacional penal i del dret internacional dels drets humans. 1. La situació actual d’Anna Gabriel Gabriel s’instal·la a Ginebra amb la intenció de treballar-hi i de fer d’interlocutora amb els grups de pressió i organismes internacionals que hi ha a la capital suïssa. I ho pot fer perquè Suïssa forma part de l’espai Schengen. Si el jutge Pablo Llarena, una vegada hagi constatat que Gabriel no va a declarar, en demana l’extradició, començarà un procés complex, diferent del de Puigdemont i del dels consellers exiliats a Brussel·les, que ofereix a l’ex-diputada de la CUP un seguit de garanties. 2. Què passarà en primer lloc si Llarena en demana l’extradició? Si Gabriel no acudeix a la citació judicial, el jutge del Suprem pot dictar a les autoritats suïsses una ordre de detenció i lliurament. Hauria d’anar adreçada a l’Oficina Federal de Justícia de Suïssa, que la cridaria a una audició i ella podria presentar un recurs contra l’ordre de detenció i contra l’ordre d’empresonament preventiu. Les autoritats judicials suïsses seran les que decidiran el curs d’aquest procés, que es pot allargar molt de temps. El jutge Llarena haurà d’especificar en l’ordre d’extradició quins delictes imputa a Gabriel, que només podran ser rebel·lió i sedició (i no malversació ni prevaricació), pel fet de no ser membre del govern. Ho haurà de fer mitjançant una ordre internacional en què haurà d’especificar la qualificació jurídica dels fets. I aquí és on entra en joc l’especificitat suïssa. Perquè l’extradició s’haurà de fer en virtut d’un conveni bilateral entre Suïssa i Espanya i d’acord amb el conveni europeu, que preveu excepcions en la concessió d’extradicions per delictes polítics. La justícia suïssa haurà de determinar primer de tot si els delictes pels quals Espanya persegueix Gabriel són delictes polítics o delictes comuns. ‘En el conveni bilateral d’extradició hi ha una llista de delictes, però són delictes comuns. En canvi, rebel·lió, sedició, espionatge… són delictes que tradicionalment s’han catalogat com a delictes polítics’, diu Margalida Capellà. 3. La pràctica judicial suïssa i el precedent Falciani La principal particularitat d’un procediment com aquest és la pràctica judicial. ‘Des del 1964 els tribunals suïssos apliquen un test anomenat “test del predomini polític” per a qualificar com a delictes polítics unes determinades conductes sol·licitades en l’extradició’, explica Capellà. ‘És un test en què valoren si pesa més el fet polític o el fet comú. És a dir, si és més un delicte polític o un delicte comú.’ Aquesta teoria del predomini polític en l’extradició s’ha anat estenent, fins al punt que l’Audiència espanyola l’ha aplicada en el cas Falciani. Suïssa demanava a la justícia espanyola l’extradició d’Hervé Falciani per uns quants delictes, després d’haver revelat milers de dades de clients del banc HSBC que van posar al descobert nombrosos casos d’evasió fiscal. Les autoritats espanyoles van denegar a Suïssa l’extradició pel delicte de revelació de secret bancari, perquè van considerar que en l’actuació de Falciani predominava la qüestió política per sobre del delicte comú. Ara aquest factor es pot girar contra la pretensió de la justícia espanyola. En primer lloc, hi haurà d’haver la qualificació de delicte polític o comú. Si és considerat un delicte polític, l’extradició serà denegada. Si és considerat un delicte comú, la justícia suïssa mirarà si els delictes que s’imputen a Gabriel són tipificats en el codi penal de Suïssa. Hi ha un tipus delictiu que podria encaixar amb el de sedició, però que requereix que hi hagi hagut violència. L’article 265 castiga amb penes de presó els delictes contra l’estat o el fet de ‘canviar la constitució mitjançant la violència’, o el de ‘separar amb violència una part del territori’. La policia espanyola, la fiscalia i el Tribunal Suprem s’han inventat un relat de violència inexistent. Caldria veure si la justícia suïssa el compartiria. 4. Una altra diferència (important) amb Bèlgica I encara hi ha una altra particularitat. Com que Suïssa no és membre de la UE, a diferència de Bèlgica, no s’hi aplica l’euroordre –que estableix una llista de delictes tancada–, sinó el conveni d’extradició bilateral amb Espanya. A diferència de l’euroordre, a més, el govern suís té l’última paraula sobre si acompleix l’extradició o no. ‘Ha passat, de vegades, que els tribunals d’un estat autoritzen l’extradició però en l’última instancia el president de l’estat la denega’, explica Capellà. Arribats a aquest extrem, la situació es podria traslladar al camp de la diplomàcia entre Espanya i Suïssa, que té molt present el cas Falciani. 5. L’opció de l’asil polític Si, malgrat tot això, Suïssa acordés l’extradició demanada per la justícia espanyola, Anna Gabriel ha dit que demanaria l’asil polític, que és un procediment independent que podria activar quan ho considerés convenient. Es poden presentar al mateix temps, però l’extradició només actua quan hi ha un requeriment d’un altre país, i l’asil el demana la persona afectada. ‘Ella diu que la seva causa és perseguida i que a Espanya no tindria un judici just, de manera que aniria per la via del conveni del refugiat’, diu Capellà. ‘Hauria de provar que és víctima d’una persecució individualitzada per la seva ideologia. Algú que sol·licita asil és protegit automàticament per un principi bàsic que és el principi de no-devolució. Suïssa no lliuraria Anna Gabriel per l’excepció de delicte polític, i no podria tornar a Espanya perquè hauria sol·licitat asil i tindria la condició de refugiada. Aquí també es veuria la jurisprudència i la pràctica judicial de Suïssa, que és coneguda com a país de refugi. Jurídicament, crec que és una bona decisió, és més protegida a Suïssa que a Bèlgica.’ 6. El govern suís no veu, a priori, l’extradició Per acabar-ho de reblar, justament el dia que Gabriel anunciava que es quedava a Suïssa, un portaveu del Departament de Justícia del govern suís, Folco Galli, va declarar que ‘A priori‘, el cas de Gabriel semblava que anava lligat a un delicte polític i, per tant, no podien permetre’n l’extradició a l’estat espanyol. Deia que una sol·licitud d’extradició s’hauria d’analitzar amb precisió, però afegia: ‘Segons les informacions de mitjans de comunicació, a priori es tracta de delictes polítics;  per tant, Suïssa no tramitaria una eventual sol·licitud d’extradició ni tampoc una petició d’assistència jurídica.’

Summary: Les armes jurídiques que Anna Gabriel pot fer servir des de Suïssa contra Espanya


L’ANC i Òmnium han activat una campanya contra l’encausament d’Artur Mas, Irene Rigau i Joana Ortega per haver posat les urnes el 9-N. Una de les accions que proposen consisteix a enviar, o a lliurar físicament, una carta de disconformitat al Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC). Però aquest tribunal no admet cap d’aquestes les cartes que li facin arribar els ciutadans de manera presencial, per més que la llei l’obligui a acceptar qualsevol documentació que se li faci arribar. El tribunal ha acordat de no admetre cap carta que es presenti presencialment a la seva seu. I aquesta decisió s’ha pres avui justament avui, el mateix dia que l’ANC i Òmnium han presentat la campanya d’enviament de cartes al TSJC. ‘Hem rebut ordre que no agafem cap carta’ Segons que ha sabut VilaWeb, hi ha hagut alguns ciutadans que s’havien adreçat a la seu del TSJC, al passeig de Lluís Companys, i en arribar-hi no els han deixat lliurar la carta. Els han dit que només podien fer-ho a través de correu, i el personal de seguretat els ha impedit l’entrada. Aquesta decisió ha estat presa per la sala civil i penal del TSJC. VilaWeb s’hi ha posat en contacte, i han confirmat la decisió: ‘Hem rebut ordre que no agafem cap carta que se’ns vulgui entregar’. Ha afegit que els responsables que havien pres l’acord no podien donar explicacions perquè no es trobaven en horari laborable. ‘Una resolució una mica estranya’ L’advocat Pep Cruanyes, president de la Comissió de la Dignitat, es mostra rotund davant d’aquesta decisió: ‘És una resolució una mica estranya. Tota entitat pública té un registre i, per tant, s’hi han de poder presentar presencialment documents. Està establert per llei i no es pot modificar per un acord. El TSJC no té la potestat per fer-ho’. Cruanyes es refereix a la llei 4/1999 de Règim jurídic de les administracions públiques i el procediment administratiu comú. L’article 36, que fa referència als registres, diu textualment: ‘Les sol·licituds, escrits i comunicacions que els ciutadans dirigeixin als òrgans de les administracions públiques es poden presentar en els registres de qualsevol òrgan administratiu, que pertanyi a l’administració general de l’estat i a la de qualsevol administració de les comunitats autònomes’. I afegeix, que cada administració pública ha de ‘garantir’ el dret dels ciutadans a la presentació de documents. Cruanyes recorda, tal com ja com proposa l’ANC, que la carta de disconformitat es pot enviar per correu certificat administratiu, que té el mateix efecte que si es presenta presencialment. Amb tot, la gestió és més complicada. Campanya de les entitats sobiranistes Ara és l’hora, l’Associació de Municipis per la Independència (AMI) i l’Associació Catalana de Municipis (ACM) impulsen a partir d’aquest vespre la campanya #9NSomTots, en suport a la democràcia i als encausats del 9-N: El president de la Generalitat, Artur Mas, la vice-presidenta, Joana Ortega, i la consellera d’Educació, Irene Rigau. La campanya consistirà en accions concretes, entre elles enviar de forma massiva una carta al TSJC. Per això es demana la col·laboració dels ciutadans i així poder demostrar de forma clara la disconformitat amb la decisió. També es farà una difusió d’un manifest del Pacte Nacional pel Dret de Decidir que les entitats i ajuntaments poden firmar. Per altra banda, també es contempla mobilitzar-se al carrer els dies 13 i 15 i congregar-se davant del TSJC a les 9:30 del matí. Seran els dies en els quals els encausats aniran a declarar. Des d’Ara és l’Hora es proposa compartir totes aquestes accions a la xarxa a través de l’etiqueta #9Nsomtots. A més, una altra de les accions de suport previstes pel dijous vinent a les 9 del matí és una concentració de càrrecs electes del món local davant el monument al president Companys situat a l’Arc de Triomf de Barcelona.

Summary: El TSJC impedeix als ciutadans de lliurar físicament les cartes de protesta per l’encausament de Mas


La nau Juno de la NASA, que orbita el planeta Júpiter des de l’any passat, emprèn avui una de les missions més esperades: sobrevolarà la gran taca vermella del planeta, una gran tempesta de més de 16.000 quilòmetres d’amplada, que fou observada per primera vegada el 1830 i que hom calcula que fa tres-cents cinquanta anys que dura. Ara la Juno permetrà que la humanitat observi per primera vegada directament i a molt pocs quilòmetres de distància aquesta gran taca vermella. L’investigador Scott Bolton, el principal investigador de la Juno, al Southwest Research Institute de San Antonio, als EUA, diu: ‘Aquesta tempesta monumental fa segles que hi és, al planeta. Ara la Juno i els seus instruments científics, que poden penetrar en els núvols, s’hi endinsaran per veure fins a quin punt són profundes les arrels d’aquesta tempesta, i ens ajudaran a entendre com funciona i què la fa tan especial.’ La tempesta, de forma ovalada, es troba al sud de l’equador de Júpiter. Varia molt, tant de color com d’intensitat. De vegades, és d’un color roig fort, i realment molt notable, i de vegades empal·lideix fins a fer-se insignificant. És més freda que no els núvols que l’envolten. Una possible explicació és que sigui un cicló tropical. Si això és així, té un nucli que gairebé ultrapassa la nostra imaginació, no solament perquè roman d’un any a un altre, sinó per la grandària: la taca vermella és tan enorme que podria empassar-se dues vegades i mitja la Terra. Vegeu-ne aquesta comparació aproximada de les dimensions: La nau Voyager 1 va permetre de veure per primera vegada amb detall el gir antihorari de la taca vermella, el 1979.

Summary: Els secrets de la gran taca vermella de Júpiter, a punt de ser revelats


El contacontes Llorenç Giménez ha mort aquesta nit a València a causa d’un càncer contra el qual lluitava els darrers anys. Llorenç Giménez havia contribuït com molt poca gent a popularitzar la figura del rondallaire i ha tingut un paper essencial en la difusió d’aquest estil narratiu, sobretot al País Valencià però també a la resta del país, que el va recórrer de cap a cap, fins a l’Alguer. Mestre de professió, va ser un dels fundadors de l’Escola Gavina, un dels motors de la renovació pedagògica de l’escola valenciana i de la introducció del català a les aules. L’any 1996, després de treballar en diversos col·legis públics, va decidir de dedicar-se completament a l’ofici de contacontes, a escriure contes i sobretot a explicar-los en escoles i places públiques, en unes actuacions memorables que sempre deixaven una petjada profunda en els xiquets. Va escriure una dotzena de llibres infantils i va col·laborar en programes de la ràdio i televisió valenciana. Un bon exemple del seu treball a les aules és aquest vídeo enregistrat al CEIP Cervantes. Llorenç Giménez va nàixer a Alfafar l’any 1954 i durant la seua vida fou reconegut amb premis diversos, entre els qual l’Empar de Lanuza de literatura infantil, el de la Crítica Serra d’Or de literatura infantil i juvenil i el de l’Associació de Biblioteques Valencianes. Precisament el 15 d’abril del 2015 la Biblioteca Valenciana el va convidar a intervenir en l’encontre Escriptors en la Biblioteca Valenciana, intervenció que podeu veure en aquest vídeo. Quan s’ha sabut la seua mort han estat moltes les mostres de condol a la xarxa. Ens ha deixat Llorenç Giménez. Un bon home. Gran valencià. Del món de la cultura. Va obrir molts camins, per a grans i sobretots per a infants amb els seus contes. Sempre un somriure. Una paraula amable. El trobarem a faltar. DEP pic.twitter.com/Zz8eNtIHUx — Enric Morera (@enricmorera) August 31, 2019 Ha faltat Llorenç Giménez, el contacontes, la persona. Et farem molt de menys. Els xiquets i xiquetes valencians per suposat, però, també aquells que vam tindre la sort de compartir amb tu moments deliciciosos de la vida. Fins sempre, amic. pic.twitter.com/LZZhv1kxqo — Vicent Soler i Marco (@vicentsolerm) August 31, 2019 La Fira del Llibre d'Alfafar passarà a anomenar-se "Fira del Llibre Llorenç Giménez" en honor al escriptor i contacontes alfafarenc. pic.twitter.com/7nGSXgiVHX — Ajuntament Alfafar (@AytoAlfafar) August 31, 2019 La mort de Llorenç Giménez deixa orfes i tristos a milers de valencians que van estimar la lectura amb ell. Però ens continuarà contant contes allà on estiga. El meu agraïment a la seua valuosa tasca. La meua abraçada a la seua família. Que la terra et siga lleu, mestre. pic.twitter.com/XO6Uwu3eOJ — Ximo Puig (@ximopuig) August 31, 2019 #LlorençGimenez tenia el do de divertir i ensenyar, i de fer nous lectors entre els més menuts. No sols contava contes: era un creador nat. Mireu "La mona lectora"… com el trobarem a faltar! https://t.co/dZeHRpUskd — Martí Domínguez (@MartiDominguezR) August 31, 2019 En memòria del mestre, de l'intèrpret de rondalles, de l'home bo compromès amb el seu país Llorenç Giménez. Gràcies, amic, seguirem el teu exemple.https://t.co/ZIB76lgvEx@escolatv @IntersindicalV @DaDPV @RevistaSao — Solidaritat amb Catalunya-Defensa de la democràcia (@SolidaritatD) August 31, 2019 Ha faltat #LlorencGiménez, mestre, conta-contes, amic, gran persona. Gràcies, Llorenç, per tants bons moments. El nostre condol a familiars i amistats pic.twitter.com/wpU1Y3RiJG — Acció Cultural PV (@AccioCulturalPV) August 31, 2019 Benvolgut #LlorençGimenez, quina gran feina has fet en favor del català entre els infants del País Valencià! La mort t'ha tret de la vida massa d'hora i t'enyorarem molt, amb el teu somriure i el teu patriotisme. Ja no podrem dir-te, com diem a Beneixama, «a més vore!». — Josep Guia (@JosepGuia) August 31, 2019 Un home bo. Un somriure lluminós. Cultura. País. Tot. Quina tristesa tan gran.#LlorençGiménez https://t.co/CyEXZ0ubNm — núria cadenes (@ncadenes) August 31, 2019 Va haver un temps que tot semblava passat, adormit i tot s'havia de refer i en eixe temps hi era ell… "EL CONTACONTES" Gràcies Llorenç Giménez per la teua contribució a la nostra cultura popular! Gràcies per tant, Llorenç, mestre! #LlorencGimenez https://t.co/Ej2BrDenMM — BLOC – COMPROMÍS (@infoBLOC) August 31, 2019 Des d’Edicions Bromera volem manifestar el nostre condol a la família i amistats de Llorenç Giménez. El pare dels contes, el mestre de la paraula, el magnífic… Ens deixa un gran professional però, sobretot, un enamorat de les lletres i de l’art de contar. #LlorencGimenez — Bromera (@bromera) August 31, 2019 Des de la facultat quan estudiava fins a l'escola Bressol de Benimaclet amb els meus fills, sempre ens ha acompanyat "l'això era i no era" i el "xip-xap ja s'ha amagat" de #LlorencGimenez Una abraçada a la família i gràcies per tant DEP https://t.co/cb3Bx9Qtew — rubentrenzano (@rubentrenzano) August 31, 2019 Hui ens ha deixat #LlorençGiménez, trobarem a faltar el teu somriure entre el públic del Micalet. Ens deixes un buit molt gran, amic. Que la terra et siga lleu. pic.twitter.com/gQG8e5xc2a — Teatre Micalet (@TeatreMicalet) August 31, 2019 Hui ens ha deixat #LlorençGiménez, trobarem a faltar el teu somriure entre el públic del Micalet. Ens deixes un buit molt gran, amic. Que la terra et siga lleu. pic.twitter.com/gQG8e5xc2a — Teatre Micalet (@TeatreMicalet) August 31, 2019 Des de l'AELC lamentem la mort de Llorenç Giménez, mestre de professió i contacontes que va popularitzar la figura del rondallaire i ha tingut un paper essencial en la difusió d’aquest estil narratiu.https://t.co/JRb3p2ALbJ — AELC (@EscriptorsAELC) August 31, 2019 … un de tants llibres de contes, endevinalles, embarbussaments, de Llorenç Giménez… “sa mare sempre ha dit que, quan plorava, semblava que raonava i així ha continuat…”#contacontes #llorençgiménez #descansaenpau https://t.co/0FQjcqkoTX — Esperança Camps (@deshabitat) August 31, 2019 L’Escola Cooperativa El Puig d’Esparreguera en reconeixement del mestre, gran conta-contes i millor persona Llorenç Giménez. @escolagavina @escolatv @400colps @UlissesXX @apuntnoticies pic.twitter.com/lLYm1X7jrW — Escola El Puig (@EscolaElPuig) August 31, 2019 Gran narrador de rondalles, mestre d’endevinalles i cançons… i sobretot un professional de l’emoció i de la paraula. Ha mort Llorenç Giménez, el contacontes. Hui ens sentim més orfes de les seues històries plenes de màgia, humor i ironia. El nostre condol a familiars i amics. pic.twitter.com/BNeEOxfOdM — El Tempir (@ElTempirdElx) August 30, 2019 Des d’@IntersindicalV lamentem la pèrdua de l’amic i mestre #LlorençGiménez. Que la terra et siga lleu, company. pic.twitter.com/0OXXuLCnAR — Intersindical_Valen (@IntersindicalV) August 30, 2019 Llorenç Giménez ha sigut una de les vides d més interés d’aquest país, i avui el país valencià és més trist q no ahir. #ximpumMestre Gràcies! pic.twitter.com/wg7JqBxDjH — Ulisses20 (@UlissesXX) August 30, 2019 Hui és un dia trist el meu amic Llorenç ens ha deixat. Segur que es colarà en el paradís contant-li algun acudit irreverent a Sant Pere, però ací baix el món serà una mica més trist i gris sense la seua bonhomia,l’humor i el somriure omnipresent. T’hem volgut molt.#LlorençGiménez pic.twitter.com/Fu3jF8J74N — Carles Cano (@CarlesCanoPeiro) August 30, 2019 DEP #LlorençGimenez una de les person es que més s’ha fet estimar, allà on ha anat. T’enyorarem molt.https://t.co/G6ekXbU4nz — Edicions del Bullent (@BullentEdicions) August 30, 2019 En aquesta vida coneixes molta gent, però molt pocs t’obrin el cor i et provoquen somriures i et transmeten pau d’una manera tan natural com ho feia #LlorençGiménez. Llorenç el Contacontes, una persona especial, única, insubstituïble. Acabes de marxar i ja t’enyorem! DEP pic.twitter.com/P8chkRzweA — JC Girbés 🎗 (@jcgirbes) August 30, 2019 Llorenç Giménez va ser un magnífic contador d’històries arrelades als pobles en #Ràdio9 participava sovint al programa #ComarcaAComarca i també al #JardíDelesDelícies Fa uns mesos va intervindre en un homenatge a #PacoMuñoz en el #TerritoriSonor Abraçada gran a familiars i amics https://t.co/fpmLwHAiNQ — Amàlia Garrigós (@AmaliaGarrigos) August 30, 2019

Summary: S’ha mort el mestre i gran contacontes Llorenç Giménez


Lluc Salellas, regidor de la CUP a Girona, presenta aquest dimecres, a les 19 hores, a l’Espai VilaWeb els seus darrers llibres, ‘No t’espanti aquest vent‘ i ‘El franquisme que no marxa‘. No t’espanti aquest vent podria ser un manual actual i de referència per a tota l’esquerra catalana que anhela un futur millor. Salellas en parla en aquesta entrevista amb Josep Rexach, on afirma que ‘durant massa anys a l’esquerra li ha mancat coherència’. A El franquisme que no marxa Salellas repassa els noms i cognoms de responsables franquistes que van continuar essent l’elit arribada la democràcia espanyola. Noms com Suárez, Cortina, Carceller, Martín Villa, Vilarasau, Licinio de la Fuente… Portes giratòries entre ministeris franquistes i grans consells d’administració, empreses engreixades gràcies a Franco que han continuat fent negoci sense passar comptes amb el seu passat. En parla en aquesta altra entrevista amb Bel Zaballa. L’acte és obert a tots els lectors del diari.

Summary: Lluc Salellas parlarà aquest dimecres a l’Espai VilaWeb


Quin impacte emocional causa el fet de tenir els qui t’estimes tancats a la presó? Com t’afecta si ets tu que ets empresonat per motius polítics? El professor i investigador de la Universitat de Londres Joan Soler-Adillon ha creat l’exhibició ‘In Pieces‘, una instal·lació experimental en realitat virtual sobre l’impacte personal de la presó i l’exili per motius polítics. Es pot veure fins avui a la Gazelli Art House de la capital de la Gran Bretanya. La intenció de Soler-Adillon és que arribi a més països i ciutats, també a Catalunya i a l’estat espanyol. …i amb bocinets de cartes rebudes de @ForcadellCarme, @jordialapreso, @quimforn, @jorditurull, @raulromeva, @jcuixart i @KRLS. S'exposa des d'avui fins el dia 31a Gazelli Art House.https://t.co/VsPIMlP8cy pic.twitter.com/IGK2ilGXoq — joan soler-adillon🎗 (@jsoleradillon) October 16, 2018 Feia temps que l’investigador volia començar un projecte de documentari en realitat virtual. L’empresonament dels polítics independentistes la tardor de l’any passat va fer-lo decidir: el documentari aniria dedicat a denunciar la pèrdua de llibertats cívics, polítiques i d’expressió a l’estat espanyol. ‘Aquesta exhibició és la manera que he trobat per a ajudar els presos i fer prendre consciència de la situació que viuen’, diu. De moment, Soler-Adillon ha aconseguit que els visitants de la cèntrica galeria londinenca sàpiguen que hi ha presos polítics. ‘Aquí hi ha molta gent que ha vist les imatges del Primer d’Octubre, però, com és normal, molts ignoren què ha passat després. Per això hi ha tanta sorpresa quan són conscients de l’existència de presos polítics a l’estat espanyol’, explica Soler-Adillon. Gràcies a l’exposició, a més, l’han convidat a un parell de congressos, en què ha pogut tornar a denunciar la situació. Podeu veure ací una part del projecte: Soler-Adillon anomena ‘documentari experimental’ allò que el visitant pot veure a través de les ulleres de realitat virtual. L’experiència consta de diversos capítols. En el primer hi ha retalls escrits a mà de les cartes que li han enviat els presos. Els capítols següents descriuen escenes del dia a dia de Jordi Cuixart, a la presó des del 16 d’octubre de 2017; la seva companya, Txell Bonet; i Anna Forn, filla de l’ex-conseller Joaquim Forn, tancat a la presó d’ençà del 2 de novembre de 2017. Entremig hi ha una passejada que Cuixart fa per dins del centre penitenciari quan està desanimat; el viatge amb tren cap a Madrid que feia Anna Forn per anar a veure el seu pare (quan era a la capital espanyola), o una visita a la presó de Txell Bonet. Tot plegat, explicat amb imatges abstractes i amb la veu en off d’actors que interpreten les paraules que Bonet, Forn i Cuixart han fet arribar a Soler-Adillon. ‘Són imatges no figuratives, per ajudar a fer que la gent hi connecti encara que no sàpiga de qui es tracta, i de moment en anglès, per arribar a un públic internacional’, explica. Mostra d’un fragment del documentari. Per a noves exhibicions, Soler-Adillon vol ampliar-ho i fer-hi participar més testimonis. Té la sospita que les seves cartes no arribaven a la presó de Madrid quan intentava explicar el projecte a tots els presos. A banda d’ampliar el nombre de testimonis de familiars i presos, té la intenció que l’exhibició no es basi tan sols en l’experiència en realitat virtual, sinó que també tingui una instal·lació interactiva feta de models impresos en 3D dels personatges i objectes que constitueixen l’experiència. ‘Els espais virtuals i físics ofereixen dos nivells narratius: el primer, amb les ulleres, és un espai d’intimitat, una experiència d’una persona per a escoltar pensaments i reflexions sobre com la repressió ens afecta en el dia a dia’, descriu. L’altre vol que sigui una instal·lació física que abordarà un nivell de comunicació més social i polític, allò que es diu comunament als mitjans de comunicació, a l’abast de diverses persones alhora. Una mostra de fotogrames d’algunes de les parts de l’exhibició (‘Prison visit’, ‘The loop’, ‘Meditation’, ‘The train’ i ‘The end’):

Summary: L’impacte emocional de ser pres polític explicat en realitat virtual a Londres per Joan Soler-Adillon


Davant la glacera de Pine Island, sota la massa de gel d’un iceberg que s’ha anat fonent fins a exposar la terra, ha aparegut una illa, que no és als mapes. Els descobridors, científics de l’expedició PolarTREC embarcats a la zona, creuen que la massa de gel va formar part de la glacera Pine Island, un camp massiu de gel flotant que entra a l’oceà. El fet que s’hagi separat de la glacera pot ser una prova més de la reculada de les glaceres antàrtiques a causa de l’escalfament global. Els científics l’han batejada com a illa Sif, anomenada així per la deessa nòrdica associada a la terra. Amb només uns tres-cents cinquanta metres de llarg, els científics han comprovat sobre el terreny que és formada majoritàriament per granit. Jim Marschalek, estudiant de doctorat en Ciències de la Terra a l’Imperial College de Londres, i que participa en l’expedició, ha explicat: ‘No hi ha altres roques d’aflorament a setanta quilòmetres en cap direcció, de manera que aquesta ha estat una oportunitat especial’. After being the first visitors, we can now confirm that Sif Island is made of granite and that it is covered by remnant ice shelf, and a few seals. Photos by CD Hillenbrand (BAS) and Laura Taylor (UH). @glacierthwaites @glacieroffshore @GAViglione #nbp2002 @BAS_News @UHEAS pic.twitter.com/dtWtdI95tL — Julia Smith Wellner (@houston_wellner) February 23, 2020

Summary: El desglaç de l’Antàrtida deixa al descobert una illa desconeguda fins ara