L’alemany Bernhard von Grünberg va declarar ahir al Tribunal Suprem espanyol com a testimoni, perquè va ser un dels observadors internacionals durant el referèndum del primer d’octubre de 2017. L’advocat Von Grünberg, ara retirat de la primera línia, s’ha dedicat a la política d’ençà de l’any 1971 i té una llarga trajectòria com a diputat del Partit Socialdemòcrata Alemany, l’SPD, el partit germà del PSOE. L’any 2010 va començar a seguir el cas català. VilaWeb va entrevistar-lo ahir a Madrid, en un dels restaurants a tocar del Suprem. El vam trobar sol, minuts després de declarar, amb una maleta feta per a tornar a Alemanya al costat. Tenia els ulls humits. L’home estava ben emocionat. —Heu declarat al Suprem espanyol com a testimoni. Com l’heu viscuda, l’experiència? —Sóc un advocat i estic molt avesat a aquestes situacions. Però estic molt sorprès. Molt. D’entrada, estic molt sorprès que un partit d’extrema dreta formi part del judici. És una situació incomprensible per a nosaltres. El jutge i els advocats haurien de decidir sobre els fets i els delictes, i no fer propaganda política. Per mi ha estat increïble que Vox preguntés. Volia negar-me a respondre les preguntes, però segons la llei espanyola no ho puc fer. Tot el judici, com que és televisat, és una campanya política per a aquesta gent. Això és molt dur. Els polítics utilitzen aquests jutges. Són els polítics que haurien de resoldre els problemes, i no a l’inrevés. Un tribunal alemany, i un altre tribunal europeu, han dit que no hi ha rebel·lió, perquè no hi va haver ús de la força. I han deixat molt clar que no hi havia motiu per a jutjar-los. Per una altra banda, hi ha la malversació. El ministre de Finances espanyol ho va deixar molt clar: no hi ha malversació, perquè ell se’n va ocupar personalment. Per tant, per mi és increïble que dues de les grans motivacions per les quals són jutjats (rebel·lió i malversació) sigui tan evident que no existeixen. —Sembleu força emocionat. Per què? —Ho estic. Fa molts anys que segueixo el cas català, em preocupa i me n’ocupo. Però sabeu què passa? Que el meu pare va ser nazi d’alta graduació i va fundar un partit d’extrema dreta, com Vox, a Alemanya. N’era l’ideòleg. Jo a l’SPD, i ell cap aquest partit. Per tant, fa molts anys que lluito pels drets de la gent, de les minories, dels gitanos, i més. Tot això, a mi, m’afecta. —Us han citat per parlar de la malversació. El Primer d’Octubre vau ser a Barcelona i volien saber si us havien pagat diners per ser-hi. —M’han citat per això i com a testimoni. En el viatge que vaig fer ho vaig pagar tot de la meva butxaca. Jo no sé què va fer Diplocat, però sí que sé que és una organització semipública i semiprivada. A Alemanya, hi ha organitzacions en aquesta situació. Organitzen trobades molt interessants. —El jutge ha interromput la resposta d’una pregunta que us havien fet: com actuaria la policia alemanya en un cas com aquest. Què hauríeu respost? —No ho sé. No en sóc especialista. Però espero que els polítics alemanys fossin prou llests per a gestionar la situació. Si l’estat hagués dit que un referèndum era il·legal, després no n’hauria fet gaire cas. Ningú a Alemanya no hauria enviat la policia a pegar gent. Per una banda, dius que el referèndum no té validesa, i que no té cap mena de seriositat ni importància, però a la vegada envies policia a pegar? No té solta. És contradictori. A Alemanya crec que haurien dit: vota, si vols, però no en farem cas. I ja està. Res de policia. —Heu citat el cas i el judici guanyat per Carles Puigdemont a Alemanya. Sou la primera persona que posa aquest exemple i cas dins la sala. I resulta que el traductor no ha traduït aquesta part. Podeu recordar què heu dit? —He dit que el cas de Puigdemont a Alemanya va ser rebutjat. He dit que a Alemanya la rebel·lió la van descartar. I per això el senyor Puigdemont circula lliurement: perquè no hi ha cas penal. Tampoc no hi és a Espanya. I aleshores el jutge ha dit que no estava interessat en la meva opinió política. Cosa molt estranya. Perquè justament la meva opinió política va molt connectada al fet que m’ha dut ací. No faig això que faig perquè sí. Tinc opinió política. —Heu dit que a Alemanya vau contactar polítics per parlar-ne. És això? —Sí. En primer lloc vull dir que sempre és difícil de tractar aspectes d’uns altres països. En segon lloc, Angela Merkel, en una reunió pública de presidents europeus va dir a Rajoy que allò què feia no era correcte. Ho recordeu? Crec que ella n’estava tipa. Quant a Sánchez, és del meu partit. Socialista. El problema que veig és que el partit socialista està dividit. Al PSOE no saben què cal fer. No sabien què fer ni tan sols durant la manifestació de Vox, PP i Ciutadans. El nostre partit, els socialistes alemanys, els anys setanta van ajudar a construir el PSOE, els sindicats, i també van ajudar amb la constitució. I ara, enmig de la crisi, penso que també els hauríem d’ajudar. No tant per a dir què han de fer, però potser aportant-hi la nostra experiència. —Experiència sobre què? —Sobre federalisme, aspectes monetaris en estats federals, i experiència en com gestionar el passat. Especialment com gestionar el passat de la guerra civil i el franquisme. Perquè Franco no hauria existit sense l’ajuda alemanya. Per tant, també podem contribuir a gestionar aquests aspectes. —I què creieu que respondria Sánchez en aquests tres punts (federalisme, diners i passat)? —Hi ha gent dins el PSOE que ho veu com jo; i n’hi ha, com Felipe González, que no. I no saben què fer. No saben com resoldre el problema. A la força? Amb judicis estranys com aquest? Amb una nova llei? Això que passa aquí és de bojos. Sobretot quan veus que els catalans van reaccionar de manera tan pacífica. Tan pacífica. Mireu França. Mireu Grècia. Allà no és igual. I ho conec perquè la meva dona és grega. —Heu vist els presoners? —Els havia visitat a la presó, alguns. Forcadell, Junqueras i Romeva. I avui els he vists i ens hem pogut saludar. I tinc molt bona relació amb Carme Forcadell, persona que és molt important per a mi. Ella va fer el seu deure: obrir el debat. Permetre el debat. I per això vaig connectar amb col·legues alemanys, dels conservadors, per parlar del cas català. I vaig mirar de parlar-hi, però per ells és molt delicat, perquè formen part del mateix grup europeu que Rajoy, el Partit Popular Europeu (PPE). —A França quaranta-un senador han signat un manifest tot just ara. I són un país molt més centralista que no Alemanya. —Tenim un problema greu amb els països centralistes. Per mi, van contra la democràcia. Democràcia per mi és subsidiarietat. Les decisions s’han de prendre a prop, i no a quilòmetres de distàncies. Estats centralistes no són tan democràtics. Hem de tendir a sistemes descentralitzats. —Voldríeu afegir res més? —Hem de trobar-hi una solució. I aquest judici no és la solució. El judici demostra que decantar-se per no dialogar no és la solució. La solució és parlar entre les parts. És important. Hem d’aturar tot aquest discurs que parla sobre la nació. Però qui la destrueix, la nació? El senyor Rajoy és qui la destrueix. —I el senyor Sánchez? —Quan decideixi alguna cosa, aleshores ho sabrem. Perquè de moment no és clar què vol. A les eleccions veurem què fa. Tindrà una altra oportunitat.

Summary: Bernhard von Grünberg: ‘Això que passa aquí és de bojos’


Després de més de deu anys com a batlle de Premià de Mar, Miquel Buch ha formalitzat avui al ple municipal la seva renúncia formal al càrrec. Com ja va explicar a finals de novembre, Buch ha recordat que deixa el càrrec per ‘convenciment i coherència’ amb sí mateix en considerar que els batlles haurien de governar com a màxim dues legislatures de cinc anys. Visiblement emocionat, l’encara president de l’Associació Catalana de Municipis (ACM), càrrec que també deixarà el pròxim mes de gener, Buch ha reivindicat la feina feta en aquests deu anys i ha destacat que ha intentat governar ‘pensant com un ciutadà més’ i ‘intentant ser una bona persona’. En vista al 21-D, el fins avui batlle de Premià de Mar, que hi concorre com a número 22 de la llista de JxCat, ha reconegut que li faria molta il·lusió ser diputat, però que si no ho aconsegueix ‘sortirà al carrer a cercar feina com un ciutadà més’. EL successor de Buch, l’encara primer tinent de batlle Miquel Àngel Méndez, serà nomenat en un ple extraordinari dissabte.

Summary: Buch formalitza la seva renúncia a la batllia de Premià de Mar


El candidat del Partit Democràtic Lliure (FDP), Thomas Kemmerich, ha estat triat per sorpresa com a nou primer ministre de l’estat federat de Turíngia a la tercera volta de votacions gràcies al suport de la Unió Demòcrata Cristiana (CDU) i de la ultradretana Alternativa per Alemanya (AFD). ‘És la primera vegada en la història de la República Federal Alemanya que un primer ministre ha estat triat per al càrrec amb els vots de l’AFD’, ha ressaltat després del nomenament el politòleg André Brodocz en declaracions a la cadena pública MDR. La votació entre Kemmerich i Bodo Ramelow, de Die Linke, i primer ministre sortint, ha estat molt disputada. Ramelow ha obtingut quaranta-quatre vots, mentre que el nou primer ministre ha resultat escollit per només un vot de diferència amb quaranta-cinc vots. Per la seva part, el candidat nominat per l’AFD, Christoph Kindervater, no ha aconseguit cap suport en aquesta tercera i decisiva ronda de votacions. Kemmerich es converteix així en el segon primer ministre de l’FDP en la història d’Alemanya. El polític liberal Reinhold Maier va ser primer ministre de Baden-Württemberg entre el 1945 i el 1953. Tant la CDU com els mateixos liberals havien descartat completament de cooperar amb l’AFD, encapaçalada a la regió per Björn Höcke, representant de l’ala més radical del partit ultradretà. Per la seva banda, Ramelow havia proposat un govern de minoria amb els socialdemòcrates i els verds. Després de l’acord, la cancellera Angela Merkel ha demanat noves eleccions a Turíngia, mentre que el cap dels liberals europeus Guy Verhofstadt, ha comparat els fets d’avui amb l’ascens al poder d’Adolf Hitler. What happened in #Thuringen is totally unacceptable. My response? Not in our name! pic.twitter.com/tdOgl2nN60 — Guy Verhofstadt (@guyverhofstadt) February 5, 2020

Summary: Alemanya trenca per primera vegada el cordó sanitari a l’extrema dreta


El fundador de Wikileaks, Julian Assange, continuarà a la presó quan hagi complert tota la condemna, segons que ha dictaminat la jutgessa londinenca Vanessa Baraitser. Argumenta la decisió pel seu ‘historial de fugides’ i diu que hi ha ‘indicis substancials’ per a témer que Assange torni a evadir l’acció de la justícia com fa set anys. El juny del 2012, pel temor que una extradició a Suècia obrís la porta a un posterior trasllat als Estats Units, Assange va refugiar-se a l’ambaixada de l’Equador a Londres, infringit d’aquesta manera les condicions de la llibertat condicional. El pròxim 22 de setembre, Assange complirà la pena de cinquanta setmanes a què va ser condemnat, però continuarà a la presó. Aquell dia, segons la jutgessa, ‘el seu estatus canviarà de pres que compleix una condemna a persona que s’enfronta a l’extradició’, segons que informa la BBC. Els Estats Units han sol·licitat l’extradició d’Assange en virtut de divuit càrrecs, tots ells vinculats amb la difusió d’informació secreta mitjançant el portal que va fundar. La vista sobre aquest cas començarà el 25 de febrer de 2020. Mentrestant, a Suècia continua oberta la investigació sobre una presumpta violació.

Summary: La justícia britànica mantindrà Assange a la presó quan acabi la condemna


La Plataforma per la Llengua ha aconseguit que la policia espanyola es comprometi a atendre en català a les comissaries que té al País Valencià. Aquestes darreres setmanes l’entitat ha alertat de noves discriminacions lingüístiques d’agents de policia contra els ciutadans, però ara sembla que la direcció del cos vol començar a posar-hi remei. En una instrucció interna, la direcció general de la policia espanyola demana que als espais on s’ofereix atenció directa a la ciutadania –com ara a les oficines de denúncies i atenció a la ciutadania i a les oficines on es fa la documentació com el DNI o el passaport–, es procuri atendre en català ‘en la mesura que sigui possible’. Un compromís molt tou, però que estableix que en cada torn hi hagi almenys un policia que pugui atendre en català. La mateixa ordre especifica que si això no fos possible, ‘es requerirà la presència d’un policia d’un altre servei o es demanarà de manera cortesa al ciutadà que comparesca en un altre moment en què puga comptar amb aquesta possibilitat’. És a dir, que la mateixa ordre ja en preveu l’incompliment. Fa pocs mesos, en seu judicial, dos policies espanyols van reconèixer ‘excés de zel’ per haver discriminat un ciutadà a Elx. Poc després, l’agost passat, hi hagué dos nous casos de manca de respecte pels drets lingüístics per part de la policia espanyola a València. I recentment, la Plataforma per la Llengua va denunciar dos guàrdies civils de Tavernes per abús i discriminació lingüística. La policia espanyola reconeix en la instrucció que aquest tipus de denúncies ‘reapareixen amb una certa freqüència’.

Summary: La Plataforma per la Llengua força la policia espanyola a atendre en català al País Valencià


La Cambra de Comerç de Barcelona ha obert una nova consulta per preguntar l’empresariat sobre el suport a la via unilateral. ‘Creus que si en un proper procés electoral els partits independentistes superen el 50% dels vots, i l’estat no permet un referèndum d’independència, en defensa dels interessos de l’empresariat català, la Cambra hauria de donar suport a la via unilateral?’, pregunta una de les cinc qüestions. Entre altres aspectes, la ‘multiconsulta’ qüestiona també sobre l’impacte de l’acord entre PSOE i Unides Podem a Catalunya i sobre la inclusió d’un referèndum d’autodeterminació en un possible acord entre el govern i l’executiu espanyol. La consulta també fa referència a si la Cambra de Comerç hauria de demanar la nul·litat del procés contra els presos polítics i pregunta sobre la idoneïtat de proposar una solució al conflicte català basada en el concepte ‘dos models, dos estats’. Les preguntes, actives des d’avui, s’emmarquen en el sistema de consultes impulsat per la Cambra de Comerç de Barcelona per conèixer l’opinió dels empresaris. La darrera consulta, impulsada a finals de desembre i amb una participació de dos mil socis, preguntava si calia condicionar el suport al govern espanyol a la inversió en infrastructures a Catalunya. Com a resposta, el 95% dels participants van considerar que els partits catalans no haurien d’haver donat suport a Pedro Sánchez, segons ha donat a conèixer la vice-presidenta primera de l’ens cameral, Mònica Roca. Des de la Cambra de Comerç han assegurat de ser conscients que la representativitat ‘no és completa’ però han defensat el sistema com una manera de conèixer l’opinió de l’empresariat. “El sistema de consultes va molt més enllà d’una pregunta, proposa un nou model democràtic”, ha afirmat Roca.

Summary: La Cambra de Barcelona consulta a l’empresariat si ha de donar suport a la via unilateral


El president de la Generalitat, Quim Torra, ha qüestionat que el govern espanyol vulgui un ‘diàleg seriós i real’ si l’advocacia de l’estat espanyol impugna resolucions del Parlament de Catalunya com la que van presentar JxCat, ERC i la CUP per debatre sobre autodeterminació a la cambra. ‘A proposta de l’advocat de l’estat, el TC ens ordena “impedir, paralitzar qualsevol iniciativa” d’unes resolucions del parlament sobre l’Acord Nacional per a l’exercici dret autodeterminació. No renunciaré mai a culminar el procés d’independència de Catalunya’, ha escrit a Twitter. 2/2 Quin diàleg seriós i real vol tenir el Gobierno si a través de l’Advocacia impugna les resolucions sobre el dret d’autodeterminació i el TC ordena que ens abstinguem fins i tot de parlar-ne? Quines garanties tenim si la repressió no s'atura? — Quim Torra i Pla (@QuimTorraiPla) December 23, 2019 A més, afegeix: ‘Quin diàleg seriós i real vol tenir el govern si a través de l’advocacia impugna les resolucions sobre el dret d’autodeterminació i el TC ordena que ens abstinguem fins i tot de parlar-ne? Quines garanties tenim si la repressió no s’atura?’.

Summary: Torra, després de ser advertit pel TC: ‘No renunciaré mai a culminar el procés’


Un tribunal de Roma ha condemnat avui en segona instància a cadena perpètua a vint-i-quatre repressors per la seva implicació en l’Operació Còndor. Un tribunal d’apel·lacions de Roma ha revocat la decisió de primera instància emesa el gener de 2017 que només condemnava a vuit – un uruguaià, dos xilens, dos bolivians i quatre peruans – dels vint-i-set jutjats per la mort de vint-i-tres víctimes d’origen italià. En la revisió de la primera sentència, ha decidit condemnar a vint-i-quatre dels acusats a cadena perpètua, entre ells catorze militars uruguaians, inclòs Jorge Nestor Troccoli, l’únic que ha estat present en el procés judicial, segons informa el diari italià ‘Il Corriere della Sera ‘. Entre els condemnats hi ha l’ex-dictador de Bolívia Luis García Meza, que es va morir el 2018, el seu ministre de l’interior, Luis Arce Gómez, així com l’ex-president peruà Francisco Morales Bermúdez i el seu primer ministre, Pedro Richter Prada, mort el juliol de 2017. Histórico. Tribunal en Roma condenó en segunda instancia a 14 militares uruguayos, absueltos en primera instancia. Entre ellos Troccoli, cadena perpetua. Los fundamentos se leerán en 90 días. — 💚Mirtha Guianze🇺🇾🇦🇷bisnieta de gallegos (@MirthaGuianze) July 8, 2019 ‘Històric. Un tribunal a Roma va condemnar en segona instància a 14 militars uruguaians, absolts en primera instància. Entre ells Troccoli, cadena perpètua. Els fonaments es llegiran en 90 dies’, ha celebrat a Twitter l’ex-Defensora del poble d’Uruguai Mirtha Guianze. L’Operació Còndor va ser ideat per les dictadures sud-americanes dels anys 70 i 80 per desenvolupar una acció conjunta amb la finalitat de detenir i eliminar la dissidència.

Summary: La justícia italiana condemna a cadena perpètua vint-i-quatre repressors per l’operació Còndor


El 19 de maig del 1907 més de 150.000 persones, segons les cròniques de l’època, es van manifestar a Perpinyà en l’anomenada Revolta dels vinyaters. Arran de l’epidèmia de la fil·loxera, l’estat francès havia exhaurit les reserves de vi i el govern va afavorir les importacions de vi d’Algèria, cosa que perjudicà els vinyaters del Llenguadoc i la Catalunya Nord. De llavors ençà, cap català no ha vist tanta gent a Perpinyà en un sol dia com s’hi va veure dissabte en l’acte del Consell per la República: 100.000 segons la prefectura dels Pirineus Orientals i més de 200.000 segons els organitzadors. ‘Preparem-nos’: Puigdemont fa una crida a començar una ‘lluita definitiva’ ‘Recordo el 1907, però no hi era’, diu, fent broma, Joan-Lluís Lluís, escriptor i representant de la delegació del Consell per la República a Catalunya Nord. Ell va ser l’encarregat d’obrir l’acte de dissabte. Assegura que ningú no havia vist mai tanta gent a Perpinyà. Joana Serra, llibretera de la Llibreria Catalana de Perpinyà, explica que no havia fet mai tant calaix com divendres i dissabte. Recorda que les manifestacions més multitudinàries d’aquests últims anys havien estat contra la línia de molt alta tensió (MAT) el 2008 i, recentment, contra el nom de la regió per reclamar el nom ‘Occitània-País Català‘, però que a tot estirar havien aplegat unes 15.000 persones. Aquest acte no fa sinó reforçar el sentiment catalanista d’una comunitat que ha hagut de bregar contra el centralisme de l’estat francès i a voltes contra la condescendència dels catalans del sud. ‘L’acte marca un abans i un després. Ajudarà a fer pujar l’autoestima i a fer que la gent vulgui implicar-s’hi a més. Muntar-lo també ha permès de crear noves xarxes, mobilitzar més gent que de costum. Sens dubte, a Catalunya Nord creixerem’, diu Júlia Taurinyà, periodista i ex-presidenta de la delegació del Consell per la República a Perpinyà. Serra recorda que en l’organització de l’acte hi van participar més d’un centenar de voluntaris de Catalunya Nord, sense els quals no s’hauria pogut fer: ‘És evident que un acte com aquesta revifa la catalanitat de la gent de Catalunya Nord.’ Joan-Lluís Lluís diu que és difícil de saber quin impacte tindrà, perquè els sentiments que hi ha en joc són intangibles, però creu que ‘farà pensar a molta gent’. Segons ell, fa anys que la mentalitat de Catalunya Nord va canviant en favor de la independència del Principat, especialment d’ençà de l’octubre del 2017 i la repressió de l’estat espanyol. Per tot això i perquè l’acte va aplegar milers de persones en una estampa mai vista –almenys del 1907 ençà– a Catalunya Nord, els principals mitjans de comunicació se n’han fet ressò. Els diaris més importants de l’estat francès, com ara Le Monde, Libération i Le Figaro, van destacar l’acte i van qualificar-lo de manera semblant: com una exhibició de força de l’independentisme. Un esment a banda mereix L’Indépendant, el principal diari local de Catalunya Nord: ‘És molt sensible a l’opinió pública, com un mirall. Per això fa tres o quatre anys que va fent un tomb i és més comprensiu amb l’independentisme’, diu Joan-Lluís Lluís. Explica que a l’entrada de la redacció del diari fa uns quants dies que hi ha exposat un recull de fotografies del tall de la Jonquera: ‘Això és gairebé prendre posició.’ Taurinyà és més crítica amb aquest mitjà. Assenyala que sempre havia manifestat un anticatalanisme clar, que publicava articles molt pejoratius amb el catalanisme i que folkloritzava el moviment: ‘Noten que l’opinió publica majoritària s’expressa a favor d’aquests actes, per això fa temps que té un to molt més favorable als interessos independentistes.’ Les crítiques Però no tot són notes positives sobre l’acte de dissabte. Joana Serra diu que la va sorprendre la poca presència de nord-catalans a l’escenari. ‘Era un acte que s’hauria pogut fer a qualsevol lloc del Principat, i no, es va fer a Perpinyà. Es notava que el 100% de l’organització no era d’aquí.’ Julià Taurinyà també ressalta les contradiccions de l’organització. A principi del mes de gener, enmig de l’organització de l’acte i essent presidenta de la delegació a Catalunya Nord del Consell per la República, Taurinyà va dimitir el càrrec. ‘Internament, hi havia relacions complicades amb persones de dins i fora del Consell per la República. No planejaven l’acte com l’hauríem volgut organitzar la delegació, és a dir, d’una manera més col·legial i més transversal, tant a escala geogràfica com política.’ Com a exemple, diu que poques empreses nord-catalanes van participar en l’organització; que alguna de les dues presentadores hauria pogut ser del territori; o, fins i tot, que la colla castellera també va haver de venir del Principat, per bé que a Catalunya Nord n’hi ha dues. Joan-Lluís Lluís, que va prendre el relleu de Taurinyà, contesta que sí, que de les nou persones que van parlar a l’acte, només dues eren de Catalunya Nord: ‘Jo també trobo que és massa poc. Però no sóc aquí per a fer càlculs. M’hauria agradat que n’hi hagués quatre o cinc, però bé, tothom sap que era un acte per la independència del Principat.’

Summary: Com l’acte de Perpinyà marcarà un punt d’inflexió a Catalunya Nord


L’Eric té quaranta-dos anys. És nord-americà. Fa catorze anys que viu a Catalunya, parla un català excel·lent, és casat amb l’Elna i tenen una filla petita. Treballa al sector del turisme per a una empresa americana. Viu al Masnou, participa en la colla gegantera de Teià i la família és creient protestant. El dia de la vaga general la policia espanyola el va detenir quan va reclamar que li tornessin una bandera estelada que li havien trobat a la butxaca. Per aquest fet es troba amenaçat d’expulsió del país, sota l’acusació de terrorisme, gihadisme i tràfic de persones. També li han obert una via penal, acusat de desordre públic. La policia l’acusa de portar dues femelles metàl·liques molt grosses embolicades amb l’estelada, femelles que l’Èric no ha vist mai. L’Èric i la seva dona creuen que volen intimidar la comunitat estrangera, que agafi por i no s’afegeixi a la causa independentista. Però ells no volen callar i aquí en teniu el testimoniatge. El dia de la vaga general, el 18 d’octubre, l’Èric era a Barcelona amb uns amics a la manifestació. Eren al passeig de Gràcia i quan es va acabar van baixar cap a la Via Laietana a veure què passava. Allà, amb la gentada, els amics es van separar. Ell va entrar a l’hotel Montblanc per protegir-se i, tot fent de mitjancer amb el director de l’hotel, va ajudar joves i més gent que hi volia entrar, temorosos de la policia espanyola i les pilotes de goma que disparava. A l’hotel va trucar a la seva dona per dir-li que miraria d’arribar al cotxe i anar cap a casa. ‘Eren les 20.15 que sortia de l’hotel Montblanc –diu–, quan em van aturar agents de la policia. Em van escorcollar i em van trobar una estelada a la butxaca. Ja l’havia guardada perquè tornava a casa i els vaig dir que anava en contra de la violència i els violents. Però ells em van increpar. Em deien: “Tu que ets americà, què hi fas amb una estelada? Què faries si els de Texas es volguessin separar? Vés-te’n abans no empitjorin les coses.” Jo els vaig dir que em tornessin la bandera, que per què se l’havien de quedar, que això era com si em robessin i no era correcte. Aleshores em van empènyer i, per no caure, instintivament vaig agafar el braç d’un dels policies, que va caure amb mi. Llavors em van retenir i obligar a agenollar-me, em van posar les manilles i em van dur a la comissaria de la Via Laietana.’ Continua: ‘Quan em van dur a la comissaria hi havia dues noies. Una plorava i les van separar. Després van anar arribant més detinguts. Un portava tot el cap ensangonat i així i tot el van tirar per terra, emmanillat, i li van clavar moltes puntades de peu. També van portar un fotoperiodista, que van tractar molt malament. A tots els van fer molt de mal, empenyent-los contra la paret, amb la bota sobre el turmell… Vaig veure coses terribles. L’odi era palpable, entre aquells policies. Un se’m va acostar a l’orella i em va dir: “Tot això per una bandera, val la pena?” No li vaig respondre. A mi no em van fer mal. I crec que no em van estomacar perquè sóc nord-americà.’ ‘A les dotze de la nit ja tenien prou detinguts, érem uns deu, i ens van dur a la comissaria de la rambla de Guipúscoa. Em van posar en una cel·la, sol. Em va agafar una migranya molt forta. Pateixo de migranya, i els atacs em deixen baldat. Fins a dos quarts de cinc de la matinada no em van deixar trucar a la meva dona. Vam parlar un parell de minuts. I fins l’endemà a dos quarts de dues del migdia no va arribar la meva advocada, Solange Hilbert, de la cooperativa d’advocats Iacta. La meva dona, a fora, removia cel i terra. Entre les sis i les set de la tarda em van dur a la Ciutat de la Justícia i em van prendre declaració. Aleshores em vaig assabentar que la policia deia que portava dues femelles metàl·liques grosses embolcallades amb la bandera. Però si jo sóc contrari a la violència i la gent violenta! Aquestes femelles són una invenció. M’acusen de desordre públic. I em volen expulsar del país. S’han quedat el meu mòbil. No puc acostar-me a cap manifestació i cada quinze dies m’he de presentar al jutjat fins al dia del judici.’ Mentrestant, Elna, la dona de l’Èric, quan feia sis hores que no en sabia res, en va denunciar la desaparició als Mossos. I quan li va trucar, a dos quarts de cinc de la matinada, va agafar la criatura i va baixar a la comissaria de la rambla de Guipúscoa. L’Elna diu: ‘Quan l’Èric té aquests atacs de migranya no pot ni parlar, no sent res, vomita… Pateix molt. Vaig baixar corrent a portar-li les pastilles. Quan vaig arribar a la comissaria no em van deixar entrar i em van dir que no li pensaven donar les pastilles. No em van deixar veure’l, ni li van donar les pastilles, ni em van dir de què l’acusaven. Després vaig saber que a més de l’acció penal per desordre públic, també l’acusen de terrorisme, gihadisme i tràfic de persones, que és l’única cosa a la qual es poden agafar per demanar-ne l’expulsió. Vaig trucar a l’ambaixada americana a Madrid i després es van posar en contacte amb mi des del consolat americà i molt bé. S’han mogut. L’advocada diu que aquesta acusació no s’aguanta per enlloc, però l’acusació dels Jordis tampoc no s’aguantava per enlloc i mira on són. Poden expulsar l’Èric cinc anys del país per haver reclamat que li tornessin una bandera.’ I l’Elna acaba: ‘Ara tenim quinze dies per a fer al·legacions. La colla dels gegants, l’associació de famílies de l’escola, l’Ajuntament del Masnou, l’església on anem… tots ja han escrit cartes explicant que l’Èric és un pare de família, arrelat a la comunitat. És fort, això que ha passat, i l’Èric ha vist vexacions i una violència que no haurien d’existir. Volen que agafem por. Però mira, no en tenim, de por, i volem denunciar això que ens ha passat, perquè és l’única manera que no torni a passar. No volem ni podem callar.’

Summary: Història de l’Èric, un nord-americà que volen expulsar del país per una estelada


Sentir David Caño com diu la seva poesia o la d’uns altres poetes és sempre una experiència electrificant. La seva recitació i la memòria prodigiosa captiven l’espectador, que en vol més. Aviat farà quaranta anys, però té un rostre i una expressió que el fan semblar més jove. Enguany ha guanyat els Jocs Florals de Barcelona per Un cos preciós per destruir, que fa poques setmanes que és a les llibreries i l’editorial Proa ja n’ha publicat la segona edició. Ja en té vuit de publicats, de llibres de poesia (dos dels quals els ha fets amb algun altre poeta). Un cos preciós per destruir és un llibre que va creixent, on les paraules fan de pont per a travessar d’un poema a un altre, i on aquests mots van sumant i sedimentant un estat d’ànim fosc, en què la veu del poeta fa aflorar les violències que s’exerceixen en el món que ens toca de viure: suïcida, saliva, nit, foscor, ciutats, amor, mort, memòria, fugir, ofec, ombres, pors, silenci, bogeria, ortigues, negre, incendi, cos. —Aquesta idea de construir, de sedimentar el conjunt de poemes amb la suma d’unes paraules que ressonen i acaben fent una polifonia, és una de les claus del llibre? —Jo volia fer un llibre atmosfèric, perquè és fet des del sentiment, de la sensació. És una poesia molt orgànica, molt corporal. No és una poesia bonica i molt ben feta. No. La intenció era crear una atmosfera que permetés de traspuar en cada poema aquesta cosa orgànica i corporal. I que hi hagués una sèrie de paraules, que per a mi són símbols, que s’anessin repetint, que tinguessin un sentit per elles mateixes, però també que tinguessin un sentit sumatori, i que exercissin de metàfora. —Els poemes denoten malestar, situacions de patiment, extremes o més subtils, on la poesia es converteix en una arma de denúncia i de combat. —Un cos preciós per destruir mostra uns cossos conscients que patim tota mena de violències sistèmiques. Les patim en carn pròpia o per suggestió. Aquest cos va rebent aquestes violències, les quotidianes (amor, desamor, malalties, tot allò que ens afecta) i algunes altres d’externes, com la manca d’habitatge, el fet de viure en zones bèl·liques, en zones perifèriques depauperades… Mirava de donar aquesta imatge general de tot allò que vivim al segle XXI: som cossos a la intempèrie, que ens volen aïllats, obedients, amb cànons molt concrets, amb maneres de viure molt concretes, però que alhora patim totes aquestes violències, malgrat ser molt obedients i fer cas del que ens acaben imposant, des dels cànons de bellesa, maneres de viure… I em preguntava: quan el cos se’n va d’aquests cànons o s’hi resisteix, on és? També és dolorós i complicat. És aquest terreny fronterer, un lloc de conflictes, que és la vida. —Preneu partit. —I en l’àmbit estètic, també. Carles Hac Mor ho deia: la bellesa és feixista. Les coses molt ben fetes, molt boniques, molt plàcides, no m’atreuen, no m’agraden gaire. Perquè no són reals. Al contrari: la vida és conflicte, és joc de tensions. No vivim en un món plàcid, on la majoria de la gent està bé. I els poemes intenten evocar que hi ha moltes coses que no ens agraden, que vivim en un sistema que ens aboca a vides precàries. Ara, no ho presento com una distopia, perquè també hi ha moments bonics i preciosos, i per això miro que hi hagi poemes que traspuïn amor, tendresa i sensibilitat. També són cossos que lluiten per rebel·lar-se i per intentar construir coses noves. —Precisament, en un poema dieu: ‘No és cert que a dins de cada cicatriu / hi deixem empresonat un amor. / Que només siguem una ferida’. —Sí, perquè tampoc no volia fer un poemari totalment depressiu, en què tot és un desastre. En la meva poesia sempre hi ha un joc de tensions, entre el malestar vital i els punts de fuga, amb la llum precisa perquè es pugui veure la foscor. Una dosi d’esperança és necessària, perquè el que ens anima a viure és creure que hi ha possibilitats de canvi, de revolta contra les coses que no ens agraden. —Quan vau començar a escriure Un cos preciós per destruir? —Quan vaig acabar Nictàlgia em vaig posar a escriure aquest poemari. Han estat dos anys. I penso que Un cos preciós per destruir amplia el camp de Nictàlgia. Si Nictàlgia era una història d’amor i desamor en clau molt urbana, en aquest cas no és l’amor que es troba al centre del poemari sinó el cos, l’existència. —El fet que comenceu a escriure aquest llibre el 2017, un any de molta violència política a Catalunya, com va afectar-lo? —No és una resposta a la situació sociopolítica com a metàfora, però certament, totes les nostres vivències i contextos ens afecten a l’hora d’escriure. Jo no sóc un artesà de la llengua, sinó que el llibre em crida, a partir del que visc, sento, escolto, veig… Escric i funciono molt per obsessions. És clar, la situació que vam viure hi és, en la sensació d’ofec, d’opressió, de violències, d’aquests cossos que reben impactes. —Dieu que us moveu per obsessions. Quines són les que han marcat aquest llibre? —Hi ha, per una banda, la vulnerabilitat i per una altra, la claustrofòbia. Explicar què passa als cossos en zones bèl·liques, cossos que han de fugir del lloc on han nascut; hi ha un moment, al llibre, en què apareixen els centres d’internament per a estrangers, on els cossos són totalment vulnerables; i què passa amb els cossos que volen relacionar-se de maneres diferents?, què passa amb els cossos que no encaixen? I quan dic cossos, dic persones. Com es transmet metafòricament? —Parlar de cossos, que ocupen un espai, que generen un contacte… És un terme desenvolupat des de la filosofia i és molt contemporani. —La teoria dels cossos de Judith Butler, de Pol B. Preciado, hi és en el poemari, perquè hi ha aquestes lectures fetes i aquestes referències. A partir d’aquí, també és posar al centre del poemari el fet que allò que és polític ja no tan sols és un fet col·lectiu, sinó que el cos també és polític. I aquest cos rep els impactes polítics del sistema. —Sou una persona afectuosa, a qui agrada tocar. Us he observat. —Els que hem agafat de referència el món de la contracultura, dels setanta i vuitanta, i venim dels moviments d’ocupació, d’antiglobalització i anticapitalisme, hem fet un exercici molt gran de trencar les fronteres dels cossos. De demostrar afectes, estima. Es diu molt aquest ‘cuidem-nos’, però no en abstracte sinó de demostrar amor, estima. Sense trencar l’espai personal de l’altre, si realment et ve de gust mostrar afecte, per què no pots fer-ho? De vegades una abraçada o una mirada transmeten més que mil paraules que puguis dir a una altra persona. —Aquesta teoria dels cossos és rellevant davant dels discursos feixistes que es volen imposar en el món actual. —Sí, és clar. Quan parlava de generar zones de conflicte i mostrar els cossos vulnerables, és això. La contraposició és l’homogeneïtzació, que és el feixisme. Jo entenc la vida des de la diversitat, també des de la vulnerabilitat i des de la imperfecció. De vegades tractem la diversitat d’una manera sumativa, només agafem la diversitat que ens interessa. Però a mi m’interessa la diversitat dels marges, la que costa d’integrar i que fins i tot molesta el contradiscurs oficial. Què passa amb tot allò que no encaixa? Què passa amb la bogeria, els CIE, què passa amb els cossos que no encaixen amb els cànons de bellesa? —Em feu pensar en les dues ràtzies que hi va haver arran dels Jocs Olímpics de Barcelona: una contra els independentistes i una altra contra les prostitutes. Tant els uns com les altres molestaven. —Com que no els podien liquidar, van bandejar-los cap a la perifèria i els van amagar. A mi m’agrada fer emergir tot això que és incòmode. —Com fer poesia dels marges i de les incomoditats sense caure en el tòpic? —Aquest era un dels temes que em preocupava molt. Fer una estètica de la marginació és crear una impostura. El llibre també mira de no ser un altaveu de res. —Aquest llibre ha gaudit des del principi d’una gran acceptació: a l’Horiginal no hi cabia ni una agulla, el dia de la presentació, i ja ha arribat la segona edició a les llibreries. —Sí, a la presentació de l’Horiginal vaig al·lucinar de la gent que va arribar a venir. Però l’èxit va ser col·lectiu, no solament va venir pel llibre, sinó també pel cartell que hi havia de poetes i músics, que eren un reclam. I sumat a un espai físic concret. Presentar els Jocs Florals a l’Horiginal, amb una colla de persones de la meva generació, que també escriuen molt (Blanca Llum Vidal, Maria Cabrera, Mireia Calafell, Silvie Rothkovic, Martí Sales, Núria Martínez Vernis…), era un reclam. —No voldria acabar sense parlar d’Ovidi4. Què us ha donat aquesta experiència? Us ha influït poèticament? —Jo, que no vinc d’una família amb un gran pòsit cultural i a casa no s’escoltava Ovidi Montllor, el vaig començar a conèixer quan vaig vincular-me amb els moviments anticapitalistes, també amb la Torna, l’ateneu independentista de Gràcia, que és on vaig conèixer en David Fernàndez. En aquests ambients, l’Ovidi era una persona que es començava a reivindicar. L’època de la ‘transacció’ havia estat silenciat completament. Però la nostra generació el recupera i el reivindica. I recordo quan la Torna, amb músics i grups de l’esquerra més underground i independentista, van muntar l’acte L’Ovidi se’n va a Palau, al Palau de la Música i es va omplir! Era el 2005. L’Ovidi és una figura important. Per això, quan es van commemorar els vint anys de la seva mort i en Feliu Ventura va fer una crida a fer homenatges a l’Ovidi, no tant institucionals com populars, nosaltres ho vam veure clar i amb David Fernández i amb Borja Penalba, també vinculat a la Torna, amb unes tardes (en David Encara era diputat i l’havíem de segrestar del parlament per assajar) va sortir Ovidi3. Hi havia la voluntat de transmissió de l’obra de l’Ovidi. I va anar tan i tan bé, a tothom li va agradar tant, que, incorporant-hi la Mireia Vives, que col·laborava amb el Borja Penalba, vam muntar Ovidi4, en què, a més de reivindicar les cançons i la figura de l’Ovidi, vam posar-hi coses nostres. Ovidi4 m’ha donat a conèixer també com a poeta. —I més enllà de la projecció pública, tenir la música tan a prop us ha influït? —Jo vaig entrar en la poesia a través de la música, a través de la poesia musicada, escoltant cantautors. Després, amb la recitació, el ritme se t’escola en la manera d’escriure. Els meus poemes tenen un ritme. La poesia que m’agrada és la que aguanta escrita, però que quan la recites, pren uns altres matisos: t’adones que hi ha un ritme, unes pauses, unes paraules més marcades… Després d’anys de recitar en públic i dels concerts, això ja es troba integrat en la meva poesia. I els concerts amb l’Ovidi4, segur que m’han anat molt bé en aquest terreny. I també per a perdre por a l’hora de recitar davant de molta gent. —I ara quins projectes té Ovidi4? —Després de l’espectacle Cuidem-nos, que vam acabar a la Sala Beckett, vam dir que paràvem una mica i deixàvem espai al Borja i la Mireia, que han enregistrat un disc preciós, Cançons de fer camí, i que comencen a moure. Però també és veritat que l’any vinent es commemoraran els vint-i-cinc anys de la mort de l’Ovidi, i pensem a fer una temporada curteta de concerts, entorn dels dos espectacles que hem fet fins ara. Sí, el 2020 hi haurà algun concert d’Ovidi4.

Summary: David Caño: ‘M’interessa la diversitat dels marges, la que costa d’integrar i que fins i tot molesta el contradiscurs oficial’


El suís Raphael Minder (1971) és el corresponsal de The New York Times a l’estat espanyol des de l’any 2010. Ara acaba de publicar el llibre The Struggle for Catalonia (La lluita per Catalunya,Hurst Publishers), en què s’aproxima al moviment polític actual. VilaWeb aprofita l’avinentesa per entrevistar telefònicament un periodista que treballa en un dels mitjans més influents del món, i copsar com veu el procés polític actual. —El corresponsal del New York Times llegeix en català? —Sí, puc llegir-hi. I, de fet, en la tertúlia de ‘Els matins’ he parlat en català. Entre el francès i l’espanyol trobo que entenc el 70% del català. I si conec el context, encara millor. Però no dic que parlo català, perquè seria mentir. El puc entendre en gran part. —Quins diaris o periodistes llegiu? —Òbviament ,la majoria de la premsa de Madrid: El País, El Mundo, etc. També sempre La Vanguardia. I de tant en tant miro la portada del Punt, o l’Ara. Per exemple, aquest matí he mirat l’enquesta de l’Ara. A Catalunya hi he passat molt de temps, especialment aquests darrers dies. Ara que el tema és prioritari de vegades truco a gent de qui respecto les opinions, per veure com interpreten la situació. —I potser truqueu a Josep Ramoneda. —Per exemple. Avui m’ha enviat un correu. Cerco la gent, poca, que considero que són bons lectors de la situació. També rebo força correus o piulets de gent amb posicions molt dures. Si no són obertament insults, esmerço temps a veure què diuen, perquè sovint em fan descobrir coses. Són la gent que comença així: ‘Vostè no en té ni idea.’  —Creieu que la participació serà la clau de l’1-O? —No. —No? —La participació del dia 1-O cada dia és més poc important. I us diré per què. Perquè requerirà una interpretació molt afinada. Quan es vota en unes circumstàncies tan difícils com ara, apareixeran interpretacions que explicaran per què la gent no ha anat a votar. Cada banda ho interpretarà a la seva manera. Els independentistes, que era difícil, que la gent tenia por, que hi havia poques butlletes. I a Madrid diran que no han votat perquè detesten la independència. Si votes en unes condicions que no són normals, no pots concloure’n res, dels resultats. Només interpretar-los. —Aquest problema podria ser-hi si no superem el 50% de participació. Si la participació és més alta del 50%, aleshores no hi ha dubte. —Crec que no podreu evitar la interpretació, perquè al final no s’han disposat les condicions per a votar normalment. No sabem el cens, com es fa, si puc imprimir les butlletes de casa . Hi haurà un debat intern. Si hi hagués una votació amb condicions similars en un altre país, es qüestionaria el resultat. —Hi ha hagut referèndums unilaterals en més parts del món. I amb l’estat en contra, i l’exèrcit al carrer. —Aquests referèndums van ser en circumstàncies diferents. I les repúbliques bàltiques no van declarar la independència perquè el 90% hi votés a favor, o el 84%. La decisió es pren més enllà de la xifra. No crec que ens trobem en la mateixa situació. Al final crec que serà una qüestió de la interpretació de les circumstàncies. —Hi ha dues persones que són notícia: Julian Assange i Juncker. Com les valoreu? —Vaig seguir el cas de Juncker, però trobo difícil de saber què va voler dir. Vaig llegir el piulet de Euronews però no he escoltat l’entrevista directament. Em va sorprendre que fes aquest pas en aquest punt. Però no sé exactament què va dir. Només n’he llegit la reinterpretació. —Em sembla estrany que no sabés què deia, Juncker, gat vell. —Sí. He estat a Brussel·les molts anys. Com dieu, és un veterà. Però també és sabut que diu coses estranyes en llocs estranys. —Sí? —No fa gaire, va dir que el Parlament Europeu era ridícul. Tampoc no gaire afortunat. —I Assange? —No ho sé. Avui, tot allò que fa és envoltat en moltes capes de controvèrsia. Però crec que ha estat poc afortunat. No sé si hi té cap paper, aquí. —És xocant. Fa piulets cada dia. Molt independentista. I sembla com si volgués influir en les eleccions. —Ho ha dit. Que seria feliç de protegir el dret dels catalans. Em pensava que Assange tenia unes altres batalles. No us sabria dir per què s’hi ha ficat. —Segons El Periódico, la CIA va avisar els Mossos abans de l’atemptat de la Rambla. Com ho veu, el corresponsal del New York Times? —No ho sé. No crec que la CIA avisés directament els Mossos. S’ha negat. Ara es diu que hi havia unes altres fonts d’informació. Sigui com sigui, sí que crec que la presentació d’aquesta informació va ser problemàtica. Ho crec. La carta que suposadament es va publicar… pots eliminar mots i tapar noms, però has de deixar clar al lector que alteres la carta. —Aquests darrers dies tenim policia segrestants cartells, identificant gent i entrant a impremtes. Quin nivell… —Ho he seguit. Avui he vist que a Sabadell han anat a una impremta per quedar-se material. I sí, arribem a nivells en aquest conflicte molt més seriosos que no podíem esperar. Però, de moment, encara sortosament, no hem arribat a fets i actes molt més difícils d’explicar a l’opinió pública. —Voleu dir que no hem arribat encara a la violència. —No hi hem arribat. I espero que no hi arribem. No hem arribat ni al pas previ, que podria ser la detenció de gent. I aquestes fotografies serien encara més controvertides. Batlles escollits per la gent detinguts per la policia? Si arribem aquí serà una situació molt més difícil. I una imatge molt més difícil que policia o Mossos confiscant cartells o butlletes. Va en línia d’una confrontació que puja de to. Hem de recordar que algunes d’aquestes accions són ordenades per jutges que operen a la seva pròpia velocitat. Un jutge a Madrid aturant una reunió de pro-independentistes a Madrid. El jutge actua pel seu compte. Un cop poses en funcionament el mecanisme, doncs hi ha parts del procés que van soles. Si demà hi hagués acord hi hauria mecanismes legals que no s’aturarien. —Dieu que el dia important no és l’1 d’octubre, sinó el 2. Per què? —Perquè l’1 d’octubre ja sabem que no tindrem una votació normal. La declaració de Puigdemont feta a la Diada, que seria normal, ja no és possible. No com jo entenc que són les condicions normals. Tot dependrà, doncs, de la interpretació i les reaccions. No hi haurà, el dia 1, el moment de l’acord. Quan va passar el Brexit, va ser xocant, però ningú no va qüestionar el resultat. Es va qüestionar com era possible haver arribat fins allà. Què passarà, ara? Qui n’és el responsable? Però no van qüestionar el resultat. I jo crec, en canvi, que l’1 d’octubre molta gent qüestionarà el resultat. —Hi ha gent que qüestiona, i qüestionarà, el dret d’autodeterminació. Però ja ho sabíem, això, oi? —Serà més que això. Serà gent que qüestionarà cada detall. El referèndum, amb les condicions actuals, no es resoldrà aquell vespre. —Haurem d’esperar al dia 2, per veure quina interpretació guanya. Voleu dir això? —No. Vull dir que ens mourem en terreny desconegut. No hi ha cap norma ni calendari. Dependrà dels polítics. I també de la gent. Si la gent surt als carrers, potser es crea un nou momentum. Per una altra banda, si els polítics van molt de pressa potser poden declarar la independència l’endemà. Qui sap. —Qui sap. Heu pogut entrevistar Rajoy i Puigdemont? —No. He entrevistat Puigdemont, però Rajoy no. Crec que Rajoy no té pas gaire interès a convèncer la premsa internacional. —Per què creieu que passa? —No ho sé. És la seva visió: creu que és un afer domèstic. —I Puigdemont deu tenir una visió totalment oposada. —Sí. I ho entenc. Un procés com aquest, i en les condicions en què es fa, si no té legitimitat internacional no anirà gaire lluny. La lectura catalana, i ho he escoltat en boca de Junqueras (i no pas una vegada i prou) és que poden superar Madrid si convencem més enllà. Extreuen l’exemple de les repúbliques bàltiques, que van actuar i van forçar occident a actuar. No sé si funcionarà. Però aquesta és la idea: si actuem, reaccionaran. I si actuem sense violència, reaccionaran favorablement. Crec que aquest és el seu enfocament. —Quin és el moviment que us ha impressionat més positivament de Rajoy? —Poques coses m’han impressionat. Sí que crec que Rajoy va gestionar relativament bé el 9-N de 2014. Van comprar temps per, pensava jo, negociar altre cop. Això pensava. La reacció va ser mesurada, i relativament correcta: ho declares il·legal segons la constitució. Però no ho fas impossible. Deixes que els resultats parlin, però compres temps. Temps per a fer una altra cosa. Però aquesta altra cosa no ha arribat mai. I ara veig que els independentistes han pitjat l’accelerador sense un mandat clar. —Tenir majoria al parlament no és un mandat clar? No n’hi ha prou? —Bé. Tenir majoria està bé. Però si saps que la qüestió és tan controvertida, i és un 48% de gent que van votar-te, vol dir que encara tens molta feina a convèncer. De vegades oblidem que hi ha un debat molt intens dins Catalunya. Fins i tot en les millors condicions possibles, al sí li seria difícil de guanyar un referèndum. Ho hem oblidat, això. El debat de la llei del referèndum, per exemple, que es va fer al parlament, va ser molt dividit. —El no es va dividir en tres: uns van marxar, uns es van quedar, i uns altres es van abstenir. Jo esperava un no més unit. —No ho sé. Sigui com sigui, crec que van trinxar la legislació. Una legislació molt important per al futur. I van negligir el consell dels seus propis lletrats. És problemàtic. Almenys compleix les pròpies lleis. Si algú mirava el parlament per primera vegada s’hauria sorprès: semblava com si tots els catalans fossin favorables a la independència. I no. —I la cosa que us ha sorprès més positivament dels independentistes? —Per mi la cosa més important, i no sé si és cosa dels polítics, sinó de la societat civil, és que tot s’ha fet de manera pacífica i respectuosa. No és obvi. No és obvi en cap societat. Quan els sentiments s’escalfen aquí els insults només són paraules. Paraules i prou. No és obvi. Crec que és essencial, i s’ha de reconèixer. La gent que va organitzar les diades no ha badat en cap moment. I s’ha de reconèixer.

Summary: Raphael Minder: ‘En el conflicte català, arribem a nivells molt més seriosos que no pensàvem’


Ingredients: 1 coliflor lila 2 pastanagues 500 g carabassa a trossos 250 g cols de Brussel·les 2 cebes 4 alls una mica de pernil salat a trossets o cansalada viada 2 ous durs 1 gotet de vi blanc 1 cullerada de farina sal, oli, pebre negre mig litre de brou de verdures Elaboració: Bullim la coliflor a ramets, juntament amb les pastanagues fetes a rodanxes, amb aigua i sal. En un altre cassó, bullim les cols de Brussel·les i la carabassa a trossos. Mentrestant, en una cassola posem oli i sofregim els alls a trossets, la ceba picada i els trossets de pernil o cansalada. Hi afegim un gotet de vi blanc. Quan el vi s’ha evaporat, hi incorporem una cullerada de farina i la rossegem. Hi afegim el brou. Ha de coure dos o tres minuts i aleshores hi incorporem les verdures. Tot plegat ha de bullir cinc minuts més. Haurem bullit els ous i els afegirem per damunt la verdura, tallats a quarts, per guarnir el plat.

Summary: Recepta: Minestra de verdures de tardor


A les eleccions espanyoles del 20 de desembre passat, cap partit no va obtenir majoria absoluta al congrés espanyol. De resultes d’això, la situació és ingovernable si no hi ha un acord entre dues formacions o més. En canvi, al senat el PP sí que hi té la majoria absoluta, amb 124 senadors de 208. Una aliança al congrés entre el PSOE i Podem (amb els partits afins), amb el suport d’Unitat Popular (Esquerra Unida) i el PNB podria tenir la majoria absoluta al congrés espanyol. Per tant, hi hauria un nou govern i el PP passaria a l’oposició. Ara, el partit de Rajoy podria blocar aquest govern amb la majoria que té al senat? N’hem parlat amb dos experts en aquesta matèria: Marcel Mateu, professor de dret constitucional de la UAB, i Joan Queralt, catedràtic de dret constitucional. Tots dos coincideixen a dir que el senat no és una cambra de blocatge, perquè el congrés té la darrera paraula. Mateu ho explica així: ‘El sistema bicameral espanyol és asimètric i desigual. El congrés té funcions que no té el senat; té un paper molt més decisiu.’ I Queralt recorda: ‘Qualsevol reforma legislativa pot acabar aprovada pel congrés espanyol.’ Afegeix, tanmateix, que el PP, amb la majoria absoluta que té al senat, podria alentir el procés d’aprovació de les lleis. L’únic cas en què el PP podria fer servir la majoria al senat és en una reforma constitucional, diu Queralt. Això no passaria en el cas d’un referèndum de caràcter consultiu, recorda Mateu: per mitjà de l’article 92.2 de la constitució espanyola la majoria del congrés pot autoritzar-lo, sense necessitat d’intervenció del senat. En definitiva, segons aquests experts constitucionalistes, l’eina de blocatge del PP al senat no serviria de gran cosa en la immensa majoria de decisions legislatives d’un govern espanyol del PSOE i Podem, ni tampoc si es convoqués un referèndum consultiu amb l’autorització del congrés.

Summary: El senat (amb majoria del PP) podria blocar un govern del PSOE i Podem?


El film dirigit per François Girard Canción sobre los nombres olvidados arriba aquest cap de setmana als cinemes. Basat en la novel·la de Norman Lebrecht, explica l’amistat d’un nen britànic i un de jueu durant la Segona Guerra Mundial. La cartellera també porta, doblats al català, La Klara i el lladre de pomes i Les vides de Marona, a més del documentari Las letras de Jordi, sobre un home amb paràlisi cerebral. The song of names (Canción de los nombres olvidados). Direcció: François Girard. Intèrprets: Catherine McCormack, Amy Sloan, Magdalena Cielecka; Clive Owen Tim Roth, Saul Rubinek. Gènere: Drama. Esbós: Durant de la Segona Guerra Mundial, un nen refugiat polonès arriba a Londres. És un prodigi del violí i una família britànica l’acull a casa seva i li paga els estudis musicals. Ell i el fill de la família es converteixen en grans amics. KuToppen (La Klara i el lladre de pomes). Direcció: Lise I. Osvoll. Intèrprets: Marit Andreassen, Oda Osvoll Avatsmark, Julie-Ann Dean; Mats Eldøen, Stig J. Haugen, Jan Martin Johnsen. Gènere: Animació. Esbós: La Klara viu a la ciutat amb la seva mare, però un dia rep una carta del seu pare i va a visitar-lo al camp. Tots dos lluiten per salvar la granja i trobar el lladre que els roba les pomes. La strada dei Samouni (La familia Samuni). Direcció: Stefano Savona. Intèrprets: Amal Samouni, Fouad Samouni. Gènere: Documentari. Esbós: Els Samouni són una comunitat de camperols establerta als afores de Gaza que es va poder mantenir al marge de la guerra durant seixanta anys. Però el 2009, durant l’ofensiva terrestre israeliana, molts dels seus membres van morir. El film barreja material documental i animació. L’extraordinaire voyage de Marona (Les vides de Marona). Direcció: Anca Damian. Intèrprets: Lizzie Brocheré, Nathalie Boutefeu, Maïra Schmitt; Bruno Salomone, Thierry Hancisse, Etienne Guillou-Kervern. Gènere: Animació. Esbós: La Marona és una gosseta que després de tenir un accident comença a recordar tots els propietaris que ha tingut durant la seva vida. Il pleuvait des oiseaux (Y llovieron pájaros). Direcció: Louise Archambault. Intèrprets: Andrée Lachapelle, Ève Landry, Louise Portal; Gilbert Sicotte, Rémy Girard, Kenneth Welsh. Gènere: Drama. Esbós: Tres avis viuen en un bosc allunyats de la resta del món, però la tranquil·litat és amenaçada pels greus incendis que hi ha a la regió. Fahim. Direcció: Pierre-François Martin-Laval. Intèrprets: Mizanur Rahaman, Isabelle Nanty, Sarah Touffic Othman-Schmitt; Assad Ahmed, Gérard Depardieu, Victor Herroux. Gènere: Comèdia. Esbós: Fahim i el seu pare se’n van de Bangladeix cap a París abandonant tota la família per anar a cercar un futur millor. A París, s’enfronten a una cursa d’obstacles per obtenir l’asil polític. Tel Aviv on Fire (Todo pasa en Tel Aviv). Direcció: Sameh Zoabi. Intèrprets: Lubna Azabal, Maisa Abd Elhadi, Laëtitia Eïdo; Kais Nashif, Yaniv Biton, Nadim Sawalha. Gènere: Comèdia. Esbós: Salam és un jove palestí de trenta anys que treballa en la producció d’una telenovel·la palestina d’èxit. La sèrie es produeix a Ramala, a Cisjordània, sota l’ocupació militar d’Israel. Hatsukoi (First Love). Direcció: Takashi Miike. Intèrprets: Masayuki Deai, Sakurako Konishi, Mami Fujioka; Masataka Kubota, Takahiro Miura, Jun Murakami. Gènere: Crim. Esbós: En Leo, un boxador, i la Mònica, una prostituta, es troben involucrats en una trama de narcotràfic en què s’hauran d’encarar a la màfia xinesa i a policies corruptes. Luciérnagas. Direcció: Bani Khoshnoudi. Intèrprets: Edwarda Gurrola, Ishbel Mata, Arash Marandi; Luis Alberti, Eligio Meléndez. Gènere: Drama. Esbós: En Ramin és un homosexual que s’escapa de la repressió de l’Iran i, amagat en un vaixell de càrrega que surt de Turquia, arriba a Mèxic.

Summary: ‘Canción de los nombres olvidados’, amb Clive Owen i Tim Roth, arriba als cinemes


El portaveu de Vector Ronda, una de les empreses que opera llicències de vehicles VTC, Carles Segarra, ha anunciat que els conductors marxaran de l’avinguda Diagonal de Barcelona aquesta tarda. ‘Aquesta nit ja no hi haurà més cotxes’, ha dit. Segarra ha dit que deixen la protesta i que decidiran en els pròxims dies, a través d’assemblees, quins passos prenen en contra del decret del govern per regular el seu sector, i que segons les empreses poden provocar fins a 4.000 acomiadaments. Els conductors han entregat aquest matí al govern prop de 10.000 signatures contra el decret. L’anunci l’ha fet després d’haver-se reunit amb la Generalitat, que ha aprovat el decret llei que obligarà a pre-contractar els VTC amb un mínim de quinze minuts d’antelació i que prohibirà que estiguin geolocalitzats i recullin clients pel carrer.

Summary: Els conductors de VTC retiraran els cotxes de la Diagonal de Barcelona


La coproduccio catalana El hoyo arriba a la gran pantalla aquesta setmana. Es tracta d’un film distòpic protagonitzat per Iván Massagué, Antonia San Juan i Zorion Eguileor. També s’estrena el film Ventajas de viajar en tren, del director basc Aritz Moreno, la comèdia francesa Petites mentides per estar junts i Estafadoras de Wall Street, un blockbuster amb Jennifer Lopez i Cardi B. El hoyo. Direcció: Galder Gaztelu-Urrutia. Intèrprets: Alezandra Masangkay, Antonia San Juan; Ivan Massagué, Eric Goode, Zorion Eguileor. Gènere: Enjòlit. Esbós: En un món distòpic, els presos allotjats en cel·les apilades verticalment veuen, famèlics, com el menjar baixa des de dalt tot alimentant els nivells superiors però deixant els de sota famolencs i radicalitzats. Ventajas de viajar en tren. Direcció: Aritz Moreno. Intèrprets: Belén Cuesta, Macarena García, Pilar Castro; Luis Tosar, Quim Gutiérrez, Javier Botet. Gènere: Enjòlit. Esbós: Una dona acaba de tancar el seu marit en un psiquiàtric i, al tren, es troba un psiquiatra que treballa investigant trastorns de la personalitat a través dels textos dels seus pacients. Petites mentides per estar junts (Nous finirons ensemble). Direcció: Guillaume Canet. Intèrprets: Marion Cotillard, Valérie Bonneton, Clémentine Baert; François Cluzet, Benoît Magimel, José García. Gènere: Comèdia. Esbós: Un home torna a la casa on passava les vacances amb la seva família per vendre-la. Allí es trobarà amb vells amics i es posarà a prova la seva amistat. Subtitulada en català. Hustlers (Estafadoras de Wall Street). Direcció: Lorene Scafaria. Intèrprets: Constance Wi, Jennifer Lopez, Julia Stiles, Mette Towley, Lili Reinhart, Cardi B. Gènere: Comèdia. Esbós: Un grup de strippers s’uneix per estafar els seus clients rics de Wall Street. El negoci perilla quan una periodista del New York Magazine comença a investigar. Detectiu Conan: El puny de safir blau (Meitantei Conan: Konjo no Fisuto). Direcció: Tomoka Nagaoka. Gènere: Animació. Esbós: Makoto Kyogoku, el karateka de les 400 victòries i cap derrota, participa en un prestigiós torneig d’arts marcials. La Ran i la Sonoko hi aniran per animar-lo, però en Conan no hi podrà anar, perquè no pot sortir del país. Kaito Kid, el lladre professional, el segresta perquè ha de resoldre uns fets estranys… En català. The farewell. Direcció: Lulu Wang. Intèrprets: Shuzhen Zhao, Awkwafina, X Mayo, Diana Lin; Tzi Ma, Yang Xuejian. Gènere: Comèdia. Esbós: Una noia xinesa-americana torna a la Xina perquè la seva àvia està molt malalta i la família no li ho havia dit. Malgrat això, anirà a un casament, serà l’últim gran esdeveniment on podrà assistir la seva àvia. Quan érem bruixes (The Juniper Tree). Direcció: Nietzchka Keene. Intèrprets: Björk, Bryndis Petra Bragadóttir, Guðrún Gísladóttir; Valdimar Örn Flygenring, Geirlaug Sunna Þormar. Gènere: Drama. Esbós: Edat mitjana. Dues germanes fugen a la muntanya després de la mort de la seva mare, cremada per bruixa. Troben refugi amb un vidu que viu amb el seu fill petit. En català.

Summary: Les estrenes: La distopia carcerària ‘El hoyo’ arriba als cinemes


La repetició de les eleccions espanyoles el 10 de novembre reobre el debat sobre si la CUP ha de presentar-s’hi o no. Fins ara, ens anticapitalistes han declinat de concórrer a les eleccions espanyoles, tot i que va haver-hi un fort debat abans del 28-A que va desembocar en la participació de Poble Lliure, una de les principals potes de la CUP, a la candidatura del Front Republicà. Ara, l’organització juvenil La Forja, pròxima a les tesis de Poble Lliure, ha emès un comunicat en què defensa la necessitat que la CUP es presenti una ‘proposta de bloqueig’, que defensi el mandat de l’1-O i no claudiqui davant els poders de l’estat espanyol. En aquest sentit, critica l’emblanquiment que fa ERC del PSOE i la indefinició de JxCat. També diu que cal assegurar una resposta contundent a la sentència del Tribunal Suprem espanyol. 📝| COMUNICAT en relació a les eleccions del 10N a l'Estat espanyol. 🔸Considerem que la @cupnacional és la millor opció per encapçalar la proposta de bloqueig, defensar el mandat de l'1 d'octubre i no claudicar davant dels poders fàctics de l'Estat Espanyol. pic.twitter.com/nVj8ueWdPx — La Forja – Jovent Revolucionari (@LaForja_Jovent) September 18, 2019 La Forja va participar en la candidatura del Front Republicà, que va quedar-se a les portes d’obtenir representació al congrés espanyol. La cap de llista per Girona, Maria Besora, n’és militant. A aquest posicionament cal afegir-hi el de Som Alternativa, la plataforma d’Albano-Dante Fachin –cap de llista de Front Republicà–, que cridava a reunir tots els partits independentistes i els comuns en una taula per valorar quina és la millor resposta a la repetició electoral. puguem valorar conjuntament quina ha de ser la millor resposta davant aquest escenari. Davant els plans d'un Estat autoritari cal defugir l'estratègia de la desunió. — Som Alternativa (@somAlternativa) September 6, 2019

Summary: Pressió sobre la CUP perquè es presenti a les eleccions espanyoles


La proposta de constitució catalana que ha elaborat un grup de disset ponents aquests últims mesos i que avui presenta a la presidenta del parlament, Carme Forcadell, no preveu que la Catalunya independent disposi d’exèrcit. En canvi, amb el propòsit de garantir la protecció i la seguretat de la ciutadania, es proposa d’establir una agència d’intel·ligència i estratègia, integrada per diversos cossos policíacs que actuarien coordinadament. Aquesta agència haurà d’intervenir en cas de conflictes de tota mena: ‘De tipus econòmic, cibernètic, contra atacs de grups extremistes religiosos o polítics, o de màfies organitzades, en cas d’estralls naturals o en situacions de risc o d’emergències’, destaquen els promotors. Constaten que els exèrcits regulars, tal com els entenem ara, tenen poc pes a l’hora d’intervenir en aquesta mena de conflictes, que restarien en mans d’aquesta agència nacional de seguretat. La proposta de constitució diu que la legislació catalana haurà de concretar la pertinença o no a organitzacions internacionals en matèria de defensa i de seguretat, com ara l’OTAN. I proposa també que es creï un institut català que pugui participar en organitzacions internacionals per tal de preveure conflictes, evitar-ne o resoldre’n. Es basen en la tradició catalana de Pau i Treva, i l’institut portaria justament aquest nom. Hauria d’estar dotat de les infrastructures necessàries per a detectar fonts de conflicte, mitjançar per evitar-los i participar en missions d’ajut humanitari. Es vol superar –diuen els impulsors– ‘la noció caduca dels exèrcits clàssics’ i desenvolupar mètodes que respectin els drets humans, que ‘siguin més efectius i menys onerosos i que contribueixin a transformar les indústries de la guerra en indústries que promoguin la pau, la seguretat i l’estabilitat’. Presentació del text avui a Carme Forcadell El grup Constituïm presenta avui la proposta de constitució catalana a la presidenta del parlament, Carme Forcadell. És un text elaborat per disset ponents prenent de base tres esborranys previs: el projecte unanovaconstitucio.cat, encapçalat per l’ex-jutge Santi Vidal; constitucio.cat, el projecte més primerenc de tots tres, dirigit pel professor de dret constitucional i ciències polítiques Oriol Vidal Aparicio; i Enginyers per la independència, coordinat per Joan Fonollosa. Durant aquests últims mesos, els responsables del text han rebut milers de propostes de ciutadans per mitjà d’internet. N’ha acabat sortint un document de 148 articles, una constitució més extensa que no pretenien, però que ha acabat essent més àmplia per a poder obrir el debat sobre les qüestions que conté. Una d’aquestes, que ja va transcendir dilluns, és la de la llengua: la proposta de constitució preveu que el català sigui la llengua oficial i nacional i que el castellà tingui un estatus jurídic especial.

Summary: La proposta de constitució no preveu que Catalunya tingui exèrcit


Huawei ha acusat els Estats Units de ‘subestimar la força’ del gegant tecnològic xinès. Així ho ha afirmat el seu fundador, Ren Zhengfei, en unes declaracions a mitjans estatals xinesos i que recull la premsa internacional. Google va admetre ahir que suspenia els seus negocis amb Huawei arran de la guerra comercial impulsada pels Estats Units de Donald Trump contra la Xina, i que situa la multinacional tecnològica en una ‘llista negra’ de Washington. La decisió pot deixar obsolets els futurs mòbils Huawei, al quedar bloquejat el seu accés a Android, tot i que la mateixa empresa va dir que no hi hauria problema amb els terminals actuals o en estoc. Ara, l’administració nord-americana ha donat una moratòria de 90 dies a Huawei per preparar la transició i garantir els serveis actuals.

Summary: Huawei acusa els EUA de ‘subestimar la força’ del gegant tecnològic xinès


El conseller d’Empresa i Coneixement, Jordi Baiget, i el president de la patronal Cecot, Antoni Abad, han firmat avui un conveni de col·laboració per al foment, promoció i difusió del model català de comerç de proximitat amb activitats de formació i altres iniciatives. La Generalitat, mitjançant el Consorci de Comerç, Artesania i Moda de Catalunya (CCAM), col·laborarà amb una aportació màxima de 40.000 euros a l’execució del Pla d’Actuacions 2016 de la Fundació Cecot Innovació. Baiget ha assenyalat que la Generalitat i la patronal tenen ‘la mateixa visió de quin ha de ser el model de comerç, equilibrat i de proximitat’ i que amb el conveni volen fomentar aquests ‘valors’ i ‘ajudar el botiguer, que també és empresari, a modernitzar-se i adaptar-se a les noves tendències del mercat’.

Summary: La Generalitat aportarà fins a 40.000 euros a Cecot Innovació per promoure el model comercial de proximitat


L’Assemblea Nacional Catalana va fer fa poc una crida al Consum Estratègic, per tal d’animar els consumidors a canviar d’empreses. Pretén que la gent s’allunyi de les empreses de l’Ibex-35, sempre massa dependents de l’estat espanyol, i que es passi a companyies més independents, que segueixin polítiques de responsabilitat social o de respecte envers el medi ambient. De moment, segons l’ANC, ja s’han produït 148.000 canvis de contracte. La proposta va rebre la reacció irada i immediata del president de Foment del Treball i vice-president de la CEOE, Josep Sánchez i Llibre, que la va qualificar d’irracional i anacrònica: ‘Barrejar consum i política és un error gravíssim.’ De fet, dimecres va anunciar reunions amb sindicats i la Comissió Nacional dels Mercats i la Competència (CNMC) per pressionar en contra. No ho veu igual, en canvi, el darrer ponent de la Universitat de Xicago, bressol d’economistes com Milton Friedman, el professor Luigi Zingales, que en el seu discurs del 15 de juny passat propugnava clarament, ni més ni menys, de barrejar consum i política, en la línia de l’ANC. En ple 2019 la lliçó de Zingales a les elits estudiantils nord-americans donava gran importància al poder dels consumidors a l’hora de trencar monopolis i aconsellava d’actuar políticament amb les tries. Clara Ponsatí apuntava aquesta contradicció entre Foment i la Universitat de Xicago. Deia Zingales: ‘Teniu un gran poder com a consumidors. Fins i tot en el món pre-Internet, els boicots de consum coordinats van tenir un gran impacte, com el llançat per Gandhi contra els productes tèxtils britànics o el boicot dels afroamericans contra els autobusos segregats a Montgomery, Alabama. Passa que avui, al món de les xarxes socials, aquest impacte és més gran i immediat. Els bancs que van finançar la polèmica Dakota Access Pipeline van veure que els seus comptes corrents creixien menys que els dels seus competidors. La casa de moda italiana Dolce & Gabbana va experimentar un col·lapse d’exportacions xineses pocs dies després d’haver passat per la televisió un anunci condescendent i políticament inadequat.’ Avui VilaWeb ofereix la lliçó d’economia del professor Luigi Zingales traduïda al català. Són una vintena de paràgrafs pensats per a entendre l’enorme poder que tenen els consumidors i treballadors a les seves mans. I per saber fer-lo servir. Discurs de graduació de la Universitat de Xicago, 2019 «Estimats graduats: Per molts anys! He participat en prou actes per saber que jo tot just sóc la persona que us separa de la vostra merescuda festa de graduació i per saber que del meu discurs en recordareu, en el millor dels casos, alguns acudits i, en el pitjor dels casos, que era tediós. En qualsevol altra graduació, doncs, em limitaria a fer quatre acudits i ho deixaria estar com més aviat millor. Però això no és una graduació qualsevol, pensada per entretenir més que no per educar, i en la qual actors amb glamur o polítics fallits fan el discurs inicial. Aquesta és la graduació de la Universitat de Xicago, on cada moment s’aprofita per aprendre. Per tant, no intentaré entretenir-vos. En l’autèntic esperit de Xicago, el meu objectiu és oferir-vos un discurs provocatiu, que es basi en la recerca i que sigui rellevant. Després de tot, Hyde Park és el lloc on es mor la diversió. Us demano que es mori amb mi una última vegada. La graduació marca la vostra entrada al ‘món real’. Encara que molts de vosaltres estigueu en plena guerra per a trobar feina i alguns altres retardeu aquest moment fent un postgrau, tard o d’hora no podreu escapar-vos de la responsabilitat de triar on treballeu, com gasteu els diners que guanyareu i com invertireu els diners que estalviareu. Quan arribi aquest moment, els vostres ideals toparan amb la realitat. Voleu salvar el planeta, eradicar la pobresa i liquidar el racisme, però us trobareu treballant deu hores al dia per a una empresa que l’únic objectiu que té és maximitzar beneficis. Molts de vosaltres us sentireu impotents: tindreu les opcions restringides per un món construït per generacions anteriors. Un món que no us agrada i que us penseu que no podeu canviar. Afortunadament, això no és cert. Teniu un gran poder. En triar amb cura per a qui treballeu i en què treballeu, realment marqueu la diferència. L’any passat Google va abandonar un lucratiu projecte del Pentàgon perquè els seus enginyers no van voler ajudar a desenvolupar una tecnologia que es pogués utilitzar per fer la guerra. Els drets LGBT de primer van ser reconeguts en el món empresarial, no perquè la mentalitat dels empresaris fos més oberta, sinó pel seu desig d’atreure els millors talents. Perquè en un mercat laboral competitiu, si cal, les empreses s’adapten de pressa per atraure mà d’obra més qualificada, és a dir, per atraure-us a vosaltres. L’impacte augmenta amb el nombre de persones que tenen el coratge de comportar-se d’acord amb les seves conviccions, cosa que no sempre és fàcil, car el fet de no tenir principis té recompensa. Els despatxos d’advocats tenen una ‘línia de tabac’ per als advocats disposats a defensar les tabaqueres. Aquests advocats guanyen més diners i arriben abans a ser-ne socis. Tot i que aquesta diferència pot semblar errònia, és fonamental per tal que el sistema de mercat funcioni. La vostra reticència a defensar tabaqueres fa que es limiti el nombre d’advocats amb talent que agafen la línia de tabac i, per tant, fa augmentar-ne els salaris. Aleshores, quan per a les tabaqueres contractar advocats resulta massa car, aleshores es veuen forçades a arribar a un acord. És precisament perquè és massa costós de comportar-se de manera immoral que fins i tot les empreses sense consciència acaben comportant-se com si en tinguessin. El vostre poder per a canviar el món no es limita a les vostres opcions de feina. També teniu un gran poder com a consumidors. Fins i tot en el món pre-Internet, els boicots de consum coordinats van tenir un gran impacte, com el llançat per Gandhi contra els productes tèxtils britànics o el boicot dels afroamericans contra els autobusos segregats a Montgomery, Alabama. Passa que avui, al món de les xarxes socials, aquest impacte és més gran i immediat. Els bancs que van finançar la polèmica Dakota Access Pipeline van veure que els seus comptes corrents creixien menys que els dels seus competidors. La casa de moda italiana Dolce & Gabbana va experimentar un col·lapse d’exportacions xineses pocs dies després d’haver passat per la televisió un anunci condescendent i políticament inadequat. El poder del consumidor és tan gran que avui fins i tot les empreses més grans viuen amb la por de rebre campanyes de boicot a les xarxes socials. Com que qualsevol graduat de la Universitat de Xicago és un superheroi, permeteu-me que us recordi la frase que diu l’oncle Ben a l’home aranya: ‘Tenir molt poder implica una gran responsabilitat.’ És la vostra responsabilitat assegurar-vos que aquest poder no es malgasta a combatre problemes financers sense importància, sinó que s’aprofita per resoldre els grans desafiaments del nostre temps. Què passa amb el vostre poder com a inversors? Sé que la idea d’invertir us pot semblar remota. Però tan aviat com arribeu a tenir feina estable, haureu de començar a estalviar per a la jubilació, idealment invertint en el mercat de valors. D’aquesta manera us convertireu en accionistes d’algunes empreses i descobrireu el poc poder d’influència que tenen els accionistes americans en les polítiques empresarials. Després del tiroteig a l’església de Christchurch a Nova Zelanda, Hunting and Fishing, una botiga d’armes local, va deixar de vendre fusells d’assalt perquè els propietaris estaven disposats a renunciar a beneficis en nom d’una causa superior. Als Estats Units, després del tiroteig a l’escola primària Sandy Hook, un accionista de Walmart va proposar de votar sobre aquesta qüestió. La direcció de la companyia va negar-s’hi i el rebuig va ser confirmat per la Cort d’Apel·lacions dels Estats Units. Finalment, Walmart va deixar de vendre fusells d’assalt, però per por de perdre clients, no per por de la resposta a la pressió dels accionistes. L’argument més potent en favor de limitar la influència dels accionistes prové del premi Nobel de la Universitat de Xicago, Milton Friedman. Fa cinquanta anys va argumentar que se serveix millor la societat quan les empreses se centren a maximitzar els beneficis i prou. Aquest objectiu no menysté les preocupacions dels treballadors o dels consumidors. Si els treballadors es preocupen per la diversitat, per exemple, i estan disposats a treballar per menys en un entorn més divers, una empresa que maximitzi els beneficis contractarà una força de treball diversa. Si els consumidors estan disposats a pagar una prima per cafè de comerç just, una empresa de cafè que maximitzi els beneficis acabarà pagant més als proveïdors per tal d’obtenir l’etiqueta de comerç just. No obstant això, quan es tracta d’accionistes, Friedman recomana d’ignorar les seves preocupacions socials perquè, segons que afirma, els accionistes poden resoldre millor aquestes preocupacions donant part dels seus beneficis a caritat, en compte de canviar la manera en què es gestionen les empreses. La lògica de Friedman ha dominat no solament el món empresarial, sinó també la indústria que gestiona diners i estalvis: els directius consideren que s’han de maximitzar els rendiments financers dels actius que gestionen, independentment dels objectius socials dels inversors. Per exemple, una fundació contra la violència no hauria de tractar d’aturar les vendes d’armes d’assalt de Walmart sinó que hauria d’utilitzar els beneficis d’aquestes vendes per combatre la violència. Com Oliver Hart i jo mateix argumentem en el nostre treball conjunt, la teoria de Friedman es basa en el supòsit que, donant els dividends, els accionistes poden revertir qualsevol malifeta empresarial sense cost addicional. En la majoria de situacions del món real, però, aquesta condició no és certa. És més barat de no contaminar que no pas contaminar i després netejar. És més barat de no vendre armes d’assalt, que no pas vendre-les i després gastar-se recursos per protegir els espais públics. En aquestes situacions, és més eficient que les empreses adoptin els objectius socials dels accionistes, com ara la protecció del medi ambient o reduir el crim. En unes altres paraules, els consells d’administració haurien de maximitzar el benestar dels accionistes, no solament el seu benefici. Avui, l’única manera que els accionistes poden expressar les seves preferències socials és venent les accions d’empreses que no els agraden. Tot i que políticament això és atractiu, aquesta desinversió pot aconseguir el resultat contrari. Si tots els inversors que fossin conscients de la importància del medi ambient haguessin de desprendre’s de les accions d’empreses petrolieres, les companyies petrolieres acabarien a les mans d’inversors que no es preocuparien gens pel medi ambient, i a la llarga contaminarien més. La solució no és desinvertir, sinó invertir i participar. Sou en una posició única per a donar forma a la implementació d’aquest nou compromís. Fins ara he descrit un món on la gent té alternatives. Si no voleu ser defensors de tabaqueres, podeu convertir-vos en defensors del medi ambient. Si no us agrada McDonald’s, podeu menjar a Chipotle. Potser haureu de pagar una diferència de preu, però és una diferència petita. Els economistes en diem ‘mercat competitiu’. La majoria de les empreses operen en aquest entorn. En un món com aquest el vostre poder com a treballadors, consumidors i inversors pot marcar la diferència. En aquest món, parafrasejant el president Kennedy: ‘No pregunteu què han de fer les empreses per canviar, demaneu què podeu fer vosaltres per canviar-les.’ Estudiants de la Universitat de Xicago escoltant el ponent No obstant això, hi ha algunes empreses, de nombre molt reduït, però de gran rellevància, que no s’enfronten a la competència real. Són els monopolis. És fàcil de veure què és un monopoli. Quantes persones fan servir Bing com a motor de cerca principal? Si us plau, aixequeu la mà, no sigueu tímids. I quantes persones fan servir Google? Si us plau, aixequeu la mà. Això és un monopoli. Un monopoli obtingut mitjançant el mèrit, perquè Google és, amb diferència, el motor de cerca més eficient, cert, però tanmateix és un monopoli igual. Les nostres lleis antimonopoli no poden fer res contra aquesta mena de monopolis. Històricament, els hem tractat de dues maneres: la nacionalització o la regulació. La idea de fer funcionar Google amb l’eficiència del servei postal dels EUA no és gaire atractiva. Tampoc no sembla gaire atractiva una regulació. George Stigler, un altre dels nostres Nobels de Xicago, ens ha ensenyat que la regulació tendeix a configurar-se (els economistes en diuen ‘capturar-se’) per part de les mateixes empreses que se suposa que s’han de disciplinar: és a dir, la regulació n’augmenta el poder en lloc de reduir-lo. Llavors, què s’hi pot fer? En el nostre treball conjunt, Oliver Hart i jo proposem una tercera manera de fer front als monopolis: obligar a un canvi en l’objectiu dels seus consells d’administració. Que maximitzin el benestar social, la utilitat del conjunt de la societat i no tan sols el benestar dels accionistes. Què vol dir això? Penseu en la manera com Google classifica les notícies sobre candidats i polítics. Les proves empíriques demostren que si les recerques a Google condueixen a veure males notícies sobre un candidat, això resultarà en menys vots per al candidat. Un consell d’administració que maximitzi els beneficis de l’empresa afavoriria els resultats de la cerca que facin mal a la reputació de candidats que volen apujar imposts a Google, o fer-ne una escissió. Aquesta és la raó per la qual volem que els consells d’administració maximitzin el benestar social, i no solament els beneficis. Sempre podríeu dir que Google mai no modificaria els resultats de la cerca per por de la seva reputació. Si la reputació és suficient per a modificar el comportament dels monopolis en interès de la societat en conjunt, la nostra proposta és redundant. De fet, es podria utilitzar com a pòlissa d’assegurança per a evitar comportaments lesius en cas que la preocupació per la seva reputació no es compleixi. Una pregunta encara més difícil és com es fa per convèncer un consell elegit pels accionistes que maximitzi el benestar social. La resposta senzilla és que imposaríem a les empreses monopolistes un deure fiduciari addicional envers la societat, a banda el que ja existeix envers els accionistes. Finalment, alguns podrien dir que la nostra proposta equival a socialitzar els monopolis. Però, de fet, només obliga a tenir en compte consideracions socials durant la presa de decisions empresarials quan es considera que una empresa és un monopoli. No és tan diferent del lema autoimposat de Google, ‘no us comporteu com el dimoni’. Tot just hi afegim una mica de salsa. Considerem que la nostra proposta és una aplicació senzilla del principi de l’oncle Ben, ‘tenir molt de poder implica una gran responsabilitat’. Si Google o els altres monopolis troben que aquesta responsabilitat social és massa pesada, la solució és fàcil: poden escindir-se de manera voluntària. Per combatre els monopolis, el vostre poder com a treballadors, consumidors i inversors no és suficient. La vostra participació en el procés polític és fonamental. Aquesta no és una batalla del Partit Republicà ni del Partit Demòcrata, sinó una batalla nord-americana. Aquest país va néixer lluitant contra els monopolis. El Boston Tea Party no era –com es repeteix sovint– una revolta contra els imposts més elevats, sinó que era una revolta contra els avantatges deslleials dels quals gaudia la Companyia de les Índies Orientals britàniques, un dels pitjors monopolis de la història. La connexió entre la democràcia nord-americana i la lluita contra els monopolis no es va perdre gràcies al senador John Sherman, que el 1890 ens va portar la primera llei antimonopoli. ‘Si no vam aguantar un rei com a poder polític –va escriure– tampoc no hauríem d’aguantar cap rei sobre la producció, el transport i la venda de cap de les nostres necessitats vitals.’ Si hi ha cap frase del meu discurs que espero que recordeu, seria aquesta. Les meves conclusions poden sorprendre les persones que identifiquen la facultat de Xicago, especialment la facultat d’Economia i Finances, amb una certa ideologia. El professorat de Xicago, però, segueix un mètode, no una ideologia. És un mètode d’investigació intel·lectual sense les orelleres imposades pel sentit comú convencional: un mètode basat en el coratge de portar els principis bàsics fins a les seves conclusions lògiques fins i tot quan aquestes conclusions són impopulars; un mètode basat en l’atenció constant a l’evidència empírica. Un mètode dissenyat per forjar superherois com vosaltres. Espero que porteu aquest mètode amb vosaltres la resta de la vostra vida. Si l’hi porteu, la cara matrícula que heu pagat no haurà estat en va. L’enhorabona de nou, superherois, i ara a divertir-se, que us ho mereixeu!»

Summary: Les lliçons d’economia que Foment del Treball té pendents


VilaWeb ha redistribuït les subseccions de Món per adaptar la informació als grans blocs informatius del moment i als que interessen especialment als nostres lectors. A partir d’ara la secció de Món se subdivideix en Àfrica, Amèrica, Àsia-Pacífic, Espanya, Europa, França, L’Alguer-Sardenya, Llevant, Occitània i País Basc. D’aquesta manera, parem una atenció especial i preferent als marcs més pròxims, és a dir, Occitània, Espanya, França, Sardenya i el País Basc, i subdividim la resta de territoris d’acord amb les grans àrees geopolítiques actuals. La decisió de recuperar el terme històric ‘Llevant’ per a referir-nos a l’espai que els francesos anomenen ‘Pròxim Orient’ i els anglesos ‘Orient Mitjà’ respon a la voluntat del diari d’aprofundir sempre en la genuïnitat dels conceptes i de mirar el món des de la realitat catalana. ‘Llevant’ és el terme històric amb què la nostra cultura –i també algunes altres com ara la francesa– s’ha referit als països on es lleva el sol. Hi ha una tradició molt sòlida en relació amb aquest terme, com demostren els diccionaris de la llengua. Les formes ‘Pròxim Orient’ i ‘Orient Mitjà’ apareixen durant la colonització europea i sempre han estat criticades per la visió eurocentrista que encarnen. ‘Llevant’ parteix també d’una visió geogràfica evident, però té el benefici de coincidir amb l’expressió àrab per a designar aquest espai geogràfic, ‘Màixrec’ (مشرق), que també vol dir ‘la terra per on ix el sol’. Tradicionalment, el Llevant anava de Grècia a Pèrsia i de Geòrgia a Egipte, però avui l’àrea geopolítica, més que no pas geogràfica, sol incloure només Turquia, el Líban, Síria, l’Irac, Jordània i Israel, amb Palestina i la major part del Kurdistan.

Summary: VilaWeb recupera el concepte geogràfic de Llevant


La Fundació Arrels ha rebut el Premi Ciutadà Europeu atorgat per l’Oficina del Parlament Europeu a Barcelona de la mà de l’eurodiputat Francesc Gambús, que va proposar l’entitat de la ciutat comtal pel guardó. L’acte de lliurament s’ha celebrat al Museu Marítim de Barcelona aquesta tarda. El director en funcions de l’Oficina, Sergi Barrera, ha justificat l’elecció per la tasca d’atenció a persones sense llar a la capital catalana que fa 31 anys que duu a terme Arrels. En declaracions posteriors a l’ACN, el director de la fundació, Ferran Busquets, ha demanat a totes les administracions que superin ‘les qüestions de competències’ i pensin en les persones. A més, ha recordat que a la Unió Europea hi ha més de 400.000 persones que dormen al carrer.

Summary: La Fundació Arrels rep el Premi Ciutadà Europeu


El Tribunal Superior de Justícia de Catalunya ha ordenat al Departament de Salut, el Servei Català de Salut (CatSalut), l’Institut Català de la Salut (ICS) i trenta entitats concertades del sistema sanitari integral que proporcionin als metges ‘totes les mesures de protecció necessàries perquè puguin portar a terme les seves funcions en condicions de seguretat’. Això, diu la resolució, s’haurà de fer en el mateix moment que rebin els EPI (Equips de Protecció Individual) i altres mesures de protecció. El tribunal ha pres la decisió arran d’una demanda del sindicat Metges de Catalunya, majoritari al sector, que fonamenta la seva demanda en l’incompliment de la normativa de salut laboral que es fa palès en els darrers protocols d’actuació dels professionals enfront de casos d’infecció pel nou coronavirus, publicats per la Subdirecció General de Vigilància i Resposta a Emergències de Salut Pública de l’Agència de Salut Pública de Catalunya, que han anat rebaixant de manera progressiva el grau d’exigència i seguretat dels materials de protecció. Així, la manca d’equips de protecció individual (EPI) eficaços en els centres sanitaris i la utilització, a conseqüència d’aquesta, de materials insegurs ha provocat un alarmant increment de contagis entre els professionals sanitaris que, en el cas de Catalunya, s’eleva fins al 17,37% sobre el total de positius per Covid-19, segons dades del Departament de Salut. Per aquest motiu i davant la gravetat de la situació, MC reclama que el personal facultatiu dels hospitals, centres d’atenció primària i altres centres assistencials públics o privats que atengui casos possibles, probables, en investigació o confirmats per infecció pel coronavirus, tingui a la seva disposició mascaretes d’alta eficàcia tipus FFP2 o FFP3, ulleres de protecció ocular de muntura integral o protector facial complet, guants i bates impermeables, segons els protocols de màxima protecció aplicables a aquest patogen.

Summary: El TSJC ordena a la Generalitat que proporcioni als metges equips de protecció pel coronavirus


S’ha mort, a vuitanta-sis anys, Josep Fontana, un dels historiadors catalans més prolífics i de projecció més àmplia. Era doctor en lletres per la Universitat de Barcelona i deixeble de tres grans historiadors: Pierre Vilar, Ferran Soldevila i Jaume Vicens i Vives, de qui fou ajudant. Fontana fou mestre d’historiadors per mitjà de la docència a les universitats de València, Liverpool, Autònoma de Barcelona (on fou degà) i Pompeu Fabra. En aquesta darrera fou el fundador i el director durant deu anys de l’Institut Universitari d’Història Jaume Vicens Vives. Actualment n’era professor emèrit. Deixa una quinzena de llibres i centenars d’articles escrits. Entre els títols que va publicar hi ha El siglo de la revolución (2017), La formació d’una identitat (2016), El futuro es un país extraño. Una reflexión sobre la crisis social de comienzos del siglo XXI (2013), Por el bien del imperio. Una historia del mundo desde 1945 (2011), Europa ante el espejo (1994, 2000) o La historia després de la fi de la història (1992). Va introduir els treballs d’Eric Hobswam, Edward Thompson, George Rudé o Aleksandra Lublinskaia a casa nostra. L’any 1966 les autoritats franquistes el van apartar de la docència durant dos anys. Més enllà de la faceta intel·lectual, Josep Fontana fou tothora un home políticament molt implicat. Vinculat a la tesi catalanista i comunista, va ser molt crític amb la transició política a Espanya. A les darreres eleccions municipals de Barcelona, va formar part de les llistes d’Ada Colau. VilaWeb va entrevistar-lo poc abans de les eleccions del 27 de setembre de 2015, quan es parlava del full de ruta unilateral cap a la independència. Fontana era crític amb els partits. ‘A curt termini, no ens en podrem sortir mai . El que sembla il·lícit és que algú et digui que ja ens ho podem jugar tot perquè en vuit mesos ho tenim guanyat’, deia. ‘Aquí, mentre no hàgim convençut perquè ens donin suport la Caixa, Banc de Sabadell, la SEAT, ho tenim una mica difícil.’ Però Fontana, per sobre de tot, era un intel·lectual que havia analitzat la societat catalana a partir de la història. En una altra entrevista a VilaWeb, i amb motiu del seu llibre La formació d’una identitat, feia un recorregut des de la Catalunya medieval fins a l’actualitat. ‘El fet que la monarquia no sigui prou forta, a Catalunya, per convertir-se en absoluta, i que més tard la gran noblesa catalana emigri cap a la cort de Madrid, vol dir que no queden nobles. Tens una societat que funciona bastant com una República. Dóna una mena de societat molt diferent del que es va desenvolupar a Castella’, explicava.

Summary: S’ha mort l’historiador Josep Fontana


La posició d’Ada Colau en relació amb el referèndum del primer d’octubre es va convertint en un serial. Tot i haver dit que, de moment, no cediria els locals municipals perquè no vol que hi hagi cap risc per als funcionaris de l’ajuntament, ahir va anunciar que sí que hi participaria i que aniria a votar. Els gests polítics tenen un pes molt important en els moments que viu el país. Ara com ara, no se sap quins seran els punts de votació, però el govern està preparat per a garantir el vot a tots els barcelonins, independentment de la decisió final de Colau. Perquè el referèndum ha de ser ‘com sempre’. Aquesta és la premissa del govern i que tan famosa ha fet el vice-president Oriol Junqueras en les seves respostes sobre els preparatius del primer d’octubre. Volen que s’assembli tant com sigui possible a les últimes eleccions que s’han organitzat. Per això, un dels dubtes principals és com ho farà el govern per fer possible la votació a Barcelona sense el suport de l’ajuntament. Observant les dades de les últimes eleccions, les espanyoles del 26 de juny de 2016, a Barcelona hi va haver 266 col·legis electorals distribuïts en deu districtes. D’aquests, més de vuitanta, un 30% del total, són de titularitat exclusiva de l’Ajuntament de Barcelona. Són centres cívics, casals, espais veïnals, biblioteques i entitats com ara l’Institut Municipal de Cultura de Barcelona, el Parc Tecnològic Barcelona Nord i el Centre Municipal de Cultura Popular. El govern assegura que, si finalment no pot disposar-ne, ja té preparat un pla de contingència. ‘L’estratègia seria substituir aquests locals per uns altres de propietat de la Generalitat que siguin com més a prop millor’, expliquen a VilaWeb fonts del Departament d’Economia i Hisenda. Els col·legis electorals de Barcelona en les eleccions del 26-J La voluntat del govern, doncs, és que el dia 1 vinent hi hagi la mateixa quantitat de locals que en les últimes eleccions. I asseguren que hi haurà facilitats per a votar a tot Barcelona. ‘La quantitat d’espais no serà cap problema. Cal tenir en compte que la Generalitat és la gran propietària d’espais a tot Catalunya.’ Titularitat compartida Entre els altres col·legis electorals de Barcelona, un bon pessic són de propietat governamental o de la Diputació de Barcelona. En són exemples la xarxa d’escoles oficials d’idiomes, els edificis de la Universitat de Barcelona, la Universitat Pompeu Fabra, l’Institut del Teatre i l’Escola Superior de Disseny i d’Art ‘La Llotja’. Tanmateix, el gruix més gran és de col·legis, escoles i instituts que formen part del Consorci Educatiu de Barcelona. Aquest ens gestiona tots els centres educatius de la ciutat de Barcelona i té la participació de la Generalitat de Catalunya i l’Ajuntament de Barcelona, per bé que la Generalitat hi té més quota: un 60%. És segur que el govern farà ús d’aquest privilegi per assegurar l’obertura de tots aquests espais, sobretot després del gest viscut en les últimes hores d’ahir. La consellera d’Ensenyament, Clara Ponsatí, va assumir ahir la presidència del Consorci Educatiu de Barcelona en relleu de Lluís Baulenas, que és el secretari d’Ensenyament. Aquest moviment recorda al que va fer l’ex-consellera d’Ensenyament Irene Rigau en la consulta del 9-N, quan va assumir totes les responsabilitats administratives que podien implica una persecució de la justícia espanyola. Una bona substitució dels locals, punt clau Que les condicions del referèndum siguin les mateixes d’unes eleccions convencionals és una de les obsessions del govern, perquè no es pugui dir que es fa un segon 9-N. Aquell dia, a Barcelona hi va haver 149 col·legis electorals, més d’un centenar menys que en les eleccions espanyoles del 2016. Com explicaven els politòlegs Seda Hakobyan i Alexandre Solano en aquest article, la ciència política estableix una relació entre la distància respecte del col·legi electoral i les probabilitats de votar. Per tant, si el govern vol seguir aquesta teoria i complir la voluntat de fer una votació ‘com sempre’, és cabdal que la substitució dels col·legis electorals que són de titularitat municipal sigui òptima. A Barcelona en les últimes eleccions, 1.136.502 persones van ser cridades a votar, una cinquena part de tot el Principat.

Summary: El govern, preparat per a garantir el vot a Barcelona si Colau no cedeix espais