Google va anunciar un canvi sorprenent i molt important: la conversió en Alphabet. El nou conglomerat vol reorganitzar la que és una de les principals empreses del món i donar un paper específic a les àrees més innovadores, aquelles que treballen amb coses tan allunyades d’internet com la salut o els cotxes. Allò que coneixíem per Google fins ara tindrà un pes substancial, però no ho serà tot. Al darrere d’aquest gran canvi hi ha el tamil Pichai Sundararajan, més conegut per Sundar Pichai. Ahir va ser nomenat CEO de Google, en el marc de la gran reestructuració que dóna pas a Alphabet. Pichai serà el màxim responsable a partir d’ara de Google, una empresa que coneix bé. També ha estat el responsable del llançament de productes molt populars dins l’empresa. Així, la barra d’eines de Google, el Chrome, el GMail i fins i tot l’Android han estat responsabilitat seva en el moment de ser posats al mercat. S’ha guanyat fama de ser molt bon gestor malgrat que la presentació de Chrome, el seu primer gran producte, va ser un autèntic desastre. La seva promoció a la direcció de Google deixa les mans lliures als fundadors de l’empresa i especialment a Larry Page per a dedicar-se als projectes més innovadors, que són els que més l’apassionen. Tret de YouTube, Pichai dirigirà totes les empreses de software i internet del nou conglomerat. Pichai és un tamil de l’Índia (els tamils són una nació partida entre l’Índia i Sri Lanka) que va entrar a treballar a Google el 2004. Els qui el coneixen diuen que sap moure’s molt bé, que crea grans equips de treball i que esquiva sempre amb molta habilitat les situacions de conflicte. Larry Page ha dit d’ell que té una gran visió de futur i ha destacat també el fet que Google a partir d’ara serà dirigit per un ciutadà de l’Índia, parlant d’una llengua minoritària. Alphabet reorganitza Google La promoció de Pichai és motivada per la conversió de l’empresa que fins ahir era Google Inc. a Alphabet. Alphabet serà un conglomerat industrial dins el qual hi haurà Google, amb totes les unitats de software i internet, tret de YouTube, però també unes altres empreses que fins ara eren part de Google i que ara passaran a ser independents. Entre aquestes destaquen Calico (dedicada a investigar com es pot fer durar més la vida humana), Google X Labs (que entre més coses es dedica a drons i aviació) o Ventures i Capital (les empreses de capital risc de Google). Els dos fundadors de Google, Larry Page i Sergei Bin seran a partir d’avui el CEO i el president d’Alphabet.

Summary: Sundar Pichai, l’estrella en ascens de la nova Google, o sigui d’Alphabet


Després de Netflix i d’Amazon, ara Google també s’aboca a crear i produir continguts exclusius i originals. El cercador californià estrena avui Youtube Red Originals, una plataforma de productes audiovisuals propis en format ‘freemium’, amb una oferta sense publicitat, possibilitat d’enregistrar-los per visualitzar-los posteriorment sense connexió i la subscripció gratuïta a Google Play Music. De moment l’oferta s’ha llançat únicament als EUA, per una dotzena d’euros mensuals. Des d’avui, doncs, el nou servei inclou programes, documentaris, sèries i films produïts en exclusiva per Google amb ‘youtubers’ que tenen milions de seguidors, com ara PewDiePie i Lilly Singh. Els continguts exclusius són un nou terreny d’interès per a les grans companyies d’internet, amb l’objectiu tant de captar usuaris i subscriptors com de disposar dels lucratius drets d’autor.

Summary: YouTube es llança als continguts exclusius amb YouTube Red


Podríem dir que Míriam Nogueras és un dels últims èxits del planter del PDECat i una de les veus a tenir en compte d’ara endavant. Si més no, tenint en compte la confiança que li ha fet el partit i, especialment, el sector de Carles Puigdemont. Fa només tres anys debutava en política a les llistes al congrés espanyol i fa dues setmanes, en la renovació del PDECat, es va erigir com a vice-presidenta del partit. Ella serà una de les encarregades de pilotar l’aliança del PDECat amb la Crida de Puigdemont, però ja avança que no s’hi dissoldrà: ‘No podem confondre la gent i que es pensi que el PDECat torna a canviar de nom.’ Parlem de la formació, del govern espanyol i com desencallar el conflicte. Defensa el diàleg perquè creu que encara no s’han esgotat totes les possibilitats amb Sánchez, però no descarta cap altra via. —De tertuliana a política. Com vau entrar a la política? —Tot va començar amb la campanya ‘No vull pagar’, quan amb alguna acció vaig començar a generar moviment a les xarxes. També era a la junta del Centre Català de Negocis, on era l’única dona. El president i el vice-president anaven sovint a la tertúlia del programa ‘La Rambla’ de BTV i un dia els van dir que necessitaven alguna dona. La història de la meva vida és que calen dones. Hi vaig anar, ens vam entendre bé i hi vaig estar més d’un any, fins que van tancar el programa. M’ho vaig prendre com una etapa més de la meva vida, però poc més tard, abans del 27-S, em van trucar de La Sexta per fer de tertuliana. Recordo haver dit que mai aniria a una tertúlia d’aquestes espanyoles i mira. —I qui va pensar que podíeu ser útil al partit? —A partir de la campanya de ‘No vull pagar’, vaig entrar en contacte amb Jordi Turull i Josep Rull. A en Turull fins i tot li vaig fer un llibret explicant com fer servir Twitter, perquè sempre li deia que havia de ser a les xarxes socials. Llavors vaig conèixer els convergents i em van enamorar, perquè en general tota la gent del partit és brillant. Només tenen ganes de construir un país millor. Qui em va proposar d’anar a les llistes va ser en Jordi Turull, però ell era el missatger. N’havien parlat i creien que el meu perfil s’adaptava als canvis socials i polítics que hi havia, creien que el partit s’havia d’actualitzar. Quan vaig quedar amb en Quico Homs, que era el cap de llista, li vaig dir que jo tenia un perfil molt poc convergent i poc polític. —És això que els devia agradar. —De Convergència sempre explico que, per mi, ha estat l’únic partit que ha arriscat i que s’ha obert en canal, que ha tret tot allò que no li agradava i que no fos actual. Ha mirat d’introduir elements nous i més moderns de gent que pot aportar coses. —Abans a què us dedicàveu? —Tant la meva família com la del meu marit han treballat tota la vida en el món de la carnisseria i jo vaig treballar de carnissera. També vaig tenir una empresa en què fèiem webs i compra en línia. Després vaig entrar al món del tèxtil, al qual el meu pare s’havia dedicat tota la vida. A partir d’aquí, vaig muntar una empresa tèxtil de fil de cosir per a confeccions. Quan ens acabàvem de fusionar amb una altra empresa i començàvem un nou projecte, em van demanar d’anar a llistes al congrés espanyol. De fa tres anys estic totalment desconnectada. Em dedico exclusivament a la política. —Us perfileu com la nova coordinadora dels diputats i senadors en substitució de Jordi Xuclà. Es farà, aquest relleu? —De debò que encara no ho hem decidit. Vull reunir-me amb tothom i escoltar tothom, perquè els vuit que som a Madrid sempre ens hem dut molt bé. Malgrat que som molt diferents, hem aconseguit coordinar-nos, parlar de tot. I això no vull que sigui diferent. —Però ara sou la nova vice-presidenta del PDECat. —És evident que hi ha d’haver canvis. I els farem. A més, és important que si aquí canviem, a Madrid es reflecteixi aquest canvi. —L’assemblea del PDECat també va aprovar una esmena que reclamava un canvi d’actuació del partit a les institucions espanyoles. Com es farà visible aquest canvi? —Jo entenc que aquest canvi s’ha de fer perquè precisament, el gran canvi s’ha fet a les institucions espanyoles. Partim d’un govern del PP, amb el suport de Ciutadans, que havia fet de la situació política un afer completament enrocat i encallat. En el moment que hi ha un canvi de govern, nosaltres també hem de canviar les polítiques que hem fet fins ara. I al final, els associats han decidit que els nostres vots no siguin gratuïts. Però no els nostres associats i prou. En el moment que nosaltres vam votar a favor de la moció de Pedro Sánchez, ja vam deixar clar que els vots no eren de franc. El PSOE és el PSOE. És el PSOE del 155, el PSOE que ha portat al TC que es pugui debatre al parlament… No ens oblidem que són aquests, que han estat còmplices que hàgim arribat fins aquí. Però ara ells governen i és evident que els nostres vots s’han de tornar. —Us voleu cobrar el suport. — Però és que no és cobrar, és obvi. Si realment el PSOE entén que això és un conflicte polític, tal com va dir Sánchez, s’ha de resoldre de manera política. Entenc que ell té una recepta per a Catalunya i l’esperem. —Per donar el vostre suport i els vostres vots, posareu alguna línia vermella? —El president Torra i el president Puigdemont han estat molt clars, i la qüestió principal és l’autodeterminació. Ara no podem tornar al debat del 1978, ni al 2006 de l’estatut. Espanya ha d’entendre que aquestes pantalles ja les hem superades. La gent va votar l’1-O que volia que Catalunya fos un estat independent i ho va ratificar el 21-D. Aquest és el tema. A partir d’aquí, la recepta de Sánchez pot ser un referèndum o el que sigui. Encara esperem. No m’agrada parlar de línies vermelles. La reunió de Sánchez i Torra demostra que es pot parlar de tot. —I com es negocia amb algú que d’entrada ja et diu que no es pot exercir el dret d’autodeterminació? —Bé, ara diuen que no, però fa uns anys deien que sí. —Però ara diuen que no. —Depèn de Pedro Sánchez. Ha de moure fitxa i encara no ho ha fet. El primer interessat ha de ser ell. Jo crec que ells en tenen la responsabilitat, si no, no entenc per què s’han posat al govern. Han d’explicar als espanyols que hi ha coses que no són normals. Nosaltres no entrarem a la teranyina de la normalitat on alguns ens volen fer entrar. No és normal això que passa. I la nostra responsabilitat és no fer servir els nostres vots per alimentar aquesta no-normalitat que volen fer passar com a normalitat. I més, quan ells ho reconeixen. La seva obligació és arriscar-se i fer política. —Esteu disposada a fer front comú amb ERC a Madrid? —Jo crec que ho hem fet molt, sobretot amb el procés. Hem anat bastant a l’una. La unitat és la cosa que més els molesta. Al final, quan anem junts, guanyem. De fet, els partits independentistes han fet que caigui Rajoy. Si no haguéssim volgut, la moció de Pedro Sánchez no hauria triomfat. Per això és important que vegin, que tinguin clar, que el bloc independentista pot fer anar Espanya cap a un cantó o cap a un altre. Si nosaltres volem, Pedro Sánchez no pot aprovar res. Per això dic que no és tant què estem disposats a fer nosaltres, sinó si ell està disposat a governar. I per governar, s’han de resoldre els conflictes polítics que hi ha. I el conflicte en majúscules és el que mantenen Catalunya i Espanya. —Parlem del PDECat. Al congrés de fa dues setmanes va guanyar el puigdemontisme? —Sí. Bé, penso que la figura de Carles Puigdemont és propera perquè és molt poc polític des del punt de vista de partit, té molt clar on anem i és una persona que arrossega moltíssim. I al partit ho tenen claríssim. Això també es va demostrar el 21 de desembre. Fins i tot la CUP estava disposada a fer-lo president. La gent del partit el vol i en aquest congrés ha votat, simplement, que vol continuar tenint el líder que teníem. És a dir, ha ratificat el que ja sabíem tots, que el líder és Carles Puigdemont. —El partit no cau en el personalisme? —No. Jo crec que Puigdemont està per sobre dels partits. Puigdemont representa el camí cap a la llibertat i és més patrimoni de país que no pas de partit. A més, al partit hi ha gent molt vàlida i s’han de mostrar tots. La gent ha de conèixer la Lourdes Ciuró o l’Antoni Postius, perquè el partit està preparadíssim. —Creieu que el PDECat ha d’integrar-se o bé dissoldre’s dins la Crida? —Dissoldre’s no, necessitem estructures polítiques sòlides. Això no sé d’on ha sortit. Nosaltres sumarem per assolir el país, però després el país s’ha de construir. I el país es construeix perquè hi ha partits amb diferents ideologies i la gent decideix cap a on vol que vagi el país. La Crida va molt més enllà dels partits. No podem confondre la gent i que es pensi que el PDECat torna a canviar de nom. El Partit Demòcrata és el Partit Demòcrata. I el partit ha decidit que farem tot el possible per sumar dins la Crida, que hi hagi gent com més diversa i àmplia millor. —Així doncs, no hi ha cap debat sobre la dissolució del partit dins la Crida? —No. Tots tenim moltes ganes que el partit sigui fort. Per construir necessitem estructures fortes. I el PDECat té molta xarxa al territori. —La setmana passada es va saber que el partit era encausat en el cas del 3%. És impossible desempallegar-se de l’ombra de Convergència? —Això ens ha deixat perplexos a tots, perquè ens vinculen a un cas que presumptament va passar el 2009-2010. També entenc que cada vegada que nosaltres fem moviments apareix la qüestió judicial sobre la taula, això ha passat des del primer moment. Tenim molt clar que som un partit que va néixer fa dos anys, amb molta gent nova, començant pels militants i acabant per mi, que vaig fer-me militant quan es va crear. No dono més importància a aquesta qüestió perquè crec que són les cartes que es fan servir per boicotar. —Tot i que no sou membre del govern, què creieu que s’ha de fer a partir d’ara? —Quim Torra va deixar molt clar l’objectiu, que és l’autodeterminació. Tenim un parlament amb majoria absoluta i un govern format per dos partits clarament independentistes. L’objectiu és fer tangible allò que les urnes ens han dit que fem, que és assolir un estat independent, i crec que una de les coses bones que han passat aquesta setmana és que el fet que nosaltres ens hàgim reorganitzat ha portat a afegir-nos a aquesta coordinació. En pocs dies hem aconseguit reordenar-nos tots els actors del panorama polític que tenim el mateix objectiu. Esperarem al setembre a veure què passa, però crec que començarem a veure coses, perquè aquesta unitat que tant tem l’estat espanyol, aquesta setmana s’ha consolidat molt més. —La CUP diu que no s’ha de negociar res amb l’estat espanyol perquè no reconeix el dret d’autodeterminació. —Si la república la podem tenir demà a les vuit del matí, millor que demà passat. Crec que el mandat hi és, tots ho tenim molt clar, però hem d’esgotar totes les possibilitats. Crec que no les hem esgotades totes en el moment en què hi ha un canvi de govern a l’estat espanyol. També és veritat que no pensem dilatar la qüestió ni comprar estatuts ni pactes fiscals. Tot això és passat. —Amb el nou govern espanyol cal esgotar possibilitats? —Amb el nou govern cal esgotar totes les possibilitats perquè hi ha un conflicte polític. Per primera vegada des de fa molts anys et trobes un govern que et diu i et reconeix que hi ha un problema polític i que s’ha de resoldre de manera política. Esperem a veure quina és la recepta d’aquest govern, i en funció de la recepta, hi jugarem. Ara bé, nosaltres no donarem temps al PSOE perquè ens vagin donant allargs. Si al setembre se’ns posen qüestions sobre la taula, les negociarem. I si no, en funció de la situació en què ens trobem, decidirem què fem. Sense descartar cap via. —La gent es queixa molt del partidisme, que ha fet molt mal al procés d’independència. —Per això tenim la Crida. Els papers dels partits són complicats, però aquesta qüestió en quedaria a banda en el moment en què es formés la Crida. La gent ara ja té un lloc on anar sense partits pel mig i apel·lant a la unitat i a l’objectiu comú. Els partits podem decidir de jugar-hi o no, però més enllà dels partits hi ha la gent, i la gent s’afegeix a la Crida. —Com enteneu que ha de ser la Crida? —Els protagonistes no han de ser els partits, ha de ser la gent. La gent és qui va sortir al carrer el primer d’octubre sabent que podria rebre cops, i la gent és qui es va mobilitzar el 21 de desembre en unes eleccions imposades per ratificar el primer d’octubre. Per mi, els protagonistes són la gent, i els partits haurien de ser conscients que tot això va més enllà de nosaltres. Per això apel·lem a la Crida, a la unitat, i després ja ens explicaran com s’articula. Tenim la responsabilitat de recordar cada dia, i ho provem de fer a Madrid, que això que passa no únicament no és normal, sinó que és absolutament inacceptable en un país democràtic. I com que la situació és absolutament extraordinària, és normal que passin coses extraordinàries com la Crida. —Però és muntada des del PDECat. Això pot causar recels. —No, amb això discrepo. Puigdemont és clarament independentista de fa anys i anys; Torra, que mai no ha format part del partit, sempre ha estat considerat més proper a l’esquerra; i Jordi Sànchez representa els moviments associatius. —Bé, però tots tres anaven a les llistes de Junts per Catalunya, on el PDECat va ser l’únic partit que la va integrar. —Bé, si acceptem que Junts per Catalunya és el PDECat, llavors ja partim d’una altra base. Per mi, Junts per Catalunya és la llista unitària que no es va aconseguir fer amb altres partits i que molta gent reclamava. A la llista hi havia gent de Demòcrates, però també d’ERC, d’Iniciativa, de les entitats… Era una llista transversal. Que s’hagi utilitzat això per dir que va ser un canvi de nom del PDECat, doncs no. Junts per Catalunya anava més enllà del PDECat, igual que la Crida. —També sereu alcaldable de Mataró pel PDECat. Veuríeu amb bons ulls una candidatura independentista? —Sí, i tant. Estem en contacte amb els altres partits i de fet hi ha una plataforma que es diu Mataró per la República amb qui hem parlat i els hem dit que estem disposats a formar part de la llista unitària que en sorgeixi. Si és que sorgeix, perquè els altres partits no ho acaben de veure.

Summary: Míriam Nogueras: ‘Que tinguin clar que podem fer anar Espanya cap a un cantó o cap a un altre’


La Fiscalia Superior de Catalunya ha obert una investigació sobre l’intent de boicot a un acte en la Universitat Autònoma de Barcelona (UAB) al que assistia la candidata del PP per Barcelona, Cayetana Álvarez de Toledo, i ha demanat identificar les persones que van incórrer en conductes ‘coactives’ per impedir-ho. Així ho ha acordat el fiscal superior de Catalunya, Francisco Bañeres, arran d’una denúncia interposada pel diputat de Ciutadans Carlos Carrizosa, que va alertar que un grup d’estudiants va intentar ‘rebentar’ i ‘boicotar’ la conferència del passat 11 d’abril sota el títol ‘Davant els nacionalismes i populismes, Europa!’, a la qual assistia la popular Álvarez de Toledo. En un escrit, el fiscal apunta que els fets relatats a la denúncia descriuen ‘conductes coactives i obstatives del legítim exercici per part de la ciutadania dels drets de reunió, manifestació i lliure expressió a l’espai públic’. A més, subratlla que aquestes conductes van ser ‘especialment reprovables’ en produir-se en un entorn, com l’universitari, en el que l’exercici dels drets de reunió, manifestació i expressió ‘hauria d’estar especialment tutelat i salvaguardat per l’autoritat educativa’. Segons el fiscal, els fets denunciats ‘presenten amb claredat’ les característiques dels delictes comesos en ocasió de l’exercici dels drets fonamentals i les llibertats públiques garantides per la constitució. Avui Cayetana Alvarez de Toledo, cap de llista del PP per Barcelona al congrés, a la Universitat Autònoma de Barcelona. Com no podia ser d'un altre manera acompanyada de feixistes fens salutacions feixistes. Alguna pregunta més?@SEPC_UAB #NoPassaran pic.twitter.com/YFRkVD5CK0 — Jordi Magrinyà (@MagrinyaJordi) April 11, 2019 Prop de mig centenar de joves estudiants van intentar boicotar el passat 11 d’abril un acte en l’Autònoma de Barcelona, organitzat per l’associació S’ha Acabat!, escissió dels Joves de Societat Civil Catalana. S’havia de fer al teatre de la Universitat Autònoma de Barcelona (UAB) amb el president del PP Alejandro Fernández, l’eurodiputada d’UPyD i candidata de Ciutadans Maite Pagazaurtundúa i Rafael Arenas, ex-president de Societat Civil Catalana. Una hora abans, estudiants de la UAB havien organitzat un ‘quinto feminista’ de protesta contra l’acte de S’ha Acabat a la plaça Cívica, on és el teatre, una hora abans. Segons que van explicar fonts de l’organització a VilaWeb el motiu principal de la protesta era la relació de l’organització amb Joan Planas, un YouTuber conegut per les seves declaracions masclistes. Tanmateix, l’acte feminista no es va poder pogut fer perquè els participants a l’acte de S’ha Acabat s’havien presentat abans i els agents de seguretat privada de la UAB i agents de l’ARRO de Mossos d’Esquadra l’havien impedit i, amb empentes i cops d’escut, van obrir un passadís fins al teatre. Això va generar una situació de tensió convenientment enregistrada per periodistes d’Espejo Público, que eren a la plaça Cívica per a cobrir en directe l’arribada dels convidats a l’acte.

Summary: La fiscalia investigarà l’episodi de tensió a la UAB entre estudiants antifeixistes i Álvarez de Toledo


‘Alemanya no té cap monument dedicat a Adolf Hitler. Itàlia no en té cap dedicat a Benito Mussolini. Però Espanya té el Valle de los Caídos, una basílica que conserva les restes de Francisco Franco. Ara un projecte renovat per a exhumar el dictador ha tocat fibra sensible’. Així destaca el diari The New York Times el reportatge que aquest cap de setmana dedica a la polèmica sobre l’exhumació del dictador. Germany has no monument to Adolf Hitler. Italy has none to Benito Mussolini. But Spain has the Valley of the Fallen, a basilica holding the remains of Francisco Franco. Now, a revived plan to exhume the dictator's remains has touched off a furor. https://t.co/lDPZ0Z0Q7B — New York Times World (@nytimesworld) July 8, 2018 La crònica comença amb el periodista descrivint què s’hi troba quan hi va: un grup de gent retent homenatge a Franco i fent la salutació feixista. Parla amb una d’elles, Estela Tapias, que hi va amb el marit i els dos fills: ‘Franco era un dictador, però un de bo. Realment no entenc per què aquests comunistes el volen treure d’ací’. L’equip del diari es passeja per aquest indret de glorificació del dictador, inèdit a Europa, inèdit als països on hi va haver règims feixistes, fent-se ressò del propòsit del govern de Pedro Sánchez d’exhumar-ne les despulles i de convertir el Valle de los Caídos en un punt de reconciliació i de memòria. Explica el reportatge: ‘Aquest lloc, a prop del poble de San Lorenzo del Escorial, a una hora en cotxe del nord-oest de Madrid, és una de les tombes més grans d’Europa, amb les despulles d’unes treta-tres mil persones. La majoria van combatre a favor de Franco, però també conté els ossos de molts republicans opositors que hi van ser llançats anònimament, alguns dels quals suposadament van ser recollits en fosses comunes arreu per augmentar-ne el nombre.’ Això fa que el diari destaqui l’ombra allargada de Franco que encara sobrevola Espanya. ‘Ningú no projecta una ombra més allargada sobre la política espanyola que Franco, fins i tot dècades després de la seva mort, el 1975’, afegeix. ‘Gairebé tots els aspectes del seu llegat han alimentat la disputa, estenent-se recentment al canvi de nom de places i carrers associats al seu règim.’ L’existència del Valle de los Caídos fa que ‘Espanya sigui una anomalia a Europa’, diu el rotatiu, recollint les paraules de l’historiador Paul Preston. I també ho fa la de la residència estiuenca de Franco, el Pazo de Meirás, a Galícia; o el fet que una néta del dictador hagi heretat (lliure d’imposts) el títol de duquessa de Franco amb grandesa d’Espanya, que va rebre en primera instància el rei Juan Carlos I el 1975. El reportatge clou amb declaracions d’un altre dels visitants a la tomba de Franco, Luis Castañón, sobre el motiu d’assistir a la missa en honor del dictador. ‘Fer-ho és pregar per la mort, per la reconciliació i per la indestructible unitat d’Espanya.’ Anàlisi de l’Aravot: El Valle de los Caídos: entre la transformació i l’exaltació al dictador

Summary: El New York Times, impactat pel Valle de los Caídos: ‘Espanya és una anomalia a Europa’


La direcció del Grupo Zeta ha presentat un Expedient de Regulació d’Ocupació (ERO) que preveu acomiadar un total de 177 treballadors d’El Periódico de Catalunya pels mals resultats de l’empresa. El mateix comitè ha criticat que la xifra ‘supera el 45% d’afectació anunciat inicialment i que arriba al 46% dels 383 treballadors’ que té el diari, segons informa el comitè d’empresa. Així després de la formalització hi hauria primer 15 dies per a formar les taules de negociació entre les parts i després un mes. Segons dades del comitè d’empresa, amb l’ERO presentat pel Grup Zeta es vol fer fora a 85 treballadors de la societat El Periódico SL (redacció), 55 de Zeta Servicios y Equipos (administració i sistemes informàtics), 19 de Zeta Gestión de Medios (publicitat) i 18 de Logística de Medios (distribució i subscripcions). El comitè ha acusat l’empresa de ‘trencar’ la negociació i preferir posar en marxa el compte enrere de l’ERO ‘en lloc d’obrir una treva fins a principis de març per a seguir negociant i buscar voluntaris disposats a deixar la companyia com s’havia preacordat’ el passat divendres d’acord amb una proposta, han dit, de la mateixa direcció. La resposta de l’empresa Per contra, des de la direcció s’ha assenyalat en una missiva interna que durant el passat mes, l’empresa va proposar obrir un període de baixes voluntàries, un pla de prejubilació i altres mesures. L’empresa ha indicat que va accedir a aplicar les condicions de l’acord del juliol tant per les baixes voluntàries com per les forçoses i ha proposat, ha indicat, l’obertura d’un període d’adscripcions voluntàries, que d’acord amb el comitè es realitzarien en el si de l’expedient que ara s’ha obert. Tot i això, ha afegit la direcció, el comitè va decidir ‘no seguir endavant amb la proposta, segons manifesten en no millorar-se el que es va pactar el juliol del 2017’. En aquest sentit, ha indicat que l’empresa ‘no pot fer majors esforços per a millorar les condicions del pacte de juliol que va ser referendat per l’assemblea’. Així mateix, ha apuntat que han proposat ‘mantenir el període per a les voluntarietats mentre es decideixen les taules de negociació’. Finalment, la direcció ha declarat que ‘seguiran oberts tant en aquest període com en el termini de la negociació formal a buscar solucions per a pal·liar l’impacte de l’ERO dins dels acords ja pactats amb el Comitè Intercentres o els comitès o delegats de les diferents empreses que conformen les taules de negociació’.

Summary: El Periódico acomiada la meitat de la redacció pels mals resultats de l’empresa


Salvador Macip (1970) és metge i doctor en genètica molecular. Dirigeix un laboratori a Leicester (Regne Unit) sobre envelliment i càncer. Actualment viu confiat a casa seva, al Regne Unit, des d’on treballa fent classes a distància a la Universitat de Leicester i preparant-ne per a la Universitat Oberta de Catalunya. Escriptor prolífic, més de trenta obres publicades tant de ficció com de no-ficció, aquesta setmana s’acaba de reeditar Les grans epidèmies modernes (la Campana), amb un pròleg actualitzat sobre la Covid-19. Es troba en format electrònic. Una de les idees força del llibre és que la gran pandèmia encara no ha arribat. VilaWeb ha entrevistat Macip per telèfon. —Confinat a casa. Fent feina a distància? —A mitges. Per una banda, ensenyo des de casa: a la Universitat de Leicester hem penjat les classes en vídeo i a la UOC es fa tot en línia, de sempre. Però pel que fa a la recerca, ha estat una mica dur, perquè hem hagut de tancar-ho tot. Els experiments són llargs i en el cas de l’envelliment, el meu cas, encara més. Treballem amb cèl·lules i ratolins. Han hagut d’aturar-se en sec. Perdrem molt de temps, aquí. —Viviu al Regne Unit, on el president Boris Johnson ha acabat rectificant el seu mètode: volia deixar que s’arribés a la immunitat col·lectiva sense fer res. —Quan Johnson ho va anunciar vaig dir que no aguantaria ni dues setmanes. Sobre el paper tenia una base sòlida, i es veia que els assessors hi havien pensat. Per una altra banda, era pensat per a una pandèmia que progressa a un ritme que no és aquest. El gran problema de la Covid-19 és que va tan de pressa que pot col·lapsar el sistema sanitari. Allò que pot fer augmentar el nombre de víctimes és que els hospitals es col·lapsin. Per tant, no pots deixar que una pandèmia faci el seu curs sense fer res, perquè arribaràs a la saturació. Per això Johnson ha canviat de tàctica. Des d’aquesta setmana, confinats. No sé com li van deixar fer aquell anunci. Serà molt interessant i molt important analitzar què ha fet cada govern i cada país, els temps, amb quina seriositat s’ha fet el confinament i quin és el percentatge de morts. Veurem qui ho ha fet bé i qui ho ha fet malament. Fins a cert punt, és la primera vegada que tenim una pandèmia d’aquesta mena en un món globalitzat. Hem d’entendre com funciona això i com reaccionar-hi per preparar-nos per a la pròxima pandèmia, perquè n’hi haurà més. —S’acaba de reeditar un llibre vostre, en què dieu que la pandèmia grossa encara ha d’arribar. —De pandèmies, n’hi continuarà havent, i potser són pitjors que aquesta, que ja és molt pitjor que la del 2009. Així i tot, aquesta pandèmia no és la grossa. Els virus sempre van canviant i poden adquirir característiques que els faci més agressius i crear més mortalitat. L’actual no és dels pitjors que podríem tenir. Ara imagineu-vos un virus que, en compte de tenir una mortalitat de l’1%, la tingués del 10%. Hem de ser conscients que això és possible. I que ara fem front a una crisi que podria ser més greu. La qüestió important del llibre que ara reeditem és explicar a la població com funciona un virus, un bacteri, una pandèmia, i què es podia preveure. Què són els microbis i com funcionen. Hi ha un desconeixement molt gran. Nosaltres compartim el planeta amb els microbis, que hi eren abans que nosaltres i que hi seran quan nosaltres ens n’hàgim anat. Continuaran mutant i evolucionant. I seran resistents. Explico també que tenim un munt de microbis bons que viuen amb nosaltres, que són necessaris a la vida i que hi treballem amb simbiosis. Són els grans desconeguts. El llibre va per aquí. —La globalització ens va en contra? —La quantitat de viatges que fem avui dia fa que el virus s’escampi més, sí. Malalties que abans es quedaven en un racó ara ja no s’hi queden. És nou d’aquest segle. Ara vivim en la tempesta perfecta. És difícil saber quin virus causarà la pròxima pandèmia. El 2009 es creia que seria un virus de la grip. Ningú no parlava del coronavirus. I mira. Per pura estadística has d’assumir que tard o d’hora es donaran les condicions perquè un altre virus salti als humans. —S’han fet públics dos estudis recents que prediuen que el pic de la corba a l’estat espanyol serà a l’abril, i que la xifra de morts pot arribar a 13.000 a Catalunya, i a 200.000 a Espanya. —Em sembla raonable que es calculi que el pic serà entre abril i maig, que és el que suggereixen les evolucions a altres països. I fins i tot llavors no podrem abaixar la guàrdia perquè hi haurà risc de rebrots durant un temps. El nombre de morts és difícil de predir, per això donen marges tan amples. Tot dependrà si aconseguim que els casos greus s’espaïn i no arribin tots de cop a urgències. —Dubte: si a l’estat espanyol el virus no l’hem pogut controlar, i per tant arribarà a tothom, i tothom a l’estat espanyol vol dir 47 milions d’habitants amb una letalitat de l’1%, això vol dir que moriran 470.000 persones? —Jo crec que no hi arribarem, perquè prenem mesures i no crec que s’arribi a contagiar tota la població. Ara, atenció, si deixes la pandèmia sense control, aleshores no moren únicament mig milió, perquè l’1% és amb el sistema sanitari en bon funcionament. Si es col·lapsa el sistema, aleshores vas a una letalitat del 6%, 7% o 8%, que és el que veiem a Itàlia. És quan, per manca de recursos, no pots atendre gent que es curaria. Si no féssim res, caurien més. Espero que no arribem mai a tenir tota la població infectada i una letalitat entre l’1% i el 10%. —Per què creieu que les mesures preses sí que funcionaran? El confinament no és total. —Bona pregunta. Ho veurem aviat. Estic d’acord que no fem el confinament tan bé com s’hauria de fer. Hauríem de tancar el país durant setmanes o mesos. Malgrat això, qualsevol acció que disminueixi el contagi, com el confinament parcial, fa que la gent que ens quedem a casa ja sortim de la població de risc i de la possibilitat de transmetre. Per tant, en reduïm una part. N’hi haurà prou per a aplanar la corba? La clau és no tenir molts casos a la vegada. Pots tenir un milió d’infectats, però si els tens repartits en un any, els pots salvar a tots llevat d’excepcions. Però si et vénen de cop, les excepcions són els que salves. —Per què el sistema sanitari col·lapsa i no està preparat per a la pandèmia? —Aquests últims deus anys hem fallat. Des de la pandèmia de la grip hem tingut temps. L’OMS parlava de la malaltia X, desconeguda. Demanava que els països es preparessin per a una malaltia d’origen desconegut. És una mica això que passa. Per què no ho hem fet millor? Per què no teníem un protocol que ens digués què fer quan tinguéssim tants casos per miler d’habitant? Quan es tanca el país? Ara hem d’improvisar. Però un cop passi, i amb un munt de dades per analitzar, hauríem de ser capaços de preparar-nos millor. Ara no ho hem fet. —S’ha de donar dades de morts i casos per municipi i comarca? —És un punt interessant i discutible des de molts angles. Jo, al començament, era partidari de no donar gaires dades. Ni tan sols dia per dia. Ni lloc per lloc. Creava incertesa i un cert pànic. Ara, en canvi, enmig de l’embolic, crec que sí. És útil saber on tens els focus i alertar la gent, que sabrà què fer per evitar-los. En una pandèmia, en el punt en què som ara, és bàsic implicar la població. Perquè si de moment no tenim vacunes, ni fàrmacs, l’única cosa que podem fer és controlar el contagi. I això vol dir implicar-hi la població, cosa que depèn de la manera com es transmet la informació. Si ho fas bé, no espantes i la impliques. Si ho fas malament, l’espantes i la paralitzes. —Expliqueu-me per què el virus mor per sobre de 26 graus. —No mor. S’afebleix. Aquest virus es transmet malament per via àrea, com les gotes de saliva (al contrari de la grip), però resisteix força bé a la superfície. I quan puja la temperatura, la supervivència a la superfície és menor. Es redueix. No és que el virus mori. Però sobreviurà menys. En metall fred, sobreviu 48 hores. En metall calent, moltes menys hores. Els virus són molt sensibles i aguanten poc fora d’un organisme. —L’Àfrica se salva, de moment, per temperatura i per tenir poblacions joves? —És la gran incertesa. Els punts que heu dit són els que tenen a favor: temperatures molt altes i poblacions molt joves. Afegim-hi que tenen menys ciutats i concentracions humanes que a Europa, i que en molts casos ja saben com reaccionar davant pandèmies com la de l’Ebola. Hi estan molt més avesats que nosaltres. En contra, sistemes sanitaris molt més fràgils. És una gran incertesa, què hi passarà. —Per acabar, com valoreu la gestió de l’estat espanyol? —Ho han fet força malament, sobretot al principi. Tenint l’exemple d’Itàlia i la Xina, encara dubtaven. Van ser massa conservadors. S’han comès molts errors. I el principal, no tancar Madrid. Veient que no tancant bé el nord d’Itàlia el virus es va escampar per tot el país, Espanya havia d’haver tancat immediatament. Això no s’ha fet i la corba de contagis ha pujat més de pressa. Com ha anat després? Vacil·lant. S’ha dubtat massa a adoptar mesures dràstiques. Entenc que els polítics han de trobar l’equilibri entre paralitzar el país i aplicar mesures de contenció. Tothom intenta no frenar l’economia. Però això, fins a cert punt, només es podia dir al començament. No pas quan ja tenies l’exemple d’Itàlia. Anglaterra ha fet igual: Boris Johnson ha dubtat massa. Calia ser més energètic i definitiu i contundent. El moment clau és al començament de la pandèmia. A Europa no s’ha fet gens bé. Reclamaria actuar de manera més dràstica i contundent. No s’apliquen mesures prou fermes. Com dèieu: la gent va a treballar. I el metro, alguns dies, és ple de gent. Això no pot ser.

Summary: Salvador Macip: ‘Aquesta pandèmia no és la grossa’


La Generalitat va gestionar en 2015 un total d’11,17 milions d’euros de pensions i prestacions de les quals són beneficiaris 2.842 menors que estan sota la seva tutela, i que va destinar a despeses del servei públic que reben, en compliment de la Llei estatal dels drets i oportunitats de la infància i l’adolescència. La xifra ha baixat per primera vegada els últims cinc anys, amb 15.598 euros i 47 beneficiaris menys que el 2014, quan es va arribar a la xifra màxima d’11,19 milions, respecte dels 10,7 milions del 2011 —de 2.816 nens i adolescents—, ha informat en resposta parlamentària la consellera de Treball, Afers Socials i Famílies, Dolors Bassa. En declaracions a Europa Press, Bassa ha admès que cal ‘revisar tot’ de la política dels centres assistencials, perquè porta en marxa molts anys i la situació ha canviat molt, després de ser preguntada per la proposta del Síndic de Greuges, Rafael Ribó, que es lliuri als nens el total de l’import en acabar la situació de desemparament o en assolir a la majoria d’edat, com es feia anteriorment. La consellera ha explicat que han mantingut converses amb el síndic, i ha delimitat que no tots els nens cobren pensió, i que els que tenen una mensualitat tenen una part en diners de butxaca, mentre que la resta és per a serveis addicionals. Desigualtat Ribó ha criticat aquesta afectació de les prestacions —com pensions d’orfandat— per part de la Direcció General d’Atenció a la Infància i l’Adolescència (Dgaia) per considerar-la ‘contrària al principi d’igualtat’, aquest mes de maig a, i ha demanat que es derogui la disposició addicional setena de la Llei 14/2010 que estipula aquesta gestió de les pensions. Durant la seva compareixença en la cambra catalana, l’adjunta al síndic Maria Jesús Larios ha criticat que aquesta mesura comporta desigualtat, perquè els nens que tenen pensions contribueixen a cobrir les despeses i els que no tenen no, i suposa ‘una espècie de copagament’ que en realitat no preveu la capacitat econòmica ni el patrimoni.

Summary: La Generalitat va gestionar 11 milions d’euros de pensions de nens tutelats el 2015


Tatjana Ždanoka és una eurodiputada letona de la minoria russa. Com altres membres del Parlament Europeu, fa uns dies va anar fins a Estremera per visitar Oriol Junqueras i Joaquim Forn, tot i la negativa de les autoritats espanyoles. A la porta van fer un acte de protesta, i VilaWeb va aprofitar per fer-li una petita entrevista. Una entrevista curiosa. Perquè Ždanoka explica per què dóna suport als independentistes catalans, tot i que ella, portaveu de la minoria russa del país, és molt crítica amb la independència de Letònia. També explica que la posició oficial de la Rússia de Putin és favorable a Madrid i no a Barcelona. —Com és que heu vingut a Estremera? —Quan vaig esdevenir membre del Parlament Europeu, el 2004, podia unir-me a dues famílies polítiques. Una d’esquerres, a causa del meu origen, membre del Partit Comunista. Comunista com el meu pare, que va lluitar contra els nazis i tota la seva família va ser morta durant l’Holocaust. L’altra opció era l’European Free Aliance, que lluita per les minories. A Letònia no som un estat homogeni, tenim moltes minories. És multiètnic i plurilingüe, però els letons, després de la independència, van decidir construir un estat mononacional, com França. Un estat, una llengua. I a Letònia molta gent es va quedar sense ciutadania, com la meva mare. —De fet, he llegit que us volien prendre el dret d’exercir de política. —Exacte, perquè havia format part del Partit Comunista. Per això vaig muntar un partit que es deia Equalize. Reclamàvem els drets de les minories: el dret a la ciutadania, l’educació, etc. I per això vaig decidir unir-me a l’European Free Aliance. Aquesta va ser la meva decisió. Era un grup que defensava els drets de les minories, el respecte per totes les cultures i llengües. Per això sóc aquí. —Algú es pot demanar com és que doneu suport a independentistes catalans, si no en vau donar a independentistes letons. —És just al contrari. Els meus col·legues d’Esquerra Republicana, o de l’Scottish National Party, estan a favor de la independència i, a la vegada, de la Unió Europea. La meva idea per a Letònia era semblant. Letònia dins la Unió Soviètica. Sóc doctora en matemàtiques i ensenyo al departament d’economia. La meva idea era preservar el mercat comú, un espai econòmic comú, perquè les relacions internes eren molt grans, no tan sols amb la Unió Soviètica, sinó també amb els països europeus de l’est. La meva idea era tenir Letònia amb totes les característiques de la independència però mantenint aquests altres lligams. Però a la declaració d’independència es va optar per la restauració de l’estat letó d’abans de la guerra. Res d’Unió Soviètica. Fronteres noves. Impostos nous. I això va comportar el col·lapse de la indústria i l’economia. Les coses que hem vist a Ucraïna van passar a Letònia. —Us considereu comunista? —Sí. Sóc d’esquerres. Però a Letònia el Partit Comunista és il·legal. Ara no existeix. —Què en penseu, de la independència de Letònia? —El 80% de la gent no està contenta amb la independència. Érem tres milions, i ara som menys de dos milions. La gent se’n va. Tot aquest procés va destruir la nostra indústria per tal de tenir mercat lliure. Per a les grans companyies va ser positiu, però ara veiem l’altra cara de la moneda. Sense feina, la gent se’n va. I tenim molta immigració: polonesos, lituans, romanesos, búlgars. —Coneixeu Oriol Junqueras personalment? —Sí. A mi em van escollir el 2004 i l’Oriol va venir després. Recordo que, com a grup, vam visitar Barcelona. M’agrada molt, l’Oriol, és un molt bon polític i una persona molt atractiva. Ha aconseguit fer créixer molt el suport a la independència. I també conec en Raül Romeva. —Què opineu del fet que les autoritats espanyoles no us permetin de visitar-lo? —Escandalós. Mireu, a Letònia, quan es va dissoldre per passar a ser un estat independent, molta gent es va quedar en uns llimbs legals seriosos. Persones en un estat legal incert. Teníem uns 200.000 il·legals de casa, que en dèiem. Jo vaig poder visitar-los als camps de detenció. No eren presons, eren centres de detenció. No eren criminals, només il·legals. Mitjançant el Consell d’Europa, i el seu comitè per a la prevenció de la tortura, també vam visitar presons, i en un cas vam aconseguir que tanqués per la manca de drets humans. Mai no vaig tenir entrebancs per a visitar presons. Mai. I en canvi aquí… —Segons El País, senyora, vós treballeu per Putin! —Haha! En aquest moment, si no culpes Rússia és que treballes per Putin. I és just al contrari. A Rússia la posició oficial és pro-Madrid. Ells també tenen moltes repúbliques autònomes. Ara en parlàvem amb un conegut: si dónes a una regió una certa autonomia i el dret a l’educació, aleshores el separatisme creix? Ell deia que sí, i jo deia que és al revés. Aquí fan servir Rússia com un prejudici contra els catalans. La gent a Rússia té simpatia per Catalunya. Visito el país sovint i ho puc confirmar. Però, com he dit, a Rússia la posició oficial és pro-Madrid.

Summary: Tatjana Ždanoka: ‘A Rússia la posició oficial és pro-Madrid’


El Líban no és precisament un emblema de l’estabilitat. La que era coneguda per la Suïssa del Llevant fa ja massa dècades que viu enmig d’una tensió permanent entre les diverses comunitats que l’habiten, envoltada de guerres superposades les unes a les altres. Però així i tot pot esclatar una revolta que pot arribar a unir ciutadans de diverses afiliacions contra el govern. Això va passar a l’octubre quan l’anunci de diverses mesures per a augmentar la capacitat impositiva de l’estat va fer perdre la paciència a la població. El detonant final? L’intent de cobrar per cada trucada a les xarxes socials, especialment de WhatsApp. Una cruïlla geopolítica terrible El Líban viu en una cruïlla geopolítica que l’afecta en tots els aspectes de la vida. Israel al sud, l’Iran a l’est, els palestins assentats de fa dècades però sense nacionalitzar i Síria, sempre a la porta i disposada a apropiar-se’n, no amaguen l’interès de controlar i apoderar-se del país dels cedres. La complexa estructura nacional, a més, fa que governar el Líban siga molt difícil. Oficialment és una democràcia parlamentària confessionalista. Això vol dir que els alts càrrecs són reservats per a membres de grups religiosos específics i no poden ser ocupats altrament. Així el president ha de ser per força un cristià maronita, el primer ministre un musulmà sunnita, el president del parlament un musulmà xiïta i els vice-presidents del govern i del parlament cristians ortodoxos. En total hi ha divuit grups religiosos reconeguts per l’estat que tenen dret d’ocupar càrrecs concrets. El sistema es va crear per dotar d’estabilitat al país quan era la democràcia més vibrant del Llevant, però avui ha esdevingut un problema, perquè la solució de qualsevol crisi reclama uns condicionants que no té cap altre país. Els 128 seients del parlament, per exemple, també són dividits de manera que la meitat siguen per a cristians i la meitat per a musulmans, i dins aquestes meitats encara es regula per regions i confessions. Amb tants condicionants la cambra en realitat no representa ben bé mai la voluntat popular. A banda que la gent no vota on viu sinó d’acord amb el lloc on va nàixer i amb la posició religiosa de la seua família. Però si els condicionants interns són grans, els externs ho són encara més. El Líban és un petit estat completament condicionat pels seus veïns, que pretenen orientar-lo constantment. Síria considera que no hauria d’existir perquè forma part de la Gran Síria. Els defensors d’aquesta posició –n’hi ha fins i tot al parlament libanès– opinen que el colonialisme va dividir artificialment la regió per a afeblir-la i proposen un estat que reunesca el Líban, Síria, l’Irac, Jordània i Israel-Palestina. Pel sud, Israel també amenaça l’estabilitat, en part perquè la idea del Gran Israel, amb pocs seguidors, abraça una part de sud del país i sobretot perquè al Líban, juntament amb Jordània, és on hi ha més refugiats palestins. Aquests refugiats, als quals encara després de dècades els neguen la ciutadania libanesa, que entenen que han de tornar a Palestina, han format un estat dins l’estat, que s’ha fet servir de justificació de les diverses guerres entre Israel i el Líban. La tensió encara és gran a la frontera, però ara pels atacs d’Hesbol·là. Hesbol·là representa al Líban els interessos de l’Iran, que cal situar en el conflicte generalitzat entre musulmans sunnites i xiïtes que l’enfronta a l’Aràbia Saudita. I per si tot això encara no fos prou, els interessos de Turquia, cada vegada més involucrada en el conflicte sirià, es fan notar també al Líban. Els turcs proven de minimitzar el paper d’Iran i, per tant, estan molt preocupats per les activitats d’Hesbol·là al Líban. Una ciutat ferida Beirut és encara avui una ciutat ferida, marcada per la crueltat de les guerres d’aquestes darreres dècades. No hi ha cap cens recent i per tant la població és estimada, cosa que fa que les fonts divergesquen completament. Té més d’un milió d’habitants, però es discuteix si arriba als dos o no. En tot cas és una de les ciutats més extenses del Llevant i del món àrab, a banda una de les més antigues del món perquè la seua existència ja és documentada al segle XV abans de Crist. Beirut va ser una ciutat pròspera i tolerant fins que va començar la guerra civil libanesa el 1975. Llavors va acabar completament dividida entre una zona cristiana i una de musulmana amb el centre desert. L’anomenada línia verda dividia les dues comunitats i més tard va dividir també xiïtes de sunnites. Ix del carrer Damasc i travessa tota la ciutat, però avui ja no és l’espai on les diverses milícies controlaven el pas de la població. D’ençà que es va acabar de la guerra civil i de la posterior invasió israeliana, ha anat renovant-se i reconstruint-se, però sense arribar mai a recuperar què havia estat abans. Els conflictes posteriors, amb atacs israelians, els xocs entre les milícies d’Hesbol·là i l’exèrcit libanès no han facilitat aquesta reconstrucció. Dins la ciutat, a més, hi ha disset camps de refugiats palestins, entre els quals els tristament famosos de Sabra i Xatila. Dins la ciutat hi ha divuit grups religiosos reconeguts, quatre de musulmans, els jueus –que pràcticament han desaparegut–, i tretze de cristians. S’encarreguen dels afers de família, com ara els matrimonis o les herències. Abans de la guerra la població estava molt barrejada, però d’aleshores ençà s’han segregat molt. El Beirut oriental és bàsicament cristià, mentre que l’occidental és sobretot musulmà sunnita. Els xiïtes són bàsicament al sud. El centre antic, pràcticament destruït, ha estat refet com a centre comercial i financer, però la reconstrucció ha aixecat força crítiques per la corrupció i perquè la destrucció dels edificis tradicionals fa impossible de reconèixer moltes àrees. L’esclat del desencant En part les crítiques de la reconstrucció tenen a veure amb l’esclat de les protestes que han sacsejat la ciutat del mes d’octubre endavant. Tot va començar quan el 17 d’octubre es va fer públic que el govern augmentaria els imposts i que fins i tot gravaria les trucades telefòniques en xarxes socials com ara WhatsApp. Això va desencadenar una primera protesta en què es va aturar el cotxe del ministre d’Educació. Els guardaespatlles hi van reaccionar disparant a l’aire, fet que va provocar una enorme indignació i va catapultar el moviment. Les protestes en realitat qüestionen pràcticament tot allò que defineix el Líban avui: el sistema sectari de govern, els problemes econòmics, la corrupció i també el fet que el govern és incapaç de proveir els serveis bàsics a la societat. Encara avui, per exemple, no hi ha subministrament elèctric continu durant tot el dia, l’aigua per a beure cal comprar-la o les infrastructures de tractament dels residus són molt més que deficitàries. Just abans de les protestes hi havia hagut una onada de focs forestals que l’estat havia estat incapaç de controlar. La sensació que res no funciona va ser un gran motor que va alimentar les protestes. El 18 d’octubre el centre de Beirut ja era l’escenari de fortíssims xocs entre la policia i els manifestants, que ocupaven bona part del centre històric, especialment al davant del palau de la presidència i prop del parlament, com també la plaça dels Màrtirs. Durant la primera setmana es van produir diversos morts entre els manifestants i el 21 d’octubre es va convocar una vaga general, a conseqüència de la qual el govern va anunciar reformes econòmiques. Una setmana després el primer ministre Saad Hariri dimitia, però això no va aturar les protestes. Els manifestants exigien la formació d’un govern d’independents que no fos vinculat al sistema de partits confessionalista i la dimissió del president del parlament i del de la república. Enmig d’un caos ben notable la crisi s’ha mantingut fins al cap d’any, però amenaça de continuar. El 19 de desembre, després de molts intents de trobar-ne un, Hassan Diab, un professor sunnita de seixanta anys, va ser nomenat primer ministre amb el suport dels grups xiïtes però contra l’opinió dels sunnites. I ha hagut de fer front ja del primer dia a una renovació de les protestes, car bona part del país el veu com un titella d’Hesbol·là i el règim iranià, fet que ha renovat la crida per a superar la distribució del poder entre comunitats, una de les demandes bàsiques del moviment nascut a l’octubre.

Summary: El WhatsApp fa perdre la paciència a Beirut


Una cinquantena d’experts i polítics internacionals debatran demà al recinte de Sant Pau de Barcelona els principals desafiaments de l’acollida i integració de refugiats a la Unió Europea, en un fòrum organitzat pel Consell de Diplomàcia Pública de Catalunya (Diplocat) i l’Ajuntament de Barcelona. No hi ha estat convidat el govern espanyol perquè, segons que ha explicat el secretari general del Diplocat, Albert Royo, s’havia compromès a rebre 17.000 demandants d’asil i només n’ha rebuts 18. ‘Hem buscat bones pràctiques i governs amb experiència o un discurs potent’, ha dit Royo. A la presentació del fòrum, el primer tinent batlle de l’Ajuntament de Barcelona, Gerardo Pisarello, ha dit que l’actitud del govern espanyol davant la crisi humanitària per l’arribada de refugiats i les polítiques de la Unió Europea eren vergonyoses. També ha fet una crida a les institucions europees i a la societat per donar una resposta a l’altura del drama humanitari i ha apel·lat als valors de la fraternitat i la solidaritat. El govern de la Generalitat vol rebre 4.500 refugiats, 1.800 dels quals es podrien atendre de manera immediata. L’Ajuntament de Barcelona, com molts altres consistoris, també han ofert els recursos disponibles per a participar en aquesta acollida. Tot i que la proposta catalana ha rebut el suport de la Comissió Europea, no han rebut resposta del govern espanyol. A la presentació, Kilian Kleischmidt, assessor del govern federal alemany en cooperació econòmica i desenvolupament, ha dit que eren patètiques l’acció i la predisposició de la majoria de governs del món envers el fenomen de l’acollida de refugiats, tot i que no ha entrat a qualificar la resposta que hi dóna Espanya. Kleischmidt, que serà un dels participants del fòrum, ha deixat clar que la seva opinió no representa la posició oficial del govern alemany, perquè n’és assessor independent. Un doble envit d’Europa: coordinar l’emergència i assegurar la integració La trobada internacional vol servir per a debatre sobre els dos grans envits de la Unió Europeu arran de l’arribada de refugiats. D’una banda, gestionar els fluxos migratoris i coordinar l’emergència humanitària entre els països. D’una altra, garantir la integració de les persones nouvingudes en les societats d’acollida. El president de la Generalitat, Carles Puigdemont, i la batllessa de Barcelona, Ada Colau, inauguraran la trobada, juntament amb la portaveu d’ACNUR a l’estat espanyol, María Jesús Vega, i el secretari general del Diplocat. La primera part del fòrum donarà veu a les ciutats, regions, organitzacions i experts per intercanviar punts de vista sobre la crisi de refugiats. En el segon bloc, a la tarda, s’exposaran projectes d’èxit en acollida i integració per a veure bones pràctiques i iniciatives entre administracions públiques i organitzacions no governamentals. El conseller d’Afers Exteriors, Relacions Institucionals i Transparència, Raül Romeva, i Pisarello seran els encarregats de clausurar el fòrum.

Summary: L’Ajuntament de Barcelona i el Diplocat organitzen un fòrum sobre l’acollida de refugiats i no hi conviden el govern espanyol


El president de la Generalitat Valenciana, Ximo Puig, no ha pogut arribar a sa casa de Morella, per culpa de la neu. Puig s’ha trobat la N-232 tallada i ha hagut de fer marxa enrere. El president ha fet una piulada per a deixar-ne constància. A la fi, esta vegada no he pogut arribar a Morella. pic.twitter.com/FJzR3nquzR — Ximo Puig (@ximopuig) 27 de febrer de 2016

Summary: La nevada impedeix a Ximo Puig tornar a Morella


El president espanyol en funcions, Pedro Sánchez, ha establert la data de la seva investidura el 22 i 23 de juliol. Ho ha convingut amb la presidenta del congrés espanyol, Meritxell Batet, a qui ha telefonat de Brussel·les estant i sense tenir confirmat els suport necessari. Així doncs, hi ha una data del debat d’investidura sense que el PSOE hagi tancat cap acord que li permeti de tirar-la endavant. Però Sánchez, de retruc, també ha fixat la data de la possible repetició de les eleccions espanyoles: el 10 de novembre. Una data pròxima a la possible publicació de la sentència del Tribunal Suprem espanyol sobre el judici contra el procés. Quines fórmules hi ha per a investir Pedro Sánchez? La primera votació de la investidura serà el 23 de juliol, i Sánchez hauria d’aconseguir-hi la majoria absoluta (176 diputats) per a ser reelegit. És molt improbable, fins i tot si aconseguís de tancar un acord amb Unides Podem, que ara per ara encara sembla molt lluny. La segona votació seria el dia 25, 48 hores després, i només requereix la majoria simple. En aquest cas, necessitaria almenys l’abstenció d’ERC per a ser investit. El PSOE ha insistit que Sánchez només se sotmetria una vegada a la investidura, i que l’estat espanyol ha de tenir govern el juliol. Si és fallida, Sánchez tindria dos mesos per a tornar-ho a intentar, fins el 23 de setembre, però els socialistes pressionen per obtenir una investidura pràcticament de franc en el primer debat convocat, amb l’espantall de repetir les eleccions. Si no hi ha investidura, les corts espanyoles es dissoldrien el 23 de setembre i les eleccions es farien el 10 de novembre, és a dir, 47 dies després de la dissolució de les cambres, tal com estableix la llei. El PSOE bloca la investidura de Sánchez | Anàlisi de Pere Martí Si hi tornés a haver eleccions serien les quartes en quatre anys i sotmetrien l’estat espanyol a la inestabilitat. A més, haurien transcorregut pràcticament dos anys sense pressupost, fins que es formés nou govern després de Nadal i comencés la tramitació dels nous comptes, i regiria el pressupost de Rajoy aprovat pel PP, Cs i el PNB amb Rajoy de president, el maig del 2018. A més, s’endarreriria l’aprovació de totes les lleis que ara són en punt mort i la presa de decisions importants en matèria d’habitatge, de canvi climàtic i de finançament autonòmic, i també quedaria en punt mort la renovació d’òrgans clau de l’estat, com ara el Consell General del Poder Judicial, en funcions d’ençà del 4 de desembre de 2018. Així mateix, el govern espanyol continuaria en funcions, pel cap baix, deu mesos en total. L’exemple portuguès: pot ser Sánchez investit amb una ‘geringonça’? Més enllà de la paràlisi institucional a què es trobaria sotmès l’estat, el PSOE juga amb els incentius electorals per a pressionar els seus possibles socis d’investidura. Unes noves eleccions poden reforçar els socialistes, però també el PP, i de retruc debilitar Ciutadans, Unides Podem i els seus lideratges respectius. El desgast d’Unides Podem Repetir les eleccions no fa por als socialistes. Creuen que això els faria créixer en nombre d’escons i desgastaria encara més Unides Podem i el lideratge de Pablo Iglesias, oimés si Íñigo Errejón hi acaba concorrent amb la plataforma Más País. Les últimes setmanes, Errejón ha accelerat per fer el pas, arribat el moment, i presentar una candidatura d’àmbit estatal que competeixi amb l’espai d’Unides Podem. Sánchez vol un govern del PSOE bo i sol, amb una aliança amb Unides Podem al congrés. En canvi, Iglesias vol tenir ministres de pes i ha dit públicament que en un govern de coalició ell hauria de ser-ne el vice-president. Tanmateix, els socialistes semblen disposats a esperar i a pressionar per doblegar les aspiracions d’Unides Podem, partit al qual no interessa que es repeteixin les eleccions. Un reforçament del PP que deixi Rivera fora de joc Repetir les eleccions també és vist amb bons ulls pel PSOE per a parar els peus a Albert Rivera. La crisi interna de Ciutadans ha originat tensió i Rivera s’ha encastellat en el no a Sánchez, fins al punt de convidar els crítics a anar-se’n del partit i fundar-ne un de nou. Unes noves eleccions podrien restar suport a Vox, uns vots que retornarien majoritàriament al PP. Aquest reforçament de Pablo Casado podria deixar Rivera fora de joc, qüestionar la seva carrera i conduir Ciutadans cap a l’abstenció o el pacte amb el PSOE. És un enfocament semblant al que va fer Mariano Rajoy el 2016. Va resistir i va reforçar-se amb la repetició electoral. Ciutadans, que havia tancat un acord de govern amb el PSOE després de les eleccions del desembre del 2015, va perdre pes al nou congrés i va acabar donant suport a Rajoy. Ara Sánchez pot cercar la repetició de la jugada debilitant encara més Rivera. El dilema de l’independentisme ERC fa un paper decisiu en la investidura de Sánchez. El PSOE no vol negociar amb l’independentisme, sinó aconseguir si més no l’abstenció dels republicans de franc. Fins ara, dirigents d’ERC com Gabriel Rufián i Joan Tardà han dit públicament que no blocarien la investidura. Ara com ara, no se sap que hi hagi fissures dins la direcció d’Esquerra, tot i que un grup de militants sí que està descontent per la manera com es gestiona el període post-electoral i vol que la militància sigui consultada sobre què cal votar. Dins JxCat sí que hi ha debat, i és públic. Els tres presos polítics que són diputats –Jordi Turull, Josep Rull i Jordi Sànchez– han defensat l’abstenció per a evitar que es repeteixin les eleccions, i entre la resta de diputats hi ha un debat obert. Tanmateix, els set diputats de JxCat no són decisius aritmèticament. El dilema principal és si facilitar una investidura a Sánchez de franc, com va passar en la moció de censura de l’any passat, o bé plantar-se en cas que el PSOE no ofereixi res en canvi dels vots i tornar empènyer Espanya cap a unes eleccions.

Summary: Sánchez pressiona amb una possible repetició de les eleccions el 10 de novembre


El relator especial de l’ONU sobre drets humans Alfred-Maurice de Zayas s’ha implicat en el procés independentista català. Ho va fer el mes de gener passat, quan va enviar una carta a l’ambaixada espanyola a Ginebra i a l’oficina permanent d’Espanya a l’ONU i més organitzacions internacionals, en què expressava la preocupació per la persecució judicial de dirigents polítics catalans pel 9-N. De Zayas és un expert independent de l’Alt Comissionat de l’ONU per als Drets Humans ‘sobre la promoció d’un ordre internacional democràtic i equitatiu’. En aquesta entrevista de VilaWeb, De Zayas procura mantenir un to neutral sobre el conflicte polític entre Catalunya i Espanya, però defensa que el dret d’autodeterminació no pot ser sotmès a la màxima de ‘la llei és la llei’. I això també val, diu, per al cas català. Demana, doncs, que les autoritats espanyoles facin una interpretació àmplia, i no pas restrictiva, de la constitució i de les lleis, per a permetre una sortida democràtica i acordada al procés català. —Heu tingut resposta a la carta que vau enviar a l’ambaixada espanyola a Ginebra? —La carta és en tràmit i he tingut l’oportunitat de dialogar amb la missió. El meu informe a l’Assemblea General de les Nacions Unides el 2014 (A/69/272) enfoca la lliure determinació dels pobles com a estratègia de prevenció de conflictes i proposa el diàleg per a arribar a un acord de conformitat amb la Carta de les Nacions Unides i els convenis de drets humans. Aquesta lliure determinació pot realitzar-se en un federalisme amb més autonomia d’una regió o província, o pot ser externa, amb secessió. Hi ha precedents d’ambdues solucions. En qualsevol cas, preval el respecte mutu. El meu informe proposa quinze criteris per a aplicar el dret a la lliure determinació de manera pacifica i sobretot perdurable. —Vau expressar preocupació per la judicialització del conflicte polític. Quines conseqüències pot tenir? —La independència de la magistratura és fonamental en l’estat de dret, i el diàleg polític és millor que no l’ús de l’aparell judicial, i en particular del dret penal. Els Procediments Especials de les Nacions Unides poden proporcionar assessorament en aquesta matèria, si hom els en demana. Naturalment, els relators no tenim poder d’iniciativa i no podem convidar-nos motu proprio. —L’ex-president Mas ha estat condemnat a inhabilitació per haver organitzat el 9-N. Al mateix temps Nicola Sturgeon anunciava un segon referèndum a Escòcia. Us hauríeu imaginat mai judicis a independentistes escocesos? —Reitero la primacia del dret internacional i dels drets humans fonamentals, com és el dret de la lliure determinació dels pobles. Em sembla que hauria estat absurd si els líders independentistes d’Escòcia, el Quebec o Montenegro haguessin estat sotmesos a judicis i sentències. —Què us sembla la reforma del Tribunal Constitucional espanyol per la qual assumeix capacitat sancionadora i coercitiva, fins a l’extrem de poder suspendre càrrecs públics que incompleixen les seves resolucions? —La Comissió de Venècia acaba de pronunciar-se sobre aquest assumpte. En destaco alguns dels dubtes que expressa: «Sobre la base d’una visió comparativa, la Comissió  considera que la responsabilitat del Tribunal Constitucional per a contribuir a l’execució de les seves pròpies decisions és l’excepció, i que aquesta tasca se sol atribuir a uns altres poders de l’estat. L’atribució de la responsabilitat general i directa per a l’execució de la decisió del Tribunal Constitucional ha de ser examinada novament per tal de promoure la imatge del tribunal com a àrbitre neutral, com a jutge de les lleis. Per a totes les mesures d’execució, el tribunal no ha d’actuar d’ofici, sinó només a petició de les parts.  Es poden plantejar qüestions relatives a les fortes sancions repetitives i coercitives aplicades als particulars i a la suspensió del càrrec dels funcionaris.» És clar que hom pot pensar que això que qüestiona la Comissió de Venècia ja està bé, perquè la constitució ja es pot esmenar i la llei és la llei… —És a dir, una visió rígida de la legislació espanyola. —És que el dret no és només allò que es codifica, o el que es reforma, sinó que depèn també de l’esperit de la constitució mateixa, de les normes. És Montesquieu. És particularment important l’article 10 de la constitució espanyola; el punt 1 diu: «La dignitat de la persona, els drets inviolables que li són inherents, el lliure desenvolupament de la personalitat, el respecte a la llei i als drets dels altres són fonament de l’ordre polític i de la pau social.» I el punt 2: «Les normes relatives als drets fonamentals i a les llibertats que la constitució reconeix s’interpretaran de conformitat amb la Declaració Universal dels Drets Humans i els tractats i acords internacionals sobre les mateixes matèries ratificats per Espanya.» —Què voleu dir? —Que cal pronunciar-se no únicament sobre els procediments, sinó sobre la substància dels drets, en particular del dret a la lliure determinació, que és jus cogens, és a dir, un dret ben ancorat en la Carta de les Nacions Unides i en l’article 1 del Pacte Internacional dels Drets Civils i Polítics. I en aquest sentit també cal ressaltar la importància de l’article 96 de la constitució espanyola, que estipula que el dret internacional és part del dret espanyol, i, per tant, cal tenir en compte què inclou el Pacte Internacional dels Drets Civils i Polítics i de la Convenció Europea de Drets Humans. En un sentit ampli, el Tribunal Constitucional té la responsabilitat d’interpretar la totalitat de les normes, fins i tot del dret internacional dels drets humans. —El govern català està decidit a convocar el referèndum el setembre, i el govern espanyol, a impedir-lo. Fins a quin punt es pot agreujar el conflicte tenint en compte aquestes posicions? —La cosa més urgent és mantenir el diàleg i la pau social a Espanya i a Catalunya. Els referèndums d’Escòcia (2014), el Quebec (1995) i Montenegro (2006) es van fer sense violència. Són bons precedents. El ‘divorci de vellut’ mitjançant negociacions entre els txecs i els eslovacs el 1992 constitueix igualment un exemple de separació amigable. —Quines conseqüències pot tenir? —La violència en un país membre del Consell d’Europa i de la Unió Europea seria inconcebible i resultaria una gran pèrdua per a tothom. L’estat de setge com preveu l’article 116 de la constitució espanyola no pot invocar-se per esquivar o destruir el dret de lliure determinació. —Tenint en compte la situació política actual, veieu encara possible un referèndum a Catalunya pactat entre el govern en català? —Ho espero, i per ventura amb el suport i la monitorització de les Nacions Unides com en casos anteriors de referèndums a Timor Oriental, Etiòpia-Eritrea i el Sudan. Jo mateix vaig ser observador oficial de les Nacions Unides a les eleccions parlamentàries i presidencials d’Ucraïna el març i el juny del 1994. La participació internacional dóna més legitimitat i sostenibilitat a qualsevol consulta. També l’Organització de Seguretat i Cooperació a Europa pot assistir com a observadora d’eleccions o referèndums. —Si no es pacta el referèndum, és legítim que el govern català en convoqui igualment un? —Jo no sóc jurista castellà ni català, i no puc pronunciar-me sobre la interpretació de la constitució. Però sí que afirmo que la lliure determinació és un dret fonamental que les Nacions Unides ha reafirmat en moltes resolucions les implicacions de les quals cap constitucionalista no pot bandejar. Aquí em refereixo també a les conclusions d’una conferència de la UNESCO que es va fer a Barcelona el 1998 en la qual es va ressaltar la importància de la lliure determinació com a estratègia per a evitar conflictes. —Quines condicions hauria de complir el referèndum perquè fos vàlid i el resultat fos reconegut internacionalment? —Jo suggeriria una participació del 70% o el 75% dels votants catalans (al Quebec hi va haver una participació del 93% dels votants), i una majoria substancial de dos terços dels votants. En qualsevol cas, amb supervisió de les Nacions Unides. —Fins a quin punt es pot exigir una participació mínima en el referèndum quan hi ha risc de boicot per part dels contraris a la independència? —No obstant això, és necessari. Una abstenció és un vot negatiu. La secessió és una cosa molt important per a ser decidida per una minoria. —El codi de bones pràctiques per a referèndums de la Comissió de Venècia no fixa participació mínima… —Però el sentit comú i la legitimitat ho requereixen. —Penseu que hi ha un risc de deteriorament de la salut democràtica a l’estat espanyol? —Aquest risc és en tots els països. Per això la societat civil ha de vetllar perquè hi hagi un diàleg constructiu. I molta paciència. Qui és Alfred-Maurice de Zayas? Nascut a l’Havana el 1947, és un advocat nord-americà, expert en drets humans i en dret internacional. El 2012 fou nomenat pel Consell de Drets Humans de l’ONU expert independent per a la promoció d’un ordre internacional democràtic i equitable, una funció que durà a terme fins al 2018. També és professor de dret internacional a l’Escola de Diplomàcia i Relacions Internacionals i va treballar a les Nacions Unides com a advocat a l’Oficina de l’Alt Comissionat per als Drets Humans. Fou secretari del Comitè de Drets Humans i cap de Peticions. S’ha especialitzat en àmbits diversos: el genocidi armeni, l’Holocaust, els centres de detenció de Guantánamo, la neteja ètnica a l’antiga Iugoslàvia, l’expulsió dels alemanys de l’Europa de l’est després de la Segona Guerra Mundial, la invasió de Xipre per part de Turquia el 1974, els drets de les minories, el dret de la llibertat d’expressió i d’opinió i el dret dels pobles indígenes. De Zayas ha participat també en el documentari ‘L’autodeterminació damunt la taula’, de Pere Sánchez. Vegeu-ne el vídeo promocional:

Summary: De Zayas: ‘Espanya no pot invocar l’estat de setge per destruir el dret d’autodeterminació’


Quan feia una setmana que la seva germana havia hagut de seure a la banqueta dels acusats del cas Nóos, ahir Felipe VI va veure com es feien públics un missatges de Whatsapp ben comprometedors, en què ell i la seva esposa expressaven suport i amistat a Javier López Madrid, ex-conseller de Caja Madrid i Bankia, implicat en l’escàndol de les targetes ‘black’ i en la xarxa de corrupció anomenada ‘Púnica’. La conversa, filtrada per la Guàrdia Civil, va ser publicada per Eldiario.es. Els reis i el gendre de l’empresari Villar Mir van fer aquest xat l’octubre del 2014, enmig de l’esclat de l’escàndol de les targetes utilitzades pels directius de Bankia com a complements de sou no declarats. Entre els missatges enviats pels monarques espanyols, n’hi ha un que es destaca pel to afectuós de Letizia: ‘Et vaig escriure quan va sortir l’article d’això de les targetes a la merda de LOC i ja saps què en penso, Javier. Sabem qui ets, sabem qui som. Ens coneixem, ens estimem, ens respectem. La resta, merde. Un petó compi yogui (miss you!!!).’ Feia tan sols cinc dies de l’esclat de l’escàndol amb el detall de les despeses de cada directiu de Bankia. López Madrid s’havia gastat 34.807 euros amb la targeta opaca de Bankia, entitat que va ser rescatada amb 23.000 milions d’euros de diners públics. Fins ara Felipe VI havia tingut una gran cura a separar la seva imatge de la del seu pare i la seva germana, pel que fa als negocis. El final del regnat de Juan Carlos es va precipitar precisament pels escàndols relacionats amb operacions difícils d’explicar i opaques. I pel cas Nóos, que ha partit la família reial, ha acorralat Iñaki Urdangarin –fins al punt que podria acabar a la presó– i ha esquitxat la germana de Felipe, que ha hagut de seure a la banqueta dels acusats i tot. La relació entre els Borbons i els negocis sempre ha estat estranya i sospitosa. Entre la ciutadania és compartida àmpliament la idea que hi ha una ombra d’irregularitats que envolta tant Cristina com Juan Carlos. Per això ahir la casa reial espanyola va reaccionar alarmada a la filtració, que al capdavall només és un xat entre amics. Un xat entre amics que, observant tot l’entorn, potser és un símptoma d’alguna cosa més, tanmateix. Cristina de Borbó, la primera de seure davant un jutge Quan la setmana passada l’Audiència de Palma va reobrir el judici per l’anomenat cas Nóos, totes les mirades es van centrar en la infanta Cristina. Per primer vegada en la història, una membre de la casa reial espanyola, germana del rei actual i filla de l’anterior, es trobava obligada a declarar, acusada de corrupció. L’aparell de l’estat s’havia mobilitzat durant anys per impedir la imatge de la declaració d’un membre de la família reial. Però finalment no va poder evitar-ho i les fotografies van fer la volta al món. El cunyat del rei –i marit de la infanta–, Iñaki Urdangarin, s’ha erigit en el mur contra el qual hauria de centrar-se la investigació per no esquitxar la casa reial. Ell n’és membre, però en definitiva per via conjugal, i per això ha hagut d’assumir uns actes que segons molts indicis eren familiars. Urdangarin s’enfronta a 26 anys de presó per delictes fiscals, falsedat, tràfic d’influències i emblanquiment de diners, mentre que la seva esposa podria ser condemnada a un màxim de vuit anys de presó per cooperació necessària amb els delictes fiscals; acusació, però, que només sosté l’organització ultra Manos Limpias, que exerceix l’acusació popular. La fiscalia demana dinou anys i mig de presó per a Urdangarin i setze i mig per a Torres. En canvi, demana que s’arxivi la causa de Cristina de Borbó. Juan Carlos i la seva estranya fortuna Juan Carlos va abdicar el 19 de juny de 2014, després de trenta-nou anys en què havia acumulat una gran fortuna, difícil de calcular per l’opacitat amb què ha actuat sempre la casa reial espanyola. Fins el 2011 no se’n van començar de publicar els comptes, i encara sense incloure aspectes relacionats amb la corona com ara els viatges, la seguretat, els vehicles oficials i moltes partides relacionades amb els ministeris de Defensa, Interior, Economia, Afers Estrangers… I tot plegat sembla que tampoc no inclou els beneficis que el rei emèrit espanyol ha pogut fer com a mitjancer en la negociació de contractes milionaris. El 2012 el diari The New York Times va dedicar un reportatge a parlar de la fortuna de Juan Carlos, amb unes dades que rarament ha publicat la premsa espanyola. ‘Contràriament als monarques europeus, Juan Carlos va accedir al tron després de la mort del dictador Francisco Franco el 1975 sense tenir res, i ha maldat per forjar la seva pròpia fortuna més enllà del pressupost anual de 8,3 milions d’euros’, deia. I anava més enllà: ‘El rei és àmpliament valorat en cercles de negocis pel fet d’actuar com a negociador i ambaixador econòmic pel seu país, però continua essent un secret com ha aconseguit la seva riquesa personal. Es calcula que la riquesa de la família reial espanyola és d’uns 2.300 milions de dòlars , una quantitat que els seus partidaris consideren que ha estat inflada per la inclusió de propietats del govern.’ Un exemple visible d’aquest paper de Juan Carlos es va fer evident arran de l’incident a Botswana, quan participava en un safari. Aquell viatge fou organitzat pel magnat sirià de la construcció Mohamed Eyad Kayali. ‘Tots dos amics van treballar plegats en un contracte de 9,9 milions de dòlars per a un tren bala que el monarca va ajudar a negociar per a un consorci espanyol a l’Aràbia Saudita.’ El diari obria l’interrogant sobre quants diners rebia Juan Carlos en comissions per haver fet papers com aquest. Les dades de la fortuna acumulada per Juan Carlos surten d’un estudi de què parla el New York Times, elaborat pel professor de finances Said Herman Matthij, de la Universitat de Gant, que analitzava la despesa de la reialesa a Europa. ‘Suposo que, almenys,  és un milionari, però la qüestió és si és un mil milionari, quina és la seva riquesa real’, deia Matthij. Arran de l’anunci d’abdicació de Juan Carlos, la cadena nord-americana NBC News va recuperar en un reportatge aquesta xifra que feia pública el New York Times. ‘Hom calcula que la riquesa del rei podria superar els dos mil milions d’euros, una enorme quantitat de diners per a un país que ha estat un dels més castigats d’Europa per la crisi financera’, explicava. Encara més dades: la revista Eurobusiness va publicar el 2003 un rànquing en què situava Juan Carlos entre els europeus més rics, concretament en la posició 112, amb un patrimoni de 1.700 milions d’euros.

Summary: Els Borbons i els negocis: una combinació explosiva


Aquest matí desenes d’entitats socials, culturals, esportives i econòmiques de Catalunya s’han adherit aquest dimecres a la Taula per la Democràcia per defensar de manera unitària “el dret que té el poble català a decidir el seu futur polític”. La Taula no descarta cap forma pacífica de mobilització. Entre les entitats destaquen els sindicats CCOO, UGT, i Unió de Pagesos, Intersindical que han signat el manifest al costat de les patronals PIMEC i CECOT. Altres entitats signants són l’ANC i Òmnium Cultural o la Federació d’Assemblees de Pares i Mares de Catalunya FAPAC, la Unió de Federacions Esportives de Catalunya UFEC, SOS racisme o el Sindicat de Periodistes de Catalunya. Es pot llegir el manifest sencer i la llista d’adherits ací. En un acte aquest migdia al Museu d’Història de Catalunya, els convocats han mostrat la seva “preocupació per la vulneració dels drets fonamentals i les llibertats democràtiques que s’està produint aquests dies per part del govern espanyol i dels organismes de l’Estat”. Les entitats han demanat als ciutadans “respondre de manera pacífica, ferma i continuada” en defensa dels drets fonamentals i de les institucions. El coordinador nacional d’Unió de Pagesos, Joan Caball, ha exercit de portaveu i ha manifestat que la constitució de la Taula per la Democràcia és una mostra que la societat civil del país “vol donar la cara d’aquí a diumenge perquè aquest país decideixi el que vulgui”. Caball no ha volgut fer una crida específica davant de què cal fer diumenge durant la celebració del referèndum, ja que aquesta decisió correspon a la Generalitat, ha conclòs. Igualment, el manifest de la societat civil considera que “els problemes polítics han de tenir una resposta política i no repressiva” i insta les institucions europees i internacionals a “vetllar perquè sigui així”. Per últim, la Taula per la Democràcia es compromet a “respondre de manera coordinada i continuada davant de qualsevol acció que conculqui els drets fonamentals” i no descarta “cap forma pacífica de mobilització i resposta de país”. Aquest és el manifest sencer que s’ha presentat: A Barcelona, el 27 de setembre del 2017, les entitats, els sindicats i les organitzacions de la societat civil catalana, reunides al Museu d’Història de Catalunya manifestem que: 1. Ens aplega la necessitat de donar una resposta unitària en defensa de les institucions catalanes, els drets fonamentals, el dret que té el poble català a decidir el seu futur polític i la democràcia. 2. Manifestem preocupació per la vulneració dels drets fonamentals i les llibertats democràtiques que s’estan produint aquests dies per part del Govern i els organismes de l’Estat. 3. Fem una crida a la societat catalana a respondre d’una manera pacífica, ferma i continuada en defensa de les institucions i dels drets fonamentals. 4. Considerem que els problemes polítics han de tenir una resposta política i no repressiva, i, per això, instem les institucions europees i internacionals a vetllar perquè així sigui. 5. Ens constituïm en un espai plural i unitari per defensar les institucions de Catalunya i els drets i llibertats fonamentals dels ciutadans i ciutadanes, i reivindiquem el dret a decidir el futur polític del poble de Catalunya. 6. Ens comprometem a respondre de manera coordinada i continuada davant de qualsevol acció que conculqui els drets fonamentals i no descartem cap forma pacífica i consensuada de mobilització i resposta de país.

Summary: Sindicats, patronals i entitats no descarten “cap forma pacífica i consensuada de mobilització”.


El ‘Virolai‘, Canigó, ‘L’emigrant’… És evident que Mossèn Cinto Verdaguer i el seu llegat són símbols de catalanitat. No obstant això, el franquisme va intentar convertir-lo en un heroi espanyol i, de fet, ho va aconseguir durant uns quants anys. Si més no, aquesta és la tesi que defensa ‘Verdaguer segrestat. La utilització del mite durant el franquisme‘, l’exposició que es pot veure al Museu d’Història de Catalunya fins el 20 de maig. A través d’articles, vídeos, documents extrets d’arxius, enregistraments i correspondència, es detallen els mecanismes que va utilitzar el règim per a apropiar-se la figura de l’autor de Folgueroles. Darrere, hi ha la tasca de Carles Puigferrat i Carme Torrents, que han estat un any i mig investigant-ho a fons. ‘D’entrada, simplement ens demanàvem d’on ve la manera que tenim d’entendre Verdaguer avui dia, però de seguida ens vam adonar que el franquisme l’havia utilitzat o, més ben dit, l’havia segrestat’, explica Torrents. El poeta de les mil i una cares Verdaguer ha estat considerat un poeta èpic, un poeta nacional, un poeta rústic, un capellà del poble… Tenia, per tant, mil i una cares, però la dictadura es va fixar en la seva versió conservadora i la va engrandir perquè la seva figura fos el vincle d’una Espanya unida. Segons Torrents, aquesta és una visió molt empetitida i esbiaixada de qui va ser, sobretot, un poeta nacional: ‘Va crear un imaginari col·lectiu per a Catalunya amb Canigó com a poema fundacional i va tornar el català a la categoria de llengua literària, cosa que no succeïa des de l’època de Ramon Llull.’ Però, per què el franquisme va decidir d’espanyolitzar Verdaguer i no un altre poeta? A banda el valor d’identitat per als catalans, ell s’havia sabut posar al costat dels pobres i, per tant, era una figura estimada per tothom, tota una icona. La seva popularitat facilitava l’estratègia de convertir-lo en ‘el poeta espanyol de Catalunya’ i de fer-lo servir per acostar el catalanisme conservador al projecte de Franco. Aquesta voluntat va ser palesa quan s’acabà la guerra del 1936-1939 perquè, pocs dies després de l’ocupació de Barcelona, l’exèrcit franquista va presentar la presa de Folgueroles com la ‘recuperació d’un santuari nacional’. Fins i tot el noticiari setmanal NO-DO hi va dedicar un espai. Aquell mateix any, el franquisme va decidir de pagar l’edició de les Obres completes de Verdaguer, però amb la condició que fossin ortografiades a la manera pre-fabriana. ‘L’objectiu era relegar el català a la categoria de llengua antiga’, explica Torrents. El discurs que Llorenç Riber, acadèmic de la Reial Acadèmia Espanyola, va fer el 1945 amb motiu del centenari del naixement, anava en un to semblant. Riber posava Verdaguer com a exemple que era compatible impulsar l’espanyolisme de Catalunya: ‘En la llengua de Catalunya es pot donar molta glòria a Espanya i en català es pot predicar un robust i generós espanyolisme.’ Aquestes paraules només van ser la cirereta del pastís d’un acte propagandístic enorme que va culminar amb una festa a Folgueroles a la qual va assistir el governador civil i el cap del Movimiento a Barcelona, Antonio F. De Correa. La tergiversació de la seva obra El segrest de la figura del poeta va continuar amb l’apropiació i tergiversació de la seva obra, especialment de dos dels seus poemes principals: Canigó i L’Atlàntida. Del primer, en van fer una interpretació esperpèntica. Malgrat que sempre ha estat vista pels experts com la història de la fundació de la nació catalana, l’òpera escènica que en va impulsar la dictadura la presentava com una espècie de premonició de les ‘glòries’ de Franco: ‘Agustí Palau, membre del Círculo Catalán, va assegurar en una conferència a Madrid que, de la mateixa manera que l’Abat Oliba planta la creu al cim del Canigó per foragitar les fades, Franco construeix el Valle de los Caídos amb una creu per foragitar el mal d’Espanya’, assenyala Torrents. Amb L’Atlàntida no van tenir tanta feina: un dels temes de què tracta és la conquesta d’Amèrica i, per tant, al franquisme li era més fàcil de fer-ne un símbol de les gestes hispàniques del segle XV. Fins al punt que la dictadura va pagar la producció de la cantata, estrenada al Gran Teatre del Liceu, i va exportar-la per tot el món. L’obra, adaptada per Manuel de Falla, es va representar a ciutats com ara Berlín, Edimburg i Buenos Aires. ‘El franquisme havia de donar la imatge internacional que es preocupava per la cultura i que el seu règim era inclusiu i respectuós amb els catalans.’ L’obra d’un poeta català, doncs, era ideal per a aquesta rentada de cara. Un segrest fallit L’exposició es clou amb una apropiació més formal que no real, el bitllet de cinc-centes pessetes que duia dibuixat el rostre de l’escriptor. ‘Va ser un intent de fer una concessió als catalans, però sense deixar de vendre Verdaguer com un heroi espanyol. A més, s’hi va representar la muntanya del Canigó de la banda de França, cosa que no va agradar als francesos’, comenta Torrents. Malgrat els nombrosos intents, el franquisme no va fer de Verdaguer un heroi espanyol, però sí que va aconseguir que, durant dècades, fos vist com un personatge anacrònic i conservador. ‘La primera tesi doctoral sobre el poeta no es va fer fins el 1996. Molts catalans, durant les dècades dels setanta i vuitanta, el consideraven un autor del règim –conclou Torrents–. Les noves generacions, en canvi, ja s’hi acosten sense complexos. El 20-S, davant el Departament d’Economia, la gent jove cantava el “Virolai”, que és clarament un símbol d’identitat’. És clar, doncs, que si el franquisme va segrestar Verdaguer, sortosament ja és ben lliure.

Summary: Així va intentar el franquisme convertir Verdaguer en un poeta del règim


Artur Mas ha volgut acomiadar-se del càrrec de president de la Generalitat amb un agraïment al suport que ha rebut d’aquells que havien col·laborat políticament amb ell, de les autoritats locals, del món associatiu i de tota la ciutadania. ‘Jo sí que us agraeixo els serveis prestats’, ha remarcat. Era una clara referència al rei Felipe VI, que en el decret de cessament fet públic avui ha evitat d’agrair-li la dedicació al capdavant del govern. Les seves paraules han aixecat una gran ovació entre els assistents a la presa de possessió, llevat dels representants de l’estat espanyol, que s’han mantingut asseguts, impassibles. Podeu veure-ho en aquest vídeo (a partir del minut 2):

Summary: Vídeo de la rèplica de Mas al desaire de Felipe VI


El candidat d’EH Bildu a lehendakari, Arnaldo Otegi, ha afirmat que la seva actitud davant de la possibilitat que sigui inhabilitat per concórrer en les pròximes eleccions basques del 25 de setembre és semblant a la que mantenen el president de la Generalitat catalana, Carles Puigdemont, i la presidenta del Parlament de Catalunya, Carme Forcadell. En aquest sentit, ha assegurat que ell deu ‘obediència al poble’. A més, ha insistit que no preveu la possibilitat que se li impedeixi presentar-se als comicis al Parlament basc perquè ‘és molt difícil jurídicament’. En una roda de premsa celebrada a Bilbao, en què ha estat acompanyat dels caps de llista per Biscaia i Àlaba al parlament basc, Jasone Agirre i Miren Larrion, respectivament, Otegi ha assenyalat que el debat sobre la seva possible inhabilitació no li sembla ‘transcendent’ perquè ‘aquest país té problemes bastant més importants que això’. Després d’assegurar que ell ‘no està per sobre de la Llei’, tal com ha criticat el PP, ha considerat que el que passa ‘és que alguns tenen un sentit de la democràcia bastant desnaturalitzat’. ‘La democràcia no és el respecte a la Llei, sinó a la voluntat popular. Després, aquesta voluntat popular es regula a través de lleis, però respectant la voluntat popular’, ha afegit. Els franquistes i corruptes En aquest sentit, ha precisat que ‘els que, evidentment, han estat sempre per sobre de la Llei, són aquells que van sortir impunes de 40 anys de dictadora franquista i els qui estan per sobre de la Llei són els Bárcenas i tota aquesta gent que segueix encara en llibertat acusada de grans càrrecs, de greus delictes, però que encara no han trepitjat la presó’. ‘I si l’han trepitjat, l’han trepitjat bastant menys que jo, i amb bastants més motius per trepitjar-la que jo’, ha manifestat. Després de precisar que vol acabar amb aquest debat perquè no li sembla ‘interessant’, ha afirmat que el poble basc ‘és un país que aspira a ser sobirà, pren decisions sobiranes i aquestes decisions les manté fins al final’. ‘El debat no és si se’n va a inhabilitar o no a Arnaldo Otegi, això no té importància. El debat és com és possible que encara estiguem fent aquests debats?’, ha dit, per assegurar que ell deu ‘obediència al poble’ i la seva actitud és semblant a les quals mantenen el president de la Generalitat catalana, Carles Puigdemont, i la presidenta del Parlament de Catalunya, Carme Forcadell.

Summary: Otegi sobre una possible inhabilitació de Puigdemont: ‘Ha d’obeir el poble’


Una concentració feminista ha protestat contra la presència a Castelló del president del PP, Pablo Casado. L’han rebut amb crits de ‘Fora Masclistes de Castelló’ a fora de l’escola Fabulinos, on havia d’atendre els mitjans de comunicació. Finalment s’ha refugiat a dins per fugir de la protesta. Casado ha triat la ciutat per fer un acte amb afiliats del PP al parc de Rafalafena i ha visitat l’escola Fabulinos. La seva intenció era de reforçar la presència de dirigents del partit amb vista a les eleccions valencianes i espanyoles del 28-A. Fora masclistes de Castelló! Cridem les feministes per rebre a Pablo Casado #VagaFeminista pic.twitter.com/y4I5k7GFFC — Marina Albiol Guzmán🔻 (@MarinaAlbiol) March 8, 2019 A Barcelona, un grup ha provat de boicotar un acte al centre cívic Can Deu del candidat del PP a la batllia, Josep Bou. Era una conferència impulsada per Mujeres en Igualdad en què també participava la portaveu dels populars, Dolors Montserrat. La seguretat del partit ha impedit l’entrada de les manifestants, que han protestat durant deu minuts amb càntics diversos. L’arribada de dos agents dels Mossos d’Esquadra ha diluït la concentració i les manifestants han abandonat l’edifici sense incidències Avui VilaWeb només informa sobre la vaga feminista i les informacions relacionades. Podeu seguir la jornada de la vaga feminista al directe.

Summary: Una concentració feminista protesta contra Casado davant una escola a Castelló i l’obliga a refugiar-se dins


Rio de Janeiro 2016 va aixecar el teló dels primers Jocs Olímpics a Sud-amèrica amb una moderada, en temps i despesa, cerimònia inaugural que va posar de manifest la relació especial del Brasil amb la naturalesa, la mateixa que ha demanat a la resta del món. El mític estadi de Maracaná va ser l’escenari de l’obertura dels XXXI Jocs. La naturalesa, companya de viatge del Brasil al llarg de la seva història, així com el gresol de cultures que va formar la societat brasilera al llarg de la història, van centrar un espectacle dissenyat per Fernando Meirelles. ☝Olympic rings explode in the sky of the Olympic Stadium #OpeningCeremony #Rio2016 #olympics 😍 pic.twitter.com/D6LgS9RWLH — Olympics (@Olympics) August 6, 2016 El director i productor brasiler va rebre l’encàrrec de complir amb l’austeritat pròpia de l’època de crisi. Sense ser ostentosa ni gaudir dels recursos de Pequín fa vuit anys, Rio va voler fer un repàs a la seva història, la cultura de les faveles que s’erigeixen sobre les emblemàtiques platges de la ciutat. Els elements, la mare terra, van acompanyar el xou sobre com marquen el desenvolupament del país de l’Amazones –la selva més gran del món–. Rio 2016 va fer un crit d’auxili, per tractar de conscienciar dels problemes de la contaminació i el consegüent escalfament global, i les conseqüències tràgiques que poden tenir a cada país del món. Awesome 😍 #OpeningCeremony #Rio2016 #olympics pic.twitter.com/OvMzvY14q0 — Olympics (@Olympics) August 6, 2016 Sobre el terra del Maracaná, en una pantalla gegant, es va centrar la representació de la història i desenvolupament del país sud-americà. Amb les notes de l‘‘Aquele Abraco‘ de Gilberto Gil, seguit per la interpretació de l’himne nacional a càrrec del sambista Paulinho da Viola, es van viure els primers compassos, donant pas a la noció del Brasil com a fill de la naturalesa. Va néixer el bosc, la vida, des dels primers éssers, imatges com a metàfora del naixement del país, i van aparèixer a la pista del mític Maracana, els habitants que van formar el Brasil. Les reserves indígenes, immigrants portuguesos, africans, japonesos, italians, alemanys, espanyols, sirians. La diversitat brasilera al llarg dels segles. La cerimònia va continuar amb el naixement de l’urbs fins al Brasil més modern, el que va ensenyar el 14-bis, aeronau fabricada pel local Alberto Santos Dumont que va fer història el 1906 amb el seu primer vol. A bord del prototip, Maracaná i els 3.000 milions d’espectadors a tot el món van conèixer la ‘ciutat meravellosa’. Stunning view of the athletes parade #OpeningCeremony #rio2016 #olympics pic.twitter.com/EvZhG7xngL — Olympics (@Olympics) August 6, 2016 En el retorn d’aquest viatge Gisele Bundchen va fer acte de presència com ‘La Noia d’Ipanema‘, la tradicional melodia interpretada per Daniel Jobim. La música i el ball no va abandonar la cerimònia, amb Zeca Pagodinho i Marcelo Peixoto, i el rap d’MC Soffia i Karol Conka i la capoeira. ‘País Tropical’ va marcar el ritme de 1500 ballarins amb els seus vestits. El tram final de la cerimònia abans de la desfilada d’atletes va voler tornar a la crua realitat. Representat per un nen perdut en un laberint, Rio 2016 ha recordat l’amenaça que viu el planeta amb un escalfament global del qual va mostrar les seves conseqüències en les principals capitals del món. Aquest nen troba l’esperança en unes branques que broten del terra. El llegat que vol Rio és el del compromís amb la naturalesa. Per aquesta raó, cada esportista que va entrar a la gran desfilada dels Jocs va dipositar una llavor per lluitar contra la desforestació i crear un jardí i bosc olímpic a la zona de Deodoro. El públic de Marcaná es va guardar les millors ovacions per al final, quan van aparèixer els equips de refugiats i el Brasil. Van arribar llavors els parlaments de les autoritats i el moment clau enyorat a tot Amèrica del Sud. L’entrada de la bandera olímpica, seguida de molta samba i de l’esperat foc olímpic. The Refugee Olympic Team has entered the stadium led by flag bearer Rose Lokonyen Nathike. #RefugeeOlympicTeam pic.twitter.com/o0EqpI0H3U — Refugee Olympic Team (@RefugeesOlympic) August 6, 2016 L’ex-tennista ‘Guga‘ Kuerten va arribar a l’estadi amb la torxa. A mig camí va prendre el testimoni l’ex-jugadora de bàsquet Hortencia Marcari, que va cedir l’honor a Vanderlei de Lima, últim rellevista de la torxa en la cerimònia d’inauguració dels Jocs de Rio de Janeiro 2016. De Lima va ser bronze a Atenes en marató, en un trist capítol dels Jocs quan un espontani el va privar de l’or, va encendre el peveter. It hasn't been a smooth run for the torchbearers in Rio (PS watch till the end, you'll literally LOL) #AFLDogsNorth https://t.co/Nvs7mvsEsg — AFL on 7 (@7AFL) August 6, 2016

Summary: Rio 2016 obre els Jocs amb història, naturalesa i compromís pel planeta


Familiars de víctimes de trànsit i mobilitat han exigit als polítics i a les administracions un canvi de model per a evitar els sinistres a carreteres, pobles i ciutats. Durant l’ofrena floral a Barcelona amb motiu del Dia Mundial en Record de les Víctimes de Trànsit, representants de les diverses associacions de víctimes han constatat que hi ha un problema de ‘violència viària’ i han demanat que es parli de ‘sinistres’ i no d”accidents’, ja que aquestes accions es poden evitar. El tinent de batlle de Seguretat de Barcelona, Albert Batlle, ha agraït la tasca de les associacions de víctimes. El director del Servei Català de Trànsit, Juli Gendrau, s’ha conjurat perquè en un futur no hi hagi morts a les carreteres. El conseller Miquel Buch finalment no ha assistit a l’acte.

Summary: Familiars de víctimes de trànsit exigeixen als polítics un canvi de model per a evitar els sinistres


El periodista Dj Hammers ha penjat al seu compte de YouTube tot un seguit de vídeos que ha enregistrat, des de la perspectiva del conductor, d’unes quantes línies de metro de Nova York. A través seu, doncs, podeu recórrer per exemple la línia 7, coneguda popularment com la IRT Flushing Line. A més a més de poder descobrir els entorns canviants entre el centre de la ciutat i l’extraradi, els vídeos de Dj Hammers també permeten de copsar la dimensió real de la xarxa de metro i ferroviària de Nova York.

Summary: Descobrir Nova York des del metro