Pablo Iglesias i Íñigo Errejón es van conèixer a la facultat de Ciències Polítiques de la Universitat Complutense de Madrid i van militar plegats en el moviment estudiantil i les lluites antiglobalització de començament de segle. Junts, van posar en marxa Podem, un projecte que van presentar oficialment el 16 de gener de 2014 al Teatro de Barrio de Lavapiés (Madrid). Cinc anys justs abans del divorci definitiu entre tots dos. La causa va ser l’anunci del segon de presentar-se sota la marca Més Madrid, de la batllessa Manuela Carmena –i no pas amb Units Podem– a les eleccions de la Comunitat de Madrid. Pablo Iglesias hi va respondre amb una carta pública en què el situava fora del partit. Aquest és un trencament que fa temps que s’arrossega i en què la discrepància política ha escombrat la relació personal. L’auge de Podem Quan Podem va néixer no es presentava com un partit d’esquerres, sinó transversal i hereu del 15-M. Volia representar el gran volum de població afectada per la crisi i descontenta envers el sistema de partits establert. A la primera batalla electoral, les europees, va aconseguir cinc representants, un més que Esquerra Unida, el gran partit a l’esquerra del PSOE, que havia renunciat a lluitar per l’hegemonia. Després vingueren les municipals i autonòmiques. Llavors, candidatures lligades a Podem van aconseguir les batllies de Barcelona, Madrid, Saragossa, La Corunya i Cadis. El 2015 van entrar al congrés espanyol amb 69 escons. Amb només tres-cents mil vots més que Podem, el PSOE va baixar de 110 diputats a 90 i Esquerra Unida tan sols en va aconseguir 2. La mala digestió dels resultats al congrés espanyol Va ser la gestió d’aquells resultats que va obrir la primera esquerda entre la relació personal i política de Pablo Iglesias i Íñigo Errejón. Segons el darrer, valia la pena d’intentar la investidura de Pedro Sánchez i evitar un nou mandat de Mariano Rajoy, encara que calgués pactar també amb Ciutadans. En canvi, Iglesias va veure molt més atractiva la possibilitat de forçar una repetició electoral per a superar el PSOE i convertir-se en el primer partit d’esquerres d’Espanya. El conegut sorpasso. Finalment no es va investir cap president i es van convocar noves eleccions automàticament. Amb la idea de superar el PSOE entre cella i cella, Pablo Iglesias va pactar amb el coordinador general d’Esquerra Unida, Alberto Garzón, la coalició Units Podem. Sobre el paper, si les dues formacions aplegaven els vots, passarien per davant del PSOE, però això significava trencar un dels principis fundacionals de Podem: vendre’s com un partit transversal, no d’esquerres. La fórmula no va funcionar i Units Podem va perdre un milió de votants a les eleccions espanyoles del juny del 2016, un resultat que va omplir de retrets el partit i va obrir una esquerda entre ‘errejonistes’ i ‘pablistes’. La crisi de Madrid Abans de la repetició electoral, i en ple debat sobre el possible suport de Podem a Pedro Sánchez –que havia assolit un acord d’investidura i govern amb Albert Rivera–, va haver-hi un altre xoc entre els partidaris d’Iglesias i els d’Errejón. El març del 2016 van filtrar-se als mitjans els missatges d’un grup de Telegram en què el nucli dur dels ‘errejonistes’ es despatxaven amb Iglesias. Al cap de poques hores, el dirigent del partit va fulminar Sergio Pascual, mà dreta d’Errejón. El cisma que va obrir aquell afer ja no va poder tancar-se i va tenir un segon capítol. Passat l’estiu d’aquell any, la regidora de Madrid Rita Maestre, pròxima a Errejón, va presentar una candidatura al Consell Ciutadà de la Comunitat de Madrid. Iglesias i els seus partidaris van contrarestar-ho presentant una candidatura alternativa encapçalada per Ramón Espinar, que finalment va imposar-se a Maestre gràcies al pacte amb Anticapitalistes. La derrota d’Errejón a Vistalegre 2 L’assemblea de Vistalegre 2, el febrer del 2017, va certificar la derrota del projecte polític d’Errejón davant el d’Iglesias, que va oferir-li com a sortida l’Ajuntament de Madrid. Però Errejón va preferir ser el candidat a la Comunitat i respectar la possible decisió de la batllessa, Manuela Carmena, de repetir com a candidata amb la seva marca electoral. Iglesias va imposar-se com a secretari general amb el 89% dels vots, tot i que Errejón no competia per a ocupar-li el lloc, sinó per a controlar l’executiva del partit i aprovar-ne els documents estratègics. No obstant això, Iglesias va aconseguir el control del 60% de la direcció i també va aconseguir d’aprovar les seves quatre propostes de documents estratègics en joc. A Errejón aquest resultat va fer-li perdre protagonisme a la direcció del partit i rellevància mediàtica, atès que va ser succeït com a portaveu per Irene Montero. L’aliança amb Carmena consuma la venjança D’ençà de la derrota a Vistalegre 2, Errejón va començar a treballar paral·lelament per bastir la seva candidatura amb l’entorn de Carmena, que havia guanyat el torcebraç a Iglesias per a repetir de candidata. La batllessa no volia retre comptes amb Podem ni Esquerra Unida. Volia mantenir un projecte a mesura i per això va crear la marca Més Madrid. Els regidors de Podem a l’ajuntament afins a Errejón van renunciar a les primàries, van ser expulsats del partit i es van incorporar al projecte de Carmena. A poc a poc, Errejón va allunyar-se de Podem i va començar a treballar amb un equip propi per configurar una candidatura que incorporés independents i es deslligués de Podem. En un primer moment, Errejón i Podem van pactar el procés d’elecció de la llista i la seva confirmació com a candidat l’abril del 2018. L’expulsió dels regidors de Podem que s’incorporaven a la llista de Carmena en la nova marca de Más Madrid ja va vaticinar la crisi del partit, atès que eren partidaris d’Errejón que apostaven clarament pel projecte de Carmena. El pas final d’Errejón d’ahir consuma la venjança a Iglesias per la seva derrota a Vistalegre 2. Serà el candidat que tindrà el suport de Carmena i de la seva plataforma, alhora que vol obligar Iglesias a doblegar-se i acceptar les seves condicions. Però la direcció de Podem ja ha pres partit i ha demanat a Errejón que abandoni l’escó al congrés i, implícitament, que deixi la formació. A més, Iglesias ha afirmat que presentaran una candidatura alternativa. Mentrestant, Errejón es reivindica com el candidat de Podem. Les setmanes vinents seran definitives per a veure com acaba el divorci entre Iglesias i Errejón i quines conseqüències té per a Podem, especialment a les eleccions municipals, autonòmiques i europees del maig.

Summary: Crisi a Podem: quatre moments clau del divorci entre Errejón i Iglesias


«És molt senzill: quedeu-vos tots a casa.» Aquesta consigna anònima ha estat capaç de contagiar tota una ciutat. Els carrers es buiden. La paràlisi s’estén. Gairebé ningú no va a treballar. El transport, les botigues i les fàbriques cessen les activitats. Un alçament col·lectiu sembla possible sense vessament de sang.» Així presenta l’editorial Sembra Llibres la recuperació d’una de les obres significatives que va escriure Manuel de Pedrolo, ‘Acte de violència’ amb la qual va obtenir el premi Prudenci Bertrana. Llegiu-ne un fragment. L’edició conté un pròleg del músic Cesk Freixas. Segons els editors Xavi Sarrià i Joan Carles Girbés, aquest títol pot suposar un tomb per a Sembra Llibres, aquesta editorial encara petita i jove, que està fent forat sobretot entre els lectors joves. Joan Carles Girbés ho explica: ‘La recuperació de “Acte de violència” coincideix amb el segon aniversari de l’editorial. És el nostre vintè títol ja, i recuperar aquesta novel·la clau en l’extensa bibliografia de Pedrolo és una responsabilitat (i un deure!) que portem endavant amb el màxim respecte. Quan vam anunciar el naixement de Sembra Llibres vam dir que volíem ser una editorial petita però amb grans llibres. Tenir l’oportunitat d’incorporar el mestre Pedrolo al nostre catàleg és un regal que confirma aquest objectiu. Treballem ja en altres títols de Pedrolo que mereixen ser rescatats de l’oblit i tornar a l’actualitat, a connectar amb lectors nous.’ I Xavi Sarrià ens parla de l’obra: « ‘Acte de Violència’ és una obra fonamental que estem orgullosos de poder publicar com a homenatge a una de les veus cabdals del nostre país. Una novel·la que recuperem amb vestit nou i amb el pròleg de Cesk Freixas, qui va compondre una cançó basada aquesta obra, com a símbol del reconeixement que li devem al mestre les generacions nascudes ja després de la mort de Franco. Significa, per tant, sumar-nos a la tasca de recuperar la figura i l’obra de Manuel de Pedrolo. I, en el cas de ‘Acte de Violència’, del seu vessant literari més combatiu i compromès. Perquè, amb la força i l’astúcia que caracteritzava a Pedrolo, aquesta novel·la ens situa davant d’un poderós interrogant: què passaria si sumàssem forces en una vaga col·lectiva i indefinida? La resposta és un dels seus llibres més representatius i celebrats. Una novel·la en què aquest aspirant a utopies ens parla de resistència i opressió, de solidaritat i violència, d’implicació i indiferència. Un autèntic clàssic escrit en ple franquisme, guanyador de la primera edició del premi Prudenci Bertrana i censurat fins a la mort del dictador. Però que continua sent d’una esfereïdora actualitat.»

Summary: Avançament editorial: ‘Acte de violència’, un dels millors Pedrolo de la mà de Sembra llibres


El govern espanyol ha explicat que Aena ha començat un procediment sancionador contra els dos vigilants de seguretat de l’aeroport de Barcelona per l’incident amb el president de Ciutadans, Albert Rivera, que no va passar un control aleatori d’explosius el 7 d’octubre passat. El motiu, segons la resposta de l’executiu de Sánchez al senador de Compromís Carles Mulet, és que els dos vigilants no van identificar-se quan els ho va requerir la policia espanyola. ‘S’ha iniciat l’apertura d’un procediment sancionador, per una presumpta actuació irregular als dos vigilants de seguretat que prestaven servei en el filtre de control de seguretat, per l’incompliment del deure d’identificar-se davant els agents policíacs, mostrant el seu TIP (…) com a falta molt greu i, a més (…) un d’ells per no portar visible la placa-distintiu, incomplint la seva obligació d’uniformitat, tipificada com a falta lleu, que s’ha elevat a la delegació del govern  a Catalunya’, diu la resposta de l’executiu a Mulet. Afegeix que la Guàrdia Civil no va rebre cap comunicació sobre aquest incident. El dirigent de Cs va anar a l’aeroport i va haver de passar per l’accés general i no per la porta d’autoritats. Dels membres del congrés espanyol, només tenen dret –per llei– a utilitzar aquesta sala la presidenta del congrés, el govern i el cap de l’oposició. Rivera, en canvi, com a cap de grup parlamentari, només hi té accés a petició del congrés espanyol, i no era el cas. Una vegada en el control corrent, Rivera va passar l’arc de seguretat i es va disparar l’avís per a fer un control aleatori d’explosius. En aquell moment, però, i segons relaten des del partit, els escortes del líder de Ciutadans –que són membres del cos de la policia espanyola– van dir-li que no s’aturés. Rivera, per tant –defensa el partit– només va seguir en tot moment les indicacions dels seus escortes i ‘no s’ha negat mai a passar cap control quan se li ha requerit’. Els vigilants de seguretat van denunciar que després, quan Rivera ja era dins l’avió, un dels escortes va tornar al control i van recriminar als vigilants de seguretat privada de l’aeroport que no els deixessin fer la seva feina i els van dir que els denunciarien per haver dificultat el seu dispositiu de seguretat.

Summary: Aena castiga els vigilants de seguretat que van aturar Albert Rivera en un control a l’aeroport


El president dels Estats Units, Donald Trump, ha exigit a Corea del Nord que desmantelli el seu programa nuclear o, en cas contrari, s’exposa a ‘perdre-ho tot’, en els seus primers comentaris després que el règim nord-coreà anunciés aquest dissabte un assaig d’un presumpte motor de míssils. Segons Trump, el líder nord-coreà, Kim Jong-un, ‘és massa llest i té massa a perdre, tot en realitat, si continua actuant amb tanta hostilitat’, ha fet saber a Twitter el mandatari nord-americà. Trump ha recordat que Kim va signar amb ell un ‘contundent’ acord per a la desnuclearització de Corea del Nord en la cimera que tots dos líders van mantenir a Singapur el 2018. Així mateix, el president ha avisat Kim que no el beneficiaria ‘anul·lar la relació especial que manté amb el president dels Estats Units ni interferir en les eleccions presidencials’ del proper mes de novembre, ha afegit Trump, conscient que les noves proves de Corea del Nord són un cop dur a la seva imatge com a mediador en la solució a la crisi històrica a la península de Corea. Corea del Nord fa un assaig ‘d’enorme importància’ Corea del Nord ha assegurat que aquest dissabte ha dut a terme un assaig ‘d’enorme importància’ a l’estació de llançament de coets de Sohae, el resultat del qual canviarà ‘la posició estratègica’ del país. ‘El 7 de desembre del 2019 a la tarda va tenir lloc a l’estació de llançament de coets Sohae una prova d’enorme importància’, segons afirma un comunicat difós a l’agència estatal nord-coreana de notícies KCNA. ‘El seu resultat produirà un efecte important en canviar una vegada més en un futur proper la posició estratègica de Corea del Nord’, ha afegit el comunicat. Kim i Trump van acordar en la seva històrica trobada del 12 de juny del 2018 el desmantellament de la plataforma de llançament de coets Sohae. Trump va dir després de la cimera que Kim li hi havia promès que destruiria un lloc de proves amb míssils. Encara que no en va donar més detalls, fonts oficials citades per l’agència Reuters van assegurar que es tractava de Sohae. Unes imatges per satèl·lit publicades pel ‘think tank’ nord-americà 38 North van mostrar que les autoritats nord-coreanes haurien començat a desmantellar part de les seves instal·lacions. Ahir l’ambaixador nord-coreà a l’ONU, Kim Song, va informar que el seu país ja no discutirà amb els Estats Units la possibilitat de suspendre el programa nuclear i que qualsevol conversa addicional en aquest sentit és innecessària.

Summary: Trump avisa Corea del Nord que podria ‘perdre-ho tot’ si continua amb els assajos militars


El govern balear ha suspès temporalment el calendari que limita la circulació dels vehicles dièsel nous a partir del 2025 i dels que no siguin lliures d’emissions a partir del 2035, tot esperant l’aprovació de la futura llei espanyola de canvi climàtic. La llei de canvi climàtic i transició energètica, aprovada pel parlament balear, ha aixecat discrepàncies amb el govern espanyol. Ajornant l’entrada en vigor de la llei, volen evitar que la norma autonòmica arribi al Tribunal Constitucional. Per tant, de moment no s’aplicarà la disposició addicional tercera que determina que, a partir del primer de gener de 2025, es prohibirà la circulació de motocicletes i turismes que funcionin amb dièsel. També fixava la data del primer de gener de 2035 per a prohibir la circulació de motocicletes, turismes, furgons i furgonetes que no siguin lliures d’emissions. Llevat, en ambdós casos, d’aquells vehicles a què s’apliquin excepcions per raons de servei públic o que ja circulin abans i siguin matriculats a les Illes Balears. El vice-president i conseller de Transició Energètica, Juan Pedro Yllanes, ha assegurat, a la sessió plenària del parlament, que es manté el text de la norma. No se’n reclama ni la reforma ni la derogació que han motivat divergències entre ambdues administracions.

Summary: El govern balear atura la limitació dels vehicles dièsel


Som la pausa abans de la tempesta, o el contrari, un adeu als anys intensos? Els independentistes són a punt de fer-la grossa, o tenim davant anys de calma i poc soroll? Aquest és el dubte que planava pels passadissos del parlament. I si dins el ple els il·lustres diputats donaven el tret de sortida a la XII legislatura, amb un Ernest Maragall brillant, a fora els passadissos també hi havia vida: desenes d’assessors anònims, ex-diputats i membres negociadors passejaven amunt i avall i buscant-se pels racons. Ni tan sols seguien el ple amb interès, perquè la sessió d’avui la donaven per descomptada, i sense sobresalts. Tot el peix venut: ‘Els independentistes avui no demanaran que votin els consellers exiliats, només els presos, com permet el jutge Llarena. I els unionistes no faran filibusterisme, ni portaran res als tribunals. Tindrem president del parlament, Roger Torrent, mesa, i a dinar a casa’, deia un dels flamants nous membres de la mesa. I va encertar. ‘Ahir vaig demanar a Roger Torrent si tenia por. I sabeu què em va dir? Que sí. Això vol dir que anem bé. Perquè el primer pas per a controlar i gestionar la por és acceptar que en tens’, afirmava un dels assessors de la casa. ‘Jo li deia, Torrent, no tinguis por de ser president del parlament. Ho faràs bé. I pel que fa a la por de la presó, ja la tens mig encarrilada acceptant que en tens. Ara només l’has de saber gestionar. I ho faràs. La superaràs. I manaràs sense que la por se’t mengi’, deia l’assessor, convençut. Més lluny, en un racó, un independentista històric tenia al cap una sola idea: ‘Puigdemont, abans de tres mesos, ha de tornar. El poble l’ha de defensar a la plaça. I posar-se a governar des de Catalunya. Peti qui peti. Passa que tenim una classe política provinciana i sense valor. No ho faran. I els periodistes hauríeu de començar a parlar clar. Tenim polítics amb por. I no s’atreviran. No sé què hi fem, aquí. Votant farem res? Me’n vaig!’ Al seu costat, un altre independentista històric ho veia molt diferent: ‘Tres mesos? Deixa’t estar. Està tot fatal. Quedarem empantanegats. Puigdemont no crec que pugui ser president. I Junqueras, tampoc. Haurem d’anar més a poc a poc. Guanyarem, però més lents.’ El debat del moment, però dins el parlament. Concretament, a la sala de passos perduts. En una sola cosa sí que coincideixen tots: el clima entre els senyors diputats s’ha enrarit molt. La presó marca. ‘No et donaré gaires detalls, però un sí: no és només que no ens parlem amb gent. És que alguns m’eviten la mirada i, quan ens creuem pel passadís, canvien de banda!’, m’explica un independentista. I ho remata un dels polítics independentistes que ha passat recentment per la presó: ‘Mira, no és només que ens volien a presó, alguns dels diputats. És que ens hi enviarien de nou. Tu mateix: com vols que estigui l’ambient?’ El dubte del dia és un i és aquest: si els comuns són vuit diputats, i els vots en blanc són nou, qui més ha votat en blanc? Tots els independentistes han votat Roger Torrent. No en falta cap. En canvi, un unionista ha votat en blanc. Qui? Circula el nom de Ramon Espadaler. El seu cap de premsa ho nega i els periodistes experts apunten que podria ser que un del PP, molt enfadat, s’hagi negat a votar Ciutadans. Es veu que no es poden veure. I per acabar, sempre hi ha una sorpresa. La protagonitza Xavier Domènech, de Catalunya en Comú. En conferència de premsa, explica que no han votat Roger Torrent, candidat independentista a presidir el parlament, perquè no hi veuen projecte. I que no han votat el senyor Espejo, de Ciutadans, ‘perquè no sumem’. Ho diu dues vegades. ‘No sumem’. La pregunta fa cosa fer-la i tot: si arriben a sumar, voten Ciutadans? Per què?

Summary: Pausa abans de la tempesta, o adeu als anys intensos?


‘Vull tornar a casa, però no puc.’ L’Ang Gao és xinesa i té 26 anys. Fa un mes que es veu obligada a viatjar perquè el seu poble natal, on hi ha tota la seva família, és tan sols a 250km de Wuhan, la zona zero del coronavirus 2019. El 21 de gener, se’n va anar a visitar la seva parella a Itàlia. Dos dies després, el govern xinès va decretar la quarantena indefinida de Wuhan i altres ciutats de la província de Hubei, entre les quals el poble de la seva família. Encara no hi ha pogut tornar. Quan se li va acabar el visat europeu, va haver de buscar un nou lloc des d’on esperar que s’estabilitzés la situació. Primer va provar d’anar a l’Índia, però li van denegar l’entrada per culpa de la seva nacionalitat. Era mitjans de febrer, i en aquell moment, un dels països que no havia limitat l’accés als xinesos era Tailàndia, que, ‘a més, era relativament a prop de casa’. És allà d’aleshores ençà. L’Ang Gao és actualment a Chiang Mai, Tailàndia, esperant poder tornar a casa. Gao explica que, encara que volgués tornar a la Xina, els hotels i albergs del país no accepten els compatriotes de la província de Hubei per por d’un contagi. ‘És injust, però és que la gent és molt egoista’, critica la jove viatgera. ‘Entenc que el virus és perillós, i per això no els culpo.’ A més, des de dilluns, Pequin obliga tothom que hi arriba de fora a romandre catorze dies en quarantena. ‘Abans era gratuït, però ara ens fan pagar uns 90 euros cada dia’. Segons la noia de Hubei, el govern central ha aprovat aquesta mesura perquè hi havia gent (altres xinesos, diu Gao) que es prenia algun medicament per a fer baixar la febre i, d’aquesta manera, podia entra al país sense que els termòmetres detectessin els símptomes de contagi. De tota manera, encara que passés la quarantena, la jove continuaria sense poder entrar al seu poble perquè continua aïllat. Al WeChat, el servei de missatgeria que utilitzen a la Xina, hi ha un grup de 500 persones que es troben en la mateixa situació que Gao. Alguns s’organitzen per llogar un avió que voli des de Bangkok fins a la capital de Hubei, ‘amb l’autorització del govern’. Però ella no hi anirà: ‘És massa car i jo tampoc sóc de Wuhan, o sigui que tampoc em garanteix que pugui tornar a casa.’ Tot i la situació dramàtica de l’Ang Gao, ella no és l’única viatgera que s’ha vist afectada pel coronavirus. Els qui sí que poden tornar a casa L’Arnau Pascual i l’Aniol Puigvert feia temps que estalviaven per començar un llarg viatge per ajudar refugiats per tot Europa. Quan finalment van reunir el coratge per a deixar la feina, es van llançar a la carretera. D’això fa ara una setmana. Quan van arribar a Itàlia, mentre repartien esmorzar entre els refugiats, la policia els va detenir i els va multar per ser al carrer durant la quarantena nacional. Quan van veure que no podrien donar un cop de mà com ells volien, van decidir d’enfilar cap a Calais, al nord de França. Però quan hi anaven, van saber que el govern francès preveia d’aprovar mesures restrictives com les d’Espanya i Itàlia, de manera que finalment van fer mitja volta i van tornar cap a casa. Van recórrer 2.500 quilòmetres en sis dies. La Julia Conley, dels Estats Units, quan era al Nepal. A l’altra punta del món, la Julia Conley, una noia americana que feia un llarg viatge per Àsia i Europa, ho ha anul·lat tot i ha decidit de tornar al seu país. ‘Quan la situació als Estats Units es va anar complicant, em va semblar socialment irresponsable que la meva parella volés per viatjar els dos últims mesos junts’, detalla la professora d’anglès. ‘Vaig considerar de continuar viatjant sola, però una amiga que viu a les Filipines em va dir que allà era cada vegada més complicat entrar i sortir del país, i em feia por quedar-me atrapada.’ La noia, de 23 anys, diu que és una decisió molt complicada. ‘I si ja estic infectada?’, es demana. ‘Llavors potser infectaré més gent a l’aeroport i portaré el virus als Estats Units’. De moment, és a Bali, a Indonèsia, però dilluns va decidir de canviar els vols i demà arribarà a casa, després d’un any fora. La situació també afecta la vida d’homes de negocis com Pandiarajan, un indi de 32 anys que habitualment vola a Hong Kong i Bangkok. La setmana passada, era a Tailàndia, com de costum, però el vol que tenia per a tornar a casa, al sud de l’Índia, es va anul·lar. De fet, s’ha suspès tot el trànsit aeri entre Bangkok i la seva ciutat, o sigui que va haver de canviar el bitllet per agafar l’últim vol possible. ‘He estat cent vegades a Tailàndia, hi vinc cada mes, sembla que la ratxa ha arribat a la seva fi’, comenta Pandiarajan. Tampoc ha visitat Hong Kong, on aquest febrer s’ha registrat un 68% menys de passatgers a l’aeroport respecte de l’any passat. A més, l’empresari indi diu que la seva companyia ha reduït la facturació en un 40% en comparació amb l’any passat. Pandiarajan se’n torna a l’Índia i no pot continuar amb els seus negocis. Els qui no volen tornar a casa Pels viatgers de llarga durada també és tot un maldecap, sobretot per la incertesa de no saber què passarà al país on són o als del voltant. L’Elise, una noia de 23 anys de Bèlgica, fa sis mesos que viatja amb la seva parella lituana, l’Ignatius, per Àsia. ‘Des de l’esclat de les últimes setmanes, hem hagut de canviar els plans deu vegades’, sospira. La parella explica que estan preocupats per si el seu passaport europeu els dificulta de travessar alguna frontera. La situació de crisi a la Unió Europea fa que alguns països limitin l’arribada de gent que hi hagi estat aquestes últimes dues setmanes. En alguns llocs, fins i tot, es prohibeix l’entrada a persones d’una determinada nacionalitat, independentment si han estat al país fa poc o no. Italians i espanyols, per exemple, ho tenen força difícil per moure’s després d’haver protagonitzat titulars arreu del món. L’Elise i l’Ignatius fa sis mesos que viatgen junts per Àsia. Però l’Elise diu que també hi ha una part positiva de tot plegat: hi ha molts menys turistes. ‘Quan érem al Vietnam ens esperàvem trobar molts vaixells a Halong Bay, però el nostre era pràcticament l’únic que hi havia i tenia només la meitat de passatgers que normalment.’ Els ha passat igual a Hoi An, també al Vietnam, i a Bangkok, on eren fins fa poc. ‘És increïble veure el carrer de Khao San, l’última vegada que vam ser-hi no podíem ni caminar de la gentada que hi havia i ara s’hi pot passar sense problemes.’ Si bé els ha passat pel cap de tornar a casa per ser amb la família, diuen que serien ‘més un risc que no una ajuda’. A més, si decidissin tornar a Europa, no podrien estar junts perquè Lituània prohibeix des de dilluns l’entrada d’estrangers al país. En Yuga i en Minato són dos viatgers japonesos de 20 anys. Els qui també són a Tailàndia enmig d’un gran viatge per tot el món són Minato i Yuga, dos joves japonesos de vint anys. Han començat pel sud-est asiàtic, i volen visitar Dubai, Turquia, Europa i Amèrica abans de tornar a casa al novembre. De moment, ja han hagut de suspendre el seu pas per l’Índia, ja que no poden demanar un visat per la situació al país nipó, i Europa es presenta també com un repte complicat. De tota manera, asseguren que són conscients que hauran de canviar els plans i que improvisaran. A Europa, en José Guillén va haver d’aturar el seu gran viatge, que l’havia de portar des de Barcelona fins a Nova Zelanda en bicicleta, per culpa de les mesures de contenció dels països europeus. Quan va arribar a Eslovàquia, es va adonar que alguns dels països preveien de prohibir o limitar molt el trànsit de viatgers. En una maniobra d’emergència, va aconseguir de sortir del país pels pèls, just abans que es tanquessin definitivament les fronteres. Guillén, que havia estat sis mesos pedalant, explica des de Polònia, on està confinat, que no el sorprèn de veure que els espanyols tinguin dificultats a l’hora de viatjar. ‘No els culpo’, reconeix el peruà resident a Barcelona, ‘ho han fet molt malament a Espanya’. En José Guillén a Wittenberge, Alemanya, el desembre de l’any passat. I jo, què? Els lectors de VilaWeb segurament ja saben que fa gairebé dos anys que descobreixo món i ho explico a ‘La volta al món sense bitllet de tornada’. La meva situació no és gaire diferent de la de la resta de rodamons de llarga durada. Com l’Elise i l’Ignatius, em preocupa com ens afectarà el fet de tenir un passaport europeu que fins ara ens ha ajudat tant, però que amb la situació actual pot convertir-se en una llosa. En aquests moments sóc a Tailàndia, on la situació ha estat sota control fins l’última setmana. Fins aleshores, s’havien registrat prop de setanta casos al país, però diumenge se’n van notificar 32 de nous que, sumats als dels últims dies, han fet augmentar la xifra total fins a 114. Això ha posat de manifest que ja ha començat el creixement exponencial que s’ha vist a l’Àsia oriental i a Europa. És d’esperar que, com a mesures preventives, s’enforteixin les limitacions d’arribades d’estrangers de països on la situació és crítica. A més, ja hi ha sectors del país que demanen al govern que s’apliqui la quarantena obligatòria per a tothom. I això, amb només un centenar de casos al país. El carrer de Khao San, normalment ple a vessar, ara gairebé buit de turistes. Ací la conscienciació sobre la magnitud de la situació ha estat molt més precoç que a Europa. D’ençà que va esclatar la pandèmia a la Xina, la majoria de tailandesos s’han equipat amb màscares i gels desinfectants, un producte que es troba a tot arreu de fa setmanes. N’hi ha a pràcticament tots els establiments, a les entrades del metro i enganxats de les baranes dels autobusos. Això sí, els metges han avisat en un comunicat que el país no està preparat per al pic de casos de Covid-19 que s’espera els pròxims dies. Com a Tailàndia, els països veïns també es preparen per endurir mesures de protecció a les fronteres, cosa que genera una situació d’incertesa interessant. Pot arribar a passar que un viatger no sigui acceptat a cap país de banda i banda d’una frontera i que tampoc pugui ser enviat cap a casa? És una situació tan excepcional i sense precedents que és molt difícil fer prediccions. De moment, l’única cosa que es pot fer és esperar i gairebé no moure’s. Una opció molt viable és la de llogar una cabanya en alguna zona remota del país fins que la situació recuperi mínimament la normalitat. La cosa més important, però, és mantenir el sentiment de responsabilitat col·lectiva, fins i tot, o sobretot, quan som lluny de casa. Més capítols de la sèrie ‘La volta al món sense bitllet de tornada’ —(1): Un nou ‘margaix‘ a Mongòlia —(2): A Ulan Bator, vivint entre sedentaris —(3): Comprant cavalls a Mongòlia —(4): Els perills de cavalcar per Mongòlia —(5): Compartint sostre amb cinc àguiles daurades —(6): Com és la vida dels nòmades de Mongòlia? —(7): Per què val la pena de viatjar fent autostop —(8): La Xina de l’alta tecnologia i el control extrem —(9): L‘orquestra simfònica dels trens xinesos —(10): L‘autèntica religió d‘Hong Kong —(11): Els paradisos naturals d‘Hong Kong —(12): El dia que les treballadores domèstiques inunden els carrers d‘Hong Kong —(13): Una setmana qualsevol quan viatges amb 3 euros el dia —(14): Què cal portar a la motxilla quan fas un gran viatge? —(15): Un Nadal a la Cotxinxina —(16): Una gallina et pot salvar la vida al Vietnam —(17): Com funciona Couchsurfing, la plataforma per a viatjar sense pagar allotjament —(18): Emboscada entre cocoters —(19): Nòmades digitals: viure viatjant gràcies a internet —(20): El llac de Ta Dung, la joia desconeguda del sud-est asiàtic —(21): Ser dona i fer la volta el món tota sola —(22): Cao Dai, la jove religió que combina Buda, Jesús, Victor Hugo i Lenin —(23): S‘hauria d‘abolir una festa com Nadal si això fos millor per a l‘economia? —(24): El Vietnam: l‘última supervivent de la secta del coco —(25): Viatjar només caminant és una bogeria —(26): Xocs culturals i anècdotes de la Cambotja rural —(27): ‘Worldschooling‘: com és educar els fills gràcies als viatges i lluny de les escoles convencionals? —(28): Checkpoint 17 —(29): El testimoni del nen que va sobreviure al camp de concentració més letal del genocidi cambotjà —(30): Disparar a policies (amb pistoles d‘aigua) per celebrar l‘arribada de l‘any 2563 —(31): Dormir en temples, un allotjament místic, alternatiu i gratuït —(32): 971.400 passes: travessant Cambotja a peu —(33): Per què els tailandesos estimen tant la seva monarquia? —(34): L‘oasi urbà més important de l‘Àsia, en perill —(35): El turisme de motxilla conquereix Pai —(36): El sopar il·legal i el tercer ull —(37): Quaranta-tres pitons i catorze monjos en harmonia —(38): Naypyidaw, l‘estrafolària capital fantasma creada del no-res —(39): Quan un rei indi et convida al seu palau —(40): Els encants de la regió més plujosa del món —(41): Com dormir a l‘aire lliure sense gastar-nos ni un ral quan viatgem? —(42): El Nepal, més enllà de l‘Himàlaia —(43): El preu de ser una deessa vivent amb sis anys —(44): Maleint sangoneres al sostre del món —(45): Guia per a fer senderisme per l’Himàlaia al Nepal —(46): Els trens de l’Índia: somni o malson? —(47): ‘Enlloc del món no es protegeixen tant els ciutadans d’un país com ho fa la Fundació Vicent Ferrer’ —(48): L’aventura extrema que han completat menys d’un centenar de persones: el Gran Camí de l’Himàlaia —(49): Coses que passen a més de cinc mil metres d’altitud —(50): El racó més bonic del planeta —(51): El punt de no-retorn —(52): Sang sobre gel —(53): Sobreviure a l’infern al cel —(54): Congelacions i abismes —(55): El remot poble de l’Himàlaia que viu congelat en el temps —(56): Hem conquerit el cel —(57): ‘Vaig salvar la vida als meus clients i no m’ho van agrair mai’ —(58): El temple on les rates no són cap plaga, sinó germans, pares i amics —(59): El Rajasthan, terra de camells, ciutats de colors i palaus en venda —(60): Qui són els jainistes, el 0,4% de la població índia que controla gran part del país? —(61): ‘Un atac amb àcid em va arruïnar a mi, la meva família i les meves emocions’

Summary: ‘Vull tornar a casa, però no puc’


Mar Bosch (Girona, 1981), llicenciada en filosofia i especialitzada en periodisme cultural, acaba de publicar la seva segona novel·la, Les generacions espontànies, a Edicions del Periscopi. Es va fer conèixer amb Bedlam. Darrere les hores càlides, premi Just M. Casero (Empúries, 2013). Va recollir elogis, fou comparada amb Pere Calders i se’n va destacar la singularitat i la polidesa del llenguatge. Ara sembla que amb aquesta segona novel·la les expectatives es confirmen i que ha fet un salt endavant. Les generacions espontànies fa la radiografia de la nostra societat a través d’una noia, de 30 a 35 anys, que cerca feina, i a través d’aquest fet explica la seva vida i les feines estrambòtiques anteriors que ha tingut. Bosch recorre a la descripció minuciosa, que va al detall, amb digressions contínues i una gran dosi d’humor i ironia, per retratar les misèries d’una societat que fa congelar el riure. Tot i que és un retrat generacional, Mar Bosch vol fugir d’aquesta etiqueta, perquè creu que allò que passa a la seva protagonista, Eva Botet, podria passar a una persona de cinquanta anys. L’autora ho explica així: ‘El personatge es va trenant com si fos una cursa de relleus a través de les diverses feines que fa, cadascuna de les quals podria ser un conte. L’Eva ha treballat en un laboratori de préssecs, maquillant cadàvers, fent de detectiva privada i fent substitucions de mestra.’ El títol va lligat a una teoria avui obsoleta, la teoria de la generació espontània, que més aviat sembla extreta d’una novel·la de ciència-ficció. I és des d’aquest prisma que Mar Bosch descabdella la novel·la. És una apassionada de la literatura fantàstica i reivindica sempre que pot l’escriptor Pere Calders. D’aquí surt, doncs, la combinació que la caracteritza. A més, Bosch fa notar que la literatura, a diferència de la filosofia, permet l’ambigüitat. I s’hi deixa portar. Que els crítics literaris qualifiquin la seva literatura de singular li sembla en certa manera lògic, perquè ella assegura que parla des de la diferència. Afegeix que durant un temps va treballar amb discapacitats i que bandejar el patró de la normalitat des d’aquesta diferència també l’ha fet reflexionar i l’ha marcat. Això en Bedlam era explícit. En Les generacions espontànies, no tant.

Summary: Mar Bosch: Calders, el fantàstic i la singularitat


Agents dels Mossos d’Esquadra s’han presentat aquesta tarda en algunes escoles públiques per comprovar que no hi hagués llaços grocs i retirar-los. Diversos professors han difós la presència de la policia catalana a escoles de Badalona, Rubí, Caldes d’Estrac, Perafita i les Borges Blanques. La Junta Electoral espanyola havia ordenat a la policia catalana que retirés aquesta simbologia dels equipaments públics. La policia catalana també ha entrat en quatre departaments de la Generalitat, on han retirat ‘simboligia partidista’. A Justícia han retirat diversos folis que els treballadors havien penjat a les finestres amb la paraula ‘groc’ escrita en diferents colors a excepció, precisament, d’aquest. També n’han retirat d’altres on es podia llegir ‘censurat’. A Agricultura han tret objectes de color groc com ara verdures o tractors de la façana. L’actuació dels Mossos ha provocat una onada d’indignació a les xarxes socials. La Intersindical-CSC ha lamentat l’entrada d’agents a institutsi ha condemnat ‘enèrgicament’ la ‘irrupció’ de la policia, així com la ‘persecució ideològica dels docents independentistes’. La formació demana explicacions al conseller d’Interior, Miquel Buch, i al d’Ensenyament, Josep Bargalló, pel que considera una pràctica ‘abusiva i intimidatòria’. L’USTEC també va fer un comunicat en què va denunciar l’actuació dels Mossos –que fins i tot van entrar a sales de professors, on només hi entren els docents– i la ‘tebior’ de la Generalitat. ‘Comminem a la comunitat educativa a actuar d’acord amb la necessitat de defensar la llibertat d’expressió, dret fonamental que, com el dret a l’autodeterminació, la presumpció d’innocència o a la llibertat, estan per sobre de qualsevol constitució. Entenem que tota la simbologia que denuncia l’arbitrarietat de l’estat, ha de mantenir-se per recordar a la ciutadania l’estat d’excepció que vivim’, diu el comunicat. L’ordre de la Junta Electoral espanyola insta els agents a esperar mitja hora perquè els responsables de l’edifici retirin el material, i si no, els ordena que ho facin ells. Finalment s’indica que sempre que sigui possible, les gestions les faran agents de paisà. Buch ha comunicat aquest vespre a la JEC que els Mossos havien donat compliment a l’ordre de retirar tota la simbologia. Una parella de @mossos ha vingut a l'escola per comprovar que no hi havia llaços grocs, en aquest passadís han comentat que hi havia massa color groc. pic.twitter.com/fuNXzA9DC4 — Dani#JoSocMurallaHumana (@danicarmona75) March 22, 2019 Rebem missatges informant que aquest migdia alguns centres educatius han rebut, durant l'horari lectiu, la visita de Policies Nacionals (cas de l'INS de Les Borges Blanques) i Mossos preguntant per simbologia solidària amb els presos i exiliats. Teniu constància de més centres?🎗 pic.twitter.com/Tqo88UOvOk — CDRs de Lleida (@CDRsLleida) March 22, 2019 També han entrat mossos a l'Institut Els Tres Turons d'Arenys de Mar, retirats cartells dels suros i de dins dels departaments . https://t.co/UityM6SAJi — Leirentxu (@Leirentxilla) March 22, 2019 Acaben de venir els mossos a l’escola rural de #Perafita #Lluçanès amb ordres de despenjar qualsevol simbologia de cara a les eleccions.Han tret els llaços liles que s'havien penjat el #8M per el dia de la dona. És una vergonya!! #FemXarxa #llaços — Marsolpan |l*l|🎗 (@Anna_Marsol) March 22, 2019 Mossos a l’escola sagrada familia de caldes d’estrac esborrant ara els llaços grocs que havien pintat els nens per un mural per la pau @soler_toni @RaholaOficial @omnium @assemblea @ajcaldetes #llaçosgrocs @elnacionalcat #llibertatdexpressio #democracia #llibertatpresospolitics pic.twitter.com/sTsOpAt3gd — miquel guri (@miquelguri) March 22, 2019 Badalona Comunicació també s’ha fet ressò de la presència dels Mossos a centres de la ciutat. 🔴 #ÚLTIMAHORA Els @mossos registren centres educatius de #Badalona. Segons la direcció de l'escola Planes i Casals, buscaven llaços grocs i altres símbols relacionats amb els líders independentistes presos. La policia catalana explica que es compleix amb ordre emesa per Fiscalia — Badalona Comunicació (@bdncom) March 22, 2019 Protesta del conseller Bargalló Josep Bargalló, conseller d’Ensenyament de la Generalitat, ha afirmat a través de Twitter que Junta Electoral Central (JEC) i Fiscalia ‘s’excedeixen’ en les seves funcions ordenant ‘posar en el punt de mira’ escoles on hi havia elements ‘que no són de simbologia partidista’ en àmbits interns del centre. El conseller opina que cal respectar els centres educatius com a espais de convivència i ha anunciat que si en algun cas l’actuació per fer efectiu el requeriment de la JEC ha estat feta ‘indegudament’ i la direcció del centre en qüestió els ho comunica, s’adoptaran les mesures pertinents. Bargalló també ha afirmat que el sistema educatiu de Catalunya actua amb estricta neutralitat política, així com que se n’exclou qualsevol mena de proselitisme o adoctrinament. Finalment, el conseller d’Ensenyament manifesta el seu suport al conjunt de la comunitat educativa pels efectes de la resolució de la JEC, ‘que atempta contra la llibertat d’expressió’.

Summary: Indignació per l’assalt dels Mossos a les escoles, cercant llaços grocs


El grup internacional de científics climàtics de l’ONU ha publicat un informe que vol donar les claus per a frenar la crisi climàtica a la Terra. Presentat avui a Ginebra amb una gran expectació, els experts recomanen, com a premisses més destacades, que es consumeixi menys carn –el sector agrícola és el principal responsable del 23% de les emissions mundials de gasos d’efecte hivernacle– i encaminar el sistema alimentari cap a una cultura més sostenible i uns hàbits de consum més saludables. L’informe del Panell Intergovernamental d’Experts en Canvi Climàtic de Nacions Unides (IPCC, per les sigles en anglès), elaborat per més de 107 experts de 52 països, defensa una dieta basada en aliments vegetals que ja consumim, com ara llegums i cereals, i també consumir aliments d’origen animal, però en aquest cas, que estiguin produïts en sistemes sostenibles de baixes emissions. Segons dades de l’informe, basat en més de set mil estudis, si la humanitat manté el ritme actual de consum de carn i de creixement poblacional, l’any 2050 el sòl agrícola hauria d’haver augmentat en sis milions de quilòmetres quadrats, dues vegades l’àrea total de l’Argentina. Malbaratament d’aliments L’informe alerta que si continuem amb els mateixos sistemes de consum i, per extensió, els mateixos models de producció, creixeran les inundacions, les sequeres, les tempestes i altres fenòmens de clima extrem que amenacen el subministrament d’aliments global. Així, projecta un augment mitjà del 7,6% en els preus dels cereals per al 2050, el que augmentarà els preus dels aliments i augmentarà el risc d’inseguretat alimentària i la fam. El subministrament per càpita d’olis vegetals i carn s’ha més que duplicat, segons dades des de 1961, però actualment, entre el 25 i el 30% del total d’aliments produïts es perd o malgasta. Per això, el panell ha demanat esforços per frenar la pèrdua i el malbaratament d’aliments comestibles, que s’estima que representen almenys el 8% dels gasos d’efecte hivernacle produïts per l’home. Augment de la temperatura Una altra revelació dels experts de l’ONU és que la temperatura de l’aire a la superfície terrestre ha augmentat ja 1,53 ºC des de l’era preindustrial, el doble de la temperatura mitjana global (0,87 °C). En l’informe, els experts adverteixen que el món s’enfronta a un alt risc de sequera, incendis forestals, descongelació del permagel i subministraments d’aliments inestables. ‘Es preveu que els riscos seran cada vegada més severs amb l’augment de les temperatures’, alerta el document de l’IPCC. L’IPCC ja va advertir a l’octubre de l’any passat que limitar l’escalfament global a un augment de temperatura mitjana d’1,5 ºC per sobre dels nivells preindustrials només era possible amb ‘canvis ràpids, de llarg abast i sense precedents’. En l’Acord de París del 2015, els països es van comprometre a mantenir l’augment de la temperatura global molt per sota dels 2 ºC, idealment no més d’1,5 graus, en comparació amb els nivells preindustrials del segle XIX. Els científics esperen que els principals polítics considerin les troballes de l’IPCC en la propera Cimera d’Acció Climàtica de l’ONU que se celebrarà el 23 de setembre a Nova York (Estats Units). Vegeu ací la conferència de premsa feta a Ginebra:

Summary: Menys carn i nous hàbits alimentaris: l’alerta de l’ONU per a aturar el canvi climàtic


A poques hores del 8-M, han començat les mobilitzacions de la vaga feminista. Una de les primeres ha estat a Horta, a Barcelona, amb centenars de dones que han sortit al carrer per a reivindicar els seus drets. S’han pogut escoltar càntics com ‘Cap agressió sense resposta’ i s’han fet pintades reivindicatives. La Guàrdia Urbana de Barcelona ha xifrat la manifestació en 2.500 persones. Ha començat cap a les vuit a la cruïlla del carrer Lisboa amb l’avinguda de l’Estatut de Catalunya. Dues hores més tard ha acabat a les cotxeres Borbó, al mateix districte. L’acte ha transcorregut sense incidents i els participants han enganxat cartells i han fet esclatar petards. Demà són previstes diverses mobilitzacions i actes arreu del país i una àmplia participació, després de l’èxit de la vaga feminista de l’any passat. Enguany, a més, el 8-M arriba marcat pel clima de precampanya electoral de cara a les eleccions del 28-A i deñ 26-M. Vegeu un recull fotogràfic de la mobilizació.

Summary: Mobilització feminista a Horta amb motiu de la vaga del 8-M


La compra virtual de les entrades del concert que Bruce Springsteen farà al Camp Nou el dissabte 14 de maig està generant molta indignació entre els usuaris. Sobretot entre els clients de la web Ticketmaster, un dels pocs punts de venda per internet. L’elevat nombre d’usuaris que han intentat de comprar entrades a partir de les 10.00 ha col·lapsat la pàgina i el procés de compra s’ha eternitzat en molts casos. Amb tot, aquesta no és una situació nova i molts usuaris han ironitzat sobre el sistema de Ticketmaster, acostumat a saturar-se cada vegada que posa milers d’entrades a la venda. A @Ticketmaster compten en temps de bàsquet. Porto 13' esperant 3' per comprar entrades d'en Bruce @springsteen — Vador Garcia-Arbós (@Vadorgarbos) March 1, 2016 Com que el 14 de maig sóc fora, m'estalvio el patiment a @Ticketmaster per les entrades d'en Bruce @springsteen — Josep Cabanas (@Banetes) March 1, 2016 Deja vu total a @Ticketmaster, quan vols comprar entrades per @springsteen sempre passa el mateix #springsteencorner pic.twitter.com/A0Hl2G5xQk — Ricard (@rclupes) March 1, 2016 El periodista Albert Cuesta ha piulat la seva indignació a la xarxa amb un seguit de piulets. Remarca que l’empresa distribuïdora cobra a cada usuari vuit euros per una ‘porqueria’ de servei i que aquesta situació es repeteix des de fa 14 anys. Comprovant que la venda d'entrades a la web de @TicketmasterES segueix sent una p… merda. #Springsteen — Albert Cuesta (@albertcuesta) March 1, 2016 El més indignant és que @TicketmasterES tingui la barra de clavar-te 8 € per entrada per la seva porqueria de 'servei'. Lladres. — Albert Cuesta (@albertcuesta) March 1, 2016 La venda d'entrades de @TicketmasterES em fa enyorar la de bitllets de Renfe. Amb això està tot dit. #springsteen — Albert Cuesta (@albertcuesta) March 1, 2016 Aquí #springsteen no exhaurirà mai les entrades en 10 minuts. El sistema de fireta de @TicketmasterES seria incapaç de vendre-les. — Albert Cuesta (@albertcuesta) March 1, 2016

Summary: Indignació amb Ticketmaster pel col·lapse en la compra d’entrades per veure Bruce Springsteen


Entrevista amb l’escriptor Baltasar Porcel, que acaba de publicar ‘Cada castell i totes les ombres’ (Edicions 62). En l’entrevista, realizada al museu MACBA de Barcelona, l’escriptor es posiciona políticament i teoritza sobre al literatura.

Summary: Baltasar Porcel: ‘Sóc fruit de l’anarquisme’


Després d’haver vist els seus dirigents asseguts a la rònega sala de vistes del Tribunal Suprem espanyol, assetjats per una fiscalia decadent i arnada, l’independentisme ha tornat a sortir al carrer avui a Barcelona. Hi ha sortit de manera massiva i pacífica, com sempre, però amb un punt més d’indignació. El fred del febrer ha donat a la manifestació un aire de gravetat i alhora de solemnitat. La revolució dels somriures s’ha congelat. Ara ve el moment de la veritat i la gent no ha fallat, disciplinadament, cívicament, una vegada més. És reiteratiu d’explicar-ho, però cal insistir-hi, perquè no tothom qui es manifesta a Catalunya ho fa pacíficament. El lema era una obvietat: ‘L’autodeterminació no és delicte‘. Però convé de recordar-ho perquè la justícia espanyola no ho sap. Ara a les manifestacions hi ha les fotos dels presos, els seus familiars, els seus amics, que enduren directament la repressió de l’estat espanyol. Una xifra que creix. Ja no hi són el Carles, l’Oriol, el Jordi, l’altre Jordi, la Dolors, la Carme, la Meritxell, el Toni, el Raül, ni el Josep. Tampoc l’Anna ni la Tamara, ni la Marta ni l’Adri, i molts més. Però hi ha els seus pares, les seves germanes, els seus fills, i els seus amics per a denunciar-ho. Alguns a la capçalera de la manifestació, ben visibles. L’independentisme ha sortit al carrer a acusar. Fa molts mesos que plora, com ha recordat Elisenda Paluzie, però avui s’ha eixugat les llàgrimes i ha denunciat la manca de democràcia a Espanya, ha expressat la indignació per un judici injust i també per la censura vergonyant del Parlament Europeu. La manifestació de la Gran Via ha estat un exercici d’autoestima, de fer pinya en un moment difícil, però també d’assenyalar culpables. A Pedro Sánchez li han xiulat les orelles quan Marcel Mauri li ha recordat, en castellà perquè no l’hagin de subtitular al ‘Telediario’, que donar suport a l’autodeterminació és donar suport a la democràcia a Espanya. A veure si així ho entén. I li ha demanat que durant les setmanes que li resten de president, insti l’advocacia de l’estat espanyol a retirar les acusacions contra els dirigents independentistes. Si els 45.000 manifestants de diumenge passat a la plaça Colón van aconseguir de forçar unes eleccions, els 500.000 assistents d’avui, segons els organitzadors, haurien d’aconseguir, si més no, la rectificació de l’advocacia de l’estat. Però no passarà, perquè, com ha explicat Mauri, el president del govern espanyol és ‘un irresponsable que només cedeix davant l’extrema dreta’. La gent, a més de demanar la llibertat dels presos, ha demanat unitat als polítics. Cada vegada que en pujava un a l’escenari del final de la manifestació, a la plaça de la Universitat, els crits d’unitat ofegaven el començament de la intervenció, però cap dels qui han intervingut no hi ha fet referència. Tots han promès que convertiran Catalunya en una muralla humana contra el feixisme, i han entonat el famós ‘No passaran’, però ho faran separadament. Les trinxeres, si no són compartides, són més fàcils d’assaltar. El gest unitari més emotiu l’ha protagonitzat Joan Josep Nuet en un record emocionat a Carme Forcadell. La manifestació no forçarà la unitat però sí que ha donat imatge de transversalitat. L’única autoritat del país que hi ha faltat ha estat la batllessa de Barcelona, Ada Colau, que estava entretinguda comptant manifestants. Per sort, Jaume Asens i Gerardo Pisarello, que sí que hi han assistit, li podran explicar que hi havia molta més gent que els 200.000 que ha donat la guàrdia urbana, una xifra que ha indignat els organitzadors. De tota manera, les xifres bones les donaran les urnes ben aviat. El president Quim Torra, el president del Parlament, Roger Torrent, i desenes de batlles d’arreu de Catalunya han compartit pancarta amb la majoria de forces del Parlament de Catalunya, excepte les que van donar suport al 155. La manifestació ha acabat fent una crida a la vaga de dijous que ve, un nou pols de l’independentisme, difícil d’aconseguir després d’haver abandonat, UGT i CCOO, el vaixell de forma vergonyant. No és cap sorpresa. Són els sindicats del règim del 78. I quan han vist que perillava –perquè això de la independència va de debò– els han fet quadrar. La USTEC i la Intersindical-CSC han pujat a l’escenari per demanar a la gent que es mobilitzi malgrat els entrebancs. Fer una vaga sense tenir un sindicalisme nacional majoritari no és fàcil, però a Catalunya l’independentisme té la gent i, com s’ha vist avui, la gent no falla mai.

Summary: L’independentisme ja no plora, acusa


El president de la Generalitat Quim Torra ha enviat cartes al president del govern espanyol, Pedro Sánchez, i el rei d’Espanya, Felipe VI, on els demana de nou una reunió d’urgència, com ja va fer el 5 de juny. Al text, Torra adverteix que ‘lluny de resoldre el problema i el conflicte entre Catalunya i el Regne d’Espanya, la sentència del Tribunal Suprem empitjora la situació i ens allunya d’una solució i d’una sortida que des de Catalunya no hem deixat mai de perseguir’. Torra reitera a la carta que sempre ha estat ‘disposats a parlar i a dialogar’ sobre el conflicte polític que, segons diu, cal resoldre políticament. Sobre el Primer d’Octubre, ha dit que ‘qui hauria de ser condemnat és qui va ordenar l’agressió indiscriminada de ciutadans de pau que no cometien cap delicte amb una papereta a les mans als centres de votació’. ‘No hi ha cap consideració política que justifiqui trepitjar Drets Humans, ni els Drets Civils i Polítics de la població. No hi pot haver cap principi superior: ni la unitat d’Espanya ni la independència de Catalunya poden servir com a excusa per a vulnerar els drets de la població i els seus representants polítics’, ha afegit. Consulteu ací les cartes: A més, Torra els ha adjuntat la declaració institucional que ha llegit aquest matí al pati dels Tarongers del Palau de la Generalitat.

Summary: Torra demana una reunió urgent a Sánchez i Felipe VI després de la sentència


El govern espanyol ha avisat explícitament a la batllessa de Barcelona, Ada Colau, de les repercussions legals que podria tenir ‘facilitar’ la realització del referèndum de l’1-O. La vice-presidenta del govern espanyol, Soraya Sáenz de Santamaría, ha alertat Colau que no ha de posar ‘en dificultats els funcionaris només tenen dret de fer la seva feina dins de la legalitat, i que la fan de la millor manera possible’. Fonts de l’executiu de Rajoy han apuntat després que en cas de facilitar el referèndum i incomplir les resolucions del TC, l’Ajuntament de Barcelona s’hauria d’enfrontar a les mateixes responsabilitats legals que altres ajuntaments que actuïn en aquesta direcció. ‘No hi haurà distincions’ i si s’incompleix la llei, apunten aquestes fonts, la resposta serà ‘la mateixa’ que a altres consistoris, independentment del seu color polític. El govern espanyol reacciona d’aquesta manera a les manifestacions d’aquest dilluns de la batllessa de Barcelona, que va assegurar que l’ajuntament posaria ‘totes les facilitats’ perquè els ciutadans puguin participar al referèndum de l’1-O. La vice-presidenta del govern espanyol ha fet referència a aquesta qüestió durant la reunió del grup parlamentari del PP al congrés. Soraya Sáenz de Santamaría ha afirmat que els comuns són objecte ara de les mateixes ‘pressions’ que els independentistes han exercit fins ara –ha dit- sobre funcionaris i alcaldes. Segons Sáenz de Santamaría, aquesta ‘pressió’ sobre els ‘comuns’ és fruit de la seva ‘ambigüitat’ i ‘equidistància’, però no s’ha de sotmetre ‘els treballadors públics i funcionaris dels ajuntaments i de la Generalitat a cap tipus de tensió ni a haver d’adoptar cap tipus de decisió que pugui suposar cap tipus d’intranquil·litat’. Fonts del seu executiu han apuntat, en aquest sentit, que qualsevol actuació que impliqui una vulneració de les sentències i decisions del Tribunal Constitucional pot ser objecte de repercussions legals, sigui quina sigui l’administració que les protagonitzi, i també si ho fa l’Ajuntament de Barcelona. Més informació: Pablo Iglesias rectifica i ara diu que cal facilitar el referèndum de l’1-O

Summary: El govern espanyol amenaça Colau de prendre mesures legals si facilita l’1-O


La plataforma per la lliure circulació de persones No en el nostre nom ha anunciat la deportació al Marroc de l’Ashraf, un dels joves detinguts durant les manifestacions contra la sentència que va ser internat a un CIE. L’Ashraf va ser detingut a Lleida el 18 d’octubre, dia de la vaga general contra la repressió. Han deportat a l'Ashraf! 👉🏽Denunciem el racisme i la vulneració de drets de persones migrants 📢Fem una crida a participar de la marxa de torxes de divendres 20D a les 20h a la plaça de la Catedral de #Lleida Torneu-nos a l'Ashraf! pic.twitter.com/4xRUw2Jdjk — No en el nostre nom (@NoennostrenomLl) December 19, 2019 No en el nostre nom ha criticat l’ús de la llei d’estrangeria per a ‘dissuadir la protesta’, fet que ha catalogat de violència. És per això que han fet una crida a participar en la marxa de torxes pels presos polítics i exiliats que demà sortirà a les 20.00 de la plaça de la Catedral de Lleida. Guia de les marxes de torxes nadalenques organitzades per Rescat L’Ashraf és el segon detingut durant les protestes contra la sentència que ha estat deportat al Marroc. L’Ayoub, un noi de vint-i-tres anys, va ser deportat després d’estar tancat vint dies al CIE de la Zona Franca de Barcelona.

Summary: Deporten al Marroc l’Ashraf, detingut durant les protestes contra la sentència


El president d’Òmnium Cultural, Jordi Cuixart, ha assegurat que les eleccions espanyoles estaran marcades per ‘l’anticatalanisme visceral’, i ha afirmat que cada vot serà imprescindible per enfortir drets, llibertats i l’autodeterminació. En una carta dirigida als socis de l’entitat, Cuixart ha advertit que a Espanya hi ha ‘una dreta cada vegada més extrema que competeix amb el feixisme i un PSOE acomplexat incapaç de combatre-ho’. També ha dedicat unes paraules a la detinguda en la manifestació antifeixista contra Vox a Barcelona la setmana passada: ‘Veiem com la impunitat de l’extrema dreta ha contrastat amb la presó preventiva, novament desproporcionada, de Rut, una jove antifeixista de 20 anys’, a qui ha enviat una abraçada. ‘L’únic enemic a batre és la por’, ha afirmat el líder d’Òmnium, que s’ha referit al judici contra el procés com un judici polític amb aparença d’imparcialitat. Ha assegurat que la voluntat del judici és ‘il·legalitzar l’acció política i la desobediència civil, una eina històrica de transformació social’, i ha acusat l’estat espanyol de deshumanitzar i convertir les víctimes en botxins per justificar la violència policial. Podeu llegir la carta sencera ací: ‘Estimadíssims socis, Us escric des de la sala d’espera del Suprem. Són hores i més hores d’escoltar com es qüestiona sistemàticament l’exercici de drets fonamentals. Però no penseu que això ens fa sentir odi o ens fragilitza, tot al contrari: escoltar-los ens reafirma amb tots i cadascun dels actes que estem duent a terme. Perquè l’absurd absolut només es pot vèncer des de la coherència més desacomplexada. Aquest no és exactament un judici farsa sinó un judici polític d’Estat. Sota l’aparença d’imparcialitat i justícia, està perfectament orquestrat i planificat per consolidar una doctrina judicial on la dissidència política, social i cultural quedi neutralitzada. Una cerimònia plena de pompositat, gens banal ni casual, el resultat de la qual marcarà el nostre esdevenidor col·lectiu. Al cor d’aquest Judici a la Democràcia hi trobem la voluntat d’il·legalitzar l’acció política i la desobediència civil, una eina històrica de transformació social. El que van fer centenars de milers de ciutadans l’1-O és un exercici col·lectiu de disciplina noviolenta. Però veiem com dia sí dia també l’Estat deshumanitza i converteix les víctimes en botxins per a justificar la violència policial. No permeten contrastar les declaracions amb els vídeos perquè els espanta la veritat. Veiem com la impunitat de l’extrema dreta, malgrat centenars d’actes violents als Països Catalans, ha contrastat amb la presó preventiva, novament desproporcionada, de la Rut, una jove antifeixista de 20 anys. Una abraçada gegant per a ella i també per a l’Adri i la Tamara. Som a les portes d’unes eleccions espanyoles marcades per l’anticatalanisme visceral. A l’Estat, tenim davant una dreta cada cop més extrema que competeix amb el feixisme i un PSOE acomplexat incapaç de combatre’l. Així, cada vot serà imprescindible per enfortir el drets, les llibertats i l’autodeterminació. Tota l’empatia i tendresa cap els ciutadans de l’Estat que viuen amb la mateixa preocupació extrema la regressió autoritària. L’únic enemic a batre és la por. Els dies que no hi ha judici, en Ruben, un mestre de música madrileny, m’ensenya a tocar el vell teclat de la sala d’estudi de la presó. Perquè, passi el que passi, sempre ens quedarà la música i la cultura, el convenciment que mai renunciarem a deixar-nos sorprendre per la bellesa de la vida. Tinguem coratge. Sempre endavant!’

Summary: Cuixart diu que la voluntat del judici és il·legalitzar l’acció política i la desobediència civil


Anna Moner (Vila-real, 1967) és una escriptora d’atmosferes. De més coses: de detalls, de ferides, però sobretot d’atmosferes. Amb els seus personatges peculiars, amb la seva predilecció per la raresa, ens enfronta, a cada lectura, amb pors, foscors i gosadies. Va guanyar el Premi Ciutat d’Alzira amb La mirada de vidre (Bromera), una història ambientada a Barcelona al tombant del segle XX que ens descriu les obsessions d’un metge especialista en malalties del sistema nerviós i que se centren en la jove tancada al sanatori de Sant Gervasi a la qual anomenen la Valquíria. També hi ha un fotògraf, morfinòman, que s’ho mira. —Artista plàstica i escriptora o escriptora i artista plàstica? —Com que no he de triar res, i com que puc tenir el plaer de fer totes dues coses i gaudir-ne, em considere tot alhora. Tinc el dia distribuït: el matí el dedique a pintar, i les vesprades i dies lliures i festius, a escriure. No pense renunciar a res mentre puga. Jo ho utilitze tot, faig que una cosa alimente una altra. De fet, jo escric com pinte: utilitze el llenguatge i les paraules de la mateixa manera que utilitze els pinzells i les espàtules. M’interessa, sobretot, atrapar l’atmosfera. Igual com en una pintura intentes atrapar la llum, quan escric intente atrapar la llum que envolta el personatge i que il·lumina els interiors o determinats paisatges. —Una de les claus de La mirada de vidre és aquesta atmosfera inquietant que aconseguiu transmetre. —Com que la meua expressió primera és la pintura, també a l’hora d’escriure necessite veure-ho abans, visualitzar les escenes: veig l’atmosfera i veig els personatges i veig el moviment, i com els embolcalla la llum. De vegades pot ser molt suau, molt evanescent, com en les pintures de Corot o de Friedrich, però després també pot ser molt violenta i molt crua i molt anatòmica, com en un Caravaggio o en un Ribera. Això intente en les diferents escenes, no barrar-me el pas i poder gaudir de tot el que tinc a l’abast. Jo escric com pinte: utilitze el llenguatge i les paraules de la mateixa manera que utilitze els pinzells i les espàtules —Veieu les paraules amb textura o en colors, també? —No, no. Veig el que va passant. Abans d’escriure, abans de seure i de dir ‘ja comence’ i d’aquell seguir el ritme dia a dia per a no perdre el pols de la novel·la, necessite tenir-la tota dins del cap. Necessite saber on va. En sé el començament com en sé el final. De manera que quan vaig avançant, escena rere escena, és com si la tinguera filmada mentalment i simplement anara reproduint tot allò que ja tinc construït. —I en un quadre us passa igual? Ja el sabeu abans de fer-lo? —És clar. I més encara quan, en el meu cas, és un treball pictòric en equip, amb Sebastià Carratalà: hi ha d’haver una posada en comú prèvia, saber on vas i què faràs, quin fotograma o quina obra reproduirem per treballar-hi. Fins i tot decidim entre els dos, abans, on va cada incisió, on va cada tall. I per això els dos ho hem de visualitzar. I per això difícilment hi ha sorpreses. —Però en literatura no us heu de posar d’acord amb ningú. —Però aprofite eixa capacitat de visualitzar prèviament. No sabria fer-ho d’una altra manera. De fet, quan comence la novel·la, vaig fent una escena rere una altra, com si tinguera programat un rodatge. No sé fer la història de cada personatge i després anar cosint-la. No. Una cosa rere una altra. És la manera de treballar en la qual estic còmoda. I la que més em diverteix, en realitat. —La imatge de la coberta és també d’una obra vostra. Xoca el contrast entre el títol i la mirada de la dona pintada, que sembla de tot menys de vidre. —És que la mirada de vidre pot ser la nostra, la mirada que mira eixes dones idealitzades, eixes dones ferides, eixes dones maltractades. La proposta de la coberta va ser de Gonçal  coneixia l’obra i va pensar que lligava amb la novel·la, que es podia identificar amb el personatge. Amb totes les dones internades al sanatori, però sobretot amb la Valquíria. —D’això parleu, a la novel·la, d’aquestes dones, sobretot. —Tenia interès de tractar com eixes pràctiques mèdiques i l’art de final del segle XIX i començament del XX van contribuir a bastir la imatge de la dona que perdura en l’actualitat, que es reprodueix en determinats discursos que encara hem de suportar. Volia mostrar com eixa mirada clínica masculina, que furgava en les interioritats orgàniques femenines, cohabitava amb la mirada artística, que era la que s’encarregava de generar la imatge idealitzada, perfecta, inassolible. Era una atracció malalta que van construir entre metges i artistes, una perversió calculada i molt còmoda: van crear artísticament una criatura bella i excitant però, al mateix temps, la medicina es va encarregar de sotmetre el cos femení, el va medicalitzar, i fins i tot va inventar una patologia, com és la histèria. És cert que la coberta et mira, i que potser a mesura que vages llegint aniràs també entenent per què et mira així. O potser farà que et planteges si la teua mirada és de vidre davant de tot això o no. Tenia interès de tractar com eixes pràctiques mèdiques i l'art de final del segle XIX i començament del XX van contribuir a bastir la imatge de la dona que perdura en l'actualitat —També hi ha la mirada de vidre dels autòmats o la d’un personatge clau, Roger Queralt, el fotògraf. —Sí, els autòmats em fascinen. Són eixes criatures creades pels homes, sobretot criatures d’aspecte femení i en les quals volien també introduir les qualitats que ells pretenien que tinguera la dona perfecta. —I el fotògraf? —Potser he posat el lector al seu costat, com aquell qui mira sempre des de l’altra banda. I passen coses davant seu que no entén, que no sap encara. Per desgràcia, en l’actualitat també passa més o menys igual: passen determinades coses, sobretot en relació amb la mirada sobre el cos de la dona, i hi ha molts homes que encara han de decidir què fer, quina postura prendre. M’agrada plantejar això: que el qui mira possiblement acaba veient alguna cosa d’ell mateix en allò que contempla, que escodrinya, que estudia, que analitza, i això et pot agradar, et pot molestar, et pot excitar o et pot repugnar. Però és el que ha de fer l’art en general: posar-te davant d’un espill i convidar-te que mires. Si t’hi atreveixes, passes a l’altre costat de l’espill, i, si no, et quedes. Però l’art ha de mostrar. No ha d’analitzar, no ha de jutjar. Simplement, mostrar. En aquest cas, les parts més fosques de la naturalesa humana. —Heu fet una novel·la amb mèdiums i ciència del XIX que, en realitat, ens parla de l’ara mateix. Al final sempre és la condició humana, que està en joc. —És clar. Michel Foucault parlava de l’arqueologia del saber: per entendre moltes coses que passen en l’actualitat possiblement hem d’anar a l’origen, saber per què pren tot això. En aquest cas, si volia parlar de la construcció de la imatge de la dona que patim encara avui me n’havia d’anar al final del segle XIX i començament del segle XX, i fer un poc com feia Gérard de Nerval, que m’agrada molt i que deia que abans d’escriptor es considerava arqueòleg i col·leccionista. Arqueòleg, perquè has d’excavar molt endins, en eixos estrats que van superposant-se en el nostre interior, encara que de vegades siga un procés dolorós. I col·leccionista, perquè els escriptors, de fet, col·leccionem tot allò que veiem, que sentim, coses, i després tan sols és trobar el moment just per a utilitzar-ho. Em sent molt còmoda parlant del passat, pense que la memòria ens serveix per a fer de pont, per a entendre un poc més el present i ens ajuda a no tenir tanta por del futur. —La darrera exposició que heu fet, juntament amb Sebastià Carratalà, duia per títol ‘La llum i la fenedura’. Podem dir que feu una literatura de ferida, també? —M’agrada molt una frase de Borges que deia que la felicitat no necessita ser transmutada en bellesa, però el sofriment, sí. I això m’atrau molt, m’agrada, sí, treballar les ferides. Al final, t’ajuden a reflexionar. No sols en la part més crua sinó també, de vegades, a veure un punt de llum en la foscor. Només es pot distingir llum des de la penombra. Pot ser que la meua literatura faça eixa impressió, i jo també la treballe, per tal que desperte sensacions contradictòries, de vegades difícils de pair. Però és que a mi, com a lectora, també m’agrada que em facen patir un poc i que m’obliguen a vorejar l’abisme. —Sou conscient que hi haurà moments en què el lector haurà de deixar el llibre? — Sí! Però és que ho vull. No m’agrada generar emocions fàcilment digeribles. No: perquè ja hi estem acostumats. M’agrada treballar l’horror agradable, que només es pot experimentar en l’art. Ja és prou crua la vida quotidiana. Però l’art et permet patir un poc. Vorejar eixe abisme i després tancar el llibre, continuar fent les coses normals fins que trobes que has agafat aire i tornes a submergir-te en eixe món. I sí, aquesta novel·la pretenia ser incòmoda. Perquè és que això va passar. T’agrade o no t’agrade. Tot això es va fer per acabar construint una imatge que ja tenim molt consolidada per la publicitat i el cinema. Ara, almenys, ho saps. M'agrada molt una frase de Borges que deia que la felicitat no necessita ser transmutada en bellesa, però el sofriment, sí —Feu ficció sobre un fons real. —Em documente i escric. Sobre aquesta base cree els personatges de ficció. No m’agrada treballar amb personatges reals perquè no em permetria introduir les peculiaritats que m’agraden, en el seu comportament quotidià, artístic o de pràctiques sexuals. Això m’ajuda a treballar: la raresa m’atrau molt. —Creeu al caire de l’abisme, també, o només ens hi porteu? —M’agrada eixe punt de l’abisme de Nietzsche que, si l’observes molt fixament, al final et retorna la mirada. Hi haurà qui caurà o es deixarà caure en l’abisme simplement per gaudir d’allò que li ofereixes, i hi haurà qui es quedara a la voreta i no s’atrevirà a saltar. Però, en fi, m’agrada conduir, portar. Després ja cadascú és lliure de decidir si s’abandona o no, o si està més còmode en eixa situació de seguretat. Aparent. —Aparent. —Sí, perquè tot és molt fràgil. Tot. —Aquesta vegada us n’heu anat a Barcelona. —Per la connexió que existia amb els inicis de la neurologia a París, amb l’hospital de la Salpêtrière, que dirigia Charcot: hi havia molts metges catalans que anaven a París a acabar de formar-se. Jo cree un sanatori fictici i genere un metge fictici, però que beuen directament d’aquests homes que seguien els pioners francesos. A Barcelona, a més a més, hi va arrelar el corrent espiritista. I m’ha servit per a enllaçar eixos dos mons que sempre he tractat en les novel·les: el món de la racionalitat, de la ciència, i eixos elements d’irracionalitat que t’aporta el món de l’art i que m’ajuden a crear territoris tan inestables. Tan incòmodes, també. Pense que sense eixos punts d’irracionalitat, el món racional no seria tan interessant. —Inventeu personatges sorprenents o inquietants o totes dues coses alhora. Què en feu quan acabeu una novel·la? On és ara la Valquíria, per exemple? —La Valquíria va fugir. De fet, en part només existix com a personatge idealitzat en la ment dels qui la van conèixer al sanatori. Ella, Caterina, no existia per a ningú, era eixa imatge medicalitzada per un costat i feta art per un altre. —Afirmeu que escriviu històries d‘amor. — Sí! —Us garanteixo que les he cercades. — Queral està enamorat! Platònicament. És bonic. Sé que xoca quan ho dic. Són històries d’amor un poc peculiars, però són històries d’amor. —Creeu ambients i, sovint, ho feu a partir dels detalls. Sensibles, incomodadors… detalls. —Sí. En això m’ha influït molt Virginia Woolf: eixa passió per escodrinyar i per anar deixant molletes, senyals. Txèkhov també ho deia, que pensem en generalitats però vivim en els detalls. Jo insistesc en la llum: sabem que una olor, un sabor que recuperes en un moment donat et pot transportar de colp molts anys enrere, però hi ha també la llum i la seua capacitat de recuperar records: la incidència de la llum en un punt determinat, en un lloc al qual feia temps que no entraves, i que pot estar completament canviat, però que si t’hi fixes, la manera com cau la llum a una determinada hora, en un punt concret, et pot fer dir de cop que sí, que és el mateix espai. Eixos detalls mínims són els que jo aprofite. Però tornem al començament: de la mateixa manera que ho utilitzem en la pintura. Perquè la pintura està feta de detalls. Les pinzellades són coses mínimes, i segons el seu gruix, el sentit, la textura, tens una obra o una altra.

Summary: Anna Moner: ‘La mirada de vidre pot ser la nostra’


Senyors, senyores, seieu. Regaleu-vos una estona. Obriu el llibre ‘Ningú no ens espera’ de Manuel Baixauli (Edicions del Periscopi) i deixeu-vos endur per la mirada d’aquest escriptor. Hi trobareu una gran quantitat d’idees, sovint fruit de preguntes incòmodes, difícils, i molt del nostre temps, del nostre avui i aquí i del sempre universal. Baixauli cerca en l’altre, en l’exemple de l’altre, per trobar alguna resposta pròpia, per trobar el model. Aquest és una mica el mètode que recorre els noranta-set articles (si no m’he descomptat) aplegats a ‘Ningú no ens espera’, que durant set anys (entre el 2007 i el 2014) ha publicat al Quadern, que era el suplement cultural del diari El País al País Valencià. Avui ja no s’edita, l’han desmantellat. Aquest és el llibre que fa cinc de Manuel Baixauli. Els altres: ‘Espiral’, ‘Verso’, ‘L’home manuscrit’ i ‘La cinquena planta’. Novel·les i relats, fins ara. ‘Ningú no ens espera’ l’insereix en la tradició d’escriptors que han escrit articles d’opinió que són peces literàries. Una tradició que inclou noms del primer quart de segle XX com ara Eugeni d’Ors, Josep Maria de Sagarra o Joan Fuster, que és el gran referent de Baixauli. I des del valor literari cal prendre aquest volum, que l’autor defensa que es pot llegir com un dietari. Unes proses que, també cal dir-ho, ha reescrit amb motiu de la seva publicació en llibre. I Baixauli reivindica aquest gènere, amb voluntat també d’incidir en una premsa, aportant texts que transcendeixin l’actualitat i, d’aquesta manera, elevin la qualitat dels periòdics. Baixauli diu que totes les proses del llibre tenen en comú que parlen de la vida. I que el repte a l’hora d’escriure-les és que siguin peces que es puguin llegir bé d’ací a trenta anys. Per això deixa anar amb rotunditat: ‘Jo escric contra un monstre en majúscules, que és el pas del temps.’ ©Jordi Carreño —Ningú no ens espera, però, i què? —El títol del llibre ve d’una frase de Faulkner que diu: ‘Ningú no espera el teu proper llibre.’ I jo l’aplique a la vida. Què aporte jo a la història de la humanitat? Cal prendre consciència de la nostra insignificança. És la lucidesa de saber-se insignificant. Un no res ens distrau i un no res ens ocupa. I, tanmateix, hi ha la voluntat de lluitar contra aquesta insignificança de la vida quotidiana. Jo escric contra un monstre en majúscules, que és el pas del temps. El temps ho devasta tot. I és una lluita absurda però no inútil. Em manté viu. Manoel de Oliveira deia quan tenia cent dos anys: ‘A mi el que m’esgota és estar parat.’ Per això no és inútil la lluita. —Quines diferències observeu entre el fet d’escriure una novel·la i el d’escriure un article? —En els articles utilitze més la frase curta, perquè han de ser més contundents. Un article és com un discurs curt. Ara, jo enfoque igual tota l’escriptura, simplement m’adapte al format. Els articles que més m’agraden són els que escric com un conte. Com per exemple el que llig per a l’Escriptors.TV: ‘Resurrecció’, que comença d’una manera prou informativa i a mesura que avança es va convertint en un conte. —Tot i que dieu que us agrada el món de l’art i que no teniu talent per a tractar el tema polític, en aquest recull hi ha molta política, entesa com una presa de posició sobre alguns aspectes en crisi de la contemporaneïtat. Preneu riscs, us comprometeu. —Sí que sóc crític amb moltes coses, però no sóc malhumorat. Jo tot ho he fet quasi sense voler. Abans era un pintor que escrivia alguna cosa i ara sóc un escriptor que pinta alguna cosa. Trobe que he tingut sort, no m’esperava que a la vida tot m’eixís amb tanta facilitat. Ara, certament, hi ha un compromís amb la cultura: vivim una època de banalització de la cultura, s’imposa allò de menys profunditat. —En molts articles del llibre hi ha una reivindicació de l’excel·lència. —Estic en contra de fer una política sobre el que el poble demana. No, hem de posar el llistó ben alt, tant en la programació cultural com en el paper de l’educació. I perquè la cultura que prestigia un país és l’alta cultura: Praga s’associa amb Kafka i Dublín amb Joyce, oi? Això és el que queda. —Això lliga amb la banalització de la cultura, que dèieu. —La cultura de qualitat és gairebé inaccessible. On pots veure pel·lícules de qualitat: Tarkovski, Bergman, Dreyer, De Oliveira? O llibres de qualitat? Al meu entorn és dificilíssim i no m’agrada comprar per internet. ©Jordi Carreño —Denuncieu el desmantellament de la cultura, la precarietat del creador, que és la baula més feble de tot el sistema cultural. —Et posaré un exemple: hi ha molts clubs de lectura que et proposen que els faces una sessió. A Catalunya, aquestes sessions sempre les paguen, a través de la Institució de les Lletres Catalanes o algun altre organisme. Al País Valencià no et diuen mai res. Però, és clar, a mi assistir a una sessió d’aquestes em costa diners: el cangur dels nens, la benzina, la preparació d’uns primers vint minuts de la intervenció (on expose com vaig fer el llibre i què ha passat una vegada publicat)… I no volen pagar res. Fa un cert temps que he decidit que si les sessions no són remunerades, no hi vaig. Amb algunes excepcions (dic no si hi ha un ajuntament o una institució al darrere; si no, només demane que em paguen 50 euros per a les despeses). Doncs fa pocs dies vaig enviar una carta amb aquests arguments a un club de lectura que em volia convidar sense pagar res. La resposta fou aquesta: «Lamente dir-te que la majoria dels membres del Club de lectura han decidit que no, que volen continuar com fins ara, que pagar honoraris als convidats no s’havia fet fins ara i que aquell escriptor o escriptora que vulga vindre, doncs encantats i catifa vermella, qui no vulga vindre, doncs adéu-siau i demà serà un altre dia.» Així, doncs, l’excusa és que fins ara tots han vingut sense cobrar. Home, que fins ara les dones hagen fet les feines de casa no vol dir que no s’haja de canviar, oi? —La cultura, la creació, ha perdut tot valor en la nostra societat. —I més si és en català. Imagine que si criden Manuel Vicent, segurament li pagaran. —Amb la crisi econòmica aquesta situació s’ha agreujat fins a una situació inadmissible. Perquè ara el creador ja forma part dels col·lectius més precaris de la societat. —Hi ha una esquerra que es mira la cultura com un luxe. Amb tot, pense que és una cosa de temps, que la gent s’anirà mentalitzant. Ho compare amb el reciclatge. Abans ningú no reciclava i la conscienciació i l’educació fa que ara tothom ho haja incorporat com un hàbit. —En un dels articles afronteu amb lucidesa i valor (segurament, a contracorrent) la dificultat de dir català al català, ‘un terme avui condemnat que ha esdevingut tabú’, reflexioneu. —A vegades no sé què pense d’un tema fins que no ho escric. Això em va passar amb el tema del nom de la llengua. Però, fixa’t: si em pregunten en quina llengua he escrit el llibre, en català o en valencià, he de dir en valencià, perquè si no sé que no el compraran. Quan una paraula la converteixes en un tabú és molt difícil de recuperar. I en aquest cas, a més, la confusió és molt nociva, perquè a molta gent li pot semblar que es tracta de dues llengües diferents. El centralisme del Principat no ajuda tampoc, és clar. Però hi ha d’haver una convergència: els escriptors valencians hem d’assumir l’estàndard (jo ja ho he fet) i el IEC ha d’incorporar més variants valencianes i balears. Per altra banda, faria molta feina que les televisions catalana i balear (i quan es recupere la valenciana) es poguessen veure a tots els territoris. ©Jordi Carreño —Sou de Sueca, com Joan Fuster, com Josep Palàcios. Tenir bons escriptors ha marcat d’alguna manera la vostra ciutat? —Sí que afecta. La gent de Sueca parla català, els cartells de les botigues es troben en català… És un poble molt normalitzat. Fins i tot els ‘pijos’ parlen català, a Sueca. Hem nascut en un entorn propici. Jo sóc un nét de Joan Fuster. No sé què seria sense Fuster. Ell és el volcà, a partir d’ell comencen moltes coses. I Palàcios tampoc no seria sense Fuster. I jo no seria sense Palàcios ni Fuster. Ara visc paret amb paret de la casa de Joan Fuster. Encara sent la seua màquina d’escriure a les nits… —Com viviu el moment de canvi en la política al País Valencià? —Hem començat a posar-nos nerviosos. Hem tornar a posar en marxa la tradició valenciana. I després de sis mesos, el nou govern no posa en marxa la maquinària. Ja se sap que quan manen els nostres les decepcions són més grans. Però és que està tot molt parat. En la vida quotidiana no hi ha cap canvi. Ni tan sols podem tornar a escoltar i a veure Catalunya Ràdio i TV3. Això és una llibertat que el PP ens va llevar i que encara no ens han retornat. I Canal 9! La televisió és molt necessària: hem de veure la Rita i en Camps entrar a declarar, si no, el PP pot tornar a guanyar. —En l’àmbit de la cultura, ho van trinxar tot. —La cultura valenciana, en la situació que està, no és cap prioritat? Encara tinc la sensació que ho fem tot nosaltres, els creadors, que no tenim cap suport de les institucions. I passa en tots els àmbits de la cultura. Mira el teatre, per exemple. I, després, cal anar amb compte. Recorde un titular d’una notícia de VilaWeb que deia: ‘Per fi la cultura valenciana entra al teatre Principal.’ Parlava d’un concert de Miquel Gil i de Botifarra. Estan molt bé, però la cultura valenciana és molt més. No podem caure només en el folklore. El que dóna nom a un país és el que s’ha anomenat alta cultura, tot i que dit així queda pedant i no saps com dir-ho. —Per acabar, canviant de punt de vista, fa l’efecte que els escriptors valencians i balears sovint a Catalunya són tractats com a guetos. Costa molt la normalització en aquest sentit. I us ho dic a vós, que en sou una excepció. —Els escriptors valencians i balears topen amb un mur ací dalt, que és on hi ha els mitjans. Hi ha molta miopia des de Barcelona. També tenen problemes els escriptors de Lleida i del Priorat. Doncs imagina’t si véns del País Valencià. Barcelona és molt centralista. Un jove barceloní que publica un primer llibre sense haver demostrat res, surt a tots els mitjans. En canvi, hi ha molt bons escriptors al País Valencià que tenen molta dificultat per treure el cap. —Teniu cap idea per a capgirar la tendència? —D’entrada els mitjans hi tenen una certa responsabilitat. Sovint fan amiguisme. Dediquen pàgines senceres als de la colla. Aquests comportaments es reprodueixen a tot arreu, però a València no hi ha mitjans que tracten els escriptors en català. Aquest amiguisme contamina l’ambient cultural i això no és sa. A mi no m’agrada que la crítica d’un llibre meu la faça un amic. És tot molt insà. Mira’t els premis literaris. La primera cosa que vaig aprendre quan vaig tenir agent literari va ser que els premis estan arreglats. Tot està molt viciat.

Summary: Manuel Baixauli: ‘Tal com està la cultura valenciana, com pot ser que encara no siga una prioritat?’


Òmnium Cultural convoca un ‘consell de ministres popular’ en contraposició amb la reunió del consell de ministres que el govern espanyol farà el 21-D a la Llotja de Mar de Barcelona. ‘Sortim a protestar, de forma pacífica i determinada, per la presència del govern espanyol a Barcelona’, diuen en un piulet. Totes les protestes contra el consell de ministres espanyol del 21-D a Barcelona Es tractarà d’un acte polític a les 11 hores davant de l’Estació de França, a tocar de la Llotja de Mar de Barcelona. Hi participaran diverses entitats de la societat civil de l’àmbit dels drets humans, de la cultura i l’educació. L’entitat fa una crida a ‘protestar de manera pacífica i determinada’ contra la presència del govern espanyol a la capital catalana i a ‘fer sentir la veu al carrer’. Aturada de país: La vaga general que convoca la Intersindical-CSC El president de l’entitat, Jordi Cuixart, ha escrit una carta als socis on parla de les mobilitzacions del 21-D i demana que ‘no caiguem en cap parany i sapiguem respondre amb l’ambició insubornable dels qui ens sentim deslliurats de cap por’. Diu que fer el consell de ministres a Barcelona és ‘una nova decisió unilateral emmarcada en l’espiral provocadora de l’estat per argumentar l’aplicació d’un nou 155’, però demana ‘que mantinguem tant la determinació com la serenor, tant el coratge com la intel·ligència’. A la tarda, Òmnium crida a unir-se a la manifestació unitària, que començarà a les 18 h als Jardinets de Gràcia.

Summary: Òmnium convoca un ‘consell popular de ministres’ del 21-D


El Ministeri d’Afers Estrangers espanyol ha demanat explicacions al Perú pel suport de la cònsol d’aquest país a Barcelona a l’ex-cònsol de Finlàndia, Albert Ginjaume, destituït per pressions del govern de Rajoy. Segons fonts del ministeri consultades per Europa Press, l’ambaixada del Perú ha justificat que la seva adhesió fou a títol personal. La cònsol peruana a Barcelona, Franca Lorella Deza Ferreccio, va enviar una carta a l’ambaixada de Finlàndia elogiant Albert Ginjaume. És també la degana del Cos Consular de Barcelona, que ahir va tancar files amb Ginjaume. El ministeri espanyol sosté que la destitució del diplomàtic no va ser a causa de la invitació de la presidenta de la Diputació de Barcelona, Mercè Conesa, a un dinar del Cos Consular. Segons el govern espanyol, l’actitud de Ginjaume era ‘inadequada i incompatible’ i afirma que l’independentisme ha manipulat aquest cas. Més informació Albert Ginjaume: ‘És un avís a navegants. Si els cònsols tenen una actitud esbiaixada, els hi va el càrrec’ Finlàndia qualifica d’exemplar la feina del cònsol a Barcelona destituït per pressió d’Espanya

Summary: Espanya demana explicacions al Perú pel suport a l’ex-cònsol de Finlàndia a Barcelona


La nit del 26 de maig, Ada Colau compareixia davant els mitjans de comunicació amb els ulls plorosos, reconeixia la seva derrota i felicitava Ernest Maragall com a nou batlle de Barcelona. D’aquí a una setmana, en canvi, Ada Colau serà reelegida batllessa de Barcelona si no hi ha cap sorpresa de darrera hora. Un gir inesperat de la situació, propiciat per Miquel Iceta, ha fet que la candidata de Barcelona En Comú hagi recuperat les esperances de continuar com a batllessa. Però ho farà amb el suport dels partits que van avalar l’aplicació del 155 i de la dreta espanyolista, teòricament als antípodes del seu pensament. Maragall va superar Colau per quatre mil vots a les eleccions i ERC va empatar a deu escons amb Barcelona en Comú. Un resultat massa ajustat que ha impedit de posar en marxa una operació d’estat per a frenar l’independentisme, que només sumava els deu d’ERC i els cinc de Junts per Catalunya, lluny de la majoria absoluta del consistori. Iceta va veure la jugada de seguida, va acusar Maragall d’haver-se precipitat i va oferir a Colau els vots del PSC per a impedir un govern independentista a Barcelona. Darrere, va saltar Manuel Valls oferint els seus tres regidors, dels sis que havia tret Ciutadans. Els comptes quadraven, les idees, teòricament, no. De les llàgrimes es va passar als somriures per sota el nas. Malgrat l’inici de la maniobra, Maragall va continuar negociant per mirar de formar una majoria amb els comuns, que a priori semblava la més viable. Fins i tot, va prescindir de Junts per Catalunya per provar de sumar amb els comuns, als quals va oferir un pacte per a repartir-se l’ajuntament al 50% i un lloc preeminent a Colau de vice-batllessa. Però no n’hi va haver prou. Ahir a la nit, Barcelona en Comú anunciava que Colau es presentaria a la reelecció per fer un govern d’esquerres amb ERC i PSC. Una coalició impossible, perquè el PSC ja havia dit que no pactaria amb els republicans. El seu candidat, Jaume Collboni, ni tan sols s’ha volgut reunir amb Maragall, perquè com va dir Iceta, l’objectiu dels socialistes és evitar que hi hagi un batlle independentista a Barcelona. Un objectiu compartit amb Manuel Valls i que Ciutadans dissimula dient que el batlle ha de ser Collboni. Encara que Barcelona en Comú insisteix en la retòrica d’un govern d’esquerres, el pacte amb els partits del 155 ja està fet, concretament amb el PSC, amb qui els comuns es repartiran la Diputació de Barcelona. A més, és un pacte que va més enllà de la capital catalana i es repetirà a Sabadell, on PSC i els comuns també han barrat el pas a un batlle independentista, i probablement a Tarragona, en aquest cas per apuntalar el socialista Fèlix Ballesteros. Caldrà veure si d’aquí a dissabte vinent, dia en què es constitueixen els nous ajuntaments, n’apareixen més. La possibilitat que Colau repeteixi a la batllia ha generat una onada de suport entre l’establishment català i espanyol gairebé unànime, tot i ser una formació d’esquerra radical, gairebé antisistema, sortida del 15-M. Colau va emergir com a líder de la PAH i el seu programa de govern és clarament social. Si es consuma el pacte amb el PSC i la dreta espanyolista, no el podrà aplicar pas, tret que ERC i Junts per Catalunya es prestin a ajudar-la. Cal recordar que, fa quatre anys, va rebre els vots dels republicans sense res a canvi. La tensió actual fa difícil que es repeteixi un gest així, però falta una setmana i poden passar coses. De moment, Colau ja té la batllia. A hores d’ara, és una incògnita saber quina repercussió tindrà dins de Barcelona en Comú aquesta decisió. Teòricament, l’han avalada les bases, però dirigents com Jaume Asens, Gala Pin i Gerardo Pisarello s’hi havien mostrat contraris. També afectarà les relacions amb l’independentisme, sobretot amb ERC, amb qui havia festejat. Però si es consuma el pacte, Colau haurà perdut la seva tradicional equidistància, perquè haurà estat investida pels partits del bloc del 155.

Summary: Colau fia la seva reelecció al suport dels partits del 155


Jordi Pujol i Marta Ferrusola ja han declarat a l’Audiència espanyola per respondre a les preguntes del jutge José de la Mata, que investiga el presumpte emblanquiment de capital de la família. Aquesta nova ronda de declaracions es fa a Madrid, perquè el jutjat d’instrucció número 31 de Barcelona hi va traslladar el cas el desembre passat. Pujol ha declarat durant quatre hores al jutge De la Mata, que volia saber si els diners dels comptes de la família a Andorra eren fruit de l’herència que Pujol va dir que havia rebut del seu pare, Florenci Pujol, o bé procedien d’una altra classe d’activitat. Com ja va fer al jutjat de Barcelona, Pujol ha reiterat que la fortuna que tenia a l’estranger procedia d’una herència de 140 milions de pessetes que li va deixar el seu pare, i ha negat ser un polític corrupte. S’ha desvinculat dels negocis del seu primogènit i la resta de germans, i també del compte que el jutge De la Mata li atribueix a Andorra perquè –tot i que anava a nom del seu fill Jordi– hi ha un document manuscrit del mateix Pujol i Soley on en reconeix la titularitat. Segons que ha explicat l’ex-president, va designar aquest document per ajudar Jordi Pujol Ferrusola durant el procés de reconciliació amb la seva ex-dona, Mercè Gironés (també encausada). Segons fonts de la defensa, durant les quasi quatre hores en què ha estat a l’Audiència ha respost l’interrogatori ‘exhaustiu’ del jutge i ha insistit en la versió que va donar a la jutgessa de Barcelona el gener del 2015. Pujol ha declarat en castellà tot i que tenia la possibilitat de fer-ho en català mitjançant un traductor. Tal com va fer a Barcelona la seva dona, Marta Ferrusola, s’ha acollit al dret de no declarar. La causa se centra principalment en el primogènit de la família, Jordi Pujol Ferrusola, considerat l’eix de l’emblanquiment de capital de tota la família i assenyalat com a propietari de comptes bancaris que han registrat ingressos ‘que no poden assimilar-se a una activitat legal’. Segons la interlocutòria que va publicar al desembre, l’ex-president era el beneficiari real últim d’un dels comptes a Andorra, i tenia un patrimoni que no es podia justificar per la retribució que va rebre durant 23 anys pel seu càrrec. Segons De la Mata, tampoc no hi ha cap negoci jurídic que pugui justificar els increments patrimonials dels comptes dels Pujol, i s’han detectat moviments financers que posen de manifest ‘operacions estranyes’. El jutge creu que els Pujol han orquestrat durant anys una estratègia compartida i coordinada per a fer diversos negocis econòmics, generar rèdits, ocultar-los i distribuir-los entre tots d’acord amb criteris establerts. Jordi Pujol Ferrusola, demà Demà declararà el fill gran del matrimoni Pujol, que la fiscalia creu que és l’encarregat de repartir el patrimoni entre els germans. Compareixerà a petició pròpia per mirar de rebatre les acusacions d’emblanquiment de capitals i contra la hisenda pública que pesen contra ell d’ençà que fou encausat, el febrer del 2012. Els empresaris diuen que les comissions eren legals Abans de la compareixença de l’ex-president, ahir van passar per l’Audiència espanyola en qualitat de testimonis quatre empresaris que havien fet tractes amb el fill gran i que, alhora, havien obtingut contractes del govern de la Generalitat. Són Sebastián Vives Sancha, president de Life Global Group; el promotor immobiliari Manuel José Nadal; i els representants de dues empreses més: José Ramón Ruiz i Francisco Javier Vizcaíno. Segons fonts de la defensa, tots quatre van negar que les comissions que havia rebut Jordi Pujol Ferrusola per diversos projectes immobiliaris fossin il·legals i van apuntar que no tenien res a veure amb cap adjudicació d’obra pública.

Summary: Jordi Pujol insisteix a l’Audiència espanyola que l’origen de la seva fortuna és l’herència


El PDECat decidirà demà si retira tot el suport parlamentari al govern espanyol i deixa caure Pedro Sánchez. El consell nacional del partit votarà una proposta de resolució que, si s’aprova, compromet el PDECat a votar contra el pressupost espanyol mentre hi hagi presos polítics i exiliats i, alhora, a oposar-se a qualsevol iniciativa legislativa de l’executiu de Sánchez mentre no comencin les negociacions per a resoldre el conflicte polític amb l’objectiu de convocar un referèndum d’autodeterminació. La resolució ha estat presentada per Ivan Condés, president de l’agrupació de les Corts, i ha estat avalada per l’executiva de l’agrupació barcelonina perquè se sotmeti al criteri del consell nacional, el màxim òrgan de decisió del partit entre assemblees. VilaWeb ha tingut accés al text, enviat als consellers nacionals. L’objectiu és afermar la posició del partit en un context de divisió interna, entre els sectors més partidaris d’arrenglerar-se totalment amb Carles Puigdemont i amb la Crida, i els que defensen el manteniment d’una posició més moderada i pactista i un perfil propi que relligui el PDECat amb l’antic electorat de CDC. El refús d’avalar els comptes de Sánchez mentre no hi hagi avenços en la resolució del conflicte és compartida per amplis sectors del partit. El segon punt de la resolució, tanmateix, va més enllà: amplia la negativa a col·laborar amb el PSOE a qualsevol iniciativa legislativa mentre es mantingui la repressió i no es negociï la resolució del conflicte. Diu així: ‘Votar negativament qualsevol iniciativa legislativa del govern espanyol, mentre hi hagi presos polítics i exiliats, i no s’iniciïn les negociacions per a resoldre el conflicte polític entre Catalunya i Espanya –entre representants del govern català i del govern espanyol– amb la finalitat de celebrar un referèndum d’autodeterminació.’ No obstant això, aquest punt pot variar d’aquí a la votació del consell nacional, demà al vespre. Segons fonts del PDECat, s’hi pot acabar introduint una excepció perquè els diputats al congrés espanyol i els senadors puguin donar suport a les propostes del PSOE que impliquin una millora directa per a la butxaca del ciutadà, com ho podria ser un augment de les pensions o de la prestació de desocupació. Això encara és objecte de discussió interna fins a l’hora de la votació. Suport a Torra si emprèn la via unilateral La resolució també pretén que el PDECat doni suport total al govern de Quim Torra, de qui alguns dirigents del partit han qüestionat l’actuació. En concret, el tercer punt de la resolució els compromet a avalar l’estratègia de la Generalitat si pren ‘mesures de caràcter unilateral per a assolir un estat independent’, malgrat que la via negociada sigui la desitjada per a la resolució del conflicte. Aquest suport es concretaria posant a disposició de l’executiu l’actuació dels diputats i senadors del PDECat al parlament espanyol. En l’exposició de motius de la resolució s’enumeren els darrers moviments i preses de posició del PSOE hostils amb l’independentisme, començant per l’aplicació de l’article 155 de la constitució espanyola. La iniciativa es votarà, a més, després de l’enduriment del discurs de Sánchez amb Catalunya en el debat de la setmana passada al congrés i coincidirà amb l’arribada de Sánchez a Barcelona, la vigília de la reunió del consell de ministres i mentre els dos governs negocien el format i el contingut d’una possible reunió dels presidents ampliada amb l’assistència de més ministres i consellers. El consell nacional del PDECat es reunirà demà al vespre a l’Auditori Axa de Barcelona. La reunió també inaugurarà el procés de primàries per a l’elecció d’un candidat a les eleccions europees.

Summary: El consell nacional del PDECat votarà si deixa caure Sánchez


Junts per Catalunya ha presentat una petició a la Junta Electoral espanyola perquè Jordi Sànchez i Joaquim Forn pugui sortir de la presó i defensar les seves candidatures i el programa electoral de cara a les eleccions del 21-D. La llista de Carles Puigdemont argumenta que els seus candidats tenen dret a participar en condicions d’igualtat amb la resta de candidats la campanya. A més, demanen que es respecti el pluralisme polític i social i la igualtat, la proporcionalitat i la neutralitat informativa de la programació dels mitjans de comunicació públics. En aquest sentit, demanen que Sànchez i Forn puguin participar dels debats i entrevistes als mitjans. En el cas que no puguin ser alliberats, sol·liciten que Sànchez i Forn puguin participar dels actes de la campanya ‘amb els mitjans tecnològics que sigui necessaris’, enregistrant intervencions que puguin ser emeses.

Summary: Junts per Catalunya reclama a la Junta Electoral espanyola l’alliberament de Sànchez i Forn