Un total de 25 de la trentena d’òrgans dependents del Parlament de Catalunya tenen integrants amb el mandat caducat. En la llista hi ha el consell de govern de la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals, el Síndic de Greuges i membres del Consell de l’Audiovisual de Catalunya, el Consell de Garanties Estatutàries i la Sindicatura de Comptes, entre més. La rellevància política d’aquestes renovacions ha complicat els relleus, però el president del parlament, Roger Torrent, ha iniciat avui una primera ronda de contactes amb tots els grups parlamentaris per intentar desencallar-los. Comptant que la proximitat de les eleccions espanyoles del 28-A i les municipals i europees del 26-M no facilitaran la constitució de les majories qualificades que requereixen algunes d’aquestes renovacions, amb acords molt complicats entre els independentistes i Cs, Torrent planteja començar pels organismes més tècnics i, en teoria més fàcils de rellevar, com ho serien els consells socials de les universitats, on tots els membres exerceixen el càrrec amb els mandats caducats. Hi ha 106 vacants que la cambra hauria de cobrir, però no serà senzill ni ràpid. El portaveu de Cs, Carlos Carrizosa, ha apuntat que ‘el clima difícil’ a Catalunya fa augurar que les dificultats continuïn. El desembre passat es va trencar el darrer intent d’acord dels socis de govern, Cs i el PSC per renovar el consell de govern de la CCMA i nomenar-ne president Saül Gordillo, que és director de Catalunya Ràdio. Després de la defensa pública del president de la Generalitat, Quim Torra, per la via eslovena i l’actuació dels Mossos d’Esquadra amb protestes dels CDR, Cs va aturar el procés i va negar després que hi hagués cap acord perquè no s’havia ni signat ni votat la renovació. Les crítiques de Cs a la televisió i la ràdio públiques per la cobertura del procés d’independència formen part dels pilars discursius del grup d’Inés Arrimadas, i les susceptibilitats i els interessos polítics compliquen especialment l’acord sobre la cúpula dels mitjans. Tot i que JxCat i ERC podrien arribar a formar una majoria absoluta amb altres grups per aprovar-ne la renovació en segona volta, no volen excloure-hi Cs perquè és la primera força de la cambra. Els sis membres del consell de govern de la CCMA tenen el mandat exhaurit (de fet, dos ja van plegar) i s’hi ha d’afegir la presidència. A més, també s’han de renovar els setze membres del consell assessor de Continguts i de Programació de la CCMA i la meitat dels sis membres del Consell de l’Audiovisual. El Consell de Garanties Estatutàries té cinc dels seus sis membres pendents d’una renovació que requereix un suport de tres cinquenes parts. És a dir, 81 diputats. Passa el mateix amb la Sindicatura de Comptes, amb quatre vacants dels set membres que l’integren, i amb el Síndic de Greuges. Cs ha demanat a Torrent que el relleu de Rafael Ribó, contra qui han criticat amb insistència, sigui una persona ‘independent’ i no significada amb el procés d’independència. Els grups disposen d’un mes per a proposar noms però no se sotmetrà a votació fins que no hi hagi un acord. També s’haurien de renovar la dotzena de membres del consell assessor del Síndic de Greuges per a la Prevenció de la Tortura i d’altres Tractes o Penes Cruels, Inhumans o Degradants. En l’àmbit cultural, hi ha sis vacants al plenari del Consell Nacional de la Cultura i de les Arts i tres dels cinc membres de la comissió executiva de la Junta de Museus de Catalunya. Torrent també intentarà que els relleus siguin paritaris, tot i que el marc legal no ho obliga.

Summary: Torrent insta els grups a renovar els 106 càrrecs caducats que depenen del parlament


La junta directiva de Foment del Treball té avui damunt la taula la decisió sobre l’expulsió de Cecot, la patronal amb seu a Terrassa presidida per Antoni Abad. El conflicte entre totes dues organitzacions ja fa un any que dura. Alguns dirigents de Foment consideren que Cecot s’ha expandit més enllà del seu territori de referència, i el president, Joaquim Gay de Montellà, vol proposar-ne l’expulsió als òrgans de govern –el comitè executiu, la junta i l’assemblea. El president de Cecot, Antoni Abad, va anunciar dimecres que presentaria la seva candidatura per a presidir Foment del Treball a les eleccions previstes el 2018, per ‘obrir més l’entitat i donar espai a la participació de tots aquells que vulguin aportar idees i projectes que siguin beneficiosos per a les empreses i el conjunt de la societat’. Abad vol deixar enrere les estructures verticals ‘ineficients’ perquè Foment del Treball sigui ‘la casa de tots’. Conflicte L’octubre de l’any passat, el comitè executiu de Foment del Treball va acordar d’encarregar a la Comissió de Règim Intern de la patronal un informe sobre si la configuració i les actuacions de Cecot entraven en conflicte amb els estatuts de la patronal. Mig any després, la junta directiva de Foment va aprovar unes normes de funcionament que obliguen les organitzacions territorials a consultar qualsevol actuació que pretenguin fer fora de la seva àrea d’influència.

Summary: L’expulsió de Cecot, damunt la taula de la junta directiva de Foment


L’adreça de l’edifici és Via Laietana 43, a Barcelona. De molts anys ençà, aquest sinistre bloc de cinc pisos allotja la policia espanyola. Ara ja no n’és el centre principal a la ciutat, però durant molt temps sí. I va ser conegut, especialment, com un dels centres de tortura i repressió més durs de tot l’estat espanyol. Des del 14 de juny de 1929, hi ha hagut de passar tot de gent que ha estat sotmesa a maltractaments, especialment activistes polítics, socials i culturals. Del 1941 endavant, s’hi instal·là la 6a Brigada d’Investigació Social, anomenada Brigada Político-Social, i això obrí el període més nefast de la història de l’edifici. Fins al punt que durant la transició postfranquista ja es van aixecar veus que exigien que fos reconvertit i enderrocat. No se’n van sortir, i la prefectura de la policia espanyola a Barcelona l’ha continuat fent servir. Arran de les mobilitzacions independentistes d’aquests darrers anys, Via Laietana ha tornat a esdevenir un símbol incòmode de la repressió i s’ha revifat la proposta que canviï de funció o desaparegui. Dimarts l’Ajuntament de Barcelona va aprovar la proposta que l’edifici esdevingui un centre de memòria de la repressió franquista. I ahir cinquanta entitats, entre les quals l’Associació d’ex-Presos Polítics del Franquisme, la Fundació Cipriano Garcia, Òmnium i la Fundació Josep Irla, van exigir-ne el tancament. Tanmateix, la sensibilitat ciutadana topa amb el fet que l’edifici pertany a l’estat espanyol i no es pot fer res si no s’hi avé. Cosa que no sembla pas possible. Un monument a la repressió La llista de torturats en aquesta comissaria és un veritable qui-és-qui de la lluita per la democràcia i les llibertats a Catalunya. Perquè la infame Brigada Político-social no deixava cap sector sense controlar. Es dividia en grups especialitzats que vigilaven els sindicats, els anarquistes, els trotskistes, els comunistes en general, la universitat i allò que anomenaven, ja aleshores, ‘catalano-separatistes’. Tot sota la direcció dels germans Antonio i Vicente Creix. Personalitats com ara Joan Comorera, Gregorio López Raimundo, Jordi Carbonell, Jordi Pujol, Josep Maria Benet i Jornet, Oriol Bohigas i Maria del Mar Bonet van conèixer-ne els temuts calabossos, situats al soterrani. Alguns hi foren víctimes de duríssimes tortures i alguns altres van viure la por de sentir-ne el relat i de saber-se al lloc on les feien. Lluís Llach, Pasqual Maragall, Raimon, Anna Sallés, Josep-Lluís Carod-Rovira, Raimon Obiols, Pere Portabella… van haver de conèixer per dins l’edifici on gent que després fou molt coneguda i molta gent encara avui anònima varen passar algunes de les pitjors hores de la seva vida. El periodista Antoni Batista ha treballat especialment la memòria d’aquest i va ser al darrere de la moció –presentada per Joan Tardà, Pep Cruanyes i Jordi Carbonell– que en reclamava la museïtzació. Carbonell, dirigent històric d’ERC, hi fou víctima d’una violència extrema perquè es va negar a abandonar el català i va respondre sempre als policies en la seva llengua. Va morir sense haver pogut veure com en tancaven les portes. Una presència simbòlica El postfranquisme, de fet, va intentar un equilibri delicat. Entre l’any 1931 i el 1939 aquell edifici havia allotjat la central dels Mossos d’Esquadra. Arran del nou desplegament de la policia catalana, es va intentar que el tornés a ocupar, però l’estat espanyol s’hi oposà rotundament. I això que, operativament, Via Laietana pràcticament ha perdut tot interès. Ara els serveis centrals la policia espanyola a Barcelona són a la comissaria de la Verneda. A la Via Laietana només hi ha serveis menors. I la presència. Una presència urbana força simbòlica que, tanmateix, periòdicament, és font d’uns conflictes que tornen a palesar la necessitat d’enderrocar l’edifici o convertir-lo en un espai de memòria i homenatge als torturats. Perquè les manifestacions a la Via Laietana tenen, també, una llarga tradició. Des de la històrica manifestació de més de cent capellans l’any 1966, que va acabar amb duríssims cops contra ells, fins a les quatre nits de l’anomenada ‘batalla d’Urquinaona’ el mes passat, la presència de la comissaria de Via Laietana ha estat un imant que ha atret la còlera i la protesta dels ciutadans. A molts països democràtics, els centres de repressió o tortura s’han reconvertit en punts d’homenatge als lluitadors per la llibertat; n’és un cas el museu creat a l’Escola de Mecànica de l’Armada de Buenos Aires. Alguns altres han estat assolats, com a Alemanya els principals centres operatius del règim nazi. Com en tantes altres coses, l’estat espanyol n’és l’excepció. Però la societat civil hi continua insistint i fins i tot les autoritats ja reclamen que s’elimini un dels símbols més odiats de la repressió política: l’edifici que ocupa el número 43 de la Via Laietana de Barcelona.

Summary: La comissaria de la Via Laietana, un monument a la repressió que hauria de ser enderrocat


La companyia Cabify mantindrà l’activitat al País Valencià malgrat l’entrada en vigor, avui, del decret del Consell per a regular la seva activitat amb diverses limitacions. Ho ha avançat l’empresa en un comunicat en què, si bé no explicita la decisió, assenyala que opera amb normalitat i que ja treballa per analitzar el text publicat i també per adaptar el model operatiu als requisits de la normativa. L’aprovació del decret, que es va publicar ahir al DOGV després de ser aprovat divendres pel ple del Consell, ha deixat en l’aire l’arribada d’Uber a Alacant, on havia d’operar des del febrer. De moment, la companyia no s’ha pronunciat sobre el seu futur a València, on fa tres mesos que s’ha instal·lat. En canvi, Cabify sí que operarà tant a València com a Alacant. En el comunicat, aquesta empresa diu té més de 300.000 usuaris registrats al País Valencià i lamenta que la Generalitat cedeixi al sector ‘més radical’ del taxi. Segons l’empresa la nova normativa fa perillar cinc-cents llocs de feina.

Summary: Cabify continuarà operant al País Valencià malgrat el decret de les VTC


La caixa catalana va desplegar durant anys intenses inversions immobiliàries “incertes” i sense analitzar la solvència MADRID, 16 (EUROPA PRESS) El jutge de l’Audiència Nacional Ismael Moreno ha admès a tràmit la denúncia de la Fiscalia Anticorrupció per “notables irregularitats” en la gestió de CatalunyaCaixa (CX) contra el seu expresident Narcís Serra i altres 14 ex-alts càrrecs, entre els quals hi ha l’exdirector general Adolf Todó, per un forat de 720 milions d’euros en operacions immobiliàries realitzades entre els anys 2000 i 2007 pel banc. Anticorrupció defensa que la caixa catalana va realitzar en aquest període “una intensiva i creixent activitat inversora immobiliària” que va fundar principalment en projeccions i expectatives de negoci de futur incert i sense anàlisi de solvència, assegura la Fiscalia Anticorrupció en la denúncia remesa a l’Audiència Nacional. El Ministeri Públic denúncia per “notables irregularitats” en la gestió de la caixa el seu expresident Narcís Serra i 14 ex-alts càrrecs més, entre els quals està l’ex-director general Adolf Todó, per un forat de 720 milions d’euros en operacions immobiliàries realitzades entre els anys 2000 i 2007. Anticorrupció ha presentat la denúncia per un presumpte delicte continuat d’administració deslleial per unes irregularitats que va detectar el Fons de Reestructuració Ordenada Bancària (FROB), i el text constata que en aquest període la caixa va executar les inversions, a través d’una filial, a Espanya, Polònia i Portugal. “En la majoria de casos analitzats l’aval i fiabilitat que des de l’entitat es va atorgar a les projeccions efectuades per la filial immobiliària i a les manifestacions dels socis immobiliaris copartícipes de les inversions va suposar escometre les inversions confiant en la paraula del soci, sense previs informes externs independents al projecte i sense realitzar anàlisis exhaustives d’aspectes tals com la solvència i capacitat dels associats”, destaca la denúncia que assumirà un Jutjat Central d’Instrucció de l’Audiència Nacional. La Fiscalia va assumir la denúncia presentada pel FROB, nacionalitzat el 2011, i que considera que aquesta actuació li va provocar un perjudici que ha calculat tenint en compte el preu d’adquisició dels terrenys i la seva posterior adjudicació a la Sareb. La caixa, a través dels seus òrgans de govern –Consell d’Administració o Comissió Executiva– va acordar intervenir en aquestes promocions mitjançant societats participades en les quals es reservaven la majoria del capital. Mitjançant aquest sistema van arribar a adquirir terrenys no urbanitzables o fins i tot qualificats com d’especial interès. En la majoria dels contractes no es va establir clàusules suspensives o resolutòries del pagament del preu condicionades a l’efectiva realització dels projectes. Tampoc van fer taxacions per experts independents. RESPONSABILITAT DE SERRA Quant a l’actuació del que fos exministre de Defensa, Narcís Serra, la denúncia especifica que s’ha detectat “una total falta de preparació tècnica” de la major part dels membres del Consell d’Administració per aprovar qualsevol proposta. Per això, la Fiscalia conclou que es donava una total absència de control en la presa de decisions que va afavorir que el president, el director general i el seu adjunt anessin “els qui realment decidien en la caixa, sense que les seves decisions mai fossin posades en dubte”. Amb aquest criteri el banc va realitzar inversions en llocs com Cracòvia, per a la construcció de més de 2.000 habitatges, Valdemoro (Madrid), Molina de Segura (Múrcia) o Chiclana (Cadis).

Summary: L’AN admet la denúncia contra Narcís Serra i 14 excàrrecs de CatalunyaCaixa per un forat de 720 milions


Després d’Arnaldo Otegi, segurament Jon Inarritu (Leioa, 1979) és el polític basc més popular a Catalunya. Les seves preguntes persistents al govern espanyol i les intervencions a la comissió d’Interior del senat per a denunciar la repressió de l’estat espanyol no passen pas desapercebudes. Defensa que té ressò mediàtic pel fet de no ser català. Certament, aquesta és una actitud molt habitual a Catalunya quan algú de fora es fixa en la causa independentista. En aquesta entrevista no li demanem tan sols pel cas català i per la situació dels presos, que va visitar divendres, sinó també sobre l’amenaça de l’extrema dreta, l’acció de govern de Sánchez i l’independentisme al País Basc. —Quin impacte pot tenir aquest resultat tan espectacular de l’extrema dreta a les eleccions andaluses? —La cosa més preocupant és que les dretes més extremes anunciïn que s’uniran i que no tenen cap problema a fer un pacte. Veiem com es normalitza el feixisme, també per part de partits que, en teoria, se’n declaren allunyats, però llavors, en el seu dia a dia, veiem que no. No tant per les manifestacions que hem vist a Catalunya i en les quals tots han anat de bracet, sinó perquè veiem com, en el dia a dia, defensen exactament el mateix. Només cal comparar el senyor Casado amb el senyor Abascal, que en moltes matèries, amb melodies diferents, vénen a dir la mateixa cosa. —I l’esquerra espanyola no ha de fer autocrítica? —Sí. Bé, el PSOE no el posaria a l’esquerra, però si parlem de l’esquerra institucional, diguem que en moltes ocasions, ha normalitzat i ha permès algunes actituds extremistes. Llegia avui algun intel·lectual del PSOE que responsabilitzava l’independentisme i el republicanisme català d’haver donat ales a aquest feixisme. La cosa més curiosa és que a El Ejido, on la població immigrant és molt alta, a ningú amb dos dits de front no li passaria pel cap de culpabilitzar la població immigrada de l’auge del feixisme, cosa que sí que fan amb el moviment català. És d’un ‘cunyadisme’ de llibre intentar responsabilitzar les víctimes del feixisme, de l’auge d’aquest. El feixisme hi és, i ha de ser combatut de cara. —Després de la patacada del PSOE, creieu que Sánchez avançarà les eleccions? —És un misteri. Per molt que digui que ho farà quan li convingui a l’estat, tothom sap que no, que ho farà quan vagi millor al seu partit. Una cosa sí que és evident: la situació és d’extrema debilitat; pot passar qualsevol cosa i ara esperem que s’aclareixi el panorama. Ho veig obert. Poden ser al març, en el superdiumenge de maig o a l’octubre. En tot cas, tothom creu que el 2019 hi haurà eleccions. —Divendres vàreu venir a Catalunya a veure els presos dels Lledoners. Amb qui vàreu parlar? —Pràcticament amb tots, excepte amb Jordi Sànchez, que crec que en aquell moment tenia una reunió. Els vaig veure forts, determinats, amb un càlcul i una anàlisi clara que tenen davant un judici polític. Mentre era allà em vaig assabentar de la vaga de fam, que es va saber l’endemà, i vaig poder-los donar molts ànims i molta solidaritat. —Us va sorprendre? —No. És una forma de denúncia molt contundent, però és l’única manera de travessar els murs d’una presó. —Fa poc entràveu una pregunta en què dèieu que el govern espanyol té menys transparència que el PP i respon pitjor. Quin balanç en feu, de l’acció de govern, fins ara? —Quant a acció de govern és cert que anuncien moltes mesures amb molt de bombo i platerets però que al capdavall no són res. Per posar algun exemple, quan vàrem veure com rebien l’Open Arms i s’acollien diversos migrants de la Mediterrània, a tots ens va semblar bé, però vàrem veure com tot plegat no fou sinó un simple gest i ara retornen migrants a Líbia, un país que no és segur, i continuen amb les expulsions sumàries quan ja hi ha hagut una condemna de la Cort Europea dels Drets Humans dient que són contràries a la legislació internacional. Veiem com no es posen els mitjans per a acollir tota aquesta gent que arriba a la frontera sud de l’estat. Així mateix, hem vist com la ‘llei mordassa’, una llei que el PSOE des del primer moment va dir que s’havia de derogar, ara ja diu que s’ha de modificar. Igual com amb la reforma laboral, que abans deia que calia derogar i ara diu que bé, que s’hi ha de fer alguna modificació. És continu. Veiem com s’anuncia que és traurà del Valle de los Caídos el dictador Franco, però no es va més enllà i s’evita de parlar de desenterrar els milers de persones que hi ha enterrades en contra de la seva voluntat: milicians, gudaris, republicans. O s’anuncia que es retirarà una condecoració a ‘Billy el Nen’ i al mateix temps es condecora Sánchez Corbí, qui va ser cap de l’UCO, condemnat per tortures. Veiem com hi ha mesures positives, però a l’hora de legislar i prendre mesures contundents el PSOE és el mateix que el PP. —Per no parlar de les declaracions de Borrell, els acords al CGPJ… Certament, hi ha tics que recorden els del PP. Creieu que si no van més enllà és perquè l’status quo no els ho permet o perquè tenen por que fer canvis els castigui electoralment? —Bé, hi ha qüestions d’estat en què el PSOE, que es fa dir republicà, ha portat al TC la denúncia contra la moció que reprova el monarca, quan el consell d’estat havia dit que no hi havia raó ni qüestió legal per a denunciar. En alguns aspectes, aquells que toquen la fibra de l’estat, veiem com els socialistes són més papistes que el papa. Podem veure com els afers de Catalunya i el País Basc són raons d’estat que fan actuar el PSOE de manera molt pròxima a la manera com ho feia el PP. En el fons tot volen la mateixa: mantenir el règim del 78. —Borrell acabarà caient? —Jo crec que Borrell no havia d’haver estat mai escollit ministre d’Afers Estrangers. Però tenint en compte les seves actuacions, com la multa per haver fet ús d’informació privilegiada quan estava a Abenoga, ja n’hi hauria d’haver prou perquè dimitís. Igualment, les seves declaracions impresentables de negacionisme del que va ser el genocidi indígena als EUA no són acceptables per a un ministre d’Afers Estrangers, que ha de tenir aquella delicadesa i un saber fer basat en la diplomàcia, i no crear més conflictes, sinó resoldre’ls. Però ell fa de pirata diplomàtic amb nombrosos estats. I sempre ho fa en afers que es consideren qüestions d’estat, com la qüestió catalana, les seves relacions amb Bèlgica i algunes regions d’aquest estat, o el Brexit i el cas de Gibraltar. Fins i tot El País deia en un editorial que Espanya havia arribat a un nivell de tensió com no s’havia vist mai. I una anècdota, com va ser la invenció d’aquella escopinada falsa, que desconec per què ho va fer. No sé si va tenir una visió o volia estigmatitzar els diputats d’ERC. Vàrem poder veure com els seus companys de partit se n’apartaven perquè s’avergonyien del seu comportament. Crec que aquest senyor no està capacitat per a ser ministre d’Estrangers ni per a tenir cap càrrec. Corre la brama que l’enviaran al Parlament Europeu perquè volen promocionar-lo com a comissari europeu. Però és que no en té capacitat i no pot tenir un càrrec de representació. —Passem al País Basc. Fa poc Sant Sebastià va convertir-se en la primera capital basca a celebrar una consulta sobre el dret de decidir. Recorda una mica les consultes del Principat del 2009. Una manera de mobilitzar la base. El sobiranisme basc és en fase de creixement? —Jo crec que és important. És un exercici de normalització d’apoderament ciutadà. És cert que una participació del 18% va ser excusa dels mitjans estatals i alguns partits per a dir que havia estat un fracàs. Però si comparem –i jo crec que s’ha de fer, perquè té una influència directa, perquè el País Basc i Catalunya sempre han tingut vasos comunicants i es miren– les consultes que es van fer el 2009 i 2010 a Catalunya no van tenir un percentatge més alt de participació. Per tant, aquells que intenten dir que és un fracàs, doncs no, són consultes que lamentablement no tenen un reconeixement, però que apoderen la societat i que normalitzen allò que ja hauria de ser normal, que es pugui decidir sobre tot sense cap vet, o repressió, com vàrem veure l’1-O. —Molts diuen que va significar el començament del procés, però si hi ha un punt d’inflexió és el pas de CDC. Agafant aquest fet com a precedent, en el cas basc, fins a quin punt és imprescindible que el PNB es decanti per la independència perquè sigui factible? —Tenint en compte que el PNB és el primer partit de la comunitat, jo crec que sí que és imprescindible. Perquè a més, estaria d’acord amb les seves bases ideològiques principals, que diu que la societat basca ha de poder decidir el seu futur institucional. Ho poden fer amb més encert o menys, amb més nitidesa o més atreviment, però la seva decisió és clau. És clar que avui dia tres quartes parts del parlament basc representen formacions que defensen el dret de decidir i el dret de decidir tot allò que ens afecta. Per tant, per reconeixement als seus votants, és necessari que el PNB faci el pas. —Creieu que s’hi acabaran unint sense fissures, a un procés d’emancipació? —Jo vull fer el càlcul que el PNB s’hi haurà d’unir perquè si no la societat li acabarà passant per sobre, perquè és una demanda social. Espero que acabin fent cas dels seus votants. —Fa poc hem sabut la sentència del cas Bateragune. Com va acollir la notícia la societat basca? —La societat basca va veure ratificat allò que la immensa majoria ja sabia, que aquestes persones no van tenir un judici just, van ser condemnades per un delicte que no havien comès quan treballaven a favor de la pau. L’estat va preferir obstaculitzar-ho i criminalitzar-los amb un judici farsa. Però quan ha arribat el reconeixement, ells ja han passat sis anys a la presó. I això mateix pot passar en un altre cas d’estat, que és el cas català. Poden tenir un judici, que tothom sap que és una absurditat amb aquests jutges tan poc independents controlats per la sala segona que presideix el senyor Marchena, però saben que la decisió que pugui prendre Europa arribarà massa tard. Quan, possiblement, moltes persones hauran passat massa temps a la presó, persones que no hi havien d’haver passat ni un sol dia. —ETA ja s’ha desarmat i ha demanat perdó. Què falta? O la societat basca ja ha girat full? —En certa manera, és cert que la societat va molt de pressa i sembla que tot això va passar fa molt temps. Però és cert que hi ha capítols per tancar en aquesta fase postviolència, com ara solucionar el problema dels presos perquè, mentre n’hi hagi, el problema no s’haurà resolt. S’ha de posar fi a la política d’excepció i venjança que és l’allunyament, la dispersió, l’aïllament i la situació dels presos malalts, però també s’ha de passar a l’excarceració. Si tenim en compte que la violència d’ETA va desaparèixer fa set anys i ho comparem amb exemples europeus, veurem que a Irlanda del Nord quatre anys després de la fi de l’IRA ja no hi havia presos. Això s’ha de solucionar. Així mateix, cal reconèixer totes les víctimes de les diverses violències que hi ha hagut, també les de l’estat, fora de la llei, i que passaven per la tortura. I si es pogués, seria molt positiu que es creés una cosa similar a les comissions de la veritat, on cada un dels actors violents aclareixin tot allò que no s’ha aclarit. —Però amb l’auge de l’extrema dreta, Ciutadans a l’alça i un PSOE que va amb peus de plom a dir i a fer segons què perquè no els penalitzin electoralment, l’horitzó no és desesperançador? —És cert que hi ha una batalla pel relat i alguns sectors no volen reconèixer que hi ha hagut unes altres violències. Volen expandir la visió que només hi va haver una violència, que és la d’ETA. Llavors, també et diuen que hi va haver alguna coseta, però res. No es tracta de parlar d’un bàndol o de dos bàndols, sinó de totes les violències que hi ha hagut en el context del conflicte polític al País Basc, i que lamentablement, d’una manera o altra, continua vivint-s’hi. Fa poc vàrem saber la sentència de cas Cabacas, una autèntica barbaritat en què no s’ha fet justícia. Un jove, acabat un partit de futbol, va resultar mort després d’una càrrega policíaca davant d’una herriko taberna. Una autèntica barbaritat. O el cas dels joves d’Altsasu, que s’ha convertit en una qüestió d’estat i uns joves són a la presó per una baralla de bar. Veiem com, en aquest relat construït en el passat, encara hi ha alguna espernegada que s’ha de resoldre de seguida, perquè no té sentit de mantenir l’excepcionalitat judicial i policíaca que en alguns casos continuen al País Basc. —De fet al País Basc coneixeu de fa molt de temps la repressió de les clavegueres. —Sí, jo moltes vegades explicava aquí a Catalunya que crec que era molt desconegut, allò que va ser el pla ZEN (Zona Especial Norte), aquest pla d’antiinsurgència creat pel PSOE. El fet més curiós, del meu punt de vista és, que l’estat, davant el conflicte català, fa servir aquest mateix manual antisubversiu en un context completament diferent del del País Basc. A Catalunya no hi ha hagut mai violència. Però l’estat no sap resoldre una qüestió estrictament política en una taula i prefereix entrar en un moviment d’acció-repressió. Vol que es compleixi aquesta profecia, vol que hi hagi un problema de desordre públic, de violència de baixa intensitat i així poder aplicar el pla ZEN. Perquè en el fons li és impossible d’explicar per què hi ha tot un govern a l’exili i a la presó. Una anomalia a l’Europa occidental. —Els polítics i les bases independentistes van pecar d’innocència? —Sense ànim de faltar, jo crec que sí. Abans de l’1-O, davant l’enviament de milers de policies, recordo que vaig parlar amb una persona que ara mateix és a la presó, als Lledoners, i em deia que la policia no reprimiria perquè Espanya no es podia permetre aquesta imatge i perquè la societat catalana sortiria pacíficament. Doncs al final, no tan sols s’ho va poder permetre, sinó que molts n’estan orgullosos, d’aquells fets. Vàrem veure el missatge del 3-O, del cap de l’estat, que va sortir aplaudint la repressió. —És a punt de tancar-se una candidatura unitària entre ERC, Bildu, i BNG. Per què no s’ha fet una candidatura més àmplia amb PDECat, PNB i la CUP? —EH Bildu va fer i fa una proposta per fer una candidatura àmplia de totes les forces independentistes a Catalunya, País Basc i Galícia, però és cert que una cosa és el plantejament, i l’altra la realpolitik. Perquè quan negocies, parles i dialogues, et trobes amb anàlisi propi de país, amb partits que no volen presentar-se a aquelles eleccions, i alguns altres que prefereixen presentar-se d’una manera diferent. Bé, crec que la nostra proposta inicial era ambiciosa i positiva; al final no es concretarà amb una llista tan àmplia com es volia, però sí amb una llista de les tres nacions i que defensi tres fonaments en què s’està d’acord: drets socials, dret de decidir i llibertat i drets civils. —Entre partits s’han vetat? —Que jo sàpiga, no. Que jo sàpiga hi ha estratègies de país i posicions polítiques. Però vets, a mi no me’n consten.

Summary: Jon Inarritu: ‘L’estat vol desordre públic, violència de baixa intensitat per a poder aplicar el pla ZEN’


La parella de Marine Le Pen, Louis Aliot, ha donat la sorpresa i serà un dels quatre diputats catalans a l’Assemblea francesa. Amb el 91,82% dels vots escrutats, a la circumscripció del nord del Rosselló, el Front National ha guanyat amb el 50,56% dels vots contra la candidata de Macron, Cristina Espert. A les altres tres circumscripcions catalanes s’imposen els candidats de La República en Marxa, el partit d’Emmanuel Macron, sobre els del Front National. El primer torn, de diumenge passat, va convertir els quatre districtes electorals de Catalunya Nord en un cara a cara entre els dos partits. En la primera circumscripció, que inclou la majoria de poblacions al voltant de Perpinyà, Romain Grau ha revalidat la victòria de diumenge passat amb el 57,22% dels vots davant d’Alexandre Boló, del Front National. En la tercera circumscripció, que va des de la perifèria de Perpinyà fins a la Cerdanya, Laurence Gayte ha obtingut el 59,31% dels sufragis, una victòria clara contra Sandrine Dogor, del Front National. I en la quarta circumscripció, que bàsicament abasta el sud del Rosselló, Sébastien Cazenove ha obtingut el 57,97% dels vots davant de Stéphane Massanell, del Front National. La participació a la Catalunya Nord ha estat molt baixa. En la primera circumscripció, del 40,66%; en la segona, on ha guanyat el Front National, del 45,64%; en la tercera, del 43,5%; i en la quarta, del 44,67%.

Summary: Aliot és, per sorpresa, un dels quatre diputats elegits a Catalunya Nord


‘El somriure també és una arma’, diu Bel Pozueta, mare d’un dels joves d’Altsasu, mentre els periodistes li fan fotografies. Ha vingut al teatre dels Lluïsos de Gràcia per a explicar, juntament amb Montse Bassa, Tamara Carrasco i Arantxa Zuloeta, què implica ser dona i víctima de la repressió en una taula rodona organitzada per l’Euskal Etxea de Barcelona i l’ANC Dones. A prop seu, Bassa i la parella de Jordi Cuixart, Txell Bonet, se saluden. Ja són molts els actes en què han coincidit com a familiars dels presos. De fons, se sent una veu femenina pels altaveus. És la de Tamara Carrasco, amb qui el tècnic de so fa les últimes proves per a comprovar que la videoconferència funciona correctament. Carrasco, membre del CDR de Viladecans, no pot sortir del seu municipi des que va ser detinguda i acusada de terrorisme, i aquest sistema a què tristament ens hem acostumat és l’única manera que té d’explicar la seva història. El teatre és ple de gom a gom. Hi ha gent de totes les edats, especialment dones. S’hi destaquen les de la fila zero, també víctimes de menes diferents de repressió, amb algunes cares conegudes, com ara l’ex-diputada de la CUP Mireia Boya. Davant seu, els noms i fotografies de les represaliades arran del procés. La periodista Rita Marzoa obre l’acte. ‘La repressió en les dones s’acarnissa de manera diferent’, diu. Seguidament, una anècdota que corprèn: ‘He rebut una carta de Carme Forcadell en què m’explica que fa meditació i prova de ser feliç a la presó, com ho fa en Cuixart, però no se’n surt.’ Montse Bassa, una ‘feminista ferma independentista’ De les integrants de la taula rodona, la primera de parlar és Montse Bassa, germana de la consellera Dolors Bassa, que explica que el seu empresonament li ha despertat la consciència feminista: ‘Abans era una independentista com qualsevol altra, però el dia que la Dolors va entrar a la presó, vaig veure clar que seria per sempre una feminista ferma independentista’. Amb tres històries, denuncia amb contundència la invisibilització de les preses polítiques, així com també el sistema de presons, pensat pels homes i per als homes. La primera se situa al 4 de novembre de 2017, quan va visitar la seva germana per primera vegada. En arribant a Alcalá Meco, va demanar al funcionari si podia fer un cafè i ell li va respondre que sí, però que havia d’entrar a la presó dels homes. El contrast entre l’entrada de l’una presó i la de l’altra li va fer veure que ser pres o ser presa impliquen coses ben diferents: ‘L’entrada de la presó dels homes tenia cafeteria, màquina de menjar, seients, sofàs, una cinta corredissa per a portar paquets… mentre que la de les dones era molt petita i només tenia tres cadires de fusta, una màquina que no funcionava mai i un rotlle de paper de vàter.’ La segona història, més coneguda, és del 23 de març proppassat, quan el jutge Pablo Llarena va tornar a empresonar Dolors Bassa. En el descans per dinar després d’haver declarat, Bassa va adreçar-se als periodistes per demanar-los que, si tornava a entrar a presó, recordessin les dones. ‘Si el que li va passar pel cap en aquell moment va ser això, era perquè ho havia patit allà dins. Els mitjans sempre parlaven dels presos polítics homes i les anomenaven en darrer lloc. Les persones que tenien temps anaven a Estremera i, només si sobrava temps, a Alcalá Meco. Fins i tot els advocats anaven primer a Estremera’, explica Bassa, que considera que és una cosa que, en gran mesura, ja s’ha superat. La tercera història que demostra la doble càrrega de ser dona i presa és la que més li costa d’explicar. ‘El tercer exemple el tinc mal assumit. El dia abans de l’acostament a les presons catalanes, la Dolors estava radiant, feliç perquè venia a la seva terra’, explica, emocionada. ‘Però després vaig veure que les presons catalanes eren per a homes.’ Bassa compara la situació que vivia la seva germana a Alcalá Meco i la que ha viscut al Puig de les Basses i denuncia els defectes del sistema penitenciari català, que, malgrat la modernitat –i també a conseqüència d’aquesta modernitat– no és pensat per a les dones: ‘Alcalá Mecó és una presó per a dones; vol dir que hi ha mòduls diferents, i pots accedir als anomenats mòduls de respecte, on les preses s’autogestionen. A Catalunya, en canvi, només hi ha un mòdul de trenta preses que han de tenir les cel·les tancades amb clau. Han de passar deu portes automàtiques i dos arcs de seguretat per arribar a veure els seus familiars. La sensació de llibertat ha disminuït per la màxima seguretat que implica una presó tan moderna’. Bel Pozueta, una ‘ama’ combativa contra l’estereotip de la maternitat La segona de prendre la paraula és Bel Pozueta, mare d’Adur Ramírez de Alda, un dels joves d’Altsasu condemnat a dotze anys de presó per una baralla de bar. És ben conscient de què representa ser una de ‘les mares d’Altsasu’ i és precisament contra això que vol lluitar: ‘Al grup d’Altsasu Gurasoak som mares i pares, però sempre es parla de les mares perquè la història de la maternitat s’identifica a partir d’un estereotip sexista, el de les mares que lluiten com lleones pels seus fills, com si els pares no poguessin fer-ho.’ Tal com explica, el relat polític i mediàtic s’ha centrat en elles de dues maneres diferents. Per una banda, s’ha pretès etiquetar-les com a ‘pobres mares’, demanant sempre pels seus fills i sense tenir en compte les dones que hi ha al darrere. D’una altra banda, hom ha volgut atacar-les titllant-les de ‘males mares’. ‘Quan vols atacar una dona, li dius “puta” o “mala mare”. La presidenta del PP de Navarra, Ana Beltrán, em va demanar quina mena d’educació havia donat al meu fill perquè acabés així. Jo tinc molt clar que sóc bona amb els meus fills. Faig el que em sembla que he de fer com a mare i estic molt orgullosa de qui sóc i dels meus fills’, sentencia, contundent, amb una frase que aixeca l’aplaudiment del públic. Pozueta també explica que les mares tenen més pes en l’aspecte de la cura, una mena de ‘especialització’ emocional: ‘Les comunicacions del dia amb els presos generalment les rebem les mares. En situacions en què es necessita suport, es truca a l'”ama”. Sabem intuir i interpretar els nostres fills a través dels silencis, dels tons de veu.’ Considera també que homes i dones gestionen d’una manera diferent l’estrès i la tristesa: ‘La majoria de nosaltres anem medicades i rebem suport psicològic, però costa més que els homes ho facin, i això no vol dir que no ho necessitin.’ Tamara Carrasco, la lluita incansable per la visibilització Arriba el moment de Tamara Carrasco, que apareix en una gran pantalla darrere les participants en la taula rodona. ‘Les dones tenim menys visibilitat, tal com sempre han reclamat Dolors Bassa i Carme Forcadell. Jo he hagut de suportar que em diguin “niñata”, cosa que a un home no li dirien mai’, explica. Algú del públic li demana quin objectiu té la nova campanya contra la repressió que ha impulsat. ‘Vull fer visible la meva situació i aconseguir que no hi hagi represaliats de primera i de segona. Que estiguem tots al mateix nivell. Penso que és una tasca que tenim pendent com a poble’, respon. Bassa també hi intervé. Vol explicar una història relacionada amb Carrasco: ‘Quan intentàvem que la Dolors obtingués el permís per a visitar la nostra mare, vaig rebre un tweet insultant que deia que no em queixés, que a la Tamara aquest permís li havia estat denegat. No el vaig respondre, però ella sí, per a dir que s’alegrava molt que la Dolors pogués sortir i que no ens havíem de barallar entre nosaltres. Tamara, moltes gràcies.’ Arantza Zuloeta: ‘La dona presa és dolenta perquè trenca el rol de submissió’ La història d’Arantza Zuloeta, advocada de presos d’ETA, és la més desconeguda. Va estar empresonada a Puerto III (Cadis) en règim d’aïllament durant tres anys. ‘Tenim un sofriment afegit pel rol assistencial que ens imposen: entrar a la presó implica abandonar fills, marit, mare… Un pres pot tenir un estigma d’heroïcitat i misteri. En canvi, la dona presa és dolenta perquè trenca el rol de submissió que li ha imposat la societat’, explica. Coneix bé els desavantatges de les presons femenines, i els relata amb detall: ‘Els cursets són de perruqueria o costura i sovint s’hi fomenta la prostitució encoberta. A més, jo tenia una càrrega afegida pel fet de ser presa política: a un home se li admet consciència, cultura i ideologia, però una dona ho ha de demostrar, que té totes aquestes coses.  A sobre, les preses polítiques basques són víctimes de la dispersió. No les barregen amb preses d’un nivell cultural similar i són a milers de quilòmetres de casa’, afegeix. Continua narrant la seva història, posant èmfasi especial en el sistema d’aïllament, que considera una tortura: ‘Durant tres anys, no he tingut mai contacte amb ningú, tret de les visites a través del vidre i el vis-a-vis una vegada cada mes. Com si fossis un gos, passen els dies. Acabes saludant els funcionaris per demostrar que el que hi ha a la cel·la no és un animal, sinó una persona’. La sororitat com a via de resistència Malgrat la duresa de les històries, a l’acte també hi ha lloc per a l’esperança i la sororitat, aquell suport mutu entre dones que fa més lleugeres les situacions difícils. Les participants expliquen un parell d’anècdotes que en són un bon exemple. Montse Bassa diu que al Puig de les Basses la seva germana va voler apuntar-se al curs de natació. Quan va veure que els homes podien disposar de la piscina durant tres hores i les dones només durant una, va queixar-se’n i els funcionaris van respondre que, com que no són tantes, sempre s’havia fet així. ‘És tan ben parida que va aconseguir mobilitzar totes les internes perquè fessin una instància dient que estaven discriminades pel fet de ser dones’, explica. Juntes, van aconseguir que a la setmana següent ja poguessin tenir tres hores de piscina. Pozueta vol subratllar el mèrit que té que moltes mares d’Altsasu s’hagin exposat mediàticament per a denunciar el cas, tot i que mai no s’havien enfrontat a situacions així. ‘La Miren, la mare de l’Iñaki, no havia parlat mai en públic, i no ho volia fer. Però un dia li vaig dir que veure-la de portaveu seria un gran orgull per al seu fill, i al final ho va acabar fent’, explica. ‘Ens hem tret la por, ens hem apoderat. Les dones podem fer moltes coses, encara que sempre ens hagin dit que un home ho faria tot millor que no pas nosaltres’. I més missatges d’esperança i coratge: Zuloeta assegura que la solidaritat i el fet de formar part d’un projecte polític, la van treure de la presó. ‘Volen liquidar-te a tu, el teu poble i la teva dignitat. Però vosaltres sou molts, aprofiteu-ho i feu-los sortir!’, exclama, en referència als presos polítics catalans. També Bassa s’afegeix a la crida: ‘Quan veig un llaç groc és com una carícia al cor, però això no els traurà de la presó. Com pot ser que es tanqui un govern a la presó i no s’aturi el país?’ I ja arribem al final: ‘Carme Forcadell. Dolors Bassa. Marta Rovira. Anna Gabriel. Meritxell Serret. Clara Ponsatí. Mireia Boya. Anna Simó. Ramona Barrufet. Meritxell Borràs. Tamara Carrasco’. L’acte es clou amb les participants de la fila zero pronunciant el nom de cada dona represaliada. Després, la poetessa Sònia Moll, amb un nus a la gola, llegeix els texts d’algunes d’aquestes dones, com la carta de Marta Rovira de l’exili estant. Darrere seu, noms, noms i més noms. Són totes les dones que han estat víctimes de la repressió de l’estat espanyol d’ençà del 1974. Clou l’acte la ‘Mirada Violeta’, l’espectacle poètico-musical de la cantant Meritxell Gené i la poetessa Aina Torres sobre les escriptores Montserrat Roig i Maria-Mercè Marçal. Ressonen amb més força els versos d’aquesta última després de les històries que han explicat Bassa, Pozueta, Zuloeta i Carrasco. Dones, de nació oprimida i víctimes d’una repressió incessant, elles també se saben tres voltes rebels. Podeu veure l’acte sencer ací:

Summary: ‘Hem perdut la por, ens hem apoderat’: les dones víctimes de la repressió alcen la veu contra l’oblit


En una notícia d’agència, publicada fa poques hores per molts mitjans, entre els quals VilaWeb, s’assegurava que el major dels Mossos d’Esquadra, Josep Lluís Trapero, havia criticat avui els agents més joves del cos per, ‘en general, la seva falta de compromís amb el cos i la queixa constant’.VilaWeb ha tingut accés al contingut complet de la ponència en què es basa la informació i aquest text qüestiona la interpretació que n’havia fet l’agència. A continuació us oferim la ponència, íntegra i textual, que ha llegit el major Trapero a l’Escola d’Estiu dels Mossos d’Esquadra: «Generació mil·lennista (generació Y), preparada per a liderar?” Bon dia, bé, per si no s’han adonat o tenen algun dubte, jo no sóc millennial. Fet aquest aclariment em permetran fer una petita introducció que ens acoti els períodes generacionals. Així podem parlar d’una : Generació silenciosa (1925-1942), Baby Boom (1942-1965) Generació X (1965-1980), Generació Y o mil·lennistes (1980–1995), Generació Z (1995-2015), És una de les classificacions realitzada pels experts, en cohorts d’edats, de la força de treball i que les agrupa en base a les característiques diferencials entre unes i altres. Els primers mil·lennistes o millennials tenen ara 37 anys d’edat i 18 anys els nascuts l’any 1999, és a dir, aquells que ja s’encavalquen amb la següent generació, la generació Z. Parlaré doncs d’aquests joves, d’aquestes persones, d’allò que és important per a ells i per què i de com aquests principis que els caracteritzen els ajudaran o no a liderar la nostra societat. I a l’hora parlarem també de com aquests millennials s’ubiquen en una organització com la del nostre cos, una corporació on coexisteixen en aquests moments quatre generacions diferents dins la plantilla, de fet tal i com passa a la resta d’organitzacions i d’empreses de la nostra societat. Així podem observar com els darrers representants dels Baby Boom encara estan en actiu, a deu anys vista de la seva jubilació, la generació X està també plenament incorporada al treball, la de mil·lennistes ja s’ha incorporat en una bona part a les plantilles i la generació Z comença a fer-ho. De fet, segons el Fons Monetari Internacional (FMI), aquestes dues últimes, la generació Y i la Z, les generacions conegudes com “Generació Net” o “Generació de Pantalla” perquè viuen, aprenen, es relacionen i expressen les seves opinions i sentiments a través d’una pantalla mòbil, suposaran el 50 % de la força de treball en l’any 2020. Han nascut i crescut amb la revolució tecnològica i la transformació digital, enmig de la crisi monetària, han utilitzat la tecnologia per buscar feina i davant la impotència per no trobar-ne, alguns s’han llançat a l’emprenedoria des de molt joves, amb l’ús d’eines tecnològiques per generar els seus primers ingressos, sense dependre d’un tercer. Ells tenen el gen emprenedor, entès com la capacitat “d’animar-se a fer coses, sense la necessitat de tenir garanties d’èxit”, quelcom molt americà en l’activitat empresarial, i en canvi poc propi en les nostres contrades pel que fa a les generacions que l’han precedit. La concepció del fracàs o de l’error, com a part de l’èxit, com aprenentatge esdevé un element clau que ha impregnat algunes de les seves històries d’èxit. Joves que han anat construint la seva socialització en un mon en versió Beta (el mon digital) i desenvolupant capacitats col·laboratives i de lideratge en xarxa, mentre anaven creixent amb els jocs online. Son generacions que ja no treballen “perquè es degui” ni perquè “se sentin moralment obligats a fer-ho”. El treball ja no es considera quelcom bo en sí mateix, ni la motivació no es dóna per pressuposada. Allò que el treball dignifica, aquella mitificació del treball “per se” i amb independència del què n’aconseguim, sembla que ha anat quedant arraconat. En el treball, com en moltes altres coses, s’ha passat del “he de” al “vull”, de la necessitat i/o obligació a l’elecció. Però anem a veure quants millenials tenim al cos, quina és la seva presència. Actualment a la PG-ME tenim 2.727 mil·lennistes (un 16 % de la plantilla actual, que és de 16.783 efectius) 2590 mossos, 128 caporals i 9 sergents. Entre els quals hi trobem 681 Dones i 2046 homes Amb formació acadèmica del grup A: 237; del grup B 226, del grup C 1296 i del grup D 968 …. La pregunta de la ponència, “Generació Mil·lennista, preparada per a liderar?” és una pregunta tancada… Només admet una resposta…, un “Sí”, o un “No”… i, en tot cas, una justificació de les raons que sustenten el nostre posicionament. I l’afrontarem… Si ens atenem a l’evidència empírica, però, el debat acabaria ben aviat i amb una resposta afirmativa. Només cal fer un repàs a alguns dels líders mil·lennistes més reconeguts o observar la societat, empresa, universitat, comunicació o política: Segons diversos llistats publicats a la revista “Forbes” que aborden la presència milenial entre els executius de les empreses amb gran lideratge, com el “30 Under 30″ , existeixen sis executius en cap: CEOs (Chief Executive Officer): Mark Zuckerberg, Brian Chesky, Evan Spiegel, Jessica Alba, Pete Cashmore i Tyler Haney, que destaquen no sols per la potència de les seves organitzacions, que s’han convertit en models de creixement i casos d’estudi d’importants programes de MBA, sinó pel lideratge que exerceixen sobre els seus subordinats, que els ha convertit en líders altament reconeguts i volguts per molts. En destaquem alguns: Mark Zuckerberg (33 anys) – Fundador i CEO de Facebook: Va llançar Facebook amb 22 anys i avui figura entre les 10 primeres empreses en la qual els mil·lennistes desitjarien treballar. Segons els propis treballadors de l’empresa, Zuckerberg és un líder que sap escoltar. I d’ell s’explica que promou activitats per compartir amb els seus enginyers de forma personal i directa amb l’objectiu de conèixer més de prop els seus projectes, i ajudar-los dins de l’empresa. Jessica Alba (36 anys) – Fundadora de The Honest Company L’empresa posseeix més de 120 productes que composen una de les línies més complertes de productes de cura personal. Encara que els seus ingressos superen els 250 milions de dòlars a l’any, la companyia està valorada en 1000 milions, convertint a Jessica Alba en una de les emprenedores més importants de la seva generació. L’empresa destaca pels seus programes de responsabilitat social, amb nombroses aliances amb productors 100% orgànics. Pete Cashmore (31 anys) – Fundador y CEO de Mashable Ho va tenir clar des del principi: Notícies dirigides a lectors mil·lennistes. Va fundar Mashable en 2005 com un blog centrat en noticies de darrera hora sobre xarxes socials i tendències digitals. Des d’aleshores, Mashable ràpidament es va convertir en un dels 10 millors i més rendibles blogs en el mon. Per aquest motiu va ser triat per la revista Times com un dels 100 personatges més influents del mon. Tyler Haney (28 anys) – Fundadora i CEO d’Outdoor Voices Haney Va llançar Outdoor Voices (OV) com part de la seva tesi en la carrera de moda, amb la barreja dels negocis amb la seva passió per l’esport. El seu públic és gent activa, preocupada per l’esport i el benestar. No es tracta de roba esportiva o de la clàssica roba casual. OV busca diferenciar-se com una nova alternativa per gent que vol anar còmoda i activa tot el dia. En lloc de fer la publicitat clàssica amb models, ella destaca el contingut de valor en les xarxes socials. Com s’ha pogut veure son exemples d’èxit de lideratge mil·lennista, protagonitzats per homes i dones, i fonamentat justament en els seus valors. Generen innovació i un valor afegit poc vist amb anterioritat. Son talents molts joves, amb visió i capacitat per llegir quines necessitats cal resoldre (si més no desvetllant necessitats amb molta acceptació social). Capaços de desenvolupar projectes de forma àgil i ràpida, son multi tasca i desenvolupen entorns molt col·laboratius i en xarxa i estan permanentment connectats. I tot plegat, a pesar de l’hedonisme i de l’individualisme que en algun cas caracteritzen als líders de la generació. De fet, si observem les actuals tendències sobre lideratge és fàcil veure com, en molts casos, les competències més facilitadores de la cooperació i l’acció col·lectiva, es troben en aquests joves líders: Carisma. En el sentit de tenir una visió, missió, propòsit i sentit definits que els impulsa a innovar. Inspiració. Es converteixen en models de referència i sostenen valors i noves formes d’entendre i fer, com ara la col·laboració, la responsabilitat social, l’accés obert als serveis, i d’altres. Consideració individual. Com nadius del mon tecnològic i de la comunicació, estableixen relacions força obertes, basades en el respecte i l’escolta. De fet, son relacions a nivell global, la xarxa els dona accés al mon. Estimulació intel·lectual. Son curiosos i crítics, fins i tot amb un punt de reaccionaris davant tot allò que els soni a “antic”, fet que provoca que ho qüestionin pràcticament tot. Això els fa plantejar i plantejar-se nous reptes i empènyer-los a voler canviar l’statu quo. Confien però en les fortaleses i el potencial per afrontar nous reptes, Tolerància Psicològica. Encara que gestionen bé la diversitat i el canvi, no son tant destres amb la paciència i la frustració Els models de lideratge transformacional i el líder “primal o ressonant “ de Daniel Goleman, Richart Boyatzis i Annie McKee, per exemple, posen l’accent en com aquestes capacitats del líder permeten gestionar els estats emocionals i l’energia dels individus, els grups i les organitzacions. Feta aquesta introducció voldria abordar a continuació tres aspectes que considero d’interès. Un primer és el possible conflicte generacional a partir de la convivència amb altres generacions. Un segon el dilema social o les dificultats de la generació millennial per coexistir amb el llegat de generacions anteriors, o amb els valors que han d’impregnar l’actuació de l’administració pública. I en tercer lloc com a través de la comunicació podem harmonitzar la generació millennial amb una societat on coexisteixen altres generacions i amb les exigències de l’àmbit públic, és a dir com treballar per harmonitzar els dos conflictes o dilemes anteriors. EL CONFLICTE GENERACIONAL En el meu cas, pertanyo a la generació X. Vaig néixer el 12/12/1965. Bona part dels comandaments actuals de la PG-ME som d’aquesta generació. Mentre els nostres avis van viure una postguerra, i els nostres pares bona part d’una dictadura, nosaltres érem petits quan es va produir la transició de règims polítics i una certa millora del benestar econòmic. Amb pares que havien de treballar per subsistir, molts ens quedàvem sols a casa i som hereus de tradicions basades en l’esforç, el sacrifici i el compromís per tirar endavant un projecte de vida. Som una generació que recercava la independència . La Generació Y, els nostres fills, és la generació d’avui. Son nens d’escola i, molts, universitaris. Tenen un conjunt força diferent d’experiències infantils que les que vàrem tenir la generació X. Son nens que hem cuidat i protegit i han crescut amb vides totalment planificades. Estan acostumats a rebre comentaris freqüents d’elogi i de reconeixement. Son superiors tecnològicament, amb fàcil accés a la informació, a un coneixement global, que gaudeixen de benestar econòmic i d’un entorn de llibertat que fa que no tinguin gaires incentius per independitzar-se. Quan arriben al mon laboral, aporten entusiasme però també un sentit força pronunciat de “dret”. Molts esperen que se’ls proporcioni una trajectòria de carrera professional, que se’ls reconegui regularment la feina que fan. El repte d’aquesta generació és que depenen massa de l’estímul extern i la direcció superior. I la paradoxa és que mentre que entre els mil·lennistes trobem casos d’emprenedoria molt cridaners, també en trobem una part important situada en entorns laborals amb poca ambició professional, sense aquell sentit d’independència característic de la generació X i que ens empenyia a créixer. En molts casos apareix també poca capacitat interna per acceptar la crítica i un no processar bé el fracàs. Molts comportaments associats a aquesta història diferent de creixement els observem en el treball policial del dia a dia… I sovint els comandaments, de totes les escales i a la vista d’aquests comportaments, ens queixem de la falta de motivació de la “gent jove”, de les noves generacions. Expressions com ara “això ja no és com en el desplegament, que la gent estava implicada i compromesa”…”la gent ja no té iniciativa”… “ es queixen per tot, mai hem tingut tant material i tot així és queixen…”, “mai estan contents,…”, “ells no han hagut de fer un atestat amb una màquina d’escriure…”, etc. etc. etc. Son queixes que –essent certes i reflectint una mirada de la realitat- expressen una pauta en els canvis i conflictes generacionals. Potser també reflecteixen que ens hem fet més grans del que pensem. Tota generació que arriba a la maduresa o quan la traspassa, comença a ser crítica amb aquelles que van sorgint i que la qüestionen, que en definitiva competeixen pel lideratge social, polític, empresarial o, en aquest cas, de la pròpia organització. Cal preguntar-se si és diferent al que feien els nostres pares i els nostres avis quan se sentien qüestionats per nosaltres? Vagin al setembre al Parc Natural de Monfrague o a qualsevol altre indret on la natura es mostra … i veuran els cérvols millennials intenten ocupar el seu espai davant dels vells líders de la manada que intenten retenir el seu lideratge. Tanmateix, no hi ha volta enrere: els líders de la generació X serem substituïts pels mil·lennistes per guiar la generació Net. Una generació amb uns valors i formes de relació força diferents als nostres. Si això és així, potser les preguntes que ens hauríem de formular son altres… Quin tipus de lideratge necessiten aquestes noves generacions? Què els inspira, què els mobilitza? La lleialtat a un mateix, l’oci i la recerca de recompenses immediates (live motive de la generació) poden sustentar visions i conduir organitzacions de servei públic que han d’afrontar reptes a llarg termini i focalitzar sobre la creació de valor públic i de l’interès general ? I per últim, i potser més important: com podem ajudar-los? Atès que la convergència de generacions i valors diferents en les organitzacions és inevitable, no els parlaré doncs dels defectes dels mil·lennistes i de la seva capacitat o no de liderar -vista des de la perspectiva de la generació X. Estic convençut que serà així. No només podran fer-ho i estan sobradament capacitats, sinó que tenen la responsabilitat de fer-ho i nosaltres la de preparar el seu camí i cedir –en el seu moment– l’espai. No, el que compartiré son algunes reflexions sobre com penso que podem els comandaments ajudar a alinear aquestes diferents visions del mon i apropar-les a una missió compartida de servei a la ciutadania. Al final, més important que “qui” és el “què”. Transformem el mon, millorem-lo i en tot cas designem a qui més capacitat està en cada moment per fer-ho. I nosaltres, els de la generació X, especialment aquells que en algun moment hem ocupat o ocupem una posició de lideratge, tenim la responsabilitat d’ajudar aquestes generacions futures, ajudar a transicions que podríem anomenar “on time”, és a dir que no arribin amb gaire retard, traspassar-los la nostra vivència i llegat i deixar-los organitzacions permeables, que es deixin impregnar per les noves sensibilitats socials, receptives a l’arribada de nou talent i que no s’ancorin en una manera eterna de fer les coses. En la mesura que el decalatge entre qui lidera les corporacions i el gruix que les conforma, sigui menor, menor serà aquest conflicte. Quan les generacions que les lideren pretenen estirar aquest temps, i en lloc del “on time” apareix un “delayed” a la pantalla, tindrem el conflicte assegurat. EL DILEMA SOCIAL Tot i els èxits que esmentava d’alguns emprenedors, sabem que no és el mateix la gestió d’empreses privades que la gestió de serveis públics i particularment dels que proveïm el bé de la seguretat. En l’empresa privada l’incentiu per produir béns i serveis és l’apropiació particular dels beneficis. En el serveis públics es planteja però un dilema que complica la qüestió: El conflicte entre (1) d’una banda el desig dels treballadors públics per satisfer les pròpies expectatives i necessitats individuals i (2) d’altra l’esforç que han de realitzar per contribuir a l’obtenció de resultats socials desitjables, el valor públic. Son els problemes ja coneguts de com aconseguir “la cooperació”, “l’acció col·lectiva” i l’ús sostenible dels “recursos comuns”. Alguns dels comportaments dels que més ens queixem, estan relacionats amb l’individualisme i “l’egoisme”. I ens molesten, precisament, perquè son contraris als valors de servei i servidor públic. Son contraris a l’esforç en benefici del bé comú. Les organitzacions i les societats han trobat tres solucions a aquests problemes: El recurs a una autoritat externa que incentivi la cooperació. Els subjectes col·laboren perquè una entitat externa els obliga a fer-ho. Així trobem les estructures de comandament i altres serveis que supervisen, detecten i penalitzen els incompliments. El recurs al dret sancionador estaria inclòs en aquests mecanismes, etc. La internalització de Valors. En aquest cas col·laborem empesos per un conjunt de valors, sistema de creences i/o de regles de joc del grup, que, si les incomplim, fan que ens sentin en dissonància emocional, amb incomoditat moral o fora del grup. Fins i tot, en alguns casos, aquestes creences plantegen el castic “diví” si no s’actua alineat amb elles. Per últim, també és possible la cooperació per un càlcul purament egoista si es donen determinades condicions. Si sabem que la relació és important, si aquesta s’ha de mantenir en el temps i li atribuïm valor a les properes interaccions amb els demés (pel seu significat intrínsec o extrínsec), és més probable que cooperem per no perdre el benefici d’aquestes interaccions futures. Les dues primeres solucions, la creació d’una autoritat de control i la internalització de valors, encara que diferents, descansen en un mateix principi actiu: la coerció (en el primer cas, exercida des de fora i, en el segon, autoimposada). Per mitjà de diferents mecanismes, ambdues indueixen l’individu perquè es comporti d’una manera col·laborativa i participi de l’esforç col·lectiu. Ho fan, però, canviant l’estructura del joc, canvien la relació de cost/benefici de contribuir o no a l’acció col·lectiva. Si no coopero, el càstig o el malestar supera el benefici de no dedicar-hi el meu esforç al bé comú. La tercera solució, en canvi, no modifica l’estructura del joc, l’estructura de costos i beneficis, sinó que descansa sobre el mateix principi que suposem està impedint al funcionari cooperar: el càlcul egoista i interessat (un càlcul que sembla caracteritzar la generació Y). El que aquesta solució descobreix és que sota certes condicions l’estratègia de la cooperació pot ser la triada per individus, el mòbil dels quals és satisfer el seu propi interès. Dit d’una altra manera: la cooperació pot ser l’estratègia preferida per individus que busquen el seu propi interès, sempre que es donin certes condicions. Aquests tres mecanismes els trobem en les estructures de funcionament de les organitzacions i en el fonament de les competències del models de lideratge. De fet, els estils de lideratge no deixen de ser formes de promoure determinats valors i interpretacions i facilitar el desenvolupament de les persones, a través de relacions positives i constructives. Vegem ara com treballem la internalització de valors a la PG-ME: El Codi d’Ètica (2015) va concretar el valors, principis, i competències de la Policia de la Generalitat-Mossos d’Esquadra: Son principis ètics exigibles a tots els professionals de la PG-ME, indistintament dels servei que prestin. S’entén per principis aquelles bases que en cap cas un policia no pot deixar de respectar en la seva actuació. Es concreten en tres: a. Garantir els drets i les llibertats de totes les persones, b. Actuar amb integritat, proporcionalitat, congruència i oportunitat c. Actuar amb absoluta neutralitat política i imparcialitat. Molts dels valors inclosos en el Codi son presents en la vertebració de les societats democràtiques, és més, les caracteritzen. Son horitzons de referència, realitats intangibles que mouen a obrar amb excel·lència i que exigeixen als professionals de la Policia de Catalunya a donar el millor de sí mateixos en el desenvolupament de la seva professió. Els valors, quan son viscuts autènticament, en la pràctica professional, s’expressen en la manera d’obrar, de resoldre situacions difícils i d’interaccionar amb les persones i en la presa de decisions. El policia els expressa tant en els seus comportaments externs com en la relació interna entre els seus membres, i hi ha d’haver una correspondència i coherència entre els valors expressats, els valors practicats (a través de les actituds i els comportaments) i els valors percebuts. L’exercici de la funció policial exigeix a més de valors, el domini de certes competències, és a dir, d’habilitats i destreses pròpies de la professió. Els valors, les actituds i les competències els agrupem en cinc àrees: La funció pública, La professió, L’orientació a les persones, Les relacions institucionals i L’entorn. La funció pública demana que actuem amb: Voluntat de servei Transparència Com servidors públics s’espera de nosaltres: Proximitat Professionalitat Exemplaritat Seny Temprança Responsabilitat Coratge Coneixement (desig de millora continua) El servei finalista orientat a les persones ens exigeix: El respecte als drets i llibertats Seguretat Imparcialitat Respecte Integritat Com a membre d’una institució se’ns demana: Sentiment de pertinença (que s’expressa a través dels valors de lleialtat i compromís amb la institució) Cooperació I en tant que imbricats en l’entorn hem d’actuar amb: Sensibilitat social i mediambiental Tots aquests valors i les conductes que els expressen son connaturals a la funció social de la policia. Dit d’una altra manera, una societat democràtica com la nostra no entendria un servei públic els membres del qual no actuessin conforme a aquests valors. En el lideratge dels cossos policials, la qüestió clau, el seu gran repte, és justament conjuminar els valors de cada generació amb els socialment desitjables. Però… fins a quin punt els valors propis d’una generació -la mil·lennista en aquest cas- encaixen amb els que estimem necessaris ? El mil·lennista, en termes generals, es caracteritza per: Poca paciència i baixa tolerància a la frustració. Estan acostumats a tenir tots els recurs i mitjans. Ho han de tenir tot i de forma immediata. Això sovint s’expressa en forma de queixa constant de manca de mitjans. Tendència a una manca de lleialtat i compromís amb l’organització, que sovint s’expressa amb la mobilitat laboral o l’absentisme. “Dos de cada tres professionals d’aquest grup preveu canviar de treball abans del 2020.” De fet en The Deloitte Millennial Survei 2016, el 44% de la generació del mil·lenni van respondre que deixarien el seu treball actual en els propers dos (2) anys si tenen l’oportunitat, degut a que no estan compromesos amb el valors o la visió de l’organització. Valoraren més les relacions personals que els resultats organitzatius. “La satisfacció del personal la fiquen per sobre dels resultats del negoci. Volen aconseguir un equilibri entre la vida laboral i personal.” És fàcil confondre aquestes expressions amb l’absència de valors com la responsabilitat, l’exemplaritat, la voluntat de servei, el sentiment de pertinença, etc. D’altra banda, sembla difícil trobar models de flexibilitat laboral que responguin a l’expectativa de conciliar la vida familiar i laboral en serveis de 24 hores. Ens hem de preguntar si la societat podria sostenir els sobrecost que aquesta flexibilitat pot comportar. Finalment, observem cada dia l’impacte de determinats hàbits de comportament en la prestació dels serveis derivats d’aquesta especial visió del mon: L’ús intensiu del mòbil i el WhatsApp, inclús en funcions de vigilància (posant fins i tot en risc la pròpia seguretat), La transmissió instantània d’informació que pot comprometre la reputació corporativa i/o els drets ciutadans i altres que tots coneixem. La connectivitat i la necessitat de màxima informació poden comprometre valors tan rellevants com: el respecte, la imparcialitat, la seguretat, la responsabilitat. I es poden confondre amb la transparència !! També és cert però que els Mil·lenistes en tenen altres valors perfectament alineats: Valoren molt el fet de compartir metes, desenvolupar el propi talent i estar permanentment informats. Per a ells, el principal atractiu és l’oportunitat de desenvolupament personal i valoren molt la possibilitat de plantejar les seves idees. La qüestió és com des de l’exercici del comandament, som capaços d’aprofundir en els valors que sí son compartits i facilitar la seva expressió. Probablement, si volem respondre a aquestes necessitats, les organitzacions ens haurem de plantejar estructures més comunicatives i inclusives i en les quals prestem atenció a les legítimes ambicions del empleats. Segons hem vist, construir entorns amb un marc de relació que faci que “l’elecció egoista” porti a voler quedar-s’hi i contribuir. Seria la tercera via de solució al problema de la cooperació. LA COMUNICACIÓ COM ELEMENT CLAU Fa una setmana que hem celebrat les primeres jornades informatives per l’escala intermèdia. Un dels comentaris que més em va cridar l’atenció, i que es va repetir en diverses ocasions, va ser: “ Major, els felicito per la iniciativa. En 24 anys, és el primer cop que em puc adreçar directament a la cúpula del cos. Ara ja sé, cap a on anem, quin son els principis…, tinc orientació” Això, des del meu punt de vista, evidencia, entre altres coses, d’entrada un dèficit que cal reorientar. I pel que ens ocupa una de les necessitats pròpies de la generació Y i a més confirma una de les meves conviccions sobre el lideratge. És a través de la comunicació que els comandaments podem “fer doctrina” i alinear l’organització en el sentit de: Transmetre visió, direcció, valors, motivar, resoldre incerteses i pors, fer reconeixements, potenciar, establir objectius i reptes, etc. etc. I, és també a través de la comunicació, que responem a la necessitat dels nostres equips de sentir-se escoltats, de sentir que se’ls té en compte i que se’ls dona veu. Penso que en aquest àmbit ha estat molta la feina feta al cos. Xerrades informatives i participatives, on com reflectia en aquests comentaris, es tracta de dir-li a l’organització cap a on anem i, sobretot, per què. Perquè fem les coses d’una manera i no d’una altra, perquè les volem fer així. Perquè rectifiquem una manera de fer i perquè adoptem una nova estratègia. I escoltem, per aprendre i per convèncer. També obrint àmbits de participació a les iniciatives, barrant el pas a les traves que un cos jeràrquic i molt estructurat pot suposar en alguns casos. Espais com “El mosso pren la iniciativa – Espai permanent d’innovació i millora a la PG-ME”, suposen a la pràctica finestres per on entra aire fresc d’altres generacions, altres maneres de veure o d’enfocar un problema o una solució. O espais de debat com ara les sessions ESPIC dels serveis d’investigació del cos o d’altres disciplines policials, on mossos i mosses poden exposar el seu talent o maneres diferents i exitoses d’abordar un problema o una investigació. Podem parlar també del “360 graus”, una manera d’incorporar altres visions de la vida des de col·lectius o experiències que suposen l’altra banda de l’actuació policial i que permeten obrir la nostra mirada. I especialment l’impuls que va representar el centre de lideratge de l’Escola de Policia. Cal aquí agrair la feina que es fa a la direcció actual, l’Annabel MARCOS i també retre un homenatge a qui va ser la seva ànima i va impulsar la seva creació, la directora Núria Aymerich. Un centre de lideratge que obeeix també a aquesta necessitat d’anar un pas més enllà en la funció tradicional de comandament. Les noves generacions, la societat actual, demana més lideratge i menys gestió. Demanen algú a qui seguir per avançar a un nivell superior de desenvolupament professional i també personal, la força de la motivació, el líder inspirador. En els tallers de lideratge i cohesió d’equips; comissaris, intendents, inspectors i ara sotsinspectors, hem tingut oportunitat de veure i experimentar la importància i l’impacte que pot tenir en les organitzacions el SABER ESCOLTAR. Escoltar, i fer ( i fer-se) les preguntes apropiades és essencial per identificar, reconèixer i gestionar les creences limitants, esbrinar les fortaleses i els valors, superar les pors o si més no reconèixer-les i poder construir a partir d’aquests ingredients. Un altre cop, en un entorn que tendeix a la crítica i al pessimisme, calen persones capacitades per mantenir un diàleg conscient, responsable i sincer que ajudi a veure altres realitats i possibilitats més positives i constructives. Que no paralitzin sinó què potenciï a les persones i els equips. Quan repassava les dades de presència de millennials al cos, pensava que tot i ser una organització jove, hem de ser curosos en el camí per on avancem els propers anys. La presència de millennials es talla de soca-arrel a la categoria professional de sergents. Aquí som diferents –i no necessàriament millors- a organitzacions de l’empresa privada on no s’escau l’exercici d’una llarga carrera professional per anar arribant als llocs directius. De fet, malgrat l’administració i els cossos policials tenim vies d’accés directes no acaben essent la forma d’accés habitual. L’expertesa és un valor a fomentar, però també ho és reservar espais a la innovació i a la frescor i la força de la joventut. Dit això, celebro tenir una mil.lenial, en aquest cas en un lloc tant estratègic com és la comunicació del Cos a la ciutadania. La Patricia PLAJA representa el millor de la generació mil.lenial adaptat als requeriments del servei públic. El millor doncs de la generació milenial, adoptant el millor de les generacions precedents i reconeixent i deixant-se imbuir pel millor de la generació que ja la succeeix. Què més es pot demanar. Fet aquest parèntesi i baixant a la batalla del cada dia, a la dura gestió del cada dia, considero que hi ha un seguit d’habilitats i comportaments de lideratge que s’associen a aquesta efectivitat en la direcció que estem defensant. Serien doncs els conills al barret del directiu que ha de bregar amb tota aquesta olla de necessitats, de contradiccions, de desitjos, d’ambicions, i no menys important, de responsabilitats. Quatre (4) considero que s’apliquen i funcionen amb qualsevol generació i tres (3) que entenc s’adrecen directament a l’estimulació intel·lectual, que sembla un factor especialment motivant de la generació Y. 1. El comandament es compromet a solucionar els problemes de la manera més efectiva, no necessàriament la més ràpida o la més fàcil. Això respon a l’idea de ser un líder fort i visionari que planeja una estratègia i treballa dur per executar-la. Sovint els comandaments assumim que amb tenir idees, una visió i un sentit de propòsit, serà suficient per liderar el camí a seguir. Si sols fos així de fàcil… !!. En realitat, els bons líders saben la impotència de la planificació i la clarificació dels plans d’acció per a què les coses finalment “succeeixin”. 2. Operar amb una forta orientació cap als resultats. Es tracta de ser eficient, productiu i prioritzar el treball de més alt valor. Això requereix que els comandaments comencem exposant en primer lloc el resultat que estem buscant, i seria recomanable la tendència a posar el focus fora de l’organització, en el ciutadà. L’organització ha de ser una eina per aconseguir millorar la vida de les persones. Aquesta concepció de “mitjà per” és fonamental. Tot el mon té que entendre quines accions son les més importants per a l’èxit de l’organització. 3. Buscar constantment diferents perspectives. Aquesta habilitat implica adonar-se’n que tot el mon és necessari. En les organitzacions, ser un líder no es sols la gestió dels altres. Es tracta d’ajudar a fer que tots en l’equip se sentin partícips i que contribueixin. Implica fer un seguiment de les tendències, animant al personal a presentar idees per la millora de l’organització i basar les decisions en l’anàlisi no sols en l’instint. Si em permeten la broma, si nosaltres érem els “rarets”, els que vèiem les coses de manera diferent, respectem ara que altres ocupin la nostra plaça. 4. Creure en el suport a altres. Preocupar-se per les persones de l’equip, conèixer el que realment els motiva facilitarà el compliment de qualsevol objectiu. Ajudar-los a créixer, no fagocitar-los. Les bases treballen per a l’organització. La direcció hauria de treballar per ells. L’element més important darrera de la consecució d’una visió és l’equip. Si l’equip no entén quin és el seu lloc i saben que son importants, els objectius del líder, i per tant de l’organització, no prosperaran. Les següents tres habilitats de lideratge crec que responen bé al desig creixent de la generació mil·lennista per un treball més significatiu. Ja hem vist que la generació del mil·lenni es sent atreta per organitzacions amb un propòsit i visó clar, i volen que les seves organitzacions prioritzin a les persones, els seus propis treballadors i el benefici social (per sobre de resultats de l’organització i el que entenen com burocràtic). Per aquesta raó les següents tres (3) habilitats semblen encaixar amb aquestes necessitat dels mil·lennistes 5. Compromís del comandament en inspirar al seu equip. Sabem que el lideratge es basa en la inspiració, i que per moure a la gent a l’acció cal crear una connexió emocional amb els altres. Els fets i el context és important, però allò més significatiu per mobilitzar a les persones és tocar el seu interior, introduir-s’hi. Els líders inspiradors primer esbrinen què es allò que els empleats volen i necessiten per fer el seu treball millor, a continuació donen als comandaments millors eines i arguments per motivar al seu personal. 6. Demostrar autenticitat respectuosa. Autenticitat respectuosa és aquest constant procés de ser veraç – primer amb un mateix i després amb els demés- dient les coses que s’han de dir d’una forma amable i respectuosa. Ser autèntic no significa que sempre diguem el que pensen o senten o en coincidim. Això pot ser perjudicial per al propi comandament, pels altres o per l’organització. Es tracta però de ser sensibles a les necessitats de feedback dels demés. El lideratge comparteix les seves veritats amb coratge i tranquil·litat, i pren en consideració allò que el públic pugui entendre, processar i utilitzar. Donar informació a algú que té poca capacitat de processar o entendre simplement pot crear confusió i ansietat. Reflexionem quant ens costa fer el retorn de les avaluacions del PGA, o advertir a l’interessat de l’impacte en el grup de determinats comportaments disfuncionals. O, fins i tot assumir decisions polèmiques en situacions crítiques i per no tenir que assumir-les és possible que fins i tot decidim no prendre-les. 7. Creure en la comunicació freqüent i de qualitat. Ja ho he apuntat… La comunicació interna és l’element clau. De fet, és una de les necessitats i, jo diria, “l’aliment” de la generació Y. I ja sabem que “no es pot no comunicar, també quan no comuniquem estem comunicant”. I, segurament, si els comandaments no comuniquem, ho faran altres per nosaltres. Si tot comunica, i la comunicació és una necessitat, perquè no fer-ho bé !. Quan es fa bé, la comunicació és realment la manera que tenim els comandaments de marcar la diferència. La comunicació eficaç dona al líder un enorme poder per transformar un equip o una organització, per no parlar de la transformació de les relacions i la vida mateixa. La tercera via, l’elecció “egoista i interessada” del policia d’entregar-se a un treball de servei, passa per la capacitat que tinguem no de forçar sinó de fer entendre que el que fa té sentit i significat, que té valor per ell mateix, pel sentit de contribució que sapiguem dibuixar, pel creixement personal que pugui obtenir de la feina feta però també de la relació amb els seus companys i comandaments. CONCLUSIÓ Arribats a aquest punt, des del meu punt de vista, la qüestió no és tant si la generació X o Y està més o menys preparada o capacitada per liderar. La qüestió és com encaixen els valors que demanda la societat a un servidor públic i els de les persones de cada generació que optem a ser-ho. Dins de pocs anys s’haurà produït el relleu, els valors individuals hauran canviat i els socials molt probablement també. El repte del lideratge, a-temporal i a-generacional, ha estat com resoldre 3 grans qüestions que estan en el fons de les necessitats més íntimes de totes les persones: Com cuidem a la nostra gent. Com fem que es sentin part de l’equip ! Com potenciem el talent. I, amb això, els donem sentit de contribució i creixement. Com alineem els objectius: Individuals, del grup i els de l’organització i la societat. Ben mirat, el que ens mobilitza a tots, siguem de la generació que siguem, és justament: (1) sentir-nos part d’un projecte engrescador (sentit de pertinença), (2) sentir que creixem, que cada dia podem ser i estar millor (sentit d’autorealització)i (3) sentir que el nostre treball, efectivament ajuda a millorar les coses (el sentit de la transcendència) . Aquest és doncs el repte del líders amb els mil·lennistes… Adonar-se’n que no es tracta de saber més ni de saber-ho tot i molt menys de manar, sinó que es tracta de tenir la capacitat d’inspirar als altres perquè es sumin a un projecte compartit. Un exercici en el qual des del coneixement profund de les necessitats dels altres, en el nostre cas de la ciutadania, des del coneixement també profund de l’organització, dels homes i dones que la composen, de la nostra història i també del nostre present, prenem una opció i intentem arrossegar una organització cap aquella fita. Certament alguns trets son característics de cada generació, i com dic han de ser coneguts… però hi ha altres que son quasi eterns, normes bàsiques, elements dels que no podem prescindir: la força de la honestedat, del jugar net, la força de mirar als ulls, del ser creïbles, la forca de la passió en el què fem, el coratge transformador, la força del nostre exemple diari i la força de la renúncia, de la generositat en la presa de decisions, de la soledat en ocasions i també del dolor intern i silenciós, de no sempre ser pagats amb la mateixa moneda, i tot i així jugar net i en benefici de l’organització. Aquesta és la grandesa d’aquells que arriben a ser líders de les organitzacions i no ximples gestors populistes que les fagociten en interès propi. I ho és de la generació del Baby Boom, i ho és dels milenials. Fa uns dies, algú em va parlar d’una pel·lícula: “candidata al poder”. La història d’una senadora americana que pot arribar a ser la primera dona vicepresidenta del govern dels EEUU, amb un argument que es mou entre la integritat i la corrupció a la política, i que aborda qüestions com ara: El poder femení L’ètica en front de la corrupció I el lideratge i estereotips femenins. No hi ha millor final per aquesta ponència que parlar de cruïlla de generacions i de lideratge que una frase que es pot escoltar a la pel·lícula : “Els principis només signifiquen alguna cosa, si t’atens a ells quan son inconvenients”. Moltes gràcies per la vostra atenció. Espero que aquest temps de reflexió de l’escola d’Estiu els serveixi per reflexionar, espero també que aquesta reflexió ajudi a millorar les organitzacions que tots nosaltres representem, i espero una cosa encara més important, que aquest benefici en les organitzacions es traslladi a la única cosa que dona sentit al que fem, a una millora en la vida de les persones, dels nostres ciutadans.»

Summary: El text de la ponència de Trapero qüestiona que hagi criticat els mossos joves


Els ministres d’Economia i Finances de la zona euro han acordat de matinada posar punt final al rescat de Grècia després de vuit anys. Amb el desbloqueig del pagament de 15.000 milions d’euros es tanca la revisió de l’últim tram del rescat. A més, els ministres de l’euro han aprovat un paquet de mesures per alleujar el deute públic, com ara fixar una moratòria de deu anys per al venciment i el retorn dels préstecs, així com el pagament dels seus interessos. Segons el mateix comunicat, per la seva banda, Grècia s’ha compromès a mantenir un superàvit primari del 3,5% del PIB fins al 2022 i, posteriorment, continuar garantint que els seus compromisos fiscals s’ajustin al marc fiscal de la UE. Formalment, Grècia sortirà del programa de rescat el pròxim 20 d’agost. ‘L’Eurogrup encomia a les autoritats gregues per completar totes les accions prèvies consensuades de la revisió final del programa. Felicitem a les autoritats gregues i als grecs per a la conclusió amb èxit’, resen els ministres en un comunicat. En el text el grup també reconeix ‘els importants esforços realitzats pels ciutadans grecs en els últims anys’ i posa de manifest que Atenes està deixant el programa d’assistència financera amb un desenvolupament ‘més fort de l’economia sobre les reformes fiscals i estructurals implementades’. En aquest sentit, insten a continuar les reformes, ‘que constitueixen la base d’un camí de creixement sostenible amb una major ocupació i creació d’ocupació’. Poc després que els ministres assolissin l’acord en una reunió de l’Eurogrup a Luxemburg, el comissari europeu d’Afers Econòmics i Financers, Pierre Moscovici, ha assegurat que ‘Vuit anys de crisi han arribat al seu final per a Grècia i, de forma simbòlica, per l’euro en el seu conjunt’. ‘Un nou capítol comença aquesta nit’ ha piulat de matinada Moscovici.

Summary: L’Eurogrup acorda posar punt final al rescat de Grècia després de vuit anys


‘A cada pas, en lloc d’atansar-me al remat, aquesta obra semblava no voler tenir fi.’ Ho explica qui n’ha estat el curador, Eduard J. Verger, a la nota que obre el llibre. I l’expressió, mesurada i sentida com ho és el mateix escriptor, ens ofereix potser una idea de la magnitud de l’obra, de la seva història orgànica i mòbil al llarg del temps. La primera edició d’un conjunt que havia de tenir quatre volums, i que aleshores es va quedar en tres, va arribar a començament dels anys vuitanta del segle passat. Va néixer dins de la col·lecció Biblioteca d’Autors Valencians de la Institució Alfons el Magnànim, fundada per Joan Fuster. N’era el número vuit i es presentava així: ‘És el primer intent que mai fins ara s’ha donat de recollir, en un panorama tan ampli com el present i amb una certa ordenació metòdica, una mostra selectiva de la poesia escrita en llengua catalana per autors valencians des del segle XIV als nostres dies.’ Ara, i per fi, la Institució Alfons el Magnànim n’ha preparat una segona edició. En dos volums que aplegaran els quatre que hi havia previstos. Editats i anotats pel mateix Eduard J. Verger que ja va preparar Ia primera envestida. I diferents, també: Verger ha aprofitat la reedició per afegir a la tria una desena d’autors que n’havien estat exclosos, a més, explica, d’incloure-hi un grapat de ‘lleus modificacions imprescindibles a causa dels més de trenta anys transcorreguts’: hi ha dates actualitzades, petits lapsus corregits. I ja està: és la mateixa que era, però actualitzada. L’editor ha resistit, ens relata, ‘la temptació de matisar o rectificar’ alguna impertinència o simplificació del moment: ‘Són detalls no sempre evitables en una obra d’aquestes característiques i no resten validesa al panorama.’ Si ja ho era quan es va publicar per primera vegada, ara ho podem tornar a dir amb totes les lletres: aquesta obra panoràmica és de les que es fan imprescindibles: des de Jaume i Pere March fins a Magdalena Garcia Bravo i Ramon Andrés Cabrelles, el primer volum de la reedició ens fa viatjar des del mil tres-cents i poc a mitjan segle vint en un tast de disrupcions i continuïtats que ajuda a corregir-nos l’anomalia que tan conscientment assenyala Verger: ‘Fora dels cercles d’estudiosos, la noció que la majoria dels valencians que llegeixen té del transcurs de la nostra poesia es redueix, en els millors casos, a poc més que mitja dotzena de noms dels autors més importants del període auri, de les obres dels quals rarament ha llegit hom alguna pàgina.’ La presentació oficial d’aquest primer volum aplegarà avui, al Centre Cultural de la Beneficència de València, a més de l’editor i anotador, Eduard J. Verger, el professor de la Universitat de València, Vicent J. Escartí, i el rapsode Vicent Camps, que recitarà una selecció de poemes. Perquè tothom hi pugui constatar com, entre les glòries medievals i les voluntats recuperadores de la Renaixença, hi vam tenir un barroc, també, al sud.

Summary: ‘Antologia de poetes valencians’, l’obra que semblava no voler tenir fi


D’avui fins al diumenge 15 de setembre, a l’avinguda de la Catedral de Barcelona es farà la 37a Setmana del Llibre en Català, la fira del llibre en llengua catalana més important de tot l’any. Els lectors hi trobaran les novetats que acaben de sortir aquest més i també i sobretot els llibres de fons d’uns cent noranta segells editorials. Aquesta oferta literària va acompanyada d’un programa d’activitats que dóna protagonisme als escriptors i ofereix pensament i reflexió. Us exposem una guia per seguir el programa d’activitats de la Setmana, que és immens: 270 activitats, 60 de les quals adreçades al públic familiar i 13 al públic jove, a més de 250 signatures i 12 itineraris literaris. Per localitzar els escriptors que hi participen i les activitats que us interessin, us recomanem que feu servir el cercador de la web de la Setmana. Les activitats literàries de la Setmana es faran en tres escenaris, articulata entorn de seccions diverses. Cada tarda es dedicarà a un tema: història de Catalunya, contes, feixisme, feminisme, ficcions, música, guerra i postguerra, pensament, traducció i procés independentista. Escriptors presents a la Setmana Entre els 260 escriptors que seran presents en les activitats i signatures de la Setmana, hi trobareu: Albert Sanchez Piñol, Martí Domínguez, Najat El Hachmi, Bel Olid, Joan Santanach, Xavier Bosch, Màrius Serra, Pere Francesc Rom, Jordi Pàmias, Carla Gracia… David Lagercrantz, autor del sisè volum de tancament de la saga Millennium, és el convidat especial de la Setmana i hi intervindrà el dissabte dia 7 a les 20.00. A l’espai ‘Fem una copa amb…’ (enguany és una copa de vi i no pas de cervesa com altres anys, perquè el patrocinador ha passat a ser la DO Catalunya), tot d’escriptors conversaran amb un periodista cultural. Hi participaran: Ferran Torrent, Jordi Lara, Marc Pastor, Irene Solà, Toni Sala, Mireia Sallarès… Una Setmana de Països Catalans Andorra, Catalunya Nord, les Illes Balears i el País Valencià també hi són presents, amb la participació del Ministeri de Cultura del govern andorrà, l’Associació del Llibre del Pirineu, l’Associació d’Editors d’Andorra, l’Institut d’Estudis Andorrans, l’Associació d’Editors del País Valencià, el Gremi d’Editors de les Illes Balears i l’Institut d’Estudis Baleàrics. Hi haurà dies temàtics: el dia de les revistes i la premsa en català; el dia de les biblioteques, el dia de l’ensenyament, el dia de la Collita Valenciana i el dia dels Pirineus. Entre els autors de la Collita Valenciana presents a la Setmana, el diumenge dia 8, hi ha: Gustau Muñoz, Antoni Ferrando, Jaume Pérez-Montaner, Francesc Mompó, Lourdes Toledo, Miquel Borrell, Amàlia Roig Blasco, Miquel Torres, Carme Morera, Tona Català, Joanjo Garcia, Mariló Sanz, Josep Lluíg Roig, Agustí Colomer i Elvira Cambrils. La Collita Valenciana és coordinada per l’Associació d’Editors del País Valencià (AEPV). El Matí Jove Els matins és una altra secció que proposarà matins temàtics: el Matí del Lleure, el Matí de la Il·lustració, el Matí Jove i el Matí Negre. Enguany es destaca l’esforç de l’organització de la Setmana per fer atractiu el Matí Jove, per captar l’interès dels lectors adolescents i joves. Hi haurà, per exemple, una taula rodona sobre el còmic i el manga català, amb Oriol Estrada, Sergio Pérez i Olga Resina, i l’espectacle La màgia dels llibres de Màgia Diver. També s’hi presentaran llibres de Lolita Bosch i Oriol Malet, Care Santos i Carles González, Marc Artigau i Miguel Gallardo, Núria Perera i Mar González, Marta Maneu-Borja i Marta Botet. La Nit de la Setmana Cada vespre la fira s’acomiadarà amb un petit recital de poesia. Però hi haurà un dia, el dissabte 7, que la fira obrirà fins a mitjanit, amb música i literatura i un enfilall d’activitats organitzades per l’Associació d’Escriptors en Llengua Catalana (AELC) i el TR3SC. S’hi destaca la sessió de Poetry Slam, a càrrec de Salva Soler a les escales de la catedral, amb micròfon obert. També hi haurà molts autors signant sengles llibres. Itineraris S’han organitzat onze itineraris literaris per indrets diferents de Barcelona, Aitona (el Segrià) i Lleida. Són: ‘Barcelona en femení. Passeig pels barris de Santa Anna i la Catedral’, a càrrec d’Elisenda Albertí (dissabte dia 7); ‘La Barcelona de Pere Calders’, amb Tessa Calders i Diana Coromines (dissabte dia 14); ‘La Barcelona germànica i del Benelux’, a càrrec de Joan Maria Serra (dissabte dia 7); ‘Atles de l’oblit’, amb Teresa Ibars, acompanyada de l’actriu Violeta Porta i el músic i actor Joan Baró (diumenge dia 8 a Aitona, al Segrià); ‘La trista Barcelona de la postguerra’, a càrrec de Pilar Romera (diumenge dia 8); ‘Homenatge a Catalunya’, amb Fernando Casal i Jordi de Miguel (diumenge dia 8); ‘Una família imperfecta’, a càrrec de Pepa Roma (dimarts 10); ‘Primàries de sang’, amb Pau Juvillà i David Marín (dijous 12 a Lleida); ‘Entre murs’ a càrrec de Marta Segura Cloquell (divendres dia 13); ‘Joan Brossa’, amb Carles Rebassa (dissabte dia 14); i ‘La Barcelona de Ramon Berenguer’, a càrrec de Jordi Nogués (dissabte dia 14). Commemoracions La Setmana celebra els aniversaris de Club Editor (60 anys); Quaderns Crema (40 anys); Combel Editorial (30 anys); Alrevés (10 anys) i Mosaic Llibres (5 anys). I organitza actes sobre els escriptors Teresa Pàmies i Joan Brossa, de qui enguany se celebra el centenari. Així mateix, es dedicarà un acte a Ricard Salvat, ara que fa deu anys de la seva mort, i es recordarà Robert Saladrigues, que ara fa un any que ens va deixar. Manifest contra la violència de gènere L’any passat, la Setmana, amb el PEN català i l’Associació Catalana pels Drets Civils, va fer públic el ‘Manifest per la llibertat d’expressió’. Enguany també hi haurà un àmbit d’acció solidària, centrada en la denúncia de la violència de gènere. S’hi convidaran especialistes que parlaran sobre la situació actual i donaran informació per a entendre millor el problema i eines per a poder preveure’l i combatre’l. El manifest de la Setmana contra la violència de gènere el llegirà el diumenge 8 l’escriptora Gemma Lienas. Premi Trajectòria i premi especial de la Setmana Enguany el 23è premi Trajectòria destaca la feina feta per Margrit Lömker i Oriol Serrano, responsables de la distribuïdora les Punxes, pels seus cinquanta anys d’impuls d’aquesta tasca, amb compromís empresarial i personal amb el món del llibre, en la distribució, que és una baula essencial del sector. L’acte de lliurament serà el dijous 12 de setembre a les 19.30. Els guardonats rebran una obra de l’artista Ignasi Aballí. Enguany també s’atorgarà el premi Especial la Setmana a la revista Cavall Fort, per la seva tasca ininterrompuda de 58 anys a favor del foment de la lectura, la defensa del català i la consciència de país. L’acte de lliurament serà el dissabte 14 de setembre a les 18.30. Durant la Setmana també s’atorgaran el premi Núvol de Contes (dissabte dia 14), l’Aurora Díaz Plaja (dissabte dia 7), el premi Illa dels Llibres, el Coca-Cola de relat breu, el Vila de Martorell (dissabte dia 14) i el Nèstor Luján de novel·la històrica (dimarts dia 10). Una curiositat Entre els llibres que s’hi podran trobar n’hi ha un de ben especial, perquè es vendrà exclusivament durant la Setmana a la caseta 52. És Literatura de proximitat, un recull de contes de Joan Vigó, Jordi Nopca, Elisenda Solsona i Jaume C. Pons Alorda, coeditat per LaBreu, AdiA, Males Herbes i l’Altra Editorial.

Summary: Comença la Setmana del Llibre en Català: una guia


Estadi del Bengaluru FC Mapa a Google Bangalore, la capital de l’estat indi de Karnataka, durant molts anys ha estat considerat el Silicon Valley de l’Índia. L’establiment el 1972 a la ciutat de la seu de l’Indian Space Research Organisation (l’agència espacial índia), juntament amb la presència creixent d’aleshores ençà de grans instituts i fabricants informàtics, juntament amb una florida d’empreses emergents, va configurar aquesta megalòpoli de més de vuit milions d’habitants al sud del subcontinent indi en un pol tecnològic de primer nivell a l’Àsia i al món. Però ja fa sis anys, en un país on el criquet és l’esport que mou la massa, Bangalore ha començat a ser sinònim, tímidament, també de futbol. Hi té molt a veure la constitució, el 20 de juliol del 2013, del Bengaluru FC, el primer club professional de la ciutat nascut ‘amb la missió de contribuir a situar l’Índia al mapa del futbol mundial’. I no es pot negar que ho ha aconseguit: de competicions inferiors ha ascendit a la primera divisió del país, la joveníssima Superlliga índia. I enguany, en la primera temporada a l’elit futbolística, s’ha embutxacat el títol i tot. En aquesta ascensió fulminant hi té molt a veure un sabadellenc, Carles Cuadrat, que després d’haver jugat de defensa en categories inferiors del Barça, haver estat ajudant de Rijkaard al Galatasaray i haver passat per les seleccions de l’Aràbia Saudita i del Salvador, l’octubre del 2016 va agafar les regnes del Bengaluru FC. Cuadrat comparteix protagonisme al primer equip amb uns quants jugadors del país, que també han tingut el seu paper en la victòria a la Superlliga: els mallorquins Juanan Gonzalez i Xisco Hernández i els catalans Albert Serran i Dimas Delgado, a més de l’ajudant tècnic Gerard Zaragoza. Si visiteu la capital tecnològica i futbolística de l’Índia, doncs, no us n’aneu sense la samarreta del Bengaluru FC amb el nom d’un d’aquests ja herois locals al dorsal! I una mica més: La Superlliga índia va néixer el 12 d’octubre de 2014 amb la idea d’oferir una competició de futbol de gran qualitat per a milions de seguidors i l’objectiu de convertir l’Índia en un poden futbolístic mundial i ajudar-la a qualificar-se per al Mundial del 2026. Per això els deu clubs que en formen part no han parat de captar talent nostrat, en forma de jugadors i entrenadors, ja a la primera temporada. La plantilla del primer equip del Bengaluru FC, doncs, no és pas cap anècdota, sinó una tendència a la Superlliga. L’ampostí Josep Gombau és d’ençà del 2018 l’entrenador del Delhi Dynamos, amb els mallorquins Xisco Hernández i Martí Crespí i el migcampista d’Igualada Adrià Carmona entre els seus jugadors i Pau Rovira de tècnic de porters. · Què és Com a casa? · Tots els articles · Suggeriments per a la secció: marti.crespo@partal.cat

Summary: Un entrenador culer al país del criquet