De mitjan d’agost a l’Onze de Setembre, la megafonia de l’Ajuntament de Vic ha emès cada dia un missatge per a denunciar la repressió contra l’independentisme: ‘No normalitzem la situació d’excepcionalitat i d’urgència nacional. Recordem cada dia que encara hi ha presos i exiliats. No ens desviem del nostre objectiu: la independència de Catalunya’. A final de mes es va fer viral arran de les crítiques dels partits i dirigents unionistes i divendres la fiscalia de Barcelona va decidir d’obrir-hi diligències. La batllessa de Vic, Anna Erra, ens fa saber que encara no n’ha rebut cap notificació. De fet, divendres va denunciar que se n’havia assabentat gràcies a la premsa. Afirma que no s’esperava aquesta polèmica i que no ha rebut cap queixa de cap veí. Argumenta que no podem normalitzar la situació, que divuit dels vint-i-un regidors del consistori són independentistes i que espera que tot plegat acabi en un no res. —Esperàveu que la difusió d’aquest missatge aixequés tanta polseguera? —Sincerament, no. Gràcies a l’autonomia municipal fem moltes accions, propostes i activitats sobre el moment pel qual passem. La gent pateix i vol sumar-se a aquesta crida a la llibertat perquè hi ha presos polítics. N’hem fet moltes, de coses. No ens vam imaginar que tindria aquest ressò. El missatge, només l’emetíem fins a la Diada i ara únicament se sentirà quan hi hagi concentracions a la plaça Major. —Com va sorgir la idea? —Primer, pels volts de Nadal, el campanar tocava a sometent a les vuit del vespre. Coincidia que teníem l’arbre de Nadal a la plaça Major i aleshores s’apagaven els llums. Això ens ho van demanar l’ANC, Òmnium i els CDR perquè la gent no oblidés que tenim presos polítics i exiliats. Aleshores, a l’estiu, quan fem vacances i sembla que ens oblidem de la situació, ens van proposar que hi hagués aquest missatge de l’agost fins a l’Onze de Setembre. Vam acceptar-ho perquè sabíem que seria temporal. —Divendres passat vau denunciar que us havíeu assabentat a través dels mitjans de comunicació que la fiscalia de Barcelona havia obert diligències contra vosaltres. N’heu rebut cap notificació? —A dia d’avui encara no ens ha arribat res. De moment, no hem rebut cap notificació oficial. —Confieu que tot plegat acabarà en un no res? —Desitjo que sí i ho espero. La vulneració de la llibertat d’expressió ja és molt gran, imagineu-vos, amb un missatge que clarament manifesta el suport als presos polítics i als exiliats i un crit cap a la independència, quan moltes trobades i manifestacions a la ciutat de Vic es fan precisament per a això. No diu que obligui ningú a res, el missatge simplement manifesta unes voluntats polítiques. —L’ajuntament ha rebut cap queixa de cap veí? —No. Com a molt ens han preguntat fins quan l’emetríem. Però fent entendre que algun vigatà se n’hagués sentit incòmode, no. —Quan vau acceptar d’emetre aquest missatge, no vau pensar que podia ser polèmic? —Quina és la polèmica? Què fa angúnia, el missatge o emetre’l? Veritablement, nosaltres n’estem molt sensibilitzats. Tenim una vigatana  que ha hagut d’anar-se’n. Si ha aixecat polseguera, és simplement perquè hi ha gent a qui incomoda què reclamem, la llibertat i la independència. —Però, que una institució pública emeti missatges com aquest, pot molestar a qui no pensi de la mateixa manera. —Bé, com quan fem mocions al ple a favor de la independència, del referèndum… hem de tenir presents que, dels nostres vint-i-un regidors, divuit són partits favorables a la independència. És normal si surt aquest reclam més que no pas cap altre. —Respecte de la investigació contra els batlles que vau col·laborar amb l’1-O, en teniu cap novetat? —No. Tampoc no me n’ha arribat res. No em van citar l’any passat i de moment tampoc no me n’ha arribat cap mena de citació. —Com a ajuntament, teniu res previst per a denunciar aquesta situació? —Al 20 de setembre no perquè tothom recomana d’enviar la gent a Barcelona. Com a ajuntament, el primer d’octubre inaugurarem una plaça amb aquest nom. Estem pendents de les accions que preparin les entitats sobiranistes.

Summary: Anna Erra (Vic): ‘Si s’ha creat polèmica, és perquè hi ha gent a qui incomoda la llibertat dels presos i la independència’


El president del govern espanyol, Mariano Rajoy, ha fet un acte de pre-campanya a Mataró acompanyat del candidat del PP a les eleccions del 21-D, Xavier Garcia Albiol. Arran de la polèmica per la decisió de la Junta Electoral de prohibir que els membres de les meses electorals portin llaços grocs i que l’ajuntament de Barcelona il·lumini de color groc fonts i façanes, un reduït grup de persones grans amb mocadors grocs ha mirat d’apropar-se a l’hotel on el PP feia l’acte. Així i tot, agents dels Mossos d’Esquadra els ho han impedit a causa dels mocadors. No podem passejar x Mataró amb bufandes grogues @jordiborras @CNICatalunya @diariARA @Esquerra_ERC @vpartal @ramirp @omnium pic.twitter.com/pLCcocNWgX — Elsa Pastor (@elsa_pastor) 2 de diciembre de 2017 Els afectats ho han denunciat públicament a través d’un vídeo penjat a Twitter on es veu on l’agent reconeix que si no les deixen passar, és justament pels mocadors. A l’acte, el president espanyol ha reivindicat les bondats de l’aplicació de l’article 155 a Catalunya. ‘L’independentisme ja no dóna més de si i cal obrir finestres perquè corri l’aire’, ha dit Rajoy. Ha dit que el procés d’independència ‘ha fet molt de mal’ a l’economia de Catalunya i que només un govern del PP aportarà ‘estabilitat i moderació’ per assegurar la recuperació.

Summary: Impedeixen a un grup de gent gran amb mocadors grocs passar per davant de Rajoy


El vice-president Oriol Junqueras i els consellers Jordi Turull, Joaquim Forn, Raül Romeva, Jordi Rull i Dolors Bassa són al Parlament de Catalunya per comparèixer en la comissió que investiga l’aplicació del 155. El vice-president i els consellers han estat rebuts pel president de la Generalitat, Quim Torra, i el president de la cambra, Roger Torrent i també per una comitiva de diputats independentistes i treballadors. Mentre no intervinguin, els presos polítics s’esperaran a la sala d’audiències del president del parlament. Vegeu la comissió ací:

Summary: Dolors Bassa tanca la comissió del 155


Ciutadans ha registrat avui al parlament una moció de censura contra el president de la Generalitat, Quim Torra, que ahir va anunciar la seva portaveu, Lorena Roldán. El Comitè Executiu de Ciutadans s’ha reunit aquest matí a Madrid per aprovar la decisió i, segons ha explicat la mateixa Roldán en una conferència de premsa, s’han iniciat contactes amb el PSC i el PP. Tanmateix, aquestes formacions no tenen majoria al parlament. La moció havia de ser presentada per dos grups parlamentaris o per una cinquena part dels diputats, o sigui, vint-i-set, i incloure un candidat a la presidència. Ciutadans compta actualment amb trenta-sis escons i ha presentat Roldán com a candidata a la Generalitat. Ara la mesa ha de decidir si l’accepta a tràmit i la data del ple, que ha el cinquè hàbil després d’haver estat presentada la moció. Per tant, es votarà la confiança en Lorena Roldán el dilluns que ve. Si la moció de censura arriba al ple, es convertirà en la quarta que es debat a l’hemicicle després de les de 1982 i 2001 contra Jordi Pujol i la de 2005 contra Pasqual Maragall. L’any 2017 l’aleshores cap de Cs a Catalunya Inés Arrimadas també va anunciar que presentaria una moció de censura contra Carles Puigdemont, tot i que mai la va arribar a registrar.

Summary: Ciutadans registra al parlament una moció de censura contra Torra


L’ex-conseller de Presidència de la Generalitat de Catalunya, Macià Alavedra, ha reconegut haver cobrat comissions del 4% en les operacions Badalona i Niesma en el judici del cas Pretòria. Alavedra havia arribat a un pacte amb la fiscalia anticorrupció per confessar els fets a canvi d’evitar la presó, tot i que es manté la multa de 10,3 milions d’euros i l’obligació de tornar els 3,2 milions que s’hauria embutxacat. Ha confessat haver posat en contacte empresaris per a la compravenda de terrenys amb l’objectiu de cobrar per aquestes intermediacions, d’acord amb un altre ex-conseller del govern català, Lluís Prenafeta, i el presumpte cap de la trama, Luís Andrés Garcia, ‘Luigi’: ‘Després ens la vam repartir entre els tres , que era el pacte verbal que teníem’. ‘Accepto els fets que m’imputa. Els conec i els accepto’, ha dit a l’inici de la seva declaració a l’audiència espanyola. En el cas de Badalona, ha explicat, va ser principalment Prenafeta, qui va portar a la societat Espais, de Lluís Casamitjana, perquè participés del projecte del terreny del port: ‘Amb Prenafeta vam realitzar junts alguna relació d’intermediació i facturàvem les comissions a través de Poliafers’, una societat del mateix Prenafeta. Alavedra ha explicat que la seva feina era únicament la d’intermediació i ha carregat sobre el presumpte cap de la trama la responsabilitat de les negociacions empresarials i polítiques per fixar alguns dels aspectes que s’investiguen, com les requalificacions urbanístiques i revalorització de terrenys: ‘No vaig participar en això’, ha assegurat. En aquest sentit, Alavedra ha explicat que era ‘Luigi’ qui s’ocupava de contactes amb els sectors públic i privat perquè en el cas de l’operació Badalona va coordinar tots els venedors. Ha afegit que a l’operació Niesma ‘Luigi’ era el propietari dels terrenys de Can Riviere i quan els va voler vendre va contactar-hi per buscar un comprador: ‘Vaig presentar-lo un amic nostre, Xavier Solano, de l’empresa Restaura’, s’ha limitat a dir. Preguntat sobre societats en paradisos fiscals i operacions a l’estranger, Alavedra també ha reconegut haver tingut diners a Andorra, Suïssa i Portugal, però només ha acceptat haver amagat a la hisenda pública els seus fons a Portugal, que posteriorment hauria regularitzat a través d’operacions complementàries l’any 2009. Alavedra ha respost només a les preguntes de la fiscalia i s’ha negat a respondre a la resta d’advocats defensors dels altres acusats. El seu advocat no li ha formulat preguntes i ha demanat que es pugui absentar de les següents sessions del judici, fins a les conclusions, quan la fiscal donarà a conèixer la rebaixa de condemna.

Summary: Alavedra reconeix haver cobrat comissions del 4% en el judici del cas Pretòria


Joan Tardà, diputat d’ERC al congrés espanyol, ha advertit el president Mariano Rajoy que només els feixistes aplaudiran la repressió contra l’autogovern de Catalunya: ‘Sap qui l’aplaudirà? Només els pocs feixistes que queden en aquest país’, ha dit, mirant la cara d’estupefacció de Rajoy. ‘Crec que Espanya és a les portes de tornar a tenir presos polítics’, li ha etzibat. I ha condemnat la violència dels cossos policíacs espanyols i la repressió contra el referèndum del primer d’octubre. Així mateix, ha acusat el govern espanyol d’estar disposat a vulnerar drets civils ‘per preservar la unitat d’Espanya’. Tardà ha descartat de participar en la comissió de reforma constitucional que proposa el PSOE. ‘La unitat d’Espanya preval a la democràcia, un fet inaudit al segle XXI’, ha afegit. Abans, Tardà havia retret al diputat del PP Pablo Casado que hagués amenaçat el president de la Generalitat, quan dilluns va dir que Puigdemont acabaria com l’ex-president Lluís Companys. Tardà ha refermat el compromís de la Generalitat amb el mandat del referèndum: ‘Actuarem en conseqüència sempre a la catalana. No farem mai un pas enrere.’ També s’ha mostrat convençut que quatre setmanes és un període encertat per a explicar les hipotètiques mediacions entre el govern espanyol i la Generalitat. Trobo molt encertat el termini d 4 setmanes q manifesta @cupnacional per explicitar possibles mediacions — Joan Tardà i Coma (@JoanTarda) October 11, 2017

Summary: Tardà, a Rajoy: ‘Sap qui l’aplaudirà? Només els pocs feixistes que queden en aquest país’


Aquest vespre s’estrena el documentari del Cercle Català de Negocis (CCN) Interès d’Estat, en ruta a les vuit del vespre pels mecenes i a les nou pel públic en general als Cinemes Girona de Barcelona. El film, d’Alvent Produccions, està basada en l’article publicat a VilaWeb del president del CCN, Albert Pont, ‘En un lugar de la Manca…’. També està basat en el quart capítol del llibre del mateix Pont Interès d’Estat. S’hi exposen els interessos empresarials i familiars que hi ha al darrere de la construcció de nombroses infrastructures públiques arreu de l’estat espanyol. El documentari també denuncia que aquestes obres s’han fet a costa dels contribuents i que han provocat una de les majors crisis econòmiques de l’estat espanyol. Un dels exemples que mostra el tràiler és la construcció de les autopistes radials de Madrid o de milers de quilòmetres d’Ave en comptes del corredor mediterrani, arran de la visió centralista de les elits polítiques i econòmiques de l’estat espanyol.

Summary: Estrena del documentari basat en l’article ‘En un lugar de La Mancha’ d’Albert Pont a VilaWeb


Més de vint-i-nou mil especialistes de cent trenta-vuit estats es reuneixen des d’avui a Catalunya en un dels congressos oncològics més importants a nivell internacional. Es tracta del congrés anual de la Societat Europea d’Oncologia Mèdica (ESMO), que té lloc a Fira Gran Via Barcelona, a l’Hospitalet de Llobregat, fins dimarts. ‘El congrés acull professionals com metges, infermeres, investigadors bàsics, representants dels pacients i d’altres associacions que contribueixen a anar guanyant la batalla contra el càncer. És una lluita lenta però n’anem millorant el pronòstic i la supervivència’, afirma el president d’ESMO, el doctor Josep Tabernero. S’hi presentaran més de dos mil estudis d’avenços científics en el tractament del càncer, però també en el diagnòstic i prevenció. D’aquests, noranta-tres són considerats del més alt impacte i, per tant, podrien canviar en el futur la pràctica clínica per tractar el càncer. La immunoteràpia tindrà un pes important en el congrés, on es presentaran tractaments de primera línia en aquest camp. ‘La batalla contra el càncer la cobrim des de molts fronts. La immunoteràpia ens ajudarà molt i cada vegada es va expandint més’, afirma el doctor Tabernero, que, a més de ser el president d’ESMO, és cap del Servei d’Oncologia Mèdica de l’Hospital Vall d’Hebron i director del Vall d’Hebron Institut d’Oncologia (VHIO). En la immunoteràpia, és el propi sistema immunitari que lluita contra el càncer i els tractaments l’ajuden a reconèixer la malaltia i eliminar-la. El doctor Tabernero també posa èmfasi en la recerca sobre les alteracions que presenten les cèl·lules malignes en subgrups molt concrets de cada malaltia gran, com poden ser el càncer de pulmó, mama o pròstata. En el congrés es presentaran dades de nous tractaments. ‘Aquestes alteracions donen vulnerabilitat a la malaltia. Si nosaltres sabem com atacar aquestes vulnerabilitats, podem aconseguir eliminar les cèl·lules malignes’, assenyala. Com garantir l’accés als medicaments més innovadors Un altre dels temes centrals en què es fixa ESMO i el congrés és com garantir l’accés als tractaments. Per això s’han programat sessions per ‘buscar solucions sobre com encabir els tractaments d’innovació, que són molt importants, en els sistemes sanitaris, que habitualment tenen uns pressupostos bastant tancats’, afirma. ESMO ha començat a aplicar eines que ajuden a priorizar aquells tractaments que són més efectius i per definir models de reemborsament dels medicaments que s’adaptin a les situacions econòmiques del país. Són eines utilitzades per l’Organització Mundial de la Salut (OMS) i per algunes entitats regulatòries, com l’escala de magnitud de benefici clínic. A Catalunya, aquesta eina s’utilitza normalment per prioritzar indicacions de medicaments, assenyala el doctor Tabernero. Un congrés que també mira el pacient El prestigiós oncòleg destaca que el congrés d’ESMO és multidisciplinari i que vol abordar la malaltia i el pacient des de totes les dimensions. Per això també tractarà l’acompanyament dels malalts crònics o dels pacients que s’han curat i el retorn a la vida quotidiana, social i laboral. Són temes cada vegada més importants perquè, ressalta el doctor Tabernero, ‘són més els pacients que es curen o són llargs supervivents’. El congrés de la Societat Americana d’Oncologia Clínica (ASCO) i l’ESMO són les dues cites internacionals més importants en aquest camp. El president d’ESMO assenyala que, tot i que la lluita contra el càncer és lenta perquè és una malaltia molt complexa, amb causes i mecanismes de desenvolupament molt diferents, hi estan avançant i, en els darrers vint anys, hi ha hagut una ‘revolució’ en el coneixement de la malaltia i en les opcions de tractament. El doctor Tabernero subratlla que també s’ha avançat molt, i es continua treballant-hi, en programes de prevenció i diagnòstic. Com a mínim el 40% dels tumors es podria prevenir.

Summary: Trenta mil especialistes es reuneixen a Barcelona en un dels congressos oncològics més importants del món


Tres veïns de Sant Pere de Ribes (Garraf) investigats per haver tallat les vies del tren a Sitges durant la vaga general del passat 21 de febrer s’han negat a declarar davant el jutge. El jutjat d’instrucció número 3 de Vilanova i la Geltrú els investiga per delictes de danys i desordres públics, però han declinat dir res dins la sala perquè consideren que no hi ha cap prova evident contra ells. Lamenten que se’ls va identificar mesos després de la protesta, sense que se’ls pugui reconèixer a cap de les imatges aportades pels Mossos d’Esquadra. Per això creuen que se’ls ha identificat en base a ‘un fitxer ocult’ on estarien registrats per la seva afiliació a l’esquerra independentista. ‘L’única voluntat d’Interior, els mossos i la fiscalia és intentar atemorir la dissidència política’, ha assegurat l’advocat que els representa.

Summary: Tres investigats per haver tallat les vies del tren el 21-F a Sitges es neguen a declarar davant el jutge


L’escriptora Isabel-Clara Simó ha rebut el Premi d’Honor de les Lletres Catalanes, que entrega Òmnium Cultural. Ha dit que se sentia rescabalada pel guardó i ha fet un discurs carregat d’energia. Ha reivindicat el talent que amaguen els Països Catalans. Repassant tota mena de disciplines, ha esmentat Joan Francesc Mira, Jaume Plensa, Ferran Adrià… ‘Tenim molt de talent’, ha exclamat. Així mateix, ha animat a canviar l’estat de les coses amb l’horitzó de la independència, com va passar amb el sufragi femení i el servei militar obligatori, perquè malgrat les traves i les prohibicions, el canvi es va acabar imposant. L’escriptora ha intercalat bromes en el discurs. Per exemple, s’ha referit a la constitució espanyola dient que era ‘el llibre que Moisès va baixar del mont Sinaí’. Però l’actitud ha canviat quan ha fet esment del futur del país i els dubtes que suscita. ‘I si estem mentalment, inconscientment, colonitzats? –s’ha preguntat–. Estem segurs de nosaltres mateixos?’ Per explicar la situació ha fet servir una metàfora d’Alícia en terra de meravelles, quan Alícia demana al gat com se surt del laberint, i el gat li respon: ‘Això depèn d’on vulguis anar.’ ‘Si n’estem convençuts, no hi haurà ningú que ens pugui aturar’ –ha exclamat–. Ningú no ens posarà barreres, ni res no podrà vèncer la voluntat de la gent. Els entrebancs els superarem amb el nostre afany de llibertat.’ Simó ha dit al públic, com si parlés amb cada un dels assistents: ‘Tenim una consigna indestructible, sapere aude’ (‘atreveix-te a saber’). Ha reclamat que tothom fes un pas endavant per pensar, investigar i ser actiu. En aquest vídeo, hi podeu veure l’ovació i els crits d’independència que els assistents han dedicat a l’escriptora. Dempeus i amb crits d’independència! @GemmaPasqual @ncadenes @EscriptorsAELC @AccioCulturalPV @ocbcat @lletres @ForcadellCarme @enricmorera pic.twitter.com/SR4zp2ROGb — Laura Borràs (@LauraBorras) 20 de febrer de 2017

Summary: El discurs enèrgic d’Isabel-Clara Simó: ‘Ningú no ens aturarà, ni ens posarà barreres’


L’aeroport d’Andorra–La Seu d’Urgell enllaçarà amb el de Palma de Mallorca entre el 9 de març i l’1 d’abril amb l’objectiu que les persones que vulguin esquiar a les pistes d’Andorra o l’Alt Urgell puguin fer-ho amb una connexió directa. El preu de cada vol, ofert per Viatges Regina, rondarà els 100 euros i s’oferirà la possibilitat de traslladar els passatgers des de l’aeroport fins a la Seu d’Urgell o al Principat andorrà. S’ha optat per fer-ho al mes de març, coincidint amb les darreres setmanes de la temporada d’esquí, perquè la climatologia és més favorable per a poder fer la maniobra d’aterratge i enlairament amb el sistema d’aproximació visual.

Summary: L’aeroport d’Andorra–La Seu connectarà al març amb el de Palma de Mallorca


L’objectiu del seu laboratori és sintetitzar una cèl·lula primitiva capaç de reproduir-se i evolucionar segons la teoria de Darwin. Com seria aquesta cèl·lula primitiva? En realitat, es tracta d’una versió molt simple de la cèl·lula moderna. Té una membrana i peces menudes d’ARN a dins. La membrana pot créixer i dividir-se en resposta als canvis en l’entorn, i l’ARN pot replicar-se a causa de la química que l’envolta. Bàsicament, el medi controla el creixement i la divisió de la cèl·lula. No obstant això, a mesura que la cèl·lula ha anat evolucionant, ha desenvolupat una maquinària que li permet controlar aquests processos per ella mateixa. Esdevé independent de l’entorn local i també capaç de colonitzar-ne altres. Però als inicis devia ser molt simple i només devia poder viure en ambients que permeteren aquests cicles de creixement i divisió. Quin tipus d’experiments es duen a terme al seu laboratori per tal de «trobar» aquesta cèl·lula? Per tal de crear una cèl·lula capaç d’evolucionar, necessitem informació genètica. Aquesta informació ha de ser capaç de fer alguna cosa útil, i això ens ha fet tornar als àcids nucleics, a la química de la replicació de l’ARN. Bona part del treball que estem fent ara mateix consisteix en experiments relativament simples per a tractar d’entendre aquest procés de replicació. Per descomptat, duem a terme experiments molt controlats al laboratori, però el nostre objectiu final és entendre exactament com va ocórrer tot de manera espontània en l’ambient primerenc de la Terra. Quines idees tenen sobre aquest ambient terrestre primigeni que va permetre el sorgiment de la vida? Tenim algunes teories que en part vénen d’observar la Terra actualment. Aquí podem estudiar cràters d’impacte, cràters de volcans, moltes zones volcàniques com Yellowstone, Islàndia o la península de Kamtxatka… En aquests indrets hi ha molta aigua circulant entre les roques, que s’escalfa i dóna lloc a processos químics molt interessants. L’aigua va per la superfície, així doncs, hi ha també radiació solar i la química de l’atmosfera. Si intentem traslladar aquest ambient a fa quatre mil milions d’anys… És clar que la química i l’atmosfera eren diferents aleshores, però podem començar a imaginar com tot allò va contribuir a l’origen de la vida. Fotografia de Jesús Císcar La seua recerca implica un enfocament multidisciplinari, amb una gran quantitat de problemes i preguntes de naturalesa diversa que cal resoldre. És aquest un dels motius que l’atrauen d’aquest treball? Sí, i tant. Hi ha unes vint persones al meu laboratori i tots tenen trajectòries diferents: algunes persones vénen del món de la matemàtica computacional, el que ens permet fer química teòrica; altres hi arriben amb formació en química orgànica sintètica, de manera que poden crear qualsevol molècula que vulguem; altra gent té un historial en biologia molecular, així que entenen l’ARN, la seqüenciació i aquest tipus d’experiments. Altres han treballat amb membranes, vesícules, microscòpia… Aquesta recerca atrau gent amb tot tipus d’experiències. I, per descomptat, per a treballar junts, han d’aprendre a parlar els uns amb els altres. Arriben al laboratori parlant llengües diferents: la llengua de la química computacional, de la cristal·lografia de raigs X, de la ressonància magnètica nuclear… I a les persones ens costa molt aprendre a comunicar-nos. Supose que el seu laboratori deu tenir un munt de candidats…  I tant! Fa un parell d’anys, vostè va dir que es trobaven molt a prop de «crear vida al laboratori». Quines són les seues perspectives ara mateix?  Supose que ens trobem un parell d’anys més prop! En realitat, crec que només falta resoldre uns quants problemes per tal de tenir una bona comprensió del camí. Si tenim sort i podem fer-ho, potser serem capaços de construir cèl·lules al laboratori. Quins són aquests problemes restants? Llig l’entrevista sencera en la web de Mètode. Susanna Ligero. Periodista, revista Mètode. Què és Mètode?

Summary: Jack Szostak: ‘El nostre objectiu és entendre com va ocórrer tot de manera espontània en l’ambient primerenc de la Terra’


Des de quarts de nou del matí s’han anat aplegant tot de manifestants davant la porta del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya, esperant l’arribada del president de la Generalitat, Artur Mas, que hi va a declarar com a encausat pel 9-N. Els concentrats han cantat ‘Els Segadors’ i han fet crits d’independència abans de l’arribada de Mas: És la primera vegada des de la recuperació de la democràcia que un president en actiu ha de declarar per una actuació política. Abans-d’ahir ja van haver de declarar l’ex-vice-presidenta Joana Ortega i la consellera d’Ensenyament en funcions, Irene Rigau. Acompanyat de centenars de batlles i de representants de partits Per una altra banda, més de quatre-cents batlles dels municipis catalans han acompanyat també el president Artur Mas en la declaració al TSJC. La concentració, l’han convocada l’Associació de Municipis per la Independència (AMI) i l’Associació Catalana de Municipis (ACM). El president és acompanyat de membres del govern en funcions i de diputats de Junts pel Sí, de la CUP, d’Unió… Vegeu el vídeo de l’arribada de Mas: El president Mas camina cap al TSJC amb l’escalf del món local i la ciutadania #9NSomTots pic.twitter.com/l0uh7qJoxF — AMI (@AMI__cat) October 15, 2015 La querella En la querella, la fiscalia li imputa tres delictes per la convocatòria del 9-N: desobediència –que és el delicte principal–, prevaricació, malversació i usurpació de funcions. Els mateixos delictes que pesen sobre Rigau i Ortega, malgrat que tots tres van tenir-hi papers diferents. El de Mas va ser més institucional: la signatura de la convocatòria de la consulta i l’anunci d’un procés participatiu, quan la consulta va ser anul·lada pel Tribunal Constitucional espanyol. La declaració de Mas s’escau el dia del 75è aniversari de l’assassinat del president Lluís Companys. Precisament, a primera hora del matí Mas assistirà a l’homenatge a Companys al cementiri de Montjuïc. Després, cap a les 9,30 –mitja hora abans de declarar– arribarà amb cotxe fins al passeig Lluís Companys a la confluència amb el parc de la Ciutadella. Des d’allà anirà caminant uns dos-cents metres fins al Palau de Justícia, acompanyat pels consellers del govern. Polèmica amb el TSJC La declaració de Mas anirà envoltada de la polèmica pel comunicat del TSJC contra les concentracions de suport convocades per les entitats sobiranistes. El tribunal diu que aquestes manifestacions pretenen influir en la seva presa de decisions i assegura que és una estratègia dissenyada pels polítics per defensar els seus interessos. Per una altra banda, l’Assemblea Nacional Catalana, Òmnium Cultural, l’AMI i l’ACM van emetre ahir un comunicat de protesta per aquesta queixa del TSJC. La consideren inacceptable, creuen que és un intent de coaccionar el lliure dret de manifestació de la ciutadania i acusen el tribunal de fer afirmacions inexactes sobre els objectius i els convocants de les concentracions. Neguen rotundament, per exemple, que les concentracions hagin estat instigades o encapçalades pel govern, tal com diu el comunicat del TSJC. A més d’assumir l’autoria i tutela de les convocatòries, les quatre entitats asseguren que l’objectiu de les protestes és fer-se coresponsables de la consulta del 9-N i palesar el suport als encausats per haver complert el mandat democràtic sorgit de les urnes.

Summary: Una gentada espera Mas a l’entrada del TSJC


El conseller d’Educació, Vicent Marzà, ha assegurat que no té ‘aspiracions individuals’ d’encapçalar algun dia Compromís, però si els seus companys volen que ho faci s’ho pensarà i serà on calgui si així es decideix ‘col·lectivament’. En una xerrada al fòrum Nova Economia, ha assegurat ‘de tot cor’ que en el futur es veu més en una aula escolar que ‘fent altres coses’, però ha dit que farà allò que li demanin. ‘El que tinc clar és que necessitem una força transformadora, d’esquerres, que ajude a millorar la vida de la gent, i per a fer això fa falta enfortir-la’, ha dit. És per això que ha demanat que Compromís avanci i sigui un instrument al servei del poble valencià des de l’esquerra transformadora, l’ecologisme i el valencianisme. També s’ha mostrat partidari que Compromís ‘amplie el seu radi d’acció’, perquè més gent militi i ‘active’ la formació. Segons Marzà, això demana d’enfortir les estructures, fer ‘més debat ideològic i propositiu’, saber avançar conjuntament i prendre les decisions ‘de manera ordenada i clara’. Finalment, Marzà ha dit que farà tant com pugui per a mantenir pactes de progrés amb companys dels altres partits que treballen per a avançar a millorar la vida de la gent.

Summary: Marzà: ‘La meua aspiració no és d’encapçalar Compromís, però seré on em diguen’


Aquesta setmana arriba a les llibreries Jules i Jim, la novel·la de culte de Henri-Pierre Roché que Truffaut va dur al cinema el 1962 i la va immortalitzar. L’edita Adesiara, en una traducció de Maria Cirera. I l’editor, Jordi Raventós, ens en parla amb brillantor, tant que ens fa venir ganes de llegir-la. Podeu llegir-ne un fragment. Escriu l’editor Jordi Raventós: «Jules i Jim, una novel·la de culte, ara en català Henri-Pierre Roché, dandi, col·leccionista, crític d’art, entre moltes altres facetes, fou un dels personatges més singulars de les lletres franceses del segle passat. Semblantment a l’exquisit Gesualdo Bufalino, que no va començar a publicar fins als seixanta-un anys –i no pas qualsevol cosa, sinó una obra fascinant com El sembrador de pesta–, Roché es va decidir a fer sortir a llum, pocs anys abans de la seva mort, dos títols veritablement extraordinaris: Les dues angleses i el continent i, sobretot, Jules i Jim (1953), considerada una de les novel·les més emblemàtiques de tota una generació gràcies a la pel·lícula homònima que en va fer François Truffaut l’any 1962. Adesiara acaba de publicar, per primera vegada en català –amb traducció de Maria Cirera–, aquesta última novel·la, ‘una novel·la d’amor en estil telegràfic escrita per un poeta que s’esforça a amagar la seva vasta cultura’, en paraules del genial director de cinema francès, que la va descobrir el 1956 i va donar-li, gràcies al seu film, el gran ressò internacional que ha assolit. Abans de la Primera Guerra Mundial, Jules, un austríac, i Jim, un francès, estableixen uns lligams d’amistat que els permeten viure gairebé com a germans. Ni el fet d’enamorar-se de la mateixa noia ni el fet que un d’ells s’hi casi no impedeixen que l’altre n’esdevingui l’amant amb el vistiplau de l’amic. Aquest ménage à trois resta obert, alhora, a moltes altres relacions que els permeten gaudir plenament de la sexualitat i de l’alegria de viure, però que també poden resultar funestes. Basada en una història real (l’estreta relació d’amistat de l’autor amb l’escriptor alemany Franz Hessel i amb la seva esposa Helen Grund, precisament els progenitors de Stéphane Hessel, l’autor de l’assaig supervendes Indigneu-vos!), Jules i Jim, considerada per alguns la novel·la de la ‘revolució sexual’, és un clam a la llibertat que sorprèn encara avui per la seva modernitat –recordem que va ser publicada el 1953!– i que, sens dubte, no deixarà el lector indiferent.»

Summary: Avançament editorial: ‘Jules i Jim’, una novel·la de culte


Ingredients: (per a quatre persones) 4 galtes de porc 400 g de rovellons 4 alls 3 pastanagues 2 cebes grosses 2 tomàquets 1 fulla de llorer 1 branca de farigola sal, pebre i oli d’oliva 1 got gran de vi negre brou de carn Per a la picada: un grapat d’avellanes 1 presa de xocolata negra ratlladura de mitja taronja Elaboració: En una cassola posem un raig d’oli i fem sofregir els alls pelats. Hi posem les galtes salpebrades i desossades. Les fem enrossir per totes dues bandes. Un cop enrossides, hi afegim les cebes a trossos, els tomàquets pelats, dues pastanagues a rodanxes i una sencera (servirà per a decorar el plat), la fulla de llorer i la branca de farigola. Ho remenem i hi afegim el got de vi negre. Quan el vi s’hagi evaporat, hi aboquem el brou de carn (que es pot fer amb els ossos de les galtes), fins que cobreixi les galtes. Tapem la cassola i, a foc lent, fem coure les galtes, entre una hora i una hora i mitja, fins que siguin tendres. Mentrestant, netegem els rovellons i, si són grans, els fem a trossos. Els passem per la paella amb una mica d’oli i un granet d’all. Reservem les galtes un cop cuites. El suc el passem per la batedora, sense herbes i havent reservat la pastanaga sencera. Tornem a posar a la cassola el suc, les galtes i afegim els rovellons. Per acabar, fem una picada amb les avellanes, la xocolata i la ratlladura de taronja. Deixem que faci xup-xup de cinc a deu minuts més (vigilant que no s’enganxi). I ja ho podrem servir.

Summary: Recepta: Galtes de porc amb rovellons


El comptador no s’atura. Sempre que es destapen casos d’abús sexual infantil, n’acaben aflorant molts més. La gran triomfadora dels Oscar, ‘Spotlight’ narra el cas sobre pederàstia destapat per quatre periodistes del Boston Globe que va provocar un boom de nous casos mantinguts en silenci durant anys. Aquest ‘efecte Spotlight’ també ha arribat a casa nostra: des que a principis de febrer es van denunciar els abusos comesos pel docent Joaquim Benítez al Col·legi dels Maristes de Barcelona, els Mossos d’Esquadra ja acumulen gairebé una trentena de denúncies. Tanmateix, representen tan sols la punta d’un iceberg. Davant aquesta situació pot semblar que sempre s’hauria de denunciar, però podria no ser així en alguns casos. ‘Revictimització’ Jaume Funes, periodista, psicòleg i educador va ser un dels impulsors des del Síndic de Greuges dels protocols de protecció a la infància i a l’adolescència. Ell assegura que per molt que els protocols neixin per evitar la ‘revictimització’, acaben sent un simple esquema que requereix sistemes de treball conjunt per tal de ser efectiu . ‘Jo al síndic em vaig trobar casos de nens que havien hagut de declarar sis vegades, i que el judici s’estava produint dos anys després dels fets. Les víctimes ja havien gestionat raonablement les seves dificultats i el que podien explicar ja estava absolutament contaminat’, explica Funes. Així, pel fet de perseguir el delicte, s’acaba fent més víctima a la víctima i no es deixa cicatritzar la ferida. Tanmateix, evitar la via legal no és sinònim de silenci ja que, des d’un punt de vista psicoanalític, allò que s’intenta tapar amenaça tota la vida en aparèixer, ja sigui mentalment o amb símptomes físics. D’altra banda, la psicòloga i psicoanalista experta en maltractament i abús sexual infanto-juvenil, Rosa Royo destaca que la denúncia és reparadora per ‘aturar l’abusador’ ja que si ha passat una vegada, el més probable és que continui passant. Qui és l’agressor? És imprescindible distingir entre un pedòfil, el qual s’excita amb els infants però no passa a l’acció; i un pederasta, que és capaç d’agredir el menor. De la mateixa manera que l’abús sexual es pot trobar en totes les capes socials, ideologies i edats, no podem resseguir un perfil clar d’agressor. Infància corrumpuda Tot i que els darrers successos fets públics van passar a l’escola, l’estudi d’Echeburúa i Guerricaechevarria, Abuso sexual en la infancia: víctimas y agresores. Un enfoque clínico, revela que més d’un 90% dels abusos a menors passen a l’entorn més proper: a casa. Encara que no es pugui generalitzar i s’hagi d’estudiar el cas a cas, Lluís Borrás, psiquiatra forense, explica que les figures familiars masculines acostumen a ser els protagonistes de l’abús ja que l’instint de maternitat de les dones és tan intens que les porta a protegir al màxim la criatura. Quan els adults s’aprofiten de la confiança i del rol protector establerts amb el fill, es generen actituds ambigües carregades de doble significat: ‘Si m’estima, per què em pega?’ o ‘Per què he de fer això si no vull?’. Jaume Funes constata que ‘quan apareixen aquestes contradiccions que no tenen explicació, més enllà del dany que els provoca el fet d’experimentar unes vivències que no corresponen a la seva edat, aquestes romanen en l’infant creant un gran embolic’. Trencar el silenci Per tal que les víctimes aconsegueixin superar-ho és molt important que expliquin el que han viscut, però trencar el silenci no és fàcil. D’una banda, perquè si l’abús l’ha realitzat algú de la família, destapar-ho pot semblar una traïció. A més, tenen por de les conseqüències o de semblar covards per no haver sigut capaços d’aturar-ho. Royo explica que quan els infants s’adonen de l’abús, veuen que és una ‘bomba’ i molt sovint no ho expliquen per no generar un problema més gros, com ara trencar la família, fet recurrent. També és possible que després de la seducció inicial de l’adult comencin les amenaces, que dificulten que la víctima parli. Quan l’abús l’ha dut a terme algú del mateix sexe, s’hi afegeix el temor a la homosexualitat, que segons Royo ‘no està tan assimilat a la societat com sembla’. D’altra banda, a vegades el problema és que no hi ha una persona en qui els infants puguin revelar l’abús, ja sigui per manca de receptivitat o perquè no els creuen. Ara bé, quan les víctimes troben algú que els escolta i ajuda, la psicoanalista explica que la seva capacitat de recuperació és molt alta. En aquest sentit, també és molt reparador que la víctima hagi tingut el coratge de fer el pas de parlar. Com la Vicki Bernadet, que no només s’ha atrevit a explicar-ho sinó que ha creat una fundació que porta el seu nom per ajudar a les víctimes. Com es detecta l’abús? Però si la víctima ho amaga, com es pot detectar l’abús? Alteracions psicològiques com l’ansietat, la depressió, l’aïllament o alteracions en la conducta habitual de l’infant com ara la pèrdua de gana i la son, són alguns dels indicis per identificar un abús sexual. Tanmateix, aquests símptomes tan generals obren un gran ventall de possibilitats. Royo assenyala que les conductes sobtades són l’indicador més fiable per a la seva detecció: ‘El nen que anava a col·legi de gust i ara prefereix quedar-se a casa; la nena que sempre estava alegre i ara, en canvi, està trista i de mal humor; o el nen de tres anyets que ja no es feia pipí al llit i ara se’n torna a fer són alguns dels elements que ens permeten identificar un abús sexual’. Quan el nen és molt petit, no és conscient que es tracti d’un abús perquè si és un membre de l’entorn de confiança qui proposa ‘un joc’ o ‘compartir un secret’, el menor s’ho creu i normalitza la situació. Un cop es té consciència de l’abús sexual, les víctimes sovint se senten alhora culpables en cas d’haver experimentat sensacions puntuals de plaer i responsables perquè creuen haver-ho provocat. Com més proper sigui el vincle amorós amb l’agressor i depenent del grau d’ajuda que rebi la víctima, es pal·liaran més o menys els efectes que apareixen a l’edat adulta. Mesures de prevenció La societat tendeix a donar l’esquena a les situacions que l’incomoden. En aquest cas, les xifres parlen per si soles: un de cada cinc nens seran víctimes d’algun tipus d’abús sexual i en molts dels casos serà en l’àmbit familiar, segons apunta un estudi del Consell d’Europa. Segons Royo, la pederàstia ‘atempta contra tants pilars que tanquem els ulls, no volem saber que tenim una societat que no ha pogut protegir els infants’. Per a Lluis Borrás, el primer pas hauria de ser una educació sexual explicada amb naturalitat, no fent viure a les criatures que la sexualitat és problemàtica. És per això que la informació, el coneixement i la visibilització de l’abús sexual són essencials per a prevenir-lo. En aquest sentit, el Parlament va aprovar dijous 3 de març una moció que obliga a totes les escoles informar a la Direcció General d’Atenció a la Infància i l’Adolescència, a les famílies i al Departament d’Ensenyament de qualsevol cas que es detecti. Alhora, caldria fer campanyes divulgatives perquè la gent estigui al corrent del que és la pederàstia. Des de la fundació Vicki Bernadet, aquestes campanyes també es dirigeixen a les criatures, per exemple explicant-los un conte o amb el taller Què li passa al meu col·lega?, que pretén donar estratègies per a detectar possibles casos d’abusos. Ara bé, hi ha el perill de crear alarmisme social, aconseguint que prevenir passi per suprimir qualsevol relació afectiva entre adults i infants o eliminant qualsevol referència a la sexualitat dins les aules. Royo creu que s’està anant cap a una societat ‘sobreprotectora i judicialitzada’, i això no és la solució. Perquè, qui voldria créixer en un món sense petons i abraçades?

Summary: ‘Efecte Spotlight’, quan es trenca el silenci afloren nous casos de pederàstia


No hi pot haver un diàleg real amb el govern espanyol si continua la repressió. Aquesta és l’advertència que ha llançat ERC en els discursos polítics del congrés nacional. La secretària general, Marta Rovira, ha alertat que no es pot resoldre el conflicte si es manté la repressió i no es negocia una amnistia per als represaliats, en un moment en què les converses amb el PSOE són congelades després d’haver reconegut, el Tribunal de Justícia de la Unió Europea, que Oriol Junqueras va obtenir la immunitat com a eurodiputat en ser elegit. ‘No és possible un diàleg honest, responsable i en igualtat de condicions sense desbrossar el camí de la repressió’, ha afirmat Rovira en una videoconferència de l’exili estant. El coordinador nacional, Pere Aragonès, ha redoblat la pressió. Ha advertit que només es pot obrir una nova etapa després de les eleccions del 10-N ‘si la política desplaça la repressió’ i ha exigit que l’estat espanyol compleixi la sentència del TJUE. És a dir, que Junqueras sigui alliberat i que s’anul·li la sentència que el va condemnar a tretze anys de presó. En un missatge d’àudio enregistrat a la presó dels Lledoners, el president d’ERC, ha sentenciat que la independència és irreversible i un nou referèndum, inevitable: ‘Ho tornarem a fer.’ Si la condició de la fi de la repressió es compleix, Aragonès ha assegurat que faran de ‘trencaglaç dels murs del blocatge’ i que obriran camí per a establir un diàleg que saben que serà difícil i que no entomen amb ‘ingenuïtat’. A més ha defensat que s’obrin camins a la negociació política aprofitant les ‘escletxes’ de la conjuntura i ha promès que el partit posarà damunt la taula l’amnistia, l’autodeterminació i la constitució de la República. No serà, tanmateix, una tasca fàcil: ‘Haurem de prendre decisions complexes, assumir la responsabilitat del qui les urnes han posat al capdavant’, ha admès. A més, ha raonat que la repressió, que volia liquidar el partit, els ha fet ‘més forts’ com a organització i a les urnes. ERC ha llançat aquest avís al PSOE atesa la insistència del govern espanyol que la sentència del TJUE no ha d’ésser un obstacle per a negociar la investidura de Pedro Sánchez. La portaveu del govern espanyol, Isabel Celaá, va apuntar ahir que no donaran instruccions ad hoc a l’advocacia de l’estat, que actuarà ‘tenint en compte l’interès general’ i sobre els principis de la legalitat. De fet, consideren que les negociacions s’han de desvincular de les decisions judicials. ‘Ser més per a guanyar’ ERC insisteix que s’han d’enfortir per a assolir la independència i, de fet, aquest congrés nacional consagrarà l’estratègia de l’ampliació de majories per a eixamplar la base. ‘Resulta evident que cal que siguem més per a guanyar’, ha dit Rovira, convençuda que només s’avança quan es generen grans consensos i que cal que el projecte independentista no sigui percebut com una amenaça per una part de la ciutadania, alhora que guanya suports internacionals. En la mateixa línia, Aragonès ha defensat una estratègia que apel·li a tota la població i faci viable la constitució del nou estat. Aquesta és la via, segons Rovira, perquè un nou referèndum sigui efectiu: ‘Només guanyant legitimitat política podrem fer valdre un referèndum i el seu resultat.’ Junqueras ha assegurat que aquest moment, imprescindible per a obtenir una nova validació democràtica, arribarà. ‘Sabem que ha d’arribar i la nostra proposta de solució continua essent la mateixa, la independència de Catalunya’, ha afegit. ERC no descarta la via unilateral en l’estratègia d’acumulació de forces El congrés d’ERC, amb 1.700 militants inscrits, aprovarà avui la ponència política i una reforma dels estatuts. La ponència es basa en aquesta estratègia d’acumulació de forces que incideix en la necessitat d’ampliar la base social de l’independentisme i d’enfortir-lo i que situa el referèndum com a única sortida per a resoldre el conflicte, sigui acordat, forçat o convocat sense l’acord de l’estat espanyol. Després del procés de negociació d’esmenes, ERC no descarta ‘qualsevol camí democràtic i pacífic’ per a transitar cap a la independència, cosa que implica que s’obre la via unilateral malgrat que la prioritària sigui la negociada. D’una altra banda, la reforma dels estatuts preveu que el president i la secretària general podran exercir el seu càrrec durant dotze anys de manera ininterrompuda i estableixen una clàusula aplicable a Junqueras i Rovira perquè aquest termini se suspengui en cas que un dels dos no hagi pogut desenvolupar plenament les seves funcions per causes alienes a la seva voluntat i a l’organització.

Summary: ERC alerta el PSOE que no hi haurà diàleg amb repressió


La sentència del cas Palau ja té data. El tribunal de la secció 10 de l’Audiència Provincial de Barcelona ha convocat els acusats, els seus advocats i la resta de parts processades el 15 de gener a les 9.30 per fer-los saber la resolució del cas. El judici del cas Palau va quedar vist per a sentència el 16 de juny, després de tres mesos i mig de judici i vuit anys d’ençà que els Mossos van escorcollar el Palau de la Música. Durant el judici, Fèlix Millet i Jordi Montull, els dos màxims responsables del Palau en aquell moment van admetre haver-se quedat diners de la institució i van dir que Ferrovial havia finançat CDC per mitjà de l’entitat musical, cosa que els ex-dirigents de Ferrovial i l’ex-tresorer de CDC Daniel Osàcar van negar. Durant el judici havien de declarar diversos polítics, però la defensa de CDC va renunciar a la majoria. Les calus per a entendre el cas Palau En les conclusions definitives abans d’acabar el judici, la fiscalia va rebaixar a la meitat les penes de presó sol·licitades per a Millet i Montull i va demanar 14 anys i nou mesos per a Millet i 10 anys i 10 mesos per a Montull. En un primer moment, en demanava 27 anys i mig, però va tenir en compte l’atenuant de confessió i de disminució del dany. A tots dos els demana 22 milions d’euros de multa pels delictes de tràfic d’influències, emblanquiment de capital, apropiació indeguda, falsedat documental i frau fiscal. Però la rebaixa més substancial va ser la petició per a Gemma Montull, ex-directora financera, a qui demanava 26 anys de presó i ara només li demana dos anys per apropiació indeguda i falsedat i un any més per emblanquiment. Aquesta última pena la podrà substituir per 14.400 euros i 10 milions d’euros de multa. El ministeri públic ja no la considera coautora dels delictes del seu pare i de Millet, sinó només còmplice, i li va retirar el delicte de frau fiscal. La fiscalia també demana vuit anys de presó per a l’ex-tresorer de CDC Daniel Osàcar, a qui acusa dels delictes de tràfic d’influències i emblanquiment de capital en concurs amb un delicte continuat de falsedat documental, i li demana una multa de 20 milions. Per als dirigents de Ferrovial Pedro Buenaventura i Juan Elizaga demana una pena de cinc anys de presó i 10 milions. El fiscal xifra en 6,6 MEUR els diners que presumptament hauria rebut CDC de Ferrovial per mitjà del Palau de la Música en concepte de ‘comissions il·lícites’ per a l’adjudicació d’obra pública. Per això, ja va decomissar-se aquest import a la formació política, que va lliurar la seu central a Barcelona com a fiança.

Summary: El 15 de gener se sabrà la sentència del cas Palau


ISTANBUL, 19 (Reuters/EP) La purga iniciada per les autoritats turques arran del cop d’estat fallit de divendres passat, que està afectant sobretot persones que es consideren afins al clergue autoexiliat Fethullah Gulen, ha continuat aquest dimarts a diferents òrgans i administracions públiques. L’Organització Nacional d’Intel·ligència ha suspès cent treballadors, la majoria dels quals no eren agents en actiu, sota la sospita que estarien vinculats amb l’intent, segons un alt càrrec turc. D’altra banda, 257 treballadors de l’oficina del primer ministre també han estat apartats del càrrec per aquest mateix motiu, segons fonts del seu equip. Unes 2.600 persones treballen a l’oficina de Binali Yildirim. A més, també han estat apartats dels càrrecs 492 treballadors de la principal autoritat islàmica del país per la seva presumpta implicació en el cop fallit i per suposats vincles ‘terroristes’, segons ha informat en un comunicat la Diyanet, la Direcció d’Assumptes Religiosos que té contractades més de 100.000 persones.

Summary: Continua la purga després del cop a Turquia, amb personal suspès a diversos òrgans


Diverses marques s’han sumat a l’anomenada “moda” de l’estèvia, un arbust originari de l’Amèrica del Sud, concretament del Paraguai, que té un gran poder edulcorant. “El seu poder és 300 vegades superior al del sucre”, assegura Abel Mariné, Catedràtic de Nutrició i Bromatologia a la Universitat de Barcelona. Ara bé, l’estèvia no només té propietats endolcidores, sinó també medicinals. En algunes recerques concretes, se li atribueixen diverses virtuts, com la capacitat de rebaixar el sucre en sang (hipoglucemiant) i la de reduir la pressió arterial (hipotensora). Malgrat que a la Unió Europea no està permesa la comercialització de l’estèvia (tant la planta com les fulles seques) com a nou aliment o nou ingredient alimentari, s’utilitza com a planta medicinal. L’estèvia, combinada amb un estil de vida saludable, va canviar la vida de l’Emma (en realitat és un nom fictici per protegir la seva privacitat). De jove, treballava al sindicat Comissions Obreres, al departament d’Ensenyament, i tenia la pressió de representar aquest sindicat. Vivia en una situació permanent d’estrès. A causa d’això, va patir una angina de pit, que va superar al cap d’un temps. Més tard, li van detectar la tensió alta i un nivell elevat de colesterol i triglicèrids, i els metges li van receptar una medicació, però va preferir no acatar-la: “Em van voler donar insulina, però no vaig voler prendre-la”. L’Emma, que té 78 anys, reconeix que quan es va jubilar, consumia molts medicaments: “Ara no prenc res a banda de les infusions d’estèvia”. Explica que “era una situació horrible”, perquè prendre tantes pastilles la deixava desorientada. Davant d’aquestes circumstàncies, va decidir assistir a una xerrada a càrrec de Teresa Forcades, monja benedictina i Doctora en Medicina, que li va permetre conèixer més a fons l’estèvia i l’horticultor balaguerí Josep Pàmies, principal impulsor de l’Associació Dolça Revolució de les plantes medicinals. Pàmies defensa la capacitat d’autosuficiència de les persones, i explica que porta “15 anys lluitant per defensar les plantes medicinals i les teràpies a baix cost”. Pàmies assegura que l’estèvia ha millorat la salut de centenars de persones. L’estèvia (o Stevia rebaudiana Bertoni), originària del Paraguai, és un arbust de la família de les asteràcies. És coneguda popularment amb el nom de “planta dolça” i les seves fulles tenen sabor a regalèssia. Actualment es cultiva a diversos països, com la Xina, l’Índia, Brasil, Tailàndia i Taiwan, entre d’altres. Existeixen diverses espècies, però la Stevia rebaudiana Bertoni és la més emprada i estudiada. El terme “estèvia” està dedicat a Pere Jaume Esteve (1500-1556), metge, botànic i humanista valencià que al segle XVI va conèixer la planta durant un dels seus viatges a Amèrica, i va decidir investigar-la. Posteriorment, l’any 1887, el botànic Moisés Santiago Bertoni (1857-1929) va classificar científicament l’estèvia, una planta formada principalment per dos compostos: els esteviòsids (part medicinal) i els rebaudiòsids (els edulcorants). En realitat, les plantes són l’origen de molts medicaments perquè “tot el que es pot curar amb medicaments es pot curar amb la dosi adequada dels principis actius de les plantes”, explica el nutricionista i fitoterapeuta Marc Vergés. N’és un exemple la famosa aspirina, que deriva de l’escorça del salze blanc. “Actualment, el mercat farmacèutic disposa de nombrosos medicaments amb diferents tipus d’ingredients actius d’origen vegetal, ja siguin compostos purs, productes extractius o drogues vegetals”, explica Roser Vila, Doctora en Farmàcia i professora de Farmacognòsia —ciència que s’ocupa del coneixement de les drogues i substàncies medicamentoses d’origen natural— a la Universitat de Barcelona. Ara bé, “és erroni contraposar la química a la naturalesa, o afirmar que la química és ‘dolenta’ i la biologia és ‘bona’ perquè les herbes estan fetes de compostos químics”, defensa Mariné. De fet, l’anomenada “medicina integrativa” combina les teràpies formals amb les teràpies alternatives o naturals. Segons un estudi elaborat per Ameenah Gurib-Fakim, biòloga i química especialitzada en les plantes medicinals de les illes Maurici i Rodrigues, els productes naturals i els seus derivats representen més del 50% de tots els fàrmacs clínics al món, i el 80% de la població mundial, especialment els països en vies de desenvolupament, depèn de les medicines derivades de les plantes. Les propietats medicinals de l’estèvia “A Catalunya, hi ha aproximadament 2.500 espècies de plantes i més de 1.200 ja són conegudes pel seu ús”, especifica el Catedràtic de Botànica Joan Vallès. En el cas de l’estèvia, cal destacar un estudi elaborat per diversos investigadors del Centre de Salut Radjem del Marroc i de la Universitat Ramon Llull de Barcelona amb malalts crònics del Sàhara Occidental que patien diabetis tipus 2. Àngela Pallarés, Doctora en Antropologia i diplomada en Infermeria, i una de les redactores de l’estudi, assegura que la ingesta d’estèvia com a complement alimentari en aquests casos “baixa i regula els nivells de glucosa en sang”, a més de reduir la pressió arterial, i no provoca efectes secundaris. Tot i això, Pallarés afegeix que calen més “evidències científiques” abans d’afirmar que l’estèvia és eficaç contra la diabetis. Cal tenir en compte, però, que “la ingesta diària acceptable d’esteviòsids és de 4mg/kg de pes corporal al dia”, precisa Vila. Pel que fa a les dosis, “no es pot estandarditzar l’ús de l’estèvia perquè cada persona és diferent”, sosté Maria Antònia Masdéu, Doctora en Farmàcia i investigadora del camp de la fisiologia vegetal. En Juan (en realitat és un nom fictici per protegir la seva privacitat) és un altre testimoni que corrobora l’efectivitat de l’estèvia en casos de diabetis tipus 2. “Al febrer del 2016, els metges em van detectar que tenia els nivells de sucre altíssims”, explica. Per aquest motiu, en Juan (que actualment té 59 anys) va actuar ràpidament: “Vaig canviar radicalment l’alimentació, i vaig començar a prendre dues pastilles de metformina (un fàrmac antidiabètic) i nou infusions diàries d’estèvia”. Assegura que “el canvi d’alimentació combinat amb les infusions d’estèvia va ser fonamental”, i explica que el metge li va dir que pràcticament ja no era diabètic. El grup de recerca d’etnobotànica EtnoBioFic, coordinat per Joan Vallès, ha tingut en compte molts altres testimonis. En el seu treball científic, han inclòs l’experiència de més de 1.600 persones sobre diverses espècies de plantes, i una dotzena han explicat com utilitzen l’estèvia. “Alguns ens van dir que la planta va bé per reduir la quantitat de sucre en sang; d’altres que és capaç de baixar la pressió sanguínia, i d’altres ens van comentar que l’utilitzen com a edulcorant”, explica Vallès. La legalitat de la planta Per tal que un medicament a base de plantes sigui legalitzat i registrat, cal que hagi tingut un ús farmacològic durant un període mínim de 30 anys anteriorment a la data de la sol·licitud, dels quals almenys 15 anys dins la Unió Europea, tal com s’especifica en la Directiva 2004/24/CE del Parlament Europeu i del Consell. El 22 de febrer de l’any 2000, a través d’un document, la Comissió de Medi Ambient, Salut Pública i Seguretat Alimentària del Parlament Europeu (ENVI) va denegar la comercialització de la Stevia rebaudiana Bertoni (tant la planta com les fulles seques) com a nou aliment o nou ingredient alimentari, tal com indica Silvia Andrés, Doctora en Enginyeria Agrònoma de la Universitat Politècnica de València, en el seu estudi. “Actualment, a la Unió Europea està permesa la utilització dels esteviòsids com a edulcorants en aliments i begudes”, assegura Vila. Malgrat la posició de la Unió Europea, alguns països europeus com Alemanya, Bèlgica, Itàlia i Regne Unit cultiven o utilitzen l’estèvia. En d’altres com Paraguai, regió d’on prové la planta, “no existeixen regulacions que prohibeixin la comercialització, el processament, ni el consum de Stevia. El producte es pot adquirir tant en estat natural (fulles fresques, fulles seques, fulles picades, bossetes de te o fulles en pols), com en forma processada (extractes líquids, preparats culinaris, etc.)”, especifica Andrés. El major productor d’estèvia és la Xina —Paraguai és el segon— i el principal consumidor és el Japó, segons Andrés. Al juny del 2004, l’Organització de les Nacions Unides per a l’Alimentació i l’Agricultura (FAO) va afirmar que la Stevia és “innòcua” i l’any 2006, l’Organització Mundial de la Salut (OMS) va declarar que no havia trobat efectes adversos en la planta. Anys més tard, el 2011, l’Autoritat Europea de Seguretat Alimentària (EFSA) va autoritzar només els glicòsids d’esteviol com a additius alimentaris (E-960), tal com indica el col·lectiu “Estèvia, naturalment” en el seu article. Ara bé, en aquesta normativa, no es fa referència ni a les fulles d’estèvia ni a la resta de la planta. La comercialització de l’anomenada “planta dolça” ha generat una gran polèmica al voltant del lobby farmacèutic. Pàmies assegura que “les plantes que tenen propietats més potents, com l’estèvia, la marihuana, l’Artemisia i la Kalanchoe, estan prohibides”, i critica que “les farmacèutiques vulguin cronificar les malalties en lloc de curar-les”. Gloria Ruiz, Doctora en Tecnologia d’Aliments, també defensa el “poder” de la indústria farmacèutica i recalca que aquesta “està elaborant constantment investigacions sobre l’estèvia”. Des de l’àmbit farmacèutic, Vila considera que “hi deuen haver certs interessos econòmics, però tot plegat s’exagera una mica”. D’altra banda, Pallarés, que ha investigat l’efectivitat de l’estèvia, recorda que “hi ha molt pocs diners per fer recerca en grans laboratoris”. Ara bé, malgrat aquest panorama, és possible que la situació de l’estèvia canviï en un futur? Tot i que els estudis realitzats fins a l’actualitat demostren que els esteviòsids i alguns extractes de la fulla d’estèvia estan absents de toxicitat, segons Vila, cal conèixer encara les repercussions que poden tenir a llarg termini; les possibles contraindicacions; les interaccions amb altres fàrmacs, i les precaucions d’ús, entre altres aspectes. Ara per ara, es desconeix si l’estèvia té possibilitats de ser reconeguda legalment com a additiu alimentari i com a nou aliment a Europa. De fet, l’Associació Europea de la Stevia (EUSTAS) està lluitant per aconseguir-ho, tal com exposa Andrés. El que es pot afirmar, però, és que “no hi ha resultats concloents” de la seva eficàcia, segons el col·lectiu “Estèvia, naturalment”. Mentre a Espanya no s’autoritzin la planta i les fulles de Stevia rebaudiana Bertoni, es mantindran les polítiques de la Unió Europea, afegeix el col·lectiu.

Summary: Les propietats medicinals de l’estèvia


El president de la Generalitat de Catalunya, Carles Puigdemont; el president basc, Íñigo Urkullu; i la presidenta navarresa, Uxue Barkos, no assistiran a la desfilada militar que es farà dimecres a Madrid amb motiu de la festivitat espanyola de 12 d’octubre. A banda aquests tres presidents, que han dit obertament que no hi anirien, hi haurà dues absències més: el president de la Generalitat Valenciana, Ximo Puig, que farà un viatge oficial a Cuba, i el gallec, Alberto Núñez Feijóo, per motius personals. Conferència informal El president canari, Fernando Clavijo, ha anunciat que els dirigents autonòmics decidirien el dia 12 d’octubre la data de la conferència informal de presidents que impulsen les Canàries i que té per objectiu posar en comú els problemes de totes les comunitats autònomes i proposar-hi solucions. La idea és que aquest fòrum, sense la formalitat de la conferència de presidents que convoca el cap de l’executiu espanyol, es reuneixi dues vegades l’any.

Summary: Puigdemont, Urkullu i Barkos no aniran a Madrid el 12 d’octubre


Artur Mas signarà dilluns el decret de convocatòria d’eleccions si la CUP no ha rectificat la posició d’impedir la seva investidura i la proposta d’acord de Junts pel Sí. En una conferència de premsa després de la reunió de govern, Mas va dir que Junts pel Sí ja no podia fer més oferiments: ‘Dilluns que ve signaré el decret de convocatòria d’eleccions. Però tinc fins el dia 11 per a signar-lo. Fins diumenge hi ha temps per a la investidura. Junts pel Sí ha fet tantes ofertes a la CUP que el que queda clar és que no en podem fer més, perquè cap no ha servit per a desblocar la investidura. No té sentit de fer nous oferiments. Signaré el decret dilluns; preferiria no signar-lo, no és la situació que voldríem; la CUP el pot evitar.’ Mas va afegir que gairebé amb tota probabilitat les eleccions, si s’acaben convocant, seran el dia 6 de març. També va explicar per què Junts pel Sí no faria més oferiments: ‘La rotunditat de la victòria de Junts pel Sí va ser molt gran. Junts pel Sí multiplica per sis els diputats de la CUP, i per dotze els cinc diputats de la CUP que s’han oposat a l’acord.’ Ara i adés ha anat referint-se a cinc diputats i no als deu que té la CUP, per destacar que la meitat de la formació es va manifestar en favor de la investidura a l’assemblea de Sabadell. Mas va fonamentar la decisió en dues raons. Per una banda, l’eficàcia. ‘El procés sobiranista només pot triomfar si inclou tothom qui hi creu –ha dit–. No podem vetar i excloure. A aquells que apliquen el sentit de l’exclusió, se’ls ha de dir prou. Per aquí, no hi passarem.’ I, per una altra banda, la dignitat: ‘La presidència de la Generalitat no és una subhasta de peix. Una cosa és negociar, fer concessions, sotmetre’s de manera voluntària al control del parlament… Però per dignitat la presidència de la Generalitat no és una subhasta de peix. La meitat de la CUP no pot esperar que les seves condicions siguin imposades d’aquesta manera.’ Quan li van preguntar si faria un pas enrere, tal com demanava per exemple el diputat d’ERC al congrés espanyol Joan Tardà, va insistir que no cedirien tampoc en això. ‘Si cedim en això donarem el missatge que el procés que fem es pot construir a base de vetar.’ ‘L’error de la CUP és de proporcions gegantines’ Mas va lamentar que s’hagi arribat a una situació que no permet d’aplicar el mandat de les urnes del 27-S. Ha dit que Junts pel Sí havia confiat massa en la CUP. ‘Vull reconèixer un error, que és d’haver confiat en el sentit de país de la CUP. I l’actuació dels últims anys al parlament ens va fer pensar que aquest sentit de país s’imposaria. Però s’ha comprovat una cosa: allò que realment hi impera és l’esperit revolucionari i a la contra de gairebé tot. Que la CUP vulgui fer una hiperrevolució social és legítim. Però que com a conseqüència de voler fer aquesta revolució no vegi que som en aquest moment tan transcendent li resta sentit de país. Reconec l’error meu i de Junts pel Sí d’haver confiat en excés en el sentit de país de la CUP.’ Així mateix, va parlar dels errors que ha comès la CUP, segons el seu parer: ‘L’error de la CUP és de proporcions gegantines. No sé si se n’adonen. L’error de no voler admetre que convertir Catalunya en un estat requereix sumar i no restar, i votar i no vetar. Exercir la sobirania i voler construir un estat independent com una eina potent al servei d’una Catalunya millor només es pot fer sumant i no restant.’ I encara: ‘Un segon error de la CUP és pensar que la revolució social, la poden fer amb cinc o deu diputats.’

Summary: Mas: ‘Hem comès l’error d’haver confiat en el sentit de país de la CUP’


S’inaugura una exposició a l’Arts Santa Mònica de Barcelona, que ensenya l’univers de l’escriptor Quim Monzó, un dels grans referents de la literatura catalana i europea.

Summary: Tot Monzó


Toni Padilla analitza la història de l’equip de futbol Ajax d’Amsterdam, nou rival de l’Espanyol a la Copa de la UEFA.

Summary: Anàlisi de l’Espanyol-Ajax


El dirigent del Partit Laborista i cap de l’oposició al Regne Unit, Jeremy Corbyn, ha assegurat que Westminster no hauria de blocar un segon referèndum d’independència a Escòcia. Així i tot, ha declarat que no és partidari de la independència. Amb aquestes declaracions ha donat suport a John McDonnell, un dels seus col·laboradors principals, que fa uns quants dies va dir que un govern laborista no s’oposaria mai a un segon referèndum si tenia el suport de la majoria del parlament escocès. Corbyn ha dit que a la BBC ‘no depèn del parlament  blocar el referèndum’. Segons ell, la cambra pot debatre si és una bona idea o no repetir-lo, però no té la capacitat d’evitar-lo. Tanmateix, les declaracions dels dirigents laboristes xoquen frontalment amb la posició de la cúpula del partit a Escòcia, que sempre s’hi ha mostrat contrària. Val a dir que Corbyn i McDonnell no estan sols. David Mundell, fins ara secretari per Escòcia del govern britànic, també ha declarat que Westminster no hauria de blocar una nova consulta, sempre que l’independentisme escocès aconsegueixi la majoria absoluta a les eleccions del 2021. Tanmateix, ha estat destituït pel nou primer ministre, Boris Johnson.

Summary: Corbyn diu que Westminster no pot blocar un segon referèndum d’independència a Escòcia


Després d’haver escrit sis novel·les en sis anys consecutius (les dues últimes, en català), Jenn Díaz (1988) emprèn una nova aventura enfilant-se al vaixell d’Esquerra Republicana amb rumb al Parlament de Catalunya. El port de destí és un 21-D que l’estat espanyol ha imposat als catalans després d’haver anunciat la destitució de tot el govern. Díaz reconeix que la crida a la política institucional l’ha sentida recentment, entre el 20 de setembre i l’1 d’octubre, en plena ofensiva violenta i repressiva de l’estat espanyol. L’equip de Marta Rovira li ha reservat la vuitena plaça per a la llista de Barcelona. L’escriptora i activista feminista té tots els números per a ser a la cambra en un període encara incert i amb tot d’incògnites que mirem de descobrir en aquesta conversa. —Què hi farà una escriptora, a un lloc on s’han de fer lleis? —Fins ara, la meva voluntat era tenir una actuació discreta i poder fer política des dels meus llibres. És a dir, parlar dels temes que més m’interessen, que són la literatura i el feminisme. Per tant, tot passava per una acció més cultural o més subtil i no pas tan directa. Però el 20 de setembre vaig prendre consciència que una cosa i una altra no eren incompatibles. Jo no em podia permetre mirar-me d’ací a vint anys o trenta i pensar que no vaig fer res més mentre hi havia persones que dormien al calabós i mentre hi havia cases ocupades per policies regirant-ho tot. No podia quedar-me parlant dels meus llibres i escrivint, amb tot això. Des del primer moment, he pensat que és tan important que faci política una escriptora com qualsevol altra professional. La meva opinió i aportació és igual de vàlida com a escriptora que com a ciutadana. Amb les experiències del 20 de setembre i de l’1 d’octubre vaig decidir que volia prendre partit i implicar-me més que no ho havia fet fins aleshores. —Després de Marta Rovira i d‘Alba Vergés, deveu ser la primera candidata de la llista que no està encausada judicialment. Ja sabeu on us poseu? Us fa respecte? —Fa molt de respecte, perquè vaig de número 8, però a efectes pràctics sóc la quarta. Perquè hi ha la Marta Rovira, la Carme Forcadell, l’Alba Vergés i jo. Quatre dones al capdavant. La Marta Rovira encara no està encausada, però ja han començat a assenyalar-la. Fa impressió anar de número 8. Vaig molt amunt. A la primera reunió, quan parlàvem d’anar a la llista, que volien que fos transversal i àmplia, jo vaig dir que sí pensant que faria ‘un Guardiola’. Pensava que aniria als llocs de tancament de la llista per a mostrar el meu suport i fer campanya. Quan em van dir que aniria a la vuitena posició, vaig haver de reestructurar el panorama mental que m’havia fet. Aleshores vaig pensar que era una mica fort. Per exemple, el meu marit encara està en xoc, pensant què tinc per anar a la vuitena posició. Què han vist en mi per anar tan amunt, es demana. Jo continuo amb la idea que ho faig per coherència i responsabilitat. No podia dir que no. I hi ha una cosa, especialment, que ha fet que no hi pensés gaire. És que sempre he dit que les dones han d’anar al capdavant. Si em feien la proposta d’anar a la vuitena posició, no podia dir que sí però que més enrere. Com a feminista no m’ho puc permetre. Si algú ha pensat que jo podia anar de vuit, puc anar de vuit. Ells han fet la llista, ells saben el número, i jo puc aportar la meva visió, el meu esforç i el meu temps. Les conseqüències? Ja les veurem. De moment, em sembla una qüestió de responsabilitat com a ciutadana. —I què s’haurà de fer a partir del 22 de desembre? —En funció dels vots i els resultats, caldrà decidir què s’ha de fer. Fins ara no he estat al corrent de tots els detalls d’allò que passava i de la informació amb què es prenien les decisions. Des de fora, es veu que tota previsió és molt complicada de fer. Fins ara, coses que ningú no es pensava que passarien han acabat passant. I encara n’hi ha que semblen impossibles. Es fan coses completament surrealistes. Que acabin prohibint el groc és una cosa que era difícil d’imaginar que podria passar mai. Sembla ficció. Jo no sóc analista política i m’ho he mirat des de fora, fins ara. I per tant, no sé què pot passar a partir del 22 de desembre. Dependrà dels vots, però també de més coses. El 155 encara hi serà? Què passarà amb el 155, una vegada els ciutadans hagin donat la seva resposta? No m’atreveixo a ser contundent amb res. —L’objectiu és defensar la República proclamada? —S’ha de construir la República. L’1 d’octubre vam tenir un mandat. El qual jo no vaig assumir com a candidata d’Esquerra sinó com a ciutadana. Encara no estava implicada en una candidatura. El 21 de desembre funcionarà com un referèndum, encara que no ho vulguin. Des del punt de vista internacional, jo crec que es mirarà així. Hi ha molt silenci i molta expectació. Esperen que parli la gent a les urnes. Jo crec que s’haurà de defensar la República i caldrà fer lleis que la desenvolupin. El calendari d’aquest desenvolupament caldrà fer-lo en funció d’allò que vagi passant. Primer cal recuperar les institucions, deixar de tenir presos polítics, deixar de tenir un govern exiliat, i després cal començar a parlar de República. No dubto de la capacitat i de la feina que podran fer els partits sobiranistes. —Esquerra ha parlat molt aquests dies de la necessitat d’eixamplar la base sobiranista. No som prou encara? No té prou força l’independentisme? —És molt important que hi hagi una majoria social. I penso que tenir l’ambició d’eixamplar diu molt de la voluntat de representar un espectre tan gran com es pugui de la societat. Jo no sóc tan sols escriptora. Sóc castellanoparlant, sóc del Baix Llobregat i tinc un perfil que molts no consideren potencial independentista. Per tant, hi ha una feina a fer per a seduir la gent que pensa que la República els aniria en contra, perquè és un error. I no ens ha de fer por reconèixer que la societat catalana és molt diversa, té molts colors, i no els hem d’obviar. Tot al contrari. La llista d’Esquerra és un exemple del ventall ampli que podem trobar al carrer. És evident que es necessita una majoria social i és evident que no podem governar tan sols pels qui ja estan convençuts. La gent que encara no s’ha decidit ha de triar si vol el 155 o la República. Si vol que les coses es facin imposant-les per la força o si la ciutadania s’ha de poder pronunciar i decidir. —Si s’avança en la construcció de la República, la resposta ja l’han anunciada: reactivació del 155. Què caldrà fer aleshores? Serà el moment de la desobediència? —El sobiranisme té uns precedents i uns aprenentatges que cal aprofitar. Ara ja sabem què és capaç de fer l’estat espanyol. Hi haurà noves vies i nous projectes amb el mateix objectiu. Però no podem continuar dient eternament que cal posar les urnes i votar. Això ja ho hem fet. No serveix de res tornar a la casella de sortida. Confio que l’experiència viscuda ha servit per a aprendre quina és la determinació d’uns i quines són les línies vermelles que estan disposats a traspassar els altres. —Entre les línies vermelles, hi havia aquesta amenaça de violència extrema. Si l’amenaça els ha funcionat, podem quedar atrapats. Com ens en sortirem ara? —Encara que Europa no ens ha fet costat i fa com si això fos un conflicte intern pel qual no se sent interpel·lada, vull confiar que el 21-D se’l prendran com un referèndum legal amb les garanties que tant demanen. I que a partir d’aquí prendran un paper actiu. Penso que ja els toca. Si amb el 21 de desembre revalidem els resultats del 27-S i de l’1-O i podem eixamplar la majoria social, jo crec que Europa seria molt irresponsable de mirar cap a una altra banda. M’estimo més parlar de nous acords i nous camins que no pas de desobediència. Espero que Europa no sigui irresponsable i accepti fer de mitjancera. Serà el moment de buscar complicitats a fora. —Qui és el candidat a la presidència de Jenn Díaz, Junqueras, Rovira o Puigdemont? —Des d’ERC ja hem deixat clar que el candidat és Puigdemont perquè cal restituir el govern legítim. I això passa perquè Puigdemont i Junqueras tornin als llocs que ocupaven abans del 155. Aquesta és l’opció més responsable. Tanmateix, caldrà veure què és possible i quin és el panorama que resulti del 21-D i de l’actuació de l’estat espanyol. Caldrà pensar fórmules concretes si aquest objectiu inicial no es pot concretar. I potser caldrà combinar fórmules mixtes. Si em permeteu, aprofito per dir que les dones han de fer un pas endavant. És cert que aquestes eleccions no van de fer un relleu. Van de recuperar les institucions legítimes. I tant de bo que Marta Rovira sigui aviat la primera presidenta de Catalunya. —Què en penseu, del gest d’acatar el 155 per poder sortir de la presó? —Em sembla que les condicions amb què acaten el 155 ho justifiquen completament. Pensem-ho al revés: no acaten el 155… Els volem a la presó? Jo, abans de ser candidata d’Esquerra, sempre ho havia dit: prefereixo que els acusin d’ingenus o traïdors que no tenir tot un govern a la presó o a l’exili. Els necessitem fora. És important que els ciutadans sàpiguen quines són les condicions actuals que fan que s’acati el 155. —Què us uneix amb Bel Olid i Laura Borràs? —Amb totes dues, el món del llibre. I especialment amb la Bel Olid, un feminisme militant. Primer es va donar a conèixer la meva candidatura, després la de la Bel i després la de la Laura. Em va fer molta il·lusió perquè tenia la impressió de ser una bèstia rara enmig de polítics de carrera. Em sentia com una illa. Quan van començar a sortir noms i va sortir el de la Bel Olid, em vaig sentir acompanyada i ens vaig imaginar fent feina plegades. La cultura i el feminisme poden anar més enllà dels partits i les ideologies. Amb la Laura i amb la Bel, podrem fer molta feina. Som dones, venim del món literari i tenim molt clares algunes qüestions que aquest país necessita per a avançar i millorar. —Quines iniciatives legislatives es poden emprendre des d’una òptica feminista? —Una de les lleis més urgents és la que serveixi per a combatre la violència masclista. Ens n’hem d’ocupar des del primer moment. Cal que ens desfem de la violència masclista com més aviat millor. Hauríem d’estar més obsessionats a combatre el masclisme subtil, que és el que està més arrelat com a societat. Però la violència de gènere no és subtil. M’agradaria poder tractar el masclisme que governa el món de la cultura, per exemple. Hi ha una franja de treballadores del món de la cultura que són dones, però als càrrecs de dalt sempre hi ha homes. Són coses que cal combatre i buscar mecanismes per a superar i derrotar aquesta xacra. Però d’entrada hem de fer lleis contra la barbàrie de la violència de gènere. És una situació molt preocupant. Cal actuar també sobre la gent jove i els adolescents. Cal cercar la superació de patrons clarament masclistes que no deixen de funcionar en aquest sector d’edat. El combat contra el masclisme ha de ser una prioritat política i social central.

Summary: Jenn Díaz: ‘Des del punt de vista internacional, el 21-D funcionarà com un referèndum’


Aquests darrers dies, arran de la nota que va fer el Ministeri de Sanitat espanyol demanant que es restringís l’ús del Metamizol (el component del Nolotil) entre persones grans i turistes del nord d’Europa, hi ha hagut molta confusió sobre l’ús d’aquest analgèsic, un dels més utilitzats. En parlem amb Joan Ramon Laporte, professor emèrit de Farmacologia de la UAB i vocal de la Fundació Institut Català de Farmacologia, que aclareix el cas amb precisió. A part de contextualitzar el risc del Nolotil, aprofundim en altres aspectes, com l’abús dels derivats de l’opi o de la medicalització en general. Recorda que a l’estat espanyol, ‘de cada cent euros que es gasten en sanitat, entre vint-i-nou i trenta són destinats a pagar medicaments’, mentre que altres països no paguen més d’un 12%. —Aquesta setmana s’ha parlat molt dels riscs que hi ha darrere el consum de Nolotil. Fins a quin punt és perjudicial per a la salut? —És un medicament retirat a altres països perquè s’hi ha registrat un risc aparentment molt alt d’una malaltia que es diu agranulocitosi, que és la pèrdua dels glòbuls blancs i, per tant, de la defensa davant les infeccions que tenim a la sang. Ara bé, aquesta malaltia és molt estranya per si mateixa. N’hi ha pocs casos, quatre per cada milió d’habitants (uns 28 o 30 a Catalunya). D’aquests casos, només un 20% són causats pel Metamizol, el genèric del Nolotil. A més, no sempre causa la mort. Abans morien un 7% d’aquests pacients i ara el 4%-5%. Analitzar-ho de manera absoluta té poc sentit perquè això s’hauria de comparar amb els efectes que causen els altres analgèsics. —Quins? —L’aspirina ja pràcticament no s’utilitza com a analgèsic. Ara es fa servir el paracetamol, que pot causar malalties hepàtiques que també poden ser greus i, en alguns casos, encara que rarament, poden ser mortals. També tenim els derivats de l’opi, com el Tramadol, que són unes metzines. Són opi i s’haurien de fer servir només en situacions excepcionals, però s’utilitzen amb molta amplitud. Si hagués de fer una recomanació, diria que tots els medicaments tenen riscos. El del Nolotil és molt poc freqüent, però si apareix, pot ser una malaltia greu. Convé saber que la gent que ha pres Nolotil (o medicaments que continguin Metamizol, que sovint es combina amb altres productes) i ha tingut una urticària o algun efecte similar després de prendre’n, no n’hauria de tornar a prendre perquè té un risc alt de tenir agranulocitosi. Si no ha tingut cap problema, no cal que deixi de prendre’n. —Parlàveu de derivats de l’opi com el Tramadol. Creieu que hi ha una campanya per a promoure els opiacis, malgrat els seus efectes? —Sí, és clar. Els ha promoguts la indústria farmacèutica. Qui promou el consum de medicaments és sempre qui els ven. La gent no en sap prou, els metges no en saben prou i hi ha molta frivolitat al voltant de la prescripció de Tramadol i de Fentanil, que és un altre derivat de l’opi molt més potent, unes vint vegades més potent que l’heroïna. —Què s’hauria de fer per a frenar aquestes campanyes? —S’hauria de donar suport a les persones que fan informació independent sobre els medicaments perquè el ministeri, l’Agència del Medicament, moltes vegades no informa bé del tot. No informa de riscs que són importants. N’hi ha molts, de riscs, no tan sols els del Nolotil. Els del Nolotil no són realment els més importants, en aquest moment. —Heu denunciat també que les farmacèutiques desenvolupen fàrmacs orientats a obtenir autorització de comercialització i no pas orientats a ajudar. És una pràctica habitual? —Hi ha laboratoris que desenvolupen medicaments que saben des del començament que poden ser tòxics i amaguen aquesta toxicitat des de la fase de desenvolupament. Després, quan els autoritzen el medicament, ho continuen amagant i no en parlen. Això em sembla un crim, perquè es guarden la informació dient que és un secret comercial. Les qüestions de salut no haurien de ser secret comercial, sinó de domini públic. Això va passar amb la Talidomida durant els seixanta, però continua passant amb tots els medicaments, que jo sàpiga. És una cosa que passa en general. —Per què cap organisme ho evita? —Perquè la indústria farmacèutica té un poder polític enorme i els estats treballen al seu servei i a favor seu, més que no pas a favor dels ciutadans i de la seva salut. —El fet que el Ministeri de Sanitat espanyol s’hagi centrat darrerament en els efectes del Nolotil i no en els dels opiacis, que són més perjudicials, és un exemple d’això que denuncieu? —La qüestió dels opiacis em sembla força més important que el consum de Nolotil, que és baix. En canvi, el consum d’opiacis és molt freqüent. Ara bé, l’actuació del ministeri no necessàriament és un indicatiu d’això, perquè l’Agència del Medicament ha respost a un problema que hi ha hagut amb turistes britànics. Alguna cosa havia de dir. Sí que val la pena que parli del Nolotil, però no aborda altres problemes més freqüents. —També denuncieu el malbaratament en medicaments a l’estat espanyol. Per què? —A l’estat espanyol, de cada cent euros que es gasten en sanitat, entre vint-i-nou i trenta són destinats a pagar medicaments, el 29,6% el 2017. Altres països no paguen més d’un 12%, i als països nòrdics no arriben al 8%. Això ja ens indica quines són les prioritats polítiques. Un sistema de salut que gasta un 30% del pressupost en medicaments és un sistema de salut que no gasta en persones. Moltes vegades, els malalts necessiten més les persones que no pas els medicaments. Més personal sanitari i més ben pagat. —Fins a quin punt arriba aquest problema de sobremedicalització que comenteu? —Jo calculo que, com a mínim, la meitat dels medicaments que utilitzem no els hauríem d’utilitzar. Són innecessaris. És molt possible que sigui molt més que això. Si tens mal de cap i necessites treure-te’l del damunt, pots prendre un analgèsic, però no cal un ibuprofèn. Això seria matar mosques a canonades. Amb un paracetamol n’hi ha prou. És un exemple d’hàbit innecessari i perillós. —Cal més sensibilització entre els consumidors? —I entre els metges que prescriuen aquests medicaments. I cal més control de les farmàcies. S’ha de tenir en compte una cosa important: el Nolotil només es pot vendre a les farmàcies amb recepta mèdica. En canvi, si vas a tres o quatre farmàcies i demanes Nolotil, no et demanen la recepta. Això no ho controla ningú i és perfectament il·legal. Un atemptat contra la salut pública. Dispensar medicaments sense recepta mèdica és atemptar contra la salut pública i hi ha molts estudis que diuen que, a Catalunya, més del 80% de les farmàcies dispensen medicaments, com per exemple antibiòtics, sense recepta mèdica.

Summary: Joan Ramon Laporte: ‘Hi ha molta frivolitat receptant derivats de l’opi, com el Tramadol i el Fentanil, són metzines’


La Conselleria d’Agricultura ha signat avui el conveni per a la constitució del Consorci del Consell de l’Horta de València com a pas previ per a ‘recuperar l’horta valenciana’ i ‘blindar la preservació del cinturó verd de la ciutat’. La constitució del consorci, subscrita per la consellera d’Agricultura, Mireia Mollà, juntament amb el batlle de València, Joan Ribó, i el president de la Diputació de València, Toni Gaspar, ‘és una gran oportunitat per a recuperar l’horta valenciana’, una eina ‘imprescindible per a dotar a València d’un pulmó verd de cultius i de desenvolupament de la terra’, ha indicat Mollà. Aquesta iniciativa blinda més d’11.000 hectàrees d’horta i estableix un cordó de protecció per a aquest espai, un dels cinc paratges europeus reconeguts per l’informe Dobris de l’Agència Europea del Medi ambient pel seu valor històric i cultural. ‘Durant molts anys s’ha donat l’esquena a l’Horta i amb la creació d’aquest Consorci es reivindica aquest espai tan nostre i es recupera una necessària connexió amb la terra’, ha assenyalat la consellera. En aquest sentit, ha destacat el vincle de l’horta amb la identitat valenciana ‘i la seua funció com a pulmó verd de la ciutat’. ‘Aquesta iniciativa treballa per la continuïtat del camp valencià i per la producció agrícola de proximitat per a tota la ciutadania’, ha asseverat. Aquesta primera reunió ha suposat l’engegada formal d’un projecte que ‘dissipa les amenaces sobre el terreny’, que el seu objectiu és el de ‘garantir la pervivència i promoure la dinamització de les activitats agràries en l’horta de València’. Dins d’aquestes actuacions s’emmarquen, entres d’altres, el desenvolupament i extensió del consum quilòmetre 0, el diàleg per a atendre les necessitats dels agricultors, les mesures per a incentivar el relleu generacional i frenar l’abandó de terres així com l’engegada d’accions orientades a augmentar la competitivitat econòmica del sector sense perdre de vista la conservació del paisatge i el territori. Col·laboració entre administracions Conselleria, ajuntament i diputació són els integrants del consorci Públic que, a partir d’avui, s’ampliarà amb tots els agents implicats i que és ‘exemple tant de la col·laboració entre administracions com del caràcter transparent i participatiu de l’ens que s’obrirà a les entitats i associacions agràries i ecologistes, als sindicats i als ajuntaments de les diferents zones d’horta’. Per la seva banda, el president de la Diputació, Toni Gaspar, ha valorat el paper de l’horta com un ‘actiu històric, cultural i productiu dels valencians’ i ha reivindicat que ‘és obligació de les institucions promoure la seua protecció i dinamització’. De la mateixa manera, Gaspar ha recalcat que ‘la constitució del Consell de l’Horta és un pas previ a l’obertura del projecte a més entitats públiques i privades per a dur a terme un front comú de defensa i promoció de l’horta de València’. ‘València té una horta que s’ha estat oblidant i que cal recuperar’, ha recordat el batlle de València, Joan Ribó, que també ha mostrat el seu suport amb aquesta iniciativa per a seguir ‘recuperant l’horta, protegir-la i mantindre la seua dinamització, a través de la tecnologia actual’. Ribó ha anunciat que l’Alqueria del Moro, el conjunt d’arquitectura senyorial i rural dels segles XIV, XVI i XVII, serà la seu que aculli el Consell de l’Horta. A més, ha recalcat la seva vinculació amb l’alimentació ‘a través de la producció, la comercialització i amb una nova cultura que busca impulsar la dieta mediterrània, que és molt important per a la ciutat’.

Summary: Es constitueix el Consell de l’Horta, amb l’objectiu de recuperar i blindar la preservació de l’horta valenciana


La candidata de Compromís a la Presidència de la Generalitat, Mónica Oltra, ha proposat avui la gradual reducció de la jornada laboral fins a les 32 hores el 2025. En un fòrum organitzat pel Diario Información d’Alacant, la també vice-presidenta de la Generalitat ha explicat que qualsevol política econòmica no ha de pensar en les pròximes eleccions sinó en les pròximes generacions. D’aquesta manera, ha indicat que la seva repercussió ha d’anar molt més enllà de la mera economia, abans de posar com a exemple la proposta per a la gradual reducció de la jornada laboral fins a les 32 hores el 2025. Aquest objectiu permetrà, segons un comunicat de Compromís, incrementar la productivitat de l’economia valenciana; generar més llocs de treball; afavorir la conciliació familiar i el benestar físic i mental, i, com a conseqüència de tot l’anterior, contribuir a la lluita contra el canvi climàtic, perquè més temps per a conciliar implica un estil de vida menys intensiu en recursos. Per a aconseguir aquest objectiu, ha prosseguit Oltra, es crearà un nou programa d’ajudes consensuat amb els agents socials a través del qual LABORA (l’antic SERVEF) subvencionarà les empreses que redueixin la seva jornada de forma progressiva sense afectar el nombre ni el salari dels seus treballadors. A més, aquest programa es complementarà amb ajudes per a la contractació de persones aturades de fins a 20.000 euros, sempre que l’objecte d’aquesta contractació sigui el producte d’haver repartit la càrrega horària del treball en les mateixes condicions. En la seva intervenció, Oltra ha assegurat que ha sigut la presència de Compromís ‘la que ha marcat el ritme’ en la política valenciana en els últims anys i la que ha impulsat unes accions polítiques d'”avantguarda” impossibles de concebre sense la seva participació. ‘Ens hem deixat la pell per a millorar la vida de les persones amb reformes de profunditat, arromangant-nos i afrontant els problemes’, ha apuntat. Ha recalcat que, per a Compromís, el projecte compartit del País Valencià ‘no s’entén sense el paper protagonista d’Alacant que el faci sentir membre d’una història, un territori i un futur compartit’ En aquesta línia, s’ha proposat recuperar l’Institut Valencià de Cultura a Alacant, un ‘element emblemàtic’ de la ciutat com és el cinema Ideal, actualment en mans privades i amb un alt grau d’abandó. Així mateix, ha advertit que el Districte Digital a la demarcació d’Alacant ha d’estar lligat a desenvolupaments universitaris, en diàleg amb el teixit empresarial, i ha de comprometre’s com una ‘aposta forta en polítiques de responsabilitat social amb el territori on se situa’.

Summary: Oltra proposa reduir gradualment la jornada laboral fins a les 32 hores el 2025


Aparent normalitat al Museu Nacional d’Art de Catalunya (MNAC), tot i que la justícia espanyola amenaça d’enviar-hi la Guàrdia Civil per endur-se’n les pintures murals de Sixena. Aquest matí, de Sixena, se’n parlava sotto voce, mentre es presentava la remodelació museogràfica de les sales del Renaixement i el Barroc. Avui calia que unes altres obres del museu es destaquessin i que una normalitat desitjada s’imposés per una estona. I, tot i el silenci espès que planava sobre el fantasma de Sixena, en l’argumentari del director, Pepe Serra, n’han aparegut uns altres, de fantasmes. Perquè aquest museu funciona gràcies a la supervivència i resiliència, gràcies al sobreesforç de l’equip. I, si no, com s’han pogut remuntar les noves sales del Renaixement i el Barroc amb un pressupost minúscul, de poc més de 400.000 euros? Serra ha presentat la reforma museogràfica a partir de la idea que el museu no es concep com un conjunt de col·leccions fragmentades en períodes diferents, sinó que s’entén com una col·lecció única, viva, amb l’objectiu que sigui dinàmica, interpretativa, generadora de sentit crític, i que situa l’espectador en l’eix central d’interès. ‘El visitant és al centre del museu –ha dit– i dirigeix les nostres actuacions. El museu, un servei públic, és un espai participatiu, que aporta una narrativa que t’interpel·la. I també entenem el museu com un espai de gaudi, on es pot venir moltes vegades, ben sovint.’ Amb aquest punt de partida, la col·lecció del MNAC en el període que transita entre el Renaixement i el Barroc s’ha organitzat temàticament, trencant l’ordre cronològic clàssic. A les sales, que també trenquen la blancor de la museografia clàssica amb colors vius, es proposen temes com la passió i el sacrifici, els místics i visionaris, les natures mortes, els retrats, els donants de les obres… I en cadascun d’aquests àmbits es mostren els millors exemples artístics que té el MNAC, una part dels quals eren fins ara al magatzem. Així, també, s’habiliten uns faristols amb informació complementària, que pot ser genèrica del període o anecdòtica i molt específica, però que té la voluntat d’explicar la col·lecció del museu des de lectures complementàries, que permeten d’aprofundir els relats. Una única col·lecció explicada mitjançant relats temàtics ‘Els relats són els que emanen de la col·lecció mateix’, ha dit Serra. I ha advertit que aquest període s’associa erròniament a una col·lecció menor: ‘No és cert. La col·lecció sorgeix dels grans col·leccionistes que van conformar la col·lecció del MNAC (Plandiura, Garriga, Gil, Prats, Cambó…) i d’aquesta tria emergeixen els gustos de l’època. Hi ha un menysteniment equivocat, perquè les obres que acull aquest itinerari tenen una qualitat extraordinària.’ El director del MNAC també ha destacat que els relats que es proposen tenen un doble interès, que marquen l’època i que ens interpel·len avui. ‘Són relats oberts i complexos, que ens formulen preguntes des de la nostra realitat d’avui.’ Alhora, la proposta té la voluntat de mostrar tant obres pictòriques com escultura, orfebreria, tapissos, llibres de l’època… Tapís que la Generalitat de Catalunya va adquirir el 1557 (fotografia: ACN). Per primera vegada el museu exposa exemplars originals i únics de la biblioteca pròpia. Amb aquesta voluntat de trencar l’ordre cronològic i les donacions, també s’han integrat a la col·lecció el llegat Cambó (tot i que manté un fil unitari) i la col·lecció Thyssen. Pepe Serra també ha destacat el vincle amb la Fundació Ametller, que ha deixat en dipòsit alguns quadres d’enorme importància, com ara dos dels quatre de Bartolomé Bermejo que obren l’itinerari. Serra ha presentat la renovació museogràfica del Renaixement i el Barroc acompanyat per Francesc Quílez, coordinador de col·leccions, i Joan Yeguas, conservador del Renaixement i Barroc. De les 1.400 obres d’aquest període que té el museu se n’exposen 250 (abans de la remodelació eren 130). Abasten els segles XVI, XVII, XVIII i la primeria del XIX. S’hi mostren les últimes investigacions dels tècnics i historiadors i s’hi presenten obres inèdites, com també trenta-cinc obres importants restaurades i nous dipòsits. El director ha explicat la voluntat d’organitzar un seminari internacional (avui encara sense data) per poder avançar en la recerca de moltes d’aquestes peces exposades. Entre les obres noves, es destaca un tapís que la Generalitat de Catalunya va adquirir el 1557 i que durant anys va decorar les parets del Palau; aquest tapís feia anys que romania guardat al magatzem. També dialoguen el Velázquez del museu amb una altra pintura sobre Ramon Llull, que inicialment s’havia atribuït a Velázquez, però que les recerques de l’equip del museu atribueixen ara amb força seguretat a Francisco Ribalta. Aquests dos llenços van acompanyats d’un anònim que sembla deutor del jove Velázquez de Sevilla i una obra del pare de Ribalta, Juan Ribalta, del qual també s’hi veuen les influències. Francesc Quílez ha explicat que aquesta paret també és interessant per a entendre la penetració del caravaggisme a la península. Una altra perspectiva de les sales (fotografia: ACN). En una altra sala, la de les natures mortes, trobem un diàleg entre els ‘codonys’ de Zurbaran, les ‘magranes’ de van der Hamen y Leon i les ‘figues’ de Comprobín. I en un altre pany de paret s’expressa la influència de les Històries naturals de Plini el Vell en les natures mortes de l’època. Després entrem en la sala dels retrats, on descobrirem una part de pintures en què apareixen retratats els donants de les obres. Mentre anem avançant, se’ns revela la pintura de narratives populars, que ja ha fugit de la temàtica religiosa i mostra un interès més burlesc pels personatges pintats. Després arribem a un espai per a la pintura catalana, sobretot la d’Antoni Viladomat i la del Vigatà. Aquestes sales acaben en un indret del museu dedicat a l’obra gràfica, on es combinen gravats i dibuixos de Fortuny amb fotografies d’autors del segle XX, entre les quals es destaca una natura morta de Toni Catany. Més espai, els pavellons i la proximitat a la ciutat A la mateixa hora que Pepe Serra reclamava més espai per al Museu Nacional de Montjuïc, a l’Icub el nou comissionat de Cultura, Joan Subirats, presentava el seu programa de prioritats. Subirats manifestava que s’havia de parlar de l’ús final dels pavellons històrics de la Fira internacional del 1929, que el MNAC reclama per a guanyar espai i que l’anterior regidor de Cultura, Jaume Collboni, volia destinar a grans exposicions internacionals per a la ciutat. El director del museu ha explicat que divendres s’ha de reunir amb Subirats i que la negociació és oberta.

Summary: La col·lecció d’art del MNAC renova la museografia del Renaixement i el Barroc


El FC Barcelona pot aconseguir el vint-i-quatrè campionat de lliga avui. Des de les cinc juga al camp de Granada, on depèn de si mateix per a embutxacar-se el títol. A la mateixa hora juga a la Corunya el Reial Madrid, que és a un punt dels blau-grana en la classificació. Granada-Barça 0-1: Suárez, al minut 21, ha marcat el primer gol del Barça a Los Cármenes. 0-2: Segon del Barça al minut 37 de la primera part, també de Suárez, de cap. 0-3: Hat-trick de Luis Suárez. Tercer del seu compte particular al minut 85. Deportivo-Madrid 0-1: Cristiano Ronaldo avançat el Madrid en el marcador amb el Deportivo al minut 7. 0-2: Al minut 24, Ronaldo ha marcat de cap el segon per al Madrid. Informació relacionada: Els números i la història juguen a favor del Barça per a endur-se la lliga

Summary: El Barça té mitja lliga al sac: guanya 0 a 2 a Granada