El jutjat número 13 de Barcelona ha notificat al director de Catalunya Ràdio, Saül Gordillo, el director de TV3, Vicent Sanchis, i la directora de l’Agència Catalana de Protecció de Dades, Àngels Barberà, que eren investigats pels preparatius del referèndum. En una providència a les defenses dels acusats, els cita a declarar el 23 de gener, però no especifica per quins delictes els investiga. Fonts coneixedores del cas expliquen a VilaWeb que els dos periodistes podrien ser investigats per haver reproduït als mitjans públics l’anunci del referèndum del primer d’octubre. Anteriorment, alguns directors de mitjans privats ja van ser interrogats per aquest mateix fet, com és el cas de Xevi Xirgo, director del Punt Avui. Aquest és el primer anunci en la investigació d’ençà que va ser assumida per Alejandra Gil. La magistrada es va fer càrrec de la instrucció després de la mort del jutge José Antonio Ramírez Sunyer, qui va començar la investigació dels preparatius del referèndum arran de les polèmiques declaracions de Santiago Vidal. 20-S: història dels abusos d’un magistrat a l’ombra Abans de morir, Ramírez Sunyer va confirmar que havia deixat d’investigar pels delictes de rebel·lió i sedició la quarantena d’acusats d’estar relacionats amb l’1-O i amb el procés d’independència, molts dels quals eren alts càrrecs de la Generalitat. La decisió del jutjat va arribar després de més d’un any mantenint l’amenaça d’acusar-los d’aquests dos delictes. També és qui va ordenar la detenció de catorze alts càrrecs del govern català el 20-S; l’interrogatori a Joan Ignasi Elena, del Pacte Nacional pel Referèndum; l’entrada al Teatre Nacional de Catalunya i qui va provar, sense èxit, d’encausar el director general dels Mossos per no haver evitat la xiulada a l’himne espanyol.

Summary: El jutjat número 13 cita com a investigats Vicent Sanchis i Saül Gordillo


El PP de l’Ajuntament de València ha estrenat aquest dijous l’activitat en els plens municipals de 2019 amb els seus deu regidors investigats judicialment, després que Eusebio Monzó, l’únic que no estava investigat fins ara, hagi estat imputat pels patrocinis a Aerocas, la societat pública de l’aeroport de Castelló. Abans del ple, el mateix Monzó ha explicat als periodistes que l’única cosa que canviava en la primera sessió plenària de l’any és que ‘personalment no és agradable’, perquè fins ara havia portat la veu del PP ‘com a portaveu i únic no investigat’. El portaveu del PP ha estat citat a declarar en qualitat d’investigat (abans imputat) com a membre del consell d’administració d’Aerocas per participar en reunions i contractes de patrocini amb el pilot Álex Debón durant 2009 i 2010. Amb aquesta imputació, s’uneix als altres nou edils del grup municipal, investigats en una peça del cas Imelsa per blanqueig de capitals i delicte electoral, pel qual hi ha 47 imputats, pràcticament tot l’equip d’edils i assessors que va sustentar a Rita Barberá durant més de dues dècades, a més del PP com a persona jurídica. Al costat de Monzó s’han assegut en la bancada popular els regidors Alfonso Novo, Maria Angels Ramon- Llin, Félix Crespo, Alberto Mendoza, Cristóbal Grau, Vicente Igual, Beatriz Simón, María Jesús Puchalt i Lourdes Bernal. Després de tres anys en aquesta causa, aquests nou edils, suspesos cautelarment de militància del PP, continuen ocupant el seu lloc en l’hemicicle i treballen com a integrants d’aquest grup, encara que la seva acció política s’ha reduït a esporàdiques rodes de premsa, comunicats d’actualitat i participacions en el ple. Abans del ple, Monzó ha assegurat que encara no té notificació però que coneix pels mitjans de comunicació que ha de comparèixer el pròxim dia 14 de març i que està ‘a la disposició de la justícia’. Ha agregat que el seu advocat li ha transmès ‘absoluta tranquil·litat’ perquè els tràmits administratius que es van fer en el consell d’administració d’Aerocas eren els ‘correctes’ i això és el que defensarà quan declari davant el jutge. Davant la situació popular en aquest ple, l’alcalde de València, Joan Ribó, ha dit que és ‘un ple al deu perquè ja no diem nou de deu regidors’ imputats sinó ‘deu de deu’. ‘Els números són tan clars i contundents que qualsevol explicació sembla innecessària’, ha afegit Ribó, qui ha afirmat que el PP ‘no es defineix precisament per fer les coses netes’. En aquests moments, ha dit, ‘l’única cosa que podem dir és que esperem que aquest Ajuntament no estigui en una situació com aquesta perquè no dignifica a l’Ajuntament que hi hagi deu persones imputades per un tema de presumpta corrupció’.

Summary: Investigats tots els regidors del PP a l’Ajuntament de València


El no a la independència amb el 48,6% supera el sí, que es queda amb el 47,2%, per primera vegada en un sondatge del Centre d’Estudis d’Opinió (CEO) des del juny del 2017. A partir de l’octubre d’aquell any en totes les enquestes els partidaris de la independència han superat els que no la volen. Respecte a l’últim sondatge del març, fa dos mesos, el no a la independència ha incrementat en 4,5 punts mentre que els que aposten per un estat independent s’han reduït en 1,2 punts. Es tracta de la tercera dada més elevada de contraris a la independència registrada pel CEO, només superada pel 49,4% del juny del 2017 i pel 50% del juny del 2015.

Summary: El no a la independència torna a superar el sí per primera vegada des del juny del 2017


Una setmana després d’haver entrevistat Anna Gabriel, el dirigent de Podem Pablo Iglesias parla amb el diputat d’ERC Gabriel Rufián. L’entrevista sencera es podrà veure aquest vespre, però el programa d’Iglesias, ‘Otra vuelta de tuerka’, n’ha publicat uns quants fragments. En un, Iglesias confessa a Rufián que un dia, des del seu escó al congrés, va sentir com els diputats de Ciutadans l’insultaven. Ho explica així: ‘Hi ha una cosa en el parlament  que vaig veure i em va aterrir. Els de Ciutadans et van insultar quan vas passar –ja saps que jo m’assec allà al costat– i van dir una cosa que no va sortir als mitjans de comunicació i que em va deixar al·lucinat: “Intentes fer-te perdonar.” Fer-te perdonar el teu origen, l’origen dels teus pares. Em va semblar increïble que en un parlament a algú li puguin dir una cosa així. I segurament molta gent que ens veu no sap a què ens referim.’ I Rufián respon: ‘Ciutadans al final representa la part pitjor de la política, que és ocultar la teva pròpia ideologia o el que defenses. I Ciutadans és un partit nascut a Catalunya per anar contra la identitat; és un partit nacionalista espanyol excloent i ells consideren que figures com la meva, que tampoc no tenen res d’extraordinari, fan veure que aquest procés ha transcendit qualsevol origen o llengua, i això els fa molt de mal, perquè va a la línia flotació del seu origen.’ Vegeu-ho en vídeo: Este lunes (23h) @Pablo_Iglesias_ entrevista a @gabrielrufian sobre su trayectoria política y muchos temas más. No te lo pierdas 😉 pic.twitter.com/nHgfZHV0NE — La Tuerka (@la_tuerka) 15 de gener de 2017

Summary: Pablo Iglesias a Rufián: ‘Els de Ciutadans et van insultar quan passaves. Em va aterrir’


Decepció. Muriel Casals sent sobretot decepció arran de la decisió del consell polític de la CUP de no acceptar l’acord amb Junts pel Sí a favor d’un govern presidit per Artur Mas. Després d’haver presidit Òmnium durant cinc anys –els anys d’eclosió del procés cap a la independència de Catalunya–, Casals es va afegir a la candidatura de Junts pel Sí per al 27-S com a número tres, amb unes esperances que ara veu danyades, però no pas trencades. Bo i admetent la tristesa que sent per haver arribat a aquesta situació, no renuncia a un cert optimisme pel gruix social que ha assolit l’independentisme. Tot amb tot, no veu pas clar fins a quint punt pot considerar la CUP un bon company de viatge, alhora que no descarta que Artur Mas pugui enretirar-se, fer un pas al costat. En aquesta entrevista, Casals exposa aquestes reflexions i més sobre el futur del procés, a títol personal, i no pas en nom del grup parlamentari de Junts pel Sí, que avui mateix fa la primera reunió després de la decisió de la CUP. La diputada parla amb contundència, i comença reconeixent la tasca d’Antonio Baños, que ahir va renunciar a l’acta de diputat de la CUP. —Com l’enteneu, la decisió de Baños? —He vist un piulet a Twitter que deia que si en Baños, en comptes de ser al parlament català hagués estat al parlament nord-americà o britànic, no hauria hagut de dimitir perquè hauria pogut votar diferent del seu grup. Ell és víctima de la disciplina de vot fèrria que imposen els partits polítics aquí. I potser aquesta és una de les coses que en la Catalunya independent podrem canviar. Baños expressa que hi ha una part significativa d’electors de la CUP que ara han perdut la seva representació. Ell, com que no pot votar diferent, plega. —I vós com us sentiu, després del no de la CUP de diumenge? —Com a persona que va deixar la presidència d’Òmnium per embarcar-se en aquesta aventura, ara estic trista, sento que he rebut un cop. A Òmnium he après que som molts que volem la llibertat del nostre país, i segur que l’aconseguirem, però això costa molt. I diumenge ens vam adonar que costa una mica més encara que no ens pensàvem, perquè no tenim uns aliats tan clars i rotunds com esperàvem tenir. Però continuarem, això no s’atura. —I per què hem esperat tres mesos per acabar arribant a aquest punt? Quina autocrítica feu? —És clar, hi ha una certa sensació de fracàs. No ho hem fet prou bé. Per què ha passat això? Som un grup de persones per als quals l’esperança, la confiança en els altres és més forta que no pas els recels que l’experiència ens pugui despertar. En vista d’una realitat que vèiem dura i difícil, teníem l’esperança i la confiança que si milloràvem i ampliàvem tant com podíem allò que s’havia aprovat en el full de ruta i cercàvem de sota les pedres uns euros extres per a afegir al pla de xoc, això tocaria l’ànima i el cor d’una organització com la CUP, que pensàvem que, lògicament, havia de ser una aliada en el camí cap a la independència. —I no ho és? —Hem descobert dolorosament que per a ells les condicions són més importants que no pas la cosa. I les condicions no els han arribat a donar satisfacció. Potser ens hem entossudit massa en l’esperança… I potser ens costa d’acceptar que vivim en un país, en una societat, que té coses molt bones i coses que no ho són tant, com el fet que qualsevol moviment o declaració que es faci contrària als qui són al govern acaba tenint èxit; ens costa d’admetre que els qui són al govern també fan les coses ben fetes, i crec que la CUP ha jugat amb això. —És a dir, que criticar el govern té èxit? —Sí, criticar els qui són al govern, i ja no diguem si els pots posar l’etiqueta de dretes. M’explico: a molta gent li és fàcil de comprendre i d’entendre –i de vegades de criticar– que un partit d’esquerres faci política de dretes, com per exemple vam veure en el cas de Tony Blair al Regne Unit. Però que un partit de centre-dreta com és Convergència faci política d’esquerres, tal com ha passat aquests darrers anys, amb una política sensible en una situació de crisi, reconèixer que apliquen mesures polítiques d’esquerres, no es vol fer. Volem que el govern dediqui més diners a polítiques socials i ens entestem a dir que no pot ser que aquest govern faci polítiques socials. I dir això té èxit electoral. —Voleu dir que heu pecat d’ingenuïtat amb la CUP? —Sí, segurament. Però la ingenuïtat va lligada amb la bondat. Quan un és bo i fa passar davant de tot l’interès del seu país, crec que els altres faran això mateix i no faran passar davant els interessos partidistes i de secta. Sí, sí, ingenuïtat. No havíem d’haver estat tan ingenus. —També us poden dir que heu fet passar davant els interessos de partit per no haver estat capaços de proposar un candidat alternatiu a Mas. —Tampoc no és segur que això hagués tingut efecte, perquè quan hi hagués hagut el candidat haurien trobat un altre argument. I perquè parlem molt de la necessitat d’eixamplar la base de l’independentisme, però no pot ser que per guanyar uns quants vots tipus CUP perdem potser més vots del centre del nostre país. Un país que és de classe mitjana. I és molt important tenir al davant un líder que representi la classe mitjana. L’ambició molt legítima de les classes populars és esdevenir classe mitjana, no pas assaltar la classe mitjana. Però passa que els discurs dels qui diuen ‘assaltarem la classe mitjana i la foragitarem’ té èxit. Crec que el president Mas representa aquesta classe mitjana que ha fet molt i molt pel nostre país. I d’una altra banda també representa l’aspiració de les classes populars d’esdevenir aquesta classe mitjana culta, lliure, desvetllada i feliç. —Oriol Junqueras la podria representar? Anna Gabriel deia que si proposàveu Junqueras tindríeu els deu vots de la CUP. —Doncs ja ho pensarem. Jo ara no puc dir ni que sí ni que no; és una possibilitat, sí. —Encara hi ha marge per a evitar eleccions? Artur Mas podria enretirar-se, fer un pas al costat? —En política no es pot descartar res de res. Avui hi ha moltíssimes probabilitats de noves eleccions, però no es pot descartar res, és clar que no. Per això hi pensem aquests dies. —I la vostra opinió personal sobre què hauria de fer Mas, quina és? —Hi he de pensar abans d’expressar la meva opinió, perquè hi ha arguments per a totes dues bandes. Jo encara em trobo en el xoc per la decepció, i la idea de governar amb la CUP no estic segura que sigui bona. —Entitats com Òmnium i l’ANC han estat a l’altura del paper que havien de fer? —Valoro positivament el paper que han tingut, perquè les entitats han expressat i han actuat d’acord amb allò que s’ha dit, quan es va dir que era l’hora de la política. Aquests últims anys les entitats han mobilitzat, han fet pedagogia, han parlat, escoltat i impulsat. Junts pel Sí existeix perquè hi ha hagut Òmnium i l’ANC que l’han impulsat, a més de la bona voluntat dels partits. Òmnium anava repetint ‘unitat, urnes, independència’. I també dèiem que de cap manera no havíem de suplir la feina dels polítics i que ara era l’hora de la política. I totes dues entitats van enviar les respectives presidentes a fer política, en un gest per a mostrar que el carrer es fica en la política. I va sortir prou bé. —Això fins que es configura Junts pel Sí, però a partir del 27-S hi ha hagut crítiques a l’ANC i a Òmnium per haver estat massa absents durant aquests mesos de negociació complicada. —Era una mostra de prudència i de discreció. Si deien que era l’hora de la política, no havien d’ocupar el lloc que els tocava ocupar als polítics. Ja era volgut. —Si hi ha eleccions al març, quin paper hi hauran de tenir les entitats? —Un altre cop han de mobilitzar, i fer pedagogia, que ens és molt necessari. Hem d’arribar a ser un país en què els ciutadans facin costat al govern quan el govern fa les coses ben fetes, i això encara no ho hem aconseguit. Hem aconseguit de tenir un president de la Generalitat que ens diu ‘anem cap a la independència’, i no hem aconseguit que d’una manera molt àmpliament majoritària els ciutadans ens diguin ‘tots al teu costat si fas això’. I la feina de les entitats és de dir als seus simpatitzants i socis: ‘Escolteu, estigueu al costat al líder que vol fer aquesta cosa tan difícil.’ —I dieu que la CUP ha jugat a fer el contrari? —Sí. Es va veure claríssim a l’Ajuntament de Barcelona. Si et mires el pressupost de l’ajuntament dels últims anys, t’adones que es feia una intensíssima política social. Algú fa un discurs dient que l’ajuntament no fa política social i aquest discurs guanya vots. Les entitats què han de fer? Doncs han de dir: ‘Ciutadans, mireu-vos els pressuposts, us ajudarem a estudiar-los.’ —En unes noves eleccions potser el principal problema per a l’independentisme serà imposar-se a un estat d’ànim que s’ha malmès. —Però hem estat en situacions molt més difícils durant la nostra història i les hem remuntades. Aquest entrebanc també el remuntarem, perquè no hem estat mai tan a prop d’aconseguir l’objectiu de la independència. No hem tingut mai un gruix tan important de gent, gent d’esquerres, i de centre i de dreta, compartint aquest desig. Ara hem rebut un cop, però ens en refarem. Si estem molt tristos pensem com es devia sentir la gent el 1939. Això no és res al costat d’allò. —Justament perquè mai no hi hagut tanta gent com fins ara la gent pot pensar que es perd una oportunitat única. —Única, no. Hem tingut una oportunitat i ara és una mica malmesa. Però el gruix hi és. —El gruix hi és, però potser és difícil que es faci més gruixut. No us fa por que els possibles nous independentistes acabin emmirallant-se en propostes de referèndum com la que brandava En Comú Podem a les eleccions espanyoles? —Una mica, però no me’n fa gaire, de por. Sí que tornem una mica al 1977, a allò d’esperar uns canvis que ens oferiran a Espanya… Però l’experiència ens demostra que les ofertes que vénen dels governs espanyols són molt i molt limitades. Fa una mica de temor que això tingui èxit, però si en tot cas des d’Espanya ens arriba una oferta d’un referèndum, doncs que bé, que contents que estarem el dia que es plasmi aquesta oferta. Ja anirem al referèndum i mirarem de guanyar-lo. —La promesa del referèndum que faci Podem també es pot anar allargant i dilatant a mesura que l’aritmètica parlamentària espanyola es vagi complicant. —Si la promesa s’allarga nosaltres no ens allarguem. —Que el mirall del referèndum, si no va de veres, no atrapi massa gent que es podria afegir al projecte independentista. —Però em sembla que és un mirall molt poc lluent. I aquesta serà la feina que tindrem els independentistes: per una banda, empènyer els qui ofereixen el mirall perquè realment l’ofereixin i que no esperin a l’any 3.000 i per una altra banda posar en evidència que nosaltres anem caminant.

Summary: Muriel Casals: ‘No havíem d’haver estat tan ingenus amb la CUP’


La sala d’apel·lacions del Tribunal Suprem espanyol ha desestimat els recursos presentats per les defenses d’Oriol Junqueras, Jordi Turull, Josep Rull, Raül Romeva i Jordi Sànchez, de manera que manté la suspensió de funcions públiques de tots cinc dictada pel jutge Pablo Llarena. Els va suspendre com a diputats d’acord amb l’article 384 bis de la llei d’enjudiciament criminal, una vegada la interlocutòria de processament per rebel·lió era ferma i tenien decretada la presó provisional. Els advocats van recórrer contra la decisió perquè consideraven que el terme ‘individus rebels’ no es podia aplicar als presos polítics, atès que hi havia resolucions del Tribunal Constitucional espanyol que l’aplicaven a membres de bandes armades. Però segons la sala, una vegada estudiada la doctrina del TC, el concepte no es pot aplicar només a delictes comesos per bandes armades. Els magistrats que revisen les decisions de Llarena defensen que la suspensió no és ‘discrecional’, sinó que és prevista a la llei. Els tres magistrats que integren la sala d’apel·lacions han rebutjat els recursos i mantenen que tots cinc presos han de continuar suspesos de les seves funcions, una situació que també afecta Carles Puigdemont. De moment, ni el parlament ni el govern no els consideren per suspesos, tot i que confirmen que han deixat de cobrar com a diputats. ERC i JxCAT no es posen d’acord sobre com cal procedir en aquesta qüestió. En la resolució, els magistrats defensen que la ‘gravetat dels fets és evident’ i ‘autoritzaria una motivació implícita’. També diuen que aquesta no és cap reacció desproporcionada de l’estat espanyol i que els recurrents són autors de fets ‘greus’ que pretenien, ‘amb l’auxili de previsibles actes de violència’, alterar els límits territorials de l’estat espanyol i la Unió Europea. Per a la sala, el Suprem ha actuat en tot moment segons els fets imputats i la valoració inicial d’aquests, i culpa els processats de la violència viscuda a Catalunya: ‘Van incitar o com a mínim provocar episodis de violència o de tumult.’ Les defenses també posaven de manifest la importància dels drets suspesos. La sala reconeix aquesta importància, però diu que la suspensió com a diputats és ‘proporcionada’ als fets que els atribueixen haver comès. ‘Com ha dit el TC, els fets ataquen la mateixa essència de l’estat democràtic’, recull la interlocutòria, que insisteix a argumentar la rebel·lió. En la resolució, recorden que Llarena ja va dir que la mesura seria limitada en el temps i no hi ha impediments processals perquè, mentre duri la suspensió temporal de funcions, el seu lloc al parlament estigui ocupat per altres integrants de les respectives candidatures. ‘Per tant, està molt allunyat de qualsevol pretensió d’indicar al parlament quina ha de ser la seva actuació’, defensa la sala. Podeu llegir la resolució sencera:

Summary: El Suprem rebutja els recursos contra la suspensió dels diputats presos


El president del govern espanyol, Mariano Rajoy, va treure ferro ahir als problemes que es viuen aquests dies a l’aeroport de Barcelona arran de la vaga en els controls de seguretat. Òmnium Cultural ha recollit les declaracions de Rajoy en un vídeo en què rebat algunes de les seves afirmacions, com ara que sigui ‘un problema puntual’, malgrat que Aena gestiona tots els aeroports de l’estat espanyol, o que la Generalitat, en lloc de queixar-se, faci ús de les seves competències, les quals són nul·les. I tu, ja has vist el nou vídeo de @cridademocracia? #MarianoTeLoCuenta 👌🏻 pic.twitter.com/Tl8wEvvWhx — Òmnium Cultural (@omnium) August 8, 2017

Summary: Un vídeo desmunta els arguments de Rajoy que treuen ferro a la vaga a l’aeroport de Barcelona


El monument al creuer ‘Baleares‘ inaugurat pel dictador Franco que encara segueix en peu a sa Feixina, a Palma, ha despertat avui matí amb una pintada antifeixista de color groc recordant a l’escriptora i sindicalista, Aurora Picornell, coneguda com la ‘Passionària mallorquina’, icona de l’antifranquisme mallorquí, assassinada pel bàndol franquista a Mallorca. Després del ‘Valle de los Caídos‘, el monument franquista de sa Feixina és un dels més grans que hi ha a l’estat espanyol. L’Ajuntament de Palma va prometre d’esbucar-lo aquesta legislatura però no ho ha complert.

Summary: Pintada antifeixista recordant Aurora Picornell en el monument franquista de sa Feixina


L’exposició ’55 urnes per la llibertat’ ha obert al públic per primer cop aquest divendres a Brussel·les en un acte que ha comptat amb la presència dels exconsellers Lluís Puig, Toni Comín i Meritxell Serret i Oriol Sànchez, fill de l’ex-president de l’ANC empresonat Jordi Sànchez. Fins al 15 de juliol s’exhibiran en una cèntrica església de la capital belga reconvertida en centre cultural, Saint Jean Baptiste au Béguinage, les obres d’art de 55 artistes catalans i internacionals que mostren la seva visió dels fets de l’1 d’octubre a partir d’urnes utilitzades el dia del referèndum. Una mostra on els contenidors de plàstic protagonistes l’1-O es transformen en creacions artístiques per fer reflexionar al visitant sobre la cita electoral. Durant la inauguració, feta per l’exconseller Puig, Oriol Sànchez ha llegit una carta del seu pare recordant que l’exposició ‘no hauria d’haver existit mai”. ‘Volent silenciar les urnes les van convertir en una icona més esperada i protegida per milers de ciutadans en el camí cap a la República’, recull el missatge escrit des de Soto del Real. Segons Sànchez, ‘pocs artistes podien imaginar temps enrere que utilitzarien una urna com a expressió de denúncia’. En aquest sentit, ha convidat a mirar no només la caixa de l’urna ‘sinó també l’ètica de la moral’. ‘El que hem viscut a Catalunya és una autèntica revolució i totes les revolucions es construeixen a través d’icones’, ha llegit Oriol Sànchez en nom del seu pare. Per la seva banda, Puig ha agraït la tasca de totes les persones que s’han abocat a fer possible l’exposició i el festival City Zen. Hervé Pi, del Comitè de Solidaritat Catalana de la Catalunya Nord, ha destacat que van tenir la ‘sort’ de tenir les urnes per l’1-O. Sobre l’exposició ha apuntat que més d’un centenar de persones s’hi han implicat i ha acabat sent un ‘projecte col·lectiu’. ‘L’urna és una icona de l’1-O, un signe de llibertat’, ha afegit. Memòria i denúncia En declaracions a l’ACN, la comissària de la mostra i historiadora Fina Duran ha explicat que a l’exposició hi ha ‘dues tendències’, una més ‘simbòlica de memòria i respecte’ i una altra de ‘denúncia’. Per exemple, Núria Batlle, una de les artistes que exposa la seva urna, ha explicat que volia captar ‘l’alegria’ i ‘la bona sintonia’ que hi havia als col·legis quan es va anar a votar. En aquest sentit, el també comissari de la mostra i conservador assistent del Museu de Ceret, Esteve Sabench, ha considerat ‘molt important’ donar la paraula a artistes ‘francesos, nord catalans i catalans’ per ‘expressar tot el que l’art pot dir’ sobre els fets de l’1 d’octubre. De fet, els organitzadors han anunciat que és possible que la mostra vagi a Barcelona a l’octubre, però encara no ho tenen tancat. L’exposició ara a Brussel·les es podrà veure a Perpinyà, i ciutats com València i Girona també estan interessades a acollir-la, segons ha confirmat Duran. Mes català a Brussel·les La inauguració de l’exposició s’emmarca dins dels actes del mes català a Brussel·les, organitzat per la llavors del futur ‘Consell de la República’ que agrupa els consellers a l’estranger actualment a Bèlgica, el Comitè per la Solidaritat Catalana de la Catalunya Nord i l’entitat musical SceneOff. Durant aquest mes de juny estan previstes a Bèlgica actuacions musicals i debats amb l’objectiu d’explicar què està passant a Catalunya i la llibertat d’expressió i els drets fonamentals al món. Recull de la mostra En el pròleg del catàleg de l’obra, el president Carles Puigdemont afirma que ’55 Urnes’ mostra que l’esperit i el compromís dels ciutadans que ‘defensen la llibertat i la república continua viu’. ‘Cadascun dels creadors ha convertit una urna, com les que es van utilitzar aquell dia, en una obra que expressa de manera diversa, però sempre potent, tot allò que l’artista com a ciutadà ha volgut comunicar i fer conèixer’, diu. El recull de l’exposició també inclou reflexions dels artistes sobre les seves creacions, un reportatge fotogràfic de l’1-O i l’anàlisi de Vicenç Altaió, Joan Maria Minguet, Xavier Antich, David Fernández i Vicenç Partal.

Summary: Brussel·les inaugura l’exposició ’55 Urnes per la llibertat’ sobre l’1-O


ETA va anunciar ahir en un comunicat la seva dissolució després de gairebé seixanta anys d’acció. ‘ETA no tornarà a ser un agent que expressi les seves posicions polítiques, promogui iniciatives ni interpel·li als altres actors’, explicava el comunicat, que fou llegit per Josu Urrutikoetxea i Marixol Iparragirre. Tanmateix, la dissolució definitiva es formalitzarà avui en un acte a Kanbo sota el lema ‘Trobada internacional per avançar en la resolució del conflicte a Euskal Herria’. Jean Rene Etchegaray, president de la Mancomunitat basca i batlle de Baiona, fa d’amfitrió acompanyat de Brian Currin, impulsor del Grup Internacional de Contacte (GIC), Agus Hernan, de Fòrum Social, i Anaiz Funosa, Bake Bidea. A l’acte hi assistiran una delegació del PNB encapçalada pel president del partit, Andoni Ortuzar. Pel que fa a EH Bildu, el màxim representant serà Arnaldo Otegi. Podem també hi serà present amb diversos diputats com Pili Zabaleta. En l’àmbit internacional, hi assistiran Jonathan Powell, ex-cap de gabinet de Tony Blair; Gerry Adams, ex-líder del Sinn Féin; Cuauhtémoc Cárdenas, polític mexicà; entre altres. Al voltant de les 13.00 es preveu que una noia jove llegeixi en èuscar l’anomenada declaració d’Arnaga , el pronunciament que ha de certificar el final d’ETA. 14.00 – El president del PNB, Andoni Ortuzar, afirma que s’ha acabat un malson que ha durat seixanta anys i té un record per les víctimes. ‘Donem credibilitat a l’anunci fet ahir’, diu, però lamenta que no hagi estat dècades abans. ‘Sense ETA la societat basca s’espolsa el plom de les ales per a volar lliure i serà el que vulgui. Augurem un gran futur per Euskadi’, afirma. 13.47 – Ací la declaració d’Arnaga. 13.40 – ‘Avui és un dia feliç pel poble basc, el poble espanyol, el poble francès i tota Europa. Ho hem de celebrar.’ 13.40 – El text també recorda que caldrà un diàleg polític entre tots els representants perquè la presó i les mesures repressives no són la via per a solucionar el conflicte. ‘La pau és un compromís polític’, afegeix. Al document es lamenta que els governs espanyol i francès no hagi acceptat el compromís de diàleg de la declaració d’Aiete (2011), que va significar el final de l’activitat armada d’ETA. 13.30 -Comença la lectura de la declaració. Irati Cuevas, nadiua de Guernica, la llegeix en èuscar. En el text es reconeix que el procés de reconciliació requerirà temps: ‘Hi ha ferides encara molt profundes, són necessaris més esforços per ajudar les víctimes. Caldrà honradesa i generositat per a construir una comunitat sòlida.’ 13.25 – Els convidats ja són als jardins per a la lectura de la declaració d’Arnaga. 13.14 – Després del parlament del polític mexicà Cuauhtémoc Cárdenas conclou la primera part de l’acte. ‘Els objectius pels quals ha vingut lluitant el poble basc continuen vius. Això no canvia la lluita pels drets i llibertats’, ha afirmat. Posteriorment es llegirà la declaració d’Arnaga als jardins del caseriu. 13.10 – L’ex-primer ministre irlandès Bertie Ahren felicita a ETA per ‘haver posat punt final al conflicte i per haver demanat perdó‘. 13.05 – Michel Camdessus llegeix una declaració de l’ex-secretari general de l’ONU Kofi Annan. ‘Vivim una jornada històrica que suposa el final de l’últim conflicte armat d’Europa’, afirma. 13.00 – Adams conclou el seu parlament recordant que demà és l’aniversari de la mort de Bobby Sands i cita una frase seva: ‘La nostra venjança serà el somriure dels nostres fills.’ 12.58 – ‘Hi ha hagut molt patiment i dolor, però la ràbia no és una bona manera de fer política’, explica. 12.56 – ‘El govern espanyol podria haver fet un gest, com el trasllat dels presos al País Basc. Un gest de compromís, no com una demostració de feblesa. La reconciliació exigeix que s’escoltin totes les víctimes. La construcció d’un nou futur suposa deixar enrere el passat’, diu Adams. 12.55 – ‘Fer la pau és molt més complicat i el punt de partida ha de ser el diàleg. Cal un lideratge valent’, explica. 12.52 – Intervé ara Gerry Adams, que demana perdó pel seu èuscar. ‘Som davant d’un moment històric’, afirma. 12.51 – ‘Sense violència, moltes coses són possibles. I tot plegat servirà per a demostrar que el diàleg suposa la pau’, conclou. 12.49 – Intervé ara Jonathan Powell, cap de gabinet de Tony Blair durant els acords de pau del nord d’Irlanda. ‘És un moment històric pel País Basc, Espanya, França i tota Europa’, afirma. 12.45 – Jean René Etchegaray, president de la Mancomunitat basca, recorda la declaració d’Aiete (2011) que va suposar el final de l’activitat armada d’ETA, així com el lliurament de l’armament a Baiona l’any passat. ‘No podem afluixar en el nostre compromís amb la pau. Tenim dues grans vies per a reconciliació. Reconèixer el dolor de les víctimes i la situació dels presos’, explica. 12.40 – Parla Vicent Bru, ex-batlle de Kanbo i diputat a l’Assemblea francesa. ‘Espero que la declaració d’Arnaga obri nous horitzons per a la pau’, afirma. 12.36 – ‘Celebrem el dia d’avui i recordem que ETA ja no existeix’, conclou. 12.35 – ‘Com sabem encara hi ha molts presos. La dissolució d’ETA proporciona una oportunitat als governs, la societat civil i les entitats de cooperar per a solucionar els problemes que encara existeixen’ 12.32 – Currin assegura que la societat civil i el municipalisme continuarà construint ponts per a fer possible la reconciliació. Per a l’advocat, teixir la reconciliació des de la base és l’única manera de fer-la forta. ‘Per això, aquest procés serà una lliçó per altres processos en el futur’, diu. 12.30 – Currin lamenta que no hi hagi membres dels governs espanyol i francès a l’acte. ‘Era necessari que hi fossin perquè això és un acte per a tothom, per a totes les sensibilitats’, afirma. 12.25 – Ara intervé l’advocat Brian Currin. ‘Avui és una celebració’, afirma. Es dirigeix a tot el poble basc i les seves institucions: ‘Avui és el vostre dia’. A més, assegura que mai havia participat en un procés de pau que hagi estat dirigit pel poble. ‘Quan els governs van decidir no participar-hi, la gent va continuar, estava decidida que volia la pau. Ho hem de recordar això. Tot el que s’ha assolit és gràcies al poble basc’, afegeix. 12.22 – Michel Camdessus és el primer en prendre la paraula i demana ‘un minut de silenci en nom de totes les víctimes d’aquest conflicte’. Michel Camdessus toma la palabra. Solicita un minuto de silencio antes de que comience el encuentro DIRECTO https://t.co/wJu5433JFE pic.twitter.com/9AVU7SnW0C — naiz: (@naiz_info) 4 de maig de 2018 12.20 – En marxa la trobada internacional per a certificar el final d’ETA. Anaiz Funosas, Bake Bidea, dóna la benvinguda als assistents. 12.15 – Imatges ja de l’interior del caseriu d’Arnaga. 12.05 – Delegació de càrrecs electes del País Basc del Nord. 12.00 – Arriba la delegació de Podem amb Pili Zabala i Laura Pérez. Van acompanyades d’Arkaitz Rodriguez (Sortu) i Bakartxo Ruiz (EH Bildu). 11.50 – Arriben les delegacions d’EH Bildu i el PNB, entre els quals hi ha Andoni Ortuzar, president del PNB; Arnaldo Otegi, coordinador d’EH Bildu; i Maddalen Iriarte, portaveu del partit al parlament basc. 11.30 – Vegeu les arribades de Gerry Adams, ex-líder del Sinn Féin; Jonathan Powell, cap de gabinet de Tony Blair; Cuauhtémoc Cárdenas, polític mexicà; Bertie Ahern, ex-primer ministre d’Irlanda; i Michel Camdessus, ex-director gerent de l’FMI.

Summary: Acte de dissolució d’ETA a Kanbo


El portaveu d’Esquerra al parlament, Sergi Sabrià, ha intervingut al ple per reivindicar la dignitat dels polítics independentistes que ahir van ser empresonats per ordre del Tribunal Suprem espanyol del jutge Pablo Llarena, a més dels exiliats. ‘El dia d’ahir durarà anys i anys. La dignitat mostrada pels companys els acompanyarà per sempre més i l’agraïment per a ells serà etern, però la vergonya perseguirà als que creuen, cofois, que estan guanyant, i als que callen indiferents’, ha dit. ‘Els torturarà una pregunta: què feien davant aquesta monstruositat?’, ha demanat a la bancada de Ciutadans i del PSC. Sabrià ha afirmat que la democràcia a l’estat espanyol és ‘suspesa’ i en una referència als comuns ha dit que no hi ha espai per a l’equidistància. ‘Som davant un estat fora de control que persegueix qualsevol forma de dissidència’, ha denunciat. El portaveu republicà ha fet una intervenció contundent contra l’estat espanyol i l’anomenat règim del 78: ‘L’edifici és tocat de mort. S’esfondra. L’estat espanyol fa fallida i entra en un estat de descomposició’. Ha insistit que és una qüestió de democràcia i ha afegit que ha signat ‘la seva sentència de mort’ pel seu abús de poder i d’autoritarisme. Sabrià ha advertit la resta de grups i el poble espanyol que poden ser també víctimes de l’autoritarisme de l’estat espanyol. Ha explicat que l’independentisme li és molest perquè en destapa les vergonyes Per últim, ha llençat un missatge d’esperança: ‘No ens faran abaixar el cap, com no ens ho faran fer les porres del senyor Enric Millo d’ahir’, ha dit en referència a les càrregues dels Mossos d’Esquadra contra els manifestants. ‘Mentre els nostres companys són a la presó, uns altres fan el ridícul internacional perseguint els exiliats; mentre uns representen la dignitat d’un país en peus, vostès no troben M. Rajoy. Avui persones bones són a l’exili i a presó, i els lladres campen al carrer. Han viscut en una impunitat que s’ha acabat’, ha dit. ‘Visca la democràcia, visca la llibertat, visca la república i visca el poble de Catalunya’, ha sentenciat.

Summary: Sabrià: ‘La vergonya perseguirà els que creuen, cofois, que estan guanyant. La democràcia, a l’estat, és suspesa’


Els govens de Catalunya, el País Valencià i les Illes Balears han respost de manera contundent l’ultimàtum del ministre d’Hisenda espanyol en funcions, Cristóbal Montoro, perquè efectuïn la retenció de crèdit necessària per complir el dèficit del 2015. Tots tres governs han dit que no estan disposats a fer més retallades, i han exigit al govern espanyol que compleixi els seus compromisos financers i les obligacions que té. Ahir fou Junqueras qui ho va dir en una compareixença de premsa, i avui ha comparegut la vice-presidenta del Consell, Mónica Oltra, avisant Montoro que és impossible que es pugui fer aquest ajustament amb les normes imposades. ‘Per començar, no es roba, que ja és un ajustament important’, ha dit en referència a la gestió de l’anterior govern de la Generalitat. ‘Montoro hauria de deixar d’amenaçar les coomunitats autònomes, i hauria de preocupar-se per la desviació del dèficit que ha causat ell’, ha reblat. Avui també s’hi ha referit la presidenta del govern balear, Francina Armengol, que ha dit en declaracions a Catalunya Ràdio que ‘és impossible de fer aquestes retallades’, i ha qualificat d’inadmissible l’actitud del govern espanyol. I ha recordat: ‘Montoro no ens paga el que ens deu.’ Tots tres governs han acordat de fer front comú en relació amb aquesta qüestió. El president de la Generalitat de Catalunya, Carles Puigdemont, ha explicat que en les darreres hores s’ha posat en contacte amb el president valencià, Ximo Puig, i amb Francina Armengol per plantar cara a la ‘norma injusta’ que els vol imposar Cristóbal Montoro sobre la reducció del dèficit. Puigdemont ha fet el mateix amb els presidents d’Andalusia i Extremadura. ‘Estaré al costat dels ciutadans que patiran les retallades per culpa de la norma injusta de Montoro’, ha dit Puigdemont. Ha fet aquestes declaracions en la visita al congrés d’UGT, en el qual Camil Ros ha estat escollit nou secretari general en substitució de Josep Maria Álvarez.

Summary: Rebel·lió contra Montoro


La setmana vinent la Universitat de Barcelona farà unes jornades a què assistiran el president del Consell General del Poder Judicial (CGPJ), Carlos Lesmes, i Luis María Díez-Picazo Giménez, un dels magistrats més polèmics avui. Va ser ell qui va frenar la decisió del Tribunal Suprem espanyol d’obligar els bancs a fer-se càrrec dels imposts de les hipoteques. Les jornades es faran a la Facultat de Dret, a la Diagonal de Barcelona, i porten per títol ‘Balanç i perspectives de la Llei de jurisdicció contenciós administratiu en el seu 20è aniversari’. Díez-Picazo no serà pas l’únic magistrat del Suprem que hi assistirà. També hi haurà Jesús Cudero Blas, de la sala tercera; Celsa Picó; Segundo Menéndez; Dimitry Berberoff; i Rafael Fernández.

Summary: Lesmes i el polèmic jutge de les hipoteques assistiran a unes jornades organitzades per la Universitat de Barcelona


L’ex-president de les Illes Balears i senador José Ramón Bauzá està disposat a impulsar un ‘corrent liberal’ amb vista al congrés que decidirà el substitut de Mariano Rajoy al capdavant del PP espanyol i que es farà el 20 i el 21 de juliol. Amb tot, diu que encara no té decidit si aquest moviment pot acabar essent la seva candidatura a la presidència del partit. Bauzá ha intervingut en la reunió de la directiva estatal del partit que s’ha fet avui a Madrid per defensar aquest corrent liberal que, del seu punt de vista, va ser clau de l’èxit electoral del PP. Malgrat aquests moviments, les possibilitats de Bauzá d’esdevenir dirigent del PP són nul·les i fins i tot han fet que els seus rivals, com el PSIB, l’animessin públicament a presentar-s’hi.

Summary: Bauzá promou un corrent liberal al PP i aspira a rellevar Rajoy


Cinquanta-dos diputats francesos de sis grups polítics diferents –de l’esquerra al centredreta– han demanat la fi de la repressió espanyola contra Catalunya a través d’una carta. Segons que expliquen, la intenció dels diputats ha estat la de ‘no interferir en aquest debat’ –referint-se a la situació dels presos polítics i exiliats– i és per això que han esperat a la fi dels períodes electorals per a expressar-se. No és la primera vegada que polítics francesos denuncien la repressió a Catalunya. Quaranta-un senadors de tots els grups ja van fer-ho en un manifest a favor dels drets civils el mes de març. 41 senadors francesos de tots els grups donen suport a Catalunya en un manifest a favor dels drets civils La carta publicada aquesta nit continua així: ‘Avui només volem expressar la nostra preocupació i desaprovació per allò que ens sembla una violació de les llibertats fonamentals i l’exercici de la democràcia. A causa de les seves opcions polítiques, per haver volgut organitzar una votació, polítics electes són empresonats, exiliats i s’arrisquen a ser condemnats a penes molt grans. El respecte a les normes institucionals és una cosa, però considerem que el debat polític no el pot decidir la repressió, els atacs als drets de les persones, ni una mena de delicte d’opinió. Com moltes veus d’Espanya i d’altres llocs, demanem la fi de la tensió i de les mesures arbitràries que afectin els representants electes del sufragi universal.’ Entre els signants del manifest hi ha el president del partit de centre liberal UDI Jean-Christophe Lagarde, el secretari general del partit comunista francès, Fabien Roussel, o el líder de la França Insubmisa, Jean-Luc Mélenchon. També hi ha ex-ministres d’esquerra com Marie-George Buffet, que ha estat candidata presidencial pels comunistes, o Sylvia Pinel, que va ser al govern d’Ayrault. Aquesta és la llista completa dels signants: Jean-Félix Acquaviva (LT), Sophie Auconie (UDI), Clémentine Autain (FI), Huguette Bello (GDR), Ugo Bernalicis (FI), Pascal Brindeau (UDI), Moetai Brotherson (GDR), Alain Bruneel (GDR), Marie-George Buffet (GDR), Michel Castellani (LT), André Chassaigne (GDR), Jean-Michel Clément (LT), Paul-André Colombani (LT), Éric Coquerel (FI), Alexis Corbière (FI), Pierre Dharréville (GDR), Jeanine Dubié (LT), Frédérique Dumas (LT), Jean-Paul Dufrègne (GDR), Elsa Faucillon (GDR), Caroline Fiat (FI), M’jid El Guerrab (LT,), Régis Juanico (PS), Sébastien Jumel (GDR), Manuéla Kéclard-Mondésir (GDR), Bastien Lachaud (FI), Jean-Christophe Lagarde (UDI), François-Michel Lambert (LT), Michel Larive (FI), Jean-Paul Lecoq (GDR), Jean-Luc Mélenchon (FI), Paul Molac (LT), Jean-Philippe Nilor (GDR), Danièle Obono (FI), Bertrand Pancher (LT), Mathilde Panot (FI), Stéphane Peu (GDR), Sylvia Pinel (LT), Loïc Prud’homme (FI), François Pupponi (LT), Adrien Quatennens (FI), Jean-Hugues Ratenon (FI), Muriel Ressiguier (FI), Fabien Roussel (GDR), Sabine Rubin (FI), François Ruffin (FI), Maina Sage (UDI), Gabriel Serville (GDR), Bénédicte Taurine (FI), Philippe Vigier (LT), Hubert Wulfranc (GDR), Michel Zumkeller (UDI). El president de la Generalitat, Quim Torra, ha agraït el suport dels diputats francesos que han signat el manifest a través de Twitter. ‘Moltes gràcies pel vostre compromís amb la democràcia i els drets civils i polítics’, ha dit. 52 députés français de différents groupes politiques ont signé une lettre dénonçant la répression de l'État espagnol en Catalogne. Merci beaucoup pour votre engagement envers la démocratie et les droits civils et politiques https://t.co/i11PocSTnl — Quim Torra i Pla (@QuimTorraiPla) September 1, 2019 Borrell els acusa d’ignorants El ministre espanyol d’Exteriors en funcions, Josep Borrell, ha opinat que els 52 diputats francesos iignoren la realitat d’Espanya.’ En declaracions a EFE ha defensat que Espanya és un estat de dret, una democràcia, i que el poder judicial és ‘independent.’ ‘Aquests diputats ignoren la realitat d’un país veí i amic de França com és Espanya, part com ella de la Unió Europea, un país unit per un mateix respecte a l’estat de dret’, ha declarat Borrell.

Summary: Cinquanta-dos diputats francesos signen una carta contra la repressió espanyola a Catalunya


El magistrat del Jutjat d’Instrucció número 13 de Barcelona, Juan Antonio Ramírez Sunyer, ha admès ara que sí que investigava els preparatius de l’1-O, una volta el juliol de l’any passat denegués a la CUP la seva personació a la causa al·legant que no investigava el referèndum. Per això, el col·lectiu de juristes Drets estudia presentar una querella per prevaricació, falsedat documental i vulneració de drets fonamentals contra el jutge i la secretària judicial. El juliol de 2017 la Guàrdia Civil va remetre diverses citacions judicials a treballadors i funcionaris de la Generalitat fent constar que ho feien a requeriment del Jutjat d’Instrucció número 13, però el propi jutjat va dir, a través del gabinet de premsa del TSJC, que els interrogatoris eren ‘diligències de policia judicial i no sol·licitades’ per ell. Arran d’això, el col·lectiu de juristes Drets va presentar una querella contra la Guàrdia Civil per falsedat documental, que va ser admesa a tràmit per l’Audiència de Barcelona el passat juliol. La pròpia Audiència va determinar que fos el mateix Ramírez Sunyer qui certifiqués si el 21 de juliol del 2017 tenia una causa oberta pels dominis i web del Pacte del Referèndum i si havia encomanat a la Guàrdia Civil alguna investigació sobre el fets relacionats amb la convocatòria del referèndum. En resposta a aquest requeriment, el passat 23 d’agost la lletrada judicial del Jutjat 13 ha lliurat un certificat judicial en el qual s’admet que, efectivament, la Guàrdia Civil investigava des de el 15 de maig del 2017 a tots aquells ‘que poguessin haver intervingut en l’autorització, creació i desenvolupament del web ‘pactepelreferendum.cat”, per la qual cosa es va prendre declaració a la caserna de la Guàrdia Civil de la Travessera de Gràcia de Barcelona durant el mes de juliol de 2017 a Joaquim Nin, secretari general de Presidència, a Jaume Clotet, director general de comunicació, i a Jordi Graells, director general d’atenció ciutadana, i finalment el magistrat va ordenar el setembre del 2017 el tancament del web ‘pactepelreferendum.cat’. El Jutjat 13 també admet que des el mes de març del 2017 la Unitat de Policia Judicial de la Guàrdia Civil estava investigant els delictes de malversació de fons públics, desobediència, revelació de secrets, infidelitat en la custòdia de documents, prevaricació, rebel·lió, sedició i contra la pau i independència de l’estat, pel que fa a les ‘actuacions i despeses directament encaminades a la celebració del referèndum d’autodeterminació’. Per tant, segons Drets, el propi jutjat ‘reconeix que va faltar públicament a la veritat’ quan el 19 de juliol del 2017 va dictar una interlocutòria rebutjant la personació del partit polític Candidatura d’Unitat Popular (CUP) amb l’argument que la investigació que el jutjat duia a terme no tenia ‘per objecte l’organització política ni la convocatòria d’un referèndum ni és una causa general contra els que directa o indirectament tinguessin interès en ell’. També es demostra, segons Drets, que era ‘fals’ el comunicat de premsa i les piulades del TSJC del 27 de juliol del 2017 on assegurava: ‘les diligències que s’estan fent aquest dies a la caserna de la Guàrdia Civil són diligències de policia judicial i no han sigut sol·licitades pel magistrat d’Instrucció 13 de Barcelona’ i on afegia que la querella que instruïa girava al voltant de Santiago Vidal, Carles Viver i Pi-Sunyer i Josep Lluís Salvadó com a persones investigades. ‘Resulta evident, doncs, que el Jutjat 13 estava instruint una causa general contra el moviment independentista per evitar la convocatòria del referèndum de l’1-O, com ha defensat sempre Drets, i que per algun motiu el jutjat sempre ho havia negat, faltant a la veritat públicament, cosa que podria comportar la nul·litat de tot el que hagi investigat aquest jutjat. És per això que Drets estudia presentar una querella contra el Jutge del 13 davant el Tribunal Superior de Justícia -atesa la seva condició d’aforat–, i contra la lletrada judicial per prevaricació i/o falsedat i vulneració de drets fonamentals. Aquest mateix jutge, Juan Antonio Ramírez Sunyer, així com la lletrada judicial del 13 són els qui el dia 20 de setembre del 2017 van acordar i dur a terme les 41 entrades i escorcolls a diferents conselleries de la Generalitat, organismes públics i despatxos particulars, entre les quals la de la Conselleria d’Economia de la Rambla de Catalunya. A més, la lletrada judicial és un dels testimonis clau de les acusacions en el judici que es celebrarà properament davant el Tribunal Suprem contra els presos polítics catalans, i serà important saber quina va ser la seva actuació aquell dia dins la Conselleria d’Economia, ja que va denunciar que els manifestants no l’havien deixat sortir tranquil·lament de l’edifici, i per què des del Jutjat 13 es va negar que s’estigués investigant el referèndum de l’1-O, quan ella mateixa ha acabat certificant que sí que ho feia.

Summary: El jutge del 13 admet ara que investiga el referèndum


El setembre és un mes d’exàmens i recuperacions d’última hora. El Consell del Poder Judicial espanyol viurà enguany una autèntica prova de foc per a la seva credibilitat. Després de ser criticat amb duresa per l’informe GRECO com un òrgan més polític que no jurídic, la cúpula de la judicatura ha pogut comprovar que les males praxis i l’estratègia de les euroordres contra els exiliats l’han aïllada de la resta de la UE. El setembre, doncs, pot esdevenir una autèntica estocada a una estructura judicial que reclama a crits una reforma urgent i profunda. Elpidio José Silva ironitzava sobre això aquesta setmana. El jurista assegurava que per transparència i austeritat es podia eliminar el CGPJ i fer dependre els jutges directament del govern espanyol i el Ministeri de Justícia. Era ironia, però el to revelava la desafecció de qui ha estat víctima dels interessos del sistema. Cal recordar que dimecres el CGPJ va ser denunciat davant del Consell d’Europa per ‘corrupció sistemàtica i prevaricació permanent’. Un denuncia que s’afegeix a la querella de l’Associació Atenes presentada al Suprem. Ara, un dels fronts principals per al CGPJ és la demanda civil del president Carles Puigdemont i els consellers exiliats contra el jutge Pablo Llarena. L’acusen de no haver garantit les condicions d’un judici just i d’haver-se extralimitat en la causa contra el primer d’actubre, tot plegat per unes declaracions fetes en una conferència a Ovieu (Astúries). La primera vista es farà el 4 de setembre a Brussel·les i Llarena no cal que s’hi presenti. L’advocat Paul Beakert ja ha avisat que la cita només una primera presa de contacte amb el cas. Tanmateix, la demanda fa temps que és un exemple de les males praxis de la cúpula judicial. Llarena va demanar empara al CGPJ –presentada dos mesos fora del termini estipulat per la llei–, perquè considera que és un ‘atac planificat’ i ‘groller’ contra la seva persona, però la temença del jutge és que s’hagi de fer càrrec de les despeses del judici i que el tribunal belga revisi la seva polèmica instrucció de la causa contra el primer d’octubre. El president del consell, Carlos Lesmes, bon amic del magistrat, li va dispensar l’empara i va instar el govern espanyol a fer tant com fos possible per a defensar-lo. L’empara, que havia d’haver estat refusada, ha provocat urticària en diversos estaments de la judicatura, en primer lloc perquè pot constituir un delicte de prevaricació i perquè col·loca el jutge Llarena gairebé en un pla d’inviolabilitat. ‘És una decisió sorprenent perquè és contrària a la constitució’, va declarar Elpidio Silva. El govern espanyol va explicar dijous que es personaria en el judici de Brussel·les per a ‘defensar la sobirania i la immunitat jurisdiccional dels tribunals espanyols’ i que, en cap cas, no assumiria la defensa de Llarena per les seves declaracions privades. No obstant això, Gonzalo Boye, coordinador de les defenses dels exiliats, acusa l’executiu de mentir. ‘Si contracten un advocat a Bèlgica, és per defensar Llarena. La justícia espanyola no l’ha pas demandada ningú’, assegura en una entrevista a VilaWeb. La demanda només sol·licita una compensació d’un euro a Llarena i, com que és civil, no implicaria cap euroordre, si fos condemnat. Llavors com s’expliquen tants nervis? El cas dels presos polítics i els exiliats acabarà tard o d’hora al Tribunal Europeu de Drets Humans i el judici a Brussel·les serà part de l’argumentació de la defensa. Indiferentment del resultat de la demanda, el tribunal ha acceptat d’investigar la mala praxi de la instrucció de la causa del primer d’octubre. Si ell cau, el castell s’ensorra. Una recusació que pot rebentar el tribunal del primer d’octubre Però Bèlgica no és pas l’únic front obert per la cúpula judicial. El setembre el Suprem també s’ha de pronunciar sobre la recusació per a apartar cinc dels set jutges de la causa general contra l’1-O. La instrucció de Llarena ha estat farcida de polèmiques. Ara, els magistrats que s’han fet càrrec de la causa no prometen res de millor. En una entrevista a ‘El matí de Catalunya Ràdio’, Boye ho va deixar clar: ‘Això no és un judici just i només se’n pot esperar una sentència injusta.’ Un dels recusats és el president del tribunal, Manuel Marchena, que també encapçala la sala penal del Suprem. La defensa dels presos polítics i exiliats consideren que el magistrat és contaminat per la causa perquè, conjuntament amb Andrés Martínez Arrieta, Juan Ramón Berdugo Gómez i Luciano Varela Castro, formava part de la sala que va admetre a tràmit la querella per rebel·lió, sedició i malversació. De fet, Marchena fou qui va redactar la resolució d’admissió. El magistrat, però, arrossega molts més problemes: vincles amb el PP, acusacions de nepotisme i més escàndols que posen en dubte la seva professionalitat. Si la recusació va endavant, el president del CGPJ i el Suprem, Carlos Lesmes, haurà de fer equilibris per formar un nou tribunal. Ho decidirà la sala del 61 del Suprem i, malgrat les proves contra els jutges, el perfil dels integrants i els antecedents fan pensar que la recusació no reeixirà. Només cal dir que qui porta la instrucció del cas és Vicente Magro, ex-senador del PP entre el 1996 i 1997. Poca cosa en resta, del suposat prestigi del Suprem, presentada com la flor i nata de la judicatura. PSOE i PP comencen les negociacions per a controlar el nou CGPJ El mandat de l’actual Consell del Poder Judicial expira el 4 de desembre. Tan solament el president, el conservador Carlos Lemes, pot repetir. Els integrants del nou CGPJ els decidiran el congrés i el senat. Cada cambra tria deu vocals: sis places són per a jutges i quatre per a juristes amb més de quinze anys d’experiència. Perquè els nomenaments tirin endavant calen els vots de tres cinquenes parts de les cambres. És a dir, si PP i PSOE es posen d’acord poden tornar a repartir-se l’òrgan de govern dels jutges, actualment sota control d’una majoria conservadora. El procés de renovació ha començat sense que el congrés hagi abordat encara la reforma de la llei orgànica del poder judicial que hauria de permetre als professionals de la judicatura d’elegir els seus dotze vocals. Però amb el procés en marxa –la presentació de candidatures es va obrir el 3 d’agost– seran novament els partits que monopolitzaran el CGPJ, almenys cinc anys més. Amb el congrés fragmentat i la moció de censura encara calenta, la possibilitat que no hi hagi acord entre PP i PSOE no es pot descartar del tot. Si fos el cas, Lesmes i la majoria conservadora continuarien al capdavant de la judicatura fins que no hi hagués consens per a nomenar un nou CGPJ. El 15 d’agost, però, el president del PP, Pablo Casado, va obrir la mà als socialistes per a trobar una solució. Només va posar una condició: res de negociar amb ERC, el PDECat i el PNB. Així doncs, PP i PSOE començaran a posar fil a l’agulla aquest setembre. El 2013 van haver de menester més de dos mesos per a perfilar el CGPJ. La composició que es va pactar és la següent: 10 vocals proposats pel PP, 7 de proposats pel PSOE, 1 de pactat amb IU, 1 de pactat amb CiU i un altre amb el PNB. L’acord es va assolir amb una majoria absoluta del PP. Ara, amb els socialistes a la Moncloa i els advertiments de Casado, la formula serà distinta. Si les negociacions s’eternitzen, la imatge per al poder judicial pot ser dramàtica. Mentre el PP i el PSOE juguen a l’estira-i-arronsa per a controlar la cúpula de la judicatura, el Suprem jutjarà els presos polítics i exiliats. Els advocats dels represaliats han anunciat que faran de la causa contra el primer d’octubre un judici polític. Tanmateix, potser no preveien que PP i PSOE, involuntàriament, també hi participarien. Casado al Suprem pel màster fantasma? I per acabar-ho d’adobar, si el setembre no era prou calent, el Suprem s’haurà de pronunciar sobre el màster fantasma de Pablo Casado. La jutgessa Carmen Rodríguez-Medel va elevar la causa a l’alt tribunal perquè el president del PP és aforat. La magistrada va demanar al Suprem que el cités com a investigat i li demanés els treballs que diu que va presentar per aprovar el màster, com també l’ordinador amb què els va fer. Si el Suprem decideix d’obrir una investigació serà un cop molt fort a la carrera política de l’actual cap de l’oposició –la presidenta madrilenya Cristina Cifuentes va dimitir per un cas similar–, però també per a la renovació del PP després de la dimissió de Mariano Rajoy. Ara, Manuel Marchena presideix la sala que ha d’admetre a tràmit la petició de Rodríguez Medel. El magistrat ha arxivat anteriorment causes espinoses per al PP.

Summary: El setembre esdevé una prova de foc per a la credibilitat de la cúpula judicial espanyola


El titular del jutjat contenciós administratiu número 3 d’Alacant, José María Aristóteles Magán, va exigir a la Generalitat de Catalunya que traduís a l’espanyol un escrit remès a aquest òrgan en català, adduint que el català no era llengua cooficial del País Valencià. Magán ho va demanar el mes de gener i ara hi ha tornat. Doncs bé, la Plataforma per la Llengua denuncia que el jutge pot haver incorregut en diverses il·legalitats. Aquest jutge va arribar a tenir expedients oberts del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya per haver fet befa de la Generalitat i de la llengua catalana en resolucions judicials. Quan era titular d’un jutjat de Lleida, el 2011, va arribar a anul·lar sancions de la Inspecció de Treball perquè les respostes eren redactades en català i va suspendre una sanció de trànsit perquè era tramitada en català. El jutge va acusar la Generalitat de ‘falta de respecte i de manca d’educació deliberada’ en una resolució per haver enviat la multa en català. ‘Quan es tracta de cobrar la multa, sí que recorren al castellà’, afegia. Magán va ser finalment sancionat pel Consell General del Poder Judicial per tres faltes greus. El van multar per expressions innecessàries i irrespectuoses des del punt de vista jurídic en les seves resolucions, per haver felicitat o censurat autoritats, governs i funcionaris públics i per abús d’autoritat. Finalment, fou condemnat a pagar 10.500 euros. Era el 2012. Després va demanar el trasllat de Lleida a Alacant. ‘Allà serà tot molt més tranquil. Aquesta situació m’ha implicat un cost enorme. En part m’he rendit, m’han fet callar’, deia en una entrevista a Las Provincias. Presumptes il·legalitats La darrera decisió de Magán que ha tingut ressò mediàtic ha estat, ara com a jutge d’Alacant, la d’exigir al govern català que tradueixi un escrit a l’espanyol. En aquest cas, la Plataforma per la Llengua recorda que el magistrat argumenta que el català no és una llengua cooficial al País Valencià, citant l’Estatut d’Autonomia valencià, on es diu que la llengua pròpia és el valencià. El diccionari normatiu de l’Acadèmia Valenciana de la Llengua, institució oficial de regulació reconeguda a la Llei Orgànica 1/2006 de reforma de l’estatut valencià, defineix el mot valencià així: «2. m. LING. Llengua romànica parlada a la Comunitat Valenciana, així com a Catalunya, les Illes Balears, el departament francès dels Pirineus Orientals, el Principat d’Andorra, la franja oriental d’Aragó i la ciutat sarda de l’Alguer, llocs on rep el nom de català.» Més arguments que exposa l’entitat: ‘En el pla jurídic, la sentència 50/1999, de 6 d’abril, del Tribunal Constitucional, afirma que desconèixer que una llengua és compartida per més d’una comunitat autònoma, i obligar a la traducció al castellà d’un document administratiu, significa vulnerar el caràcter de llengua oficial.’ La sentència diu: ‘Els actes jurídics realitzats en dita llengua, encara que tinguen l’origen en un procediment administratiu instruït en una altra comunitat autònoma, han de produir plens efectes sense necessitat de ser traduïts.’ Sobre la unitat de la llengua, hi ha també sentència del Tribunal Suprem del 31 de març del 2010 i el 19 de desembre del 2011 i cinc sentències del Tribunal Superior de Justícia del País Valencià, del 2004 i el 2005. El portaveu de la Plataforma per la Llengua al País Valencià, Manuel Carceller, diu: ‘Una bona prova de la militància del jutge Magán contra el valencià és que no demana una versió del document de la Generalitat de Catalunya en la llengua oficial del País Valencià, que és la llengua catalana anomenada “valencià” a l’estatut d’autonomia, sinó que reclama una traducció directament al castellà.’

Summary: José María Magán, la història del jutge amb una obsessió contra el català


Ha escrit tres anys de la seva vida en una llibreta fúcsia. D’aquí n’ha sortit El nus la flor (Edicions Poncianes), un poemari que abans va ser un recital musical i poètic, juntament amb el músic Daniel Ariño i la soprano Maria Mauri. Enric Casasses (Barcelona, 1951) ho resumeix com una suite amb veu i piano sobre poesies seves. Casasses, considerat un innovador en les posades en escena, en la versió sobre paper fa un exercici d’artesania i incorpora dibuixos, jocs de paraules i fragments que formen un collage que es podria llegir com una història d’amor, una anàlisi del cervell humà o, fins i tot, una finestra. Parlem del procés creatiu, del fet d’escriure, de les revolucions individuals i col·lectives, mitjançant els versos d’aquest poemari que l’autor considera que marca un nou cicle respecte de tot allò que ha fet abans. El 7 de març el presentarà a la llibreria Laie de Barcelona. Serà la presentació ‘seriosa’, diu. —És un llibre de fragments. Poesies, assaigs, dibuixos, haikus. Havíeu pensat cap ordre? —Pensat no, viscut. Jo no tenia cap fil, anava fent. Però un cop tanco, en el fons, hi ha un fil. És com un viatge. Els paisatges canvien, encara que no sigui un canvi brusc. —Com ha estat aquest viatge? —Hòstia, això no ho he pensat! Crec que he anat aprofundint. Agafant llibertat. És anar desprenent-se. Però no ho sé. Jo no m’he psicoanalitzat… —No penseu sobre vós mateix? —Procuro no fer-ho. L’autoanàlisi no m’agrada. Tinc algun text crític amb això. ‘Crítica de la introspecció pura’, es diu. Dic: ‘Em miro d’escoltar i sento el bategar del cor del món.’ A mi m’interessa allò de fora. Jo no m’interesso. Aquells eslògans de ‘Viu el moment i sigues tu mateix’… Per collons vivim el moment i som nosaltres mateixos! Jo, al present, hi sóc per nassos. —Comenceu dient al pròleg que és un llibre que pensàveu escriure tot sol però que, de sobte, us vau enamorar. Acaba essent una història d’amor, aquest poemari? —Sí, d’alguna manera, sí. Jo em pensava que anava sol però, pam!, apareix una persona que et dóna la mà i t’acompanya un tros. —Canvia gaire, escriure enamorat? —Home, sí. Jo sempre he estat amb algú. Amb algú tota la vida seguidament, no, però sempre he estat amb algú, encara que sigui barallat o distanciat. Potser, si estàs amb algú, podries passar d’escriure perquè ja xerres, però també et dóna alegria i ganes d’escriure. —Us agrada estar sol? —A mi la vida tot sol m’agrada, la solitud no. Estar sol un dia, una estona o uns dies. Però mai estàs sol, perquè sempre tens companyies mentals dels interlocutors que t’inventes. Hi ha poca gent que vagi totalment sola. —Aquests dies us han convidat al CCCB perquè expliqueu com veu el món un poeta. ‘Les paraules deixen de ser sols una eina de comunicació i esdevenen un artefacte únic per a descriure allò més essencial de la realitat’, diuen per descriure la vostra intervenció. Com veu el món un poeta? —Ells fan una metàfora de ‘la finestra de la poesia’, i jo no la veig, aquesta metàfora. Però la visió d’un poeta crec que és la visió real del món. La ciència ve després. La poesia et dóna una visió global, des d’un petit detall fins a la visió còsmica. Vas a buscar allò que és veritat. —Dieu que El nus la flor és un tractat sobre el cervell humà. També investigueu, per escriure poesia? —És clar. Una cosa és dir ‘tinc gana, vaig a buscar menjar’. Això és un nivell bàsic que compartim tots. I després hi ha un altre nivell, que és quan et preguntes: Què fem aquí? Què hi pintem? Què és el llenguatge? Qui ens ha posat aquí? Per què necessitem vestir-nos i fer-nos cases? Per a mi no són preguntes filosòfiques, són vitals. I després hi ha les coses concretes del dia a dia. Les de ‘va, vine, anem’. —Les de gestionar. Quan hem quedat per fer l’entrevista heu estat molt sintètic. Només m’heu contestat amb monosíl·labs. Us guardeu sempre les paraules per als llibres? — En la meva vida amorosa, no. Però en la vida familiar, amb els meus pares, oncles, avis, hi ha una cosa d’estalvi de paraules inútils… Gairebé no ens hem fet ni petons. Ni t’estimos, ni res. Ja ho sabem, que ens estimem!  Després, amb els amors és una altra cosa, perquè tens moltes ganes de dir-ho. —Sempre porteu la llibreta a la vora? —Sí, per anar pescant idees, visions, intuïcions. Les idees passen i si no les enganxes, se’n van. I costa, de vegades. Hi ha hagut moments i èpoques que he tingut la sensació que es trencava el collaret i sortien totes i s’escapaven. —Quina angoixa. I després no tornen? —De vegades, no. Jo ho provo, intento tornar a la situació on era abans per mirar de reproduir-ne el context, però no. Va com va. —Al llibre també hi ha dibuixos. —Dibuixar és una manera de pensar, per a mi. — Aquí hi ha una finestra. Quan us va venir al cap aquesta idea? —No és una idea, és una paraula o una cosa. Jo li demanava, a ella: digues-me una paraula. I ella em deia: ‘finestra’. I llavors jo escrivia unes quantes coses amb la paraula ‘finestra’ o fent servir la paraula ‘finestra’, no intentant explicar cap metàfora. Però per al CCCB jo he agafat la idea que l’art no és una finestra ni és una llanterna. L’art és viu, la llanterna seria jo, si de cas. L’art no és teràpia, és salut. Però m’obliguen a agafar la metàfora de la finestra i va de cul. Al poeta, l’única finestra que l’importa és la finestra concreta de la galeria de casa seva. L’home és una finestra per a veure les coses, i si es veuen és perquè, molt o poc, hi ha llum. —Us considereu filòsof? —Jo, mitjançant la poesia, vaig molt més al fons. I em considero més filòsof que molts que porten aquest títol. Per a mi, un gran filòsof és un gran pintor, per exemple. La filosofia d’en Miró és la millor que hi ha. Perquè ho tens en compte tot, els sentits hi formen part, i l’artesania de fer la cosa amb les mans. —En El nus la flor l’artesania té un paper important. Com heu traslladat les lletres i els dibuixos de la llibreta al llibre imprès? —Ha estat una mica miraculós. Perquè venia d’una llibreta totalment caòtica. El dissenyador, Èric Coll, va fer-ne un esbós i vaig tenir sort, perquè em proposava idees que jo entenia. Ens vam entendre i va sortir guapo. L’altra idea era fer un facsímil, però moltes coses d’escriptura s’haurien perdut. És el detall concret de l’autor que fa que la cosa brilli i agafi força. —Us hi vau mirar molt, per donar-ho per acabat? —Sí que m’hi miro molt. Jo no crec en la inspiració mística sinó que de vegades et surten les coses fluïdes i de vegades no. Quan agafo un ritme i una línia, intento no parar. Després, quan ho repasso, veig que allò ho vaig escriure perquè no volia aturar-me i perdre el fil. —El nus la flor. Sense comes. Per què? —Si hagués posat una coma, també hauria hagut d’escriure Enric, Casasses. Si poses la coma, són dues coses; si no poses la coma, n’és una de sola. La idea que el títol fos El nus la flor la vaig tenir força aviat. Em va venir al cap quan jugàvem al joc aquest de ‘Digues-me una paraula’. I ella em va dir ‘nus’. I, de cop, se’m van associar les dues paraules. El nus la flor. —I què us suggereixen aquestes dues paraules juntes? —La flor és la cosa guapa de la planta, i també l’òrgan de reproducció. I el nus és allò que ho lliga tot. El nus en el sentit de centre. No en el sentit d’alguna cosa que s’ha de desfer sinó en allò que fa que la cosa aguanti. —L’inici de totes les coses? —El pinyol podria ser, oi? El pinyol és vegetal també, com la flor. —Aquest també és un llibre polític. Aneu seguint el judici? —Per la televisió, no. Em fa mandra, em fa por, em fa patir. Però tinc unes ganes que peti ja la puta Espanya i sortir d’això! De moment, vaig penjant proclames a Twitter i a Instagram de la puta farsa del judici. Jo sóc aquí per allò que calgui, però seguir les notícies em deprimeix. Tard o d’hora ho hauran d’escoltar. —On són els artistes espanyols? —Jo sóc molt fan d’alguns madrilenys, però de la generació anterior. En García Calvo no sé què en pensaria, d’això, perquè aquest era antinacionalista de debò, no era nacionalista espanyol, ni de bon tros. Però els d’ara no sé on són, o amagats o s’han tornat de dretes. Si em cal un traductor al castellà, el buscaré a Sud-amèrica o a Mèxic. De fet, ja en tinc un de mexicà. —Prevèieu com anirien les coses després del primer d’octubre? —Jo el que no preveia era arribar al primer d’octubre. Fa deu anys o vint, ho veia molt més negre que ara. Veia una Catalunya aplatanada. Com si la cultura s’hagués d’esfumar a poc a poc. Jo sóc independentista i no penso deixar de ser-ho. I que s’hagi muntat la insurrecció aquesta col·lectiva del primer d’octubre és collonut. Ja els agradaria a molts! —Sou optimista? —Ara sembla que tot s’hagi trencat, però aquesta força hi és, la tenim i ho sabem. Ja veurem com anirà. Els polítics, en general, són una merda. Però això no és una qüestió de politiqueria, aquí hi ha una qüestió vital. Les qüestions nacionals, o ètniques o tribals o com en vulgueu dir, surten una vegada i una altra. Els kurds continuaran essent kurds; els txetxens no desapareixen per moltes hòsties que els fotin; els polonesos van estar a punt de ser menjats pels russos i al final se’n van sortir. Molts cops semblen moviments apagats, però sempre tornen a sortir. L’any 39 van fer-ho tot miques, i mireu, ha passat una generació sencera i a tornar-hi. —… —És una qüestió que hauria de ser d’esquerres. Tot allò que va a favor de la llibertat i de sortir de la presó, l’esquerra ho hauria de defensar. Alguns diuen ‘no, primer és la qüestió social’. Doncs això és una altra enredada. Són parides. Si pots treure un paio de la presó, no el trauràs perquè dius que quan surti continuarà essent capitalista? Si podem treure’l de la presó, traguem-lo! Espanya, per a Catalunya, és una presó. No és que no vulguin la independència, és que volen que siguem castellans. I això és impossible. —Continua la mentalitat imperialista? —Penseu que van fer parlar el seu idioma a tot un continent. Però una cosa diferent és el veí de tota la vida. Amb el veí del replà no és tan fàcil. Aquells els van agafar de sorpresa i era un món molt diferent. Però aquí ens coneixem de tota la vida. —Llegia aquests dies l’assaig L’infiltrat, de Lluís Calvo, que diu que tota transformació social ve d’una transformació personal. Hi esteu d’acord? —Això és budista. No, no hi estic d’acord. Les persones hauríem de deixar de trepitjar sempre l’altre, de tenir més raó… Però això no té res a veure amb el fet que es pugui fer la Revolució Francesa o la Revolució Russa. Una cosa és que caiguin els privilegis absurds i una altra és aconseguir l’harmonia global. Però si esperes que hi hagi aquest canvi, sí que no n’hi haurà cap. Hi ha coses concretes que poden fer-se. La independència ha estat a punt de fer-se. Hi ha països on s’ha fet. La llibreta d’Enric Casasses. —Però en aquest poemari escriviu versos com ‘la bondat és egoista’… —La bondat surt diverses vegades en aquest llibre. Per exemple, en l’amor físic o en el plaer, com a generadors, com més dónes, més pots rebre. Buscar més plaer és donar-te’n més. Hi ha moments en què l’egoisme i la generositat es troben. Però la bondat no és fàcil, eh? És dura. —Tancat aquest cicle d’El nus la flor, ja escriviu més coses? —Sí, de fet ja en podria fer un altre. Jo no paro. Però aquest llibre m’està fent un efecte nou respecte de tot allò que he fet abans. Tinc la sensació que ha sortit amb bona estrella. —Continuareu fent presentacions? Us agrada més anar sol o acompanyat? —No vull renunciar a cap de les dues experiències. Quan estàs sol aconsegueixes més intimitat amb el públic, pots tornar enrere, preguntar. En grup és una altra història. Però és divertit, sobretot si la gent sap improvisar. —Què feu ara? —Vaig agafant moltes coses amb el ritme d’Ausiàs Marc. Algunes les he penjades, sobre política, gènere, el cos, perquè ens fem grans… —Us interessen les qüestions de gènere? —D’aquella frase del Rimbaud de ‘jo és un altre’, n’he fet ‘jo és una altra’. De fet, a Facebook hi sóc amb un nom de dona.

Summary: Enric Casasses: ‘No sé on són, els artistes espanyols: o amagats o s’han tornat de dretes’


Les possessions, de l’escriptora i periodista Llucia Ramis, és la guanyadora del tercer premi Llibres Anagrama de novel·la en català, que convoca i publica l’editorial del mateix nom. L’obra guanyadora, que s’ha anunciat aquest migdia, té una dotació de 6.000 euros i es publicarà al març. Llucia Ramis (Palma, 1977) ha bastit una història de caràcter autobiogràfic (rebutja l’etiqueta ‘autoficció’), que exposa temes com la corrupció urbanística a Mallorca, el tabú de les malalties mentals, fa una defensa del bon periodisme i tracta l’amor i el desamor i molts altres temes. La novel·la, que el jurat ha considerat poderosa, transita per històries de tres generacions diferents: la de la protagonista, que se situa el 2007, a l’edat de trenta anys; el seu pare i la pèrdua de senderi que pateix arran d’una especulació urbanística que li roba els camps i destrossa l’ecosistema de l’illa; i l’avi, del qual es revela una història fosca de martingales econòmiques succeïda a un soci seu, que per vergonya va acabar matant la família i suïcidant-se. Aquest migdia, Llucia Ramis portava un vestit vermell i lluïa un somriure atent a les càmeres. Es notava nerviosa i ella reconeixia que estava eufòrica. Sobre la novel·la i el fet d’escriure literatura, explicava: ‘Jo sóc de les que penso que els llibres s’han d’escriure sense por (perquè entenc el fet d’escriure com a forma de suïcidi), però s’han de publicar amb por, per respecte als lectors i a la història. Em vaig presentar al premi perquè era una manera que tenia d’acabar aquesta història que fa quatre anys que vaig començar i també perquè era una manera de passar un filtre. És un llibre complicat perquè em vaig proposar agafar tots els tabús d’una família i fer-ne literatura.’ ‘És un llibre crític, tot i que no vol ser un llibre de denúncia, que afronta temes diferents. El títol, Les possessions (així es diuen els masos o les cases de pagès a Mallorca), fa referència a la pèrdua de dues cases importants de la família de la protagonista, i és una crítica a la cobdícia de la gent, a l’afany de ser més ric i poderós, que acaba amb moltes famílies. Però la idea de possessió va més enllà, perquè en la novel·la també es parla de la possessió amorosa o d’una possessió diferent, la que pateix tot malalt mental.’ D’esquerra a dreta: l’editora Isabel Obiols, l’editor Jordi Herralde, l’escriptora Llucia Ramis i l’escriptor i membre del jurat Sergi Pàmies. En representació del jurat ha parlat Sergi Pàmies, també escriptor, que considera Les possessions un llibre fantàstic: ‘Aquesta novel·la té moltes coses de les tres novel·les anteriors de la Llucia Ramis (Coses que et passen a Barcelona quan tens trenta anys, Egosurfing i Tot allò que una tarda morí amb les bicicletes), però va més enllà, és una evolució que va amunt. Passa amb naturalitat per registres diferents (la crònica literària, el lirisme, l’humor o una narrativa propera al periodisme d’opinió; és la seva caixa d’eines i la sap utilitzar molt bé) i sap travar les diferents històries que explica.’ Apunta Ramis: ‘Totes les meves novel·les parlen de crisis vitals i totes se situen al voltant del 2007.’ I rebla Pàmies: ‘Hi ha molta indignació també en la novel·la. Una indignació generacional, del que li toca viure. I tot i que ella diu que la seva generació no passarà per l’estat de maduresa, jo trobo que aquesta novel·la té una capa més reflexiva que és nova i enriqueix el text. Això no ho tenen els altres llibres. Potser és la maduresa.’

Summary: Llucia Ramis guanya el tercer premi Llibres Anagrama amb una novel·la plena d’indignació i de crisi


Un informe elaborat pels economistes vinculats a l’ANC Joan Elias, Joan Maria Mateu, Pere Miret i David Rios situen una Catalunya independent com a membre de l’Eurozona i de la UE, tot i l’oposició del govern espanyol. L’estudi ‘Una Catalunya independent fins de la UE i de la zona euro’ afirma que “no hi ha cap base normativa en els tractats de la UE, ni raons financeres ni econòmiques que impedeixin que una Catalunya independent formi part de la UE i de l’Eurosistema”. Aquestes conclusions arriben després que dimecres passat el líder de l’entitat, Jordi Sánchez, assegurés que Catalunya quedaria fora de la UE i rectifiqués després dient que en formaria part si aquesta era la voluntat dels catalans. Els autors de l’estudi constaten que la continuïtat de Catalunya dins de la zona euro interessa a tots els actors que vulguin estabilitat financera, tant per a Catalunya com per a la zona euro. L’estudi també analitza la forma d’accés i encaix legal de Catalunya a les institucions europees i de les institucions econòmiques i monetàries europees com a la Unió Bancària. Així mateix, l’informe assenyala que la creació d’un banc central català “seria necessària i aportaria beneficis a l’economia catalana”, que generaria, segons sostenen, uns guanys de la seva gestió per import d’uns 600 milions d’euros anuals nets. Ela autors de l’estudi són Joan Elias, vicepresident del Centre d’Estudis Econòmics i Socials i responsable de l’Àrea d’Estudis i Programes de ‘La Caixa’; Joan Maria Mateu, sotsdirector de la divisió internacional de banca al grup BBVA i director financer d’una multinacional alemanya; Pere Miret, que ha estat membre de l’Àrea d’Estudis i Programes de ‘La Caixa’, i David Ros, CEO d’una empresa TIC i exinterventor general de l’Ajuntament de Sabadell. Es tracta del mateix equip d’economistes que al gener passat va presentar un estudi en què s’assegurava que una Catalunya independent, pel pes econòmic i amb un PIB per càpita per sobre de la mitjana europea, obtindria una nota de les agències de ràting d’A+. Segons van defensar, amb una Catalunya independent, sense arrossegar el dèficit fiscal històric que es manté amb Espanya, s’obtindria una nota ”com a mínim” igual a la que tenen el País Basc i Navarra i això li permetria accedir als mercats, que avui té tancats per captar finançament. Les conclusions d’aquest estudi arriben després que el passat 26 d’agost el líder de l’ANC, Jordi Sánchez, assegurés en una entrevista a la Cadena SER que “indiscutiblement” Catalunya quedaria fora de la UE en un “moment inicial” en cas d’independència i que hores després rectifiqués les seves paraules via Twitter i deixés clar “no hi ha cap base jurídica” per afirmar que una Catalunya independent quedaria fora d’Europa i que en formaria part si aquesta és la voluntat dels catalans.

Summary: Un informe d’economistes vinculats a l’ANC situa una Catalunya independent dins de l’eurozona i de la UE


L’ex-delegat del govern espanyol a Catalunya Enric Millo ha explicat en la seva declaració com a testimoni al judici contra el procés que els dies posteriors al Primer d’Octubre va visitar els agents de la policia espanyola i la Guàrdia Civil que havien participat en la repressió contra el referèndum. Millo ho ha explicat per a fer èmfasi en la suposada violència dels votants contra la policia. ‘Els testimonis eren estremidors’, ha dit. Enric Millo ha relatat episodis que li havien explicat els agents com ‘la trampa del Fairy‘. Això, segons que ha dit, significa ‘abocar detergent a l’entrada d’alguns col·legis perquè els policies rellisquessin en entrar i caiguessin a terra’. A més, ha afegit que després els donaven puntades de peu al cap.  Millo, enxampat quan mentia sobre els CDR i la concentració del 20-S L’episodi de la trampa del Fairy d’Enric Millo ha desfermat la ironia a la xarxa social i ràpidament s’han omplert de mems i acudits sobre el Fairy com a una arma de guerra. -Tinc mil caps nuclears, cent avions militars d'última generació, cent míssils i tota la munició que vulgui. Amb això pot acabar amb l'enemic fàcilment. Li deixo tot a bon preu. -No, gràcies com a arma de destrucció massiva no hi ha res com el Fairy. Posi-me'n una tona gràcies. — Carmina Altesa Amils (@AltesaAmils) March 5, 2019 La majoria dels mems sobre les paraules de Millo mostren la capacitat del Fairy com a arma de guerra, així com votants del referèndum amb ampolles de Fairy a les mans. Un perillos comando Fairy, tres ferits greus… pic.twitter.com/PP3HHE2uU7 — Albert De La Tocha (@AlbertTocha) March 5, 2019 Jo sóc de Fairy pic.twitter.com/vQF9WfYJdK — LEIA 🎗 (@martagene) March 5, 2019 pic.twitter.com/4Epa0btcpK — Sargento de Hierro (@MeoNapalm) March 5, 2019 Resum del judici d'avui: pic.twitter.com/MpxrfxsdPd — Fairy violento🎗 (@BranDeOz) March 5, 2019 Armas de guerra: Murallas humanas, cono volador y Fairy. Cada nova declaració és més estupenda que l’anterior. A la propera parlaran de “bombes fètides” 😂😂😂 pic.twitter.com/wzdiFJTfA8 — Blanca Florenza (@BlancaFlorenza) March 5, 2019 Imatges inèdites del col.legi on van tirar #fairy el #1O pic.twitter.com/wQdTW4Ec2O — barbi_turicos 🎗 (@barbiemustbedie) March 5, 2019 Quan passo per la cuina i veig l'ampolla de FAIRY! 😱 pic.twitter.com/xJVk7tb4C1 — Josep M. Mainat 🎗 (@MainatJM) March 5, 2019 🔴 IMATGES FORTES🔴Aquí un grup de votants armats amb fairy devant la GC.Esfereïdor !! pic.twitter.com/AcVRm2a8hM — Albert ||*||🎗 (@Neo_bar) March 5, 2019 ⚠ AIXÍ S’ENTRENAVEN ELS CDRs AMB FAIRY,DIES PREVIS DE L’#1O #judici1O #JudiciDeLaVergonya #JudiciRAC1 #JudiciFarsa #JudiciTV3CatRàdio #Catalonia #Europe #juiciofarsa pic.twitter.com/QJBsNEr1gX — Televisió St Esteve de les Roures 🎗 (@SERouresTV) March 5, 2019 Aquí, amb el Fairy a punt. Esperant consignes de l'ANC. pic.twitter.com/8MVTAfm2a7 — ANC SantEsteve (@assembleaStER) March 5, 2019 Sobre tot no us oblideu el vostre pot de #fairy el proper 16M a la capital del regne que mai se sap qui pot venir.#JudiciFarsa pic.twitter.com/2Z1OB1jiOp — SOLARCATREPUBLICAN (@SOLARCATrepubli) March 5, 2019 També hi ha bromes que es posen en la pell dels agents i la seva experiència davant dels votants amb ampolles de Fairy. La realitat de la trampa del fairy😂 pic.twitter.com/PfurGbXZv6 — Cris (@crisg1975) March 5, 2019 Hola @EnricMillo us esta quedant un #JudiciFarsa espectacular, quina vergonya i quina manera de falsejar la història.#Fairy #CDRFairy #LaRevolucióDelFairy #JudiciProcés #Millo pic.twitter.com/NuJuaWUHLU — CUP Capgirem Barcelona ♀ (@CUPBarcelona) March 5, 2019 Fins i tot la Viquipèdia hi ha ficat cullerada. Sense citar Enric Millo ni la seva declaració, ha aprofitat l’avinentesa per a compartir el seu article sobre el rentavaixelles Fairy. «Fairy» és un rentavaixelles líquid concentrat produït per Procter & Gamble. Es distribuïx a Espanya, a l’Orient Mitjà i al Regne Unit, mentre que a Llatinoamèrica es coneix com a «Dawn». https://t.co/fKL16CG2EI pic.twitter.com/khhQVS56y4 — Viquipèdia (@Viquipedia) March 5, 2019

Summary: Els millors mems sobre ‘la trampa del Fairy’ d’Enric Millo


Sovint es considera que la lluita feminista i la lluita pels drets de les persones LGTB van unides. Només cal veure com les administracions apleguen aquests dos àmbits en les mateixes regidories o conselleries i com conceptes com ara ‘heteropatriarcat’ i ‘heteronormativitat’ s’empren per a ambdós moviments. No obstant això, col·lectius i activistes feministes denuncien que les dones passen desapercebudes en una lluita LGTB que es reivindica des d’una perspectiva androcèntrica i que formula unes certes demandes que xoquen frontalment amb el feminisme. L’exemple més clar és el debat sobre els ventres de lloguer. Un sector de la comunitat LGTB –encapçalat per homes gais– demana que aquesta pràctica es reguli perquè les parelles homosexuals puguin accedir-hi sense traves legals. Això entra en clara contradicció amb la posició del moviment feminista, que considera que aquesta pràctica cosifica les dones i vulnera els seus drets i els dels nadons, perquè implica, entre més, la pèrdua de l’autonomia sobre el propi cos; i, a més, afecta, majoritàriament, dones pobres a països del tercer món. Els col·lectius que lluiten per l’abolició dels ventres de lloguer a l’estat espanyol han emès un comunicat conjunt amb motiu de la celebració de l’Orgull, en què subratllen que aquesta demanda no representa tot el col·lectiu LGTB. Diuen: ‘Les parelles gais són utilitzades per la indústria tecnoreproductiva com a reclam comercial, mostrant una pràctica elitista, classista i que vulnera drets humans de les dones com si fos una aspiració de tot el col·lectiu.’ Maria Giralt, activista pels drets LGTB, explica que el col·lectiu no és pas homogeni, ni de bon tros, però reconeix que hi ha veus dins el moviment que demanen de regular aquesta pràctica: ‘Considero que hi ha un percentatge molt alt de possibilitats que s’aprofiti la precarietat de les dones, però entenc la situació de parelles d’homes homosexuals que ho veuen com l’única possibilitat de tenir fills. Jo crec que se’ls hauria de facilitar la possibilitat d’adoptar.’ El col·lectiu Stop Vientres de Alquiler considera que la major part de la comunitat LGTB no defensa la regulació i que ‘no és una qüestió d’LGTB, sinó del capitalisme més ferotge’. ‘Les agències que fan d’intermediàries en aquesta pràctica es presenten com a “amics dels gais”, però acceptar que és més desitjable la filiació genètica que no la filiació per adopció reforça els valors patriarcals sobre els quals se sosté la família natural heterosexual tradicional’, diuen. Ventres de lloguer: què implica aquesta pràctica? La qüestió del gènere Una altra qüestió complexa en la relació feminisme-LGTB és la transsexualitat. Corrents del feminisme, com ara el feminisme radical, consideren que certs discursos de la comunitat trans són poc crítics amb el gènere –construcció social de la feminitat i la masculinitat– com a eina d’opressió a les dones. Les feministes radicals consideren que no hi ha una ‘identitat dona’ amb què es puguin identificar perquè tot allò que culturalment s’assigna a dones i homes es fa d’acord amb els genitals amb què neix cadascú i, per tant, creuen que el gènere va estretament lligat al sexe. ‘El feminisme sempre ha reivindicat que tot allò que ens inculquen a les dones no és natural, sinó cultural; en canvi, actualment ens diuen que una dona és la seva feminitat’, denuncia la periodista i activista feminista Anna Prats. Considera que existeix la disfòria, és a dir, un sentiment de gran disgust amb el gènere atribuït a una persona quan neix, però no considera que tingui una explicació biològica. ‘Hi ha moltes teories que diuen que la disfòria té un origen biològic, però amb això diuen que tenim cervells diferents segons si som homes o dones? Penso que s’ha d’investigar més, però alhora també penso que és una qüestió social, que ningú no se sent al cent per cent a plaer amb el seu gènere.’ Giralt discrepa i pensa que aquesta polèmica respon a un intent de dividir el feminisme i que corrents com el feminisme radical són molt minoritaris dins del moviment. També remarca que les dones trans són dones i alerta que aquest corrent és excloent amb les persones trans. ‘El feminisme hauria de donar-los suport perquè, quan passen d’homes a dones, perden privilegis. Pot ser molt enriquidor allò que les dones transsexuals puguin donar-nos al feminisme. Crec que són més a prop de nosaltres que no pas els homes transsexuals, de qui he arribat a patir misogínia alguna vegada.’ Prats està d’acord amb el fet que les dones trans estan discriminades i són objecte de moltes formes de violència masclista i recorda que sempre han participat en el feminisme. Creu que es poden trobar punts de lluita en comú que afecten ambdós col·lectius, com ara l’abolicionisme de la prostitució. Activistes com Prats defensen que les contradiccions entre sectors d’ambdós moviments es poden traduir, a la pràctica, en lesbofòbia i en la invisibilització de les dones. Ella denuncia el que considera l’esborrament de les lesbianes: ‘Segons les estadístiques, la majoria de dones que fan la transició de dona a home són lesbianes. És difícil d’estimar una dona des d’un cos de dona, però és més fàcil de fer-ho en una relació heterosexual, i hi ha moltes lesbianes que tenen disfòria per aquest motiu. Que això es fomenti i se celebri dins el transgenerisme és perillós per a totes les dones.’ Des d’aquest corrent del feminisme es denuncia que alguns sectors de l’activisme trans critiquen símbols tradicionals de la lluita feminista, com ara el triangle que es forma amb les mans. El triangle simbolitza, segons algunes interpretacions, els genitals femenins i, per tant, pot interpretar-se com un símbol transfòbic i excloent, encara que molts sectors de l’activisme trans no el refusen. Giralt pensa que no és tan important reivindicar tot allò que té a veure amb el sexe biològic, però per a les feministes radicals refusar aquesta mena de símbols equival a ocultar la biologia femenina i, per tant, l’origen de l’opressió a les dones, que es considera que és la seva capacitat sexual i reproductiva. Tanmateix, la principal crítica d’aquest sector del feminisme és la proposta de llei trans a l’estat espanyol, que preveu que, per a ser legalment considerat home o dona, només cal demanar-ho al registre civil, sense necessitat d’un diagnòstic de disfòria de gènere, quelcom que patologitza la transsexualitat. Aquest sector del feminisme pensa que això pot implicar un retrocés en les polítiques contra la violència de gènere, en cas que no es pugui evitar la situació en què un agressor es declari dona i que això pugui arribar a significar que no li apliquin l’agreujant per violència de gènere. Giralt considera que és un debat ‘absurd i frívol’ i que la llei no suposa cap perill per a les dones: ‘Cap home no dirà: “Ara em diré Maria.” No és tan banal. El procés de transició és un procés molt dolorós en molts casos.’ En relació amb l’activisme trans, una teoria sobre el gènere que reivindiquen sectors del col·lectiu LGTB és la teoria Queer, popularitzada per la filòsofa Judith Butler. Diu que l’orientació sexual i la identitat sexual o de gènere són resultat d’una construcció social, no biològica, i refusa la classificació de les persones en etiquetes com home o dona, de manera que obre la porta a identitats no binàries. També és criticada per sectors del feminisme, que la consideren individualista i neoliberal: ‘Butler diu que tothom pot arribar a ser una dona, que ser-ho és una performança i que hi hauria tants gèneres com persones’, explica Prats. Critica que aquestes teories ‘eludeixen el context’; és a dir, una societat en què néixer amb genitals masculins o femenins té connotacions ben diferents, i en què aquests genitals tenen a veure directament amb les experiències de la persona, tal com evidencien violències contra les dones, com ara la mutilació genital femenina. Una ‘L’ que a vegades desapareix El debat sobre els ventres de lloguer o totes les implicacions del transgenerisme i la teoria Queer no són pas les úniques desavinences entre feminisme i lluita LGTB. També es considera que les lesbianes, que de primer van encapçalar la lluita, ara han passat a un segon pla, perquè tenen el timó els homes gais i les dones trans, gràcies al fet que la lluita pels drets dels transsexuals ha fet grans passes endavant aquests últims anys. ‘La L de l’acrònim, encara que vagi al davant, moltes vegades va al final o desapareix, tot i que ara som en un moment en què les lesbianes comencen a apoderar-se, especialment des del #MeToo’, explica Giralt. Aquest segon pla en què es troben les lesbianes dins el moviment es pot comprovar tot passejant per municipis o zones considerats ‘amics dels gais’, com ara Sitges o el ‘Gaixample’. ‘A Barcelona, els pocs llocs que hi havia per a lesbianes pràcticament han desaparegut’, comenta l’activista LGTB. ‘Sitges és molt gai. Per a lesbianes hi ha poca cosa més que un bar, però això s’explica per la demanda, que és la que fa que hi hagi negocis per al públic gai.’ Giralt considera que les lesbianes no demanen aquesta mena de locals probablement perquè tenen una relació amb el sexe diferent de la dels homes homosexuals. Stonewall, una història també de dones També es pot trobar una certa invisibilització de les dones del col·lectiu en algunes interpretacions de la memòria històrica LGTB. ‘Com que la història l’escriuen els homes, obliden les transsexuals i les lesbianes’, lamenta Giralt, que considera que s’ha de reivindicar el paper de les dones que van ser clau en la revolta de Stonewall, el punt d’inflexió en la lluita pels drets LGTB. Cinquanta anys de la revolta de Stonewall, la nit que el col·lectiu LGTB va dir prou ‘Martha Shelley, una setmana més tard dels fets de Stonewall, i essent l’única lesbiana en una sala on hi havia quatre-cents gais, es va aixecar i va dir: “Hem de sortir al carrer i celebrar el dia de l’Orgull.” Així va néixer la primera manifestació LGTB de la història’, explica. Destaca també el paper de Stormé DeLarverie, que, tal com recorda Prats, és qui va engegar la revolta: ‘Diuen que Stonewall va començar amb Marsha P. Johnson, però s’obliden que va ser una dona lesbiana: Stormé DeLarverie.’ Reivindicar amb els talons posats? Alguns sectors del feminisme, però també sectors de la comunitat LGTB crítics amb la festa de l’Orgull, consideren que la celebració banalitza la lluita amb reivindicacions més festives que no polítiques, que fins i tot poden arribar a reproduir estereotips, com és el cas de les curses de talons, programades en algunes ciutats amb motiu de l’Orgull. ‘Les feministes sempre hem estat crítiques amb la imposició dels talons per a ser més estilitzades. Ara això és reivindica? Stonewall va ser una lluita de veritat, no una cursa de talons. Però això passa amb molts moviments socials dins el capitalisme i el patriarcat: que es banalitzen i deixen de ser perillosos’, denuncia Prats. Giralt, en canvi, considera que dur sabates de taló no fa la protesta menys reivindicativa: ‘L’Orgull és 50% festa i 50% reivindicació. Si un home es vol vestir amb lluentons i talons, perfecte, encara que reprodueixi estereotips. Hem de posar més sentit de l’humor a la lluita.’ Prats considera que el ‘discurs de la diversitat’ és patriarcal i funcional per al sistema. ‘El problema del moviment LGTB és que és reformista. És funcional per al sistema patriarcal i capitalista perquè busca l’acceptació o tolerància de lesbianes, gais, trans, etc., però no pretén un canvi real. No volem tan sols que ens incloguin dins el règim heterosexual, sinó que canviï la societat des de l’arrel.’ Giralt és més optimista. Considera que ben aviat serà ‘el moment de les lesbianes’ i que el moviment LGTB deixarà de ser patriarcal ‘quan assumeixi el feminisme com una cosa pròpia, una lluita amb què ha d’anar de bracet’.

Summary: Les dones, en un segon pla també en la lluita LGTB