La Fundació Antoni Tàpies explora la relació entre l’artista i la seva dona Teresa en l’exposició ‘T de Tàpies’, que obrirà portes el pròxim 6 de febrer. Així, l’equipament exposa els dibuixos ‘Sèrie Teresa’ (1966) juntament amb la sèrie de litografies, litocollages i collages ‘Cartes per a la Teresa’ (1974) per retre el seu particular homenatge a la parella. Les obres despleguen un repertori de signes que preserven la seva intimitat de parella. Amb tot, hi ha al·lusions explícites a la domesticitat i a la sexualitat compartida. La Fundació també inaugura, paral·lelament, una exposició monogràfica dedicada als artistes residents a Puerto Rico Jennifer Allora (1974, Estats Units) i Guillermo Calzadilla (1971, Cuba), amb el fet auditiu com a fil conductor. ‘T de Teresa’ també té un fort significat polític, amb una lluita de classes treballadores, pels drets fonamentals i per a un poble ‘tan vexat’ que cada vegada sentien més pròximes. En declaracions a l’ACN, el director de la fundació, Carles Guerra ha detallat que aquesta mostra tracta a Teresa Barba ‘com una interlocutora del treball, com una destinatària privilegiada de l’obra de Tàpies’. ‘La relació entre ells dos es visualitza amb petits gestos que no es poden desxifrar’ però sí admirar, ha explicat Guerra. El director de la fundació ha subratllat que aquesta mostra és un ‘gest de gratitud llargament degut’ a Barba, perquè el gràcies a ella i al mateix Tapies ‘s’ha creat la col·lecció que dóna sentit a la fundació monogràfica que porta nom de l’artista’. Antoni Tàpies (1923-2012) va conèixer Teresa Barba (1934) a finals de la dècada de 1940. Aleshores ella encara era molt jove. Pocs anys abans havia perdut la mare i s’havia hagut de fer càrrec dels seus cinc germans, alhora que tenia cura del seu pare. Durant l’estada de l’artista a París a principis dels 50 van intercanviar una correspondència intensa i freqüent que els va unir a través de lligams íntims. En tornar de París, van formalitzar la relació. Allora & Calzadilla L’obra dels artistes residents a Puerto Rico Jennifer Allora (1974, Estats Units) i Guillermo Calzadilla (1971, Cuba) arribarà el 6 de febrer a la Fundació Tàpies amb el fet auditiu com a fil conductor. Les obres es condueixen una cap a l’altra, de manera que ‘Stop, Repair, Prepare: Variations on ‘Ode to Joy’ for Prepared Piano’ (2008), tant pot portar al mur des d’on sona ‘Wake up’ (2007), com a la planta superior on ‘Hope Hippo’ (2005), pot percebre’s gràcies a les alertes d’un xiulet. Els creadors treballen conjuntament des del 1995 explorant el fet cultural, l’històric i el geopolític. L’exposició no té un títol específic, més enllà del nom dels dos artistes, una circumstància que constata que la composició d’Allora & Calzadilla convoca una multiplicitat de formes d’estar en el món, formes d’existència que remeten a l’humà i a l’animal, a l’orgànic i al mineral. Segons ha explicat el director de la Fundació Antoni Tàpies, l’acústic representa una expansió ininterrompuda que desafia la concepció perimetral de l’espai museístic. Carles Guerra ha dit que es tracta ‘d’un treball complex que barreja escultura, ‘performance’, vídeo i activisme polític’. Per Guerra, introduir la ‘performance’ al museu és introduir el treball humà al costat del treball que es queda congelat per les escultures o pels objectes’. ‘És de justícia que un museu posi en relleu el treball humà i que ho faci en directe’, ha reflexionat. Per la seva banda, l’artista Guillermo Calzadilla ha explicat que cada obra d’aquesta mostra ‘és una intersecció entre molts camps’ com ‘la música, l’ecologia, l’escultura, la performance i la política’. ‘Cada obra presenta una experiència amb la qual el públic pot tenir una relació o unes referències que es presenten d’una manera diferent de l’habitual’, ha destacat Calzadilla. L’estructura parteix del rerefons en què Allora & Calzadilla generen la seva obra. Un context marcat per la crisi múltiple que arrasa Puerto Rico, en especial econòmica i ecològica. El pas dels huracans Irma i Maria a finals del passat mes de setembre ha comportat una situació d’emergència que ha agreujat la situació de l’illa. Una catàstrofe que revela que el dèficit econòmic és també el reflex d’un dèficit democràtic, el mateix que manté Puerto Rico sota un règim de colonialitat encoberta. Una ambiciosa obra com ‘Puerto Rican Light’ (Cueva Vientos), encarregada i instal·lada per Dia Art Foundation a Guayanilla-Peñuelas i que ha tancat setmanes abans d’inaugurar aquesta exposició, s’introdueix en la Fundació Antoni Tàpies sense cap presència material física, sinó a través d’un debat i una conversa que converteixen l’obra en un rumor. Una obra de la qual es parla sense haver-la vist.

Summary: La Fundació Tàpies explora la relació de l’artista amb la seva dona amb l’exposició ‘T de Tàpies’


El preu de l’habitatge nou va créixer d’un 9% al Principat, d’un 3% al País Valencià i d’un 4% a les Illes durant el 2017, segons l’Informe de Tendències del Sector Immobiliari de la Societat de Taxació. Catalunya, per tant, va registrar el creixement més alt dels Països Catalans. La principal explicació d’aquesta pujada és que l’augment de la demanda del lloguer d’habitatge en fa apujar el preu. Barcelona, a nivells d’abans de la crisi Al Principat, la ciutat que més s’ha ressentit d’aquesta pujada és Barcelona. Ara els preus ja s’hi acosten a nivells previs a la crisi (amb una mitjana de 3.865 euros per metre quadrat). En general, el preu del metre quadrat a Catalunya és de 3.452 euros. Supera de molt el preu de les Illes (1951 m/2) i el del País Valencià (1597 m/2). També és més alt que el d’alguns altres indrets de l’estat espanyol, com ara Madrid (3.167 m/2) i el País Basc (2.596 m/2). Pel que fa a l’evolució de preus el darrer semestre, la pujada més significativa també ha estat a la ciutat de Barcelona, amb un creixement anual del 9,9%. La resta de municipis catalans amb els preus d’habitatge més alts són també a l’àrea de Barcelona: Sant Just Desvern (2.685 euros/m2), Esplugues de Llobregat (2.618 euros/m2) i Sitges (2.609 euros/m2). A més de Barcelona, els municipis costaners amb el preu d’habitatge més alt de la demarcació són Vilassar de Mar (2.398 euros/m2) i Castelldefels (2.395 euros/m2), i els que han registrat pujades més altes són Sant Pol de Mar (4,7%) i Canet de Mar (4,3%). Els municipis gironins tenen el segon preu mitjà més elevat del Principat Per demarcacions, el segon preu mitjà més alt és a Girona, amb un preu de 1.752 euros/m2 i un creixement força moderat, del 0,8%. Els municipis on el preu és més alt són Castell-Platja d’Aro (2.219 euros/m2), Girona (2.034 euros/m2) i Lloret de Mar (1.779 euros/m2) i els més baixos són a Salt (1.447 euros/m2), Torroella de Montgrí (1.454 euros/m2) i Banyoles (1.470 euros/m2). Les pujades mitjanes més fortes són a Salt (2,3%), Palamós (2,2%) i Lloret de Mar (2%); les més baixes, a Blanes i Olot (0,1%) i a Figueres (0,7%). Als municipis de costa, el valor mitjà és d’1.792 euros/m2, superior al valor mitjà del conjunt de la demarcació, tot i que la pujada del preu és inferior (0,5%). A més de Castell-Platja d’Aro, Roses és el segon municipi amb el preu més alt (1.750 euros/m2). A l’altre extrem, després de Torroella de Montgrí, el preu més baix el registra Calonge (1.697 euros/m2). Els municipis de Lleida i Tarragona tenen els preus més baixos del Principat Segons l’informe, la demarcació de Tarragona concentra la part majoritària dels municipis amb els preus més baixos: Móra d’Ebre (1.024 euros/m2), Tortosa (1.093 euros/m2) i Valls (1.114 euros/m2). El preu mitjà de la demarcació és de 1.472 euros/m2, amb un augment del 0,8%. Els municipis amb els preus més alts són Tarragona, amb 1.735 euros/m2, i Calafell, amb 1.650 euros/m2. Però l’augment més gran s’ha registrat a Salou, amb un 2,5%, fins a arribar als 1.582 euros/m2. A l’altra banda hi ha Valls, que, a més de registrar un dels preus més baixos, és on el preu ha baixat més, d’un 0,9%. A la demarcació de Tarragona l’evolució més alta també és a la costa, amb un augment de l’1% i un preu mitjà de 1.537 euros/m2. La ciutat de Lleida té el valor mitjà més baix de les capitals de demarcació, de 1.315 euros/m2, i un augment moderat de l’1,4. Tanmateix, tot i que la ciutat de Lleida registra la puja més forta, no és pas on hi ha els preus més alts de la demarcació. Concretament, les xifres mitjanes més altes són a Vielha (2.122 euros/m2) i Sort (1.466 euros/m2), mentre que Balaguer (986 euros/m2) i Tremp (1.162 euros/m2) són els que registren els valors mitjans més baixos. De fet, Balaguer és el municipi de Catalunya amb el preu més baix i Tremp el municipi on el preu de l’habitatge ha baixat més de tota la demarcació, amb una caiguda de l’1,7%. Índex d’esforç immobiliari especialment alt a les Illes Pel que fa a l’índex d’esforç immobiliari, que es defineix com el nombre d’anys de sou íntegre que un ciutadà mitjà necessitaria per a comprar un habitatge, es destaca el de les Illes, que és de 14,7 anys de sou. De totes maneres, ha baixat respecte de l’any passat (15,8). A Catalunya, aquest índex és de 8,4 (dues dècimes més que el 2016), mentre que al País Valencià és de 5,6 (una dècima més que el 2016).

Summary: El preu de l’habitatge nou creix als Països Catalans el 2017


La Marató d’enguany recapta fons per lluitar contra l’ictus i les lesions medul·lars i cerebrals traumàtiques. Aquesta vint-i-cinquena edició, com les anteriors, també servirà per a conscienciar i fer prevenció d’aquestes malalties Arreu del territori si celebraran més de 3.000 activitats i TV3 i Catalunya Ràdio faran més de 17 hores de programació ininterrompuda. Tot plegat comença a les vuit del matí amb Ricard Ustrell des de les ones i s’acabarà més enllà de mitjanit al plató amb els presentadors Ramon Pellicer i Helena Garcia Melero. L’estructura serà la de sempre. D’aquesta manera, junt amb el testimoni de persones que han patit un ictus o lesions medul·lars i cerebrals traumàtiques, que un any més ‘serà l’essència del programa’, comptarà amb una vintena d’actuacions en directe com les dels Manolos, que es retroben després de molts anys, el trio italià Il Volo, Animal, Sole Giménez, Nek o Gossos, entre d’altres. El programa inclourà entrevistes a càrrec de Mònica Terribas, Ariadna Oltra, Lídia Heredia, Quim Masferrer i Roger de Gràcia, i diverses sorpreses per celebrar el 25è aniversari de ‘La Marató’ sense que això interfereixi en el veritable objectiu del programa que serà com en les 24 edicions anteriors conscienciar i divulgar al voltant de la malaltia escollida. A més del plató de TV3 i dels diferents punts del territori on es faran les 3.000 activitats paral·leles, un altre dels llocs de referència del programa seran les seus telefòniques on, a través de 1001 línies, es recolliran les donacions que els ciutadans facin via el telèfon de ‘La Marató’, el 905 11 50 50 o el 0034 933 25 81 82 si truquen des de fora de l’estat espanyol. Aquest any les línies s’han distribuït entre la Fira de Barcelona, l’Auditori Palau de Congressos de Girona, la Universitat de Lleida i el Port de Tarragona. Com cada any també, un dels plats forts de La Marató serà el partit de futbol de famosos que enguany es disputarà al Mini Estadi. Eric Abidal, Carles Puyol, Marc i Àlex Márquez, el ‘Purito Rodríguez’, així com actors de Merlí, La Riera, seran alguns dels jugadors. El Barça i l’Espanyol que a tres quarts de nou, disputaran el derbi en ‘prime time’, sortiran al camp amb una samarreta de La Marató. El mateix que faran al matí els equips de bàsquet del Barça i La Penya que s’enfrontaran al Palau Blaugrana.

Summary: La vint-i-cinquena Marató recapta fons contra l’ictus i les lesions medul·lars


Aquest dilluns 21 de març arribarà a les llibreries el nou llibre del provocador Valero Sanmartí, ‘Los del sud us matarem a tots’, publicat per l’editorial Males Herbes. Us n’oferim un fragment. També podeu llegir el comentari brillant dels editors Ramon Mas i Ricard Planas, que ens parlen del llibre i l’autor. Publicar a Valero Sanmartí «Publicar a Valero Sanmartí no és una cosa que es faci, és una cosa que passa, i seguidament es pateix. Quan fa uns anys ens vam posar en contacte via email amb aquell personatge anònim que seguíem a través d’internet per proposar-li que ens fes un llibre amb articles sobre Catalunya, no teníem ni la més remota idea d’on ens posàvem. Al cap de 66 dies ens va enviar el llibre acabat, juntament amb una nota on prohibia, sota amenaça de vexació continuada i hereditària, que es corregís ni una sola coma del text que ens oferia. Per sort va resultar ser una obra mestra i ‘Jo només il·lumino la catalana terra’ es va convertir en un èxit de públic i crítica. Pel que fa a la nostra relació amb l’autor, vam aconseguir neutralitzar el seu despotisme megalòman (i les escomeses d’alguns lectors enfurismats) pensant en uns diners que eren vitals per a la supervivència del projecte editorial. Tanmateix, un cop finalitzada la campanya del primer llibre, i amb en Valero de nou al seu regne de cocaïna i esclavatge sexual, nosaltres, modestos editors, vam respirar alleujats, ens vam mirar als ulls i vam dir-nos: mai més. Però la carn és feble i l’afany de supervivència obstinat. Quan fa uns mesos vam rebre una trucada de Valero Sanmartí dient que ‘li havíem de publicar lo puto nou llibre o ens enviaria una guerrilla de sudistes a escorxar-nos de viu en viu’, vam dir que si a l’acte. Ja havíem vist a les xarxes que estava preparant una mena de milícies de la Catalunya Nova i sabíem el que ens convenia. Però la veritat és que després de llegir el llibre (del que tampoc hem pogut canviar ni una coma) vam quedar acollonits. No ens esperàvem una novel·la de 400 pàgines escrita en format ‘tria la teva aventura’, i encara menys que en el terreny de la ficció mantingués intacta la seva capacitat per a ser incorrecte, insultant i despietat amb els seus compatriotes. A més de fer gala d’una facilitat per vessar sang i provocar basques al lector a l’abast de molt pocs escriptors de renom. ‘Los del sud us matarem a tots’ és una novel·la ambientada l’any 2032, amb una Catalunya sotmesa als andorrans, una Girona en ruïnes on només hi viuen vells, una Barcelona convertida en parc d’atraccions per a turistes i unes terres del sud plenes de mutants endogàmics molt enfadats. De fet, ara que hi penso, ‘Los del sud us matarem a tots’ parla del nostre present. No?» Ramon Mas i Ricard Planas, editors de Males Herbes

Summary: Avanç editorial: ‘Los del sud us matarem a tots’ de Valero Sanmartí


La direcció d’Iniciativa per Catalunya-Verds va comunicar l’endemà del 27-S que expulsava del partit Antoni Morral, històric dirigent i un dels fundadors de la formació i ex-batlle de Cerdanyola del Vallès. Ho ha confirmat ell mateix a VilaWeb, i ha dit que havia preferit no fer pública la seva situació fins ara. Morral, que formava part del sector independentista de la formació, va fer campanya per Junts pel Sí a les eleccions del 27-S, però tenia la intenció i la voluntat de mantenir-se a ICV, des d’on considerava que podia continuar fent feina i on deia que encara se sentia còmode, tal com va explicar en aquest article al seu bloc, publicat el mes de juliol proppassat. Segons que recorda ell mateix, el partit no li va fer saber que hi hagués incompatibilitat entre ser militant i donar suport a una altra opció electoral. Però l’endemà de les eleccions, el 28 de setembre mateix, Morral va rebre una trucada de la secretària d’organització del partit, Núria Buenaventura, que li va comunicar que el donaven de baixa de militància del partit. Ho explica així: ‘Em va dir que havia d’entendre que el fet de donar suport a un altra organització en un moment electoral era un gest d’autoexclusió. Sóc fundador del partit, amb càrrecs públics i orgànics durant molts anys. És un despropòsit. Jo els vaig dir que entenia que eren unes eleccions plebiscitàries, i que no volia deixar el partit.’ Diu que es va sentir molt malament després de la trucada, per la manera com li ho havien fet saber i com havien tractat la qüestió dins l’organització. Però que aleshores no va voler dir res ni fer res ‘a cop calent’. ‘Sé que vivim en directe la descomposició de l’esquerra de la Catalunya autonòmica i, per una altra banda, construïm l’esquerra de la Catalunya sobirana. I en aquest trànsit no volia deixar l’organització perquè pensava que hi podia ser útil’, explica. Ara per ara, Morral té ganes de continuar l’activitat política, potser des d’un altre partit, cosa que encara no ha decidit, però que no descarta. De moment, treballa per l’Assemblea Nacional Catalana i en l’Acord d’Esquerres per la República Catalana. Veu negre el futur d’ICV, que troba ‘descol·locada en el procés de revolta nacional, agafant-se allà on pot per mantenir espais institucionals’. Aquests últims anys Morral havia maldat, sense èxit, perquè ICV s’aproximés a posicions independentistes. La convenció nacional que va fer el partit a començament d’any a Sabadell va deixar aparcat l’objectiu polític de la independència i va decantar-se per una opció federal dins Espanya i per la insistència en un referèndum acordat. Això va fer que alguns independentistes del partit en marxessin, com ara Raül Romeva, que va acabar essent cap de llista de Junts pel Sí. Morral va optar per continuar al partit i fer feina des de dins, amb l’esperança de fer penetrar un discurs més sobiranista dins l’organització. La coalició amb Podem el 27-S va ser un cop per a Morral, que va decidir de donar suport a Junts pel Sí, per ser coherent amb el seu independentisme en el marc d’una contesa electoral plebiscitària. Però, tot i amb això, insistia a continuar treballant dins el partit. Fins que va rebre la trucada del 28 de setembre.

Summary: Antoni Morral, històric dirigent d’ICV: ‘L’endemà del 27-S el partit em va donar de baixa’


Era un dels meus somnis d’infància i ara, finalment, em trobava a Mongòlia. No me’n sabia avenir. De petit segurament no m’esperava que hi arribaria com ho vaig fer: en una furgoneta i amb una família mongola. Els vaig conèixer a la frontera, a la part russa. Hi havia arribat fent autoestop i em disposava a untar, en un bocí de pa, una salsa de tomata, gentilesa d’uns nois russos que havia conegut a la carretera. Però va ser asseure’m, obrir la motxilla, i sentir els crits d’una furgoneta que em convidaven a entrar-hi. Dos homes i una dona m’hi esperaven, somrient, mentre em convidaven a continuar amb el meu dinar ben minso a resguard del sol. Amb ells vaig passar les més de quatre llargues hores a la frontera, i em van ajudar a entendre’m amb els agents de duanes que em preguntaven si portava alguna arma mentre observaven els baixos del cotxe amb un mirall. Per fi vam aconseguir l’esperat segell al passaport i vam trepitjar territori mongol. Davant nostre s’obrien prades, muntanyes i rius. Un paisatge increïble que mereixia hores de contemplació, però que el gir brusc de la furgoneta va deixar enrere així que s’enfonsava per un camí arenós. Al cap de pocs minuts vam arribar a una casa de camp, humil, on ens esperava una família sencera que ens va oferir un plat calent de tsuivan, una de les receptes més típiques de Mongòlia: fideus fregits amb carn de xai, patata, pastanaga i ceba. Amb la panxa plena vam tornar a la carretera, parant-nos en un petit poble a recollir més gent fins que a l’interior de la furgoneta ja no s’hi podia encabir res ni ningú més. Hi anàvem sis, més l’equipatge. Tres al davant, i tres al darrere. I jo, al mig de tot, sentint el soroll del motor, preparat per a moure la cama i no destorbar el conductor quan havia de canviar de marxa. Un plat de 'tsuivan'La furgoneta amb què vam travessar la fronteraLa majoria de camins a Mongòlia no són asfaltatsAtapeïts a la furgoneta Ara sí, el paisatge deixava admirar-se. La tarda banyava amb tons ataronjats els camps i els turons, que s’emmirallaven en rius i bassals. I enmig d’aquesta postal, entaforat en una furgoneta mongola i meravellat per cada bri d’herba, els ulls se’m van humitejar. Havien estat més de 12.000 km recorreguts en dos mesos, des d’aquell dia que vaig sortir de Banyoles només amb una motxilla a l’esquena. Un recorregut ple d’aventures, experiències i, sobretot, gent formidable. Em sentia diminut i immens alhora, conscient que aquest gran viatge tot just començava. I així va ser com van caure les primeres llàgrimes de felicitat de la meva vida. Una nit al camp No vam trigar gaire a arribar a una petita granja en un indret més aviat poc habitat. Allà, mentre ajudàvem a descarregar uns paquets del remolc, la mare de la família em va convidar a passar aquella nit. Òbviament, vaig accedir-hi sense pensar-m’ho. Havia d’anar a Ulan Bator, la capital, però la paperassa podia esperar un dia més. Aquella era una oportunitat única d’entendre la vida al camp de Mongòlia. A la casa ens esperava el fill, l’Erdene, de la meva generació, qui em va portar a passejar i conèixer els voltants després de prendre un te. A mesura que anàvem caminant, se’ns afegien nens i joves que volien saber més sobre aquell estranger que, de sobte, era en el seu petit poble. Les granges, de fusta, s’escampaven pel territori, cadascuna amb els seus horts i algunes, les més grans, també hi tenien estables. Al capvespre em van portar amb cotxe fins a una muntanya, on vam veure una posta de sol bucòlica. Acompanyat d’aquests nois vaig passar també part de la nit. Tornant amb el cotxe, ja sense ni un raig de sol, l’Erdene va abaixar el vidre de la seva finestreta, hi va treure el cap i va cridar amb força mentre els altres reien. Em van convidar a fer-ho jo també. Vaig endinsar mig cos en la foscor i vaig cridar amb tota la potència que em van permetre els pulmons, sentint-me alleugerit, buidat, com si m’haguessin tret un pes de sobre. Em vaig reincorporar al seient i al davant, somrient, només hi van afegir Mongolia is freedom (‘Mongòlia és llibertat’). Vam anar a prendre una cervesa mentre descobria més i més coses dels mongols; una nació petita, de només tres milions d’habitants, però increïblement orgullosa. La figura de Genguis Khan, present arreu, recorda el passat gloriós de l’imperi mongol, l’imperi contigu més extens de la història. Tot i això, ara la situació del país és més aviat preocupant. Si bé és cert que l’economia hi creix, els qui hi viuen asseguren que les diferències entre rics i pobres no paren d’eixamplar-se. Una petita elit controla gran part dels sectors estratègics i dels recursos, mentre que la majoria de la població viu en la pobresa. Encara hi ha molts nòmades, però s’esdevé un moviment migratori cap a la ciutat de famílies que busquen (normalment sense èxit) una vida millor. De fet, Ulan Bator ja acull pràcticament la meitat de tots els habitants del país. Molts viuen als afores en extrema pobresa, encara utilitzant les iurtes mongoles (cases mòbils conegudes també com gers) que utilitzaven per a moure’s d’un costat a l’altre. Una ger utilitzada com a rebost i cuina El meu primer xoc cultural a Mongòlia va arribar una mica més tard, quan érem a la discoteca de la ciutat. Allà ens vam trobar, de casualitat, els pares d’un amic de la colla. Després de parlar-hi una estona, la dona va donar la mà a un dels nois i tot seguit se li va acostar a l’orella i hi va fer una inspiració ben sonora. El meu primer pensament va ser que li havia detectat una bona olor, possiblement de colònia, i li volia fer algun compliment, però va repetir la mateixa acció amb tots nosaltres, fins i tot amb mi. Més endavant vaig descobrir que aquesta és una salutació típica del país per a mostrar afecte, si bé pràcticament és en desús i només es manté a la ruralia. La cultura del margaix L’endemà em vaig despertar al sofà del menjador. A la mateixa sala també hi dormien l’Erdene i un amic del pare. El matrimoni tenia la seva pròpia habitació, però ja s’havien despertat i preparaven buuz, unes empanades molt semblants als jiaozi xinesos o les gioza japoneses. Preparant ‘buuzs’ D’entrada, la meva idea era de començar a fer autoestop de bon matí per arribar fins a Ulan Bator el mateix dia, perquè tot i que només hi ha 300 km de distància, a Mongòlia sempre cal anar amb precaució a l’hora de calcular el temps dels desplaçaments a causa de l’estat de les carreteres. Per sort, un dels amics de l’Erdene, en Xac, em va dir que ell també havia d’anar a la capital i que jo podria acompanyar-l’hi. Vam quedar a les cinc de la tarda. D’aquesta manera em vaig poder relaxar i gaudir amb calma dels buuz amb carn de pollastre. L’Erdene té vint anys, és el petit de sis germans i l’únic que encara és a casa dels pares. Tota la resta s’han casat i la majoria tenen fills. Ell és maquinista i, a part, s’encarrega dels horts de la granja. Durant el matí em va ensenyar amb orgull les pastanagues, patates, tomates, cols i cebes que ell mateix havia plantat i cuidat per vendre-les al mercat. Això sí, ni rastre de fruita (més enllà de les tomates), i és que a Mongòlia pràcticament no en cultiven. Al migdia vam passar a veure l’hort d’en Xac, molt semblant al del seu amic, i quan li vaig preguntar per confirmar que ens anàvem a les cinc em va contestar relaxadament: ‘Bé, o aquesta tarda o demà al matí, ja ho veurem.’ No vaig poder evitar de somriure mentre em maleïa a mi mateix per haver oblidat tan ràpidament allò que havia llegit sobre fer plans i trobades a Mongòlia. Es diu que, quan acordes una hora amb algú en aquest país, sobretot lluny de les ciutats, sempre hi has d’afegir una hora més i pensar que potser s’acabarà deixant per margaix, és a dir, per demà. Un error de principiant. Els tres vam continuar una estona més, caminant pel camps i rient fins que vaig decidir que era el moment d’anar-me’n amb l’únic autobús diari que va fins a Ulan Bator. Però abans vaig tornar a la casa que m’havia acollit durant unes vint hores apassionants i vaig fer la maleta. La granja que em va acollirEn Xac, jo i l'Erdene Ens vam acomiadar entre abraçades i vaig enfilar cap a l’estació d’autobusos amb l’Erden i en Xac. Afortunadament, dir adeu era una condició de l’etern viatger a la qual m’anava acostumant. Les relacions de viatge acostumen a ser molt intenses. Sempre sap greu acomiadar-se, però aquesta mateixa característica és la que dota d’una àuria especial els vincles amb les persones que vas coneixent al llarg del camí. A les portes de l’autobús vaig acomiadar els meus dos nous amics i vaig pujar les escales. Recorrent el passadís, pas a pas, vaig trobar el meu lloc, a l’última fila, i m’hi vaig asseure. Al cap de pocs minuts, per la finestra van començar a desfilar les cases, les vaques i els cavalls. Em sentia nostàlgic per les experiències viscudes, emocionat per les que encara ho han de ser i preparat per cada margaix que encara ha de venir.

Summary: La volta al món sense bitllet de tornada (1): Un nou ‘margaix’ a Mongòlia


La Fundació Arrels va atendre l’any passat a 2.341 persones sense llar a Barcelona, un 23% més que el 2017 i una xifra un 72% superior a la de fa cinc anys, segons les dades fetes públiques aquest dimarts per l’entitat. En un comunicat de premsa, l’entitat ha destacat que de les 2.341 persones ateses, més d’un miler han acudit a l’associació per primera vegada i ha explicat que pel seu centre obert han passat 1.941 persones, un 24% més que el 2017. ‘Els reptes són molts perquè el nombre de persones que viuen al carrer a Barcelona augmenta i és difícil accedir a un habitatge a un preu assequible’, ha advertit la fundació, que atén persones sense llar des de 1987. En el comunicat, l’entitat ha explicat que els qui dormen al carrer poden accedir al Centre d’Estades Breus, situat al barri del Poblenou de Barcelona i amb capacitat per a 75 persones, així com l’equipament d’emergència per a les nits que la temperatura sigui inferior de 0 graus. Així i tot, Arrels ha reclamat que els recursos ‘han d’aportar estabilitat a la persona’ i ha criticat que ‘es fixin només en el termòmetre’.

Summary: La Fundació Arrels adverteix que cada cop menys persones poden pagar una llar a Barcelona


El grup de música Txarango ha criticat durament el candidat de Cs a les eleccions municipals de Barcelona, Manuel Valls, per haver fet servir una cançó seva en un míting al Pavelló de la Vall d’Hebrón. La candidatura ha punxat Una lluna a l’aigua i Txarango ha criticat que ho facin sense permís. A més, el grup ha desitjat un ‘meravellòs fracàs’ a Valls i ha acabat amb la proclama ‘Amunt la Barcelona antiracista’. És lamentable el nombre de partits que en època de campanya utilitzen les nostres cançons sense permís. No teniu vergonya @manuelvalls i companyia. Aprofitem per desitjar-vos el més meravellós fracàs. Amunt la Barcelona antiracista https://t.co/HoTjfLAIRj — Txarango (@txarango) May 16, 2019

Summary: Valls posa una cançó de Txarango i el grup li desitja un ‘meravellòs fracàs’


Les imatges han fet la volta al món. Són de TV3, de la tarda del 18 d’octubre a la Via Laietana, en plena vaga general de protesta contra la sentència del Suprem. Es veu com els manifestants que s’apleguen davant la prefectura de la policia espanyola s’asseuen a terra. Hi una línia d’antiavalots a uns quants metres que, de sobte, comença una càrrega. Els manifestants proven de fugir corrent, però n’hi ha un, un jove amb una dessuadora carabassa, que no pot, intenta de plegar la motxilla però se li abraona un grup nombrós d’agents. El peguen, se li llancen al damunt, se l’enduen. Aquell noi es diu Guillem. Aquell dia tenia setze anys, i ara acaba de fer-ne disset. Avui ha comparegut a Sant Cugat, acompanyat de pares, advocats i molts membres del grup de suport que en demanen l’absolució. Perquè en Guillem és acusat de desordres i atemptat i es troba en situació de llibertat vigilada, segons que ha explicat la seva advocada, Norma Pedemonte. L’altra mesura cautelar li prohibeix d’acostar-se a menys de dos-cents metres de la prefectura de la Via Laietana. L’advocada ha anunciat també que han presentat una querella contra vuit agents que han pogut identificar pel número; la querella és per maltractaments, per un delicte contra les garanties constitucionals, un delicte de lesions lleus, un contra la integritat moral i un de tortures. I demanen més imatges d’aquell moment. ‘La versió de la policia diu que a la Via Laietana hi va haver llançaments i que ell va provocar desordres i atemptats, però en el vídeo es veu d’una manera clara que no hi ha cap acte delictiu d’en Guillem’, afegeix. En Guillem té 16 anys, se li tiren a sobre xq ni s’imaginava que hi pogués haver càrregues, buscava un kleenex per al seu amic. Resultat: detingut, apallissat i humiliat una nit sencera al calabós. Sense menjar. Tot el meu suport, #NoesteuSols! pic.twitter.com/Cs29RGhvZn — Àngels Vidal🎗 (@angelsvj) October 28, 2019 Una amiga de la família, l’Àngels, ha llegit al costat d’en Guillem un escrit d’ell en què relata en primera persona el turment que va passar aquell dia, quan va arribar a estar vint-i-quatre hores detingut. ‘És obvi que el que em va succeir és una injustícia. Si no, no seríem aquí. Al vídeo es veu clarament que no aconsegueixo fugir de la policia nacional. La raó: un paquet de mocadors de paper que desava a la meva motxilla perquè un company del darrere me n’havia demanat un. Tot va ser molt ràpid; quan vaig alçar el cap ja els tenia al damunt. Eren entre vuit i nou agents, i només recordo cops, ràbia i moltíssima por. I sentia dolor, sobretot als braços i als canells, quan em van emmanillar, i a tot arreu pels cops que havia rebut anteriorment. Fent-me abaixar el cap i entre insults se’m van emportar a la comissaria com si fos un terrorista.’ L’Àngels ha continuat llegint: ‘Quan vaig entrar a la prefectura de la Via Laietana vaig rebre unes quantes bufetades, al cap i al clatell, cada vegada que intentava aixecar la mirada. Allà dins em van humiliar fent-me posar de genolls a terra, de cara a la paret i envoltat de tots ells. Passats uns minuts, no sé quants, perquè allà el temps se’m va aturar, em van fer entrar dins la furgoneta, on vaig veure que havien detingut un noi i dues noies més. No els coneixia de res. I durant tot el viatge em van fer anar assegut a terra i sense ni tan sols poder estirar les cames. A tots ens van portar a l’edifici de la policia nacional de la Verneda, per veure on passàvem la nit. Una vegada allà, els tràmits van ser els habituals d’un detingut: fotografies, empremtes dactilars, pes, alçada… I tot, sense deixar de burlar-se de mi i de faltar-me al respecte. Tot seguit em van dur al CAP més proper per fer-me una revisió mèdica. Vaig estar en tot moment emmanillat i vigilat per la policia. I de menjar, unes tristes galetes i un suc per a sopar, mentre que l’altre noi detingut menjava un entrepà perquè tenia una ideologia diferent de la meva. Vam estar-hi, aproximadament, cinc hores, i finalment ens van dur separats al calabós de la Ciutat de la Justícia. Tot plegat, vint-i-quatre hores detingut.’ El pare d’en Guillem, Miguel Ángel Padilla, també ha parlat, per explicar com ho van viure ells: ‘Quan el Guillem ens va dir que aniria a la manifestació, li vam dir que vigilés, que anés amb compte, que eren moments difícils i de molta tensió. I per això li vam dir que es protegís, perquè havíem vist les pilotes de goma i bales de foam que disparaven. Però li vam dir que no havia de passar res, perquè estàvem segurs que ell no participaria en aldarulls, tenia el dret de manifestar-se.’ Per això van quedar tan impactats quan van saber que l’havien detingut: ‘Quan ens va trucar la policia per dir-nos que estava detingut i vam poder parlar amb ell, vam ser molt durs, no ens ho podíem creure, no enteníem res, i la nostra reacció va ser poc empàtica. Després d’haver vist les imatges de la detenció als mitjans ens vam adonar que havia estat arbitrària i injusta. De seguida vam demanar perdó al Guillem i li’n demanarem sempre per no haver confiat en ell d’entrada.’ També hi ha intervingut Xavier Pellicer, portaveu d’Alerta Solidària, que ha demanat la dimissió del conseller d’Interior, Miquel Buch: ‘Tant la policia nacional com els Mossos d’Esquadra han actuat de manera sistemàtica i premeditada vulnerant drets fonamentals dels detinguts i manifestants, no únicament durant les detencions, també durant les mobilitzacions. Entenem que això exigeix una dimissió o una expulsió immediata de Miquel Buch del govern de la Generalitat i una rectificació immediata de les institucions, tant catalanes com espanyoles, que han d’assumir les responsabilitats pertinents.’ ‘El nostre company Gulillem va ser detingut, segrestat i reiteradament maltractat per la policia nacional, i com ell, tants i tants altres. Però tots sabem que la violència policial no és novetat, ni les negligències judicials ni la vulneració constant de drets i llibertats’, ha dit l’Elena, membre del grup de suport del jove. ‘És una pràctica que només vol eradicar mobilitzacions populars a força d’infondre la por. Una pràctica que tant l’estat espanyol com el govern autonòmic utilitzen reprimint i criminalitzant sempre la gent, especialment el jovent. Ho direm tantes vegades com calgui: l’única violència és la d’ells.’

Summary: El jove de la dessuadora carabassa es diu Guillem i denuncia: ‘Vaig rebre bufetades, em van fer agenollar’


Irantzu Varela (Portugalete, País Basc, 1974) és una de les cares més conegudes de l’activisme feminista a les xarxes. La periodista presenta un microespai al programa televisiu ‘La Tuerka‘ i col·labora en mitjans digitals com Píkara Magazine i Faktoria Lila, del qual és coordinadora. Les seves anàlisis sobre els diversos tipus de violència masclista s’han fet virals moltes vegades, especialment arran de la sentència de la Manada el passat abril. Es defineix com a feminista radical, malgrat que diu que no li agraden les etiquetes si serveixen per a expulsar persones del moviment. Aquesta setmana, ha visitat Barcelona amb motiu del 25-N, en la jornada organitzada per l’Institut Català de les Dones ‘Eines per a desmuntar la justícia patriarcal’. Amb contundència, però també amb els tocs d’humor i ironia que mostra als vídeos, ens parla del masclisme al sistema judicial, de les diferents violències contra les dones i dels objectius del feminisme actual. —Sempre parleu de ‘justícia patriarcal’ i denuncieu el masclisme del sistema judicial espanyol. Quines mesures concretes s’haurien de prendre per a despatriarcalitzar-lo? —Per a despatriarcalitzar la justícia s’hauria de despatriarcalitzar la societat!  Una altra solució és la formació, que, a més, és urgent. Que tots els estaments, de les forces de seguretat de l’estat fins a les jutgesses i els jutges, la fiscalia i totes les persones que participen en l’administració de justícia, tinguin formació específica en violència de gènere. Ha de ser una formació amb perspectiva de gènere; és a dir, que sàpiguen que fins ara s’ha estat legislant i aplicant justícia des de la perspectiva de menys de la meitat de la població, d’una part molt determinada, que han estat els homes blancs heterosexuals amb poder. Perquè una justícia faci justícia al seu nom, ha de tenir una perspectiva molt més àmplia, la de tota la població: les dones, les persones LGTBI, les migrants, les persones racialitzades… —Res d’això no s’aplica, és més, no sembla que hi hagi cap projecte per a aplicar-ho de manera immediata. —És difícil d’aplicar aquestes mesures de manera puntual. La perspectiva de gènere s’ha d’aplicar a tot. Ara expliquem el món a les escoles i universitats amb una perspectiva molt limitada i concreta. Hem d’ampliar-la, i això val per a tots els àmbits. Els avenços a les lleis són importants i, de fet, la lluita feminista s’hi ha centrat durant molt de temps, però també van ser les feministes qui van dir als setanta ‘tot allò que és personal és polític’. Tu pots canviar les lleis i pots conquerir drets nominals, però fins que no es converteixin en oportunitats i realitats, no canvia res. Mentre continuem tenint el concepte que tenim d’amor romàntic, mentre continuem pensant que a les dones ens agraden les carreres de lletres, que nosaltres cuidem de franc perquè som éssers amorosos, es continuaran reproduint totes les desigualtats i les violències. Les violències necessiten la desigualtat per a existir. —Heu parlat d’amor romàntic. Hi ha molta gent que no entén la relació entre aquest concepte, que aparentment sembla positiu, i la violència masclista. Com l’explicaríeu? —A l’estat espanyol, el 53% de les dones assassinades des de l’any 1993 han estat assassinades per la seva parella o ex-parella home. Alguna cosa fem malament amb això que anomenem ‘amor romàntic’. Hauria de ser un espai de cura i benestar, però per a moltes dones és un espai de desigualtat i de violència. Jo crec que amb l’emoció de l’amor no hi ha cap problema; és una emoció meravellosa. El problema és la ideologia i el protocol que hem construït entorn de l’emoció de l’amor, que és la de conèixer algú i que et remogui i hi hagi una barreja de química, atracció sexual, atracció personal i desig de transcendència, com diu Mari Luz Esteban. El problema és què n’hem fet: creure que aquesta emoció significa monogàmia, ‘per sempre’, compartir la convivència, la hipoteca i, per descomptat, la criança; aguantar, perdonar, no desitjar ni practicar sexe amb ningú més, perdre llibertat… —Això, a la pràctica, té conseqüències greus… —Hem creat un mite de l’amor romàntic que té un component màgic; és a dir, tu coneixes algú i et canvia la vida i, si no et canvia, culpa teva o frustració. La teoria ja no se sosté gaire, però, a la pràctica, no funciona a la majoria de la gent. No proporciona aquella felicitat increïble que veiem als anuncis de productes per a esmorzar i llavors pensem que ens hem equivocat de persona, en comptes de qüestionar la fórmula. A més, normalment, quan les fórmules són funcionals al sistema capitalista, és perquè el sistema capitalista les ha ideades. La idea d’un home i una dona junts per sempre compartint casa, ell proveint la família i ella cuidant, va ser inventada durant la cacera de bruixes, el moment de la fundació històrica del capitalisme. Resulta que s’assembla massa a la fórmula d’ara d’una parella reproduint-se i convertint-se en una unitat de consum i de reproducció del pensament necessari perquè el sistema continuï funcionant. L’amor romàntic és, ara mateix, un espai de desigualtat per a les dones. Per a la societat, és un mecanisme de reproducció del sistema capitalista heteropatriarcal com pocs. —Però desconstruir aquest model és complicat. No tenim molt arrelades la gelosia i la possessió? —Per això les feministes moltes vegades parlem de violència simbòlica. Cap sistema d’opressions se sosté només amb la violència directa. Cal una violència simbòlica en què les oprimides també siguin còmplices. Això ho explicava Simone de Beauvoir, no és res nou. T’acabes creient que és això, que desitges, i que coses que t’han ensenyat a sentir, com ara gelosia, possessió, desig de controlar l’autonomia de l’altra persona, no respectar la teva pròpia llibertat, etc., són pulsions. Primer, no ho són. Segon, si són pulsions però van contra la teva llibertat i autonomia, s’hauran de desmuntar. Fins i tot, la gent que predica i practica el poliamor diu que sent gelosia. La qüestió és què fas amb aquesta emoció. Si vaig passejant per la platja i veig un vaixell, sento enveja, però no considero que tingui dret de robar-lo. Hi ha emocions que sentim de manera clara, però no ens sentim legitimades a actuar en conseqüència. No obstant això, amb les que tenen a veure amb l’amor romàntic, sí. ‘Ah, és que jo sóc una persona gelosa i llavors puc imposar-te unes mesures que coarten la teva llibertat. Com que és per amor…’. Doncs no, ho sento. Normalment, les coses que diuen que es fan per amor són coses en què les dones sortim perdent. Cuidar gratis perquè cuidem per amor, aguantar que et coartin la llibertat perquè és per amor… La mateixa idea d’aguantar, d’empassar-s’ho, de dir ‘no em costa res perquè ho faig per amor’. —A Twitter, sempre feu servir l’etiqueta ‘És una guerra‘. Al País Basc, però, en teniu una altra que diu ‘Aquesta no és la nostra pau’. Per què? —Jo vaig començar a fer servir l’etiqueta #ÉsUnaGuerra inspirada per dos articles. D’una banda, un que va escriure Jule Goikoetxea, una amiga politòloga feminista i, d’una altra, un que va escriure Bilgune Feminista. Van sortir pràcticament alhora, fruit d’una reflexió col·lectiva. Anomenem pau al temps en què els homes deixen de matar-se massivament entre ells, però que a nosaltres ens violin, ens matin i visquem amb por, que convisquem cada dia amb la por i la tinguem naturalitzada, a això ho anomenem pau, funcionament normal d’una societat democràtica. L’article de Bilgune es deia ‘Hau ez da gure bakea‘ (‘Aquesta no és la nostra pau’) perquè al País Basc hem hagut de pensar i parlar molt sobre la pau, i des del feminisme basc es va entendre que teníem unes posicions molt patriarcals del seu significat. Nosaltres no vivim en pau! Totes hem de tenir sempre mesures de seguretat per a tornar a casa i per a la vida diària en general. Això no és viure en pau, i som la meitat de la gent! I hi ha moltes que ni tan sols hi deuen haver pensat, però totes tenim mesures de seguretat. I a més ho tenim naturalitzat. La construcció d’això que anomenem pau també és patriarcal, com la construcció de l’anomenada justícia. La justícia és feta per a respondre a la manera en què els homes s’agredeixen entre ells. —De fet, ni tan sols les presons han estat pensades per a dones… —Tenir un mínim de coneixement de la realitat de les dones que són preses és saber que la majoria de presons són pensades per a homes i que quan queden velles i petites, les fan per a dones. Com tot el món. Això també ho explicava Simone de Beauvoir: el món és fet per i per als homes. I la justícia i la pau, també. —A banda els feminicidis, l’altra gran qüestió del 25-N són les violacions. Aquests últims mesos han estat notícia molts casos de violacions múltiples i entre menors. Alguns col·lectius feministes ho relacionen amb el lliure accés a la pornografia. Hi esteu d’acord? —Quan parlem de porno, sempre parlem del mateix tipus, el comercial o mainstream. Aquest porno, efectivament, cada vegada incorpora més pràctiques denigrants i violentes i que a mi em sembla que han de ser dures per a les actrius. Però hi ha molts altres pornos que no necessàriament impliquen violència. Al final, només és una eina audiovisual per a posar-se calent, i hi ha moltes altres maneres de fer-ho. A més, les dones també veiem porno, i no violem. Jo crec que, en les violacions, és clau la manca d’educació sexual. Generalitzada, no solament a les escoles. Allò que entenem per sexe a la nostra societat normalment implica una erecció, una penetració i acaba amb una ejaculació. Això és un horror heteronormatiu. Anomenem sexe a una cosa que és coitocèntrica i heteronormativa a nivells del segle XIX. No hi ha educació sexual per als joves i, per tant, s’eduquen sexualment amb la pornografia més accessible, que és el porno comercial. Però aquí és clau la masculinitat, perquè les dones tenen el mateix accés al porno i no violen. Jo crec que s’ha d’abolir la masculinitat hegemònica. —Es parla més d’aquestes qüestions des de la sentència de la Manada, que va indignar molt. Però no sembla que hagi canviat res. Teniu esperances en cap reforma del codi penal o en els canvis que pugui fer un govern que es defineix com a feminista? —Jo crec que sí que passen coses. El món no l’ha canviat la gent que canvia les lleis. El món l’ha canviat la gent que diu ‘prou, ara canviaran les coses’. Jo crec que fa temps que som en aquest moment, i ho vam deixar molt clar el 8 de març i ho vam tornar a deixar molt clar a l’abril, quan va sortir la sentència de la Manada. Les dones, i també part dels homes, hem decidit que ja n’hi ha prou, d’aquesta justícia patriarcal. Arran d’aquest cas, molta gent es va adonar que vivim en un sistema que permet la violència contra les dones. Tant de bo algun dia puguem reparar a aquesta dona la injustícia que s’ha comès amb ella, però ha estat un punt d’inflexió. Hi ha canvis socials, i són aquests els realment transformadors. Els governs no tindran més remei que respondre a les demandes de la ciutadania, però que no s’enduguin els mèrits. Això és una lluita de dècades del moviment feminista. Els governs hauran de canviar… Això és imparable. —Precisament arran del 8-M, moltes feministes han alertat dels perills que el feminisme es torni mainstream. Què en penseu? —Jo no crec que el feminisme s’hagi posat de moda, crec que s’ha posat d’actualitat. Hem aconseguit d’introduir les nostres propostes i debats en l’agenda. Això em sembla positiu. Que té perills? Sí. Per exemple, que hi hagi gent que consideri que el feminisme és un club en què pots entrar i fer fora la gent. També hi ha gent que considera que és una religió perquè no sé qui va dir no sé què fa anys. I no, el feminisme és un pensament polític que té segles d’història i pensadores que han parlat de qüestions molt diverses i han tingut diferents opinions. Sobretot, el feminisme és una pràctica política. Ara és el moviment social més potent i transformador del món perquè ha sabut adaptar-se als temps i als contextos, ha fet autocrítica i ha incorporat els seus aprenentatges. El feminisme de les sufragistes no té res a veure amb el d’ara per molt que siguin les nostres referents. Pel camí hem après coses com la interseccionalitat, per exemple. Tots els moments històrics del feminisme han aportat alguna cosa. Les coses que fem ara les haurem de fer com hem fet sempre, amb solidaritat entre nosaltres, incorporant la lluita contra totes les formes d’opressió i no creient que la nostra és la més important i prioritària. Sempre hi ha una altra dona travessada per l’opressió de gènere i alhora per altres opressions que potser a tu no et travessen. També hem de debatre entre nosaltres i lluitar amb les que no pensen igual contra l’enemic comú. Per això hem sobreviscut, perquè malgrat les discrepàncies en qüestions concretes, s’ha tingut clar quina era l’anàlisi i qui era l’enemic. —No obstant això, no us fa l’efecte que a vegades hi ha massa lluites internes? Feministes radicals contra feministes liberals, les pro i contra de la teoria queer… —Jo aquestes coses només les veig a Twitter. A Twitter no es milita ni es debat. A Twitter es posen opinions de 280 caràcters o enllaços. Es milita de manera col·lectiva, buscant estratègies col·lectives de lluita. I això es fa al carrer i amb altres situacions reals, físiques. De debats oberts n’hi ha, n’hi haurà, alguns dels tancats es tornaran a obrir, i alguns es tancaran. Les polèmiques a Twitter em preocupen, però quan baixo al carrer i estic amb les companyes que militen, malgrat la diversitat d’opinions en moltes coses, sempre hi ha espai per al debat. El feministòmetre el vam enterrar als vuitanta, ja. A mi em fa mandra desenterrar-lo. Que la gent es posi etiquetes em sembla genial si se sent còmode, però no si les utilitza per a fer fora les altres. —És el vostre cas. Us poseu l’etiqueta de ‘feminista radical’ i entenc que no la considereu excloent. —En absolut. Si he après res essent feminista és a aprendre de les altres. Jo parlo de feminisme radical pel punt d’inflexió que em sembla que hi va haver en el feminisme quan es va començar a defensar que no era qüestió de conquerir la igualtat formal o lluitar per igualtats en les institucions, les lleis i els drets, sinó aquella gran idea de Kate Millett de ‘les coses personals són polítiques’, que s’ha de fer una crítica política de les nostres pràctiques i els hàbits diaris, de la nostra vida sexual, de la nostra vida emocional, de les nostres relacions… Radical en el sentit que les polítiques només canvien situacions puntuals, però que no eliminarem la desigualtat fins que no canviem l’estructura, i per canviar-la s’ha d’anar a l’arrel dels problemes. La violència és un símptoma que té una arrel, que és la desigualtat de les dones. Jo sóc feminista radical en el sentit d’anar a l’arrel. Però a mi feminista i excloent em sembla un oxímoron. —Hi ha qui diu que no ets feminista radical si no defenses l’abolició del porno i la prostitució… —Sí. Hi ha gent que agafa les etiquetes i se les enganxa sense responsabilitat. El feminisme té una genealogia i nosaltres en som hereves. Per descomptat que hem de ser crítiques, generar nous conceptes i adaptar els discursos als temps, però no val crear etiquetes i fer fora la gent. A mi em pot semblar que Kate Millett va dir coses brutals com la que he comentat, o tot el que va dir sobre política sexual, però en altres coses no m’agrada. Hi ha coses d’Angela Davis que crec que hauríem d’esculpir-les en pedra, però també dirà coses intranscendents o que jo no comparteixo. I així, amb totes. El feminisme és trencar amb la idea de lideratges individuals, la idea de gurus i ídols. Hi ha dones que, amb la seva conceptualització o la seva vida, han aportat coses que s’haurien de lloar, però sense perdre la perspectiva que són humanes i que hem d’aprendre de la seva experiència i els seus missatges sense convertir-les en deesses, perquè el feminisme ha de ser politeista. Per necessitat. —Si no ho és, esclaten polèmiques com la que ha esclatat entorn de Leticia Dolera? —Sí, jo he escrit un article solidaritzar-me amb ella per la qüestió del linxament. Tenim dret d’equivocar-nos. Jo crec que s’ha equivocat per moltes raons, però no podem enaltir la gent i després lapidar-la. Hi ha dones que són feministes, amb una visibilitat pública que aprofiten per parlar de feminisme i que paguen un preu. Evidentment, això significa que has de ser escrupolosa amb la teva pràctica i que quan no siguis coherent, et criticarem, però amb respecte. L’altre dia li escrivia que tenia dret a ser criticada amb justícia i respecte, no a convertir-se en l’enemiga número u, perquè tots els empresaris que acomiaden embarassades es freguen les mans, i tots els qui diuen que som quatre boges barallades entre nosaltres, també.

Summary: Irantzu Varela: ‘L’amor romàntic és un espai de desigualtat per a les dones’


Els quatre diputats de Junts per Catalunya al congrés espanyol (Jordi Sànchez, Jordi Turull i Josep Rull són suspesos i empresonats) votaran avui no a la investidura de Pedro Sánchez en la segona votació del ple que va començar dilluns. Així ho ha anunciat Laura Borràs en un piulet a Twitter: ‘Avui JxCat votarà no perquè Catalunya espera un sí. Cal un sí a la política per a donar resposta a les aspiracions de la majoria dels catalans. Pedro Sánchez sembla dir no a la investidura. Per dir sí a la política, ens hi trobarà sempre. No tenen ni sentit d’estat, ni sentit comú.’ Avui @JuntsXCat votarà NO perquè Catalunya espera un SÍ. Cal un sí a la política per donar resposta a les aspiracions de la majoria dels catalans. PSánchez sembla dir NO a la investidura. Per dir Sí a la política, ens hi trobarà sempre. No tenen ni sentit d’Estat, ni sentit comú. — Laura Borràs 🎗 (@LauraBorras) July 25, 2019 El president Quim Torra se n’ha fet ressò i ha subscrit la posició dels diputats de JxCat: Sense una proposta per donar la veu al poble de Catalunya; la nostra posició continua essent de votar no a la investidura de Pedro Sánchez. Gràcies @LauraBorras @JaumeAlonsoCuev @miriamnoguerasM @jorditurull @joseprull @jordialapreso @sergimiquel @JuntsXCat https://t.co/MnNFs5NlKI — Quim Torra i Pla (@QuimTorraiPla) July 25, 2019 En la votació de dimarts, tant JxCat com els catorze diputats d’ERC (Oriol Junqueras és suspès i empresonat) van votar no a la investidura de Sánchez, que no va tirar endavant. La posició d’ERC avui serà diferent; s’abstindrà en la segona votació. El candidat del PSOE necessita els vots d’Unides Podem per reeixir en la votació d’avui, que requereix d’una majoria simple. ERC anuncia l’abstenció avui en la investidura de Pedro Sánchez

Summary: Junts per Catalunya tornarà a votar no a Pedro Sánchez


Un dels aspectes del referèndum d’autodeterminació que han costat més d’aclarir és el vot dels catalans a l’estranger. Qui podrà votar, amb quin cens, si amb el vot electrònic o per correu, quin paper hi tindran les delegacions, què faran els inscrits al CERA… Moltes incògnites entorn de la manera com s’organitzaria el vot dels catalans que, per unes raons o per unes altres, ja no resideixen a Catalunya. En aquestes preguntes amb resposta que oferim a continuació, hi exposem les condicions i la fórmula prevista per a votar l’1 d’octubre i decidir l’estatut polític de Catalunya. La conclusió més important: qui s’hagi inscrit al Cens Electoral de Residents Absents (CERA) espanyol, que s’afanyi a inscriure’s al Registre de Catalans i Catalanes Residents a l’Exterior. —Qui podrà votar al referèndum? L’esborrany de llei del referèndum presentat per Junts pel Sí i la CUP estableix que podran votar els catalans amb ciutadania espanyola residents a Catalunya i els catalans amb residència a l’estranger. Per tant, ho podran fer els mateixos que poden votar en unes eleccions autonòmiques. —Què cal fer per votar des de l’estranger? Els catalans que resideixen a l’estranger podran votar si són inscrits al Registre de catalans a l’estranger. És un registre que estableix els canals de relació entre la Generalitat i els catalans al món. Per a poder-se inscriure al registre del Departament d’Afers Exteriors, cal haver-se inscrit prèviament al Cens Electoral de Residents Absents (CERA). Amb la inscripció al registre de la Generalitat, ja n’hi haurà prou per a sol·licitar el vot per l’1-O. —Podran votar els catalans a l’estranger que no s’hagin inscrit al CERA? Els catalans que viuen temporalment a l’estranger o que no s’han inscrit al CERA hauran de votar a Catalunya el dia 1 d’octubre. Si no s’han inscrit al cens espanyol per a residents permanents a l’estranger, encara estaran empadronats al seu municipi i, per tant, seran tractats com els ciutadans que viuen al Principat. És a dir, hauran de desplaçar-se al lloc de la seva última residència oficial per a votar al col·legi electoral que hom els hagi assignat per zona. —Com es farà el vot des de l’estranger? Els catalans inscrits al Registre de Catalans a l’Exterior del govern podran sol·licitar la documentació per a votar en el referèndum. Els terminis i el lloc de sol·licitud seran definits pel reglament del referèndum que acompanyarà el decret de convocatòria del govern. Una vegada sol·licitat el vot per correu, es rebrà la documentació de vot, que s’haurà de retornar amb la papereta marcada. La documentació s’haurà d’enviar a una de les onze delegacions a l’estranger de la Generalitat; la que hagi estat assignada segons cada país de residència. —Quina documentació cal presentar per a inscriure’s al registre? El procés d’inscripció al Registre de Catalans i Catalanes Residents a l’Exterior exigeix de presentar una documentació concreta: el DI o passaport espanyol vigents (no cal presentar aquesta documentació si autoritzeu la Secretaria d’Afers Exteriors i de la Unió Europea a consultar per mitjans electrònics el vostre document d’identitat i, si escau, el de la persona que representeu) i el certificat del padró d’espanyols residents a l’exterior (aquest document serà considerat vàlid sempre que hagi estat emès menys de quatre mesos abans de la votació). —És aconsellable d’inscriure’s al registre si no teniu l’alta del CERA? En cas de no tenir fet el registre al Cens Electoral de Residents Absents espanyol (CERA) o al Padró d’Espanyols Residents a l’Exterior (PERE), la cosa més aconsellable és comprovar el padró municipal del vostre darrer veïnatge administratiu a Catalunya i votar personalment a Catalunya el dia 1 d’octubre. Els terminis per a apuntar-se al CERA no permetrien d’arribar a temps de votar en el referèndum. Qualsevol tràmit de catalans residents a l’estranger que exigeixi la complicitat de l’estat espanyol pot ser objecte de boicot aquests últims mesos abans del referèndum. En aquest cas, ja no és solament un problema de terminis de resposta i resolució dels expedients, sinó de possible boicot amb intencionalitat política. —Caldrà la participació o el permís del govern espanyol per a votar des de l’estranger? El govern espanyol no tindrà cap potestat en el vot dels catalans a l’estranger perquè la comunicació i la tramitació del vot per correu es farà des del govern amb la validació de la Sindicatura Electoral prevista a l’esborrany de la llei del referèndum d’autodeterminació. Per això, cal que tothom que vulgui votar s’apunti com més aviat millor al registre creat pel govern. —Hi haurà l’opció de vot anticipat per correu, en el referèndum? No, tan sols podran votar anticipadament per correu els catalans residents a l’exterior inscrits al registre. Per tant, tothom qui no sigui al registre del govern haurà de votar presencialment el dia 1 d’octubre al col·legi electoral que tingui assignat per la zona d’empadronament. —Podran votar els catalans residents fora de Catalunya però dins l’estat espanyol? Els catalans empadronats en algun municipi de l’estat espanyol fora de Catalunya no són inscrits al CERA perquè l’estat espanyol no considera que visquin a l’estranger. Per tant, si, tal com marca la llei del referèndum, el cens de votants serà el mateix que el d’unes eleccions autonòmiques, aquests catalans a l’estranger, però dins l’estat espanyol, no podran participar-hi. Vegeu aquest vídeo didàctic sobre el Registre de Catalans i Catalanes Residents a l’Exterior:

Summary: Resolta la incògnita del vot exterior del referèndum de l’1-O


Dijous passat, dia 2 de febrer, al vespre, a la Fundació Joan Miró de Barcelona es presentava el llibre de bibliòfil i l’assaig que l’acompanya Miró i els poetes catalans, escrit per Vicenç Altaió i editat per Enciclopèdia Catalana. L’acte va anar més enllà, perquè es va convertir en un gran acte de cultura. Molts artistes van acompanyar Altaió i van fer els honors als llibres, als poemes literaris de nou poetes catalans i als poemes plàstics de Joan Miró. Tants artistes i creadors lligats a Miró i a la poesia, de Perejaume a Manel Esclusa, de Pere Llobera al Mag Hausson, d’Ester Xargay a Frederic Amat, de Daniel Giralt-Miracle a Emmanuel Guigom, de Pere Portabella a Martí Rom, de Jordi Carulla a Carles Duarte, de Maria Josep Balasch a Imma Merino, de Xavier Folch a Gloria Moure, de Luis Miñarro a Valerio Carando, de Josep Ramon Bach a Joan Pons, de Jaume Vidal Oliveras a Manel Guerrero, d’Anderground Films a Terra-lab, i més i més i més. Aquests artistes i creadors s’hi aplegaren per honorar un projecte que mancava, un projecte d’altura que serveix per a continuar llegint la història de la cultura catalana, continuar pouant en la tradició, per a projectar-se endavant partint del qüestionament crític del present que és futur. S’ha produït un terratrèmol, va dir Xavier Antich a Vicenç Altaió després de la presentació, amb un final que va ser una declaració de principis, quan Altaió va declarar: ‘Vivim uns moments històrics, polítics agitats, dominats per la política. Aquest és un llibre que aporta en aquest moment una qüestió no administrativa ni jurídica. La nació necessita segurament la jurisprudència, però sobretot necessita la cultura.’ Ser a la Fundació Miró és trobar-se en un espai confortable i familiar, que té aquella pàtina de civisme, de cultura, de recerca, d’emoció. Que bé que s’hi està, a la Miró. I dijous passat no podia ser de cap més manera, i encara més pels creadors que va aplegar entre les parets de l’edifici de Josep Lluís Sert. Enciclopèdia Catalana ha difós via Facebook el vídeo de l’acte, que podeu veure íntegre. Van parlar-hi el director general d’Enciclopèdia Catalana, Albert Pèlach; la directora de la Fundació Miró, Rosa Maria Malet; i el filòsof, patró de la Fundació Enciclopèdia Catalana i professor de teoria l’art, Xavier Antich; a més de Vicenç Altaió, l’autor dels llibres. Imatge del llibre ‘Miró i els poetes’ (Enciclopèdia Catalana). Per situar-nos, el llibre Miró i els poetes catalans és un llibre de llibres. Per una banda, és un recull de totes les obres que Miró va fer amb els poetes catalans. Inclou J. V. Foix, Salvador Espriu, Joan Brossa, Joan Salvat-Papasseit, Josep Carner, Carles Sindreu, Joan Perucho, Miquel Martí i Pol i Pere Gimferrer. En molts casos, es tracta de col·laboracions de les quals es van fer edicions curtíssimes i bona part del material és inèdit. Miró i els poetes catalans és una edició de tiratge numerat, limitat a 1.500 exemplars, que consta d’un llibre de gran format i d’un llibre d’estudi, escrit per Vicenç Altaió, dins una capsa estoig. Vicenç Altaió ha utilitzat la metodologia del collage per resseguir la relació de Miró amb els nou poetes catalans. Cada relació és un capítol i cada capítol una metodologia pròpia i un estil narratiu diferent. Com diu Xavier Antich, acaba essent la vida d’un fresc d’època, la demostració visual de Miró com a poeta i també la cruïlla mai no narrada abans de Miró amb els poetes catalans. En la presentació de l’obra, Xavier Antich va destacar que l’edició d’aquests volums era un esdeveniment cultural de primera magnitud, en primer terme per la importància artística de Joan Miró per a la cultura catalana i per a la cultura universal del segle XX. És una aportació inèdita en els estudis mironians i s’ha convertit en un altre punt i a part en els estudis al voltant de Miró, com ho foren les aportacions de Roland Penrose, Margit Rowell, Robert Lubar i Maria Josep Balsach. En segon terme, es destacava la importància cultural del període que el llibre recorre: del 1918, amb la primera exposició de Miró a Barcelona, a la Sala Dalmau, fins al 2015, que és l’any del poema que Pere Gimferrer dedica a Miró, molts anys després de la mort de l’artista. ‘És un fresc d’època, de tota una època. Dècades que apareixen vívides i apassionants. Per això és una crònica de tot un segle de cultura catalana.’ I en tercer terme, Antich creu que aquest projecte editorial és un esdeveniment cultural per la singularitat del seu autor, Vicenç Altaió: ‘Altaió aquí no és només l’autor del llibre, sinó sobretot és el punt de vista. D’entrada ha tingut relació de primera mà amb bona part dels poetes que apareixen en el relat: de Miró i Foix fins a Pere Gimferrer. En alguns casos obvis, com el de Salvat Papasseit, per la seva mort primerenca, no hi ha la relació d’experiència, però sí en la majoria. I també té una trajectòria pròpia, que aquí s’ha centrat a fer d’historiador, d’erudit amb gran meticulositat. És un Altaió que no coneixia, combina l’exhaustivitat amb una intensitat, passió, extremadament rara en treballs d’investigació d’aquesta naturalesa.’ Imatge del llibre ‘Miró i els poetes’ (Enciclopèdia Catalana). Segons que va explicar Altaió, el llibre parteix d’unes paraules que va dir Jacques Dupin, poeta i biògraf de Miró, a Mont-roig del Camp, durant la celebració de l’Any Miró, el 1992. Va explicar que per entendre l’art de Miró s’havia de veure com treballen la terra els pagesos catalans i també s’havia de conèixer el sentit que els poetes catalans tenen de la universalitat. ‘Això em va colpir profundament i vaig entendre que Dupin ens assenyalava l’artista que té els peus arrelats a terra, que capta l’energia i la sap llançar cap a l’univers. Per tant, és el sentit d’allò transformador que enllaça el sentit terrenal amb el sentit immaterial. Això és la poesia. La poesia per a Miró i per als poetes és un fet físic, com físic era per a Miró ballar o practicar la boxa.’ ‘Aquest llibre no fa sinó oferir la lectura amb prosa clara, d’un poeta que ha tingut la sort de pertànyer a aquesta anella de poetes, que aquí comença amb J. V. Foix i acaba amb Pere Gimferrer, darrere del qual em poso i us hi sumo i en desitgem una continuïtat. Una revolució de l’esperit. Miró va aprendre la poesia a l’Acadèmia Galí. Quan feia el servei militar, en Junoy li havia passat un llibre d’Apollinaire, un poeta assassinat. Després, a la galeria Pinacoteca de Barcelona havia conegut l’obra de Picabia i va entendre la prova de la realitat material i immaterial. El 1918 va fer una primera exposició, amb una trentena d’obres, i no en va vendre cap. Però, en canvi, va ser presentat per Junoy, va ser celebrat per Foix, va començar a col·laborar en les revistes de Salvat-Papasseit i va teixir un seguit de relacions humanes radicals, buscant el sentit. A París, a la rue Blomet, va viure la gran aventura de l’esperit. Aquella generació que eren joves en la primera gran guerra es va rebel·lar i va creure que l’art anomenat humanista era un fracàs, que els havia dut a la sang. Primer el Dada va treure la llengua i després els joves de la Rue Blomet van crear la utopia surrealista. Miró va renunciar al realisme i a un cert humanisme per apostar per una renovació radical de la imaginació, d’allò que hi ha de primigeni entre els folls, els nens i el rastre del món primitiu. Aquesta és l’aventura dels poetes i l’aventura dels artistes. Diu Miró en una carta del 1920: “Admirat de París i ple de confiança en Catalunya.” Caram, Miró, que no ha venut res i que marxa del país i encara té confiança en Catalunya. I també escriu: “Llàstima que a casa nostra es negui la vida als artistes.” I Foix parla de Barcelona com una ciutat girada d’esquena a l’avantguarda. Anem-hi pensant.’ Continuava parlant Altaió, inspirat: ‘Però, és clar, la gran França i Alemanya van ser dominades pels nazis. I Miró crea un llenguatge nou, el de les constel·lacions. Un vocabulari que és plàstic, però sens dubte és un poema. Ell ha après que hi ha una revolta geopolítica, que és la que ha après dels poetes francesos. De Rimbaud, que cal ser l’altre, cal inventar-te novament cada dia. De Mallarmé, que tot el combat de les idees sensibles cap en un full bidimensional. De Baudelaire aprèn que hi ha una revolta dels sentits i que els sentits s’aiguabarregen en sinestèsia. I aprèn de Lautréamont que és en fragments que es constitueix la unitat, la frase amb sentit, la lògica. Miró reconeix en la cultura universal la pròpia cultura. La Fundació conserva la biblioteca personal de Joan Miró, on es conserven els llibres en els quals va col·laborar i els llibres que va llegir. Fa posar la pell de gallina. Hi són tots: Antonin Artaud, Paul Éluard… Hi són tots, se’ls havia llegit tots. Miró, abans d’entrar a l’estudi, cada matí, llegia un poema.’ ‘Rosa Maria Malet i el seu equip fa uns anys va fer una exposició dels 109 llibres que Miró havia fet amb altres. D’aquests, una part petita, un 20%, els va fer amb els poetes catalans. Aquest és el llibre que Enciclopèdia ens posa a l’abast. És realment extraordinari que un país de relativament poc públic pugui fer un llibre de dimensions universals com aquest. Els estudiosos de llibre de butxaca com jo celebrem que hi hagi Enciclopèdia Catalana que faci llibres grans. El format era necessari.’ ‘I aquest projecte demostra que Miró no es repetia mai. Cada llibre és diferent, afronta un problema diferent, i Miró no il·lustra els poemes, s’hi relaciona, dialoga amb els poetes, però ell va sol. Miró va als orígens. I m’he adonat, des d’un punt de vista filològic, que Joan Miró és un poeta: és Miró poeta amb els poetes. Un poema plàstic és altiu, dinàmic, trenca la literalitat, evoca la matèria, etc. Els colors simples de Miró són les vocals, amb fonemes; la distribució en l’espai és el nexe d’aquestes paraules, quan el llenguatge creix i crea relacions sintàctiques i crea un sentit. L’alè dels pagesos catalans, la seva relació amb la terra, té un sentit de la llengua que a banda de ser útil és poesia. Segurament la cultura catalana, potser la nació i, potser la política, es manté pels poetes. I així ha estat des del període del silenci de la postguerra.’ Imatge del llibre ‘Miró i els poetes’ (Enciclopèdia Catalana). ‘El llibre d’estudi havia d’explicar amb prosa clara la història. Per exemple, he vist que la relació entre Miró i J. V. Foix és la relació entre dos pallassos: l’investigador en poesia J. V. Foix cada vegada que retrata Miró, ara el posa amb uns esquís, ara amb uns bigotis a la Duchamp, és a dir, crea una fantasia iconogràfica de Miró impensable. Un altre: Salvat-Papasseit era un any més jove que Miró i Foix, però es va morir a només trenta anys. Miró va estimar sempre de Salvat-Papasseit l’optimisme enfront de la negació, la revolta i la voluntat davant de l’opressió. Josep Carner, que representava el Noucentisme, i Joan Miró que representava l’avantguarda, van enllaçar-se a l’exili. Després de la Segona Guerra Mundial, Miró va fer una exposició a la Galeria Maeght de París i va enviar una carta a Carner convidant-lo a la inauguració. La resposta de Carner és extraordinària, signada en clau política (ho veus per la data, 18 de juliol). Li diu: “Vós, Miró, sou el que més esteu per Catalunya, perquè porteu el sentit de l’arrel mil·lenària i el sentit de la universalitat.” Caram, que un noucentista reconegui l’esperit de l’avantguarda, ja teníem la màquina cultural en ple funcionament. Brossa fa de germà petit de Miró; ell serà qui donarà continuïtat a aquest esperit. Perucho serà, com Foix, en part el publicista per explicar la relació de Miró i la terra (Julià Guillamon diu que Miró l’hi va dictar). Espriu arriba a Miró a través de Raimon. I al capítol de Miquel Martí i Pol m’ho vaig passar teta. La relació no em lligava, fins que l’Elvira Gaspar em va posar sobre la pista de la correspondència de la seva mare, guardada a la Biblioteca de Catalunya: una cinquantena de cartes on es relata des del primer dia la invitació dels Gaspar a Martí i Pol per escriure un llibre. Miró va fer cinc intervencions del Llibre dels sis sentits al llarg de set anys. Entremig, el poeta havia anat creixent i desenvolupant tota la seva obra.’ ‘Acabo: Aquest llibre per a mi representa un punt de culminació i encreuament de tres coses: la primera, representada per Rosa Maria Malet. I vull reconèixer, en nom de la nostra generació, el pont de cadena que ens has fet. L’any 1982 em vas convidar com a poeta a portar l’espai dels joves, de la investigació de la fundació. De llavors ençà, he viscut i passejat per aquesta casa per conèixer el món mironià des de la perspectiva estètica de la nostra generació (Perejaume, Frederic Amat, Jaume Plensa i molts més). Si no hi ha temps verbals, la història no pot existir. Un segon reconeixement, a Enciclopèdia Catalana, per l’encàrrec, i en especial a Francesc Boada que va contactar amb mi, per la seva feina i direcció del projecte. I em va dir: amb aquest llibre ens hem d’afanyar perquè em jubilo. Gràcies a la seva jubilació només vaig treballar un any (de dia i de nit). El llibre és la suma d’una generació acadèmica i informal: gràcies als anys que vaig treballar al KRTU (Cultura, Recerca, Tecnologia Universals) vaig poder fer i col·laborar en exposicions sobre grans figures de la cultura catalana. Per tant, a través del KRTU i després al Santa Mònica he tingut la sort de dirigir o col·laborar en molta recerca que la nostra generació ha posat al dia i que aquí, en aquest llibre, es troba sintetitzada. Per tant, el projecte editorial conté molts noms: en Guerrero, en Minguet, en Guillamon, etc. Aquest llibre deu contenir cinc-centes persones de les quals una cinquantena han estat pals de paller de la recerca de la cultura catalana. Jo us reconec aquest esforç que hem compartit. El subjecte és una substància col·lectiva, una pàgina inèdita, però un treball col·lectiu. Som en un lloc molt alt: la poesia, la Fundació Miró. Vivim uns moments històrics, polítics, agitats, dominats per la política. Aquest és un llibre que aporta en aquest moment una qüestió no administrativa ni jurídica. La nació necessita segurament la jurisprudència, però sobretot necessita la cultura.’

Summary: Miró i els poetes catalans, un terratrèmol


Un total de 55.254 persones poden votar avui en l’elecció del nou rectorat de la Universitat de València, entre les deu del matí i les sis de la tarda. Els tres candidats són Mavi Mestre, Maria Antonia García i Vicent Martínez. L’escrutini dels resultats es podrà seguir, en temps real, des de la pàgina web de la universitat, prèvia identificació amb usuari i contrasenya. Així serà fins a tenir el 80% del vot escrutat. Segons que ha explicat la institució en un comunicat, arribats a aquest percentatge, deixarà de veure’s l’escrutini, i quan els resultats estiguen complets, el president de la junta electoral oferirà totes les dades finals en una compareixença a la sala d’actes de l’edifici del rectorat. El cens està compost per 2.010 membres del personal docent investigador (PDI), doctors amb vinculació permanent, 2.750 no doctors o sense vinculació permanent, 437 de personal d’investigació en formació, 47.907 estudiants (de grau i postgrau) i 2.150 membres del Personal Administració i Serveis (PAS). Els resultats es computen pel sistema de vot ponderat. Així mateix, d’acord amb l’article 101 dels estatuts de la Universitat de València, l’elecció de rector o rectora es fa per votació directa i per sufragi universal, lliure i secret. El vot és ponderat per sectors de la comunitat universitària de la manera següent: el del professorat doctor amb vinculació permanent té el valor d’un 51% del total de vots a candidatures vàlidament emesos per la comunitat universitària; el vot del professorat no doctor o sense vinculació permanent té el valor d’un 12,67%; el vot dels estudiants i les estudiants té el valor d’un 25%; el del personal d’administració i serveis té el valor d’un 10%, i el vot del personal investigador en formació té el valor de l’1,33%. En aplicació d’aquest article serà proclamat rector, en primera votació, el candidat que obtinga la majoria absoluta de vots ponderats a candidatures. En cas de necessitar-se una segona volta, la votació es repetiria el 6 de març. Més informació: Universitat de València: tres candidatures per a un sol rectorat

Summary: La Universitat de València tria avui el nou rector


Els partits que actualment ocupen els grups de l’oposició del govern d’Andorra coincideixen a dir que l’executiu que sorgeixi de les eleccions generals del 7 d’abril ha d’abordar les negociacions de l’acord d’associació amb la Unió Europea amb més ‘transparència’. Un dels punts que s’haurà de tractar és el del pagament de la prestació d’atur als comunitaris -entre ells els treballadors fronterers- que, després de quedar-se sense feina al Principat andorrà, decideixin tornar al seu país d’origen; qüestió que per bona part de les set formacions que es presenten als comicis és ‘inassumible’. L’acostament a la UE és una oportunitat per potenciar els vincles existents amb els territoris veïns en un moment on també la majoria de partits estan a l’expectativa dels resultats dels estudis de viabilitat sobre la construcció d’un aeroport en territori andorrà i com aquesta infraestructura ha de conviure amb el de la Seu d’Urgell. Demòcrates per Andorra (DA), partit que ha governat durant les darreres dues legislatures, defensa la ‘continuïtat’ de la feina feta fins ara en les negociacions de l’acord d’associació amb la Unió Europea. El seu candidat, Xavier Espot, creu que aquesta aproximació ‘pot ser una font d’oportunitats i riquesa’ però també afirma que tot plegat no ha d’implicar cap renúncia de sobirania ni de les particularitats del país. Tan Liberals d’Andorra (L’A) com el Partit Socialdemòcrata (PS), Progressistes-SDP i Terceravia creuen que cal arribar a un pacte d’estat sobre la qüestió i que el teixit empresarial i social estigui assabentat dels passos que es van donant. També lamenten que fins ara s’hagi actuat amb ‘opacitat’. El capítol de la lliure circulació de persones, que entre altres temes a tractar inclou el de la prestació de desocupació per als ciutadans comunitaris, és un dels que caldrà abordar en el pròxim mandat. La majoria de formacions que concorren a les eleccions generals del 7 d’abril deixen clar que, en cas de confirmar-se que la UE els ho demana, el país no ho podria assumir, almenys de forma general. En aquest sentit, Espot diu que el seu partit està obert a estudiar aquells casos on s’estigui produint una ‘manca d’equitat o de cobertura’ i considera que tot plegat s’ha de resoldre per la via d’acords bilaterals, com ara amb l’estat espanyol, amb qui se n’ha començat a parlar. Mentrestant, una de les noves formacions que es presenta als comicis, Unió pel Progrés d’Andorra (UPA), creu que s’ha de tenir molt present el model que s’aplica a Liechtenstein, on s’utilitza la superfície en metres quadrats del país com a paràmetre per valorar el grau d’assumpció de les directives europees. A més, en referència als treballadors fronterers, el seu candidat, Alfons Clavera, defensa una altra de les fórmules d’aquest model, la qual passa perquè aquests empleats continuïn cotitzant als països on resideixen. Per la seva banda, el cap de llista de L’A, Jordi Gallardo, veu important traslladar a la negociació europea el funcionament actual de les quotes d’accés al mercat laboral andorrà, on n’hi ha d’específiques per a treballadors fronterers i d’altres que s’obren a immigrants que volen residir al país. En aquest sentit, el seu homòleg del PS, Pere López, considera que cal seguir donant un tractament ‘preferent’ a les persones que viuen al voltant del Principat i el de Progressistes-SDP, Josep Roig, destaca la importància d’aquest perfil de treballador per Andorra. D’altra banda, Josep Pintat, de la Terceravia, creu que en aquest àmbit no s’ha de legislar en excés i que la prioritat passa perquè hi hagi una ‘estabilitat’ econòmica. Un altre dels partits que concorren per primer cop a les eleccions generals, Andorra Sobirana, està en contra de la negociació d’un acord d’associació amb la UE, segons explica el seu líder, Eusebi Nomen, que creu que el pacte comportarà haver d’adoptar els tipus mínims dels impostos especials. Per aquest motiu, creu que cal abordar un pacte de lliure comerç com el que intenta establir el Regne Unit. La viabilitat d’un aeroport en territori andorrà L’acostament d’Andorra a la Unió Europea és vista per la majoria de formacions com una oportunitat per, també, estretir encara més els vincles amb els seus veïns de les dues vessants del Pirineu, amb els quals es vol potenciar l’accés i l’ús compartit d’infraestructures. Dins d’aquest marc, però, cal veure l’encaix que pot tenir la hipotètica construcció d’un nou aeroport dins el país, tema sobre el qual la Cambra de Comerç d’Andorra ha encarregat uns estudis de viabilitat, amb el de la Seu d’Urgell, en el qual el govern andorrà és partícip de la seva gestió. Espot (DA) afirma que cal seguir apostant per la infraestructura alturgellenca on, a més, diu que s’albiren progressos tècnics amb la incorporació del sistema d’aproximació amb GPS. Tot i això, defensa que tot plegat ‘no és excloent ni ha d’impedir que es puguin analitzar infraestructures dins el territori andorrà’. Mentre, Gallardo (L’A) es mostra prudent davant els estudis de viabilitat que s’estan fent però sense perdre de vista l’oportunitat que pot suposar pel país si aquesta infraestructura serveix ‘perquè arribi més gent a Andorra’. El cap de llista del PS també està a favor d’aquest aeroport sempre que ‘es pugui finançar, estigui en un bon espai i sigui accessible i no tingui un gran impacte ambiental’. De totes maneres, considera que cal continuar treballant, almenys fins que el projecte no es faci realitat, en el desenvolupament de les dues instal·lacions d’aquest tipus que hi ha a la demarcació de Lleida. Sobre aquest darrer punt també hi està d’acord el candidat de Progressistes-SDP, que no veu prioritari la construcció d’aquesta infraestructura en territori andorrà. Pintat (Terceravia), en canvi, defensa que l’aeroport ha d’estar ubicat dins d’Andorra i lamenta que encara no s’hagi implantat el sistema d’aproximació amb GPS al de la Seu. ‘Andorra no es mereix aquestes situacions de bloqueig’, afirma. Per la seva banda, el líder d’UPA creu que s’ha d’aprofitar la instal·lació de l’Alt Urgell però també està a favor impulsar-n’hi un al Principat si aquest és operatiu, perquè ho veu com ‘una garantia de la sobirania’. Finalment, Nomen (AS) diu que el seu partit no es posiciona en contra de cap infraestructura que sigui viable des d’un punt de vista constructiu i financer. Obertura del sector financer i diversificació de l’economia Si la passada legislatura va començar amb la crisi de la Banca Privada d’Andorra (BPA), el que va comportar la intervenció de l’entitat financera per part de l’executiu, aquesta acaba amb la sortida del país de la llista grisa de paradisos fiscals. Sobre aquesta qüestió, el candidat de DA destaca la importància de tenir un sistema ‘homologat internacionalment’, fet que, afegeix, contribueix a captar inversió estrangera. Per la seva banda, el seu homòleg a L’A explica que arran del cas BPA ‘s’ha endurit l’accés al crèdit’, motiu pel qual creu que cal reflexionar sobre quines mesures de control són les necessàries per evitar que s’acabi ‘ofegant el sistema’. Mentre, tant el PS com Progressistes-SDP coincideixen en afirmar que l’acord d’associació amb la UE ajuda a ‘reforçar’ el sistema bancari i que cal, a més, fer més tasca diplomàtica per donar a conèixer els ‘esforços’ que s’han fet en matèria fiscal i transparència financera. D’altra banda, el líder de la Terceravia i el d’UPA valoren l’avenç que hi ha hagut en aquest àmbit alhora que defensen ser ‘sobirans’ en el model d’impostos. Finalment, des d’AS demanen un sistema financer ‘fort’ i creuen que l’actual model ‘necessita una revisió’, segons ha explicat Nomen. Un altre dels temes que haurà de gestionar l’executiu que surti després dels comicis general és el de l’obertura del primer casino del país, després que l’empresa guanyadora en el procés d’adjudicació no hagi obtingut la llicència i tant ella com altres de les que van participar en el concurs hagin fet arribar el cas a la justícia andorrana. En aquest sentit, Espot defensa que el govern sempre ha actuat sota el ‘principi de legalitat’ però la majoria de formacions que es presenten a les eleccions lamenten la situació que s’ha produït i en responsabilitzen l’executiu de tot plegat.

Summary: L’oposició andorrana vol més ‘transparència’ en la negociació de l’acord d’associació amb la UE després del 7-A


Caprabo ha incorporat a la seva cartera de franquícies els supermercats Aliprox, botigues d’uns 150 metres quadrats que tenen un horari ampli de 8.30 a 22 hores. El primer supermercat d’aquestes característiques ha obert al barri barceloní de Sants, al carrer 26 de gener de 1641, i ocupa cinc persones, ha informat Caprabo aquest dimecres en un comunicat. Es tracta d’un model de botiga franquiciada concertada que s’adapta a espais petits i ofereix una compra ‘àgil i còmoda’ amb productes de fabricants líders, marca pròpia i de proximitat, a més d’una àmplia oferta d’aliments frescos —especialment fruites i verdures— i forn. Amb el model de franquícies, Caprabo incideix en el supermercat de proximitat i ha obert mercat en municipis on fins ara no tenia establiments. L’empresa va llançar el 2010 el seu pla d’expansió a través de franquícies a Catalunya, el seu principal mercat estratègic, i des d’aleshores ha obert més de 40 supermercats amb aquest model de les ensenyes Caprabo, Rapid i ara Aliprox.

Summary: Caprabo afegeix a la cartera de franquícies supermercats petits amb horari extensiu


Esquerra Unida ha denunciat la represa de les prospeccions petrolieres a les costes de Mallorca, Eivissa i Formentera. En un comunicat, el partit alerta que el govern espanyol hi ha ‘reactivat la tramitació del projecte de sondatges acústics mitjançant explosions d’aire comprimit’. La formació ha reiterat que es posiciona contra aquestes prospeccions i que dóna suport a les entitats ecologistes que s’han mobilitzat a les Illes. ‘Lluitarem amb tots els recursos amb els quals comptem per a aturar aquest desastre’, han advertit. La diputada al congrés espanyol Eva Garcia ja ha presentat una bateria de preguntes per al govern espanyol. Esquerra Unida vol que l’executiu de Rajoy conformi que s’hi han reprès les activitats descrites i per quin motiu, si tenen la intenció de dur-hi a terme explosions petrolieres o de gas, si se n’han calculat els costs mediambientals i econòmics i si s’ha consensuat tot plegat amb el govern de les Illes.

Summary: Esquerra Unida denuncia la represa de les prospeccions petrolieres a les costes de Mallorca, Eivissa i Formentera


Benvolgut Quim: Es fa difícil omplir aquest espai en blanc amb paraules que puguin expressar tot el que sento, tot el que patiu i patim per la injustícia, la crueltat que implica mantenir-te, a tu i a la resta de presos i preses polítics, privats de llibertat des de fa tant de temps. Sé que ho saps, però deixa’m recordar-te les moltes, moltíssimes, persones que reclamem que acabi tanta injustícia. Ho reclamem en actes organitzats arreu del país i també en els nostres gestos quotidians. Us volem a casa! Als companys i les companyes que esteu empresonats i els qui són a l’exili. I ho reclamem pacíficament i cívicament, com vosaltres ens demaneu sempre. Seguint el vostre exemple. I és que volem correspondre de la millor manera possible a la vostra dedicació, el vostre sacrifici, la vostra ferma voluntat de construir un país lliure i millor per a tots. Barcelona, la ciutat que tant estimes i sempre tens al cap, et correspon d’idèntica manera. Amb estimació, amb gran suport, amb respecte i amb molta enyorança. Sovint penso com respondries i et posicionaries en determinats debats de ciutat, què diries i què faries davant els molts reptes que tenim. I tinc clar que ho faries, com vas fer sempre, en funció d’allò que fos millor per a la ciutat i la seva gent. Fugint d’aparences, de grans anuncis, cercant l’acostament de posicions. Has deixat un record immillorable. Fa pocs dies, em va aturar un membre de la Guàrdia Urbana quan anava pel carrer, a prop de la plaça de Sant Jaume. Em va demanar per tu, em va dir que sempre els havies fet costat, que no entenia què feies tancat i que et trobaven a faltar. Emocionant. Aquesta situació s’ha repetit moltes vegades, pel carrer, en una botiga, a la perruqueria… I que gent tan diversa, que t’ha conegut i tractat en moments tan diferents, coincideixi en la teva capacitat de treballar i relligar i en el teu bon fer fa que esdevinguis un gran referent humà i polític, d’autèntic servei públic. Quan falta un any per a les eleccions municipals, et recordo parlant de la nostra ciutat amb entusiasme, amb empenta, amb la rialla sempre a punt. I això m’esperona a tirar endavant aquest projecte que és de molts, però que sobretot és teu, perquè Barcelona sempre ha ocupat i ocuparà un lloc molt rellevant en el teu dia a dia. Ara ets tu qui ocupes un lloc destacat en el nostre dia a dia, Quim, i aprenem de tu a mirar endavant sense rancúnia, amb la fortalesa, dignitat i dedicació que demostres per la teva ciutat, pel teu país i per la seva gent. Seguim, Quim. Et volem de nou lliure entre nosaltres. Neus Munté

Summary: ‘Barcelona, la ciutat que tant estimes, et correspon’, carta de Neus Munté a Joaquim Forn


Ingredients: (per a 6 persones) 1 quilo de cananes mitjanes 2 cebes grosses 2 tomàquets petits all i julivert sal oli un raig de xerès o vi blanc Les cananes encara crues, acabades de tirar a la cassola. Elaboració: D’aquest plat se’n diu ‘a la brutesca’, perquè les cananes es posen a la cassola ben netes però senceres. En una cassola amb oli, posem la ceba tallada fina i la fem daurar. Quan es faci transparent hi afegim el tomàquet tallat. Hi posem un polsim de sal i deixem que el sofregit es vagi fent. Un cop tinguem el sofregit, aboquem les cananes a la cassola, ben netes però senceres, les salem i les deixem coure durant vint minuts amb la tapa posada i remenant de tant en tant. En aquest punt, que correspon a mitja cocció del plat, hi afegim all i julivert i un raig de xerès o vi blanc i rectifiquem de sal. Tornem a tapar la cassola i deixem coure les cananes vint minuts més. Les cananes queden ben sucoses i gustoses i el plat es pot acompanyar d’arròs blanc. Les cananes a punt de servir.

Summary: Cananes a la brutesca


Calçots arrebossats amb salsa de pebrots del piquillo Ingredients: (per a 4 persones) 20 calçots 100 g farina 100 g de blat de moro 1 cullerada sopera d’oli sal 1 culleradeta de llevat Royal aigua freda Elaboració: Dels calçots n’aprofitarem només la part blanca. Farem bullir aigua en una olla i els escaldarem un minut, fins que l’aigua torni a bullir. Els escorrerem. Amb les dues farines farem un petit volcà i a dins hi posarem l’oli, la sal, el llevat i ho barrejarem tot amb l’aigua freda, que anirem afegint de mica en mica. En sortirà una pasta que no ha de quedar ni molt clara ni molt espessa. Posem una paella petita al foc amb oli abundant. Quan l’oli sigui ben calent hi tirarem els calçots arrebossats de quatre en quatre. Els deixarem escórrer sobre paper de cuina. Servirem els calçots arrebossats acompanyats d’una salsa de pebrots del piquillo. Per la salsa de pebrots del piquillo: Ingredients: 4 pebrots del piquillo en conserva 1 gra d’all 50 g d’avellanes 2 cullerades de salsa de tomàquet oli d’oliva, sal i vinagre pebre opcional Elaboració: Triturarem tots els ingredients fins a fer una salsa més aviat espessa. Així de senzill. És una salsa que queda molt bona i a la nevera es guarda bastants dies.

Summary: La cuina de la Neus: calçots arrebossats amb salsa de pebrots del piquillo


La ministra d’Hisenda espanyola, María Jesús Montero, ha ajornat sense data la reunió amb el president de la Generalitat, Ximo Puig, prevista per aquest dimarts per problemes d’agenda. Concretament, per la reunió entre el PSOE i Unides Podem per a negociar la investidura de Pedro Sánchez com a president espanyol. El president Puig havia demanat la reunió amb la ministra i havia anunciat que exigiria una solució ‘immediata i legal’ per als impagaments del govern espanyol i ‘‘absolutament necessari per a garantir la tresoreria i el bon funcionament les arques’. El conseller d’Hisenda, Vicent Soler, sí que es reunirà amb la secretaria espanyola d’Hisenda, Inés Bardón, per a tractar les qüestions previstes. Per Puig aquesta era una qüestió clau per a l’estabilitat del govern i davant dels seus socis de Compromís, els quals li demanen més fermesa, fet que encara és una incògnita quina pot ser la reacció des de l’executiu valencià. A la vegada s’havia coordinat amb la presidenta de les Illes, Francina Armengol per a fer un front comú davant del ministeri espanyol amb l’objectiu que aboni les bestretes de finançament i la mensualitat de l’IVA que els deu. Front comú de Puig i Armengol contra el deute de l’estat espanyol

Summary: La ministra d’Hisenda espanyola ajorna la reunió amb Puig