L’espai polític dels comuns viu en tensió, perquè s’acosta la data fundacional del nou partit, ‘la confluència’, tal com l’anomenen. I les posicions entre els dos actors principals d’aquesta escena, Podem i En Comú, sobre com s’ha de construir són allunyades. El diputat de Catalunya Sí que es Pot Joan Giner és membre de la direcció de Podem Catalunya, que encapçala Albano-Dante Fachin, i defensa en aquesta entrevista la necessitat d’obrir a tots els inscrits de Podem el procés de votació de la direcció i l’ideari de la nova formació. I tot això passa quan el procés independentista entra en una fase decisiva, de confrontació amb l’estat. Quina posició hi ha de tenir Podem? —Què us sembla la sentència del judici al 9-N? —Que es condemni una persona per haver posat urnes, sigui qui sigui, és un error. Diu molt poc del paper de la justícia espanyola i del del PP. Si hem de jutjar algú, jutgem-lo per la corrupció política; tenim el cas Palau, el cas Gürtel… —Veig que a Podem critiqueu la sentència i alhora poseu en relleu la responsabilitat que podria tenir Mas i CDC en el cas Palau. Per què ho barregeu? —Es posa sobre la taula un dels punts que més preocupa la gent, que és la corrupció. No hem d’oblidar-ho. Nosaltres diem que no es pot condemnar ningú, sigui qui sigui, perquè doni la veu a la gent, i a més en un procés participatiu. Però no passem per alt que fa quatre anys el PP governava amb Convergència a Catalunya i que molts hem viscut l’època del peix al cove que es pactava al Majestic. I em pregunto si tot això no és una lluita d’elits, entre l’espanyola i l’antiga elit catalana. —Veieu la sentència com el resultat d’una pugna d’elits? —És que el moment en què es trenca l’aliança entre PP i CDC és quan comencen a sortir els draps bruts de tothom. I moltes vegades fa l’efecte que hi ha una lluita d’elits. El trencament del peix al cove va tenir danys col·laterals tant al PP com a CDC, i el cas Pujol n’és un. —Els draps bruts més aviat surten quan CDC vira cap a l’independentisme. —És la societat que dóna un missatge després de la fallida de l’estatut, i d’haver demanat el referèndum tres mil cops. És la societat que surt al carrer i obliga a canviar el panorama polític de tot l’arc català. Convergència es va trobar obligada a canviar per supervivència política. Però recordem que el 2010 això no era així i que qui hi havia al costat d’Artur Mas era Alícia Sánchez-Camacho. —Vau votar el 9-N, oi? —Sí. —Vau votar sí-sí? — Això no ho he dit, encara. —I no ho direu ara? —Bé… va ser un vot de protesta. —Com el sí-sí d’en Lluís Rabell, que diu que també va ser de protesta? —Vot de protesta. —I vau sentir que la sentència també us tocava a vosaltres? —En part, sí. Perquè el 9-N va ser un exercici democràtic, una demostració de força per a dir que volíem votar. Jo vaig votar i vaig animar tothom que hi participés. Si no podem fer ni un procés participatiu! Però per sort veiem que a l’estat espanyol ja comencen a canviar aquest discurs… L’altre dia escoltava Pedro Sánchez parlant de l’Espanya plurinacional i pensava: ei, que si guanya el PSOE la cosa pot canviar. —Voleu dir que té credibilitat Pedro Sánchez sobre l’Espanya plurinacional, si fa quatre dies negava absolutament el dret de decidir de Catalunya? —El 2012 el PSC defensava el dret de decidir, el 2016 Núria Parlon va arribar a dir que es podia arribar a parlar del dret de decidir, hi ha sectors dins del PSC que parlen de fer una consulta… —El PSC s’ha anat alineant amb l’unionisme pur que representen PP i Ciutadans. —Això és com s’escenifica al parlament. Però quan veuen a les enquestes que un 80% vol el referèndum, al PSC li deuen tremolar les cames. El PSC en aquest tema ha d’aclarir les posicions. I a l’estat espanyol hi acabarà havent una recomposició de les majories. Ja veurem com afecta el PSOE l’onada que afecta la socialdemocràcia europea, que va de baixada i que només troba la solució en Corbyn, en Hamon… Això passa a Europa, i a Catalunya cometem l’error de mirar a curt termini. —Quines conseqüències polítiques pot tenir la sentència del 9-N sobre el referèndum? —És que un referèndum real depèn de les conseqüències efectives que tingui, que hi participi el 80% de la població i que l’endemà hi hagi el reconeixement internacional. Si no, ens trobarem un altre procés participatiu en què l’endemà no passarà res. I això no dependrà de cap sentència ni de cap jutjat. —Que la gent se senti interpel·lada a participar en el referèndum també depèn del discurs dels partits, i de vosaltres també. —No únicament. Si el 9-N haguessin votat quatre milions de persones el missatge hauria estat més potent. Si l’estratègia és donar un missatge a la comunitat internacional que aquí tothom vol decidir… Però si l’endemà d’aquest procés, en què hagi votat el 30% de la gent, ningú no el reconeix internacionalment, què fem? Si no passa res, per al moviment sobiranista serà una victòria? Ara, si el govern diu que el convoquem i el fem, jo personalment aniré a votar, i amb tota l’alegria del món, i intentaré portar-hi els meus amics. —Personalment hi anireu, però Catalunya Sí que es Pot i Podem què faran? —Tindrem el debat quan toqui. Però no s’ha proposat el referèndum encara. Entenem que el referèndum s’ha de fer amb garanties. Si el govern proposa un procés participatiu, depèn de com ja ho veurem. Hem de valorar-ho sobre una proposta concreta. —En dieu procés participatiu… —Doncs diguem-ne procés democràtic. Però si l’endemà del referèndum no passa res… —Dieu que l’endemà del referèndum ‘passi alguna cosa’. Què ha de passar? —Que hi hagi capacitat d’acatar el mandat sobre la pregunta que es formuli. És que encara no hi ha pregunta, ni sabem com serà. Jo ara mateix tinc certs dubtes que aquesta estratègia sigui útil. Imaginem-nos que hi ha un procés democràtic de votació i hi va menys gent que el 9-N. Què passaria? Avançaríem? —Penseu que seria així? —No ho sé. —O sigui, que creieu que hi ha d’haver un canvi de majories polítiques a l’estat perquè es pugui acordar un referèndum a Catalunya. Això passarà mai? —Ara mateix veiem que al món això es produeix. Veiem que els conservadors britànics permeten un i dos referèndums a Escòcia. Per desgràcia, aquí el PP es tanca en banda… —I el PSOE. —I el PSOE també. Però sí que és cert que a l’estat espanyol en un període molt curt de temps hem passat de menys d’un milió de votants pel dret de decidir a gairebé sis. Cal no tenir una visió tan de curt termini. L’error que ha comès el govern ha estat de no saber ampliar aquesta base social de la gent sobiranista que vol un canvi. —Però s’ha fet el Pacte pel Referèndum, i el govern ha posat l’accent justament en el referèndum. —Sí, és un bon punt, però després no veiem que hi hagi passos que vagin en aquest sentit. Es fa el Pacte pel Referèndum que avala la nostra posició, però quins avenços hi ha? Caldria acumular forces i anar a cercar suports a Europa. Si pensem en la sortida de l’atzucac, en tres mesos no la trobarem. I no sé si és una bona estratègia l’altre referèndum, el d’un procés democràtic… Però esperem que ho posin negre sobre blanc. Ni tan sols sabem què diu la llei de transitorietat. Quan tinguem la proposta, la valorarem. Però jo ara tinc dubtes que sigui una bona estratègia. —Però quina és la viabilitat d’un canvi de majories a Espanya? Al final això implica haver de confiar en el PSOE… —O hi ha un canvi de línia política dins del PSOE o li arribarà l’embat d’Europa i desapareixerà políticament. Pedro Sánchez és un símptoma. Igual que Corbyn també va ser un símptoma, votant tres-centes vegades en contra del seu partit a la cambra dels comuns. —Heu comparat Pedro Sánchez amb Corbyn… —Dic que és el símptoma. Quan Sánchez diu Espanya plurinacional i té aquest canvi de discurs tan fort, que pot ser més o menys creïble, és el símptoma. Potser ha perdut credibilitat, però hi pot haver líders de la socialdemocràcia que vulguin salvar aquest espai per l’esquerra. La correlació de forces a l’estat espanyol pot canviar molt. —Però això és molt hipotètic i a llarg termini, i el procés polític a Catalunya s’ha de poder resoldre abans. —És una anàlisi de les variables de com pot canviar el panorama polític. I ara què fem? De vegades abusem de l’ara, i en tot cas qui té la responsabilitat és el govern i ha de fer una proposta. —Podem hauria de ser la referència del no a la independència en un referèndum? —Jo crec que no. Podem ha de ser el referent del dret de decidir i de la participació. Tant a Podem com a l’espai del canvi a Catalunya hi ha gent que és independentista. El 30% dels votants d’En Comú Podem declara que és independentista, segons el CIS. I també hi ha gent que no ho és. Crec que Podem no ha de ser el referent del no a la independència. Però és un debat que hem de tenir. I crec que nosaltres, en un referèndum legal i acordat, hauríem de veure quina contraproposta hi hauria de l’estat i quina és l’opció majoritària: si hi ha més sí, o si hi ha més no, o si hi ha llibertat de vot. Però prendre posició a favor de la campanya del no, ara no toca. —Podem ha de formar part del nou partit dels comuns? —L’objectiu és aquest. Cal sumar tanta gent com es pugui, i s’ha de fer bé. —I es fa bé? Hi ha les condicions perquè hi entreu? —Creiem que ara mateix no. No vol dir que ens aixequem i marxem. Vam posar tres condicions que creiem necessàries i que pensem que no es compleixen. —Quines són? —Creiem que abans de fundar un nou partit hi ha d’haver un nou codi ètic. De fet, Barcelona en Comú en té un de molt similar al nostre: limitació de salaris, de mandats, no tenir deutes amb bancs, no a les portes giratòries… Cal que això ho tinguem. També cal que tinguem un sistema que permeti de votar al màxim nombre de gent possible. I un sistema proporcional: es poden presentar diverses propostes sense que sigui o tot o res, i obrir la porta que si algú es vol organitzar i presentar-se ho pugui fer. Això fa que superem els partits que tenim ara; hi ha quatre forces, però també es pot presentar gent que s’organitzi. Nosaltres no construïm això per a unes eleccions al parlament, sinó que ho fem a llarg termini. —Quina resposta teniu dels comuns a aquestes demandes? —Sobre el codi ètic, no és qui s’hi oposessin, sinó que no s’acabaven de definir. Amb els comuns pràcticament no hi ha diferències, i amb ICV i EUiA sí que hi ha algunes diferències però és adaptable. Sobre la votació en línia ens van dir que es votés presencialment. I no és igual que votin 1.000 persones presencialment el 8 d’abril que no que en votin 12.000. I la proporcionalitat anava lligada al sistema de votació. Tenim temps per a posar-nos d’acord. —Però les bases de Podem ja debaten sobre la proposta que ha fet la direcció de Podem de no confluir-hi. —Sí, de no participar-hi. I ara debatem si això és necessari, si les condicions que creiem que hi ha d’haver són necessàries. Si la gent diu que no, doncs anirem a l’assemblea del 8 d’abril amb les condicions que hi ha ara mateix. I si creiem que és necessari, per anar a una assemblea fundacional haurà de complir-se això i s’hauran d’asseure i veure si és possible o no d’arribar a un acord. —Podem pot acabar essent una opció electoral a part del nou partit dels comuns? —Crec que seria un error. I la voluntat és que no sigui així: Podem participarà en el mateix espai que l’Ada . Tenim la responsabilitat de saber construir-lo. No tindria sentit que configuréssim opcions electorals en competició. Hem d’intentar anar junts i fer-ho sota unes normes úniques, un programari únic i des de baix. —Podem ha proposat de tenir una quota en la proposta de direcció del nou partit que faci Xavier Domènech? —Fins que no hi hagi un sistema de votació i unes normes democràtiques en què treballar no ens hi podem posar. Hem rebut ofertes diverses sobre com fer-ho, i ho hem frenat, per acordar les normes i el terreny de joc. Crec que és necessari que cap partit no en quedi fora, però alhora cal que hi hagi un espai de participació ciutadana. —Enteneu que hi hagi gent que vegi amb desencís la pugna entre partits d’aquest espai, i les pugnes internes de Podem, com una manera de reproduir l’anomenada vella política? —Això en els partits clàssics no passava perquè les baralles eren de despatx. Nosaltres obrim els debats, i això s’ha vist molt en Podem. Això és bo. Però hem d’aprendre que els debats han de ser sobre idees i no sobre càrrecs.

Summary: Joan Giner: ‘Podem no pot ser el referent del no a la independència’


L’economista Miquel Puig fa respostes curtes, clares, contundents i agudes. Per explicar com l’independentisme pot guanyar, fa un símil amb la boxa, en què Catalunya es troba enmig d’un combat que pot guanyar per punts, assalt a assalt, però no per KO. Remarca la idea que cal ser més del 50% i creu que les eleccions municipals són una oportunitat per a demostrar un creixement del suport al projecte independentista. També diu que la unitat de l’independentisme només és necessària per a definir l’estratègia a seguir, però no creu en la unitat orgànica dels partits, sinó que reivindica la pluralitat ideològica del moviment. —Aquest Onze de Setembre no serà una Diada més… Què s’hi juga, l’independentisme? —L’independentisme es jugarà mantenir la partida oberta. Som enmig d’una partida que només pot guanyar per punts, però que pot perdre per punts o per KO. —Així, doncs, el repte és mantenir-se dret? —Efectivament. —S’han de fer més accions davant les presons? —No puc opinar sobre això. No m’atreveixo. —Què en resta, del primer d’octubre? Quina és la seva herència? —Quan es diu que és un ‘acte fundacional’ crec que és una frase molt afortunada. És una demostració popular, massiva, de voluntat de ser, de voluntat de llibertat i d’estar disposats a pagar un preu molt gran. —Íntimament, què us evoca aquesta data? —Eufòria de pensar que som molts i que estem disposats a sacrificar-nos per un ideal. —Què penseu que s’ha de fer el primer d’octubre de 2018? —No m’atreveixo a opinar. Quan vaig sentir per primera vegada la Carme Forcadell que volia fer una cadena des de la frontera francesa al riu Sénia, la meva primera impressió va ser pensar que era un disbarat. Després va resultar que va ser un grandíssim encert. O sigui que no tinc prou criteri. —Vist avui, què va faltar per fer efectiva la República? —Va faltar suport popular. No dels dos milions que volem la independència, sinó que va faltar que fóssim més de dos milions. És a dir, va faltar i falta que siguem clarament i durant bastant de temps més del 50%. Falta legitimitat i només s’aconseguirà quan quedi clar davant de tota la gent de bona fe que som més del 50%. —Voleu dir que la declaració del 27 d’octubre va ser un error? —Sí, i no tan sols ho penso jo. Tots els diputats també ho creuen, només calia mirar-los la cara, a la televisió, per adonar-se que ells també pensaven que era un error. S’ha confirmat. Clara Ponsatí va dir que havien fet catxa. La cara dels diputats independentistes era ‘fèiem catxa i ens han vist les cartes’. —La divisió evident dels partits independentistes al parlament condiciona que no s’avanci prou? —No veig que té a veure la unitat de l’independentisme amb el fet que el projecte avanci. Al Quebec i a Escòcia, l’independentisme està molt unit i perden els referèndums. La unitat no és necessària per a avançar. Hi ha independentistes de dretes, d’esquerres, liberals i socialistes. No ha d’haver-hi unitat orgànica dels partits, sinó en l’objectiu independentista. —Em referia, però, a la divisió de l’estratègia… —La divisió estratègica sí que em preocupa. D’estratègies n’hi ha dues. Una, que jo crec que és la correcta, que és dir ‘necessitem ser més del 50%’. La segona és dir ‘necessitem vèncer l’estat’. Uns pensen que ja tenim el mandat popular i la legitimitat i uns altres pensem que no la tenim. —Quines han de ser les prioritats del govern català a curt termini? —Dues. Aconseguir que 200.000 persones es facin independentistes. I a curt termini, tenim una altra qüestió: els presos i la gent a l’exili; això, evidentment, no podem normalitzar-ho. —Què ha de fer el Consell de la República? —Fer visible una injustícia. —Qui creieu que n’hauria de formar part? —Crec que això és un tema fonamentalment de comunicació. Es tracta de comunicar sobretot una injustícia flagrant, denunciada per la judicatura de països amb una tradició indubtablement liberals. —Sou partidari de convocar eleccions aquesta tardor? —En el millor dels casos, l’independentisme revalidaria la majoria. En el pitjor, la perdria. Unes eleccions anticipades es podrien interpretar com una lluita per l’hegemonia dins l’independentisme i això seria molt negatiu. El desacord no és només entre partits sinó també intrapartits. —Quines oportunitats suposen per a l’independentisme les eleccions municipals de l’any vinent? —Cada assalt és una oportunitat per a guanyar. Si l’independentisme guanya les municipals, haurà guanyat uns quants punts i haurà guanyat legitimitat. Mentre no es faci el referèndum, cada elecció serà vista com un referèndum. —Com un partit de boxa? —Efectivament. L’independentisme, com deia al principi, pot guanyar per punts, no per KO. Les municipals són una oportunitat per a guanyar punts. —Veieu realista que aparegui una ‘nova finestra d’oportunitat’, a curt termini? —El concepte ‘finestres d’oportunitat’ és molt ambigu, però si l’independentisme va guanyant punts, inevitablement tard o d’hora hi haurà una circumstància que portarà a un referèndum pactat. Si l’independentisme demostra tenir suport popular, com que vivim en una regió democràtica d’un país que vol ser democràtic, no podrà evitar un referèndum. —Considereu que a l’independentisme li falta gaire legitimitat? —No molta, però sí que li’n falta. Ha de guanyar sistemàticament totes les eleccions. Quan en comptes de dir que som el 47,5% –que és una frase enganyosa, perquè es compara amb el 52,5%, però en realitat s’hauria de comparar amb el 40% i escaig que hi està en contra– es passi a parlar del 51%, Espanya haurà de fer una oferta i llavors el poble de Catalunya decidirà. —Què s’ha de fer amb la impunitat de l’extrema dreta a Catalunya? —Amb aquesta kale borroka feixista que vivim a Catalunya, cal aplicar la mateixa professionalitat jurídica dels advocats dels presos i exiliats. Si els tribunals espanyols s’hi resistissin, caldria anar als tribunals europeus.

Summary: Miquel Puig: ‘Em preocupa la divisió estratègica de l’independentisme’


16Ivan Serrano, doctor en ciència política i investigador de l’IN3-UOC, ha penjat aquesta setmana a Twitter (@aubachs) dos gràfics interessants sobre la relació entre independentisme i ingressos mensuals. Per a fer-lo Serrano ha combinat les dades de la darrera enquesta del CEO, d’aquest mes, i els ingressos mensuals per cap. La conclusió que n’ha tret és que no hi ha indicis per a relacionar el nivell d’ingressos i el suport a la independència. VilaWeb l’ha entrevistat per interpretar els gràfics. Els gràfics publicats són aquests: – Quines conclusions n’extraieu, dels gràfics? —Que el suport, o no, a la independència no és qüestió d’ingressos, com a vegades ens trobem segons en quins discursos polítics. Parlo d’aquest debat de si l’independentisme és una cosa de la burgesia. Doncs el gràfic reflecteix que la realitat és més complexa. No ho podem reduir a una frase com aquesta. —Interpretem el primer gràfic. Què són els cercles? —Nombre d’individus que donen suport a la independència. —Com pot ser que l’independentisme baixi tant entre els qui guanyen més de quatre mil euros? —Cal adonar-se que a la banda dreta hi ha pocs cercles, i escampats per tot el gràfic. Si la relació ingressos-independentisme fos real hauríem de trobar aquests punts molt agrupats entre ells, i no dispersats. Per tant, l’única conclusió que podem treure és la inversa: no hi ha cap prova que la gent amb molts ingressos voti independència. Trenca, insisteixo, la idea que l’independentisme depèn dels diners que tens, i és una cosa de la burgesia. No n’hi ha proves. Però tampoc a la inversa. El gràfic ens dóna un indici negatiu. Aquest és el valor del gràfic: no trobem indicis que això passi. No en trobem, de moment. Si féssim un model més refinat, potser veuríem si aquest pes és significatiu o no. —Què és la línia horitzontal del primer gràfic que es veu tan marcada? —Marca el 42,9%. La gent que va declarar al CEO sí a la independència era el 42,9%. Per tant, tots els cercles que veieu per sobre de la ratlla, són gent que dóna suport a la independència per sobre de la mitjana. I per sota, grups de gent que són menys independentistes que la mitjana. —I ara el segon gràfic. Què indica la línia? I la zona grisa? —La línia indica la probabilitat de donar suport a la independència per un individu segons els ingressos. El ‘gris’ (en el gremi, l’interval de confiança) seria com l’interval de les enquestes i l’estimació d’escons o vots. Això vol dir, doncs, que entre 600 euros i 1.800 no veiem diferències significatives, és a dir, que tenir 600 euros o 1800 d’ingrés per cap no implica nivells de suport a la independència diferents estatísticament. I, de fet, tot i que en tots dos extrems (fins a 300 i de més de 2.100) si veiem valors de suport a la independència diferents, si ressegueixes l’àrea de l’interval de confiança veus que en realitat se superposa amb la resta de valors (els centrals), de manera que tampoc no podem atribuir un efecte gaire clar als ingressos sobre l’actitud cap a la independència.

Summary: Si em dius quants diners guanyes, sabré si ets independentista?


El nou president de la Federació espanyola de futbol, Luis Rubiales, va intentar que la capitana del FC Barcelona, Laura Ràfols, retirés la senyera que havia lligada al trofeu de la Copa de la Reina, que acabava de guanyar a l’Atlético de Madrid. Ràfols ho va refusar i, quan el president de la Federació espanyola hi va insistir, va deslligar-la de l’orella de la copa i la va posar pel damunt amb part de la tela penjant. Vegeu ací com Luís Rubiales intenta fer-la-hi treure: 🔵🔴 Laura Ràfols desobeeix el President de la Federació, Luis Rubiales, i lliga la senyera al títol de Copa. #FCBLive pic.twitter.com/mqHfadG0k0 — Tot gira (@totgira) June 2, 2018 @LaTdP el video de com demana en Luis Rubiales que rafols tregui la senyera i ella es nega, l'acaba treien i la posa damunt la copa pic.twitter.com/EVWPTkKkDg — #D10S (@Maria1899FCB) June 2, 2018 Després, Ràfols va explicar a TV3 que el president de la federació espanyola li havia demanat que la posés més tard, però que ella ho havia refusat. ‘L’he acabada posant perquè sempre ho fem’, va dir.

Summary: El president de la Federació espanyola intenta retirar una senyera de la Copa de la Reina


La fiscalia s’oposa al fet que el conseller Joaquim Forn surti una altra vegada de presó per assistir a un ple de l’Ajuntament de Barcelona, on és regidor, per considerar que existeix un ‘greu risc de reiteració delictiva’, ja que torna a ostentar càrrec públic. En l’escrit, a què ha tingut accés Europa Press, la fiscalia creu que ‘no pot ni s’ha de permetre’ que Forn torni a ‘escenaris públics que permetin operar amb similars instruments jurídics que els que, al seu dia, van ser utilitzats’ per vulnerar la constitució espanyola. ‘Un permís penitenciari com el que se sol·licita posaria en risc la vigència de l’ordenament jurídic en un context social i polític similar a aquell en què va actuar l’investigat i alteraria molt probablement la convivència ciutadana’, afegeix a més l’escrit, que està signat pel fiscal Fidel Cadena. El conseller va sol·licitar una nova sortida de presó – ja va acudir a la constitució del consistori barceloní el juny – per poder ser present el 16 de juliol al ple del cartipàs. No pot actuar com qui té llibertat Però el fiscal recorda que Forn, per a qui el Ministeri Públic demana setze anys de presó per rebel·lió, està ‘privat de llibertat per actuacions judicials que han recalcat la seva participació en el delicte més greu contra l’ordre constitucional’. ‘No és factible compatibilitzar l’assistència al ple de l’ajuntament amb el compliment dels fins de la presó provisional, i més en concret amb la conjuració del greu risc de reiteració delictiva, a causa de les incitacions que el propi investigat i la resta de processats van realitzar en el seu dia en el curs de la seva activitat política, a l’incompliment general de l’ordenament jurídic estatal i autonòmic i a la implantació d’una via unilateral d’independència que portava necessàriament, des de la violència típica, a la fracturació territorial de Catalunya de la resta de l’estat en què es troba integrada’, explica l’escrit. Així mateix, el fiscal recorda que els preceptes per obtenir permisos són ‘situacions extraordinàries de la vida privada i familiar que justifiquen la sortida del centre penitenciari per raons humanitàries que fan imprescindible la presència del pres per assistir a actes que es produeixen de forma més aviat excepcional en la vida diària d’una persona’.

Summary: La fiscalia s’oposa a la sortida de Forn en veure risc de reiteració delictiva per ostentar de nou un càrrec públic


El raper Valtònyc s’ha presentat avui a un jutjat d’instrucció de Bèlgica per l’euroordre d’arrest que va emetre la justícia espanyola i ha estat deixat en llibertat en territori belga a l’espera que un altre jutge resolgui sobre la petició d’extradició. Així n’ha informat l’advocat Simon Bekaert a Twitter, on ha deixat clar que el jutge no ha considerat que el raper, condemnat a tres anys i mig de presó per les lletres de les seves cançons, necessiti ser posat sota custòdia policíaca. Another day, another case. This morning #Valtònyc presented himself for the Belgian judge of instruction due to EU arrest-warrant Spain issued. Judge ruled no need to put him in police custody. Another judge will rule over the extradition later. Meanwhile free on Belgian soil. — Simon Bekaert (@Simonbekaert) July 5, 2018 Ell mateix ha piulat una fotografia després de la compareixença, davant del palau de justícia de Gant, dient: ‘Avui és un gran dia. Espanya ja no juga el mundial, però jo continuo en quarts de final.’ Hoy es un gran día. España ya no juega en el mundial pero yo sigo en cuartos de final. Rueda de prensa en Bruselas hoy a las 17h comentando el partido y las jugadas clave. Roncero no llores. pic.twitter.com/P5ptiNbn0F — Josep Valtònyc🎗 (@valtonyc) July 5, 2018 El seu advocat Gonzalo Boye també ha piulat un missatge críptic a Twitter, bo i confirmant la compareiença del raper aquesta tarda. Se ha quedado un gran día en Gant… y ahí lo dejo — Gonzalo Boye (@boye_g) July 5, 2018 Valtònyc va exiliar-se el mes de maig a Bèlgica, abans no es complís el termini de l’Audiència espanyola perquè ingressés a presó. Havia de complir una condemna de tres anys i mig per enaltiment del terrorisme i injúries greus a la corona espanyola en versos de les seves cançons. El mes de juny el raper ja va informar a través del seu advocat, Gonzalo Boye, que es posaria imminentment a disposició de les autoritats del país on és exiliat. Valtònyc oferirà aquesta tarda una conferència de premsa acompanyat del professor de la KU Leuven, filòsof, escriptor i activista belga Lieven De Cauter. Serà al centre Square (Ravensteinstrasse 2, Brussel·les), a les 17.15.

Summary: La justícia belga deixa Valtònyc en llibertat mentre no es resolgui l’euroordre


VALÈNCIA, 29 (EUROPA PRESS) La vicepresidenta de la Generalitat Valenciana i coportaveu de Compromís, Mónica Oltra, ha considerat que la confluència entre Podem i IU (Compromís-Podem i EUPV en el cas valencià) “s’havia de fer” i va ser “una bona decisió” perquè calia “moure fitxa” davant de les noves eleccions. Preguntada per si de cas seria partidària de reeditar-la hui, ha dit que “probablement diria que sí”, tot i que ha admès que cal reflexionar perquè el resultat no ha estat l’esperat. La dirigent de Compromís s’ha manifestat en estos termes en declaracions a La Sexta, que recull Europa Press, preguntada sobre la seua opinió per la conveniència o no de la confluència entre Podem i IU i les últimes declaracions sobre esta qüestió del número 2 de la formació morada, Íñigo Errejón, que ha constatat que la unió no ha funcionat i que haurà d’avaluar-la. En este sentit, Mónica Oltra –que ha recordat que encara s’està fent recompte de vot a l’estranger– ha opinat que la confluència “s’havia de fer en aquell moment perquè hi ha una exigència de l’electorat de no fraccionar les opcions de canvi i progressistes”. “Va ser una bona opció apostar per esta confluència independentment del resultat; en el fons, calia traslladar a la ciutadania que havíem après la lliçó del 20D. No podíem anar a noves eleccions tots igual, sense moure fitxa, nosaltres ho vam intentar com a mínim”, ha asseverat. Oltra ha comentat que la proposta va ser presentar una “única oferta” a un electorat que summa sis milions de vots per a vore si es millorava la representació de diputats. “Òbviament, ens hem quedat amb el mateix número i la gent no ha sabut premiar esta unió, haurem d’analitzar-ho, però crec que la decisió va estar ben presa en el seu moment perquè vam ser els únics que vam proposar una cosa diferent per a posar-s’ho més fàcil a les persones”, ha postil·lat. “DUBTES” Quan se li ha inquirit si repetiria la coalició hui, ha contestat que “probablement diria que sí” i, en assenyalar-li que aparenta “molts dubtes”, ha apuntat: “M’espanta molt la gent que no dubta. Diria que sí, però reflexionat i probablement alguna part de la projecció publica i explicant millor el que ens jugàvem este 26J”. A més, la vicepresidenta valenciana ha estimat que l’abstenció ha influït més que les confluències en concret i ha subratllat la possible incidència de factors com el ‘Brexit’ una “campanya de la por atroç”. “Hi ha moltes més variables que s’ha de tindre en compte” pel que haurà de “donar-li temps i perspectiva”, ha dit. “L’electorat s’ha quedat a casa, ha castigat la incapacitat per haver format en primera instància un govern de canvi que han demanat 11 milions d’homes i dones, això és el que ens ha passat més factura”. PEDRO SÁNCHEZ Ha afegit que hi ha “una força que es manté en nombre d’escons”, A la Valenciana manté diputats i ha triplicat senadors, i una “força més castigada, el PSOE” perquè “Pedro Sánchez era l’encarregat de formar govern i finalment no sabera fer-ho i això és el que ha desequilibrat els números per al pacte de govern”. Prèviament, la vicepresidenta havia estat interrogada per la confluència amb Izquierda Unida en la roda de premsa de balanç d’un any del Consell del Botànic, on ha comentat que no es pronunciava perquè a ella no li agrada que opinen sobre la seua “casa”. En clau autonòmica, sobre la confluència A la Valenciana, ha recalcat que s’han aconseguit els mateixos diputats –9– i han triplicat els senadors i “això és un fet objectiu”. “Una altra cosa –precisava– són els estats d’ànim i com gestionar desitjos i expectatives, és més complicat”.

Summary: Oltra creu que la confluència amb IU “s’havia de fer” per a “moure fitxa” i que “probablement” tornaria a repetir-la


Ahir el programa ‘La Sexta Noche‘ va organitzar un debat polític amb motiu de les eleccions de dia 20, que se celebraran d’aquí a vuit dies. Entre els convidats hi havia el número dos d’ERC, Joan Tardà, que en una dura crítica a Ciutadans, va dir: ‘Fins i tot C’s ha estat criticat per la dreta més rància, la del PP. Es tatuen amb una certa modernitat, però són carques posats al dia’. Aquest comentari no va agradar gens al secretari sectorial del PP, Javier Maroto. ‘Al senyor d’ERC, amb què no ens coneixem de res, no em diguis ranci. No ens coneixem de res. Mira’t al mirall. Tu estàs en política des de fa molt de temps’, va dir-li. Sense pensar-s’ho, el republicà va contestar-li contundentment: ‘No hauria d’haver dit ranci, sinó neofranquista’. Vegeu el vídeo a continuació:

Summary: Joan Tardà anomena ‘neofranquista’ el PP en ple debat a La Sexta


Ernest Maragall deixa l’escó d’eurodiputat, després de dos anys. El substituirà el fins ara secretari d’Afers Exteriors de la Generalitat, Jordi Solé. Un de les últimes aportacions que ha fet Maragall com a eurodiputat ha estat la contribució en l’informe que del grup dels Verds i l’Aliança Lliure Europea que denuncia que Inditex, el gegant tèxtil propietat d’Amancio Oterga, va eludir 585 milions d’euros en impostos entre el 2011 i el 2014. En aquesta entrevista Maragall condemna casos com el d’Inditex, que són possibles per les traves a la transparència fiscal dels estats membres, i valora el seu pas per l’eurocambra. —Quina mena de responsabilitats cal exigir a Inditex per haver eludit 585 milions? —Cal demanar-los responsabilitat social, com a gran corporació present arreu del món. Cal posar-los en evidència, a ells i a tants d’altres que es comporten igual per fer evident que la persecució del màxim benefici no pot dur-se a terme en evident perjudici de l’interès general i de la ben concreta i dramàtica situació social derivada de la manca de recursos públics suficients. La seva política fiscal, malgrat no ens agradi, és legal. I ells ho saben bé. El que aquests casos posen de manifest és la urgència de comptar amb una regulació també global, europea i en determinats àmbits de caràcter mundial, que compensi els efectes prou coneguts i escandalosos de la globalització econòmica-financera sense control, de la que els paradisos fiscals i l’elusió fiscal en són ilustració prou clara. —Quin grau de responsabilitat hi tenen els governs estatals i les institucions europees? —Per aquest ordre, els principals responsables són els governs que opten per una política de competència fiscal entre ells en contra dels drets de tots. Les institucions europees ho són per haver-ho permès, per no haver reaccionat a temps. Sembla però que ara el Parlament Europeu va aconseguint que la Comissió s’impliqués en la lluita contra el frau i l’elusió fiscal. Parlem de futbolistes, de grans corporacions, de grans fortunes… que mouen els seus diners ‘legalment’ entre països de la Unió o a tercers països per obtenir la “optimització fiscal” que persegueixen. En canvi, és el Consell, el conjunt d’Estats, qui encara posa més traves a la transparència fiscal que cal com a primer pas per esbrinar qui fa què i com impedir-ho. —Fins a quin punt són generalitzats casos com el d’Inditex, que també hem vist en altres grans multinacionals? —Malauradament, és molt habitual entre les grans corporacions. Des del grup dels Verds-ALE al Parlament Europeu hem destapat abans els entramats d’Ikea i de Basf, i ara d’Inditex. Són només tres mostres i no són pas les úniques. Molt probablement bona part dels que poden pagar-se ‘enginyers fiscals’ amb prou coneixements per fer-ho, ho fan. Sense distinció de procedència, constatem com corporacions americanes, europees, russes…de tots els camps compiteixen també en la minimització de les respectives obligacions fiscals. Amb el món sencer com a escenari divers on buscar i trobar escletxes per fugir o regulacions més favorables als seus interessos. Sense Governança Europea i en alguns aspectes també mundial, no ens en sortirem. —Com valoreu la vostra estada al parlament? —Ha estat un autèntic privilegi poder treballar aquest dos anys al Parlament Europeu, una institució potent i apassionant que encara te molt a guanyar si vol exercir la plena representació dels 500 milions de ciutadans i ciutadanes que ho demanen i esperen. —Quin és el seu millor record que us endueu com a eurodiputat? I el pitjor? —De millors n’hi ha molts. A cada questió i a cada comitè on he pogut participar he trobat moments de gratificació i de passió europea compartida amb tants altres. Per exemple l’informe per la reforma de la formació professional i la mobilitat d’estudiants, la posada en funcionament d’una prova pilot per estimular la relació entre centres tecnologics europeus o la participació en les tasques per la definició d’una genuïna política fiscal comú a tota Europa. Em quedo, però, amb les relacions personals; les amistats i afectes teixits durant aquest temps, tant a nivell personal com polític. El millor a la vida és poder seguir aprenent i enriquir experiència i coneixement. —I el pitjor? —De pitjors moments no hi ha. Potser el que es viu pitjor és la repetida constatació de la dificultat d’avançar en la construcció d’Europa pel blocatge que el Consell (el club d’estats que avui pren les decisions) imposa per sobre de Comissió i Parlament. Amb la visible complicitat negativa que en determinades qüestions mostra la ‘gran coalició’, l’entesa entre el grups Popular, Socialdemòcrata i Liberal que massa sovint implica resignació front al domini parlitzador del Consell. —S’entén el procés a Brussel·les? Les institucions acabaran intercedint? —S’entén cada dia millor, tot i la persistència dels vells tòpics negatius que no són fàcils de superar, con el del ‘nacionalisme insolidari’ o el del precedent inacceptable. La millor resposta, crec, és exercir cada cop més i millor com a pais compromés en la construcció d’Europa, amb valor afegit propi, amb proposta solvent i plena coresponsabilitat. Fem-nos necessaris i serem no només entesos sinó també reconeguts i volguts com part activa i imprescindible d’Europa. S’acosten moments d’exigència on, més que no la intercessió, serà decisiva la intervenció i la mediació de les institucions europees. —Torneu més europeista o més escèptic? —Sempre més europeista. Malgrat tanta crisi superposada que ara estem vivint, segueixo creient que una Europa forta i cohesionada és el millor per tots nosaltres, per l’economia de l’equitat i la prosperitat, per assumir la responsabilitat i el lideratge que ens pertoca en un món globalitzat. Hem de completar el projecte que va començar fa quasi 70 anys i ho hem de fer en tots els àmbits: social, econòmic, democràtic, internacional…

Summary: Ernest Maragall: ‘Cal posar Inditex en evidència’


Cada 25 d’agost els veïns del Camp de Mirra, a la comarca històrica de l’Alcoià, reviuen un dels actes diplomàtics més importants del rei Jaume I: les negociacions que es van fer en aquell municipi per a acordar el Tractat d’Almisrà, signat el 26 de març de 1244. Aquest fou el pacte polític que va establir la primera frontera meridional, estable, del Regne de València amb Castella. Més de trenta actors i figurants d’aquesta localitat de 428 habitants sumen esforços per reencarnar la reina Violant d’Hongria, el rei Jaume I, l’infant Alfons i futur Alfons X el Savi, l’alcaid d’Almisrà, Llorenç d’Escalç, l’escrivà, el lloctinent de València, senyors i més personatges històrics. Fotografia: Carlos Mas. Associació del Tractat d’Almisrà Una història reial i molt real El Tractat d’Almisrà és una obra de teatre popular, de voluntat historicista i didàctica, que realça el valor del diàleg, el parlamentarisme i la diplomàcia per a resoldre conflictes polítics d’envergadura. Els personatges raonen entre ells i mostren les seues vanitats i ambicions, originen moments de tensió però arriben a un consens en què no hi ha vencedors ni vençuts. Fins al punt que l’obra mostra el plet i les negociacions entre Jaume I i l’infant Alfons, promès amb la filla del rei Jaume i de la reina Violant d’Hongria. Mentre s’assetjava el castell i vila de Xàtiva l’hivern del 1244, un component de forces castellanes es va apoderar de les viles Moixent i Énguera, que pertanyien a la jurisdicció de Xàtiva. A més, el conflicte es va agreujar quan es descobrí un espia de la part castellana, que pretenia negociar amb els musulmans el lliurament de Xàtiva a l’infant de Castella. Fotografia: Carlos Mas. Associació del Tractat d’Almisrà En vista d’això, ambdós mandataris es van reunir a Almisrà, a final de març. Aleshores, va arrencar una negociació dura que feia perillar el futur matrimoni i incitava a un conflicte bèl·lic entre els dos regnes cristians, que maldaven per guanyar terreny als àrabs. El capítol 347 del Llibre dels Fets ho il·lustra amb claredat i, alhora, és la font d’un dels diàlegs més coneguts de l’obra. Jaume I, diu: ‘Qui voldrà entrar a Xàtiva, haurà de passar sobre nós. I vosaltres, castellans, si penseu passar amb les vostres amenaces, jo us les esperaré.’ La reina Violant va tenir un paper fonamental per a calmar aquesta tensió i afavorir el pacte que se signà la vespra de Diumenge de Rams. Diana Hernández, que fa de reina Violant des de fa dotze anys, explica: ‘Ella va intercedir i va convèncer el rei perquè, per favor, cedira. Perquè li donara altres terres i no arribaren a les armes. Va donar idees i alternatives. Calia conformar-lo d’una altra manera per a evitar que lluitaren i que fóra un caos.’ Fotografia: Carlos Mas. Associació del Tractat d’Almisrà Les conseqüències del tractat Fet i fet, la delimitació política que va sorgir del tractat va caducar l’any 1296, quan Jaume II va conquerir Múrcia. Però ha afectat la idiosincràsia del país: va delimitar les diòcesis de València i Oriola-Alacant fins l’any 1957 i, de retruc, va traçar una frontera lingüística. Maria Conca, doctora en filologia i professora de la Universitat de València, explica: ‘Com que Jaume II va continuar conquerint terres al sud, encara que en alguns casos les van donar al rei de Castella, la frontera lingüística es va allargar molt més, el català va arribar fins a Múrcia, pràcticament. En aquell moment, doncs, les conseqüències lingüístiques van arribar a Villena, que va quedar com un enclavament castellà, com també Saix.’ Quaranta-tres anys de recreació L’obra es va estrenar el novembre de l’any 1976, pel setè centenari de la mort de Jaume I, en un moment de canvis polítics i socials forts. Segons Romà Francés, coordinador general i president de l’Associació del Tractat d’Almisrà, la primera representació tingué bona acceptació entre els veïns i, també, entre els polítics de la Diputació d’Alacant que hi donaren suport econòmic. ‘Eren moments de canvi –diu–, d’instal·lar el sistema democràtic. I, fins i tot, els polítics del moment, que anaven acabant, ho van entomar bé perquè, tot i ser del règim, eren d’Alcoi i a Alcoi tenen més intuïció sempre, més sensibilitat.’ Aquest primer text era en castellà, el va escriure el veí de Biar Francesc González i es va representar fins l’any 1981. L’any següent es va estrenar una obra nova, bilingüe i més rigorosa històricament, més ajustada a la crònica de Jaume I i al text del pacte. Romà Francés la va encomanar a l’alcoià Salvador Domènech, autor de les ambaixades de les festes de moros i cristians de Crevillent, Elx, l’Olleria i del Camp de Mirra. Moment de l’assaig. L’obra de Domènech es representa actualment amb alguns canvis. Els professors de la Universitat de València Maria Conca i Josep Guia la van revisar l’any 1994, hi afegiren dues escenes que presenten el rei com a autor del Llibre dels Fets i compilador dels Furs, hi corregiren errades històriques i adequaren el català emprat, tot eliminant-ne barbarismes i calcs sintàctics, fent-hi correccions ortogràfiques, evitant mots normatius però no usats el segle XIII, adequant-ne el registre al context i revisant-ne la rima i la mètrica. Maria Conca, explica per què van fer-hi aquesta revisió: ‘Jo sóc de Beneixama i Josep Guia també, pràcticament, perquè hi venia des de ben menut. Anàvem cada any al Tractat i vèiem les mancances que tenia. El text era bo però vam veure que calia fer-ne una revisió. I com que hi estàvem vinculats i som amics de Romà Francés, vam acordar amb ell que l’Associació del Tractat demanés a la Universitat de València una revisió històrica i lingüística del text i, aleshores, el Rector de la Universitat ens va encarregar a nosaltres de fer-la. Va ser una transició suau i la gent no se’n va adonar massa.’ A més de tot això, l’obra de Domènech ha sofert més modificacions. Al cap de pocs anys de començar a interpretar-se va acurtar la durada, de dues hores a una hora. Actualment, consta d’un pròleg i quatre actes. Enguany hi haurà alguna sorpresa escènica i musical. Moment de l’assaig. La música La música va a càrrec d’una capella de deu o dotze intèrprets de la Colla el Terròs de Petrer i amb la col·laboració final de la Colla de Campaners d’Ontinyent. Inclou dolçaina, tabal, flauta de bec, tarota, guitarra, bandúrria, oboè, fagot i percussió. La major part del repertori és el mateix d’ençà de l’any 2014: són peces breus que serveixen per a introduir escenes i diàlegs i per a fer canvis a l’escenari. Comença amb una introducció que situa l’espectador, just abans que parle el presentador: un any sona l’obertura per a quatre veus de dolçaina i tabal, Tocata, que la prestigiosa compositora Matilde Salvador va escriure per al Tractat, l’any 1994, després d’assistir a una representació. I, l’any següent, interpreten Tractatus, del director Jose Rafael Pascual Vilaplana, compositor fonamental de la música de moros i cristians. L’obertura va seguida de catorze peces de compositors com ara José Albero, Antonio Ortiz i Xavier Richart, a més d’un arranjament de l’inconfusible i encomanadís ‘Ball dels Espies’ de Biar o la ‘Correguda de Galls’, una de les peces més singulars del repertori de dolçaina. També hi sona la ‘Cantiga 353’, d’Alfons X i ‘Stella Splendens’ del Llibre Vermell de Montserrat i s’hi fan dues danses. El dolçainer Vicent Castelló, explica: ‘El repertori és molt heterogeni però funciona. Les característiques específiques de moltes composicions ajuden a la coherència estètica del conjunt. I algunes, com el “Ball dels espies”, s’han fusionat ja amb l’imaginari de l’espectador habitual.’ Fotografia: Carlos Mas. Associació del Tractat d’Almisrà. Més que un teatre: un sentiment En total, hi participen més de cinquanta persones de manera altruista entre personatges, figurants, músics i la resta de l’equip artístic i tècnic. Per a molts, és una manera de mantenir viva la història local i la del país i de sentir-se poble. Francés fa de Jaume I i és l’únic que hi participa des del començament. Explica: ‘Quan vaig començar tenia tants anys com el rei quan va vindre a fer el pacte. Encarnar la seua figura ha estat una satisfacció gran i he intentat ficar-me en el paper tant com he pogut perquè ell és el fil conductor. A més, m’ha agradat la història des de jovençol i, de resultes d’això, vaig començar a valorar la identitat, la llengua i totes aquestes qüestions. De manera que a mi em mou el sentiment d’identitat que representa el tractat històricament.’ Diana Hernández sent orgull d’interpretar la reina Violant. Diu que participar en el Tractat és l’oportunitat de connectar amb la seua gent: ‘Quan s’acosta la representació sempre pense que serà l’última, que hauria de jubilar-me i deixar pas a una altra xica perquè potser hi ha algú que vol fer-ho. Però arriba el moment i m’hi estic un any més. Perquè no és tan sols el paper, sinó el fet de poder ser ací, avui. Fa molt de temps que visc fora i sé que, potser, si deixara el Tractat, ja no podria vindre per les festes, desconnectaria un poc més del poble. I açò és com el vincle que hi tinc.’ Diana Hernández durant l’assaig de l’obra. Una història incombustible El Tractat és ben present en l’imaginari col·lectiu. Al municipi, hi té monuments dedicats i ha generat un fum d’investigacions. No és debades que compta amb un gran estol d’assessors i col·laboradors: de l’artista plàstic Antoni Miró, que n’ha dissenyat alguns cartells, a historiadors i etnògrafs que fan estudis específics per al llibre de festes, conformant un llegat excepcional. I, amb el pas dels anys, Francés ha recopilat tant com se n’ha publicat. A la botiga-museu de queviures que té a casa, s’hi pot veure l’exposició que van muntar per commemorar els quaranta anys de la representació: hi ha fotografies, llibres, premis, documents originals, mapes, partitures i molt més. Un material que passarà a formar part de la seu de l’associació. Francés, diu amb humor sorneguer: ‘Si mai no hi ha qui espente prou per a fer la recreació, almenys hi haurà la casa-museu.’ Romà Francés a la seva botiga-museuRomà Francés a la seva botiga-museuRomà Francés a la seva botiga-museu Amb tot això, la representació d’El Tractat d’Almisrà esdevé una oportunitat única per a conèixer un capítol fonamental de la història, al lloc exacte on va succeir. Paga la pena d’assistir-hi i aprofitar l’ocasió per recórrer les velles terres de l’Alcoià i la Vall de Biar amb Llibre dels Fets a la mà: visitar les restes del castell d’Almisrà, anar pocs quilòmetres més enllà i pujar al puig des d’on les tropes de Jaume I van començar el setge de Biar i deixar-se seduir pel relat d’un rei amb molta història. Fotografia: Carlos Mas. Associació del Tractat d’Almisrà.

Summary: El Tractat d’Almisrà: el diàleg com a solució


La batllessa de Barcelona, Ada Colau, ha assegurat que té plena confiança en el dispositiu que han preparat els Mossos d’Esquadra per a l’acció que ha convocat Tsunami Democràtic coincidint amb el partit Barça – Madrid de dimecres. El dispositiu policíac pel Barça-Madrid serà de mil mossos i dos mil vigilants privats Colau ho ha dit durant la presentació de 260 noves places d’agents a la Guàrdia Urbana. Ha confirmat que a nivell operatiu el cos municipal col·laborarà amb els mossos ‘com en totes les altres ocasions’. La batllessa també ha dit que serà compatible el dret a protesta amb la celebració del partit al Camp Nou. D’altra banda el tinent de seguretat de Barcelona, Albert Batlle, preguntat pel fet que els Mossos d’Esquadra no vegin motius per a prohibir els talls diaris a l’avinguda Meridiana, ha manifestat que ‘no és una decisió de la policia autoritzar o prohibir una manifestació, sinó de la direcció general de seguretat’. Tot i així, i sense anar més enllà, ha dit que en aquesta manifestació ‘hi ha algun element que s’hauria de corregir’ com detallava, ha dit, un informe de l’ajuntament.

Summary: Colau té ‘plena confiança’ en el dispositiu dels Mossos per l’acció del Tsunami dimecres


Hi ha moments desagradables com n’hi ha de sorprenents, de ridículs, i alguns que voregen l’esperpent. Però també n’hi ha d’emocionants. Petites satisfaccions al mig de la tempesta. Espais de calma, fins i tot. I, planant per damunt dels caps dels assistents, una sensació que s’estén, que potser sorprèn els nouvinguts però que comparteixen la gran majoria de veterans: enguany ha estat molt, molt diferent dels anys anteriors. Molt diferent. I millor. Parlem de la Processó Cívica, un acte que l’any 2016 va ser declarat per les Corts Bé d’Interès Cultural Immaterial i amb el qual, si el mirem des del vessant positiu, València es vol lligar amb les celebracions medievals de l’entrada del rei Jaume I a la ciutat. La qüestió, però, és que la desfilada, amb entitats i representants institucionals i polítics, ha estat, sobretot de la mal anomenada ‘batalla de València’ ençà, un camp propici on pasturen sense aturador, a peu o amb vehicle oficial, l’exabrupte i l’exaltació de l’espanyolisme amb disfressa blavera. Fa un temps, val a dir, cosa d’una dècada, que alguns sectors valencianistes malden per recuperar també aquesta part del carrer. I que participen en la processó. Tot un camí de crits i de sacsejades i d’insults i de tot per als qui feien el recorregut de dins estant. Una intempèrie arriscada per als (valents) que seguien la marxa des de fora. D’ençà del canvi al govern municipal, i a la Generalitat, la processó cívica es presentava com una prova de foc per al batlle Joan Ribó i per als representants del govern que també hi participen (amb el president Ximo Puig al capdavant). És el moment en què els grupuscles de l’espanyolisme violent es concentren per a la xiscladissa, el moment en què poden treure les pancartes insultants, les amenaces, i aconseguir una visibilitat mediàtica que no correspon a la seva representativitat social. ‘No és fàcil’ Enguany també hi han comparegut, a la plaça de l’Ajuntament. Xiulets, crits, banderes espanyoles, etcètera. ‘Si te’ls mires així, potser no és fàcil d’entendre –ens comenta un veterà de la lluita veïnal a la ciutat–, però la realitat és que hem avançat. Molt.’ Quan arribarem a mig recorregut, entre la plaça de l’Ajuntament, des d’on es fa baixar la senyera amb franja blava que no fa reverència, i el parterre, on es du a terme l’ofrena a l’estàtua del rei Jaume I, el comentari general coincideix amb l’apreciació primera d’aquell veterà: ni punt de comparació amb els altres anys. Perquè ja no tenen tanta cobertura com tenien, perquè el desplegament policíac és important, o, tal com reblarà amb característica concisió un fotògraf reconegut, perquè ‘enguany hi ha molta gent normal’. Per seguir la marxa, ens hem situat, d’entrada, amb els representants de la Societat Coral el Micalet, la centenària entitat de la ciutat que va ser expulsada a empentes de la processó i que ja fa tres anys que hi ha tornat. Volien treure dos penons especialíssims, del 1893 i del 1905, però els núvols els n’han fet desistir: ‘Només que els tocara una gota de pluja quedarien desfets.’ Despleguen el penó quadribarrat que treuen quan hi ha festa. Quan passen davant el grup d’exaltats que s’apinyen rere les barreres protectores, al començament del recorregut, sembla que algú hagués deixat anar un reguitzell de ratolins a rosegar els peus dels espanyolistes, perquè xisclen com si s’acabés el món. Els representants de l’entitat cultural continuen parlant de les seves coses, sense respondre ni una sola vegada a cap insult, amb admirable tranquil·litat: l’un comenta que justament avui fa vint-i-tants anys que es va casar, un altre li respon que visca Sant Dionís i quan se n’adonen ja han passat la maltempsada. Un grup nombrós de simpatitzants de Compromís i un altre de Podem s’ha situat estratègicament, a l’altra banda de la tanca, per contrarestar la mala ganya dels boicotadors. Aplaudeixen. Els acompanya una banda festiva. La música és un bon contrapunt per als brams. Se sent la Gossa Sorda en format xaranga. Qui se’n sàpiga la lletra sabrà que ara, justament, fa: ‘Que diguen el que vulguen, na, na, na!’ Passen els de la Unió Gremial i també els xiulen (‘Consideren que no portem el blau prou gran’, ens comenta un comerciant, amb humor), els de l’Acadèmia Valenciana de la Llengua, i sant tornem-hi (a ells, per ‘catalanistes’). En fi. Fan un espectacle trist i repetitiu que no val la pena de continuar enumerant. Ens conten que els anys anteriors, els xisclaires tornaven a aparèixer més avall, a mig carrer de la Pau, o a l’entrada del parterre. Però aquesta vegada, no. Els xisclaires, hem dit, com si fossin grups espontanis de ciutadans que expressen les seves dèries. Però resulta que no. Els mateixos personatges que ara bramen i insulten, es podran veure després desfilant, amb la seva parafernàlia d’exabruptes, rere les pancartes dels vells coneguts grupuscles de l’extrema dreta espanyolista. A la tarda, provaran també de reventar la manifestació. I tampoc no se’n sortiran. Ens ho defineix un estoic participant a la marxa: ‘Hi ha hagut una evolució del país, sociològica i de tot, però ells s’han quedat on eren, allà, en fa quaranta anys. I això, si ho penses, està molt bé’.

Summary: Processió cívica: ‘Això comença a canviar’


El conseller de Polítiques Digitals i Administració Pública, Jordi Puigneró, ha manifestat la voluntat del govern de restituir en el càrrec el director de l’Escola d’Administració Pública de Catalunya (EAPC), Agustí Colomines, i de complir el compromís de l’anterior executiu d’abonar les pagues extres de 2013 i 2014 als funcionaris. En una reunió amb responsables de l’Assemblea en Defensa de les Institucions Catalanes (ADIC), Puigneró s’ha compromès a fer un inventari per identificar els ‘danys’ materials, morals i el bloqueig de projectes que ha causat l’aplicació del 155 al departament. El conseller ha explicat que properament parlarà amb Colomines per saber ‘si vol ser restaurat en la seva posició’ i ha detallat que amb la intervenció del govern espanyol s’han produït cessaments, detencions, treballadors que han agafat la baixa i iniciatives que han quedat ‘congelades’.

Summary: El govern vol restituir Colomines com a director de l’Escola d’Administració Pública


«Joan Fuster va patir un atemptat terrorista el 1981. L’intent d’assassinar l’escriptor va saldar-se amb una investigació judicial mínima. La col·locació de potents bombes a la casa de Fuster a Sueca culminava una escalada d’atacs impunes a intel·lectuals valencians.» Amb aquest text contundent a la contracoberta es presenta Matar Joan Fuster (i altres històries), el llibre que acaba de publicar Francesc Bayarri (Almàssera, Horta, 1961) a l’Austrohongaresa de Vapors. Bayarri, periodista de llarga trajectòria, hi ha aplegat un compendi miscel·lani de temes i d’obsessions que l’han acompanyat al llarg dels anys: de la controvertida figura de Blasco Ibánez a la recuperada d’Amado Granell, el primer militar aliat que va entrar a la París ocupada pels nazis; de les bombes de la mal anomenada ‘batalla de València’ a la protecció que van trobar els criminals nazis croats que campaven pel País Valencià. Hi ha episodis esfereïdors i alguns altres de més distesos, una mica de tot: —Fa la sensació que és el llibre d’un periodista que ha viscut temes molt diversos, alguns de molt forts, i que té ganes que romanguin més enllà de les hemeroteques. —Allò que em va impulsar a escriure el llibre en va ser un altre, precisament, d’Emmanuel Carrère, Conviene tener un sitio adonde ir. És un recull de coses que tenia en el calaix, molt diverses: un guió per a un film que no es va fer mai, una entrevista fracassada a Catherine Deneuve… I jo, salvant totes les distàncies, em vaig dir que tenia algunes històries guardades i que les podia aplegar. D’alguna manera, totes tenen un aire de família, per diferents que siguen. El tema de Fuster, el tenia escrit de fa deu anys, ara només l’he actualitzat; el de Blasco Ibáñez era una conferència; el dels paquets bomba, també un tema antic… —Comenceu fort, precisament per aquest tema dels paquets bomba amb morts i sense detencions. 18 de maig, 1990, carrer de Colom, València: ‘L’explosió va ser tan violenta que el cos de la víctima va travessar la finestra, va caure sobre la marquesina de l’edifici i finalment va acabar sobre la vorera’. De seguida vàreu relacionar aquell atemptat contra un empresari amb alguns altres de similars que hi havia hagut a l’estat espanyol anys enrere. —Sí. I parlem de quatre persones mortes, eh? No d’amenaces ni d’agressions… no: quatre persones mortes. I mai no es va detenir ningú. No és que no s’arribara mai a jutjar i a condemnar: ni tan sols a detenir. És una cosa sorprenent. Es va centralitzar en l’Audiència nacional espanyola. I mai no va passar res. Al final, l’actualitat és una trituradora: ho publicàrem, TV3 en va traure diferents notícies, jo estava en El País, que en aquell moment era un diari que llegia tothom, en vàrem fer pàgines senceres… però, per molt de ressò que n’haja tingut, s’oblida. Sé que és normal, però en aquest cas em semblava especialment cridaner. Volia començar per eixa història com un homenatge a Joan Bustos  i també per contextualitzar l’atemptat contra Fuster. —Perquè hi feu un inventari d’impunitats. —Per això, òbviament. Però també per més qüestions: per la mena d’explosius, per exemple. La bomba del carrer de Colom eren 1,6 quilos de dinamita goma 2. Amb això, no és que un home morira, és que van tardar mitja hora a trobar la mà amb què havia obert el paquet, el cos va eixir per la finestra, una altra persona que no estava a prop però tampoc no gaire lluny va estar hospitalitzada i va salvar la vida de miracle, va caure un mur… Tot plegat mostra una idea de què fan 1,6 quilos de dinamita goma 2. A Fuster, en la bomba trampa, li’n col·loquen un quilo; i en l’altra, la que va explotar després, esperant que isquera a veure què passava, dos quilos. Del mateix explosiu. I es considera un delicte de danys. I dius home, tot té un límit, no? Tot té un límit. —És esfereïdor. —He volgut posar primer allò altre, les bombes enviades per correu, perquè si començava per Fuster podia semblar que fou un tema aïllat. I no: ací han funcionat una sèrie de trames impunes que han causat morts. En el cas de Fuster, per un atzar, no. Però la intenció era matar. No espantar-lo, com en algunes altres ocasions: matar-lo. —El cas de Fuster és paradigmàtic també sobre a les impunitats. —És que es tanca la investigació judicial. Hi ha un seguit de contradiccions evidents: la policia no dubta en cap moment que es tracta d’una acció ideològica. El mateix Fuster en la seua declaració diu que són grups terroristes… —La definició és clara i fusteriana: ‘un episodi més de l’activitat terrorista que grups més o menys incontrolats desenvolupen al nostre país’. —Clar, li ho diu al jutge. I el mateix jutge demana que la brigada d’informació faça la investigació. No homicidis ni a narcotràfic: la brigada que investiga els delictes de terrorisme. Per tant, sap què fa. Però ho declara com a danys. I quan ja en fa quasi un mes, ho arxiva. És un escàndol. I és això, que volia reflectir. Perquè les diligències policíaques no s’havien publicat mai. Els testimonis del moment. —El fet que investiguessin les víctimes, que cerquessin els antecedents de Jaume Pérez Montaner, per exemple, que aquella nit estava de tertúlia amb Joan Fuster, i que hauria pogut quedar, per tant, ferit o mort… —Això era habitual. Mirar les víctimes. De fet, hi ha un altre cas que comente per damunt, també, que ja he publicat en algun altre lloc i que ha passat desapercebut. —Quin? —Ací, al 23-F, van eixir centenars de militars al carrer contra el sistema democràtic. De tots eixos que van eixir en tota la regió militar, només tres en van ser jutjats. I, atenció, un jutge militar va obrir una investigació per a determinar si les autoritats democràtiques havien fet alguna cosa contra el ban! —Contra el ban colpista. —Sí. Per tant, allò de demanar els antecedents era la mínima que podia passar: podien haver-los citat a declarar per haver provocat amb els seus escrits que els posaren la bomba. Parlem d’una època de moltíssima tensió, l’any 1981. Amb un govern de la UCD que es desintegrava completament. —En algun moment parleu de ‘dos franquistes’ quan us referiu als qui van posar la bomba contra Joan Fuster. A hores d’ara encara no han estat identificats. —Jo no tinc cap dubte que, per la forma d’actuar, pel dia triat, l’Onze de Setembre… va ser cosa d’aquesta gent, que van anar contra l’home més pacífic del món, que s’havia passat la vida escrivint contra el fanatisme, dient que tota creença és un prejuí, que és en sa casa amb batí… No en tic cap dubte. I quan deixem de gravar et diré més coses. —Algunes de les que expliqueu al llibre ja són prou significatives. Com ara la relació entre aquella xarxa de paquets bomba i empresaris i tècniques utilitzades pels militars espanyols. —Ho va dir la mateixa policia. Així mateix. Concretament, per unitats guerrilleres de l’exèrcit. —Aquella xarxa d’atemptats era relacionada amb el 23-F? —Era la primera idea que teníem, Joan Bustos i jo, quan començàrem a investigar. Després ja vam veure que no necessàriament havia de ser amb el colp, sinó amb persones que formaven part de les clavegueres de la ultradreta i que continuaven campant. En el 23-F estaven mobilitzades, necessàriament. I després et vas trobant els mateixos personatges. És molt probable que una part d’eixa gent diguem que ‘diversifica’ les seues activitats. I, l’any 1991, es dedica a uns altres tipus de negocis. Però utilitza els recursos dels quals disposa. —Les víctimes d’aquelles bombes també eren… —… persones molt singulars. No són gent de l’esquerra, independentistes, republicans, no: diguem que és una trama amb un aire de família, dels qui perpetren els atemptats (o els dissenyen, o els encarreguen), passant pels qui els executen i fins als qui els pateixen. Són gent de l’extrema dreta i les víctimes també. —Parleu de tècniques utilitzades pels militars, a la xarxa de paquets bomba. —Ho diu la mateixa policia. I, concretament: unitats guerrilleres de l’exèrcit. —Si parlem d’impunitats, el tema dels criminals croats nazis campant per l’estat espanyol n’és paradigma… —Sí. Quan vaig escriure Cita a Sarajevo en vaig acumular moltíssima informació. Però, clar, no en volia fer una enciclopèdia. El fet és que, ací, els croats varen viure amb tanta impunitat que es permetien eixir en Canal 9 i tot. —Sí. Aquest episodi és… —El màxim responsable dels camps de concentració a la Croàcia nazi, que era Vjekoslav Luburić, va ser assassinat a Carcaixent l’any 1969. El seu cunyat, Dinko Šakić, havia estat el comandant del camp de concentració més important que hi havia, el de Jasenovac. Quan varen matar Luburić, Šakić, que vivia a Argentina, va venir ací i es va fer càrrec del ‘negoci’. A l’Argentina vivia amb una identitat falsa, perquè allà hi havia molts balcànics refugiats de moltes idees i el president de la Croàcia nazi havia patit un atemptat l’any 1957 (després, per evitar eixe risc, es va refugiar a Madrid, on és soterrat). L’Argentina era un país molt amable amb els criminals nazis en l’època de Perón, però hi havia perill. A l’Espanya de Franco no n’hi havia cap. —Fins que van matar Luburić. —Però fins i tot així, Šakić utilitzava el seu nom. Ací. Fins i tot feia declaracions a la televisió autonòmica. I no passava res. A l’Argentina, uns periodistes el van desemmascarar. El varen enganyar dient-li que volien fer un reportatge sobre futbol i, quan estava relaxat, li pregunten ‘Però vostè és Dinko Šakić, no?’ I ell diu ‘Sí’. Eixe documentari fa que tant Sèrbia com Croàcia en demanen l’extradició (i de la dona, germana de Luburić). I la concedeixen. I és jutjat i condemnat a Croàcia. Deu anys abans, havia aparegut en Canal 9 com un ciutadà exemplar. Ací hi ha una sèrie de gent que pot fer allò que vulga i no passa res. —A l’altra cara de la lluna d’aquest llibre miscel·lani hi ha també alguns homenatges. —Sí: obsessions i homenatges. A Joan Bustos, a mon pare, als republicans que sofriren l’exili, la presó. O a Amado Granell, que té una història realment al·lucinant: els valencians ens passem la vida queixant-nos de no tenir referents i tenim un home de Borriana que va ser el primer militar aliat que va entrar al París ocupat pels nazis. —I algun toc d’atenció: quan parleu dels temps de la mal anomenada ‘batalla de València’ i apunteu que l’esquerra ‘comença ben prompte a demostrar una absència de lideratge per a contrarestar les insídies que li plouen de l’altre cantó’, la història es repeteix? —Crec que hi ha un gran temor de l’esquerra quan està en el poder, un temor electoral: pensa que fent determinades accions o dient determinades coses perdrà vots. I és clar que quan un arriba al poder, esquerra o dreta, té uns vots que són prestats, de centre, i que s’han de cuidar electoralment. Ho sabem tots. I que hi ha coses que no cal fer per a motivar eixos sectors. Però hi ha unes línies que s’han de marcar. Hi ha la dignitat, el sistema democràtic, la llibertat d’expressió. No ho pots deixar de banda per càlcul electoral. A més, així, acabes decebent la gent que t’havia votat perquè era el teu electorat. Per tant, hi ha coses que són un error, evidentment en el punt de vista moral, però també en el punt de vista electoral. —Deixeu anar sovint dards d’amor i de tristesa envers el periodisme, en una barreja de respecte i desencant. És una dicotomia insalvable? —Jo continue confiant en el periodisme d’investigació. El problema que hi veig és que ara és pràcticament impossible de fer. Això que es fa passar ara per periodisme d’investigació són filtracions. Una de les parts filtra i el periodista no ha fer res: esperar que arribe el motorista amb el sobre. Això no és periodisme d’investigació: el periodista és simple instrument d’algú, un altaveu. Un periodista ha d’investigar coses o que ningú no investiga o que el poder no vol que s’investiguen. I això, sincerament, no ho veig. Veig grans titulars que sembla que siguen que un informe de no sé qui revela no sé què. Però si ni t’has mogut de l’oficina! —Acabem: quin és el darrer llibre que heu llegit? —L’estupor, de Josep Iborra.

Summary: Francesc Bayarri: ‘La intenció d’aquelles bombes era matar Joan Fuster’


Rafael Nadal (Girona, 1954), format com a periodista, director d’El Periódico de Catalunya els anys 2006-2010 i avui tertulià en diversos mitjans, es va estrenar en el camp de la literatura l’any 2011 amb Els mandarins, que aplegava retrats sobre personatges amb poder que havia tractat en la pràctica periodística. Després va guanyar el premi Josep Pla amb Quan érem feliços (2012), una obra memorialística dels anys d’infantesa. La seguí Quan en dèiem xampany (2013), novel·la centrada en la generació dels seus besavis, nissaga familiar vinculada a la indústria surera, a cavall de Caçà de la Selva i la Xampanya. El 2015 va publicar la novel·la menys vinculada a la seva història familiar, La maledicció dels Palmisano, de gran èxit a Catalunya i que fou traduïda a una dotzena de llengües. Avui és un dels escriptors catalans que ven més llibres i que té més projecció internacional. En aquest context, ara proposa una història centrada en la postguerra i, de retruc, en la guerra del 1936-1939, de títol suggeridor i enigmàtic: La senyora Stendhal (Columna). És difícil de parlar d’aquesta novel·la sense avançar res que no n’espatlli la lectura, tenint en compte que conté un final inesperat que capgira i reforça l’ambigüitat d’una part important dels elements principals que conté. Per tant, haurem d’eludir moltes preguntes que aquest final obre. Curiosament, el silenci que toca fer ens porta a pensar en la idea del silenci com a motor de la història. Certament, el silenci entès com allò no dit, la decisió de la senyora Stendhal de mantenir en silenci certs fets que determinen la seva història personal i la dels seus, marca els esdeveniments tràgics de la novel·la. Però comencem pel títol, tan suggeridor… —El títol és un homenatge a les dones que van tenir la intuïció que l’alliberament de les classes populars passava per l’escola, per la formació i la cultura. I en aquest sentit hi ha un homenatge a l’afrancesament del país. Sempre explico que això ve de França i de la proximitat amb la frontera: hem de recordar que el primer institut de secundària que hi va haver a l’estat espanyol es va obrir a la ciutat de Figueres, a mitjan segle XIX. El govern federalista de l’Empordà, per formar les classes populars, va obrir aquest centre que tenia una voluntat transversal i era laic. Tot i ser laic, van posar-hi al capdavant un religiós expulsat de França. Ell tenia el mètode i els coneixements, els d’aquí no eren sectaris. En aquest sentit, també s’ha de recordar que als anys seixanta, quan jo estudiava, hi havia escoles de secundària religioses pagades per la burgesia a la majoria de ciutats i molts pobles del país. I l’altre homenatge del llibre és a Stendhal, és clar. Al seu llegat literari, naturalment, però també a la síndrome que porta el seu nom . Cercar la bellesa inabastable produeix molt de plaer també en tot el camí que s’ha de recórrer. I veig també la bellesa en el fet moral. La senyora Stendhal no aconseguirà mai sentir el predomini dels valors morals en què tant creu, però fa un camí molt positiu per defensar-los. —En el llibre hi ha la figura de la dona que ho aguanta tot, també aquests valors d’educació i cultura. Precisament, un fet remarcable de la novel·la és que palesa que la derrota de la guerra és també, i potser sobretot, la derrota de la cultura i d’uns valors. —Agafo com a veu narrativa el nen, perquè em va bé la veu infantil, que es mira les coses d’una manera neta, innocent. I en aquest sentit el que està bé i el que està malament es converteixen en fets més primaris. Amb l’adolescència, aquesta innocència es va perdent i va descobrint el sistema repressiu organitzat. El sentit polític dels fets arriba amb el temps, que és quan el nen, en Lluc, en pren consciència. Ara, la veritable protagonista és la senyora Stendhal, filla d’un home de cultura, l’avi Dídac. I és la protagonista fins i tot quan no surt en el relat, perquè es manté el referent moral. Ella ho diu clar, que si s’ha d’actuar a través de la violència, estan perduts. Només podran superar-se i superar la situació amb valors, cultura i educació. Perquè ella avisa el seu fill Dani i el petit Lluc que les coses no són com semblen, que hi ha matisos, que dos cacics que aparentment són el mateix, no ho són… —Els grans silencis imposats són com un baix continu, en aquesta novel·la. —Jo vinc d’una generació que viu el silenci. Descobrim les injustícies d’una manera pausada, de mica en mica. Perquè el record de la guerra, quan érem petits, encara era vivíssim, però ningú no en parlava i ningú no en volia explicar res. Ni els vencedors ni els vençuts. Hi ha una mena de pacte de silenci. Els perdedors abaixen el cap per por que els perjudiquin fins a fer-los caure en la misèria, però en la intimitat de les cases també passava: era la voluntat de treure’s de sobre el rancor i avançar. Això és molt femení també. Altra vegada són les dones i el seu paper determinant: dones que porten la casa i que treballen al camp, que porten els comptes de la casa i la direcció intel·lectual dels fills. Són les que defensen que els nens han d’estudiar per a ser alguna cosa el dia de demà, que el mestre ha dit que el nen val, que li hem de donar una oportunitat. —Hi ha moltes menes de silencis en la novel·la, però els més interessants són els que la senyora Stendhal decideix d’imposar-se. Decidir què explica i què no explica als seus fills, i com això els afecta, és un gran tema universal. —Ella pensa que la realitat l’ha de descobrir cadascú. La veritat és aquella que cadascú va trobant. Si ella hagués explicat la realitat, hauria prostituït la història. —Què voleu dir? —Ella va donant pistes, pautes, perquè en Lluc, l’infant, agafi uns camins determinats: li fa entendre que la vida no és blanc o negre, se li enfada quan tracta malament una noia… Però haver d’explicar la realitat, la veritat, no ho pot fer, perquè implica una derrota, perquè implica que en Lluc no té categoria moral. En el fons, el final és una tragèdia grega. Aquests silencis han existit sempre! Perquè els silencis desencadenen més accions que paraules. La literatura és així i ha de ser així. —L’estructura de la novel·la comença en forma de postals costumistes, a voltes de caire modernista, on el paisatge té un paper, també. —Són fragments breus perquè és la veu del nen que parla, com si fossin impulsos. La veu infantil necessita la brevetat i saltar d’una banda a una altra. I el paisatge sí, és molt potent. Les arbredes tenen vida. La gent que viu en aquests entorns parlen de la natura que marca el pas de la vida i també de fets sobrenaturals, com parlar amb el vent. A la novel·la, la carretera també és protagonista. —On el situeu, aquest poble? —És un poble al peu de les Guilleries, entre Olot i Girona. Aquest també era el món i l’entorn dels maquis, d’en Quico Sabater. Territori a través del qual s’arribava al Pirineu i a la frontera. —Aquesta primera part també és plena de sentimentalitat. —Sentimental, sí, però no pas nostàlgic. Som més feliços ara que quan érem feliços. No sóc nostàlgic. Jo d’abans només enyoro el contacte amb la natura i un cert temps més pausat. —Home, però per a en Lluc aquell any passat a la casa de la carretera dels arbres, quan en tenia deu, és la seva arcàdia. —És clar, després de la mort de la seva mare i de l’internat, tornar al poble i recuperar una família… Sí, en aquest sentit sí que pot sentir nostàlgia, clarament. —La segona part del relat canvia de narrador i canvia de forma: el text i l’acció flueixen, es fan més lleugers, àgils. —És clar, pren la paraula el comissari per explicar els fets de la guerra i necessita que el relat no sigui tan fragmentat. —I parlem un moment del final: aquest final inesperat, que posa en qüestió un munt de coses, també ajuda a matisar els tòpics que en relats de guerra i postguerra gairebé semblen inevitables. De bons i dolents. —Ajuda a reforçar l’ambigüitat, certament. Una anècdota que em va explicar en Modest Prats em va ajudar molt a construir el final. Una vegada es va publicar una biografia de Modest Prats on es deia que durant la guerra els colpistes havien mort el seu pare. Ell va cridar el periodista que ho havia escrit i li va dir: ‘Aquí els feixistes van matar a tort i a dret durant la guerra, però el meu pare, que era missaire, el van matar els milicians.’ I la resposta del periodista el va deixar glaçat: ‘Però com pot ser que a tu, un capellà progre, li matessin el pare els bons?’ —Caram, quina anècdota. —És no entendre res. Jo que em sento hereu de la República, que defenso que la legitimitat la tenia la República, també sé que en l’àmbit individual, en el bàndol republicà, es van cometre assassinats per motius de venjança, per motius religiosos, d’abús de poder. I cal saber-ho explicar també. Em sento hereu de la República, però reprovo totalment els abusos comesos pels milicians durant la guerra. Voldria una Catalunya més radical en la condemna del franquisme i la recuperació de la memòria i l’homenatge a les víctimes, alhora que la condemna dels abusos que hi va haver en el bàndol republicà durant la guerra, tots aquells crims sense cap justificació fruit de revenges personals o per raons de credo. Hi ha moltes menes de víctimes, per exemple, les que per raons de valors ètics i culturals van patir repressió en els excessos del bàndol republicà i després de la guerra els franquistes van condemnar a l’ostracisme. La senyora Stendhal perd la guerra com a republicana i com a dona.

Summary: Rafael Nadal i els silencis de la senyora Stendhal


Què vol dir dormir al carrer? Quines dificultats tenen les persones sense casa? Hi ha una manera molt directa de descobrir-ho: passant una nit al ras. És la proposta que ha fet la fundació Arrels en forma de festival: l’Intempèrie, que es fa avui dissabte a la plaça de Margarida Xirgu de Barcelona. Hi haurà concerts, teatre, exposicions i xerrades, entre més. .@ThePenguinsSka @ItacaBand @ceskfreixas @JUonStage @bassicallyalex i molts altres artistes ja s'han reservat el 23 de novembre per venir a Intempèrie. I tu? Reserva la teva entrada (gratuïta) i #ViuIntempèrie: https://t.co/zcntHZxAHy pic.twitter.com/OIEY390XBC — Arrels Fundació (@ArrelsFundacio) November 16, 2019 És la primera vegada que Arrels organitza aquest festival multidisciplinari, que forma part de les tasques de sensibilització de la fundació. ‘Amb aquesta acció volem anar més enllà del nostre públic habitual i arribar a tothom’, explica Ferran Busquets, director de l’entitat. Podeu consultar tota la programació d’Intempèrie Per arribar a gent de tota mena hi ha programades activitats ben diverses: tallers infantils, un contacontes, un espectacle de clown, concerts, espectacles poètics multidisciplinaris i representacions teatrals. Tot plegat, amb un fil conductor comú, que és l’objectiu del festival: donar a conèixer la realitat de les persones sense llar. Aquesta realitat es pot entendre de diverses maneres i Intempèrie en proposa unes quantes, entre les quals destaquen les vivencials: al final dels concerts, diverses persones que han viscut o viuen al carrer explicaran les seves experiències i, després, aquells qui ho vulguin podran quedar-se a dormir al ras. ‘Volem que la gent s’adoni que, fins i tot essent un simulacre, és molt difícil dormir al carrer i que la dificultat que viuran no serà ni una mil·lèsima part del que pateix una persona sense llar’, explica Busquets, qui afegeix que l’abisme entre el simulacre que es farà i la realitat d’una persona sense sostre és gairebé inabastable només pel fet que qui es quedi a dormir avui sabrà que en qualsevol moment pot aixecar-se i anar-se’n cap a casa. Totes les activitats programades tenen una clara voluntat de mostrar i fer pedagogia sobre la realitat de les persones sense llar. Hi ha representacions d’obres de microteatre dirigides per l’actriu Ivana Miño en què participen persones ateses, voluntaris de l’entitat i actors professionals. Peces que evidencien que les persones sense llar ‘no són pas persones diferents’. A més, la programació més llaminera és la musical, amb els grups The Penguins, que oferirà dos concerts, un per als infants i un altre per als adults, Cesk Freixas, Natxo Tarrés, JU, Alex Bass i Itaca Band. L’altre objectiu d’Intempèrie és recaptar fons per a desenvolupar les feines de la fundació. ‘Som una entitat privada i el 70% dels nostres ingressos vénen de fons privats; aquestes peticions de donacions no són un “ajuda’ns” sinó un “utilitza’ns” per a ajudar les persones’, explica Busquets, que entén Arrels com una eina perquè la ciutadania ajudi les persones que dormen al carrer. Els fons recaptats es destinaran a fer front de les despeses corrents de dues-centes persones que són allotjades en diversos espais. ‘En un dia com avui, hi ha dues-centes persones que gràcies al suport de la gent no dormen al carrer, i en volem ajudar més.’ Totes les activitats del festival són totalment gratuïtes. S’hi podrà col·laborar amb les consumicions a la barra i amb el marxandatge d’Arrels. Ara bé, l’organització recomana d’inscriure’s a intemperie.org.

Summary: Intempèrie: un festival per a dormir una nit al ras


La fiscalia ha presentat un recurs al Jutjat de Vigilància Penitenciària contra la concessió del tercer grau inicial a Oriol Pujol condemnat a dos anys i mig de presó per tràfic d’influències, suborn i falsedat en document mercantil pel cas ITV, i ha constatat que ha rebut un ‘racte privilegiat’. En el seu escrit, al qual ha tingut accés Europa Press, el fiscal s’oposa a la concessió del tercer grau a Pujol, que suposa que des del divendres 29 de març pugui sortir de la presó durant el dia entre setmana i estar-se a casa seva els caps de setmana, demana que se’l classifiqui com a segon grau, i lamenta que es transmeti ‘un perillosíssim missatge que delinquir és rendible’. La Secretaria de Mesures Penals de la Conselleria de Justícia, que dirigeix Ester Capella, va aprovar el 21 de març la classificació inicial de tercer grau d’Oriol Pujol, una proposta que havia estat elevada per decisió unànime de la Junta de Tractament de la presó de la presó de Brians 2, a Sant Esteve Sesrovires (Baix Llobregat).

Summary: El fiscal recorre al tercer grau d’Oriol Pujol i ho veu un tracte privilegiat


El corrent radical de Syriza, la Plataforma d’esquerra, ha anunciat que es presentaria a les eleccions anticipades amb una llista pròpia, a causa de la dimissió d’Alexis Tsipras. ‘La Plataforma d’Esquerra contribuirà a la formació d’un front ampli, progressista, democràtic i antimemoràndum que participarà en les eleccions per imposar l’anul·lació dels memoràndums (amb els creditors)’, ha afirmat en un comunicat. Aquesta nova formació, que es presentarà amb el nom d’Unitat Popular, neix del desacord que hi ha hagut dins de Syriza durant les negociacions amb l’Eurogrup pel tercer rescat. La divisió dins del partit es va palesar la setmana passada, quan quaranta diputats van votar en contra del tercer rescat. El nou partit opta per sortir de l’euro i que la dracma torni a ser la moneda nacional. Una de les personalitats més conegudes d’aquesta facció és l’ex-ministre d’Energia, Panaiotis Lafazanis. Formació de govern El president del partit conservador grec Nova Democràcia, Evànguelos Meimarakis, ha rebut avui el mandat per formar govern del president de la República, Prokopis Pavlópulos. Pot ser que la Plataforma d’esquerres creï un grup parlamentari propi de vint-i-vuit diputats. Això els convertiria en la tercera força i, per tant, hi recauria l’encàrrec de formar govern si Meimarakis no aconseguís de formar un executiu, tal com preveuen els analistes. En tot cas, ara mateix la tercera força amb més representació parlamentària és el partit feixista Alba Daurada.

Summary: El corrent crític de Syriza es presentarà per separat a les eleccions anticipades


Inquiets de Viena és una col·lecció que pretén recollir testimonis de personatges que van viure a contracorrent del seu temps o, més ben dit, que anaven avançats al seu temps, segons que explica l’equip de Viena Edicions. I amb aquesta voluntat, a final de l’any passat va aparèixer-ne el primer volum, ‘Memòries d’un capellà que no creia en Déu’, de Jean Meslier. Ara, amb un parell de setmanes de diferència, arriben el segon i el tercer títols: fa pocs dies que s’ha publicat ‘El món on visc’, de Helen Keller, i aquesta setmana vinent arribarà a les llibreries ‘Cartes d’una pionera’, d’Elinore Pruitt Stewart. Us oferim un tast de totes dues i un comentari de l’editora, Isabel Monsó. El món on visc, de Helen Keller Explica Isabel Monsó: ‘L’obra descriu en primera persona com interpretes el món quan no tens visió ni oïda des de la infantesa. I ho fa amb una subtilesa que em sembla extraordinària, especialment perquè no va conèixer el llenguatge ni el pensament simbòlic fins a set anys. Ella capta el món amb el tacte, l’olfacte i el gust, però aquestes capacitats les ha desenvolupades al màxim, de manera que, quan algú es compadeix de les persones cegues o sordes, ella salta de seguida dient que ens plany a nosaltres, que som incapaços de captar matisos en el tacte, en la brisa… No hi ha mai cap mena de victimisme; a l’inrevés, hi ha una força extraordinària, i una absoluta desmitificació del concepte de “discapacitat”… I és un llibre del 1908!’ Continua dient l’editora: ‘A mi m’han semblat particularment curiosos tres capítols: aquell en què explica com fa noves coneixences. Sense vista i sense oïda el primer contacte és l’encaixada de mans, que a ella li resulta molt reveladora (descriu encaixades amb personatges que ha conegut). Un altre capítol curiós, el que descriu com “sent” la música, no pas a través de l’oïda, sinó a través de la vibració de la caixa del piano, del violí o del coll d’un cantant… Un altre capítol molt interessant és el que explica com les olors i el tacte del vent (la brisa, la quietud…) varien durant el dia. Per exemple, ella sap si encara no ha sortit el sol, o si ja ha sortit, per les olors…’ Llegiu-ne un fragment. Cartes d’una pionera, d’Elinore Pruitt Stewart Diu Isabel Monsó: ‘Si pogués triar amb qui em vull perdre pels boscos de Canadà, triar l’autora d’aquest llibre seria un encert. Té una empenta formidable! Ella, una vídua jove amb una nena d’un any o dos, decideix de deixar la Costa Est, on només troba feines mal pagades de bugadera, i anar a viure a Wyoming per fer de majordoma d’un ramader escocès (que fins i tot toca la gaita!), propietari d’un territori extensíssim. I això l’any 1909! El llibre és tot un clàssic sobre els colons de l’Oest, però transmet una idea totalment diferent de la de les pel·lícules del “Far West”. Hi ha un optimisme i una empenta impressionants, i el relat és construït a base de cartes dirigides a la que era la seva antiga mestressa, a qui explica totes les seves peripècies. Ella, que no és una persona “de lletra”, té un estil molt directe, amè, divertit… i llegir-la és un plaer. Us ho passareu molt bé, segur!’ Llegiu-ne un fragment. L’editora acaba assegurant: ‘Són dues grans dones, fortes i sensibles alhora!’

Summary: Avanç editorial: dos nous títols de la col·lecció Inquiets, de Viena edicions


Els mossos d’esquadra van desallotjar ahir divuit persones del Banc Expropiat, al barri de Gràcia de Barcelona, poc després de les cinc de la tarda. Totes van ser identificades pels agents però no detingudes perquè no hi van oposar resistència, segons la policia. Va ser pels volts de migdia quan un grup de persones va retirar les planxes metàl·liques que tapiaven el local i va entrar a l’immoble. Després de rebre la denúncia del propietari, una vintena de furgonetes de la policia s’hi van desplaçar. Ara el jutge ha de decidir si ha de citar a declarar els implicats o si els imputa cap delicte. Després de buidar el local, uns operaris van tornar a col·locar i soldar les planxes per impedir-hi l’accés. Heus ací el moment en què els mossos van arribar al Banc Expropiat: ÚLTIMA HORA: Els @mossos desallotgen, de moment sense incidents, el @Banc_Expropiat de Gràcia. @SERCatalunya pic.twitter.com/HcRSGg0zXL — Adrià Attardi Villar (@adria_attardi) November 27, 2016 Tot va començar al matí, quan una cinquantena d’activistes va forçar l’entrada i va entrar al Banc Expropiat. Darrere una pancarta amb el lema ‘El banc no està en venda’, el grup d’activistes es va aplegar al lateral del local –a la cantonada de la Travessera de Gràcia amb el carrer de la Mare de Déu dels Desemparats– i va començar a forçar l’entrada. En aquest vídeo es pot sentir la serra radial que van fer servir per retirar les planxes metàl·liques que tapiaven la porta. #bancexpropiat #gracia @tv3cat @diariARA pic.twitter.com/x32CDxQ1Ao — Marc Comas López (@marccomaslo) November 27, 2016 El comunicat del col·lectiu ‘Avui hem tornat a entrar al Banc. Ho hem fet perquè el Banc Expropiat és un espai ple de vida i el projecte segueix viu. Perquè no podem permetre que el local generi un benefici econòmic al propietari Manuel Bravo Solano, un especulador de cap a peus. Considerem que el Banc –com tots els espais alliberats– és de qui l’utilitza i no de qui en treu un profit econòmic a costa de la misèria dels altres. La historia d’aquest local és un dels exemples més explícits del procés de gentrificació que viu la Vila de Gràcia i que les veïnes patim dia a dia.’ Aquest és un fragment del comunicat que el col·lectiu va difondre a les xarxes socials poc després de l’acció. Hem tornat a entrar. El Banc és nostre 🙂 #BancRExpropiat https://t.co/0DU0i7zA71 — Banc Expropiat (@Banc_Expropiat) November 27, 2016 Els activistes recordaven que, des del primer desallotjament, es van mobilitzar durant dues setmanes per tornar-hi a entrar, van tornar-lo a ocupar dues vegades i aquests darrers mesos havien organitzat gairebé cada dia de la setmana un punt d’informació a la cantonada del local. ‘Des de l’agost hem traslladat les activitats a la Sucursal però avui ha arribat el moment de recuperar un espai que pertany al barri des de fa cinc anys. La solidaritat, l’autogestió i el suport mutu són el nostre camí per a construir la Gràcia que volem’, afegien. El Banc Expropiat va ser desallotjat tres vegades el mes de juny –amb greus aldarulls durant dies. A l’agost el col·lectiu va anunciar que havia ocupat un nou espai al barri de Gràcia –la Sucursal– perquè necessitava un punt de reunió per a continuar ‘construint-se’. Tanmateix, assegurava que era un lloc provisional i no abandonava la idea de recuperar el local original: l’antiga oficina de Catalunya Caixa de la Travessera de Gràcia.

Summary: Els mossos desallotgen divuit persones del Banc Expropiat després d’una reocupació llampec


Finlàndia ha respost de manera clara a l’estat espanyol per la destitució del seu cònsol a Barcelona, Albert Ginjaume. ‘Ha servit a Finlàndia de manera exemplar durant dinou anys’, expressa en un comunicat el govern finlandès. Malgrat la intromissió espanyola, Finlàndia no pot fer res per evitar la destitució de Ginjaume. L’activitat dels cònsols honoraris es regeix per la Convenció de Venècia i això significa que necessiten una autorització del país receptor (exequàtur) per a poder exercir el càrrec. Finlàndia afirma que l’estat espanyol ha fet destituir Ginjaume per haver ‘exercit activitats inadequades’. En aquest sentit, el comunicat continua: ‘Aquestes activitats estan relacionades per la situació política que viu Catalunya en l’actualitat’. L’estat espanyol va posar Ginjaume al punt de mira per haver organitzat un dinar del cos consular amb Mercè Conesa, presidenta de la Diputació de Barcelona i batllessa de Sant Cugat del Vallès, que forma part de l’Associació de Municipis per la Independència (AMI). Més informació: —Albert Ginjaume: ‘És un avís a navegants. Si els cònsols tenen una actitud esbiaixada, els hi va el càrrec’

Summary: Finlàndia qualifica d’exemplar la feina del cònsol a Barcelona destituït per pressió d’Espanya


La batllessa de Barcelona, Ada Colau, i el president de la Generalitat de Catalunya, Artur Mas, han fet aquest matí la primera reunió de feina. En acabat, Colau ha explicat que hi havia hagut un acord per a reconèixer el deute de la Generalitat amb l’ajuntament. ‘No m’atreveixo a dir una xifra global del deute perquè en aquest punt discrepem, però per això reunirem la comissió mixta de l’ajuntament i la Generalitat el setembre i la concretarem’, ha dit. Segons la Generalitat el deute puja a 35 milions d’euros; a més, és en tràmit d’admetre el deute de la llei de barris, de 20 milions més. Colau ha volgut transmetre un missatge de col·laboració entre totes dues institucions i, més enllà de les diferències, ha declarat absoluta lleialtat institucional a la Generalitat. ‘Sobretot tenint en compte el context que vivim, d’absoluta crisi i blocatge per part del govern del PP.’ També hi ha hagut acord per a impulsar la unió dels dos trams del tramvia de Barcelona per l’avinguda Diagonal. La Generalitat facilitarà la licitació de l’obra a partir del setembre. ‘És una estructura bàsica per al transport públic de Barcelona i de l’àrea metropolitana’, ha dit.

Summary: Ada Colau i Artur Mas acorden el reconeixement del deute de la Generalitat amb l’ajuntament