Alt, arracada de plata i micròfon de l”APM’. Joel Díaz s’ha convertit en el maldecap de la classe política catalana. El vice-president Aragonès i el conseller Buch ja han fugit de les seves preguntes, tot corrent i dissimulant per les escales del parlament. Tanmateix, abans d’aparèixer a TV3 i Catalunya Ràdio, Díaz havia bregat en mil i una feines mal pagades i en espais sense aura mediàtica com ‘La sotana‘ i ‘El soterrani’. Els qui es belluguen per les xarxes socials el coneixen també com a Joel Cockburn. Twitter, després de Lionel Messi, és el seu gran amor, tot i que avui li ha tancat el compte per tercera vegada. Ens trobem amb ell en un pub irlandès i parlem sobre la seva vida, el món de l’humor i la política. Abans de començar adverteix que no pensa pagar la cervesa. ‘Ho passaràs fatal amb la transcripció’, afegeix. —Per què feu una entrevista a quarts de vuit del vespre abans de tres dies festius? —Perquè no tinc família. Tampoc no és tan greu. De fet, tinc pare, mare i un germà. Però sóc solter i visc sol en un pis de protecció social a la Zona Franca. —Al mig de la Zona Franca? —En una zona limítrofa. M’agrada dir Zona Franca per aquesta cosa del working-class. El nom del barri és Marina del Port. No em puc queixar. —Però d’on sou? —Jo vaig néixer a Santa Coloma de Gramenet, però de ben petit els meus pares, que són gent treballadora, van fer un esforç molt gran perquè pogués agafar l’ascensor social. Ens vam traslladar a l’Eixample, prop de la Monumental, i es van hipotecar i em van portar a una escola de pagament. —Quina escola? —L’escola de Santa Anna. Una escola cara, catalanista, convergent i força elitista. Us explico la meva vida? —Endavant. —No sabeu on us fiqueu. —Sóc fora del meu horari laboral. —Jo era un nen amb allò del TDAH, però anava fent. Tot es va espatllar quan vaig deixar l’escola i vaig anar a fer COU en un altre centre encara més elitista. Allà ja em vaig perdre perquè fumava molts porros. —Sí? —Fumava força porros. De fet, vaig deixar el COU. A divuit anys, vaig començar a treballar i vaig anar enllaçant feines poc qualificades per ETT. Mosso de magatzem, peó en una cadena de muntatge, reassortidor de supermercat, aquesta mena de merdes. Fins que un dia em vaig adonar que m’havia de buscar la vida més bé. Els pares també collaven perquè em passava la seva inversió pel forro dels collons. I al final vaig aprovar COU en una acadèmia i la selectivitat. —I quina carrera vau triar? —No sabia què fer i em vaig decidir per ciències polítiques. —Buf… —Jo continuava fumant molts porros. —Polítiques és una carrera de porros, no ens enganyem. —A la Pompeu, almenys en aquell moment, no. L’ambient era gairebé d’escola catòlica i els estudiants eren molt disciplinats. I jo, en canvi, tenia una idea de la universitat molt de pel·lícula americana. Vaig durar-hi només dos mesos. —I? —Durant un any i escaig vaig treballar al McDonald’s del Portal de l’Àngel. Allà… Allà facturàvem molt . Però a mi em van fotre a les planxes, no vaig tocar mai la caixa. Feia hamburgueses. I quan vaig fer vint anys vaig tornar a fer un cop de cap. —Què vau decidir d’estudiar? —Sociologia, a la tarda, a la UB. Al matí treballava en altres merdes. —Vivíeu amb els pares? —A vint-i-dos anys vaig decidir d’anar-me’n de casa els pares per poder fumar porros amb més intimitat. —I la carrera? —Vaig tardar vuit anys a acabar-la. —Un doble cicle olímpic. —M’ho vaig prendre amb calma. M’anava guanyant la vida, com una merda, tot sigui dit, però me l’anava guanyant. No tenia pressa. I quan vaig acabar sociologia em vaig adonar que no servia de res. Vaig acabar la carrera i no recordava res del que havia estudiat. —Teníeu trenta anys. Què vau fer? —Continuar estudiant . Em vaig apuntar a estudiar una cosa més còmoda: comunicació audiovisual, a la UOC. Des de casa. Com es pot comprovar, no m’havia proposat mai ser humorista. Ni tan sols m’hi considero. —Llavors què us considereu? —Sabeu què passa? Jo no he tingut mai una ambició o aspiració clara. M’he deixat portar. —I quan vau tocar l’humor per primera vegada? —La primera experiència radiofònica va ser amb en Magí Garcia, àlies Modgi. El vaig conèixer fent sociologia i ens vam emmerdar a fer un programa que es deia ‘No som moderns’ a BocaRàdio, una ràdio petita que és sobre el túnel de la Rovira. —Què hi fèieu? —Ens dedicàvem a fer personatges i humor. Vam fer una temporada sencera i crec que, literalment, no ens escoltava ningú. Ho vam fer amb un amic meu que es diu Roger, un altre referent vital claríssim, que ens va fer el favor de fer-nos de tècnic sense tenir-ne ni puta idea. La majoria de vegades no sortíem ni en antena. En fi, vam fer un programa tan underground, que no l’ha escoltat mai ningú.. —I quan us vau convertir en un oficinista antisistema? —Després de fer comunicació audiovisual, vaig aconseguir la meva primera feina qualificada: vaig entrar al departament de comunicació i màrqueting de Concatel, una consultora tecnològica. No em vaig ni preguntar si la feina m’agradava. Feia vuit hores, tenia cadira i nòmina mensual. Però fer feines de merda té una cosa bona. —Quina? —Desenvolupes una gran habilitat per a evadir-te. No hi ha realització professional ni personal, en un McDonald’s. No hi ha res de vocacional. Tu ets allà per intentar patir el mínim. Jo tenia aquesta habilitat molt desenvolupada i a l’oficina vaig anar trobant els espais i moments per a gratar-me els collons. És el mínim que es pot fer quan t’exploten. —No vau tenir problemes amb els companys? —Si ho fas bé, la gent ni se n’adona. Has d’intentar mimetitzar-te amb l’ambient fins al punt que et converteixes en l’oficina. La gent ja no et veu. Ets un ficus. Mentre no molestis, pots fer el que vulguis. Jo dedicava tot aquest temps al Twitter perquè tinc una necessitat vital de ser escoltat. —Podem dir que teniu un ego molt gran? —Jo no en diria ego, ben bé… —Com, doncs? —Sí, és ego . És ego. Encara que aquesta paraula sona fatal. Però a Twitter he trobat el lloc ideal per a vendre la meva merda. A mi m’agrada fer demagògia i pontificar. Si ets una persona que no sap res, com és el meu cas, però en canvi tens la capacitat de ser concís i fer broma, Twitter és una gran eina. Per a mi l’humor és un mitjà per a fer-me escoltar, és a dir, tenir micro, com ara mateix, però també ho va ser per a integrar-me socialment a l’escola, per exemple. Ara faig una mica un paper d’enfant terrible, sóc el Salvador Sostres d’esquerres. —Twitter us ha canviat la vida? —Absolutament. Gràcies a Twitter he conegut gent com en Manel Vidal, l’Andreu Ginola i tots els de ‘La sotana’. Aquesta gent, fent un programa sense cap mena de pretensió, m’ha canviat la vida. Si no fos per ells, encara seria a l’oficina fent tweets mentre cago. —Us han tancat el compte dues vegades. Us considereu un represaliat? —No sé si és ben bé censura. Twitter és una empresa privada i tu en fas ús de manera gratuïta. Ells tenen la seva política i si t’agrada bé i si no, també. Crec que la censura, si en diem així, és més una cosa quantitativa que no pas qualitativa. No crec que Twitter tingui un exèrcit de penya revisant els piulets en català. Per tant, si uns quants trols es posen d’acord per denunciar-te i voreges les normes amb comentaris estridents, pots llepar. —Un exemple? —La primera vegada que em van tancar el compte va ser per haver dit a un paio, un feixista, un fill de puta feixista: ‘Lliga’t una enclusa a la cama i llença’t al mar’. —Un paio qualsevol? —Era un retweet d’aquests que t’apareixen al mur de cop i volta. El llegeixes i et bull la sang. Aquell paio, que era un feixista acabat, ho reitero, em va denunciar per incitació al suïcidi, que és una de les vulneracions més greus de les normes de Twitter. —Té res de bo perdre el compte? —L’única cosa bona és que no en queda cap rastre. Ho comentava l’altre dia a en Manel Vidal, que fa poc li han tancat el seu compte. Jo m’he cagat molt fort en els mitjans i he dit barbaritats francament denunciables, però no hi ha hemeroteca . Pensa que ara vaig a Catalunya Ràdio i saludo gent que sé que he insultat. —No us considereu humorista, però quins referents humorístics teniu? —Els meus amics de tota la vida. —M’aixequeu la camisa? —No. Ho dic molt seriosament. Ens vam passar la joventut tancats en pisos fumant porros i, si n’has fumat, saps que deixes de fer coses dinàmiques, però et passes les tardes parlant i rient. I vam desenvolupar unes bromes internes molt bones i una gran habilitat per ensarronar el personal. Els meus referents són els meus amics. En concret en Guim Fortuny, que és la persona més enginyosa que conec. —I cap referència més popular o de masses? —Doncs Dave Chapelle, Louis CK, Carlo Padial, Roger Pelàez… la majoria els conec gràcies a en Magí. —Cap dona? —La Maria Rovira i la Charlie Pee. Però a mi de petit em feia molta gràcia la Lina Morgan. —Això és una confessió. —La meva família és de Galícia i ho veia allà. Recordo nits, de fet recordo mesos d’agost eterns, en una aldea preciosa i perduda al nord de Lugo i allà vèiem ‘Noche de Fiesta’ i aquestes merdes de TVE. A mi els humoristes que hi apareixien em feien gràcia. M’agradava la Lina Morgan, però també l’Arévalo i aquesta gent. Era petit i no ho jutjava. —Puc preguntar pels avis? —Eren pagesos autàrquics, autosuficients. Tenien el seu cavall, ovelles, porcs, conills, gallines i un hort… —Els envegeu? —Ni de puta conya. Vés-hi tu allà. Aquella gent són la cosa més rude que et puguis imaginar. Són indestructibles. —Després d’aquest parèntesi familiar tornem a l’humor. Teniu límit? —Amb els meus amics em permeto el luxe de fer bromes de totes les minories possibles, però davant el micròfon, si tens una certa posició, crec que és necessari i edificant fer humor de baix cap amunt. No sempre ho aconsegueixo, però sí que crec que hauria d’aprofitar l’altaveu per fer humor amb un cert sentit de justícia social. —Us en poso un exemple, els presos polítics. —Tinc un dilema moral. En Junqueras, per exemple, com a polític que continua essent, crec que mereix molt d’escarni, però a mi, sincerament, em costa perquè és a la puta presó. No és que em faci por que em fotin fora de l’APM, sinó que el paio és entre barrots, i encara que el consideri políticament un estafador, la mala llet se m’atenua. El que em rebenta és que els partits trafiquin amb el dolor i la pena. —I els exiliats? —Amb els exiliats sí que m’hi atreveixo més. Puigdemont mateix. Un dia et declara la DUI, l’endemà es menja uns xuixos a Girona i després es fot dins d’un maleter i desapareix. Crec que és un exemple de la talla en general de la nostra classe política, que és lamentable. Et mires les llistes i totes van farcides de freaks. Sembla que s’hagin comprat una smart box d’aquestes d’experiències. ‘Viu una experiència política inoblidable!’ Alguns diuen que els bons són a la presó i l’exili, però a mi em sembla que els mitifiquem perquè són uns represaliats. Puc dir una cosa? —Digueu. —Tinc un odi visceral a l’estat espanyol, però sóc molt conscient que si mai som independents traslladaré de manera automàtica tot aquest odi cap a l’estat català perquè estic convençut que farem un país de merda. Vaja, com el que som ara. —Fer humor de baix cap amunt és necessari, però també pot portar problemes, tal com us ha passat a ‘La sotana’. —Sí, ens han cardat fora de la SER i de Betevé. En el primer cas vam fer un rap bastant ofensiu sobre Santi Nolla, director del Mundo Deportivo i un personatge absolutament deplorable. Segons que ens han dit, ell mateix va trucar a un conseller delegat del Grupo Prisa per demanar explicacions. Evidentment, el pobre home no tenia ni puta idea de què era ‘La sotana’ . Però vam acabar al carrer. En el cas de Betevé tot comença per una nadala sobre Josep Maria Bartomeu. Vam rebre un burofax amb una amenaça de querella i a la mínima la cadena ens va aviar. —Què en penseu de Bartomeu? —Josep Lluís Núñez feia servir els Boixos Nois com una mena de policia extraoficial. Els temps han canviat, però Bartomeu fa servir els serveis jurídics del club com una versió de guant blanc dels Boixos Nois. L’objectiu, al cap i a la fi, és fer callar les veus crítiques. Això li ha passat, per exemple, a en Marc Duch de Manifest Blaugrana. El club l’ha denunciat per haver destapat amb TV3 els tripijocs del seient lliure. La demanda només la hi han posada a ell. Ni a TV3, ni a en Xavi Torras, només a ell. És fastigós. Puta Barça i puta Catalunya. —La gent us coneix per ‘La sotana’ i ‘APM’, però la vostra primera feina en el món de l’humor és a El Jueves, no? —En Magí em va treure de la merda de feina on era. Ell va fitxar per l”Està passant’ de TV3 i jo, que havia fet alguna col·laboració amb El Jueves, vaig ocupar la seva plaça com a coordinador del contingut de la pàgina web. Tenia la sort que ja coneixia d’abans el director, en Guille Martínez, i el sots-director, en Joan Ferrús. Em dedicava bàsicament a fer acudits, notícies falses i programava piulades. Considero que a El Jueves hi ha moltíssim talent i no té l’atenció i reconeixement que es mereix. Les noves generacions no van al quiosc i suposo que costa molt de competir en un món d’humor digital governat pels mems, els GIFS i els vídeos fets amb la cigala. —I d’aquí ja passeu a l”APM’. —En Guillem Sans, director de l’APM, em va venir a buscar i em va oferir de fer el programa de ràdio i un reportatge setmanal a la tele. Vaig acceptar de seguida, perquè de totes les ofertes que havia rebut, era l’únic que em garantia un sou fix a final de mes. La resta de propostes eren coses etèries que implicaven fer-me autònom i assumir massa risc per al meu gust. Crec que la direcció de l”APM’ ha estat molt valenta apostant per mi. —Per què? —No sóc una cara coneguda i tinc un to al qual probablement l’espectador de TV3 no està acostumat. A més, parlo malament el català. Dic molts renecs, i ‘pues’ i ‘bueno’ i ‘vale’. No n’estic gens orgullós, d’això. Però si penso massa com dir les coses, se me’n va del cap allò que volia dir. És allò dels porros, suposo. Jo estic molt agraït, perquè em deixen fer el que em rota. En cert sentit, i no me’n considero un exemple, crec que a la Corpo té la voluntat d’anar-se acostant a públics que no siguin ionquis del procés. Suposo que és una manera de garantir-se audiències quan s’acabi aquesta tabarra. —Us van demanar res en concret abans d’enregistrar el primer ‘Díaz de fúria’? —Em van dir que volien fer una cosa semblant a ‘Caiga quien caiga’, és a dir anar a emprenyar el poder, entre cometes, perquè al final Catalunya és un país petit i el poder és el que és. La Generalitat mateixa és una puta gestoria. I això entronca amb una cosa que em passa últimament. —Quina? —La gent em remarca la valentia que tinc de plantar el micro a la cara dels polítics. La gràcia és que si jo veig en Quim Torra, amb tots els respectes perquè és president de la Generalitat, però jo només veig en Quim Torra. Res més. Com he dit abans, la classe política catalana em sembla mediocre i molt fàcil de tocar la pera. En canvi, en una altra època, amb Pujol, González, Fraga, gent així més intel·ligent i segurament molt més filla de puta, potser m’hauria acollonit. La generació actual de polítics no em mereix més respecte que qualsevol persona que pixa i caga. —A qui preferiu entrevistar: Josep Bou o Gabriel Rufián? —Bou, sense cap mena de dubte. Ell és un outsider i tant li carda tot, moltes vegades no segueix ni el discurs del seu partit. A mi em sembla que és un feixista, però li valoro que no tingui por de la càmera. En Rufián, en canvi, me l’imaginava un paio espavilat i desimbolt, però crec que s’ha oblidat molt de pressa d’on ve. El van contractar per fer d’agitador i ara ens vol fer creure que és un home d’estat. —Us fa por que amb el temps acabeu traint l’humor que us ha acabat portant fins aquí? —Jo tinc molt clar que m’han contractat pel que he fet a ‘La sotana’ o ‘El soterrani’, és a dir, crec que seria molt estúpid per part meva intentar canviar, perquè bàsicament només sé fer això. —Per tant, no us fa por que acabeu encarnant el paper de… —En Jordi Évole? —Anava a dir Sergi Mas… —El paper de Sergi Mas segur que no. —Per què? —Primer de tot perquè no tinc la malaltia de ser de l’Espanyol. A més, tampoc no crec que en Sergi Mas, quan feia humor, que ja ni me’n recordo, fes res de gaire nivell. Caca, cul, pet i pis. Jo crec, o vull creure, que no em dedico a això. Sincerament no tinc por de trair-me. Sobretot perquè no tinc por de tornar a treballar de coses normals. —Què li passa a Évole? —Que es va fent gran, suposo. —Parlant de vides normals, què me’n dieu del comte de Godó? —El comte de Godó me’l vaig trobar al lliurament dels Premis Planeta. Em va semblar un ancià adorable, però segur que no ho és. Una cosa que m’agradaria fer més és saber quina cara fa la gent del sector empresarial. Al final, són tant o més influents que els polítics en la teva vida quotidiana i viuen amb la comoditat que els focus no els miren mai. Allà als premis, el conde l’acompanyaven el majordom, Màrius Carol, i una tercera persona. —Els dos primers van fer una bona bomba de fum. —Sí, el conde i el majordom se’m van escapar però el tercer es va quedar garratibat com un senglar il·luminat pels fars d’un cotxe. I li vaig demanar, vostè qui collons és. ‘Sóc el director de la cadena SER’, em va dir. S’ha de saber quina cara fa tota aquesta gent. A més a més, crec que els entra en el sou o els dividends, que els molestem públicament, encara que no siguin polítics. —Qui us agradaria entrevistar? —El president de Telefònica, el president de Casa Tarradellas… peixos grossos, no? Jo què collons sé. L’equip de ‘Díaz de fúria’ el formen un càmera, una productora, un ajudant de producció i una realitzadora. Jo sóc un ignorant profund i sempre m’han d’ajudar a identificar la gent. Puc fer una reflexió? —Ja no ve d’aquí. —Crec que és un exercici interessant renunciar a la meva credibilitat i que se’m prengui seriosament, si en canvi puc dir a segons quina gent segons quines coses que no els demanaran mai a ‘El matí de Catalunya Ràdio’ o ‘El món a RAC-1’. Sincerament a mi m’és igual si la gent em pren per un sonat o un bufó. —A qui tindríeu por de posar-li el micro. —A en Messi. —Però si obre la boca és possible que s’esfondri el mite. —No, no. És una persona que m’ha fet molt feliç, que és una cosa que no pot dir cap dels polítics del procés. Si hagués d’emprenyar en Messi, tindria seriosos problemes morals. Déu no s’ha de molestar. Hi tinc una relació afectiva personal. —No és recíproca… —És unidireccional, sí. De fet, és una cosa que em sap greu: que en Messi no sàpiga fins a quin punt l’estimo. Segurament no tindré mai l’oportunitat de dir-li-ho. A vegades, quan arribo tard a casa i no tinc son… —Ai, mare… —Res, que poso Barça TV a veure si fan gols seus. En Messi m’ha fet molta companyia en nits d’aquelles de menjar sostre. —Com us sentiu dins del format radiofònic de l”APM’? —M’he trobat dos bons jans, de qui aprenc molt. En Xavi Cazorla, que ja era l’editor de l”APM’, i l’Ernest Codina, que abans presentava el ‘Fricandó matiner’. Jo m’ho passo molt bé perquè em deixen fer qualsevol marcianada que se m’acudeix. Com que no sé imitar tinc carta blanca per a fer personatges i veuetes. —Què us han semblat les dades de l’EGM? —Hem fet 45.000 oients. Crec que és poc, però tampoc no sé dir quin seria el resultat ideal. Ara, per contextualitzar les xifres, en Cuní ha fet menys audiència acumulant tots els oients del matí. —’En blau’ va fer befa del vostre resultat. Què n’opineu? —Hi ha gent que diu que si som un país normal, també hem de tenir la nostra pròpia premsa de merda en català. Em sembla un argument lamentable. Primer, no sé fins a quin punt se’n pot dir premsa del cor. Això és premsa groga i gràcies. És una cosa d’un mal gust espectacular. Saps de què també hi ha dèficit en català? De porno snuff, el de violacions i assassinats. Què hem de fer? Cobrir el nínxol pel bé de la llengua? A mi això que fan Marc Villanueva i Darío Porras, que es dediquen a remenar el Twitter com si fos un contenidor de deixalles per fer notícies, em sembla una puta vergonya. Deuen treballar amb calçotets a casa. De fet, un periodista de ‘El Nacional’ m’ha dit que les visites de ‘En blau’ i ‘El caso’, que és gore extrem, són les que aguanten el diari. N’hi ha per a pensar-hi, si el periodisme ha de sobreviure així. —Per acabar, com l’encaixeu, la fama? —L’encaixo bé, excepte perquè la gent em toca i es vol fer selfies. Es pensen que sempre faig broma i la veritat és que sóc un paio de tarannà bastant ranci. Però vaja, suposo que cadascú té els fans que es mereix. Segur que a en Jordi Savall no li ho fan, això.

Summary: Joel Díaz: ‘Tinc un odi visceral a l’estat espanyol, però si som independents farem un país de merda’


El conseller Quim Forn no podrà assistir al ple del cartipàs de l’Ajuntament de Barcelona perquè el Tribunal Suprem espanyol li ha denegat el permís d’excarceració. El tribunal ha donat per vàlids els arguments de la fiscalia i considera que la petició del permís no s’adiu al seu caràcter extraordinari. A més, argumenta que no atorgar-li l’excarceració no li causa un perjudici perquè d’ençà del novembre de 2017 és en presó preventiva. El juny passat, el Suprem i la fiscalia si que van permetre a Forn assistir al ple de constitució de l’ajuntament poc després del final del judici contra el procés. En el seu discurs, el dirigent de Junts per Catalunya va dir: ‘No sé quan podré tornar a casa, però el que si els hi garanteixo és que, sigui on sigui, continuaré lluitant per la llibertat, la justícia, per Barcelona i per Catalunya.’

Summary: El Suprem no deixa sortir Forn de la presó per anar demà al ple de l’Ajuntament de Barcelona


Una de les primeres passes per a reduir el consum de plàstic al nostre dia a dia és canviar la manera de comprar certs productes, tant alimentaris com d’higiene i neteja. Als supermercats convencionals sovint són envasats amb grans quantitats de plàstic d’un sol ús i completament innecessàries. La gran alternativa per a deixar de fomentar-ho i consumir de manera respectuosa amb el medi és comprar en orri, a granel, un recurs de tota la vida que es revifa ara amb la filosofia del Residu Zero, que convida a viure sense fer residus, especialment plàstics. Viure sense plàstic és possible? Vuit maneres de començar Es pot comprar a granel en moltes adrogueries, mercats i petites botigues on els productes alimentaris bàsics normalment són en sacs. Però darrerament també n’han aparegut de més modernes –sovint franquícies– amb una altra estètica, on els productes són en dispensadors. El funcionament és el mateix, sigui quin sigui l’establiment: el client posa en un embalatge lliure de plàstic –de la botiga o bé de casa– el producte que vol comprar i després es pesa i es paga segons la quantitat i segons què és. També hi ha l’opció de dur un envàs de plàstic reutilitzat. Per exemple, els de suavitzant o detergent sovint són d’un material tan dur que es poden fer servir durant anys. L’opció de comprar a granel, a més, no és tan sols per als productes alimentaris. També hi ha drogueries a granel que en venen per a netejar la casa i fins i tot de cosmètics. Alguns d’aquests establiments, a més, ofereixen alternatives ecologistes als objectes de plàstic, com ara les maquinetes d’afaitar, les canyes per a beure o els raspalls de dents, que es poden substituir per objectes fets de materials com ara el bambú. Repassem alguns dels establiments de tot el país –siguin cadenes o botigues més petites i familiars– on es pot comprar sense consumir plàstic. 1. Yes Future Barcelona (Viladomat, 66) Malgrat que la majoria de productes d’aquest establiment són d’alimentació, també se n’hi poden trobar d’higiene personal i per a netejar la casa. Tots els aliments i begudes són a granel en dispensadors i el client, en cas que no porti l’envàs de casa, té l’opció de servir-se’n en bosses de cel·lulosa reciclada o en pots de vidre. Hi ha articles de producció ecològica i també molts de proximitat. 2. 4eco Alacant (Avinguda del Nord, 26), Mataró (Jaume Recoder, 26) i València (San Agustí, 35) 4eco és una agrupació de botigues que tenen l’objectiu de reduir l’impacte dels envasos de plàstic sobre el medi. Venen a granel productes de neteja i higiene personal. Així doncs, s’hi pot trobar detergent de tota mena, lleixiu, suavitzant, sabó artesanal, cosmètica ecològica, perfums corporals, ambientadors per a casa… 3. Granel Barcelona (travessera de Gràcia, 227 i Entença, 191), Caldes de Montbui (Montserrat, 118-120), Vic (rambla de l’Hospital, 3), el Vendrell (carrer del Peix, 3), Sant Cugat del Vallès (carrer Major, 18), Ciutadella (Sant Antoni, 24) Vilanova i la Geltrú (Francesc Macià, 34), València (Albacete, 13), Lleida (Democràcia, 28), Palamós (carrer Major, 31), Sitges (Espalter, 20), Alacant (Ramón y Cajal, 15) i Sant Just Desvern (Bona Vista, 49-51) Granel es defineix com ‘un espai de llibertat en la manera de comprar’. Aquestes botigues ofereixen només productes alimentaris de proximitat i ecològics. La botiga, també disponible en línia, presenta una gran varietat de llegums, pasta, arròs, espècies, mel, galetes, cereals, fruita seca, tes, cafès i oli. Té força establiments per tot el país i preveu d’obrir-ne més. 4. Biosofía València (Cuba, 45) Biosofía ofereix productes d’higiene i alimentació, amb una gran varietat de fruites i verdures, i també de dirigits als qui fan una dieta vegana o vegetariana. Els cosmètics són artesans, de proximitat i provinents de l’agricultura ecològica, amb ingredients tan naturals com ara les roses o els geranis. 5. Gra de Gràcia Barcelona (Puigmartí, 11; Astúries, 26 i Cigne, 10) Aquesta botiga ven a granel més de quatre-cents productes ecològics i de proximitat sense conservants ni afegits químics. Entre la seva oferta hi ha begudes com ara la ratafia, la cervesa ecològica i el vi. A més, ofereix xerrades, tallers de nutrició i cuina in situ, i el preu el posa el client. La llentia vermella és ben ràpida de coure i et permet fer cremes boníssimes. Prova-ho! #ecològic #senseenvàs pic.twitter.com/mOJQyZcS6w — gra de gracia (@gradegracia) February 13, 2016 6. Goccia Verde Figueres (carrer Nou, 81) i Barcelona (Manso, 33) A Goccia Verde venen productes tant per a netejar la roba i la casa com d’higiene personal, cosmètics ecològics i fins i tot per a la higiene dels animals de companyia. Els detergents i sabons naturals són productes d’impacte ambiental baix, fets amb ingredients d’origen vegetal, biodegradables en un 90%-100% i sense fosfats, sulfats, níquel, parabens, conservants ni còton. A més, tampoc no han estat provats amb animals. 7. El safareig Barcelona (Santa Eugènia, 5) Aquesta drogueria a granel, de proximitat i ecològica, ofereix productes sense perfums i especials per a la dermatitis atòpica i les al·lèrgies. Tenen productes i estris biodegradables per a fer neta la casa, sense fosfats i de materials naturals, com també productes de bellesa i higiene personal: copes menstruals, maquillatge recarregable, olis essencials o argiles. També venen material perquè el consumidor es fabriqui a casa els seus productes de neteja o higiene. Es pot comprar, per exemple, glicerina vegetal per a fondre, cera d’abelles o colorants. View this post on Instagram Benvinguts a la nova botiga!! —- Bienvenidos a la nueva tienda!! #zerowaste #km0 #ecologic #ecologico #gracia #residuocero #residuzero #granel #agranel #vivirsinplastico #sensibilidadquimicamultiple #sqm #alergias #apadrinaunenvas #barcelona #cosmeticanatural #vegano #vegetariano #natural #jabonesartesanales #sabons #detergentesecologicos A post shared by El Safareig-Drogueria a Granel (@el.safareig) on May 1, 2018 at 12:21pm PDT 8. Pepita y Grano València (Sueca, 60) Pepita y Grano és una popular cadena de botigues a granel que té una àmplia selecció de productes d’alimentació. També ofereixen tallers, com ara un de postres saludables veganes o un altre per a fabricar pa casolà sense gluten. Al web també es poden trobar receptes per a cuinar tot allò que venen a les botigues. 9. Biocoop Perpinyà (Prades, 12) Aquesta cooperativa que fomenta el comerç just i els productes de proximitat ven a granel ja fa trenta anys, i ara l’oferta és de més de tres-cents seixanta productes entre rebosteria, aliments per a l’aperitiu, galetes, begudes calentes, cereals, condiments, confiteria, dolços, farina, fruita seca, oli d’oliva, vegetals secs i llavors, pasta, arròs, sucres i edulcorants i vi. També ofereixen argiles, detergents o líquids per al rentaplats. 10. De bon gra Andorra la Vella (la Sardana, 9) Aquest establiment també ofereix una gran varietat de productes d’alimentació (llegums, bolets, cereals, espècies, farines, llavors…), entre els quals destaquen les melmelades, els sucs, les sopes o els productes d’Andorra. 11. Biompompas Lleida (carrer de la Unió, 15), Barcelona (Mallorca, 150 i Maria Paretas, 4), el Vendrell (Carnisseria, 20), el Verger (Ausiàs March, 15), Cardedeu (diagonal Fiveller, 23) Manresa (avinguda de les Bases de Manresa, 21), Tarragona (carrer del Pare Palau, 6), Sant Cugat del Vallès (Martorell, 21), Vilanova i la Geltrú (rambla de Josep Tomàs Ventosa, 17) i Cerdanyola del Vallès (Lluís Companys, 10) Aquesta botiga de productes de drogueria biodegradables a granel i de proximitat ven objectes tan originals com ara les baietes reutilitzables (de fibra de bambú), les canyetes de bambú i materials per a substituir les de plàstic, un filtre de carbó per a reduir el clor de l’aigua i millorar-ne el gust o bé el sabó sòlid per a mascotes. 12. Casa Perris Barcelona (plaça Comercial, 2) Aquest establiment té una estètica més tradicional, més semblant a la de les botigues a granel de tota la vida. En compte de dispensadors, s’hi poden trobar sacs amb llegums, cereals, arrossos, herbes, llavors… A més, al web ofereixen tota mena de receptes per a preparar els productes que venen. 13. A la menuda Girona (plaça Clavet i Rubalcaba, 2) A la menuda ofereix productes a granel, de procedència ecològica, de proximitat i fent valer els petits productors. Entre més, ofereixen fruita i verdura, cafè, pastes, cerveses artesanes, llegums, tes i infusions, pans, làctics, sucs naturals i embotits. També s’hi fan xerrades, degustacions i cursos. View this post on Instagram Dijous ,12 d’Octubre obrirem , 10 h a 14h i de 17h a 20h. #granel#menjarfresc #ecology #comerçjust#girona A post shared by A La Menuda (@a_la_menuda) on Oct 9, 2017 at 3:39am PDT 14. Es 20 de Bonaire Palma (Bonaire, 20) Aquesta vermuteria ofereix les seves begudes a granel, com les bodegues tradicionals. També tenen, entre més, farines ecològiques, productes sense gluten, fets a Mallorca, llegums com ara les llenties mallorquines, quinoa, arrossos de tota mena o cigrons. 15. Arrels Alacant (plaça del músic Óscar Tordera Iñesta, 2) En aquesta botiga es dóna prioritat i importància als productes fets per dones i de proximitat. Per això venen fruites i verdures produïdes per una cooperativa local. A banda tots els productes gastronòmics a granel, també s’hi poden comprar d’alternatius al plàstic com ara els raspalls de dents de bambú. 16. Casa Ruiz Barcelona (Aribau, 165 i Muntaner, 515) Aquesta botiga també ofereix una gran quantitat i varietat de productes gastronòmics a granel, entre els quals destaquen el que denominen com a ‘superaliments’. En aquest grup s’hi troben l’açaí, la guaranà, les llavors de carabassa o les de lli daurat, per exemple. A més, ofereixen una aula de cuina i lliurar productes a domicili. 17. La Granoteca Palma de Mallorca (Comte de Barcelona, 6) Els tres eixos principals d’aquest establiment són la producció ecològica, el producte de proximitat i el comerç just, en cas que el producte provingui de fora. En els diferents sacs de la botiga hi ha, entre més, llegums de tota mena. De mongetes, per exemple, n’hi ha de blanques, morades i negres. 18. Flipo en Verde València (Misser Mascó, 6) Aquesta botiga posa a disposició del client múltiples opcions de compra, sempre amb productes ecològics i naturals i materials reciclables i reutilitzables. Donen la possibilitat de llogar els seus envasos o comprar-ne i també permeten d’utilitzar els propis. A banda els productes gastronòmics, ofereixen càpsules de cafè reutilitzables, carmanyoles d’acer inoxidable, termos de bambú o desodorants vegans. 19. Casa Ramona Barcelona (Tamarit, 134) Aquest espai gastro-culinari ven productes a granel posant especial èmfasi en els locals i ecològics. A banda els tradicionals també n’ofereixen que permetin experimentar a la cuina. A més, fan un 5% de descompte si portes el teu envàs de casa per omplir-lo. View this post on Instagram #casaramona #km0 #zerowastefood #zerowasters #withoutplastic #plasticfree #granel #ecologicos #saludable A post shared by Casa Ramona (@casaramona.bio) on Jan 18, 2018 at 10:43am PST 20. La comanda a granel València (Juan Giner, 13) Aquest establiment, amb una gran oferta de productes ecològics i a granel, destaca també pels productes de neteja, per les espècies o les algues, com també per articles tan curiosos com ara les llavors de ruca o trèvol.

Summary: Vint botigues per a comprar sense plàstic per tot el país


El primer ministre de Sèrbia, Aleksandar Vučić, va anunciar divendres que el seu país faria un referèndum aquest mateix any en el qual es demanaria als ciutadans si cal acceptar la independència de Kossove, declarada unilateralment de Sèrbia l’any 2008. Des d’aleshores ha estat reconegut com a país independent per 117 estats, dels quals 23 dels 28 membres de la Unió Europea. Espanya n’és un dels que s’hi ha negat. Sèrbia tampoc no ha reconegut la independència de l’antiga regió però ara ho podria fer si ho autoritzen els ciutadans. La raó de ser del referèndum és que Sèrbia té molt avançat el procés d’adhesió a la Unió Europea i ja hi negocia l’entrada, però restarà blocat fins que no es resolguin les relacions entre tots dos estats amb un reconeixement mutu. Com que la constitució serba prohibeix el reconeixement de la independència de Kossove cal fer un referèndum que, de fet, la modificaria abans de poder-hi establir relacions diplomàtiques. Un cop resolt el conflicte, la Unió Europea podria accelerar l’entrada de Sèrbia dins la UE, que és la principal aspiració de l’actual govern. Kossove, de moment, és en la llista de candidats potencials a entrar a la Unió Europea, però no ho ha començat a negociar encara.

Summary: Sèrbia anuncia un referèndum per a reconèixer la independència de Kossove


El regidor d’ERC a l’Ajuntament de Barcelona Alfred Bosch ha confirmat aquesta tarda que renuncia a encapçalar la candidatura dels republicans a les eleccions municipals del maig vinent. En una intervenció davant l’assemblea de la federació d’ERC de Barcelona, ha dit que ha d’actuar amb vocació de servei i ha demanat suport a la candidatura d’Ernest Maragall. També ha agraït el suport que ha rebut les últimes hores. Bosch ha dit que fa aquest pas ‘amb dolor’, però ha afegit que Barcelona necessita un canvi i que ell actua en conseqüència. Ha reivindicat el paper que pot jugar ERC en el futur de la capital catalana per a respondre a les expectatives de la ‘majoria sobiranista i progressita’ de Barcelona. El ja ex-candidat ha demanat al partit que convoqui unes noves primàries per a confirmar la candidatura de Maragall. Bosch va ser elegit el 10 de març cap de llista d’ERC a Barcelona. Va obtenir el 87% dels vots com a únic candidat a les primàries de la federació de Barcelona, en les quals va participar el 15% de la militància. Aquest moviment provocarà que Maragall deixi de ser el conseller d’Acció Exterior del govern, i per tant el president de la Generalitat, Quim Torra, haurà de nomenar un nou conseller. El lloc correspon a ERC, i segons fonts consultades per VilaWeb el mateix Bosch podria ser el substitut de Maragall.

Summary: Alfred Bosch renuncia a ser el candidat d’ERC a Barcelona i confirma Ernest Maragall com a substitut


L’ex-president de Nissan Carlos Ghosn ha fugit del Japó, on s’investiga la seva suposada implicació en delictes de corrupció, i ha arribat al Líban, d’on provenen els seus avantpassats. Ho ha anunciat ell mateix en un comunicat en què diu sentir-se víctima d’una ‘persecució política’ i critica el sistema judicial nipó. Aquesta fugida és un nou tomb d’un cas que va començar el 19 de novembre de 2018, quan va ser detingut a l’aeroport de Tòquio. Les autoritats japoneses l’acusen de quatre delictes, entre els quals ocultació de fons i l’enriquiment il·lícit mitjançant pagaments a intermediaris del Llevant. Una vegada detingut va ser destituït com a president de Nissan. Ghosn, de 65 anys, que sempre ha negat qualsevol delicte, estava en llibertat condicional a l’espera de judici, però ha decidit d’esquivar qualsevol procés anant al Líban, un dels tres països de què té nacionalitat –amb França i el Brasil. ‘Ara sóc al Líban i ja no seré ostatge del fals sistema judicial japonès, en què existeix presumpció de culpabilitat, la discriminació és palpable i es neguen els Drets Humans bàsics’, ha explicat en el comunicat en què anuncia el seu trasllat. Segons que diu, no es tracta d’una fugida de la justícia: ‘He fugit de la injustícia i de la persecució política. Ara per fi puc comunicar-me lliurement amb els mitjans, cosa que confio a començar a fer la setmana vinent.’ El seu advocat, Junichiro Hironaka, s’ha desmarcat de la decisió i ha dit que és ‘inexcusable’. A més, ha aclarit que té en el seu poder els tres passaports de Ghosn, tal com es va establir en el plec de condicions per a la concessió de la llibertat condicional, que també va fixar una fiança de 9 milions de dòlars. Fonts de seguretat libaneses citades per la cadena de televisió nipona NHK han assegurat que una persona que s’assemblava a Ghosn va arribar a l’aeroport de Beirut a bord d’un avió privat i amb una altra identitat. Les autoritats d’immigració del Japó no tenen constància en els registres de la sortida de Ghosn amb el seu nom. Una portaveu de l’ambaixada libanesa a Tòquio ha assegurat que la seva oficina ‘no va rebre cap informació’ prèvia al viatge, que també ha enxampat per sorpresa França. La seva secretària d’Economia, Agnès Pannier-Runacher, ha assegurat a France Inter que estan ‘molt sorpresos’ per la notícia, de la qual es van assabentar pels mitjans.

Summary: L’ex-president de Nissan Carlos Ghosn fuig al Líban


El conseller d’Acció Exterior, Relacions Institucionals i Transparència, Ernest Maragall, ha lamentat el ‘cinisme institucional de l’estat’ en la qüestió de l’acostament dels presos. En una entrevista a El Matí de Catalunya Ràdio, Maragall ha expressat la indignació del govern per com Grande-Marlaska i Llarena es passen la pilota sobre qui ha de decidir sobre l’apropament. ‘El que han de fer és deixar-los en llibertat, per dignitat i justícia’, ha dit el conseller, que ha denunciat que ‘és molt obvi’ que l’estat els va tancar i ‘després va buscar les figures delictives per justificar l’empresonament’. ‘La decisió de l’apropament ara reapareix’, ha dit Maragall, que considera que ‘començarà a ser greu si no hi ha una reacció aviat del govern pretesament diferent dels socialistes’ sobre aquest tema. Maragall ha dit que els presos polítics ‘demà haurien de ser aquí i demà passat en llibertat’ si el govern de Pedro Sánchez vol demostrar ‘una voluntat de diàleg real’.

Summary: Maragall denuncia el ‘cinisme institucional de l’estat’ amb l’acostament dels presos


William Gadoury, un noi de quinze anys que viu a Saint-Jean-de-Matha, a Lanaudière (Quebec), ha descobert, segons diverses publicacions internacionals, una ciutat maia fins ara desconeguda. L’ha trobada gràcies a la seva teoria, segons la qual les civilitzacions maies escollien l’emplaçament de les ciutats seguint la posició de les constel·lacions. Segons que explica Gadoury, per comprovar la seva teoria va analitzar vint-i-dues constel·lacions en el codi maia de Madrid, que després va col·locar sobre el mapa de Google Earth. Aquesta descoberta ha estat posada en dubte per altres publicacions, entre les quals el portal Wired, que ha publicat aquest reportatge. Segons la versió del noi, es va adonar que els estels es corresponien amb la situació de les 117 ciutats maies, i que les més brillants coincidien amb les urbs més importants. Fins ara, cap científic no s’havia adonat d’aquesta relació entre els estels i les ciutats maies. La suposada genialitat de Gadoury va ser descobrir que una de les constel·lacions, la número 23, formada per tres estels, no tenia una correlació exacta amb el mapa de les ciutats, on només n’hi havia dues. D’acord amb la seva teoria, hi havia d’haver una ciutat maia més, la 118, en un indret inhòspit i inaccessible de la península de Yucatán, a Mèxic. Segons les informacions publicades, les inspeccions fetes pels satèl·lits de diverses agències espacials internacionals han revelat que efectivament hi ha una piràmide i una trentena d’edificis al lloc identificat pel noi. Gràcies a les imatges ofertes via satèl·lit, s’hi poden observar tot d’estructures que podrien configurar una nova ciutat, segons que informa Le Journal de Mont-real. Armand LaRocque, especialista en teledetecció de la Universitat de Nouveau-Brunswick, ha explicat: ‘En aquestes imatges, hi apareixen formes geomètriques, quadrades o rectangulars, formes que difícilment poden ser atribuïdes a fenòmens naturals.’ Futura expedició a l’estat de Yucatán Pot ben ser que el jove William no hagi descobert únicament una nova ciutat maia, sinó una de les més grans. Ja l’han anomenada a ‘K’àak’ Chi’, ‘boca de foc’. ‘No comprenia per què els maies havien construït les ciutats lluny dels rius, en terrenys poc fèrtils i a la muntanya. Havia d’haver-hi una altra raó. I, com que adoraven els estels, se’m va ocórrer de verificar la meva hipòtesi. Em vaig quedar ben parat, i entusiasmat, quan em vaig adonar que els estels més brillants de les constel·lacions corresponien a les ciutats maies més grans’, va dir Gadoury a Le Journal. Els arqueòlegs han promès portar en William a una futura expedició. ‘Seria la culminació de tres anys de feina i el somni de la meva vida’, diu. Vegeu-ne aquest vídeo de France 24:

Summary: Un quebequès de quinze anys descobreix una ciutat maia a l’estat de Yucatán


El Departament de Matemàtiques de la Universitat Autònoma de Barcelona (UAB) ha denunciat en un comunicat que la vice-rectora de comunicació i promoció, Virginia Luzón, ha ordenat d’esborrar un llaç groc de la pàgina web del departament contra la decisió del director i els seus membres. ‘Des de l’equip de direcció del Departament entenem que és una mesura que concorda força amb l’Article 3.1 dels estatuts de la UAB: “Per a desenvolupar les seves activitats, la Universitat Autònoma de Barcelona s’inspira en els principis de llibertat, democràcia, justícia, igualtat i solidaritat”‘, recull el comunicat. També argumenta que el llaç groc no és un símbol de part, sinó una reivindicació per l’alliberament dels presos polítics, i que concorda amb el posicionament del consell de govern de la UAB, que va demanar la llibertat dels presoners. Segons que explica el comunicat, Luzón va demanar que es retirés el llaç groc. El departament va respondre que a finals de gener és previst un consell de departament i que posaria a debat la qüestió. El 20 de desembre, la vice-rectora va advertir que l’endemà, dia del consell de ministres espanyol a Barcelona, el llaç ja no hauria de ser-hi i que n’ordenaria la retirada a la unitat web. El departament critica que es censurés el símbol contra la voluntat dels seus membres i afegeix que aquella mateixa setmana el claustre va aprovar un manifest que exigia l’alliberament dels presos polítics i un posicionament clar i inequívoc al rectorat i a les autoritats universitàries catalanes.

Summary: Una vice-rectora de la UAB censura un llaç groc del Departament de Matemàtiques


El conseller de Territori, Damià Calvet, ha dit que el govern té una posició ‘única i unitària’ sobre la regulació dels VTC i que seguirà endavant amb el decret aprovat per l’executiu català, malgrat el dictamen de l’Autoritat Catalana de la Competència, que el considera ‘discriminatori’. Segons Calvet, el govern mantindrà la normativa al marge dels dictàmens de ‘qualsevol informe de qualsevol agència independent’. L’Autoritat Catalana de la Competència ha recomanat que el decret, que obliga a pre-contractar el servei de vehicles de lloguer amb conductor (VTC) amb 15 minuts d’antelació, no sigui convalidat al parlament, ja que, segons diu, ‘obstaculitza greument el funcionament dels mecanismes competitius’. ‘El debat no és si un o altre termini de pre-contractació és proporcional, sinó si el seu establiment és admissible’, apunta aquest organisme, que titlla de ‘contrasentit’ restringir l’activitat dels VTC ‘quan és el model d’activitat més eficient en termes econòmics i mediambientals’. Segons Competència, ‘el decret llei és negatiu per a la ciutadania perquè introdueix artificialment ineficiències en el servei’. Calvet espera que el parlament validi el decret que regula els VTC i ha explicat que abans del mes d’abril començaran la consulta pública prèvia de llei integral del transport de viatgers en vehicles de turisme de menys de nou places. Segons el conseller, aquesta llei regularà de manera molt més exhaustiva qüestions com la capacitat del sistema, de transmissibilitat de llicències, tarifes o inspecció, entre altres coses. El decret del govern va entrar en vigor divendres 1 de febrer, i hauria de ser convalidat pel parlament català en el termini d’un mes. D’ençà de l’entrada en vigor, Uber i Cabify han suspès la seva activitat a Barcelona.

Summary: El govern manté el suport a la regulació dels VTC tot i l’oposició de Competència


L’OMS ha anunciat la posada en marxa d’un gran assaig clínic mundial per a comprovar quin és el tractament més eficaç contra el coronavirus 2019. El director general de l’OMS, Tedros Adhanom Ghebreyesus, ha dit que l’estudi està dissenyat per a generar dades sòlides i trobar el tractament adequat. De moment, la Covid-19 ja ha provocat més de 8.000 morts i 200.000 infectats. L’estat espanyol i el francès, l’Argentina, Bahrain, el Canadà, l’Iran, Noruega, Sud-àfrica, Suïssa i Tailàndia han confirmat que participaran en aquest estudi, que es coneixerà com ‘Solidarity’. L’assaig inclou procediments simplificats per a permetre que fins i tot els hospitals que han estat sobrecarregats participin. ‘El primer assaig del vaccí ha començat, només seixanta dies després que la seqüència genètica del coronavirus fos compartida. Aquest és un assoliment increïble. Elogiem als investigadors de tot el món que s’han reunit per a avaluar sistemàticament les teràpies experimentals. Però múltiples assajos petits amb diferents mètodes poden no donar-nos la clara i forta evidència que necessitem sobre quins tractaments ajuden a salvar vides’, ha dit Tedros. També ha elogiat el mètode de Corea del Sud per a combatre l’expansió del virus: ‘Van educar, van apoderar i van comprometre a les comunitats. Van desenvolupar una innovadora estratègia de proves i van ampliar la capacitat dels laboratoris. Van racionar l’ús de màscares. Van fer un exhaustiu rastreig de contactes i proves en àrees seleccionades i van aïllar els casos sospitosos en instal·lacions designades en lloc d’hospitals o a casa.’ Assaig pioner al Principat Paral·lelament, dilluns va posar-se en marxa un assaig pioner al Principat amb 195 infectats, que tindrà els primers resultats d’ací a tres setmanes. Fins ara els estudis s’han centrat en tractaments pels casos greus i en un possible vaccí, però no s’ha estudiat el mètode profilaxi pre-exposició (PrEP). L’assaig pretén que els afectats no puguin transmetre el virus, però també que els seus contactes no arribin a desenvolupar la malaltia.

Summary: L’OMS anuncia un gran assaig clínic mundial per a comprovar quin tractament és el més eficaç contra el coronavirus


L’Assemblea de Càrrecs Electes ha aplegat 1.900 regidors, batlles, diputats i senadors al Palau de Congressos de Catalunya, a Barcelona. En un moment determinat, l’auditori ha esclatat amb crits de ‘Buch dimissió‘ per l’actuació dels Mossos d’Esquadra aquestes dues últimes setmanes contra els qui es manifestaven arran de la sentència del procés. Els crits contra el conseller d’Interior han començat essent espontanis, fins que s’han multiplicat entre els assistents, quan una de les electes que ha demanat la paraula ha exigit que es depurin responsabilitats. Abans també s’han sentit proclames com ara ‘Fora les forces d’ocupació’.

Summary: Crits de ‘Buch dimissió’ a l’Assemblea de Càrrecs Electes


Els grups del PSPV, Compromís, Podem i Ciutadans (C’s) en les Corts Valencianes han coincidit a assenyalar que el PP de València concorria a les eleccions ‘dopat’ i ‘amb avantatge’, després de ser preguntats per les informacions relatives a un informe de la Unitat Central Operativa (UCO) en el marc del ‘cas Imelsa’, que apuntaria el finançament il·legal de la formació a la ciutat. A més, Compromís, Podem i C’s també han exigit que l’exalcaldessa de València, Rita Barberá, deixe la seua acta de senadora en la pròxima formació de la cambra alta i perda d’esta forma la seua condició d’aforada, de manera que, en cas de resultar imputada en esta causa, passaria a ser investigada per un jutjat ordinari i no pel Tribunal Suprem. El portaveu de Compromís, Fran Ferri ha afirmat que este informe de la UCO aporta noves dades sobre l’actuació de Barberá: ‘Demanem que deixe l’acta de senadora i que puga ser jutjada com qualsevol altre ciutadà; no pot ser que seguisca representant als ciutadans de la Comunitat al senat’. D’altra banda, la presidenta del PP ha explicat que si el contingut de l’informe es confirma no fa més que aprofundir en la línia que ja van prendre respecte als edils i assessors populars investigats en la causa. Sobre una possible renúncia de Barberá, ha defensat que cal ‘esperar als temps judicials’, ha recordat que l’exalcaldessa és senadora per designació territorial, de manera que ha estat elegida en els comicis a nivell autonòmic i no en les passades eleccions generals, i ha dit que si es produïra la imputació de Barberá ‘hauria de renunciar a la seua acta’ i ‘si no, no’. També ha criticat que ‘Compromís ja té persones investigades, com l’alcalde de Xiva o la portaveu del partit en Sax, i anem a vore què mesures comencen a prendre ells’.

Summary: Tots els grups de les Corts, tret del PP, demanen la dimissió de Rita Barberà


Una falsa alerta de bomba ha activat les mesures extraordinàries de seguretat a l’aeroport Cointrin de Ginebra. L’avís l’ha fet una dona que volia evitar que el seu marit agafés l’avió, ha explicat la fiscalia de la ciutat. Sembla que la dona va trucar per telèfon ahir a la nit al servei de duanes suís per alertar que hi havia una persona amb una bomba al sector francès de l’aeroport, cosa que va portar el ministeri públic, la policia de Ginebra i les autoritats franceses a actuar, segons una nota de la fiscalia. Gràcies a la investigació, s’ha esbrinat el número des del qual s’havia fet la trucada, a Annency, a l’Alta Savoia. Les autoritats franceses han fet escorcollar el domicili, on una dona ha confessat haver fet la trucada per evitar que el marit marxés. Segons el diari Tribune de Genève, ja s’ha obert un procediment penal contra la dona a França i les autoritats judicials de tots dos països coordinen la continuació del procés. Mentrestant, s’ha ordenat d’aixecar les mesures addicionals de seguretat que s’havien pres des de primera hora del matí a l’aeroport. ‘L’aeroport torna a la situació anterior, és a dir, una presència policíaca reforçada a la plataforma aeroportuària, adient amb la situació internacional’, ha indicat la policia cantonal.

Summary: Una broma porta el caos a l’aeroport de Ginebra


Parlem amb Rubén Trenzano, director general de Política Lingüística i Gestió del Multilingüisme de la Generalitat Valenciana, sobre l’esborrany del decret de pluriligüisme que el govern valencià vol aprovar per posar fi al sistema educatiu actual, que ha afavorit l’ensenyament en castellà i ha segregat els alumnes segons la llengua. Trenzano, que quan va arribar al govern va ser criticat perquè era una persona pròxima a Escola Valenciana, ara ha de defensar un decret que ha rebut crítiques del sectors que més han reivindicat el català durant aquests anys. Diu que aquesta situació no l’incomoda, que des de dins les coses es veuen diferentment i que compta continuar treballant amb aquestes entitats, més que mai. L’entrevista desgrana els punts més polèmics del decret, però també parlem de la relació entre l’Acadèmia Valenciana de la Llengua i l’Institut d’Estudis Catalans, i explica que la Generalitat Valenciana col·laborarà amb l’Institut Ramon Llull creant lectorats de català en algunes universitats de l’estat espanyol. —Per què l’heu fet, el decret del plurilingüisme? —Perquè teníem molt clar que havíem de superar la situació de segregació en què s’ha viscut fins ara. En una mateixa escola hi ha dues línies, una amb els xiquets en valencià i una en castellà. Això crea guetos i fins i tot competitivitat entre els dos grups. Necessitàvem un nou marc normatiu, que assegurara el coneixement del valencià i l’anglès. Per fer-ho, hem sigut realistes, en el sentit que comptem amb el que comptem. És evident que al professorat no el tenim capacitat per a poder arrancar a tot el País Valencià, però el decret pretén que en un termini raonable de temps els centres se situen en el nivell més avançat, que són els nivells que tenen més presència del valencià, la llengua que ens interessa reequilibrar, i que també tenen més presència d’anglès. —Escola Valenciana i STEPV i CCOO demanen que el decret s’apliqui més ràpidament que no proposeu: en concret, demanen que el curs 2020-2021 ja s’hagi implantat totalment. —Els sindicats n’han fet una lectura errònia. És cert que hi ha un calendari però indica quina és la data màxima per a incorporar-se. Tots els ensenyaments hauran d’haver aplicat el decret en unes dates concretes: si no m’equivoque, infantil el 2017-2018, la formació professional el 2021-2022,… En aquest sentit, la conselleria ha incorporat un altre article que aplaudeix els centres que s’incorporen més prompte, sempre que compten amb tots els recursos necessaris. —També heu rebut crítiques perquè el decret desplega massa nivells. —S’ha fet un gra massa dels sis nivells. No n’hi ha sis, n’hi ha tres: bàsic, intermedi i avançat. Però passa que a educació primària hem decidit subdividir cadascú dels nivells en dos. En canvi, a secundària i batxillerat només hi ha tres nivells. Els centres hauran de triar a quin nivell s’adscriuen, però sempre a partir d’una taula d’homologació i equivalències que preveu el decret. Cap centre no podrà fer menys del que fa actualment, sinó que haurà de fer més. —Però el primer i segon nivells són d’una exigència tan mínima que és difícil que formin en el plurilingüisme. —Sí, aquests nivells són baixos. Només tenen una àrea que es vehicula en valencià. Però, fent una abstracció, crec que tan sols s’hi acolliran alguns centres de la zona castellanoparlant. En realitat, garanteix el que ara fan aquests centres. Però estic convençut que no voldran quedar-se en aquests nivells inicials. El procés per a anar avançant l’hem d’ajudar entre tots: els sindicats, les famílies… Els pobles voldran tenir els seus centres en nivells avançats i no en nivells bàsics. —Però un centre pot triar el nivell bàsic i quedar-s’hi? Això podria ser una manera de boicotar el català? —Cada xiquet quan acabe la primària, secundària o batxillerat ha de tenir un coneixement que ha d’equivaldre a un nivell concret. Per tant, si després de l’avaluació la conselleria observa que els seus alumnes no entren en aquest interval, l’administració els haurà d’advertir. —I no hi ha cap més mesura? —Ens interessa que el nombre més gran de centres estiga en el nivell avançat. Per això incentivem aquesta opció fent que els centres que l’agafen puguen oferir una certificació de valencià i anglès oficial als seus alumnes. La certificació del valencià es farà mitjançant la Junta Qualificadora i, pel que fa a l’anglès, es donaran certificats oficials equiparables a les escoles d’idiomes. Com diu el conseller, volem fer una política d’incentius i no d’imposicions. Amb les eines que ens proporcionarà el nou CEFIRE, que és un nou centre de formació del professorat, i amb una assessoria de plurilingüisme que s’estrenarà d’ací a poques setmanes, crec que hi ha elements per a fer pedagogia i convèncer les famílies, els equips directius, les comarques… que els seus centres no es poden quedar en els nivells inicials, sinó que convé que vagen progressant a nivells més avançats, en la mesura que el personal de l’escola i els mecanismes ho permeten. —Pot passar que en algunes poblacions o fins i tot comarques no hi hagi cap centre avançat? —Això ho haurem de veure quan es comence a aplicar el decret. A l’inici del 2017, els centres hauran de triar els nivells i l’administració haurà de vetlar perquè, en diferents poblacions i comarques, hi haja una oferta equilibrada perquè les famílies puguen triar i optar pels nivells que han de garantir que els seus fills siguen competents en els tres idiomes. —I la manca de recursos pot esdevenir una excusa per a aquells que no tinguin interès a adaptar-s’hi? —És cert que no comptem amb prou recursos perquè en un any o dos s’hi adapte tot el sistema educatiu, entre altres coses perquè el professorat no el tenim capacitat per a poder implantar el decret en dos anys i no només en valencià sinó en anglès. Hem de pensar que l’anterior govern ens va dir que tots els xiquets valencians es formarien en anglès i res més lluny de la realitat. Només hi ha un 3% de la plantilla que pot vehicular els coneixements en anglès, que tenen un certificat d’anglès, que no vol dir que després quan entren a l’aula ho puguen fer. La certificació d’anglès durant els últims anys ha estat una barra lliure. Anaves a una universitat privada o un centre concret d’un carrer concret i compraves un certificat d’anglès. Ens trobem amb un panorama que porta cap a una implantació progressiva. —També STEPV, CCOO i Escola Valenciana demanen que hi hagi una revisió del perfil lingüístic dels professors. —Evidentment tot està per revisar. Hem de demanar un perfil lingüístic i hem d’anar més enllà. I no només en valencià, sinó també en anglès. Ho hem de fer des de les oposicions. Que no entre ningú a l’administració pública que no tinga un perfil de coneixement del valencià. Amb la plantilla que tenim s’ha d’avançar. El decret és un paraigua i s’hauran de desplegar un seguit d’ordres que l’hauran d’acompanyar. Una de les més importants és un pla de xoc per al professorat que ha de permetre que els centres puguen anar més de pressa. —Les demandes més fortes significativament vénen del sud, de l’associació El Tempir. Diuen que es promociona el bilingüisme entre els valencianoparlants i el monolingüisme dels castellanoparlants. —Jo vaig estar aquesta setmana amb ells i vaig atendre totes les qüestions que em van plantejar. El sud ha estat el gran oblidat de les polítiques públiques i no només les culturals. La voluntat d’aquest govern és fer les coses bé i que generen fonament amb la menor crispació possible. Per fer-ho així hem de fer veure, també a les comarques del sud, que el valencià és la seua llengua, que és la llengua dels seus fills. Els pares han de saber que si els seus fills parlen la llengua dels veïns del costat els serà útil. Això ho hem de fer amb pedagogia i insistisc que no podem passar de zero a cent en dotze mesos. Ho hem de fer gradualment i amb fonaments ferms. Estic convençut que és un bon decret per al sud, que és fàcilment explicable i convidarà a fer que ningú no es quede a recer i que tots hagen d’avançar. Això ho hem de fer amb la gent del Tempir. —Són la gent que han mantingut la llengua tots aquests anys. —I tant, una de les millors campanyes que s’ha fet per promocionar la nostra llengua l’ha fet el Tempir. És aquella de ‘M’agrada el valencià’. Doncs hem de fer que la gent de Torrevella i Oriola diga quan isca de casa: ‘M’agrada el valencià.’ Hem de veure si aquesta frase la diran fermament si ho fem progressivament o fent una immersió que pot descol·locar aquella societat. No podem oblidar que el govern anterior ha estat un ferm defensor que les comarques castellanoparlants i valencianoparlants tingueren el menor contacte possible, per així tenir dues comunitats lingüístiques enfrontades. Res més lluny de la voluntat del nostre govern. La Direcció General de Política Lingüística oferirà subvencions als ajuntaments castellanoparlants perquè ells també s’han de dotar d’oficines per a promocionar la llengua que també és pròpia de tot el territori. Hem de fer veure als ajuntaments que aquesta llengua, que els governs anteriors els ha amagat, que els ha dit que no és cosa d’ells, és la seua llengua. I en aquest decret això queda molt clar, és el punt de partida en què ens podem sentir còmodes el màxim nombre de valencians. —Però el decret és encara en fase d’esborrany. S’hi podran incloure les modificacions que la societat proposa? —Ara ja s’hi van introduint modificacions que enriqueixen el decret. Sí que és cert que hi ha esmenes que són molt estructurals del decret i són més complicades d’atendre, però hi ha voluntat d’anar dialogant i avançant per veure de quina manera hi ha el màxim nombre de persones que ens podem sentir còmodes amb aquest decret. Venim de dues setmanes de negociacions amb meses sindicals, de pares… Aquesta setmana comença la tramitació per al debat en el Consell Escolar del País Valencià. —Sense RTVV i TV3 és possible la normalització lingüística? —Sense la televisió no podem fer normalització lingüística. Els valencians estem orfes de televisió pública pròpia i encara més d’uns mitjans de comunicació del mateix sistema lingüístic, com TV3 o Catalunya Ràdio, i per tant volem refer-ho tot. Sí que és cert que cal dotar-nos primer com a valencians d’una radiotelevisió pública valenciana, i pel que sé això serà realitat durant les setmanes vinents. Nosaltres treballem en aquesta direcció. Fa poc em vaig reunir amb els responsables de política lingüística de la Corporació Catalana de Radiotelevisió i també amb Núria Llorach, la presidenta. El diàleg va ser franc i de col·laboració. TV3 és una televisió que ho té pràcticament tot fet i aquells que comencem de 0 o 0,2, com nosaltres, hi hem de tenir un diàleg permanent. —El decret regula aquesta part social de la llengua? —El decret té una part social que regula fer convenis amb els mitjans de comunicació per a fer arribar la ràdio, la televisió, la premsa a l’aula. Amb la Corporació Catalana hem parlat per veure si podem fer continguts conjunts. Pensem en sèries infantils en anglès subtitulades o doblades al català que puguem treballar a l’aula amb materials didàctics. La televisió ha de ser un ens de comunicació però també educatiu, que no puga tornar a desaparèixer i ens quedem orfes. Aquesta nova radiotelevisió pública l’hem de fer imprescindible, a les escoles i per a aprendre a escriure i parlar en valencià. Aquesta part del decret ha passat un poc desapercebuda. —Al País Valencià el fracàs escolar és molt alt i l’educació plurilingüe té el risc d’afavorir els alumnes amb més recursos i empitjorar la situació dels més desfavorits. L’heu tingut en compte, aquest perill? —El fracàs escolar al País Valencià és brutal i va lligat a tot el moment de la bombolla immobiliària. Els nostres xiquets volien deixar els estudis i ser allò que veien i que ara fan cua als jutjats. Tot això ho hem de reconduir i no volem fer créixer el fracàs escolar, tot al contrari. La llengua no ha de ser cap obstacle per a assimilar continguts bàsics. I per això hem estudiat quines assignatures es poden fer en una llengua o una altra i els centres no podran triar en quina llengua vehiculen els continguts. —Per què no s’ha eliminat l’exempció d’estudiar en català a l’escola? —No podem dir a un pare que no pot fer l’exempció en les comarques castellanoparlants perquè ho regula la Llei d’Ús i Ensenyament del Valencià i també una llei orgànica de l’estat que és l’estatut d’autonomia. Un decret difícilment pot salvar això, però en canvi pot reduir les demandes d’exempció amb incentius, i proposem això. Un xiquet que no faça valencià no podrà tenir el certificat d’anglès, perquè no es pot certificar si no s’ha cursat en les tres llengües. També és més difícil que un pare demane que el seu fill no faça valencià quan fa educació física en aquesta llengua. Tenim previst de fer una campanya al sud –a Castelló i València l’exempció és anecdòtica–, perquè les famílies vegen que l’exempció no suma sinó que resta al seu fill. —El requisit lingüístic és la pedra a la sabata? —La realitat de l’administració és que un 70% de la plantilla té certificat el coneixement del valencià, però bàsicament el cent per cent treballa i viu en castellà. Per una altra banda hi ha la qüestió d’allò que es diu el requisit lingüístic i crec que se’n fa un gra massa. A mi, com a director general, si em diuen que és més important el requisit lingüístic o posar el focus perquè aquest 70% arranqui en valencià, tinc clar on hem de posar el focus perquè el més objectiu és que l’administració valenciana atenga en valencià i no es vulneren els drets lingüístics dels ciutadans. Tampoc no podem oblidar el 30% restant i li hem de dir que ha de ser competent en les dues llengües. Pel que fa al requisit haurem d’avançar però supera l’àmbit de les meues competències. Introduir la competència lingüística en les dues llengües oficials vol dir modificar la llei de la funció pública. És cert que en algun moment s’haurà d’introduir, però ara per a mi és prioritari dir-li a aquest (70%) que comence a parlar, a escriure, a atendre en valencià. Farem un pla d’acompanyament lingüístic als empleats públics per tal d’entrenar-los i ajudar-los. Aquesta és l’aposta, que es pot fer des de la direcció general, a banda que es puga fer que la llei de la funció pública exigesca la competència en les dues llengües. —Fa poc heu anunciat una col·laboració amb l’Institut Ramon Llull? —Les relacions amb l’Institut depassen el meu àmbit perquè qui s’hi ha de relacionar és Presidència de la Generalitat. Però com que l’Acadèmia Valenciana de la Llengua ja hi col·laborava amb tres lectorats –a Cambridge, a Torí i a Amiens–, hem vist que s’ha d’anar més enllà. La disposició del govern valencià és incrementar lectorats de català arreu del món. Com a valencians, hem fet la lectura que a l’estat espanyol són molt pocs els lectorats que hi ha i volem que, si Espanya diu que és un estat plurilingüe i plurinacional, ho fem efectiu. El 2017 volem col·laborar engegant nous lectorats a l’estat espanyol: a Sevilla, Granada… Prompte signarem un conveni entre la Conselleria d’Educació i l’Institut Ramon Llull, per a anar més enllà dels lectorats. Hem d’anar avançant en més àmbits, com el dels escriptors que formen part de la cultura. Si això obre la porta perquè altres elements del govern valencià vegen que fem coses, millor que millor, haurem posat la primera pedra. —Parlem de valencià, parlem de català… No hi ha el perill que de tant dir-ne valencià separem massa les dues llengües? —Estatutàriament, la nostra llengua es diu valencià però el diccionari de l’Acadèmia Valenciana de la Llengua diu que el català pren el nom de valencià en les fronteres valencianes. Fora del territori valencià, sense cap problema en diem ‘català’. Per a mi no és cap problema, puc dir un nom o un altre, que una notícia pose l’un o l’altre. M’agradaria que des de Catalunya és veiés això com un valor afegit, que això no restarà sinó que sumarà. Poder dir les coses amb noms diferents, evidentment sense caure mai en el parany de voler diferenciar, suma. En això s’hauran d’esforçar el IEC i l’AVL, que són els que més necessitem que es posen d’acord en aquestes coses. —Com les veieu, les relacions entre l’Institut d’Estudis Catalans i l’Acadèmia Valenciana de la Llengua? —En totes dues institucions hi ha membres compartits i s’han d’entendre conjuntament i han de reflexionar si s’han de posar a treballar i crear un espai on se senten còmodes d’igual a igual totes dues institucions. Jo he fet de facilitador perquè Teresa Cabré i Ramon Ferrer troben espais comuns de treball. Em consta que les relacions són cordials i hi ha contacte. L’única cosa que puc fer és aplaudir. Són institucions autònomes i són elles que han d’avançar. Nosaltres hem d’acompanyar-les. Tant Esther Franquesa, directora de Política Lingüística de Catalunya, com jo pensem que aquestes dues institucions han de treballar i teixir complicitats en bé de la llengua que compartim. —Us van criticar molt perquè éreu pròxim a Escola Valenciana i a STEPV i ara són aquestes institucions que us critiquen. Com ho viu tot això? —L’anàlisi que en faig és que quan ets fora ho veus d’una manera i a dins d’una altra. És cert que he estat una persona que ha tingut relació amb aquests sindicats i associacions cíviques que no fèiem res més que reclamar allò que és legítim, que és que la nostra llengua ocupara l’espai que li pertoca. L’única cosa diferent és que quan governes ho fas per a tots i tens uns paràmetres i uns elements a considerar que et fan replantejar allò que de fora no veus. Aquest govern té voluntat de romandre i fem polítiques perquè d’ací a quatre anys les puguem continuar aplicant. Això et fa optimitzar un poc el calendari. En tot cas els esforços per a explicar això són constants. No fem cap pas sense compartir-lo amb ells, per a saber quina és la millor manera, per a demanar-los que ens acompanyen. El paper que ells fan és molt important i el valorem. Així com els anteriors governs no valoraven el paper que feien aquestes entitats cíviques i sindicals, nosaltres volem que facen més i hi ha un paquet d’ajudes a les associacions cíviques que promocionen la cultura i la llengua perquè presenten projectes de tot allò que fins ara no podien fer. Ara és el moment de dotar-se de més infrastructura per a arribar a més població.

Summary: Rubén Trenzano: ‘El decret de plurilingüisme és un punt de partida’


ERC transita definitivament cap a una estratègia d’acumulació de forces per a construir la República. En aquesta nova etapa de priorització del diàleg, aprofitarà l’escletxa que ha obert el 10-N per negociar la investidura de Pedro Sánchez si el PSOE mou fitxa respecte d’Oriol Junqueras i es forma una taula que permeti d’abordar una solució del conflicte polític. Amb les negociacions congelades tot esperant un gest de l’advocacia general de l’estat espanyol per acatar la sentència del Tribunal de Justícia de la Unió Europea, ERC ha aprofitat el congrés nacional per a redoblar la pressió sobre el PSOE i exigir-li que posi fi a la repressió. Era un congrés plàcid internament i especialment anòmal per la realitat de tenir el president del partit a la presó i la secretària general a l’exili. Una situació organitzativa complicada que creuen que els legitima encara més a l’hora d’insistir a establir una negociació real amb Madrid que porti a la resolució del conflicte polític. Amb 558 vots en favor, 20 en contra i 19 en blanc el 28è congrés nacional ha aprovat una ponència política que consagra el tomb estratègic després de l’experiència de la tardor del 2017 i l’incardina amb l’herència del projecte de Junqueras per a convertir ERC en la força hegemònica de l’independentisme travessant les fronteres electorals, abans infranquejables, dels no convençuts. ERC s’ha reafirmat en la construcció de ‘majories àmplies’ per a avançar cap a la independència i prioritza la consecució d’un referèndum acordat. També ha deixat oberta la via unilateral sense esmentar-la explícitament: no descarta ‘qualsevol camí democràtic i pacífic’ per a assolir la independència, encara que no en sigui la prioritat estratègica. Possible investidura abans del 5 de gener L’aplicació de la sentència de Luxemburg i les negociacions amb el PSOE han capitalitzat els discursos polítics de Marta Rovira i Pere Aragonès, que han exigit al govern espanyol que aturi la repressió i negociï una amnistia per a establir un diàleg real, mentre Junqueras qualificava d’inevitable un altre referèndum. Fonts d’ERC han apuntat que, si el PSOE fa un gest amb la petició de l’advocacia de l’estat perquè s’acati el TJUE i s’acorda la formació d’una taula de diàleg entre els dos governs, el debat d’investidura es podria produir entre el 27 de desembre i el 4 de gener. Abans de la votació definitiva, ERC ha de convocar el consell nacional perquè ratifiqui l’hipotètic acord. ERC alerta el PSOE que no hi haurà diàleg amb repressió En tot cas, l’exigència és clara: només es pot obrir una nova etapa després de les eleccions del 10-N ‘si la política desplaça la repressió’. Precisament avui la vice-presidenta del govern espanyol en funcions, Carmen Calvo, ha assenyalat que el Tribunal Suprem ha d’acatar el pronunciament del TJUE. ‘Sigui quina sigui la sentència, també aquesta sentència obliga el nostre Tribunal Suprem’, ha al·legat. La secretària general d’ERC, Marta Rovira, intervé per videoconferència al congrés d’ERC. Fotografia: Albert Salamé La via unilateral, oberta El títol de la ponència política aprovada en resumeix l’essència: ‘Enfortim-nos per tornar-hi; enfortim-nos per guanyar.’ ERC es decanta definitivament per la via negociada i l’eixamplament de la majoria independentista, combinades amb un procés per a reforçar les legitimitats internes i externes de l’independentisme. Tanmateix, preveu la possibilitat de convocar un referèndum sense l’acord amb l’estat espanyol i no descarta la via unilateral, car deixa oberta la possibilitat d’aconseguir la independència per ‘qualsevol camí democràtic i pacífic’. ERC assumeix que serà la correlació de forces amb l’estat espanyol que portarà l’independentisme a avançar per una via o una altra. Per això, després d’haver afirmat que mai no renunciaran als drets establerts per la legalitat internacional, fixen que ‘caldrà estar atents a possibles nous escenaris que permeti de transitar cap a la independència’. La direcció del partit va incorporar aquesta fórmula en el procés de negociació de les esmenes presentades per la militància, i ha arribat al congrés sense grans esculls oberts i amb l’executiva renovada el setembre, quan van elegir Pere Aragonès com a coordinador nacional i Marta Vilalta com a secretària general adjunta, exercint de dirigents mirall de Junqueras i Rovira. El text estratègic ha arribat al congrés només amb quatre esmenes vives de les 475 registrades, i han estat refusades per una àmplia majoria. Una, presentada pels crítics del Col·lectiu Primer d’Octubre, insistia en la via unilateral sense citar-la, i proposava d’explorar ‘totes les vies democràticament possibles’. Una segona usava la mateixa expressió i proposava una limitació temporal per a la via pactada. Una tercera parlava de l’espoliació fiscal de Catalunya, el País Valencià, les Illes i la Catalunya Nord, i una quarta defensava que ERC fes costat a iniciatives que avancin en la creació de diverses Repúbliques a la península Ibèrica, com ara un referèndum que permetés de dissoldre la monarquia. Tanmateix, no n’hi ha cap que s’hagi aprovat. ERC no descarta la via unilateral en l’estratègia d’acumulació de forces El document estratègic aprovat perfila tres camins per a aconseguir un referèndum d’independència. El primer, la via pactada amb l’estat espanyol, que admet que és molt complicada en vista de les ‘negatives reiterades’. El segon és una votació forçada a partir de la desobediència civil i mecanismes de lluita no violenta alhora que es guanya suport electoral i s’enforteixen les institucions catalanes. El tercer seria una nova convocatòria sense acord amb l’estat espanyol i, si és possible, amb ‘complicitats internacionals’. ERC també ha aprovat una reforma dels estatuts. De les vuit esmenes que havien arribat vives al congrés, set han estat tombades i una retirada. El canvi més rellevant és que s’estableix una clàusula pensada per a Junqueras i Rovira que els exclou de la limitació de dotze anys de mandat per a exercir els càrrecs. La reforma preveu que el termini se suspengui en cas que no hagin pogut ‘desenvolupar plenament les seves funcions per causes alienes a la seva voluntat i a l’organització’.

Summary: ERC posa el PSOE entre Luxemburg i la paret


Un total de 342 periodistes de 70 mitjans de comunicació s’han acreditat per cobrir el judici a l’ex-president de la Generalitat Artur Mas, l’ex-vicepresidenta Joana Ortega i l’ex-consellera Irene Rigau per la consulta del 9-N al Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC). Segons ha informat el TSJC, el judici començarà el dilluns 6 de febrer a les 9 hores i es preveu que aquell mateix dia els tres polítics declarin com a acusats per la celebració de la consulta sobre la independència de Catalunya malgrat la suspensió del Tribunal Constitucional. Mas, com a autor material, i Ortega i Rigau, com a cooperadores necessàries, estan acusats d’un delicte de desobediència greu i un altre de prevaricació administrativa, pels quals s’enfronten a penes d’inhabilitació.

Summary: Més de 300 periodistes cobriran el judici a Mas, Ortega i Rigau pel 9-N


La batllessa de Barcelona, Ada Colau, ha activat la qüestió de confiança com a últim intent per poder tirar endavant el pressupost de 2018 a la ciutat. Aquest és el segon any consecutiu que Colau utilitza aquest mecanisme per aprovar els comptes, després de no aconseguir els suports necessaris al ple de la setmana passada. Durant el ple d’avui, tots els grups de l’oposició han girat l’esquena a la batllessa i li han recriminant manca de diàleg. En la votació, Colau només ha aconseguit el suport dels onze regidors de Barcelona en Comú, els altres trenta han estat contraris. Ara s’obre un període de trenta dies perquè l’oposició pugui presentar una moció de censura i formi un govern alternatiu. En cas que això no passi, com sembla que serà, els pressupostos quedaran aprovats de forma automàtica.

Summary: L’oposició gira l’esquena a Colau i perd la qüestió de confiança


Òmnium Cultural ha denunciat a les Nacions Unides la ‘impunitat policíaca per la violència de l’1-O’. Des de Ginebra, l’entitat ha reclamat una ‘investigació efectiva’ de l’actuació policíaca de l’1-O perquè ‘dos anys i mig després de la celebració del referèndum els responsables de les càrregues indiscriminades gaudeixen de total impunitat’. En el marc de la sessió plenària del Consell de Drets Humans, com a membre de la Xarxa Europea per la Igualtat Lingüística, Òmnium ha presentat un informe que denuncia que l’estat espanyol ‘incompleix’ Convenció contra la Tortura de les Nacions Unides. En l’informe, l’entitat demana una ‘investigació ràpida i efectiva’ de l’actuació policial de l’1-O per ‘castigar tots aquells que van perpetrar, ordenar o tolerar la brutalitat policial’. El text assegura que ‘les autoritats espanyoles han violat la seva obligació de portar a terme una investigació efectiva d’ofici per identificar i castigar els autors’. El text també reclama ‘suspendre de les seves funcions tots els oficials i comandants sospitosos i, si són condemnats, que se’ls expulsi de manera immediata de les forces de seguretat’. Finalment, també reclama ‘d’anul·lar i retirar totes les medalles, bonificacions i promocions atorgades des del govern espanyol als policies que van exercir directament la violència sobre la ciutadania’.

Summary: Òmnium demana a l’ONU d’investigar la ‘impunitat policíaca per la violència de l’1-O’


Una representació dels observadors internacionals que segueixen el judici contra el procés al Tribunal Suprem espanyol es reunirà demà amb la fiscalia general de l’estat a Madrid. Aquesta reunió arriba arran de la petició que la iniciativa que coordina la tasca dels observadors, International Trial Watch, va fer a la fiscalia per a poder conèixer de primera mà el posicionament de cadascuna de les parts que hi ha implicades en aquest judici. Els observadors que participaran en la reunió són el catedràtic de dret processal a la Universitat del País Basc Iñaki Esparza i l’advocada islandesa Katrín Oddsdottir, advocada en drets humans que va participar en la redacció de la nova constitució d’Islàndia. Tots dos són avui dins la sala de vistes del Tribunal Suprem, i és previst que s’hi incorporin també Jean François Blanc, fundador i president de l’Institut de Drets Humans del Col·legi d’Advocats de Pau (Occitània) i Isabelle Casau, advocada en l’Ordre dels Advocats de Pau. La reunió de demà arriba quan fa ben poc que s’ha conegut una nova decisió polèmica de la fiscalia en relació amb la persecució judicial de l’independentisme, quan ha demanat d’investigar deu votants de l’nstitut Pau Claris de Barcelona, acusant-los dels delictes de resistència i desobediència greu als agents de l’autoritat perquè consideren que tenien una ‘voluntat rebel’. La fiscalia és la principal part de l’acusació en el judici al Tribunal Suprem contra els presos polítics. Els observadors internacionals alerten que el testimoni de Baena evidencia un procés polític

Summary: Els observadors internacionals al Suprem es reuniran demà amb la fiscalia


L’Organització Mundial de la Salut (OMS) veu amb bons ulls el vet als cotxes més contaminants a Barcelona. Així ho assenyala en una entrevista amb l’ACN Nathalie Roebber, coordinadora de qualitat de l’aire i salut urbana de l’OMS, que apunta que el trànsit és un dels contribuents ‘clau’ en embrutar l’aire. Segons l’experta, abordar la contaminació és abordar la salut dels ciutadans i és per això que considera que el paper dels ajuntaments és ‘molt important’. Decisions com ara la planificació urbana o la introducció de noves taxes poden tenir un impacte, explica, i per això parla dels batlles i les batllesses com ‘petits ministres de salut’. ‘A les ciutats el que és important és tenir clar quines són les principals fonts per trobar les intervencions apropiades però per descomptat el trànsit és un factor clau’, afegeix. En aquest sentit, Roebber diu que les mesures han de triar-se en relació al context ‘local’ de cada municipi, per exemple, fixant-se en aspectes com ara com està construïda la ciutat o quin és el nivell de població. Per tant, conclou, no hi ha una única mesura que sigui la bona sinó que la solució és una combinació de mesures adaptades a la ciutat. Així, veu amb bons ulls idees com ara el peatge de congestió —al qual Generalitat, AMB i Ajuntament de Barcelona han obert la porta recentment— perquè els vehicles que vulguin accedir al centre de la ciutat hagin de pagar una taxa però diu que n’hi ha diverses com ara incentivar l’ús de la bicicleta. ‘Són mesures que han de ser implementades de forma conjunta’, insisteix. ‘El missatge és que si abordes la contaminació de l’aire el que estàs fent abordar la salut, per tant, augmentes el benestar de la població i moltes altres coses que van de la mà’, explica. Com a model de referència cita l’exemple dels països nòrdics, que han muntat infraestructures per facilitat la circulació amb bicicleta així com els espais peatonals, incentivant el canvi del cotxe per l’activitat física. ‘Així, d’una banda redueixes l’ús dels cotxes i per tant redueixes la contaminació i, alhora, amb l’increment de l’activitat física redueixes l’obesitat i la prevalença d’altres malalties no transmissibles’, conclou. Nathalie Roebber ha participat aquest dimarts en un acte a Brussel·les organitzat per la Fundació Naturgy, en la qual també hi ha intervingut la Comissió Europea. Durant l’acte, el director general de la direcció de Medi Ambient de l’executiu comunitari, Daniel Calleja, ha destacat que els estàndards de la qualitat de l’aire a Europa han millorat en les últimes dècades gràcies als ‘esforços’ a nivell local, regional, nacional, europeu i empresarial però ha remarcat que seguir ‘netejant’ l’aire és encara ‘urgent’. ‘Encara s’ha de fer molt perquè els estàndards de qualitat de l’aire no s’han assolit en moltes zones urbanes’, ha afirmat. Al seu torn, Maria Eugenia Coronado, directora de la Fundació Naturgy, assegura en declaracions a l’ACN que la contaminació de l’aire aportarà ‘molts problemes’ si no s’assumeix ‘amb responsabilitat’ en una cultura que va ‘des dels ciutadans’ fins a les empreses i l’administració pública. Segons Coronado, s’ha de buscar la millor relació ‘benefici-cost’ per obtenir una energia ‘més neta’ i opcions de combustible que siguin viables i ‘més nets’ per al planeta. ‘Tenir plans per a la ciutat, alternatives de transport, tots els ajuntaments en general van caminant cap a això’, diu, demanant treballar ‘en equip’ amb l’administració i la ciutadania. Riscos per a la salut L’experta de l’OMS afirma que el 23% de la càrrega de malalties és a causa de factors de risc mediambientals i situa la qualitat de l’aire com un dels majors ‘determinants’ ambientals per a la salut, en particular a les zones urbanes. L’organització estima que la contaminació ambiental està associada a malalties cardiovasculars i respiratòries i càncer arran de l’exposició a partícules de l’aire. Es calcula que la contaminació de l’aire causa més de 4 milions de morts prematures l’any arreu del món. A Barcelona, la font principal de contaminació atmosfèrica és el trànsit motoritzat, segons l’Agència de Salut Pública de la ciutat. L’informe de qualitat de l’aire del 2017 mostra que es continuen superant els nivells de referència de l’OMS per als contaminants NO2, PM10, PM2,5, benzè, ozó i benzo(a)pirè. Advertències de Brussel·les La Comissio Europea manté un procediment d’infracció obert a Espanya perquè l’Estat continua superant els valors límit de diòxid de nitrògen (NO2) permesos segons la directiva europea. Tot i l’incompliment “constant” dels límits de contaminació atmosfèrica que recull la normativa europea sobre qualitat de l’aire, l’any passat l’executiu comunitari va descartar enviar Espanya al Tribunal de Justícia de la Unió Europea (TJUE) per la contaminació de l’aire que hi ha principalment en les àrees urbanes de Barcelona i Madrid. La legislació de la UE sobre la qualitat de l’aire ambient, que recull la Directiva 2008/50/CE estableix valors límit pels contaminants atmosfèrics nocius i, en particular, el diòxid de nitrògen. Si se superen aquests valors, els estats membres tenen l’obligació d’adoptar i executar plans de qualitat de l’aire que estableixin mesures adequades per posar-hi fi el més aviat possible.

Summary: L’OMS veu amb bons ulls el vet de Barcelona als cotxes més contaminants


El parlament ha començat a debatre la futura aprovació d’una llei per a protegir els alertadors de corrupció. La ple ha fet aquest matí el primer debat de la norma, promoguda Xnet i presentada en forma de proposició de llei amb l’aval conjunt de JxCat, ERC, el PSC, CeC i la CUP. La iniciativa es tramitarà en paral·lel a una altra llei presentada per C’s que circumscriu la protecció als treballadors públics, i que per això ha estat qualificada com a insuficient per la resta de grups. Segons Xnet, un 70% dels casos de corrupció no els destapen les institucions encarregades de fer-ho sinó persones que, sovint, pateixen represàlies i persecucions. La llei vol ara protegir-los, després que el final precipitat de l’anterior legislatura va blocar l’intent que se’n va fer d’impulsar-la. La proposta promoguda per Xnet estableix mesures per a protegir les persones que revelin informacions sobre ‘actuacions il·lícites o males pràctiques’ que afectin l’interès general dins de l’àmbit de l’administració de la Generalitat i els ens locals, a més de les empreses i entitats que operen a Catalunya. També fixa com han de ser els canals per tramitar les denúncies. N’han de tenir l’administració, empreses i entitats, i l’Oficina Antifrau de Catalunya (OAC) té la responsabilitat de vetllar perquè siguin segurs i es compleixin els requisits per a protegir els alertadors. La llei afecta tots els organismes i ens públics, les societats amb participació majoritària o vinculada, les universitats i els ens que en depenen, les persones físiques o jurídiques que exerceixen funcions o serveis públics, o que presten serveis d’interès general o universal. També obliga els partits polítics, els sindicats i les organitzacions empresarials, i les entitats privades que rebin subvencions públiques elevades, a més de les societats privades amb un volum de negoci igual o superior a dos milions d’euros que operen a Catalunya. L’objectiu: evitar represàlies, protegir l’anonimat i prioritzar l’interès general Què és un alertador? Una persona que trasllada a tercers una informació que creu fiable i que permet sospitar amb fonament sobre una possible perpetració d’irregularitats o delictes que perjudiquin l’interès general, i que ho fa a través d’una denúncia administrativa, davant de l’autoritat judicial o el ministeri fiscal, o usant un canal de recepció d’alertes. Els alertadors no poden actuar a canvi d’una remuneració econòmica o patrimonial. La resta de motivacions que els porti a moure’s són irrellevants, segons la llei, i per tant se’ls garanteix la protecció. El facilitador és la persona física o jurídica que ajuda l’alertador a revelar o fer pública la informació. La iniciativa estableix que la manipulació de dades protegides per la normativa de protecció de dades de caràcter personal no és un obstacle. Es considera que el dret a la informació preval en cas que es facin públiques dades rellevants directament implicades amb les actuacions il·lícites i denunciades, sempre que s’ometin dades privades que no aportin cap valor informatiu. El mateix passa amb informacions que estiguin sota a llei de protecció de la propietat intel·lectual i patents. En el cas de la informació catalogada com a seguretat pública, secrets oficials o informació classificada, es podrà comunicar i rebre però no es podrà divulgar públicament de manera indiscriminada. En qualsevol cas, s’haurà d’evitar posar en perill la seguretat pública. Ara bé, quan es tracti d’amenaces urgents o greus a la salut pública, la seguretat i el medi ambient, la divulgació es considerarà justificada. La llei avalada per cinc grups parlamentaris garanteix la preservació de l’anonimat i la confidencialitat dels alertadors. Només l’alertador podrà decidir si renuncia a l’anonimat en qualsevol moment del procediment. Rebran protecció oficial quan denunciïn que s’amenaça la seva integritat física o els seus béns com a conseqüència de la informació revelada. També es protegiran els seus cònjuges i familiars més propers. Se’ls aplicaran les mesures de protecció preventiva regulada en la llei de protecció a testimonis i pèrits en causes criminals. Mentre es tramiti el cas, els alertadors tenen el dret a ser informats sobre l’estat i els resultats de la investigació, encara que ho hagin denunciat de manera anònima, amb l’excepció de la informació que pugui posar en perill la investigació. També tindran dret a ser assessorats jurídicament. Si no disposen de recursos econòmics, podran sol·licitar un advocat d’ofici, i els col·legis d’advocats hauran d’adoptar les mesures necessàries perquè puguin ser designats amb urgència. Si l’alertador és demandat o investigat en processos vinculats a la seva denúncia, la Generalitat haurà de posar els seus serveis jurídics a disposició d’aquestes persones. La norma també garanteix la indemnitat laboral als alertadors, i declara nul·la de ple dret qualsevol clàusula contractual que prohibeixi la revelació d’alertes. Si pateix danys i prejudicis, l’alertador haurà de ser compensat per la institució o entitat privada en qüestió. Els funcionaris i treballadors de l’administració, a més, no podran ser sancionats ni represaliats amb la pèrdua de la seva condició de funcionari, ni amb cap trasllat, reducció de salari o devaluació a un lloc de treball de menor remuneració. Quan l’alertador treballi en una empresa privada, tampoc no pot ser castigat per cap membre de l’empresa i tindrà dret a recórrer als tribunals d’acord amb l’estatut dels treballadors i els convenis col·lectius. La Generalitat haurà d’obrir ajuts temporals, inferiors a un any, per als treballadors per compte propi que hagin de deixar de treballar per necessitats de protecció. Canals de recepció d’alertes Les empreses i organitzacions de més de 50 treballadors, amb un volum de negoci de més de 10 milions d’euros, els municipis amb més de 10.000 habitants i les persones que operin en l’àmbit de serveis financers o vulnerables al blanqueig de diners, hauran de disposar d’un canal intern de recepció d’alertes anònimes i segures, i hauran de fer arribar la informació revelada a les institucions competents perquè s’investigui. L’Oficina Antifrau també ha de tenir un canal de recepció d’alertes. L’OAC concedirà la condició d’alertador a les persones que ho sol·licitin i compleixin els requisits de la llei, informarà les autoritats de cada cas i vetllarà per la informació dels fets. També haurà de preocupar-se per la protecció dels alertadors. Quan la denúncia pugui implicar l’existència d’un delicte, l’òrgan que hagi rebut la informació haurà de transmetre-la a les autoritats judicials o el ministeri fiscal. Quan es tracti d’infraccions imputables al servei de les administracions, seran competents per resoldre els expedients disciplinaris que correspongui. Tota la resta de casos hauran de ser instruïts per l’OAC. Sancions contra les vulneracions La llei inclou sancions. Es considera molt greu que es vulneri l’anonimat i la seguretat dels alertadors o les represàlies irreversibles que s’emprenguin contra els alertadors o facilitadors. També es multa la transmissió d’informacions falses si s’acredita que l’aertador en coneixia la falsedat. La proposta qualifica les infraccions en una escala de sancions. Les molts greus es podran castigar amb una multa de 100.001 a 300.000 euros. Les greus, amb una multa de 10.001 a 100.000 euros, i les lleus amb una multa de 10.000 euros. El PP ha estat l’únic partit que no ha firmat cap de les dues lleis. ‘Per què no hi és el PP? Perquè no van passar la signatura’, ha lamentat el diputat popular Santi Rodríguez. Segons el PP, la llei promoguda per Xnet és ‘força completa i pot ser realment útil’, mentre que la de C’s és ‘més voluntariosa que pràctica’. Com que cap grup ha presentat esmenes a la totalitat a cap de les dues propostes, no s’ha fet cap votació al ple i passaran a tramitar-se directament en comissió. ‘Estem en un context de repressió’, ha advertit JxCat. Durant el debat, la diputada Gemma Geis ha apuntat que, en un context com l’actual, les denúncies anònimes poden generar d’anys i ha defensat la necessitat que es regulin mecanismes per garantir que s’actua amb bona fe, i que no hi hagi abusos ni persecució. El diputat d’ERC Gerard Gómez del Moral ha subratllat la importància que Catalunya hagi estat pionera amb la creació de l’Oficina Antifrau fa deu anys, i amb l’impuls de comissions d’investigació específiques al parlament. Susana Segovia, en representació dels comuns, ha criticat que C’s menysté el paper dels ciutadans com a alertadors en la seva proposició de llei. Nacho Martín Blanco, de C’s, creu que les dues lleis poden ser compatibles. El diputat de C’s ha carregat contra el procés independentista i contra el ‘patrimonialisme institucional’ amb què, segons ha dit, el nacionalisme ha governat una Catalunya apoderada per una llei del silenci. Jordi Terrades, del PSC, ha demanat al grup d’Inés Arrimadas que separi el debat de la llei de la situació política. ‘Que C’s compari l’independentisme i la corrupció i ho posi en el mateix sac no ho podem acceptar’, ha sentenciat també la diputada de la CUP Maria Sirvent. Per la CUP, hi ha corrupció a tot arreu per part de rics que s’enriqueixen a costa de la classe treballadora. Simona Levi, fundadora d’Xnet i activista, ha seguit el debat des de la tribuna de convidats.

Summary: El parlament encarrila la llei de protecció dels alertadors de la corrupció


Reunió al més alt nivell. La polèmica que dimecres va enfrontar JxCat i ERC al parlament a propòsit de l’aplicació de la suspensió de diputats decretada pel jutge Pablo Llarena va obligar el president de la Generalitat, Quim Torra, i el vice-president, Pere Aragonès, de dinar plegats per abordar la qüestió i intentar rebaixar la tensió entre tots dos socis. Segons fonts coneixedores de la trobada, amb la conversa que van mantenir, Torra i Aragonès donen per tancat l’episodi, la situació s’entén reconduïda, i han donat ordres als equips de JxCat i ERC perquè aprofitin les setmanes que vénen i l’estiu per reconstruir les relacions abans que no torni a començar el curs polític. Al dinar, Torra i Aragonès van pactar de millorar la coordinació entre els dos partits, al parlament, al govern i a la presidència de la Generalitat, per evitar que polèmiques com la de l’aplicació de la interlocutòria de Llarena tornin a passar, si més no, en públic. Ultra això, es van comprometre a acordar amb ets i uts tot allò que calgui abans de prendre cap decisió i a augmentar i millorar la comunicació interna. Així, un cop tancada la polèmica, JxCat i ERC treballaran també dins del govern per tal d’aconseguir una solució que considerin bona per a tothom i que permeti un acord sobre la resolució de Llarena. Per tant, de moment la tensió ha estat rebaixada i les converses continuaran, però a hores d’ara no hi ha cap acord sobre la suspensió que va causar el desacord entre els independentistes.

Summary: Torra i Aragonès es reuneixen per millorar la coordinació entre JxCat i ERC


«Totes les substàncies són verins; no existeix cap que no ho sigui. La dosi diferencia un verí d’una medicina», escriu Paracels. Un verí és qualsevol substància tòxica que provoca malaltia, lesions o la mort en un ésser viu que ha estat en contacte amb ella. Un verí que prové o és sintetitzat per un microorganisme rep el nom de toxina. Se sap que els microorganismes sintetitzen toxines per adquirir aliment, defensar-se contra la predació, o envair hostes potencials. El més probable, però, és que també tinguin altres funcions desconegudes importants per a la fisiologia de l’organisme productor. És evident que les toxines bacterianes van evolucionar molt abans de l’aparició dels organismes eucariòtics multicel·lulars, que constitueixen actualment la principal diana d’acció d’aquestes toxines. Els humans han utilitzat verins i toxines amb diferents finalitats, com ara caçar i defensar el territori (per exemple, amb puntes de fletxa impregnades amb curare, substància extreta de diverses espècies de la planta Strychnos toxifera), o eliminar gent d’importància pública, com ara Sòcrates (amb cicuta, la planta Conium maculatum) o Napoleó (amb arsènic). No obstant això, en alguns casos les toxines s’han utilitzat també per al tractament de malalties. Per exemple, el curare s’ha utilitzat per tractar convulsions i espasmes, ja que bloqueja la conducció nerviosa motora per inhibició de la captació d’acetilcolina en les plaques neurotransmissores. Llig l’article sencer en la web de Mètode Carles Puche, Ricard Guerrero, Mercè Berlanga. Què és Mètode?

Summary: Botulina: un verí que cura