La fiscalia anticorrupció demanarà a l’Audiència espanyola que reobri la peça del cas Gürtel que investigava els contractes entre la Generalitat i empreses involucrades amb el cas. La petició es fa després de les declaracions de diversos acusats sobre el finançament irregular del PP valencià i la responsabilitat de l’ex-president Francisco Camps. El ministeri públic centrarà la petició en el testimoni de Ricardo Costa, ex-secretari general del partit i condemnat a quatre anys, que acusava Camps de triar les empreses de Francisco Correa per a organitzar els actes de les campanyes electorals del 2007 i 2008. Per aquests fets, l’Audiència va condemnar a Correa (cinc i tres mesos de presó), a Álvaro ‘El bigotis‘ Pérez (a sis anys i nou mesos) i a Pablo Crespo (cinc anys de presó). Així com a nou empresaris que van reconèixer pagaments irregulars al PP. La sentència, tanmateix, va evitar qualsevol pronunciament o valoració sobre les responsabilitats de Camps en el finançament irregular del partit, tot i que va donar total veracitat a les confessions de Costa. El magistrat José María Vázquez Honrubia va exposar en la resolució d’ara fa un mes que els fets es remunten al 2007 i 2008 i que les declaracions de Francisco Camps i Víctor Camps, vice-president en aquell moment, en el judici en qualitat de testimoni foren ‘infructuoses’, ja que ‘no saben res, no recorden res i no coneixen res.’

Summary: La fiscalia demana la reobertura del cas Gürtel pels negocis del govern de Camps


Amb tota l’atenció mediàtica concentrada en les presidencials nord-americanes d’avui, ben pocs es fixaran en les eleccions per a elegir nou governador de Puerto Rico, la màxima autoritat política de l’illa caribenca. La votació arriba en la pitjor crisi econòmica d’aquest estat lliure associat als EUA des de fa més de mig segle, que va arribar a un punt culminant la primavera passada quan el governador sortint, Alejandro García Padilla, va admetre que el país es trobava en fallida tècnica i no podia pagar el deute als seus creditors. Aquesta situació crítica ha afectat la campanya, tant per ésser la més austera dels últims temps com per la previsible baixa mobilització de la ciutadania, desencantada de la classe política. Una classe política, val a dir, dominada tradicionalment per tres formacions: el minoritari Partit Independentista Porto-riquès, amb Juan Dalmau de secretari general; el Partit Popular Democràtic (PPD) de García Padilla, de caràcter socialdemòcrata i partidari de l’statu quo en relació amb els EUA, i el Partit Nou Progressista (PNP), conservador i favorable a l’annexió als EUA, presidit des d’enguany per Ricardo Rosselló, un descendent d’emigrants de Lloseta (Mallorca) i que n’és l’actual candidat a governador. Ricky Rosselló, com és més conegut, ha encapçalat les enquestes fins ara i, per tant, avui podria convertir-se en el dotzè governador elegit democràticament de l’estat lliure associat de Puerto Rico. Cal dir que, en cas que se’n confirmi la victòria, no seria ni de bon tros un cas aïllat. Les últimes dècades, tres governadors més de l’illa tenien arrels mallorquines: Carlos Romero Barceló, que va ocupar el càrrec del 1977 al 1985, amb avantpassats de Palma; el pare de Ricky, Pedro Rosselló, del 1993 al 2000; i Sila María Calderón Serra, primera dona governadora del 2001 al 2005, amb orígens familiars a Alaró. Abans de presidir el PNP, Rosselló s’havia dedicat a la docència i a la investigació com a neurocientífic graduat al Massachusetts Institute of Technology i la Universitat de Michigan. Però el 2010 es va començar a implicar en la política porto-riquesa amb la fundació del grup Boricua ¡Ahora Es!, un moviment en defensa d’un canvi de l’estatus polític de l’illa respecte dels EUA, ja fos cap a la integració plena o la independència total. En el referèndum del 2012 sobre aquesta qüestió, la plataforma de Rosselló es va posicionar doncs en contra del manteniment de l’estat lliure associat actual, l’opció vencedora amb un 54%. Ja com a candidat del PNP, defensa sense embuts que Puerto Rico esdevingui el cinquanta-unè estat dels EUA. Per a la cursa cap a la governació, Rosselló ha treballat des del 2013 amb un grup de col·laboradors en l’anomenat Pla per a Puerto Rico, el seu programa de propostes econòmiques, polítiques i socials que preveu de ‘transformar el govern i la política pública de Puerto Rico en un model científic, en què els resultats de la gestió governamental cobrin importància (…) i sigui executable, autoavaluable i sostenible’. Un pla, també, que ‘vol fer realitat el somni de posar fi a l’estatus colonial i encaminar-se cap a la integració als EUA’ com a cinquanta-unè estat, tal com va demanar la ciutadania en el referèndum del 2012, i que s’imposa de potenciar l’anglès a l’illa per avançar cap a una societat bilingüe. ¡Este martes 8 de noviembre, dame tu voto para juntos construir el nuevo Puerto Rico! #CompromisoConPR pic.twitter.com/ObcEUo3Xdt — Ricardo Rossello (@ricardorossello) November 3, 2016

Summary: Un descendent de mallorquins, governador de Puerto Rico?


Mónica Oltra ha fet una compareixença després de l’anunci electoral del president Ximo Puig, en què ha explicat que els consellers de Compromís s’han oposat a l’avançament electoral. ‘Des de juliol de 2015 fins a hui, el govern valencià ha pres 5.746 decisions en favor del poble valencià per unanimitat. Hui és l’única d’eixes decisions que no s’ha pres per unanimitat’, ha declarat Oltra. I ha afirmat: ‘Nosaltres som Botànic.’ També ha dit que no sabia per quines raons es convocaven les eleccions i que d’ençà del 15 de febrer no havien parlat d’un avançament electoral amb Ximo Puig. Oltra considera que no es compleix cap de les tres raons polítiques per les quals normalment s’avancen unes eleccions, que són la inestabilitat, la falta de suport parlamentari i la impossibilitat d’impulsar els projectes legislatius del govern. Tanmateix, diu no sentir-se traïda per Puig, encara que no veu coherent la decisió. A més, considera que les eleccions, coincidint amb les espanyoles i amb la proximitat de les municipals i les europees, no se singularitzen ni es garanteix de valencianitzar les eleccions. El president de la Generalitat, Ximo Puig, ha comunicat al Consell la decisió de dissoldre les Corts i de convocar eleccions anticipades el 28 d’abril. D’aquesta manera, les eleccions valencianes coincidiran amb les espanyoles, convocades el mateix dia. 🗳 @RosaPerezGarijo: Davant l'avançament electoral anunciat per Ximo Puig, en Esquerra Unida "estem preparades, amb molta il·lusió i tenim clar que serem la garantia per a que es puga reeditar eixe pacte de govern, per a poder consolidar els drets cap a la ciutadania”. #28Abril pic.twitter.com/HXp1uE2jJk — Esquerra Unida PV🔻 (@esquerraunida) March 4, 2019 El adelanto electoral anunciado por Ximo Puig supone menos tiempo para cerrar cuestiones importantes pendientes del #AcordBotànic.Es el momento de apretar el acelerador y no olvidarse de la ciudadanía. El #28A estaremos preparadas y saldremos a ganar. ¡SÍ SE PUEDE! pic.twitter.com/B6HYkDIUXg — PODEM. (@Podem_) March 4, 2019 Insisteixo, el President @ximopuig ha fet l'únic que podia fer per vendre a Madrid el canvi de data de les eleccions valencianes. Ho ha fet mirant la participació d'unes estatals? Sense dubte. Ens va bé als valencians com a país a mitjà/llarg termini? També sense dubte. — Josep Barberà (@Josep_Barbera) March 4, 2019

Summary: Oltra retreu a Puig que l’avançament de les eleccions no les ‘valencianitza’


Benito Almirante, epidemiòleg i cap de malalties infeccioses de l’Hospital de la Vall d’Hebron, ha avisat avui en dues entrevistes, a RAC1 i Catalunya Ràdio, que encara som en la fase ‘de pujada’ de la corba de casos de Covid-19 al Principat de Catalunya. Ha afirmat que on han fallat els pronòstics no és en el grau de gravetat en què podia derivar la malaltia, sinó en el volum de persones en qui es podria agreujar més que no pas en una grip normal. Els primers càlculs eren d’un 20% dels contagiats i ara són del 40%. Ha aclarit que el confinament té efectes ‘al cap de dues o tres setmanes’, i no pas immediatament, i que els resultats dependran de la durada de la quarantena i de la manera com el compleixi la població. És per això que ha afirmat que cal allargar-lo perquè ‘protegeix la societat’ i que la Setmana Santa serà molt complicada: quan arribi ‘no haurem d’estar confinats, haurem d’estar “megaconfinats”‘. També ha suggerit que potser aquest moment de confinament absolut o gairebé absolut s’ha de fer perdurar fins que no es trobi una cura farmacològica per a la Covid-19. ‘El període d’incubació oscil·la entre cinc i set dies. Quan comença el confinament, hi ha un gruix de gent que ja té el virus i el pot anar transmetent. Ara mateix potser hi ha milers que tenen el virus i que el poden transmetre a l’entorn familiar.’ Ha explicat que ara comencen a detectar casos en gent que ha complert del tot amb les restriccions. ‘Segur que n’hi ha més de vint mil  perquè no es fan tots els tests.’ Almirante ha descartat que, malgrat que la tendència sembli calcada, els centenars de morts diaris a Itàlia s’hagin de produir també a l’estat espanyol. ‘Els sistemes sanitaris no són idèntics’ i ‘la malaltia no es comporta igual a tot arreu’. A Corea del Sud, per exemple, segons que ha explicat, va impactar sobretot en comunitats religioses de gent jove, i que per això la taxa de mortalitat és molt menys baixa que a la resta del món. En aquest sentit, ha assegurat que aquí no arribarem a les xifres de Madrid, perquè allà ha afectat sobretot a residències de gent gran, i s’ha mostrat escèptic amb la possibilitat que la raó per la qual a Alemanya hi hagi més casos i menys morts que no pas a l’estat espanyol sigui la robustesa del sistema sanitari. Segurament, diu, es deu al fet que hi han pogut fer molts més tests. La mitjana d’ingrés per un cas de coronavirus 2019 depèn molt del quadre mèdic de cadascú, segons que ha explicat. Els pacients que no el pateixen excessivament i que, per tant, no han d’anar a l’UCI solen rebre l’alta al cap d’entre cinc i set dies. Si no són casos vulnerables, els envien a casa. Si ho són, haurien de passar a unitats mèdiques de rang inferior, però l’epidemiòleg ha afirmat que ‘segurament el dilluns seran activats els hotels per a aquesta mena de casos’. Si l’afectat ha de passar per cures intensives, l’estada a l’hospital pot perllongar-se entre tres setmanes i quatre.

Summary: Un epidemiòleg alerta que els casos greus de Covid-19 són el doble que no preveien


El govern espanyol vol suspendre la segona llei antidesnonaments del Parlament de Catalunya. Després de recórrer contra la llei 24/2015, suspesa en part pel Tribunal Constitucional (TC), ara ha posat el focus sobre la llei 4/2016. L’executiu de Rajoy ha enviat un comunicat a la Generalitat de Catalunya en què qüestiona la constitucionalitat de deu articles dels divuit del text, el qual preveu mesures de protecció del dret de l’habitatge de les persones que es troben en risc d’exclusió residencial. La nova llei antidesnonaments es va aprovar per unanimitat el 22 de desembre, i era la resposta del parlament al recurs del govern espanyol contra la primera llei. Ara el govern espanyol ha obert un procés de negociació, el pas previ per a recórrer al TC, perquè considera que l’actual normativa també pot ser inconstitucional. Meritxell Borràs, consellera de Governació, Administracions Públiques i Habitatge de la Generalitat, ha assegurat a l’ACN que el govern català estava tranquil respecte de la viabilitat de la llei, que té l’aval del Consell de l’Advocacia i del Col·legi d’Advocats de Barcelona, entre més. ‘No té cap sentit que el govern de l’estat ens ataqui a través de les persones més vulnerables’, ha lamentat. I ha afegit que l’escrit de govern espanyol era una amenaça clara i un atac a les competències del govern català: ‘Si creuen que no són unes competències pròpies, per què no han desenvolupat una llei que promogui la protecció de les persones més vulnerables?’ Els articles qüestionats El govern espanyol discuteix la constitucionalitat de deu articles de la llei. La major part (els articles 8, 9, 10, 11, 12, 13 i 14) fan referència a l’àmbit de la mediació per a resoldre casos de famílies amb sobreendeutament, aspecte que es va recuperar a través del codi de consum. En aquest sentit, Borràs assegura que l’articulat és bàsic i fonamental i recorda que el TC va aixecar la suspensió del codi de consum perquè no hi va percebre cap inconstitucionalitat, ja que es tractava d’una mediació voluntària per les dues parts. També considera inconstitucional l’article 16, referent al reallotjament obligatori amb lloguer social. Aquest article estableix un sistema temporal que preveu d’ajudar les famílies que seran desnonades aviat, i es fixa un lloguer per a tres anys, termini ampliable tres anys més si es considera necessari pel context social i econòmic. Segons el govern espanyol, aquest punt incideix directament en la regulació del contracte de compravenda i pot afectar el contingut essencial de la propietat. ‘El govern de l’estat torna a protegir les entitats i els qui tenen més, i no pas els més vulnerables’, s’ha queixat Borràs. Relacionat estretament amb el punt anterior, l’últim àmbit afectat fa referència a la cessió temporal obligatòria de l’ús de pisos buits que pertanyin a entitats financeres. Correspon als articles 15 i 17. En l’anterior llei 24/2015, s’atorgava potestat a les administracions –ajuntaments, en primera instància i, si no tenien capacitat, la Generalitat– per a obligar les entitats financeres a cedir pisos per a tres anys. Per a evitar el vet del TC, la llei 4/2016 preveu que la Generalitat expropiï l’ús d’habitatges a bancs i grans propietaris per a un període d’entre quatre i deu anys per a finalitats socials. Un jurat fixaria el preu de l’expropiació, al qual caldria restar el cost de la rehabilitació de l’habitatge. Borràs diu que el govern pateix pel fet que es qüestioni una part de la llei que considera bàsica ‘en cas de necessitat i d’urgència’. A més d’aquests deu articles, el govern espanyol també considera que podrien ser inconstitucionals les disposicions addicionals segona i cinquena i les disposicions finals primera, tercera i sisena. La llei, que ja està en marxa, estableix més municipis amb demanda acreditada d’habitatge social on es poden aplicar tots aquests instruments. En preveu 234, xifra que triplica els 72 municipis previstos en la llei 24/2015. També preveu una partida de 14 milions d’euros per a expropiar l’ús d’uns dos mil habitatges arreu de Catalunya i la creació de la Comissió d’Habitatge i Assistència per a Situacions d’Emergència Social, amb l’objectiu de coordinar les administracions a l’hora d’establir mecanismes de solució de conflictes i aplicar les mesures d’acció protectora establertes. A hores d’ara s’han format més de mil cent persones del món local perquè apliquin la llei.


Compromís pel diàleg, reconeixement conjunt de l’existència d’un ‘conflicte sobre el futur de Catalunya’ i voluntat d’avançar cap a una resposta democràtica ‘en el marc de la seguretat jurídica’. Els governs català i espanyol han sortit de les reunions entre els presidents Quim Torra i Pedro Sánchez i de les cúpules de tots dos executius amb un comunicat pactat i una expressada voluntat de continuar parlant. Les discrepàncies pel format de la reunió s’han manifestat fins al darrer minut al Palau de Pedralbes, amb una escenificació disputada en tots els detalls, en el nombre de fotografies i la disposició dels participants i fins i tot les flors que acompanyaven els presidents. Ha estat, de fet, un mirall de les discrepàncies que mantenen sobre el fons, tot i el propòsit compartit de mantenir oberts tots els ponts. El govern espanyol volia reduir el contacte a una reunió protocol·lària entre Sánchez i Torra com la que el president espanyol ha fet amb més presidents autonòmics; el català volia que fos una cimera entre les cúpules de tots dos governs. Al final, aquesta pugna ha tingut una rèplica en el text pactat, amb cessions a banda i banda, i una expressió conjunta del propòsit de mantenir els contactes. El pacte és continuar parlant. Al gener, hi haurà una altra reunió: hi assistiran Elsa Artadi i Pere Aragonès per la part catalana i, almenys, la vice-presidenta espanyola, Carmen Calvo, tot esperant que la Moncloa aclareixi qui ha de ser el segon ministre. Fins llavors, segons el govern català, s’intercanviaran documents. ‘En el marc de la seguretat jurídica’ El text reconeix l’existència d’un conflicte, tot i que constata les discrepàncies ‘notables’ que tenen a l’hora d’explicar-ne l’origen, la naturalesa i les vies de resolució, i es comprometen a cercar un ‘diàleg efectiu que vehiculi una proposta política que compti amb l’ampli suport de la societat catalana’. També els compromet a mirar d’avançar cap a una ‘resposta democràtica’ a les demandes dels ciutadans ‘en el marc de la seguretat jurídica’, sense fer referència a la constitució espanyola. La cessió de la Moncloa perquè no hi figurés permet a Sánchez i a Torra de mantenir viu l’intent de negociació en un context d’estabilitat complicada del PSOE al congrés espanyol. Tanmateix, no han parlat del pressupost. La ministra de Política Territorial i Funció Pública, Meritxell Batet, també ha negat que Torra hagués posat sobre la taula el dret d’autodeterminació, però Artadi ha assegurat que sí. La reunió de demà del consell de ministres espanyol a la Llotja de Mar de Barcelona ha empès els dos governs a donar continuïtat a la primera reunió de presidents del juliol, on per primera vegada es va evidenciar l’existència d’un conflicte polític. Pel govern espanyol, la justificació de la continuïtat era senzilla, però la Generalitat havia advertit de la necessitat d’avançar els contactes entre governs. La consellera de la Presidència ha remarcat, de fet, que fins ara no s’havia donat una resposta suficient a les expectatives de la ciutadania catalana i espanyola. Al final, la reunió al Palau de Pedralbes no ha estat una simple fotografia com és habitual sinó tres, perquè cada executiu tingués la imatge que volia. Segons Artadi, hi ha hagut tres reunions. Segons Batet, només dues. El fet és que Torra i Sánchez s’han reunit durant una hora i un quart, aproximadament, incloent-hi l’estona en què els fotògrafs i les càmeres de televisió han entrat a fer enregistraments. Alhora, en una altra sala, s’han reunit el vice-president català, Pere Aragonès; la consellera de la Presidència, Elsa Artadi; la vice-presidenta espanyola, Carmen Calvo; i Batet. Després, consellers i ministres han entrat a la sala presidencial i s’han fet una fotografia, bo i drets, tots sis. El format de la reunió ha estat discutit fins a l’últim moment. L’estira-i-arronsa ha arribat fins al Palau Reial de Pedralbes: la Moncloa volia que fos una reunió protocol·lària entre presidents i la Generalitat, que hi hagués una cimera de la cúpula de tots dos governs. L’escenificació i els mutis per als fotògrafs i les càmeres han reproduït aquest llarg torcebraç sobre el format, gairebé, fins a l’últim minut. Allò que per a uns era una salutació final dels consellers i els ministres al final de la reunió entre Torra i Sánchez era, per als altres, la cimera cercada. La reunió vinent entre governs serà, per tant, el mes entrant. La Generalitat pretenia donar una continuïtat a aquest diàleg amb un nou format de reunions de caràcter polític, amb l’objectiu d’abordar els temes de fons que supera les competències i l’abast de les comissions bilaterals. ‘Han de continuar potenciant-se els espais de diàleg que permetin d’atendre les necessitats de la societat’, afegeix el comunicat pactat entre els executius. La Moncloa reacciona contra les ponsèties grogues La tensió entre els dos governs pel format de la reunió ha impossibilitat que hi hagués un ordre del dia acordat, segons que han confirmat fonts de Barcelona i de Madrid. La batalla pel format i els símbols ha motivat una escena curiosa amb una ponsètia vermella. Sánchez i Torra eren asseguts en dos sofàs, amb les banderes espanyola i catalana a cada costat, i amb dues ponsèties grogues sobre la tauleta, del mateix color del llaç que tenia Torra, en denúncia per l’existència de presos polítics i exiliats. Quan la Moncloa s’ha adonat de les interpretacions que allò podia suscitar, el cap de protocol de la presidència espanyola, Andrés Costilludo, hi ha afegit una ponsètia vermella al mig.

Summary: El fil del diàleg de Torra i Sánchez: l’efecte de les ponsèties i allò que no diu el comunicat


Els pros i els contres de la dieta macrobiòtica, una nova forma de vida cada vegada més popular a la societat actual “La macrobiòtica per mi va molt més enllà que una dieta, és una forma de saber com alimentar-me.” Així confessa en Daniel Mayor, el fundador i SEO de l’Escola Macrobiòtica de Catalunya, els seus inicis ara fa 20 anys a la macrobiòtica. Es tracta d’una forma d’alimentar-se que se centra a buscar l’equilibri entre els aliments, sempre atenent a les necessitats de cada persona per trobar el benestar espiritual. Però, com funciona? Quins beneficis aporta? Hi ha riscos per a la salut? Daniel Mayor, director d’ESMACA En què consisteix la macrobiòtica? Més que una “dieta”, la macrobiòtica és un estil de vida. Una filosofia que agrupa el “macro”, la grandesa i “bio” la vida. D’origen oriental, la premissa d’aquest estil de vida rau en la filosofia d’Hipòcrates, pare de la medicina moderna: “Que la medicina sigui el teu aliment, i l’aliment la teva medicina”. Però la macrobiòtica no només es limita a una qüestió de la salut, la seva complexitat va més enllà i recull diversos factors. Un d’ells es troba en el yin i el yang, dues forces que s’equilibren per arribar a una proporció determinada de cadascuna d’elles. En definitiva, busquen l’equilibri i físic i emocional a través de la nutrició. Els aliments: el poder del yin i el yang Així doncs, també és un estil de vida recurrent per a la connexió entre esperit i cos, per conèixer-nos a nosaltres mateixos i per trobar un equilibri emocional. Concretament, el japonès Georges Ohsawa va ser el creador de la macrobiòtica com l’entenem avui dia, qui va publicar un llibre l’any 1931 on parlava d’aquesta forma de vida, anomenat: Le Principe Unique de la Philosophie et de la Science d’Extrême-Orient. Ohsawa va establir set lleis de la salut i la felicitat a partir de la macrobiòtica. Aquesta filosofia ha estat subjecta tant a crítiques com a adulacions, partint de la base que els aliments tenen la potestat suficient per influir al nostre dia a dia i a la manera de viure i pensar. “A diferència d’altres règims alimentaris, que molts cops et diuen el que has de menjar per sentir-te millor, la macrobiòtica t’ensenya a saber quin és l’efecte de cada aliment i a utilitzar-lo a cada moment. A la teva vida canvien moltes coses: les teves necessitats, el temps que fa… i ho hem d’adequar la nostra dieta”, explica Mayor. La dieta macrobiòtica en comparació amb la convencional La dieta macrobiòtica es caracteritza per tenir una piràmide alimentària molt concreta, on potencia el consum de cereals integrals, olis, algues, tofu, etc. Aquesta, doncs, es diferencia substancialment de la dieta convencional, basada principalment en el consum de carn, peix, greixos, etc. La filosofia macrobiòtica i la piràmide alimentària moderna elaborada per estudiosos de la Universitat Harvard comparteixen una premissa bàsica: el consum de cereals ha de ser diari. La macrobiòtica, però, afegeix que aquests cereals han de ser integrals i d’origen biològic preferiblement. A continuació, doncs, es pot observar com és la piràmide alimentària de cada dieta. A la recerca d’un canvi d’estil de vida De vegades la gent necessita un canvi: alguns marxen de viatge, altres es converteixen a una religió i d’altres simplement canvien la seva manera d’alimentar-se. La Clara Otín necessitava un canvi, i a base de lectures per internet va topar amb la macrobiòtica. Tanmateix, aquest estil de vida va ser finalment abandonat per la jove, ja que va determinar que “era pobre en nutrients”. A més a més, confessa que és una dieta que abusa dels hidrats de carboni. El consum de pasta i arròs va provocar que augmentés de pes considerablement. “Els valors que desprèn aquest estil de vida em semblen excel·lents: equilibri, respecte a la naturalesa…, però els aliments bàsics no concorden amb el meu metabolisme”, assegura Otín. No obstant això, els canvis també s’hi donen en positiu. L’estil de vida que seguia Daniel Mayor, fundador de l’ESMACA no era saludable, no se sentia bé amb el que menjava. Mai podia continuar amb cap règim, es veia incapaç, fins i tot havent provat la dieta vegetariana. Al mateix temps s’adonava que la carn i productes d’origen animal no li queien bé. Amb la macrobiòtica finalment va descobrir que podia menjar realment el que volia, sent possible nodrir-se sense sentir la necessitat de menjar carn. Les digestions pesades van desaparèixer. Sovint la gent desconeix la dieta macrobiòtica i fins i tot, van a restaurants sense saber realment on s’estan posant. Així ho declara el xef del restaurant 2Y especialitzat en cuina vegana i macrobiòtica. Ell practica aquest tipus de dieta des de fa molt temps perquè ha observat que li funciona pel seu benestar físic i mental, però no descarta provar altres tipus d’estils de vida en un futur. Els pros i els contres En diverses ocasions s’ha considerat com una forma de vida perillosa per no proporcionar els nutrients suficients que una persona necessita per sobreviure. Cunningham i Marcason varen publicar l’any 2001 un article on posaven en evidència els principals riscos derivats de la dieta macrobiòtica. D’acord amb aquesta publicació, el nutricionista i antropometrista per la ISAK (Societat Internacional per l’estudi de Cineantropometria avançada), Marcos Mataix, opina que aquest tipus de dieta no és perillosa a curt termini “però exclou certs grups d’aliments, i en certes persones amb patologies no és interessant donat que hi ha risc de deficiència de vitamina B12, calci, proteïnes i deshidratació en alguns casos”. Tanmateix, Adriana Ortemberg, naturòpata i nutricionista, afirma que la dieta macrobiòtica no ha de suposar cap manca de nutrients, molt menys de proteïnes. “Una excel·lent font proteica són els llegums ben combinats amb segons quins carbohidrats (arròs i llenties, per exemple), i fins i tot les verdures tenen proteïna -en petita quantitat-”, afirma la naturòpata. A més a més, la nutricionista aclareix un aspecte fonamental: la macrobiòtica no és una dieta restringible, és a dir, no es prohibeix la ingesta d’aliments com per exemple el peix. Aliments d’origen vegetal com el tofu, les llenties, la soja contenen alts percentatges de proteïna. La soja, per exemple, aporta 34 grams d’aquest nutrient per cada 100 grams. Daniel Mayor també dóna el seu punt de vista sobre els avantatges i inconvenients: Pel que fa a les malalties greus com el càncer, han sorgit testimonis que han mitificat la macrobiòtica elevant-la a “dieta miraculosa”. Un cas és el d’Alfredo Bataller, supervivent d’un càncer i que atribueix la seva recuperació a un canvi en la seva alimentació i estil de vida. Tot i així, diversos estudiosos no consideren que la macrobiòtica sigui la clau per a la cura d’una malaltia tan greu com el càncer: no hi ha evidències científiques que sustentin les afirmacions de Bataller. Però el nutricionista Marcos Giner afirma que la dieta macrobiòtica pot ser útil en segons quines patologies, “ja que basa la seva alimentació en productes d’origen vegetal no processats i en un consum elevat d’hortalisses. Sempre que el consum de proteïnes sigui el correcte, no hi ha cap problema. De fet, en pacients amb diabetis tipus II sembla que té efectes beneficiosos en la reducció i control de la glucosa en sang”. A més a més, davant la reticència que mostra aquesta dieta vers els aliments amb un índex glucèmic alt (és a dir, rics en sucres) Giner indica que l’organisme té altres mecanismes per seguir funcionant. Per exemple, el cervell no funciona només amb “sucre”: “en absència de glucosa es nodreix de cossos cetònics o cetones”, és a dir, àcids grassos. “Aquests greixos no tenen per què afectar els ronyons, ja que no s’emmagatzemen sinó que es reutilitzen per complir altres funcions”. Així la dieta macrobiòtica pot ser tan previsible com imprevisible: tot depèn de la persona. És com un plat degustació del Restaurant 2Y Macrobiòtic: divers, amb adeptes a la combinació de sabors, però amb escèptics amb la tria d’aliments.

Summary: El yin i el yang de la dieta macrobiòtica


‘No sé com ens en sortirem’, diu el jurista Javier Pérez Royo, un dels pocs intel·lectuals espanyols que ha alçat la veu per denunciar la repressió de l’estat espanyol i defensar un referèndum a Catalunya. En aquesta entrevista, es declara pessimista sobre el futur de la democràcia espanyola, per les decisions que ha pres el govern espanyol amb el suport del PSOE. ‘Qualsevol sortida política mitjançant l’exercici del sufragi l’has anul·lada amb les querelles’, opina. I perquè en aquest moment el ritme el marca el Tribunal Suprem, amb uns encausaments que qualifica de disbarat. ‘Ho veig negre; aturar el Tribunal Suprem és gairebé impossible’, lamenta Pérez Royo, que considera que som de ple en una operació d’estat que intenta aprofitar l’avinentesa per a ‘castrar el nacionalisme català’, per a dir-los: ‘Vosaltres, mai més’. —Us va sorprendre la interlocutòria del Suprem sobre Junqueras? —No em va sorprendre. És coherent amb totes les decisions que es van prenent, primer a l’Audiència espanyola i després al Tribunal Suprem. És coherent en tot, amb alguna petita discrepància sobre les mesures cautelars. La cosa més important és que qualifica les conductes com un delicte de rebel·lió. Fins ara, l’interès s’ha centrat en les mesures cautelars i la presó provisional, però la qüestió important és el fet substantiu, és a dir, l’admissió a tràmit d’una querella per rebel·lió i el fet que si la instrucció es fa amb aquesta perspectiva, es tira endavant, es tanca i s’obre un judici oral, el tema serà terrible. Terrible perquè són condemnes molt greus. I aquí hi ha un acord força generalitzat entre l’Audiència espanyola i el Tribunal Suprem. Ara hi ha unanimitat, i no sé si quan avanci la investigació començaran a considerar-se les coses d’una altra manera. —Què us semblen els arguments que fan servir per a mantenir-los a la presó? —Em semblen un disbarat. La interlocutòria del Suprem fa una descripció del procés i del caràcter antijurídic que no està malament. Però no hi ha delicte de rebel·lió! No hi ha rebel·lió. Que la conducta del govern i de la mesa va ser antijurídica, doncs sí. Que hi havia una prohibició del Tribunal Constitucional per a fer això i hi va haver una desobediència, sense cap dubte. El problema és la qualificació jurídica d’aquestes conductes, que és clar que són antijurídiques, perquè ells mateixos diuen que no volen la constitució. Però no hi ha rebel·lió, i l’entossudiment de la fiscalia general, de l’Audiència espanyola i del Tribunal Suprem és que sí que n’hi ha. I això no encaixa de cap manera. —Sorprèn que el Suprem arribi a imputar la violència de la Guàrdia Civil a qui la va patir. —Sí. La vice-presidenta del govern d’Espanya ordena les càrregues i aquesta és la prova de la violència imputable al vice-president de la Generalitat. Allò que ha ordenat una persona és imputat a una altra. I, d’aquesta manera, diuen que aquí hi ha hagut rebel·lió perquè hi ha violència, quan és la de les càrregues de la policia i la Guàrdia Civil contra ciutadans que pretenien votar en el referèndum del dia 1. Si vostè no hagués convocat el referèndum, no hi hauria hagut càrregues. Això és un disbarat. Però per això van haver de retirar l’euroordre, perquè amb aquest argument s’haurien pixat de riure, a Brussel·les. —Hi ha algun límit per a aquesta actitud? —Sí, però d’aquí a molt de temps. —Quan es pugui portar a instàncies internacionals. —Sí. Però primer s’ha de completar la instrucció i s’ha d’arribar al Suprem. No és igual que la fase actual, en què l’instructor fa el que li dóna la gana i la sala respon encara amb interlocutòries que són preparatòries. Després, el Suprem haurà de pensar-s’ho més a poc a poc, perquè després hi haurà l’opció de recurs d’empara al Tribunal Constitucional i, més endavant, recurs al Tribunal Europeu de Drets Humans. —L’advocat de Junqueras deia que la interlocutòria de divendres era gairebé una sentència. —Era l’anticipació de la sentència: aquí hi ha rebel·lió, aquí hi ha tot això, pam, pam, pam. Jo no ho puc demostrar, però fa tota la impressió que això ho han parlat al ple del Tribunal Suprem, que hi ha intervingut el president del Tribunal Suprem, que n’han parlat amb tots els magistrats que componen la sala segona del tribunal i que hi ha la decisió de dir que s’ha d’anar per aquí. —Sembla que tot és una operació d’estat en què tribunals, el govern i la fiscalia van alhora. —Sí, sí. Van activar l’esterilització de l’independentisme. Una operació de castració. Volen aprofitar l’ocasió per a fer això, esterilitzar, per a dir ‘vosaltres, mai més’. Perquè el nacionalisme no torni a fer el que ha fet. —Això pot tenir conseqüències. —Sí, és clar. És que això ja ho han intentat abans, però no ho han aconseguit. —Dèieu ‘això no pot acabar bé mai’. —Sí, quan un tribunal argumenta de la manera que ho fa el Tribunal Suprem… Aquí hi ha hagut violència perquè la vice-presidenta del govern ordena unes càrregues i les imputo al govern de la Generalitat? I per això dic que hi ha hagut rebel·lió? Si un argument com aquest és utilitzat pel Suprem, què podem esperar? —Què us sembla la manera com han aplicat el 155 contra Catalunya? —El govern espanyol aplica el 155, però ho fa per a la convocatòria de les eleccions. S’adona que el 155 no el pot aplicar, que és un miratge, és tan miratge com la declaració unilateral d’independència. El govern espanyol no pot aplicar el 155. Intervenir clarament l’autonomia de Catalunya i substituir-ne el govern, això no ho pot fer. Ho pot fer transitòriament per convocar eleccions, però Catalunya no pot ser dirigida de Madrid. Sí que es pot fer, des del Ministeri d’Hisenda, una intervenció econòmica de l’autonomia de Catalunya, escanyant-la financerament i no podent fer res més que allò que el govern espanyol li permeti. Però amb el 155 no poden pas nomenar responsables de cadascuna de les conselleries i dirigir el dia a dia de l’administració. —Fins aquest moment, Montoro escanyava. —I després d’haver fet ús del 155, què? Primer van dir que restablirien la normalitat i convocarien eleccions. I s’han adonat que ells no poden dirigir l’administració catalana des de Madrid. Han convocat les eleccions però, al mateix temps, han obert la via de les querelles mitjançant la fiscalia general de l’estat, i totes dues coses són incompatibles. És a dir, cerquen una solució per mitjà del principi de legitimació democràtica i alhora l’anul·len, perquè amb les querelles interposades per la fiscalia resulta que la composició del govern no la decideixen els ciutadans amb els seus vots sinó el Tribunal Suprem amb les seves condemnes. —El 155 és un miratge però també era el botó nuclear de la constitució. —No, el 155 no és res. S’havia previst per a un incompliment aïllat d’un govern. Però no per quan hi hagi una declaració d’independència. Això és una altra cosa. —Doncs el PSOE ha donat suport a això. —Al PSOE li han endossat el 155. No els va passar pel cap que fessin les coses que han fet. —Però si ho van votar al senat. —És clar! Jo demano que es faci una comissió de reforma de la constitució… Va, vinga, com vulgueu. Però havien d’haver demanat que es fes per a convocar eleccions i res de querelles, que el fiscal general s’estigués quiet. El PSOE havia d’haver demanat això. Però no ho va fer. Va demanar una comissió de reforma de la comissió i aleshores van i obren totes les querelles: treuen l’aforament als membres del govern i immediatament el fiscal general interposa una querella per rebel·lió. Doncs ja està, van fulminar qualsevol sortida democràtica i política. Ara és el Suprem que decideix. —Quines conseqüències pot tenir això per al PSOE? —Jo crec que ho pagarà molt car, però no ho sé. De moment no ho nota gaire, però crec que sí que ho acabarà patint. Ara, el problema no és el PSOE, sinó com acabarem tornant a recuperar la constitució i el funcionament normal de la constitució. Fins que no es recuperi l’exercici normalitzat del dret de l’autonomia a Catalunya estarem sense constitució. —Què creieu que pot passar? —No ho sé. Però ho veig molt negre, entre més coses perquè ara mateix aturar el Tribunal Suprem és gairebé impossible. I mentre no s’aturi el Suprem tot el procés polític català està empantanegat. Hi ha dinou parlamentaris investigats, ara mateix, i n’hi pot haver més aquestes setmanes vinents. I es poden començar a prendre mesures cautelars addicionals sobre els que són investigats però encara no els han pres declaració. Com es farà govern així? I quant temps els del govern estaran amenaçats? I n’hi ha dinou que, si es compleix el calendari, a final d’any tindran judici i gairebé amb tota seguretat seran inhabilitats. Possiblement molts amb condemnes de molts anys. Llavors, què es fa amb aquesta legislatura? —Tot això topa amb la legitimitat que la ciutadania els ha donat. —Sí, és clar. Convoques unes eleccions per veure com voten els ciutadans, a veure si podem recompondre les coses. Però hi fiques unes querelles i ho liquides tot. Qualsevol sortida política mitjançant l’exercici del sufragi l’has anul·lat amb les querelles. —Hi ha un enfortiment de la dreta i fins i tot de l’extrema dreta a Espanya? —Sí, aquest enfortiment ja es produeix. Una de les conseqüències que ha tingut l’independentisme és aquest enfortiment i l’aparició de les banderes espanyoles als balcons i l’augment de Ciutadans… Catalunya genera una reacció del nacionalisme espanyol molt forta. —A Catalunya molta gent es pregunta des de fa temps on és l’esquerra espanyola. —És que si l’independentisme decideix jugar una carta cap a la independència, no pot esperar que la reacció a la resta d’Espanya sigui comprensiva. A l’esquerra li han fet un estrip. —Però mitjançant vies democràtiques. —Sí, però a l’esquerra espanyola li creen un problema que no pot gestionar. Han de tenir en compte que a Catalunya hi ha més gent que no vol la independència que no gent que la vulgui. —Per això s’ha volgut mesurar. —En les últimes eleccions no s’ha sobrepassat el 47%. I això implica un 32% del cens electoral. Això també s’ha de veure. S’ha forçat sense legitimitat democràtica. Hi havia legitimitat parlamentària, però no democràtica. Quan les eleccions parlamentàries es van plantejar com un plebiscit, el plebiscit es va perdre. Han d’intentar de ser imparcials respecte dels seus arguments. Que Rajoy sigui un bàrbar no vol dir que hi hagi una majoria independentista a Catalunya. Es van prendre decisions sense tenir prou base democràtica i volen que nosaltres els seguim allà on no tenen legitimació. —Per això es va plantejar el referèndum. —El referèndum no s’ha fet. El que s’ha fet és un referèndum que va ser el que va ser i tampoc no va donar. El nacionalisme té el que té. I des del 9-N a l’1-O fins al resultat electoral sempre surt el mateix, un 47%. I no més. Aquesta és la base real. I al davant hi ha d’una manera heterogènia tot de gent en què alguns són partidaris d’un referèndum, com és el cas de Podem, i jo mateix, que ha defensat que s’havia de fer un referèndum. Però amb la base que hi ha, que és força sòlida, no hi ha justificació per a una declaració unilateral d’independència. Jo crec que la fugida endavant que va fer el nacionalisme el va deixar sol. És clar que s’ha quedat sol. I a l’esquerra espanyola se li ha fet un estrip enorme, l’ha posada en una posició de debilitat. Ha fracturat el Partit Socialista. I el debilitament de l’esquerra debilita el nacionalisme, i viceversa. La situació d’ara és que s’ha enfortit la dreta i s’ha revifat el nacionalisme espanyol. —I això justifica que no hi hagi mostres de suport quan es vulneren drets fonamentals de polítics i activistes? —És que tot va barrejat, i la línia divisòria que s’ha establert és absurda, però és aquesta. La línia divisòria fa una caricatura de la societat catalana, que no és la independentista o la no independentista. La societat catalana és molt complexa i no es pot reduir a això. Però som aquí. Al final queda el nacionalisme espanyol, representat ara per Ciutadans millor que ningú, i el nacionalisme català. I tota la resta queda desdibuixada, i aquí ja no hi ha solidaritat amb ningú. Hi pot haver la que tingui gent com jo, però jo no sóc ningú. —Potser alguns dirigents polítics d’esquerres o intel·lectuals no es mostren solidaris, però sí que veiem que hi ha expressions de denúncia com la vostra i de més juristes. —És que ara mateix la reacció de l’estat és brutal. Perquè, a més, crec que han descobert que hi ha una base social que els ho demana, que és receptiva a aquesta política que fan. Quin recorregut té això? No ho sabem. I quin cost per al sistema polític català i l’espanyol? Tampoc no ho sabem. Això es pot endur tot el que ha estat la construcció de l’estat de les autonomies. O es resol el tema de Catalunya o no hi ha govern democràtic a Espanya. No sé com ens en sortirem. El problema de Catalunya és el problema d’Espanya. O es resol aquest problema de manera democràtica i que sigui acceptable a Catalunya i a Espanya o no hi ha democràcia al conjunt de l’estat. Això ho acabarem veient. —Com ho veurem? Quina deriva antidemocràtica podria prendre? —Això no ho podem saber. Però acabarà passant. Que hi ha derives autoritàries al conjunt d’Europa i enfortiment de les posicions de dretes és així, però el problema de Catalunya és una cosa diferent. És una ruptura de la constitució territorial, que es va anar fent des del 1978. I la peça de Catalunya és clau. —Ja ho dèieu el 2010 que s’havia trencat la constitució territorial. —Sí, es va trencar amb la sentència del TC. Es va trencar a Catalunya i també per al conjunt de l’estat.

Summary: Pérez Royo: ‘Volen aprofitar l’ocasió per esterilitzar l’independentisme’


El Tribunal Superior de Justícia de Catalunya ha informat que la jutgessa de vigilància penitenciària ha autoritzat el permís de setanta-dues hores que havia sol·licitat el president d’Òmnium Cultural, Jordi Cuixart. D’aquesta manera, la magistrada ha descartat fer cas de la fiscalia, que s’oposava a la concessió del permís perquè considera que Cuixart no s’han penedit. La jutgessa argumenta que el dirigent independentista ja ha complert el primer quart de la condemna i que per tant té dret al permís. A més, assegura que la petició abans ha estat aprovada per la junta de tractaments dels Lledoners i que Cuixart té una ‘bona conducta’ a la presó. D’altra banda, la jutgessa també recrimina a la fiscalia que vulgui que ‘l’intern realitzi un programa específic per canviar o modificar el seu pensament o ideologia política, sens dubte referint-se a la voluntat de l’intern de continuar reivindicant el dret de decidir sobre la situació de Catalunya, de manera pacífica i no violenta.’ En aquest sentit, assegura que ‘tal pretensió de rebuig o modificació’ del pensament de Cuixart, ‘ni es contempla en la normativa penitenciaria, ni en la nostra constitució i atemptaria contra els més elementals drets fonamentals’. Finalment, la magistrada també retreu al ministeri públic que compari la condemna de nou anys per sedició amb penes per delictes violents i degradants, com ara els homicidis o les agressions sexuals amb penetració. Vegeu la interlocutòria del TSJC. La presumpta distorsió cognitiva de Jordi Cuixart

Summary: La jutgessa autoritza el permís de setanta-dues hores de Cuixart


Dylan Roof, acusat de la massacre de Charleston, en què nou afroamericans van morir en un atac racista a l’Església Episcopal Metodista Africana Emanuel, ha estat atacat i copejat aquest dijous per un pres negre de la presó de Carolina del Sud en la qual es troba. El ‘xèrif’ del comtat de Charleston, Al Cannon Jr., ha indicat que Roof estava fora de la seva cel·la i de camí a la dutxa quan s’ha produït l’atac, segons recull l’estatunidenca CNN. Si bé Roof, de 22 anys, està sota custòdia protegida, l’atac va poder tenir lloc perquè només hi havia un guàrdia a la zona, i aquest havia anat a buscar paper higiènic per a un altre pres. L’agressor, identificat com Dwayne Stafford, de 25 anys, ha tingut temps de córrer per les escales des de la seva cel·la i assaltar a Roof, amb qui la va emprendre a cops de puny. Cannon ha explicat que l’agent va respondre ràpidament i els va separar. ‘Les ferides que Roof ha rebut són relativament lleus, alguns blaus a la cara i a l’esquena’, ha explicat, abans de puntualitzar que en l’agressió no es va utilitzar cap tipus d’arma. Roof, al qual mantenen sota custòdia protegida perquè la naturalesa dels seus delictes ho converteix en algú vulnerable davant de possibles atacs, ha assegurat que no presentarà càrrecs contra el seu agressor.

Summary: L’autor de la massacre de Charleston, agredit a la presó de Carolina del Sud


El President de la Generalitat Carles Puigdemont i el conseller Toni Comín han presentat una querella contra la presentadora de televisió Ana Rosa Quintana i els dos càmeres de Telecinco que van captar els missatges que es van intercanviar a finals de gener en un acte a Brussel·les. En la conversa, Puigdemont es mostrava pessimista amb el moment polític, quelcom que el programa va utilitzar per anunciar ‘la fi del procés’. ‘Hem presentat una querella davant del jutge d’instrucció de Lovaina en nom de Carles Puigdemont i Toni Comín per violació de la vida privada contra els dos càmeres i Ana Rosa’, ha explicat l’advocat Christophe Marchand, que forma part de l’equip jurídic que representa al president i els consellers catalans a Bèlgica. ‘Es van signar durant 50 minuts missatges privats que el president va intercanviar amb Toni Comín’, ha denunciat l’advocat, que ha recordat que captar i difondre comunicacions privades sense autorització de les parts constitueix un delicte d’atemptat de la vida privada segons el Dret belga, castigat amb penes de presó d’entre sis mesos a un màxim de tres anys. Marchand ha assegurat que l’objectiu no és ficar a periodistes a la presó sinó subratllar la importància de la vida privada. ‘Els mitjans espanyols han violat els principis bàsics de la deontologia periodística’, ha afegit. El lletrat belga, que no ha pogut anticipar quan el Tribunal de Lovaina citarà a les parts demandades, quelcom ‘en mans del jutge d’instrucció’, ha deixat clar que els periodistes tenen dret d’informar com volen, però dins dels límits marcats, i ha insistit que robar informacions constitueix una violació de la llei penal.

Summary: Puigdemont i Comín es querellen contra Ana Rosa Quintana per la difusió de missatges privats


Les bases de Podem s’han pronunciat arran de la consulta que els va fer Pablo Iglesias i un 70% es decanta per votar a favor en la investidura de Pedro Sánchez si hi ha una coalició integral. Així doncs, el pla de Pedro Sánchez de presentar-se a la investidura sense cap acord amb Podem és més a prop de no prosperar. El 30% restant de les 138.488 persones que han participat en el procés han votat a favor d’investir Sánchez, encara que el seu govern només inclogui membres del PSOE i la col·laboració només sigui en nivells administratius subordinats al govern espanyol. La decisió de les bases allunya encara més la possibilitat d’un govern conjunt entre el PSOE i Unides Podem. Sánchez ha vetat avui en un entrevista a la Sexta que Iglesias sigui al govern, perquè parla de presos polítics i ell vol un vice-president ‘que defensi la democràcia.’ ‘És el principal obstacle per fer un govern de coalició entre el PSOE i Unides Podem. No es donen les condicions perquè el senyor Iglesias sigui membre d’aquest govern. Hi ha un motiu polític’, ha dit el president del govern espanyol. La repetició electoral, més a prop Sánchez se sotmetrà a la primera votació d’investidura el 23 de juliol, i hauria d’aconseguir-hi la majoria absoluta (176 diputats) per a ser reelegit. Els fets de les darreres hores ho fan poc probable. Estaria abocat, doncs, a una segona votació el dia 25, 48 hores després, que només requereix la majoria simple. El PSOE ha insistit que Sánchez només se sotmetria una vegada a la investidura, i que l’estat espanyol ha de tenir govern el juliol. Si és fallida, Sánchez tindria dos mesos per a tornar-ho a intentar, fins el 23 de setembre, però els socialistes pressionen per obtenir una investidura pràcticament de franc en el primer debat convocat, amb l’espantall de repetir les eleccions. Si no hi ha investidura, les corts espanyoles es dissoldrien el 23 de setembre i les eleccions es farien el 10 de novembre, és a dir, 47 dies després de la dissolució de les cambres, tal com estableix la llei. En cas de repetició electoral, serien els quarts comicis en quatre anys.

Summary: Les bases de Podem refusen donar suport a un govern de Sánchez en solitari


L’Associació de Municipis per la Independència (AMI) i l’Associació Catalana de Municipis i Comarques (ACM) promouen una moció de rebuig a l’aplicació de l’article 155 de la constitució espanyola amb l’objectiu que sigui aprovada als consistoris de tot el país. Proposen que es facin plens municipals extraordinaris els dies 23, 24 o 25 d’octubre, abans no s’aprovi el 155 al senat espanyol. La moció vol que es faci visible el rebuig total a l’aplicació de l’article i el ple suport al govern i a les institucions de Catalunya, ‘ara amenaçades per aquest acord entre el PP, PSC i Cs per a la suspensió de l’autonomia de Catalunya’. I afegeix: ‘Davant d’un problema polític, l’única resposta de l’estat espanyol ha estat només la repressió i en la retallada de drets’. En l’exposició de motius, el text diu: ’38 anys després de recuperar l’autonomia catalana amb l’aprovació de l’estatut, després de les llargues dècades de dictadura franquista, són ara tres partits polítics en el marc democràtic els qui volen tornar a sotmetre Catalunya a aquella situació d’anul·lació política.’ Considera que l’aplicació d’aquestes mesures liquida, de facto, l’autonomia catalana. Els acords proposats van en la línia d’adherir-se a la nova legalitat catalana. El primer és aquest: ‘Manifestar el suport al govern i al parlament per fer efectiu el mandat popular de l’1 d’octubre en els termes que estableix la llei del referèndum i la llei de transitorietat.’

Summary: L’AMI i l’ACM demanen que els ajuntaments refusin l’aplicació del 155


Després de molts anys de reivindicacions, el passat 11 de novembre la Fera va entrar al Palau de la Música de València i no n’ha sortit fins avui. Pel camí ha ofert tres concerts amb els músics més destacats de l’escena valenciana i avui es fa el darrer, on participaran alguns dels artistes premiats en les edicions anteriors dels Premis Ovidi com ara Pau Miquel Soler, Novembre Elèctric i Amanida Peiot. El darrer concert del cicle ‘La Fera al Palau’ serà presentat per la periodista Amàlia Garrigós i de les actuacions musicals se n’encarregaran diversos grups novells, on a més dels ja esmentats també es podran sentir els ritmes mediterranis d’Aljub i Krama, a Miquel Herrero acompanyat d’Autòmats, el cantautor Òscar Briz i el post-punk electrònic de WeAreNotBrothers. Els actes de l’homenatge popular a Ovidi Montllor acabaran demà amb la gala de lliurament dels Premis Ovidi Montllor, que fan deu anys. La finalitat d’aquests guardons, impulsats pel Col·lectiu Ovidi Montllor, és mantenir viva la memòria de l’artista d’Alcoi i fer-ne visible el llegat en la música del país.

Summary: Últim dia de la Fera al Palau


El Consell de la Transparència espanyol avala que la Moncloa es refusi a publicar el dossier sobre la situació de Catalunya lliurat a la presidenta de la Comissió Europea, Ursula Von der Leyen, durant una visita a Madrid l’agost de l’any passat. Com al començament del 2019, quan va avalar que el govern espanyol no fes pública una carta que l’ambaixador saudita havia lliurat a Sánchez, addueix que el coneixement del document en qüestió podria implicar un perjudici a les relacions exteriors de l’estat espanyol, en aquest cas tant amb estats membres de la UE com extracomunitaris. També considera que, si es publiqués, incidiria en la política interna de l’estat espanyol: ‘No pot passar-se per alt la naturalesa especial de la informació sol·licitada, una qüestió d’especial rellevància social i política al nostre país, perquè afecta qüestions essencials com ara la configuració territorial i política del nostre país.’ A més, tampoc no considera que existeixi ‘gens d’interès públic superior’ que en justifiqui la difusió. No obstant això, el consell adverteix el ministeri que al·legar perjudici per a les relacions exteriors no serveix automàticament per a denegar l’accés a una informació ni cobreix de manera absoluta tots els continguts relacionats. L’accés a la informació, subratlla, només pot limitar-se amb relació a ‘la protecció concreta d’un interès racional i legítim’. Estrictament, el ministeri d’Afers estrangers espanyol havia al·legat que el ‘caràcter confidencial de les comunicacions’ és un principi bàsic de les relacions internacionals, encara que admetia que ‘ha de posar-se en relació amb cada cas concret i no pot argumentar-se amb caràcter general’. Així i tot, també defensava que la informació sol·licitada s’emmarca en la Llei de Secrets Oficials, en particular l’acord del consell de ministres del 15 d’octubre de 2010, que classifica bona part de la informació vinculada amb Afers Estrangers. Si bé ara el Consell de Transparència espanyol li ha donat la raó, l’octubre passat sí que va dictaminar que havia de fer públic un document que també tenia a veure amb Catalunya, enviat a les ambaixades espanyoles a l’estranger. El document es titulava ‘Democràcia i modernitat. Coordinació amb Ambaixades. Estratègia de comunicació per a causa especial davant el Suprem. Argumentari actualitzat després de les eleccions generals 2019’. Llavors es va al·legar que s’emmarcava en una excepció de la Llei de Transparència, la referida a ‘informació que tingui caràcter auxiliar o de suport com la continguda en notes, esborranys, opinions, resums, comunicacions i informes interns o entre òrgans o entitats administratives’, però el Consell de Transparència va entendre que el document no podia catalogar-se com a ‘auxiliar o de suport per ser intern’, car trasllada una estratègia de comunicació a les ambaixades i consolats i la comunicació, que, ‘per lògica, ha de ser cap a l’exterior’. Afers estrangers no va complir la resolució però tampoc hi va recórrer en contra als tribunals.

Summary: Transparència avala que el govern espanyol no publiqui un informe sobre Catalunya que va lliurar a la Comissió Europea


Ianis Varufakis, el celebrat ex-ministre de finances grec, va celebrar ahir al vespre una xerrada al Centre Cultural El Born, de Barcelona, titulada ‘L’Europa dels mercats’ juntament amb Mònica Terribas. L’acte va durar una hora curta i es va centrar sobretot en economia i la Unió Europea. La Unió Europea que Varufakis ha patit en primera persona. L’esdeveniment es va celebrar al Centre Cultural El Born, a Barcelona. Desenes de joves van fer cua (tanta, que moltíssima gent es va quedar fora), i els primers havien arribat a les quatre de la tarda, tres hores abans de començar. Aquests joves no feien cua per a escoltar un concert de música. La feien per escoltar un ministre d’Economia. I molts d’ells van seguir la xerrada directament en anglès, sense necessitat de traducció. ‘Això m’ha emocionat de veure’, deia una senyora gran. D’entrada, dir que el procés polític català va entrar amb força cap al final del debat, quan Mònica Terribas expressava el sentiment d’impotència que a vegades es té des de Catalunya davant la no reacció a la demanda democràtica d’independència. Aleshores Varufakis va fer el següent: va unir, teixir, i buscar afinitats entre les lluites socials, i les lluites nacionals. Entre el referèndum d’independència, i el referèndum grec. I davant el lament de Terribas, va dir el següent: ‘El sentiment que estàs expressant és el mateix que vaig tenir a l’Eurogrup, quan estava sol. El sentiment d’estar sol. Esteu a Catalunya, us manifesteu per drets bàsics fonamentals i sentiu que esteu sols. Però la persona que es va manifestar a Atenes el 5 de Juliol durant el referèndum grec, també es va sentir sol. Ara imagineu que anem tots junts. La gent d’Atenes, la de Londres, la de París, a Berlín, a Catalunya. Tots ens unim, en lloc d’anar sols. No només tenim interessos comuns, sinó que estem sols. Molts de nosaltres estem sols. És temps d’unir-nos i entendre que la vostra lluita per la identitat catalana és la nostra lluita per no ser aixafats per central bancs, els mateixos que ens tanquen els nostres bancs.I és la mateixa lluita que tenen a Alemanya amb els ‘minijobs’ i pel dret a millors condicions de treball, o a les ‘banlieus’ a París. Som a temps de deixar enrere la solitud’ Minuts abans Varufakis ja havia fet algun comentari sobre el procés. Quan va dir-li a Mònica Terribas: ‘Tu ets catalana, espanyola, o què dimonis siguis. Tu decideixes’ i Terribas va respondre: ‘Si poguéssim votar-ho un dia!’. I aquí Varufakis va rematar-ho: ‘Si poguéssiu votar-ho un dia… sense ser jutjats’ cosa que va arrencar l’aplaudiment del joveníssim públic. Sense compassió amb la Unió Europea Però sobretot ahir Varufakis va descriure despietadament la Unió Europea. No va tenir compassió. D’entrada, va comparar la crisi de 1929 als Estats Units, ‘que pocs anys després va provocar la fragmentació i posterior guerra a Europa’, amb la creació de l’euro. La seva tesi és que tant l’euro, com la crisi de 1929, han estat letals pels europeus. Ens han fragmentat. Tot seguit va qualificar de càrtel l’origen de la UE: ‘Era el càrtel del carbó i l’acer, primer (1950), després es van afegir els grangers, sobretot francesos, i després els banquers. I tot ‘càrtel’ necessita moneda única. Si fan el mateix producte, el volen vendre amb la mateixa moneda. Per això van posar l’euro al capdamunt del càrtel. Però això no són maneres’ Quan Varufakis va comentar el seu pas per l’Eurogrup van ser els moments més contundents del vespre: ‘Menyspreen la democràcia, a l’Eurogrup. A nosaltres ens miràven com uns animals estranys quan els parlàvem de les nostres promeses amb els grecs. ‘Unes eleccions no poden canviar les coses, home. Ens esfondraríem’. Això em van dir a Europa. Vaig sentir menyspreu per la democràcia per part dels líders europeus’. I d’aquí, Varufakis, en amunt: ‘L’Eurogrup és una zona lliure de democràcia. Hi ha espais lliures de fum, i aquest ho està de democràcia (…) El Parlament Europeu és un edifici bonic, però no és un parlament. No poden fer dimitir ningú, i no legislen. Per parlament jo entenc el Congrés Americà, la Cambra Britànica o el Parlament espanyol d’abans de l’euro. Però no el Parlament europeu(…) A nosaltres ens van fer tancar els bancs. Perquè abans venien amb els tancs, i ara et tanquen els bancs (…)’, ‘L’Eurogrup no es distingeix pel seu nivell intel.lectual precisament’. Dit això va tenir temps d’elogiar la intel·ligència de Luis de Guindos, ministre d’economia espanyol, i Schäuble, homòleg alemany, amb qui ‘en privat tenia converses fructíferes, però que un cop apareixia un micròfon es transformaven. Ja no sortien del guió: les lleis són les lleis i no es poden canviar perquè són les lleis. Absurd’. Absurda és una paraula que va fer servir més d’una vegada. Com per exemple per explicar l’absurditat següent: en aquests moments Europa té un problema perquè els rics no saben on invertir els seus diners. I mai com ara hi havia hagut tants diners. Mai com ara. Passa que els tenen parats en comptes corrents, en lloc d’invertir. I no inverteixen, per la crisi. I la crisi hi és, perquè no inverteixen. Estem en aquest cicle viciós’. Les quatre crisis Varufakis va poder esplaiar-se en la seva teoria de les quatre crisis europees: la crisi bancària, la crisi del deute, la crisi de la manca d’inversió i ‘la crisi social’, que va dir Mònica Terribas. I aquí Varufakis va matisar. ‘Social no. Parlem amb propietat. Pobresa. Parlem de pobresa. Com a europeus ens hauria de fer vergonya els nivells de pobresa als quals hem arribat. Escandalós’. El professor d’Economia té la manera de solucionar les quatre crisis. La dels bancs: ‘si un banc cau, els seus responsables han d’anar fora, el Banc Central Europeu designa substituts que no siguin del país, refloten el banc, i el tornen a posar a la venda un cop sanejat. Ara ls responsables dels bancs…encara hi són! Això és el que no pot ser’. Sobre la crisi del deute, va proposar dividir-la en dos. Una part l’exixuga el propi l’estat, l’altre ajudat per la UE. Que les institucions europees, i no els estats nacionals, demanessin els diners en nom dels estats nacionals: ‘La credibilitat de la UE és millor que la dels estats. A la UE els hi deixarien els diners a un interès gairebé zero. A hores d’ara, en canvi, els estats nacionals demanen diners però el reben a un interès altíssim. Les institucions de la UE podrien actuar com a intermediari. Només això podria arribar a reduir el 40% del deute’. Sobre la crisi de manca de finançament va proposar utilitzar el Banc d’Inversions Europeu, que finançaria projectes a l’economia verda, per exemple. ‘Faria un paper semblant al del ‘New Deal’ als Estats Units. Diner públic per rellançar l’economia. I això animaria als rics europeus a fer el mateix. Aquest banc ja existeix, i ha fet coses prou bones fins ara’. Demanar perdó Sobre el paper de Syriza durant el referèndum, Varufakis va demanar perdó a l’esquerra europea. Recordem que Siriza, el partit de Varufakis, va guanyar el referèndum on es rebutjava la política d’austeritat. Immediatament després va votar al parlament grec acceptar les mesures d’austeritat: ‘Al rendir-nos vam fer mal a la resta de partits d’esquerres d’Europa’. I va citar el partit polític Podemos com una de les víctimes. També va recordar que li va fer més mal rebre les punyalades per l’esquena a Grècia per part dels seus companys, que no pas els atacs rebuts des de Brusel·les. Democratitzar Europa Varufakis va fer una anàlisi sobre la realitat molt més convincent que no pas la seva proposta de solució. Un pèl etèria: democratitzar Europa, crear una plataforma europea de ciutadans, fins i tot una nova Assemblea Europea de càrrecs electes. I des d’aquesta plataforma europea, incidir en l’àmbit municipal o nacional i ‘acabar escrivint una nova constitució europea’. Durant el procés, ‘forces espontànies en determinarien el curs, no jo’. Però no fer-ho al revés. Els partits tradicionals, que funcionen de dalt a baix, i en l’àmbit nacional, no poden ser els fonaments sobre els quals bastir l’edifici europeu. Ahir va passar per Barcelona un grec europeïsta convençut. Un exemple final en forma de titular: ‘Aquí allò important no és Grècia. Ho és per mi, perquè sóc grec. Però aquí l’important és que Grècia ha estat un laboratori per exportar després a la resta d’Europa. Una de les coses que em va impactar més mentre era ministre va ser que en les meves trobades pel continent me’n adonava que la gent venia no per mostrar solidaritat. No. Venien per entendre què els podria passar a ells, també’.

Summary: Ianis Varufakis: ‘La vostra lluita és la nostra lluita’


Quim Torra ha deixat clar que va desobeïr l’ordre de la JEC de retirar la pancarta de suport als presos polítics del balcó del Palau de la Generalitat. Ha estat la darrera pregunta que el president de la Generalitat ha respost al seu advocat, Gonzalo Boye, que li ha preguntat explícitament si havia complert l’ordre de la JEC. Inicialment Torra ha dit que no. Tot seguit, ha matisat que va desobeir-la perquè era il·legal, perquè la JEC no tenia la competència per dictar-la. ‘Com a president de la Generalitat vaig complir el meu deure, que és defensar els drets i llibertats dels meus conciutadans’. Vegeu tot seguit la resposta del president Torra:

Summary: Torra, davant del tribunal: ‘Sí, vaig desobeir, era una ordre il·legal’


Narcís Comadira (1942) és el poeta, i pintor, que tanca la llista de la CUP a Girona per a les eleccions del 27-S. Artista de trajectòria sòlida, ja a les passades eleccions va donar suport a la formació anticapitalista. El poeta participarà a l’acte de la CUP del dia 20 a Barcelona i el 21 a Girona. En aquesta entrevista Comadira explica perquè ha acceptat anar a les llistes, com ha passat de votar el PSUC a la CUP, i recorda els seus anys d’amistat amb Félix de Azúa o la col.laboració al diari El País. Comadira atén telefònicament a VilaWeb des de Sant Feliu de Guíxols. —Per què va a la llista de la CUP-Crida Constituent? —Perquè m’ho van demanar. Jo no vaig fer cap moviment. Però els hi vaig dir que sí perquè són l’únic grup polític del país que em mereix confiança. La CUP són els únics que em mereixen confiança. I perquè crec que són el futur. El futur del país. I perquè defensen un país que és el que a mi m’agrada. —Com el definiria aquest país? —Un país no de centredreta, com el que ens volen plantar davant, sinó més aviat d’esquerra. Un país que respecta el planeta i l’entorn, el medi ambient. I després un país igualitari. I això la CUP ho té per les seves arrels marxistes. ‘Marxista’ avui dia sona molt malament i tothom s’esvera, però a mi m’agrada molt el senyor Marx i l’havia llegit de jove. No estic parlant de comunisme, perquè estic parlant d’una cosa nova, i em sembla que la CUP ho enfoca bé, això. Seria més aviat comunitarista. Em sembla, vaja. Ja ho veurem. Perquè jo sóc un gat vell i ja n’he vist de tots colors. —Vostè havia militat abans? —No, militar no. Jo crec que un poeta no ha de militar. Jo sempre havia votat el PSUC, quan existia. Després als començaments vaig votar ICV, però quan vaig veure que ICV no conservava l’herència del PSUC també me’n vaig desmarcar. Vaig votar una vegada PSC-Ciutadans pel Canvi. De fet, vaig anar a la llista, també al final, quan Pasqual Maragall va guanyar les eleccions. I després o no he votat, o he votat el màxim esquerrà possible. El que no he votat mai és Convergència. —Vostè és independentista de tota la vida, o se n’ha fet després? —De tota la vida, no. Perquè quan érem joves no hi pensàvem en aquestes coses. I a més ens semblava tant impossible! Però ja fa molts anys que vaig dir en una entrevista que va sortir publicada en un llibre que “Jo no sóc espanyol. Ni me’n sento” Algú ja es va esverar. I de seguida que l’independentisme va agafar forma he cregut que era l’única solució per aquest país. Això d’Espanya ja n’hem rebut massa i no hi ha pas res a fer. Si els coneixem una mica, no hi ha pas res a fer. No s’hi poden tenir tractes perquè sempre van a fotre. —Com valora la posició actual d’ICV, vostè que ve del PSUC. —Quan vaig veure com els meus amics del PSUC (l’enyorat Manolo Vázquez Montalban o Xavier Folch) ho deixaven estar, ja vaig veure que els hereus del PSUC dilapidaven en certa manera l’herència del PSUC. Descatalanitzant-se cada vegada més. I ara ja s’ha vist: ara s’han entregat a les mans d’aquest farsant de Podemos. No s’acaba d’entendre. —L’ex minsitre grec d’Economia, Yanis Varoufakis, recentment va dir: ‘Si algú a Barcelona se sent colonitzat, la resposta d’un internacionalista no pot ser dir-li: segueix colonitzat’. No és gens habitual que algú parli en termes de colònia sobre la relació Catalunya Espanya. —No les sabia, aquestes declaracions. Potser des de lluny es veuen millor les coses tal com són … Perquè de fet el que volen és colonitzar-los del tot. A partir de la llengua sobretot. I imposar els seus costums. Catalunya està plena d’espanyols anímics. Jo no parlo d’espanyols d’origen, que això no vol dir res, sinó d’anímicament espanyols. I quedi clar alguns d’aquests tenen vuit cognoms catalans. —L’altre dia Pablo Iglesias va dir: ‘Hi ha dos Catalunyes: la de Pedralbes i la del Carmel. —Això vol dir que no sap res aquest noi! Perquè els de Pedralbes, que ell es pensa que són els catalanistes, són més espanyolistes que al Carmel! O no li han explicat bé o no ha entès. Però en fi, ja s’ho farà. —Per cert, l’avi de Narcís Ciomadira era Guàrdia Civil. —Era cap de la Guàrdia Civil el 18 de juliol de 1936 a Girona. Va agafar un cotxe i se’n va anar. Va entrar a França i es va passar a la ‘España nacional’. El general Mola, a qui coneixia de l’acadèmia, el va avisar uns dies abans: agafa el cotxe i marxa a França. —Tenia relació amb vostè? —Excel·lent. Parlava en català. No tenia cap problema. Ara, la independència, ni pensar-hi. Era d’origen de Terol i va néixer a Maó, perquè son pare, metge militar, estava destinat a Menorca. Mon avi es va casar amb una catalana, de Manresa. I entre ells parlaven mig català i mig castellà. Mon avi em podia dir dues frases en castellà, però després em parlava en català. Era un home excel·lent i molt afeccionat a la cuina. Me n’ensenyava. —Vostè va escriure molts anys al diari El País. Com s’explica la posició actual del diari? —No ho sé. El País en el qual jo col·laborava ja no és el d’ara. Era El País del Cebrián. I aquí hi havia Francelli, Tomàs del Clos. Eren gent del país. I a Madrid eren més afectuosos amb els catalans. Però això es va acabar de manera bastant radical l’any 1992. Va haver-hi un viratge estrany. Jo tenia molts amics castellans, a Barcelona. I a mi em deien botifler. Imagina’t. Era amic del Félix de Azúa, Eduardo Mendoza. Anaven de concerts junts, havíem fet algunes vacances junts. No hi havia cap problema. I de cop, a principis del 90, no sé quin mal aire va passar que la cosa es va trencar. Es va començar a rarificar la relació. Mira, el Fèlix de Azúa ha anat a Madrid perquè tenia una filla que no volia que fos catalana. Quan vaig veure que eren tan intolerants amb Catalunya vaig pensar que no hi havia res a fer. —Català, llengua oficial? Castellà, també? Monolingüisme? Bilingüisme? Com ho veu? —El bilingüisme, com van dir Carner, Pla i tots aquests, és letal. La llengua vehicular ha de ser el català. I això no vol dir que no es pugui afavorir l’estudi i l’ús del castellà. No s’ha de perseguir mai ningú per la llengua. La llibertat que hem volgut per a nosaltres, no l’hem de treure als altres. Aquesta és la meva opinió. Ara, arribar a declarar el castellà oficial, jo crec que no. La llengua vehicular del país ha de ser la catalana. El bilingüisme és horrorós, perquè la llengua forta es menja la feble. I ja t’he dit prou ximpleries, em sembla. I siguem discrets. Perquè hem de ser discrets amb el que diem, i valents amb el que fem.

Summary: Narcís Comadira: ‘La CUP són els únics que em mereixen confiança’


El ple de les Corts Valencianes ha aprovat, amb el vot a favor de tots els diputats i l’abstenció d’un representant de Podem, d’instar el Consell perquè demani al govern espanyol de començar el procés d’execució del corredor mediterrani. El text aprovat proposa de començar els estudis previs i de planificació, establir una data estimada de començament i incloure una línia pressupostària per dotar-lo econòmicament. També han aprovat de sol·licitar que el corredor mediterrani sigui prioritat dins els plans de la Unió Europea. La iniciativa ha tingut el suport dels cinc grups amb representació al parlament valencià: PP, PSPV, Compromís, Podem i Ciutadans, a partir de la proposició no de llei sobre el corredor mediterrani presentada per Ciutadans i defensada per la diputada d’aquesta formació, María José García. El diputat de Podem César Jiménez s’ha abstingut perquè no està d’acord amb la part del text que diu que aquest projecte no sigui ‘un prejudici’ per al corredor central. Segons Jiménez, ha estat sempre l’excusa de l’executiu espanyol per a ajornar el corredor mediterrani.

Summary: Les corts aproven d’instar el govern espanyol que posi data a l’inici del corredor mediterrani


Quan falta poc més d’una setmana per a la jornada electoral, Marta Rovira, secretària general d’ERC i candidata número 2 del partit per Barcelona, ens rep a la seu del carrer de Calàbria, a Barcelona. El centre d’operacions dels republicans és un formiguer, bull d’activitat. La campanya no permet ni un minut de relaxació i tot són entrades i sortides, trucades, reunions, entrevistes i actes. Rovira aprofita la conversa per deixar clares algunes idees que han portat una certa confusió aquests primers dies de campanya. La unilateralitat, el candidat a la presidència, els possibles pactes de govern amb els comuns, l’amenaça de violència extrema, entre més. —Amb quin objectiu ha d’anar a votar la gent el 21-D? —És bastant clar què són aquestes eleccions. Són unes eleccions convocades il·legítimament, imposades clarament pel PP, Ciutadans i el PSC. Nosaltres hem de pensar que són aquell referèndum que el govern espanyol no es va atrevir mai a acceptar. Tenim la certesa que havien pressionat el govern espanyol perquè acceptés que es convoqués el referèndum. Nosaltres hem de prendre’ns el 21-D com un referèndum per obtenir el mandat democràtic que revalidi l’1 d’octubre i el 27 d’octubre, i que reculli l’esperit del 3 d’octubre, d’aquest país que es va alçar contra la repressió judicial, policíaca i econòmica. —Aleshores no es tracta de restituir el govern que Rajoy va voler destronar? —Jo crec que el 21-D és clarament per a ratificar la feina feta i la República proclamada. Per a tenir el mandat com més ampli possible. Perquè, segons la fortalesa i la potència del mandat democràtic a favor de les forces republicanes, podrem acabar construint la República amb molta més velocitat. És clar que haurem d’escollir un govern. Haurem d’escollir el govern que hagin decidit els ciutadans de Catalunya a les urnes. Perquè el govern que tenim en aquest moment no ha estat escollit pels ciutadans. I el govern que hem de restituir ha de ser el govern escollit democràticament pels ciutadans. Serà el govern que permetin les majories parlamentàries que surtin del 21-D. —Per tant, el president Puigdemont i els quatre consellers de Brussel·les no són el govern que reconeixem actualment? —Sempre hem dit que són el govern legítim. És l’últim govern que sí que van decidir i votar els ciutadans d’aquest país democràticament. El govern del PP imposat té un suport del 8% dels vots i pren decisions polítiques. Ha tancat les ambaixades a l’exterior i ha renunciat al retorn comercial que aporten; ha aturat la renda garantida de ciutadania; ha destituït el major Trapero i l’ha relegat a tasques administratives; ha aturat les subvencions al sector industrial… No és legítim perquè no l’ha triat la gent, però tampoc no és legítim per les decisions que pren, que no representen a la majoria parlamentària actual. —Ens podeu desfer l’embolic sobre qui és el candidat d’Esquerra? És Oriol Junqueras, Marta Rovira o Carles Puigdemont? —Ho hem dit molt clar. El candidat de la nostra llista és Oriol Junqueras. Treballem perquè Oriol Junqueras sigui qui pugui liderar la nova fase que comença. És una fase que consisteix a construir la República. Ens sembla que és el millor candidat possible. I a l’estat espanyol també li ho sembla; per això encara el manté empresonat. Oriol Junqueras és una persona que té tots els atributs per a sumar, per a cosir i per a assumir tota la representativitat que ha de tenir aquesta fase constituent de la República. Per això ens presentem en una llista amb ell al capdavant. Però és evident –sempre hi hem de posar un però– que anem a unes eleccions amb unes circumstàncies que són absolutament anòmales. Oriol Junqueras és a la presó. El president Puigdemont és a l’exili. Hi ha una situació judicial i legal que no sabem com acabarà. —Què voleu dir? —A nosaltres ens sembla que una bona manera de rehabilitar Oriol Junqueras com a candidat i perquè surti de la presó és votant-lo. Per això diem que el nostre candidat és ell. Pensem que si la gent el vota podrà sortir de la presó per prendre l’acta de diputat al parlament. Sempre ho hem dit: el nostre candidat és Oriol Junqueras. Si la situació judicial o legal crea dificultats de poder-lo elegir, tenim recanvis i molta gent ben preparada. Em sembla que aquest és un discurs que fa justícia al moviment independentista, que no s’ha fonamentat mai en un nom, un càrrec ni una persona. És un moviment molt ampli. I sempre l’hem basat en aquest esperit. Aquí no es tracta d’un nom, ni de dos ni de tres. Es tracta d’un moviment ciutadà que empeny perquè aquest país avanci. —Fins a quin punt Oriol Junqueras no és segrestat per impedir-vos a vosaltres de parlar lliurement? Heu de mirar què dieu per si pot perjudicar la seva situació? —Això que passa és molt curiós. Nosaltres diem allò que hem dit sempre i és interpretat a gust de cada conveniència. Sempre hem dit les mateixes coses. Al començament de la campanya es va interpretar com una renúncia als objectius polítics. I no hem renunciat a cap objectiu perquè creiem que és el millor que podem fer pel nostre país. Ara, a mitja campanya, es reinterpreten les mateixes coses que hem dit sempre com un nou canvi d’objectiu. Sempre hem dit això, però en cada moment es fa servir en un sentit diferent segons com convingui a qui ens vol interpretar. Esquerra Republicana no ha variat el seu relat i no ha variat els seus objectius. Perquè no en tenim d’altres. Som la garantia de República. Som garantia d’acabar la feina. Som aquella gent que vam garantir l’1 d’octubre i que garantirem arribar fins al final. No renunciarem mai als nostres objectius polítics. —Us sentiu coartada a l’hora d’expressar-vos? Ja us apunten amb la diana. —Ells pretenen que la nostra paraula no sigui lliure. Però si jo actués amb aquesta prevenció i no amb l’absoluta llibertat de defensar allò que penso que és millor, no seria una bona candidata. I no voldria entrebancar la representació d’una de les llistes independentistes al parlament. Jo continuo presentant el mateix projecte amb les mateixes paraules, el mateix rigor i el mateix objectiu que fa uns quants mesos. És cert que cada vegada que ens expressem amb fermesa i determinació en aquesta campanya apareixen informes filtrats als mitjans de comunicació o noves instruccions d’investigació contra nosaltres. Però venim d’on venim, hem fet l’1 d’octubre, i anem on hem d’anar, a construir la República. —Quin impacte emocional té la situació del president d’ERC a dins del partit? —Els primers dies vam sentir una tristesa infinita. Per la situació que vivia l’Oriol, i també tots nosaltres. De la tristesa, n’hem tret ara una energia d’indignació. I aquesta energia fa que lluitem cada dia. Creiem que la millor manera de lluitar perquè l’Oriol surti de la presó és defensar tan bé com sigui possible aquesta candidatura i defensar-lo a ell com a candidat. De la tristesa i la indignació, en surt una energia per aconseguir la seva llibertat i els objectius que sempre hem defensat. —Com es pot avançar sense la via unilateral si el govern espanyol no té intenció de negociar res amb els independentistes? —És una mica la mateixa pregunta d’abans sobre si la situació de l’Oriol ens condicionava el discurs. Sempre hem dit el mateix. Prioritzem la via del diàleg i la negociació. Però és que ho hem dit tota la vida. Entenem que és el que han de fer dues parts en un context democràtic en el marc de respecte pels mandats democràtics. Això no ho hem variat. Sempre hem dit que, si el govern espanyol no s’asseu a negociar i dialogar, haurà d’assumir les conseqüències d’aquesta absència de diàleg i negociació. Si una cosa no farem serà quedar-nos blocats políticament. Continuarem treballant per fer avançar el país. Ho farem sense demanar permís al govern espanyol. Però, em pregunto: algú encara té dubtes de què farà Esquerra Republicana? Em sorprèn enormement. Som aquella gent que ho hem fet tot perquè l’1 d’octubre es pogués fer. Som els que hem treballat al parlament per tenir la llei del referèndum i la llei de transitorietat. Algú encara pensa que Esquerra no farà tant com calgui per començar aquesta etapa que ha de tenir un gran diàleg de país amb vocació constituent? Em sorprèn que encara hi hagi qui en pugui dubtar. —Potser la gent dubta arran d’allò que va passar després del 27 d’octubre. Després de portar el mandat de l’1-O al parlament, no va passar tot allò que s’havia dit que passaria… —És molt important que els independentistes posem tota la pressió al 21 de desembre. Perquè tot allò que hagi de passar a partir d’aquell dia cal que tingui el màxim de suport de la ciutadania. Cal que el mandat sigui molt potent. Hem d’anar a votar tots. Si posem la pressió al dia 21, el dia 22 ens asseurem i mirarem quina fortalesa té el mandat i començarem a construir. Que ningú no tingui cap dubte de què passarà el dia 22. El 21 de desembre juguem amb un cert avantatge. Perquè Rajoy ha convocat les eleccions perquè li imposaven un referèndum que no va poder acceptar. I va haver de fer unes eleccions. I el mandat que en surti haurà de ser reconegut i respectat per moltíssima gent que ens observa des del dia 1 d’octubre. Si guanyem i el mandat és fort, tindrem moltes més complicitats i la nova etapa podrà començar de manera diferent de com va acabar el 27 d’octubre. Recordem que sis dies després teníem mig govern a la presó i l’altre mig a l’exili. Una de les amenaces que hi havia damunt la taula es va fer efectiva. Aquella mateixa tarda, el fiscal va presentar la querella. Hem après moltes coses en aquesta etapa viscuda. Sabem que el PP, Ciutadans i PSC estan disposats a fer qualsevol cosa per la unitat d’Espanya, per sobre dels drets fonamentals i les llibertats públiques. Estan disposats a degradar l’estat de dret, a quedar aïllats internacionalment i a fer servir la violència. Hem de començar la nova etapa amb un mandat molt fort i ser conscients de quina és la manera de reaccionar de l’estat espanyol. —Hi ha cap prova que la comunitat internacional o Europa hagi forçat Rajoy a convocar les eleccions? S’ha dit molt, però ningú no ha demostrat que fos així… —El dia 10 d’octubre vam anar al parlament per fer la declaració d’independència d’acord amb el mandat de l’1-O, però vam assumir el compromís i vam suspendre la declaració. Això es va fer perquè teníem propostes de mediació damunt la taula. Algunes es van saber i algunes altres no. Es va fer pública la de Suïssa, la del grup The Elders… Ens demanaven a nosaltres si acceptaríem un referèndum acordat. I nosaltres els dèiem que evidentment que hi estaríem d’acord. Ells es pensaven que nosaltres no l’acceptaríem, però ja havíem fet l’1 d’octubre. I enteníem que si ens oferien d’obtenir un mandat democràtic que havia de tenir el reconeixement i l’acord de l’estat espanyol i la comunitat internacional, també devien oferir aquesta solució al govern espanyol. —No trobeu que s’havia d’haver explicat l’amenaça de violència extrema perquè fos la gent qui decidís quin risc volia assumir després del 27 d’octubre? Es va gestionar amb paternalisme aquella situació? —Hi estic d’acord. Vaig fer autocrítica. Vaig dir que el procés ha d’avançar a partir d’ara amb més informació i més transparència. S’han d’explicar més coses a la gent. I cal gestionar la pròxima etapa amb menys paternalisme. La conjunció que s’ha donat entre les institucions del país i la ciutadania és la que ens dóna més fortalesa. I només és possible si s’actua amb més transparència. L’1 d’octubre, quan vam veure que es produïa aquella violència ben d’hora al matí, vam fer una valoració les diverses forces polítiques per decidir si aturàvem el referèndum. No volíem assumir aquell escenari de repressió política i violència. Quan vam fer aquest plantejament, vam intentar concertar-lo amb la ciutadania als col·legis electorals. Però tothom ens va dir que féssim les declaracions polítiques que volguéssim, però la gent estava decidida a protegir les urnes i els col·legis. Hi havia una determinació a oferir resistència pacífica contra la vulneració de drets i l’amenaça. Això era un indicador clar que nosaltres no podíem prendre decisions amb paternalisme, donant per fet que la ciutadania no podia implicar-se en la decisió. Cal més informació i més transparència. La ciutadania ha marcat el pas d’aquest procés. Crec que és la manera de continuar la fase següent. —Aleshores, quins són els compromisos concrets d’ERC per fer efectiva la independència a partir del 21-D? —Tenim uns punts comuns de les tres forces del bloc republicà. Hem de restituir les institucions democràtiques. Les hem de tornar a posar a mans dels ciutadans de Catalunya. Són ells els que han de decidir qui volen en aquestes institucions. La resta de partits ens diuen que, si guanyem nosaltres, tornaran a aplicar l’article 155. Això és d’una potència democràtica molt forta. Votar-nos a nosaltres és una garantia de respecte pels resultats. També volem aturar el 155. Si ells el tornen a imposar, haurem de resistir i haurem de frenar la imposició. Caldrà restaurar les coses que han destrossat aquestes setmanes. Caldrà reobrir les oficines del govern a l’exterior. Caldrà restituir el major Trapero, si ell ho accepta. El seu reconeixement social és brutal i ha de tornar a ocupar el lloc de major del cos de Mossos d’Esquadra. També haurem d’avançar cap a la República. —Com es pot fer? —Per nosaltres, cal obrir un diàleg de país amb vocació constituent perquè els ciutadans puguin debatre i decidir com ha de ser aquesta República. I des del govern i el parlament s’han de tornar a fer efectives les decisions preses que implicaven fer República. Per exemple, podem treballar més contra la pobresa energètica. Cal signar el conveni amb les elèctriques, desenvolupar el reglament que permeti tenir clar com es pot intervenir per evitar els talls de llum, aigua i gas. També podem fer passos clars per la igualtat d’homes i dones. No sempre cal fer articles de lleis del parlament que després suspèn el Tribunal Constitucional. Podem fer feina de concertació amb sindicats, patronals i més agents socials perquè les dones i homes d’aquest país cobrem el mateix sou en la mateixa posició laboral. Aquestes coses, les podem anar desenvolupant al marge del que digui el Tribunal Constitucional perquè hi ha camí per recórrer que no consisteix sempre a fer lleis. Posem-nos a fer República. Deixem-nos de declaracions simbòliques. —La llei de transitorietat és vàlida ara per a avançar en aquesta construcció de la República? —La vam reformular en la resolució que va aprovar el parlament el 27 d’octubre. Ja la vam readaptar. Vam definir les fites principals que ens proposàvem d’implementar aquell dia. Jo crec que fa falta una reflexió de la mateixa característica del 27 d’octubre. Cal agafar la llei de transitorietat i mirar de quina manera es pot implementar, quant temps cal per a fer-ho, quins són els seus objectius prioritaris… Si tornem a tenir una reacció com la que hem tingut de l’estat espanyol, tornarem a quedar a mig camí si no replantegem l’estratègia. Però és evident que per nosaltres és vigent la llei. Tenim un compromís amb la ciutadania per fer la República. Això no canviarà. Cal obtenir un mandat potent, ampli i indubtable el 21 de desembre. Tenim el bloc dels republicans, que no som adversaris entre nosaltres, i tenim el bloc dels monàrquics, que són aquells que hem de derrotar. —Descarteu formar govern amb Catalunya en Comú i més formacions d’esquerra si l’aritmètica ho permet? —Això ha de quedar molt clar. Esquerra Republicana farà un govern independentista. Això ho vam començar els tres partits independentistes junts i ho acabarem tots tres junts. Som garantia que al govern de la Generalitat hi hagi un govern independentista. Som garantia de fer República. Només necessitem un mandat claríssim. Haurem de fer un govern amb l’acord de Junts per Catalunya i la CUP, però també és evident que voldrem anar a buscar més espais perquè s’afegeixin a la construcció de la República. Crec que en determinats moments podrem obtenir el suport d’aquests espais si encarem la construcció de la República d’una manera determinada. —Com valoreu que la CUP digui per primera vegada que està disposada a entrar en el govern? —És positiu que una força democràtica i política com la CUP pensi a acudir a les eleccions no tan sols per presentar resolucions al parlament sinó per assumir responsabilitats en un moment com aquest. El nostre objectiu és tenir un govern fort. ERC ha fet molts esforços perquè el govern sigui molt fort i sigui molt transversal. Hem construït una llista des de la diversitat d’aquest país. —Dieu que el camí cap a la independència s’allarga. Molt? Ens podem fer una idea de la llargada? —És evident que una de les lliçons que podem extreure del trajecte recorregut és la reacció que ha tingut l’estat espanyol. I l’independentisme ha assumit que no vol un escenari de violència ni de repressió política i judicial, ni de perjudici per a l’economia. Ens hem de readaptar a la reacció del govern espanyol. Ho hem de fer de manera que no afegeixi més violència policíaca ni més violència judicial. Tenim una gran oportunitat el 21 de desembre. Fins ara hem conegut la repressió, però si el 21 de desembre obtenim el mandat democràtic podem aconseguir que sigui respectat i reconegut per molta més gent. Hem de veure com reaccionarà el govern espanyol al resultat d’unes eleccions que ha imposat i que ha tutelat. Si són demòcrates, hauran de respectar el mandat de les urnes. Tindrem molta més fortalesa a l’hora d’exigir al govern espanyol que s’assegui a negociar. I si no, haurem de fer valer el mandat democràtic com l’hem fet valer la legislatura passada. I haurem de veure com fem un 1 d’octubre en forma de República.

Summary: Marta Rovira: ‘Cal gestionar la pròxima etapa amb menys paternalisme’


Les eleccions andaluses han convertit Vox en un soci indispensable perquè Ciutadans i PP facin fora el PSOE de la Junta. Amb més del 10% dels vots i dotze diputats, el partit d’extrema dreta ha aconseguit per primera vegada irrompre en un parlament de l’estat espanyol. Per això, l’extrema dreta europea no ha tardat gens a felicitar Santiago Abascal i la resta de dirigents de Vox. La presidenta del Front National, Marine Le Pen, ha escrit a Twitter: ‘Les meves càlides felicitacions per als nostres amics de Vox que, aquest vespre a Espanya, han aconseguit un resultat significatiu per un partit jove i dinàmic.’ 🇪🇸 Mes vives et chaleureuses félicitations à nos amis de @vox_es qui, ce soir en #Espagne, font un score très significatif pour un jeune et dynamique mouvement. 👏🏻 MLP #Andalousie Cc @Santi_ABASCAL — Marine Le Pen (@MLP_officiel) December 2, 2018 D’altra banda, Geert Wilders, líder del Partit per la Llibertat i cap de l’oposició als Països Baixos, ha estat més concís. ‘Felicitats, Vox‘, ha piulat. Congratulations @vox_es !!! https://t.co/VhdOAbyKlz — Geert Wilders (@geertwilderspvv) December 3, 2018 Les eleccions andaluses també varen impulsar Ciutadans. La formació que encapçala Juan Marín va passar de nou a vint-i-un escons, esdevenint així la tercera força del parlament per sobre d’Adelante Andalucía. Conjuntament amb el PP i Vox, Ciutadans podria governar Andalusia. En aquest sentit, Guy Verhofstadt, ex-primer ministre belga i actual president del grup liberal europeu, ha felicitat Ciutadans ‘pels seus grans guanys’ en les eleccions, però els ha avisat sobre possibles pactes post-electorals amb l’extrema dreta. ‘L’èxit de l’extrema dreta, tanmateix, ens ha de preocupar a tots. Ens enfrontem a una batalla per l’ànima d’Europa en les pròximes eleccions del mig’, ha escrit. Congratulations to @CiudadanosCs for their huge gains in #EleccionesAndalucía. The success of the far-right, however, should worry us all. We face a battle for Europe's soul at the European elections in May. https://t.co/sjjnxsW99q — Guy Verhofstadt (@guyverhofstadt) December 2, 2018

Summary: L’extrema dreta europea felicita Vox i els liberals avisen Ciutadans


‘Desobediència rebel’, així justifica el govern espanyol l’aplicació de l’article 155 en contra de la Generalitat. Segons l’argumentari que ha publicat la Moncloa, el govern de Carles Puigdemont ha incomplert de manera sistemàtica i conscient els pronunciaments i els requeriments del Tribunal Constitucional, cosa que ha afectat greument l’interès general d’Espanya. En el text no s’especifiquen les mesures concretes de l’aplicació del 155, però el govern espanyol explica que la Generalitat s’ha situat fora de la legalitat espanyola i que és per això que es veu obligat a restablir l’ordre constitucional a Catalunya. En aquest sentit, la Moncloa relata que el Tribunal Constitucional ha dictat la nul·litat de totes les mesures i accions relacionades amb el procés impulsades pel govern i el parlament. Segons el govern espanyol, aquesta desobediència reiterada atempta greument contra l’interès general de l’estat. ‘Les pretensions secessionistes van motivant un deteriorament seriós del benestar social i econòmic de Catalunya’, diu. A més, considera que el procés independentista ha fracturat la societat catalana i ha posat en perill la convivència, cosa que ‘ha posat en risc les condicions per al creixement econòmic’. La Moncloa insisteix en la restauració de la legalitat constitucional a Catalunya, però també menciona l’estatut. ‘Preservar l’autogovern és protegir l’autonomia’, defensa. Segons l’argumentari, la Generalitat ha deixat de ser el govern dels catalans per esdevenir un òrgan en mans de ‘l’ideari independentista’. En aquest sentit, el govern espanyol espera que l’aplicació del 155 serveixi perquè les institucions siguin neutrals i col·loquin ‘els drets de tothom per sobre de les idees’. Arran del trasllat d’empreses, la Moncloa incideix en els efectes que té el procés sobiranista en la recuperació econòmica. Segons el text, el procés genera incerteses i desconfiança de manera que es desincentiven les inversions i es desmotiva el turisme. A més, afegeix que una Catalunya independent quedaria fora de la Unió Europea i seria un 30% més pobre. La fiscalia general de l’estat, que dirigeix José Manuel Maza, ha recollit l’argumentari de la Moncloa i ha anunciat que tenia preparada una querella per rebel·lió contra Carles Puigdemont si declara la independència de Catalunya.

Summary: El govern espanyol acusa la Generalitat de ‘desobediència rebel’ per a justificar l’atac a l’autogovern


Reacció unitària del govern i de Medinyà contra la decisió del govern espanyol de presentar recurs a la creació del municipi de la comarca del Gironès. La conselleria de Governació s’ha mostrat disconforme amb el recurs d’inconstitucionalitat presentat pel govern del PP. Des del govern s’ha recordat que aquest nucli va ser independent fins al 1972, i que l’annexió a Sant Julià de Ramis la va decidir un consistori franquista ‘en contra de la postura majoritària dels veïns de la població’, segons ha explicat a l’ACN Montserrat Mundi, directora general d’Administració Local. La Generalitat defensa que Medinyà compleix tots els requisits legals per recuperar la condició de municipi i anuncia que el seguirà ‘considerant com a tal’. A parer del govern el recurs de l’executiu de Mariano Rajoy davant del Tribunal Constitucional espanyol és una ‘ingerència’ en les competències de la Generalitat i un ‘atac’ a la sobirania del parlament, que va aprovar la llei per la qual es restituïa la condició de municipi a Medinyà. L’argument principal del govern espanyol per recórrer aquesta llei és que incompleix la norma vigent perquè el municipi té menys de 5.000 habitants. Per bé que, efectivament, a 1 de gener del 2014 en tenia 850, Governació sosté que la llei aprovada pel parlament és ‘singular’ i habilita l’excepcionalitat a aquella norma. Amb l’objectiu de traslladar el suport de l’executiu de Carles Puigdemont a Medinyà, la consellera de Governació, Meritxell Borràs, farà una visita dilluns al municipi. Per una altra banda, la comissió gestora de Medinyà ha rebut ‘com un gerro d’aigua freda’ el recurs d’inconstitucionalitat contra la creació del municipi. La presidenta, Montse Garcia, admet que, amb la llei espanyola a la mà, no compleixen ‘amb cap requisit’ per constituir-se com a nou poble. I ha afegit: ‘Però és que nosaltres no estem creant un municipi nou, estem restituint una condició que ja teníem fins al 1972.’ ‘Esperem que el TC entengui que és una situació excepcional’, ha afegit la presidenta de la comissió gestora que assenyala que, mentrestant, continuaran fent passos per constituir-se, de nou, municipi independent.

Summary: El govern i Medinyà planten cara a l’executiu espanyol pel recurs contra la creació del municipi