El jutjat d’instrucció número 13 de Barcelona ha confirmat que havia deixat d’investigar pels delictes de rebel·lió i sedició la quarantena d’acusats d’haver tingut alguna cosa a veure amb l’1-O i amb el procés d’independència, molts dels quals, alts càrrecs de la Generalitat. La decisió del jutjat arribar després de més d’un any mantenint l’amenaça d’acusar-los d’aquests dos delictes. Així ho han confirmat fonts de la defensa d’alguns dels investigats a VilaWeb. La investigació ha avançat en paral·lel a la que porta el Tribunal Suprem espanyol, que va començar més tard, i ha alimentat la instrucció de Pablo Llarena amb dades obtingudes de manera irregular. Durant tot aquest temps, des de començament del 2017, el jutge Juan Antonio Ramírez Sunyer ha anat citant desenes d’investigats per diversos delictes, entre els quals, rebel·lió, sedició, revelació de secrets, malversació, desobediència i prevaricació. Ara l’acusació de rebel·lió i sedició la manté el Suprem contra els presos polítics, i l’Audiència espanyola contra el major Trapero i la intendent Laplana en el cas de sedició i de pertinença a organització criminal. Després d’una instrucció voluble i que va començar amb una investigació sobre tots aquests delictes diferents, el jutge ha fet una interlocutòria d’incoació del sumari, en què diu que veu indicis de malversació, ‘entre més’. Cal tenir en compte que per fer aquest pas d’incoar el sumari, el jutge ha de justificar que té sospites de delictes que superen nou anys de pena. Amb la rebel·lió i la sedició n’hauria tingut prou, perquè impliquen penes de trenta anys i quinze, respectivament, però Ramírez només ha fet constar-hi el delicte de malversació, d’un màxim de vuit anys de pena. Per a superar el llindar dels nou anys, diu que té proves fefaents que la quantitat defraudada seria de més de 250.000, cosa que és un agreujant. Els advocats dels afectats van demanar un aclariment al jutge, perquè de cop i volta veien que havien desaparegut els delictes de rebel·lió i de sedició de la investigació. I ara han rebut la resposta del jutge a l’aclariment: ‘De moment i malgrat que en el seu cas no correspondria la instrucció a aquest jutjat, no s’han observat indicis de participació en aquests delictes  dels investigats fins ara en aquesta causa.’ És a dir, no tan sols diu que ara no veu indicis d’aquests delictes, sinó també que ell no seria el jutge competent per a investigar-los. I això que ha estat mesos investigant els acusats i encarregant diligències a la Guàrdia Civil per la sospita que havien comès aquests delictes. Una investigació irregular Aquesta investigació neix arran d’una denúncia del partit ultradretà Vox contra Lluís Salvadó, Carles Viver i Pi-Sunyer, Carles Puigdemont, Carles Mundó, Oriol Junqueras i l’ex-jutge Santi Vidal, per unes declaracions de Vidal en què, entre més coses, deia que la Generalitat havia obtingut il·legalment les dades fiscals dels catalans. El TSJC va desestimar l’admissió a tràmit d’aquella querella, però la va derivar al jutjat d’instrucció número 13 perquè decidís sobre els denunciats que no eren aforats, és a dir, Salvadó i Viver. Ramírez Sunyer no en va dubtar i va acceptar la querella per rebel·lió, sedició –mesos més tard, aquests delictes es van imputar a una part del govern–, revelació de secrets, malversació, desobediència i prevaricació. Si en un primer moment, les investigacions es feien arran de les declaracions de Santi Vidal, després es van investigar les estructures d’estat que suposadament es preparaven a l’Institut d’Estudis de l’Autogovern i, finalment, el jutge va centrar-se en el referèndum. El mes de maig, la Guàrdia Civil va començar a citar a declarar càrrecs de l’administració, funcionaris i alts càrrecs de la Generalitat. El jutge va negar qualsevol investigació del referèndum. Un any després, va reconèixer que sí que l’investigava. Més informació: 20-S: història dels abusos d’un magistrat a l’ombra

Summary: El jutjat 13 retira l’acusació de rebel·lió i sedició a desenes d’investigats després d’un any d’amenaça


Una de les dades més destacades del baròmetre del CEO fet públic avui és que l’independentisme creix. Però, alhora, les formacions independentistes, Junts pel Sí i la CUP, patirien per mantenir la majoria absoluta al parlament. Com s’explica, això? Amb les dades a la mà, i sempre segons l’enquesta del CEO, hi ha gent que declara que votaria sí a la independència en un referèndum, però que en unes eleccions votaria opcions no independentistes, fonamentalment Catalunya Sí que es Pot. Un 30% dels qui votarien CSQEP en unes eleccions respondria sí a la pregunta ‘vol que Catalunya esdevingui un estat independent?’. Un 55% diria no i un 12% no ho sap. Respecte del baròmetre del mes de març (quan CSQEP tenia una intenció de vot semblant a la d’ara), el nombre de partidaris de la independència entre els votants de la coalició pujaria. I significativament. Fa tres mesos, el 20% dels votants deia que votaria sí, i el 64% que votaria no. Un 13% deia que no ho sabia. Però també veiem una evolució significativa en la pregunta sobre quin model de relació amb l’estat espanyol prefereixen. Sobre aquesta qüestió, els qui diuen que votarien Catalunya Sí que es Pot responen, el juliol del 2016: Un 3,6% voldria que Catalunya una regió d’Espanya. un 24,9%, una comunitat autònoma d’Espanya un 42,6%, un estat dins d’una Espanya federal un 20,1% un estat independent un 8,4% no ho sap El març del 2016, Un 4,1% voldria que Catalunya una regió d’Espanya. un 22%, una comunitat autònoma d’Espanya un 56%, un estat dins d’una Espanya federal un 8% un estat independent un 6% no ho sap

Summary: L’independentisme creix entre els votants de Catalunya Sí que es Pot, segons el CEO


L’estació de metro de la Ciutat de la Justícia de la línia 10 Sud funcionarà a partir de demà a les 15.00, i donarà servei al sector d’equipaments situat a la Gran Via i als veïns dels barris de Santa Eulàlia i Gran Via Sud de l’Hospitalet de Llobregat. En un comunicat, Transport Metropolitans de Barcelona (TMB) ha explicat que és la setena estació que obren a la línia en aquesta segona ampliació, i que inicialment tenia cinc estacions (des de Foc fins a Collblanc) el 8 de setembre del 2018 i que es va ampliar amb la de Povençana el passat 2 de març. De les set estacions de la línia, tres són compartides amb la línia 9 Sud: Can Tries/Gornal, Torrassa i Collblanc, i la conselleria de Territori i Sostenibilitat de la Generalitat preveu que el primer trimestre del 2020 entri en servei la vuitena estació, la de Zona Franca, situada al carrer A del polígon industrial. Amb Ciutat de la Justícia, la xarxa de metro comptarà amb 158 estacions (160 amb les dues del funicular de Montjuïc), de les quals 31 són línies de funcionament automàtic sense conductor com la línia 10 Sud i, en relació amb els trens, en hora punta circularan 155 (157 amb els del Funicular), un més que ara. L’obertura al públic de l’estació es farà efectiva després de l’acte inaugural, i s’ha creat un bitllet especial de dos viatges per dissabte, i que es distribuirà de franc durant la inauguració als dos accessos de l’estació, situats a la Gran Via, entre el carrer Alhambra i el recinte judicial.

Summary: L’estació de metro de Ciutat de la Justícia (L10) de Barcelona entrarà en funcionament a partir de demà


Germà Bel (1963) és en aquests moments a la Universitat Catòlica de Lovaina, concretament a l’Institut de Governança Pública, on fa projectes de recerca. S’hi haurà estat unes quantes setmanes. VilaWeb ha contactat telefònicament amb aquest economista, professor i ex-diputat de Junts pel Sí per veure com llegeix el moment polític actual i per fer possibles projeccions de futur. —S’ha d’investir Pedro Sánchez? —És un principi bàsic, en política, que el reconeixement de les parts com a actors polítics és fonamental. I Pedro Sánchez nega qualsevol reconeixement com a actor polític a l’independentisme. No fa cap sentit facilitar la investidura a Pedro Sánchez, algú que et nega el paper d’actor polític, que es nega a seure i negociar. És un principi institucional. —La dreta serà pitjor encara. —Això sempre es podrà avaluar cas per cas, i política per política. Però aquí hi ha un fet. Sobre Catalunya, Pedro Sánchez porta la idea que el problema és entre catalans. No és un problema entre Catalunya i Espanya. És un problema a l’estat, no un problema de l’estat. I, per tant, això l’eximeix de fer cap proposta política o institucional per a adreçar-lo. La conseqüència d’aquesta orientació és que encapsula el conflicte dins de Catalunya. I fa que queden dins Catalunya totes les tensions que se’n deriven. Aquesta és la pitjor cosa que pot passar als catalans, als independentistes i als no independentistes. Investir Sánchez, amb aquesta orientació, és ajudar que mantingui el conflicte encapsulat a Catalunya. No hi veig cap sentit. Perquè si el problema és entre catalans, de l’estat no se’n pot esperar cap oferta ni cap proposta. El problema no és seu. I això és el pitjor escenari per a Catalunya. —El professor Cagiao diu que ‘com pitjor, millor’ i que ‘l’independentisme creix quan té el PP davant, no el PSOE’. —La meva forma de mirar-ho és una altra. Allò que alguna gent en diu millor, per mi és pitjor. La pitjor situació és tenir estabilitat institucional a Espanya amb un paper inexistent dels independentistes: encapsula el problema dins Catalunya, i les tensions que se’n deriven. —El pacte a la Diputació de Barcelona. Com el valoreu? —El pacte no marca un abans i un després, sinó que és una seqüència més, especialment desafortunada, d’una trajectòria que té la seva lògica interna. No dic si és correcte o si m’agrada. Dic que té la seva lògica interna des que es va fer una concurrència competitiva entre els grans partits independentistes. No és el meu propòsit promoure el debat entre llistes separades o unides. Debat tancat. Dic que quan competeixes, poses èmfasi en el fet que et diferencia. I si s’intenta explorar o buscar vies de coalició alternatives, es posa en marxa una dinàmica que ja vam tenir el 21-D, vam seguir a les municipals i ara a la diputació, que és un pas més, i molt desafortunat. —Per què és desafortunat pactar amb el PSC? —Una cosa són les qüestions pràctiques de governabilitat d’una institució, i de la necessitat d’aprovar decisions amb majoria al ple. I em sembla molt normal que en determinats llocs hi hagi acords puntuals, o no puntuals, amb el PSC. Un partit que, certament, no és igual que Ciutadans ni el PP. Això és una cosa. Una altra cosa és assignar posicions i espais de poder al PSC en circumstàncies en què un partit independentista (m’és igual quin) tenia major representació en l’espai independentista. I m’és igual si és Tàrrega, Figueres o més enllà. Perquè, en aquests casos, hauria d’haver predominat un acord entre independentistes. Sóc de poble, i entenc que les dinàmiques locals són molt importants. Ara, això de la independència, o és prioritari o no ho és. Mai és únic perquè s’ha de governar. Però o és prioritari o no ho és. Assignar posicions de poder que poden acabar perjudicant allò que consideres prioritari em sembla que és un error. I l’exemple més paradigmàtic és Badalona. —Badalona? —Sé perfectament com és la figura política de Xavier García Albiol, i entenc perfectament que molts pensin que no tenir-lo d’alcalde és molt important, però assignar l’alcaldia al PSC, que ni tan sols és la segona força ni et reconeix com a actor polític, és una decisió que se’ls girarà en contra. És molt difícil sostenir que per a uns casos, i uns llocs, la prioritat no és avançar en el procés, i en uns altres, sí. —La reacció a la sentència, quina hauria de ser? —Entenc que vigorosa i robusta, i entenc que amb un propòsit. I ara mateix no sé albirar cap propòsit. Si es tracta de dir ‘fem una manifestació’, gairebé no cal, perquè la manifestació ja hi serà. Hi compto. Hi haurà molta gent, molta, gran part dels catalans, i també no independentistes, que rebutjaran la sentència. Però si volem una reacció vigorosa i robusta necessitem una altra definició de propòsits i objectius que no veig. I que no tinc. —Avançaríeu les eleccions catalanes? —Després de la no investidura de Puigdemont, era partidari d’avançar les eleccions. Perquè fossin els catalans, i no el jutge Llarena, els qui decidissin qui havia de ser el president. I perquè les diferències entre ERC i Junts per Catalunya havien esdevingut tan grans que no permetrien una governabilitat inexistent. Però ara mateix no veig quin seria el propòsit d’unes eleccions catalanes, de cara a avançar en el procés d’independència. No veig la urgència d’unes eleccions. Encara que em sembli difícil que aquest govern, amb les majories que té, duri tota la legislatura. —Model Diada. Samarretes o blocar fronteres? —No veig la vinculació de la Diada amb accions de descontrol del territori. És veritat que molta gent, i crec que de manera assenyada, es pregunta quins efectes pot tenir una enèsima demostració multitudinària de suport a la independència. Però un blocatge físic d’instal·lacions podria semblar més apropiat a una reacció a la sentència. No hi veig la vinculació amb la Diada. —Parleu de dues estratègies dins l’independentisme. —Sí. Una que no sembla gaire simpàtica, però que s’entén: la tardor del 2017 va ser una derrota. La independència no és madura ni ho serà aviat. I s’han de prioritzar les qüestions de governança i governabilitat de les institucions. I obrir la porta a majories alternatives, no necessàriament independentistes. Estratègia que s’identificaria més amb ERC. I una altra, més simpàtica, però que no s’entén tant on va. És la que vol mantenir obert el conflicte entre institucions, entre Catalunya i Espanya. Aquestes són les dues estratègies i hi ha un gran desacord. Fa un any i mig que som en aquesta discrepància. Quan tens dues estratègies, no en pots tenir una. I el cicle electoral no ho ha acabat de desempatar. Som en un període d’impasse. De períodes d’aquests n’hi ha. I és prioritari, en moments així, de no retrocedir i mantenir les forces i la cohesió interna. És important que la cabina de direcció no sigui la cabina dels germans Marx. —I on us situeu, personalment? —Crec que el més convenient és mantenir la tensió política amb l’estat. Primer, com he dit abans, per evitar que tota la tensió quedi encapsulada dins Catalunya. És la pitjor cosa que ens pot passar. I perquè el suport a la independència vindrà de gent que no està d’acord en les formes i actituds ni en la qualitat democràtica de l’estat espanyol. I convé mantenir la tensió en el context de repressió. —És el moment de reactivar la Crida, ara? —No sabria donar resposta clara. Jo he vist que s’ha adormit, la Crida, aquests darrers mesos. I a mi se’m fa estrany un actor polític que no participi en el joc institucional. Les eleccions municipals van ser un bon moment, ja en vam parlar. Però ara mateix dependrà dels objectius que hi posin. No me n’he fet soci. M’hi vaig adherir, al començament. La gent es pensa que sóc de la Crida i Junts per Catalunya. I no és cert. —Atemptats del 17-A. Quina valoració en feu, després de les darreres informacions de Público? —És lamentable. I lamentablement no m’ha sorprès. Havíem tingut indicis robusts de les connexions entre l’imam de Ripoll i els aparells d’intel·ligència de l’estat. I en un estat on les institucions poderoses seguien la màxima que la unitat d’Espanya és la base de l’estat de dret i és més important que la democràcia, aquestes coses ja no sorprenen.

Summary: Germà Bel: ‘La pitjor situació és tenir estabilitat institucional a Espanya amb un paper inexistent dels independentistes’


L’any que ve la festa major de Gràcia celebrarà el seu bicentenari. En el seu origen, poc després del final de la Guerra del Francès, es tractava d’una festa pagesa, se celebrava al maig i no es guarnien els carrers. En aquella època, Gràcia era un districte fora del municipi de Barcelona, ple de masies i camp, i hi començaven a arribar barcelonins que hi tenien cases d’estiueig. La història de la festa és, també, la història de la ciutat de Barcelona. Malgrat l’aniversari, alguns anys Grècia ha hagut de prescindir de la festa. És el cas de 1853, en què hi va haver una epidèmia de còlera o 1909, pocs dies després de la Setmana Tràgica. La festa tampoc no es va celebrar durant la Guerra Civil i, de fet, durant el franquisme va estar a punt de desaparèixer. La festa major de Gràcia no es va traslladar al mes d’agost fins a 1817. Llavors va començar una polèmica, encara avui no resolta, si la festa en aquestes dates commemora la festivitat de Sant Roc, el dia 16 d’agost, o la Mare de Déu que se celebra el 15 d’agost. En un principi els carrers s’engalanaven amb branques, arbres i flors, una tradició que prové de les festes de la primavera relacionades amb el Corpus. El carrer Verdi, que abans s’anomenava carrer Ample, va ser el primer a innovar i posar-hi il·luminació i tires de papers de colors. A poc a poc, tots els guarniments van anar desenvolupant fins a esdevenir el que són avui: l’essència de la festa major. Si vols saber-ne més, ho pots fer aquí.

Summary: La Festa Major de Gràcia fa 199 anys


El president del govern espanyol, Pedro Sánchez, ha decretat l’estat d’alarma arran de l’expansió del coronavirus 2019 a l’estat espanyol, però especialment a la Comunitat de Madrid. L’estat d’alarma és una mesura extraordinària i s’aplica, ara, en un cas que no té precedents clars, amb milers de persones confinades arreu de la península. Sánchez ha dit que demà anunciaria les mesures que es prendran, però us expliquem què implica aquesta mesura d’excepció. Tota la informació sobre el Coronavirus, minut a minut L’article 116.2 de la constitució espanyola diu que el govern, previ acord del consell de ministres, pot declarar l’estat d’alarma a tot el territori o només en una part, en cas de ‘catàstrofes, calamitats o desgràcies públiques, tals com terratrèmols, inundacions, incendis urbans i forestals o accidents de gran magnitud’, però també, com és el cas, quan hi hagi ‘crisis sanitàries, com ara epidèmies i situacions greus de contaminació’. L’estat d’alarma no pot durar més de quinze dies. Un cop exhaurit el període, només es podrà prorrogar si el congrés de diputats espanyol s’hi avé. Seria la cambra, que establiria aleshores l’abast de la pròrroga i les condicions. Quines mesures es poden aplicar durant l’estat d’alarma? Ho desenvolupa la llei orgànica 4/1981. Durant les setmanes d’estat d’alarma, l’executiu espanyol podrà regular i limitar la circulació de persones i vehicles, confiscar tota mena de béns de manera temporal, intervenir i ocupar indústries com ara fàbriques, explotacions o locals, llevat de domicilis privats, també provisionalment. A més, pot limitar l’ús de serveis i del consum de productes de primera necessitat. La llei també dóna marge al govern perquè ‘imparteixi les ordres necessàries per a assegurar’ que els serveis funcionin i hi hagi abastiment. Coronavirus 2019: Què ha passat avui? El report diari de VilaWeb A efectes pràctics, l’executiu de Sánchez pot prendre el control immediat de ‘totes les autoritats civils’ públiques i funcionaris a les zones on s’apliqui l’estat d’alarma. Això inclou els Mossos d’Esquadra, que a partir d’aleshores restarien ‘de manera directa sota les ordres de l’autoritat competent’. La llei estableix que els servidors públics podrien haver d’oferir ‘serveis extraordinaris per la seva durada o bé la seva naturalesa’. I afegeix que resistir-se a obeir les ordres de l’autoritat que es designi per a gestionar la crisi serà motiu de sanció. Si la desobediència fos d’un funcionari, se’l podrà suspendre immediatament de l’exercici dels seus càrrecs, i se li obrirà un expedient disciplinari. Si la desobediència la perpetren autoritats, les seves funcions seran traslladades ‘a l’autoritat competent’. L’autoritat competent és el moll de l’os de la qüestió. Podria ser el mateix president Sánchez, un ministre o algun càrrec creat especialment per a la situació, però l’executiu espanyol també podria designar els governants de les comunitats autònomes com a competents. Consells per als qui hagin d’aïllar-se pel coronavirus i per als familiars Un únic precedent a l’estat espanyol L’única vegada que s’ha aplicat l’estat d’alarma a l’estat espanyol va ser durant el mandat de José Luis Rodríguez Zapatero, que el va fer servir per a combatre la vaga de controladors aeris d’Aena, l’any 2010. Aleshores, el govern socialista va enviar un burofax personalitzat a tots els treballadors per a ordenar-los que es presentessin al seu lloc de feina, on l’exèrcit supervisaria que complissin les seves funcions. De fet, el vice-president espanyol d’aleshores, Alfredo Pérez-Rubalcaba, va informar que, mentre durés la mesura d’excepció, els controladors aeris serien ‘sotmesos al codi penal militar’. En conseqüència, la majoria dels controladors aeris van incorporar-se al seu torn corresponent als centres de control, i això va permetre obrir l’espai aeri i que els aeroports comencessin a recuperar la normalitat. Gossos i gats poden contreure o transmetre la Covid-19?

Summary: Què implica l’estat d’alarma?


El president de CDC i ex-president de la Generalitat, Artur Mas, ha cridat els militants del seu partit a participar en el procés de refundació, que han titulat ‘Torn obert’. Mas ha tramès una carta als militants i també ha enregistrat un vídeo que s’ha difós per les xarxes socials i en una pàgina web creada expressament. ‘Ara és el teu torn, necessitem escoltar la teva veu. CDC es vol renovar, vol renéixer, vol enlairar-se. Us agraeixo de tot cor que hagueu participat fins ara, que hi hagueu deixat la pell, que hagueu fet tanta feina. Ara és el moment de posar-nos al dia, de posar-nos-hi a fons, i per això t’hem d’escoltar’, diu Mas, que situa com a objectiu final que el sobiranisme superi la barrera del 50%. El procés participatiu inclourà sessions territorials, en què la gent, en primer lloc, la gent que s’hi registri respondrà una enquesta de 90 preguntes sobre com ha de ser el partit, des del punt de vista estratègic, però també organitzatiu. Després vindrà una part més oberta de debat. Les conclusions de totes aquestes sessions es resumiran en un document. Mas crida militants, simpatitzants i persones que hagin format part d’una llista de CDC a participar-hi: cal influir sobre el nou país –diu–, per assegurar-se que sigui ‘modern, pròsper, benestant, just, solidari i sostenible’. I afegeix: ‘Hem d’influir sobre això, perquè si no ens ho faran els altres, ens ho farà un altre tipus de gent.’ També diu que la nova Catalunya ‘es pot fer bé o no tan bé’, i per això demana als militants que aprofitin el ‘torn obert’ que ofereix el partit per dir-hi la seva. Vegeu el vídeo:

Summary: Mas crida els militants a participar en la refundació del partit: ‘CDC es vol renovar, vol renéixer, vol enlairar-se’


Un altre dia de talls de vies i carreteres a Catalunya. A les vuit del vespre han començat a diversos municipis, sobretot a Barcelona. Primer s’ha tallat l’avinguda Meridiana i la Gran Via de Barcelona, i més tard els CDR, que s’havien citat als Jardinets de Gràcia, han tallat l’avinguda Diagonal. El CDR Sabadell ha tallat la rambla d’Ibèria i de mica en mica s’han anat multiplicant. Betevé emet les mobilitzacions d’aquesta nit en directe.

Summary: Els CDR tornen a tallar les principals artèries de Barcelona


Esdeveniment de primer ordre, el de la publicació de la Ilíada d’Homer, en la versió que va deixar enllestida abans de morir, el febrer de l’any passat, l’hel·lenista Montserrat Ros. Així ens ho anunciava per correu l’editor d’Adesiara, Jordi Raventós: ‘Et faig saber que la setmana entrant arribarà a llibreries el volum més monumental de la història adesiarenca: el llibre dels llibres. Te n’adjunto la nota de l’editor que encapçala el volum i que explica una mica el perquè de tot plegat.’ Us oferim la nota de l’editor íntegra i també podeu llegir l’inici del Cant XVIII d’aquesta obra monumental (l’edició d’Adesiara és un volum de més de 1.200 pàgines). La Ilíada és el poema èpic més antic de la literatura grega i l’obra principal que va conformar la identitat dels grecs com a poble. Al costat de l’Odissea, ha influït decisivament, al llarg dels segles, en la cultura occidental. La ira d’Aquil·leu contra Agamèmnon, els combats acarnissats entre aqueus i troians, la darrera trobada d’Hèctor i Andròmaca, els enganys i les ingerències dels déus, la mort de Pàtrocle o la compassió del victoriós Aquil·leu davant les súpliques del vell Príam són alguns dels episodis més impressionants i inoblidables de la guerra de Troia que han acompanyat els lectors –i els oients– de totes les èpoques. Nota de l’editor «La professora Montserrat Ros, filòloga, traductora, correctora i, sobretot, mestra i amiga, ens va deixar el dia 6 de febrer de 2018 a causa d’una malaltia fulminant. La traducció que presentem en aquest volum és el fruit esplendorós dels darrers anys de la seva vida, que va dedicar incansablement, tot i la salut sovint delicada, a la Ilíada homèrica. La vaig conèixer l’any 2000, quan vaig començar a treballar a la Fundació Bernat Metge, a la qual ella va destinar tots els esforços –no sempre prou recompensats– fins a la seva jubilació. Dona senzilla i prudent com totes les persones sàvies, tenia un domini prodigiós de la llengua catalana (posseïa com ningú ‘el sentit de la llengua’, expressió que li havia sentit dir milers de vegades), que combinava amb un coneixement excepcional del grec i del llatí. Els seus ensenyaments, resultat de més de set anys de compartir cada dia amb ella aquell mític despatx de la Via Laietana, avui desaparegut, per on havien passat tants personatges il·lustres, van ser abundosos i impagables, i certament mai no m’abandonaran. Des de l’any en què es va jubilar, el gran objectiu de la seva discreta existència va ser aquesta traducció de la Ilíada que teniu a les mans. Va refer de dalt a baix els cants I-XII –ja publicats a la Fundació entre el 2005 i el 2009– i va traduir els dotze cants restants de la magna epopeia, maldant per traslladar de la mateixa manera, sempre que li era possible, els epítets i les frases formulàries de què està farcit el text homèric, i alhora va donar a la prosa de la seva traducció un to marcadament poètic, ja que s’hi pot resseguir amb facilitat la cadència dels hexàmetres de l’original. En aquest sentit, confesso que foren incomptables les trucades que em va fer al llarg del darrer decenni per llegir-me un vers de l’original, donar-me’n la traducció provisional que havia embastat i demanar-me un sinònim per a tal paraula o tal altra. I quantes vegades, en improvisar-li, il·lús, una possible solució, m’havia respost: ‘No, aquest mot ja me l’he plantejat, però em sobra una síl·laba!’ A mitjan 2017, la Montserrat ja tenia la traducció enllestida, però va demanar a l’editorial alguns mesos més per a revisar-la a fons. Amb la precisió i l’escrupolositat que la caracteritzaven, va anar anotant, al final de cada cant del poema, els darrers retocs que volia fer-hi, comesa que ella, per desgràcia, ja no pogué dur a terme, però que he acomplert personalment amb admiració i reverència, conscient a cada pàgina de la feinada descomunal que va realitzar. Així mateix, hem respectat la seva voluntat pel que fa a l’ordenació i el format del llibre i les persones que havien de participar-hi: una edició bilingüe en un sol volum, amb el text grec acarat, les notes al final i un índex de noms propis que permeti al lector saber ràpidament qui és qui en aquesta obra fundacional de la cultura europea. A més, el volum conté, d’acord amb el seu desig, un pròleg del professor Jaume Pòrtulas, una introducció del professor Francesc J. Cuartero i les notes a la traducció i l’índex de noms propis a cura del professor Joan Alberich, tots ells filòlegs eminents, grans coneixedors de l’obra homèrica i, sobretot, bons amics de la traductora. Per acabar-ho d’adobar, la Montserrat també va demanar personalment a l’Andreu Rossinyol, un dels millors correctors d’Europa (Jaume Vallcorba dixit), que tingués cura de la primera revisió de la traducció, tasca que, com és habitual, el mestre Rossinyol ha fet de manera impecable. L’única cosa que ella no va deixar dita és que s’inclogués en el volum aquesta nota de l’editor. Espero, tanmateix, que aquesta meva contravenció em sigui perdonada i que aquest llibre serveixi com un homenatge sincer i merescut a la seva figura i al seu mestratge, que tothora recordarem amb enyor. Jordi Raventós Barcelona, desembre del 2018»

Summary: Avançament editorial: ‘Ilíada’ d’Homer, en la versió de Montserrat Ros


Quan era petit, Víctor Amela estiuejava en un poble petit dels Ports, Forcall, al nord de Morella, a tocar de les Terres de l’Ebre. La seva família paterna venia d’aquest poble. Va ser el 1914 que el seu avi va emigrar cap a Barcelona. Però durant la seva infantesa, Amela es passava els tres mesos d’estiu a Forcall. I és en aquest paisatge dels Ports encantats, en aquest ambient familiar, entre històries i llegendes, que va descobrir les històries d’aquest «Robin Hood» local, el Groc del Forcall, renom que li venia del seu cabell i bigoti ros. Al segle XIX va ser el malson dels soldats liberals d’Isabell II, encapçalats per Juan de Villalonga. ‘La filla del capità groc’, que així es diu la novel·la guanyadora del Ramon Llull, és la història novel·lada per Amela d’aquell heroi carlí, ‘per uns un guerriller ple d’ideals, per d’altres només un bandoler’. Segons Amela, el Groc fou un home de poble senzill que va tornar de l’exili d’una de les moltes guerres carlines que se succeïren al llarg del segle XIX. Tornava amb la família (la dona i la filla de tretze anys, Manuela), amb la voluntat de recuperar la vida senzilla que havia portat. Però les circumstàncies el van empènyer a tornar a agafar la bandera carlina i lluitar contra els liberals. Era una mena de Robin Hood, que repartia els botins entre els masovers més pobres. Avui encara s’expliquen a Forcall les aventures d’aquest heroi ultra local. Víctor Amela ©Montserrat Serra I diu Amela: ‘I jo no he pogut resistir-me a escriure aquesta història intensa, plega de passions’, que forma part del seu imaginari infantil. Alhora, també ha explicat que aquell període històric de guerres carlines va destrossar la vida i el fer de la gent dels Ports i això té molt a veure amb els processos migratoris que van afectar la família de l’autor. Víctor Amela, que ha escrit en espanyol tota la seva obra periodística i narrativa fins ara, ha explicat que va començar escrivint el relat en aquesta llengua, fins que els personatges van començar a parlar i, és clar, ho feien en català. I això el va obligar a canviar de llengua i per això ‘La filla del capità groc’ és la seva primera novel·la escrita en català. En relació al fet lingüístic, l’autor també ha explicat que va consultar la seva família per incloure alguns termes propis de Forcall, pequè els personatges parlin com parlen al poble. I ha assegurat: ‘El català dels Ports és un català bellíssim i antiquíssim. I ja ho va dir Joan Coromines, que era el català més bell que havia sentit mai.’ La novel·la arribarà a les llibreries el 2 de març, tant en català com en espanyol i publicada per Planeta. Més endavant també es traduirà al francès.

Summary: Víctor Amela guanya el premi Ramon Llull amb una obra situada al Ports del segle XIX


Josep-Lluís Carod-Rovira ha estat un dels polítics més influents de casa nostra. No tan sols perquè va ser vice-president del govern i president d’Esquerra Republicana de Catalunya, sinó pel seu discurs teòric, que sobrepassava els partits. Carod-Rovira va deixar ERC i es va dedicar a la càtedra de la Universitat Pompeu Fabra fins fa dos mesos, quan es va retirar. Però continua escrivint articles d’opinió i vivint la política intensament. En un dels darrers, ‘La llista d’Europa’, es mostrava a favor d’una candidatura única al Parlament Europeu. En aquesta entrevista a casa seva, a Tarragona, en parlem. I del govern Torra als presos, passant per la desobediència civil, Carod-Rovira analitza la situació política. —Per què voleu una llista unitària a Europa? —Advoco per una llista nacional, de país, a Europa perquè entenc que, ara com ara, hem d’activar el front internacional de Catalunya i la seva causa per la llibertat com a poble. Això, qui ho representa millor és una llista que aplegui totes les sensibilitats. No parlo tant d’una suma d’ERC, PDECat, CUP, ANC, Òmnium i la Crida Nacional, sinó d’una llista que rebi el suport de tots els partits que es reclamen independentistes. I hauríem de ser capaços de trobar-ne una que, més enllà de la gent jove amb idees i idiomes, també inclogui noms de gent amb experiència política. Per exemple, que hagin estat diputats al Parlament de Catalunya per la CUP. I tu ja m’entens. O consellers del PSC al govern de Catalunya i que avui han fet un pas cap al sobiranisme però que no estan en cap partit. Ministres en governs socialistes que estan igual. O fins i tot gent del PP que n’ha estat portaveu i que ara també han avançat vers el sobiranisme. Penso en tortosins. —Hi aniríeu, en aquesta llista? —No. No tinc gens d’interès ni d’aspiració d’anar-hi. No forma part de les meves prioritats en absolut. —I a la llista de la Crida Nacional, us hi integraríeu? —Carod-Rovira no s’integra enlloc. —Ho deia perquè hi ha un grup de gent d’esquerres que s’hi ha integrat, a la Crida. Morral hi és. —Hi és Morral i hi és Eudald Carbonell. Poca broma. A mi, no m’ho ha dit ningú ni m’ho ha proposat ningú. I no tinc pas la voluntat de jugar la carta de sigles. I no sé exactament si aquesta crida té pretensions electorals o no, amb el PDECat o sense, en contra, o dintre, o què. Si vol ser un partit sense dir-s’ho, o si vol ser un moviment quan ja n’hi ha més. Ara, si tu em parles d’Eudald Carbonell o de Toni Morral, doncs, francament, de convergents els en veig poca cosa. Però fins ara no hi ha més que la força que significa que aquesta crida l’encapçalin tres noms que respecto: el president Puigdemont, el president Torra i Jordi Sànchez. —Quina crítica en faríeu, del passat independentista immediat? —Una de les grans coses en què ens hem equivocat, si més no els dos últims anys, és haver-nos gairebé fotut d’Espanya, com si fos un estat de fireta, sense considerar que era un estat. Té 153 ambaixades al món; diplomàcia professional; forces armades de terra, mar i aire i serveis d’intel·ligència. Per tant, hem anat a la batalla per l’estat sense cap instrument d’estat propi. I en el moment de la batalla, hem perdut. Ens vam equivocar no tant en què vam fer, sinó en la creença que la victòria seria immediata. —Els irlandesos es van enfrontar a Anglaterra quan dominava el 20% del planeta. Diuen que, si no ho fas amb un punt d’ingenuïtat, no comences cap batalla contra els més grans. —Els irlandesos fan una altra cosa: la revolta de Pasqua el 1916. Origina afusellaments. Sis anys després arriben a l’estat lliure d’Irlanda. Repeteixo: sis anys després. I no és fins el 1937 que són independents, vint anys després. Ara, no és fins el 1949 que adopten l’aspecte formal de república. Parlem de trenta anys després. És cert que tots ens vam creure que seria més immediat que no pensàvem. Vam entrar en una dinàmica en què només ens visualitzàvem a nosaltres mateixos. Ens pensàvem que els carrers serien sempre nostres només. Va resultar que, un dia, els qui s’estaven a casa, van sortir. I els uns van sortir a manifestar-se i els altres a repartir llenya. Ara ens hem de ressituar. —I quina crítica en faríeu, del present immediat? —Anem dalt un vaixell i em sap greu dir que, si bé sabem a quin port volem arribar (la independència), no hi ha ningú al timó. Hi ha un problema de lideratge increïble. I no hi ha carta de navegació. Això sí, el vaixell és ple de gent, i alegria, i tripulants, i gent que s’hi juga el tipus, i solidaris econòmics. Però em fa cosa i tot, fer la pregunta. On és l’estat major? Aquell estat major, quant temps fa que no es reuneix? Si Josep Pla quan arriba a Manhattan i veu la lluminària diu ‘i qui ho paga tot això?’, aquí la pregunta és: i qui mana, aquí? —Hi ha una idea que sobrevola: referèndum pactat amb l’estat espanyol. Com ho veu Carod-Rovira? —Ja fa molts anys, penso que era el 1923, Antoni Rovira i Virgili, periodista, tarragoní, per cert, va fer una conferència que es deia: ‘Els camins de la llibertat de Catalunya’. Com aleshores, jo crec que avui hi ha tres camins per a arribar a la independència. El tradicional, fet servir fins a Algèria i als països dels Balcans. Aquest diu que hi ha una guerra i que l’exèrcit català derrota l’espanyol d’una manera escandalosa i ja està. Espanya es retira de Catalunya. Però nosaltres no tenim exèrcit. I no cal ni perdre cinc segons a pensar aquesta tesi. —Segona via. —Tenir una majoria social tan espectacular, tan clara, tan contundent, que aleshores t’ho pots permetre tot. Si tens un 70%, 65% o 85% de gent mobilitzada, l’estat no hi pot fer res. Aquí sí que pots tenir una unilateralitat d’èxit. Et llences a la piscina i saps que no et fots una trompada. Per desgràcia, encara no som en aquesta fase inqüestionable. —Tercera via: —El referèndum pactat. No sóc tan ingenu per a pensar que un dia, ni tan sols d’aquí segles, algú a Espanya s’asseurà a les bones a pactar un referèndum d’autodeterminació de Catalunya. No. Això Espanya només ho farà si és pressionada internacionalment. I això vol dir, sobretot, per Alemanya. Per tant, jo prefereixo parlar més d’un referèndum forçat que no pas pactat. El referèndum que Espanya farà, serà forçat per la pressió internacional. Ara, no hi haurà pressió internacional si abans no hi ha hagut pressió interior. I, aquí, hi vull anar a parar. —On? —Crec que encara ens hem fonamentat exclusivament en la nostra condició de ciutadans i la nostra consciència democràtica. Pacífics. Fantàstics. Però encara no s’ha dissenyat un pla seriós vinculat a l’emancipació nacional que tingui en consideració la condició de clients i consumidors. Per mi és fonamental. Som dos milions de votants i poc més que volen la independència. Tenim la capacitat de mobilitzar-ne un milió. En podem mobilitzar desenes de milers per a coses concretes? Si no els toques el voraviu econòmic tant a les empreses estatals, com a les catalanes, com a les europees, aquí no es bellugarà res. Potser es poden retirar fons. I si un matí 30.000 persones en retiren, aquest sotrac, l’aguanten pocs. El 20-S davant Economia van començar a arribar ampolles d’aigua mineral. No venien ni d’El Corte Inglés ni del Mercadona. Venien de Bon Preu Esclat. Un milió de persones que deixen de comprar a un lloc i es passen a un altre es nota. I, tot això, no són en cap cas gests de violència. No vol dir que no calgui acompanyar aquests gests cívics, pacífics d’algun de més contundent, sempre de caràcter no violent. Gests de desobediència pacífica. —Per exemple? —La gent ja pot pensar quins són. Hi ha vies de circulació per on passen mercaderies que van i vénen d’Europa. I potser un dia 50.000 persones se’n van a fer un pícnic a la Jonquera. Això seria la fase final si abans no s’ha fet prou perquè Europa i Espanya hi reaccionin. —Quina incidència pot tenir la sentència dels presos? —Farà accelerar la resposta de la societat catalana. Una sentència d’anys farà que aquests gests civils de desobediència pacifica, d’acció no violenta, arribin abans que potser alguns no preveien. Crec que això passarà. —La política catalana és presonera dels Lledoners? Tenen massa pes els presos? —Fixa-t’hi: treure els presos i que tornin els exiliats és una prioritat. Evidentment, malgrat Jordi Cuixart, que per mi és qui elabora un discurs més ben travat de tots els privats de llibertat (o que em sedueix més), que diu allò que els presos no poden ser moneda de canvi de res. L’altra cosa és dir ‘no, no, és que hem de recuperar la plenitud de les institucions, s’ha d’aixecar la intervenció financera, i fer això, i fer allò, i al final ve la independència’. Però, saps què passa? Que per a mi no té gens de sentit d’entrar ara en una guerra estúpida dient ‘tu ets un traïdor, tu ets un botifler. Tu, independentista màgic. Tu, estúpid’. Això no va enlloc. Com tampoc insultar Joan Tardà. O sí, porta al fet que a Madrid es freguin les mans de satisfacció. —Eixamplar la base. Què en penseu? —No sé si l’expressió és la més feliç, però vaja, algú s’imagina que es pot estar en contra de voler ser més? Em sembla de manual. Tants com som fins ara, que som molts, com mai hem estat, podem fer moltíssimes coses. Ara, s’ha demostrat que totes no. Per tant, no carreguem més contra aquells que diuen que si som més, podrem més. Però també hi ha gent que es mossega la cua quan afirmes, i jo crec que es pot afirmar, que si fem més, serem més. És quan fem més passos endavant, valents, i intel·ligents, que serem més. Això també s’ha de poder dir. —Com veieu ERC? —D’ençà que en vaig sortir, i en fa vuit anys, no en dic res sobre Esquerra. —Res? —Res. —Una llista unitària a Barcelona o Tarragona, la veuríeu bé? —Jo sempre he defensat que, al Parlament de Catalunya i a les municipals, cadascú s’hi ha de presentar amb el seu projecte de ciutat o de societat. I ho continuo pensant, cosa que no vol dir que alguna vegada, excepcionalment, si tots els agents polítics es posen d’acord i fan una sola llista, doncs endavant les atxes. Però si no, no passa res. En canvi, no penso igual sobre Europa, com explicava al començament de l’entrevista, ni tampoc sobre el parlament espanyol. —A Madrid també plegats? —Al parlament espanyol, mentre hi siguem, crec que hem d’anar en una llista nacional. T’imagines una llista nacional a Madrid on et vegin gent que han estat diputats i senadors anys a Madrid, o delegats de la Generalitat, o ministres, o eurodiputats a Europa, a banda la gent nova i preparada? —Com veieu la frontera amb els comuns, mesos després de la vostra recordada conferència amb Íñigo Errejón? —Allò va tenir unes quantes conseqüències, també personals. Jo no tinc cap mania a dir que sóc amic d’Íñigo Errejón. Ens hem fet amics. Sovint ens enviem missatges. Hi tinc bona relació. I amb Xavier Domènech també. Crec que dintre l’independentisme hi ha encara un sector amb tocs etnicistes i conservadors que actua de manera molt poc intel·ligent vers els comuns. Els únics aliats que podem tenir en la defensa que el problema es resolgui no a cops, sinó a vots, són ells. Em sembla estúpid de criticar durament sempre. Si no ho recordo malament, al balcó de la Casa de la Ciutat de Barcelona hi ha un llaç groc. Per això crec que alguns gests i moviments que veig darrerament sonen bé. —I com llegiu que hagi plegat Xavier Domènech? —No és pas una notícia positiva. Però jo, que he estat molts anys en política, fer tres campanyes com a cap de llista amb només quatre anys de diferència, tenint família i canalla… entenc la seva fatiga personal, personal i familiar. I segurament també el cansament de determinades pràctiques de les velles maneres de fer política. I deixem-ho aquí. —Deveu ser membre de l’ANC. —Ho era. Però quan l’ANC, en el meu modestíssim entendre, l’abril de l’any passat, va adoptar decisions sobre els Països Catalans que jo no podia compartir, discretament els vaig enviar una carta de baixa. Ara, vaig a tots els actes que em criden. I continuo participant on calgui. També ara. Que estigui clar. Sí que sóc d’Òmnium Cultural d’ençà que tenia setze anys. —I l’ANC i Òmnium, com els veieu? —Òmnium fa la tasca que ha de fer. I crec que l’ANC ha entrat en una dinàmica d’intervenció política més pròpia dels partits que es presenten a les eleccions. Com un agent més. Però crec que un dels embolics de no disposar de cartes de navegació ha fet que els papers no siguin ben delimitats. El govern ha de fer de govern. El president, presidir. I els moviments socials, empènyer el govern vers allò que creguin. —Quina crítica feu a la classe dirigent que no ha fet efectiva la República? —No puc fer cap crítica a una gent que, pel seu compromís, és a l’exili o a la presó. Això d’entrada. En segon lloc: és molt difícil de jutjar el govern sense saber tot allò que sabia. No cauré en la frivolitat de criticar. La meva impressió és, això sí, que tot arribava a l’1-O. Tot culminava allà. I després de l’1-O, no és que no hi hagués pla B, és que potser no hi havia pla A. Però això ho dic sense saber els instruments, amenaces reals de violència, complicitats internacionals, suports econòmics, crèdits econòmics, o el control real del territori que hi havia. Control no tan sols sobre la policia, sinó damunt les grans infrastructures, ports, internet, electricitat. Com que no ho sé, no cauré en la frivolitat de criticar ningú. —Heu anat a veure els exiliats? I els presos? —He parlat amb gent que és fora i amb gent que és a la presó. I un nom ja se sap: Carme Forcadell. Som amics de fa molts anys. —I avui què fa Carod-Rovira? —M’he jubilat de la Universitat Pompeu Fabra (UPF), on he estat aquests darrers vuit anys. La política, no l’he deixada mai. Sí que he deixat la vinculada als partits i càrrecs. Ara sóc un ciutadà que procura contribuir.

Summary: Josep-Lluís Carod-Rovira: ‘No hi ha ningú al timó del vaixell’


‘De moment no convocarem cap manifestació a Gràcia’, explica el Banc Expropiat en un comunicat a la seva pàgina web. El col·lectiu considera que les protestes són imprescindibles per a recuperar l’espai, però no volen que el seu objectiu acabi afectant els comerços del barri. De totes maneres, no renuncien a continuar organitzant punts informatius i activitats a la porta del local. El Banc Expropiat considera que la seva lluita va més enllà del centre desallotjat. El grup es reunirà amb algunes organitzacions (l’Oficina de l’Habitatge, l’Assemblea de la Vila o Plataforma Gràcia Cap a On Vas, entre més) per establir una estratègia més àmplia ‘contra la gentrificació, l’especulació i la massificació turística’, que són, a parer seu, els problemes reals del barri. Malgrat aquest anunci, el Banc Expropiat assegura que continuarà provant d’entrar igualment al local. Admeten que la insistència no és una qüestió de ‘tenir un espai’, sinó perquè el banc simbolitza de manera concreta els conflictes del barri. ‘Si cedim, ja podem oblidar-nos de la Gràcia que coneixem’, diuen. Justament avui uns operaris han reforçat les planxes metàl·liques del local per evitar noves ocupacions. L’operació ha durat tot el matí i s’ha fet sota la vigilància de patrulles dels mossos d’esquadra. Segons algunes fonts, ha estat una decisió del propietari del local, Manuel Bravo Solano, i no pas una directriu judicial ni policíaca. Dissabte passat cinc ocupes van tornar a entrar al Banc Expropiat durant unes quantes hores. Dia comença mb la sorollosa rebunkerització dl @Banc_Expropiat (i protecció habitual d @mossoscat) #ElBancExpropiat pic.twitter.com/Ej1gJNU8pA — Perot Lo Lladre (@perefolguera) June 7, 2016

Summary: El Banc Expropiat anuncia que no organitzarà més manifestacions


GIRONA, 17 (EUROPA PRESS) El Festival de Cap Roig, que se celebra a Calella de Palafrugell, ha superat el seu rècord d’assistència fins arribar als 45.011 espectadors en l’edició que conclou aquest dimecres, per sobre dels 44.743 del passat estiu, ha informat l’organització en un comunicat. El certamen, impulsat per La Caixa i organitzat i dirigit per Edicions Musicals Clipper’s, tancarà aquest dimecres a la nit amb Status Quo la seva setzena edició com la de més d’èxit de la seva història, tot arribant al 95,71% d’assistència de públic. Amb 26 actuacions en 23 nits, Cap Roig ha esgotat de manera anticipada les entrades per a 19 dels 23 concerts programats. Aquesta edició ha comptat amb la participació d’artistes com Rod Stewart, Santana, The Corrs, Status Quo, Alejandro Sanz, Antonio Orozco, Manuel Carrasco, Rosario i Sopa de Cabra, entre els més destacats. La banda de rock Status Quo tancarà la nit d’aquest dimecres el festival, després de diversos anys sense trepitjar els escenaris espanyols. El director general de la Fundació Bancària La Caixa, Jaume Giró, ha destacat que l’edició 2016 del Festival de Cap Roig “ha suposat un nou avanç en la consolidació de Cap Roig com un festival de referència a nivell europeu”. Ha valorat especialment el rècord d’assistència de públic, “fet que reflecteix que continua l’encert en l’elecció dels artistes nacionals i internacionals que componen el cartell”. Ha destacat que ‘l’atracció creixent de públic a aquesta comarca de Girona derivada del festival suposa un important impuls econòmic i comercial per a la zona’. Ha recordat que segons l’estudi que la consultora PwC va fer sobre el festival del 2014, Cap Roig va suposar un impacte econòmic de 14,72 milions d’euros i va generar 200 llocs de treball a temps complet de durada anual. El president de Clipper’s Live i director del festival, Juli Guiu, s’ha mostrat molt orgullós de com s’ha desenvolupat aquesta edició, i ha destacat: ‘Hem aconseguit un equilibri entre artistes top internacionals, artistes top catalans i artistes top espanyols i, un any més, hem consolidat el Cap Roig Mini’. ‘Ja estem treballant en la pròxima edició amb força i il·lusió’, ha dit Guiu, que també ha agraït el suport dels patrocinadors.

Summary: El Festival de Cap Roig bat rècord d’assistència amb 45.000 espectadors


El president del parlament, Roger Torrent, ha demanat de recuperar la iniciativa política per a tornar a construir de nou i poder avançar cap a ‘un nou horitzó, un país millor, més just i més lliure’. En l’acte d’arribada de la Flama del Canigó, que ha de permetre l’encesa de les fogueres de tot el país, ha encoratjat els catalans a ser constructius amb vista a un futur millor. Pel president, la flama aplega tothom i per això creu que cal treballar perquè no s’apagui. Durant la recepció, la vice-presidenta d’Òmnium Cultural, Marina Llansana, ha llegit una carta de Jordi Cuixart escrita a la presó, en què ha assenyalat que la flama ha permès d’ensenyar ‘a trencar les barreres imposades per l’estat’. Carme Forcadell, per la seva banda, ha escrit enguany el missatge de la Flama. Per Torrent, la Flama representa ‘l’anhel d’assolir la llibertat, com a ciutadans i com a nació’ i per això representa el foc que ‘crema i sempre il·lumina l’horitzó de llibertat’. Diu que és un element que connecta directament amb les tradicions i els costums que han precedit i amb la renovació de cada any que insta a renovar també ‘el compromís amb allò que volem ser’. Per això considera que hi ha la responsabilitat de mantenir la flama perquè no s’apagui. Ha defensat que ‘no només hem de resistir’ sinó que cal fer arribar ‘la flama arreu dels Països Catalans’. L’acte de rebuda de la Flama del Canigó s’ha fet avui al Parlament de Catalunya. Cap a les dotze del migdia un grup de nens i nenes i voluntaris d’Òmnium Cultural l’han entrada a l’auditori. En la carta del seu president, diu que ni 612 dies de presó, ni 52 sessions de judici, ni tan sols la sentència que pugui venir li faran renunciar a transformar la societat. Per això ha assegurat que continuaria treballant pels drets humans i construint un futur de justícia i llibertat amb la cultura al centre de tot. És el segon Sant Joan que Jordi Cuixart no pot presidir l’acte.

Summary: Torrent demana de ‘recuperar la iniciativa política’ en l’acte de la Flama del Canigó


Els CDR s’han organitzat també a la Franja de Ponent i a Fraga (Baix Cinca) han penjat llaços grocs en solidaritat envers els presos polítics i els exiliats. Dilluns, primer d’octubre, la passarel·la de vianants que mena al cementiri va aparèixer plena de llaços i pintada de groc, gests reivindicats pel CDR de l’Aragó. El batlle, Miguel Luis Lapeña, va ordenar que la fessin neta. Els llaços també han aparegut en alguns altres indrets de l’Aragó. Per exemple, a Saragossa mateix, al Balcó de San Lázaro de la basílica del Pilar, al pont de Hierro, a la tanca de l’institut Pedro de Luna o bé entorn de l’església de La Magdalena. Por #Fraga hemos estado también: pic.twitter.com/LP60jHVA0E — CDR Aragón (@cdraragon) October 1, 2018 ➡Esta noche desde el @CDRAragon nos hemos querido solidarizar con las presas políticas catalanas en #Zaragoza y #Fraga.✊🎗#1O #LlibertatPresosPolitics pic.twitter.com/H494PlUY8v — PURNA (@PURNA_ARAGON) October 1, 2018

Summary: Els CDR col·loquen llaços grocs a Fraga i en alguns punts de l’Aragó


La Conselleria d’Educació, Investigació, Cultura i Esport proposarà a la Comissió Tècnica de Seguiment d’Oferta Pública la convocatòria de 13.000 places de lliure accés per a professors d’infantil, primària i secundària fins el 2021. D’aquesta manera s’oferiran 3.000 places per a infantil i primària en el 2018 i 5.000 places per a secundària i altres cossos docents per a 2019. El 2020, hi haurà oposicions per a 2.500 places de lliure accés de secundària i altres cossos docents, i en el 2021 hi haurà 2.500 places més per a infantil i primària, respectivament, ha anunciat, en un comunicat, el departament que dirigeix Vicent Marzà. Aquest augment de places lliures que s’oferixen per oposició són conseqüència de les diferents negociacions que ha dut a terme la conselleria d’Educació, Investigació, Cultura i Esport i la resta de departaments d’Educació de les comunitats autònomes amb el ministeri, per a assegurar una millor consolidació i estabilitat de plantilles docents després de les retallades patides els últims anys per part de l’antic govern. ‘Quasi quadruplicar l’oferta’ Segons el conseller d’Educació, Investigació, Cultura i Esport, Vicent Marzà, ‘de la proposta inicial de places per a oposicions que vam fer, hem aconseguit quasi quadruplicar l’oferta i això la Generalitat ho fa efectiu donant prioritat a un tema com és l’estabilitat de les plantilles en Educació’. ‘Esta és una bona mostra de les prioritats del Govern del Botànic i de la nostra voluntat de treballar per una educació de qualitat per al nostre alumnat, de millorar les condicions laborals del professorat i de revertir les retallades de l’antic govern en matèria educativa. L’antic govern va tirar al carrer 5.000 docents, nosaltres hem recuperat ja 4.000 i ara programem oposicions per a ocupar 13.000 vacants de forma estable”. L’acord entre el departament d’Educació i el ministeri d’Educació espanyol preveu l’oferta de vacants per a cobrir el cent per cent de taxa de cobertura de places per motius, com ara jubilacions o defuncions. ‘A açò, s’afigen dos mesures més que hem aconseguit pactar i que són l’oferta de vacants anteriors a 2005 i la possibilitat de consolidar el 90% de places que han estat vacants durant tres anys consecutius i han sigut cobertes per docents interins temporalment’, ha explicat el secretari d’Educació i Investigació, Miquel Soler. Calendari de distribució de places Per a 2018, s’ha proposat convocar places de lliure accés d’infantil i primària distribuïdes de la següent manera: 975 d’educació primària, 675 d’educació infantil, 500 d’audició i llenguatge, 400 d’anglés, 180 d’educació física, 150 de música i 120 de pedagogia terapèutica. Pel que fa a la convocatòria de 2019, adscrita a cossos de professorat d’educació secundària i altres especialitats, es distribuiran entre llocs per a professors de secundària, per a professorat tècnic d’FP, docents d’escoles oficials d’idiomes, professors de música i arts escèniques i de professorat d’arts plàstiques i disseny.

Summary: Educació amplia a 13.000 el nombre de places per a professors fins al 2021


La Comissió Europea ha evitat de criticar el govern espanyol per haver prohibit el projecte del corredor 5G del Mediterrani, impulsat pel Departament de Polítiques Digitals en col·laboració amb Occitània i, precisament, amb l’aval de la Comissió Europea. Demanat per aquest vet, un portaveu de la Comissió s’ha limitat a celebrar ‘els esforços’ de cooperació entre Catalunya i Occitània i entre Espanya i França per a establir aquesta mena de corredors, segons unes declaracions recollides per l’agència ACN. El portaveu ha avisat que tots els projectes han de ser ‘compatibles amb la legislació dels estats i de la Unió Europea’ i ha afegit que encara no havia rebut cap sol·licitud de finançament del projecte i que, per tant, no podien comentar ‘detalls’ sobre aquest cas. Aquest corredor era una aposta de la Unió Europea, que per finançar aquesta mena de projectes exigeix que siguin transfronterers; per això Catalunya l’havia preparat amb la col·laboració del govern d’Occitània. Se n’havia de fer la presentació al juny passat a Bucarest, a Romania, i hi havien d’assistir el conseller Jordi Puigneró, el vice-president de la regió d’Occitània i alts càrrecs de la Comissió Europea. Tanmateix, la intervenció de Josep Borrell va fer que aquest acte es vetés. Segons fonts del Departament de Polítiques Digitals, el ministeri espanyol es va posar en contacte amb la Comissió Europea perquè suspengués l’acte, on s’havia d’aprovar un pla de treball i obrir el projecte del corredor 5G a fons europeus. Ho ha confirmat el conseller Puigneró a Catalunya Ràdio: ‘Van cancel·lar l’acte trucant a la Comissió Europea. Nosaltres ja teníem els bitllets.’ Segons el ministeri espanyol, el document que s’havia de signar a Bucarest no s’adequava al llenguatge jurídic propi d’un tractat internacional d’aquestes característiques. I proposava tot de canvis a la Generalitat. Per exemple, s’havia d’incloure una referència al ‘Regne d’Espanya‘ cada vegada que s’esmentés la Generalitat; també era contrari que Catalunya s’hi presentés com un ‘país’ o una ‘part signant’, i proposava que es canviés aquests termes per ‘regió’. Així mateix, demanava una rectificació perquè en el text en anglès s’anomenava ‘ministeri’ la conselleria de Polítiques Digitals i ‘ministre’ el titular, Jordi Puigneró. Malgrat l’actitud de Borrell, la Comissió es limita a dir que les xarxes de cinquena generació, el 5G, són ‘un element clau’ per a competir en el mercat global, recorda que el seu impuls és ‘responsabilitat dels estats membres’ i anima ‘tots els estats a avançar ràpidament en el llançament comercial del 5G’. Des de Brussel·les recorden que la convocatòria per a finançar projectes transfronterers de 5G encara no ha tancat i que hi ha marge fins al 12 de novembre.

Summary: La Comissió evita de criticar Espanya malgrat el boicot al corredor 5G entre Catalunya i Occitània


José Martí Gómez (1937) és un dels periodistes més reconeguts i premiats del país. Té dos premis Ciutat de Barcelona i un Nacional de Periodisme. D’ençà de l’any 1963 ha treballat en una munió de redaccions: del Correo Catalán al Por Favor, passant per El País i La Vanguardia. Actualment, a vuitanta-un any, treballa de tertulià a la SER, cada dissabte. Ara ha escrit el seu dotzè llibre, Los Lara. Aproximación a una familia y a su tiempo (Galaxia Gutenberg), obra escrita durant tres anys, amb pausa inclosa per a recuperar-se d’un càncer que ja és història. Coneixia els Lara, els poderosos editors del Grup Planeta, i ara ha entrevistat una setantena de persones de l’entorn, inclosos els néts, la tercera generació. Martí Gómez rep VilaWeb al seu pis per parlar d’una de les famílies que no descriuen tan sols un llinatge, sinó un país sencer. —Pare Lara. Impressiona l’entrevista que publiqueu on deia: sóc, he estat, i seré franquista tota la vida. Va entrar amb les tropes de Franco per la Diagonal. —Sí. Va ser franquista fins al final. Sembla ser que sempre portava una pistola a sobre. Lluís Bassets explica que un dia es va aixecar de la butaca i la hi va ensenyar. I després hi ha la història que un dia anava pel carrer amb la dona i el van atracar. I aleshores ell es va treure la pistola i el va portar a peu detingut fins a comissaria. El fill el definia així: era viu com la fam, colèric com un legionari. —M’han explicat que havia entrat a impremtes de Barcelona amb la pistola a la mà per robar paper. —Jo això no ho sé. Hi ha una part d’ell que és llegenda. Per exemple, després de sortir el llibre em va arribar que les primeres 50.000 pessetes les havia rebudes de Queipo de Llano . Jo crec que no és veritat. Quan ell arriba a Barcelona es posa a treballar a la fàbrica Pirelli. —‘Les grans multinacionals tenen l’origen en un robatori.’ Una frase clàssica. Hi esteu d’acord? —Sí. Jo potser no diria d’un robatori. Però sí, totes les grans empreses que diuen que surten d’un geni creador, en realitat tenen alguna part fosca: robatori, transaccions il·lícites que després es van emblanquint. De la Rockefeller a més. I els orígens de Planeta són estranys. Després s’emblanquina i queda una empresa sòlida i normal. El pare Lara, al principi, per exemple, no pagava els proveïdors. I dels drets d’autor als escriptors, doncs ni drets d’autor ni res. En feia el que volia. O el Premi Planeta. Ho expliquen bé Marsé i Semprún. El premi Planeta eren molts milions, però en realitat eren els drets d’autor de la primera edició. —Virtuts del vell Lara? —Que es va saber envoltar de bons col·laboradors que en acabat van ser fidels. I després, totes les fonts ho reconeixen, ell va ser franquista fins al final, però a l’hora d’editar, editava marxistes i falangistes. Jugava les dues cartes. —Tòpic: la gran assessora literària era la seva dona. I vós dieu que no, que és Pérez Tejada. —No. Jo no ho dic. Ho diu Lombardero. El llibre es basa en tres potes: el coneixement personal meu, la gent que ha escrit sobre ell i, finalment, unes setanta entrevistes. I una de les entrevistes és amb Lombardero, un dels seus homes de confiança, que m’explica que el seu assessor era el fiscal Romero de Tejada. I vaig parlar amb el seu fill, que m’ho va corroborar. El fill em va dir que el fiscal havia deixat de ser jurat del Planeta, perquè deia que era contrari amb la legalitat. El premi sempre anava a gust de l’editor, no del jurat. El premi Planeta, fixeu-vos-hi, ha estat injuriat per tots els escriptors, però tots s’hi han volgut presentar. —Inclosa, i m’ha sorprès, Montserrat Roig. —Sí. Ella que el criticava tant i després s’hi presenta. Amb pseudònim, però s’hi presenta. —De les setanta entrevistes, quants no han volgut posar-hi el nom? —Uns vint. —Bridge. La importància del bridge a la família Lara. —En el cas de Planeta, l’equip de gestió actual i passat del grup Planeta es crea en partides de bridge: Lara, Crehueras, els dos fills es troben per jugar-hi. Es veu que hi ha molta afecció. Ho desconeixia. A mi me’n va parlar un dels jugadors, el periodista Joaquim Maria Puyal, que em va dir que Lara era un bon jugador, com els seus dos fills. —Lara vell, capaç de ser empàtic i dur a la vegada. —Expliquen alguns directius que hi havia esbroncades que deixaven la gent plorant. I al costat d’això, podia ser molt empàtic. I la relació amb el seu fill, com m’han confirmat els néts en el llibre, va ser difícil. Fins i tot pot haver-hi en algun moment un acte violent per part del pare. Gonzalo Pontons, de Crítica, parla que hi ha alguna cosa de psicoanàlisi, en la seva relació. La necessitat de matar el pare. De ser més que ell. Això explicaria aquesta voracitat del fill. —El pare deixa una empresa de mil treballadors. El fill, l’apuja a… deu mil! —Perquè el fill té interès en el llibre, però no tant. Vol fer grup multimèdia: ràdio, televisió, revistes, i l’editorial. Però no sé si aquestes operacions eren ben fetes: després del llibre he vist que Planeta s’ha venut Editis, per exemple, la gran editorial francesa. —Els Lara editors s’hi avenien, amb els seus col·legues? —El fill, sí. El pare, no. El pare, els drets d’autor els robava descaradament. La Carmen Balcells i ells es barallaven molt. Com deia el fill: jo ja no he hagut de fer putades. Les va fer totes el pare. En canvi tots els editors, Herralde, Carlos Plaza, Beatriz de Moura, Vallcorba, en parlaven molt bé, del fill. —El pare, franquista. I el fill? —El fill no ho era. La gent que el coneixia creu que votava el PP, però tampoc no n’estan segurs. El fill era políticament incorrecte. Els independentistes s’emprenyaven perquè deia aquella frase: la independència no arribarà mai, i ells ho saben. I els constitucionalistes s’emprenyaven quan deia: el 95% dels catalans estan descontents amb Espanya. Era culte, molt més que el pare, però tenia el cop de geni Lara. Arriba un dia que el pare diu que José Manuel és poc llest i fa hereu el fill segon, Fernando. Molt metòdic. El que acaba manant, primer, i morint després, en un accident. La llegenda diu que els dos germans no s’entenien. I no és veritat. Els dos germans s’entenien. El cop d’estat del pare no els va afectar. —Quin error del pare pensar que era poc llest, doncs. —Potser perquè s’assemblava més a ell. Més rebel. Més inoportú. —El fill tenia per poca cosa la burgesia catalana. Els considerava covards, i que només havien fet diners després d’aprofitar-se de tres guerres: les dues guerres mundials i la de 1936-1939. És això? —Sí. Ell amb la burgesia catalana era brutal. Brutal. Diu que el català té seny, però és un cagat. Això deia. Quan arriba a la presidència del Cercle d’Economia, en molts documents es veu aquesta visió crítica. Creia que eren incapaços de fer grans empreses. —Per què compra La Razón? —Perquè ell vol entrar a Madrid. La imatge que tinc d’ell és la de l’editor anglosaxó, que té molts mitjans i d’ideologies diferents. Ell tenia la Razón, la Sexta, Antena 3, té l’Avui i l’intenta salvar. Ell sempre deia, i amb raó: ‘Em critiquen molt, però quan Edicions 62 era a punt de tancar ningú de la burgesia catalana, ni cap independentista, no ve a salvar-la. I ho he de fer jo.’ —I per què salva l’Avui? —La Generalitat li ho demana. Però no se’n va sortir. Ja era a l’agonia. —El ‘príncep de les tenebres’, Mauricio Casals. Persona clau. —Quan Lara arriba a Madrid hi ha el PP. I la relació amb el PP no la tenia. I Casals l’hi recondueix. Aleshores arriba Rodríguez Zapatero. I torni a fer-li la relació. Casals és l’home que li fa de pont, el seu assessor. Ni a Madrid el reben amb els braços oberts, ni aquí tampoc, al Cercle d’Economia. Dins les quatre-centes famílies no hi és pas. No té connexions. —Hi ha una frase brutal: ‘El català de merda que continuï esperant’, dit per Rodríguez Zapatero a la seva secretària. Lara ho sent mentre esperava per ser rebut. Entra al despatx i crida: ‘Aquest català de merda se’n va.’ —Aquesta escena me la va explicar Lara a mi, però s’ha de posar entre parèntesis. La discussió amb Rodríguez Zapatero i Lara hi va ser. Ara, si va anar així… Ell tenia gran capacitat per imaginar. I s’atorgava coses que no eren certes. Lara és així. Són caràcters de grans empresaris sortits de no res, que tenen necessitat d’una autoafirmació permanent. Tinc raó perquè ho dic, punt. O crear dins el cos de la vora la sensació de por. Esbroncades. —Crehueras és el que ha robat la cartera als néts? És això? —Sembla que sí. Diria que sí. A l’epíleg, m’hi falta una cosa, que me l’expliquen ara: llàstima que no hagis aprofundit en les maniobres del ‘príncep de les tenebres’, Maurici Casals, i Crehueras per defenestrar José Manuel Lara nét. Jo li vaig trucar, al nét José Manuel. I no va voler parlar. Suposo que hi ha una raó. La vídua de Fernando i les dues germanes Lara potser no s’entenien amb la vídua de José Manuel Lara fill. I el nét, impulsat per la mare, va intentar fer-se fort. I els altres van fer l’operació per liquidar-lo. La sensació que tinc és que els Lara no tornaran a manar mai més a Planeta. Sensació meva. Després de Crehueras potser vindrà un executiu de fora. I potser la família en vendrà la seva part, aleshores. —La tercera generació, on paren? —Patrícia és la més llesta, diuen. Filla de Fernando. Té una galeria d’art a Londres, que li va molt bé. El seu germà Fernando ara ha entrat a Planeta. Però encara és molt jove. Dels fills de José Manuel, un és a Planeta. Una filla treballa a La Razón. Una filla porta afers jurídics. I Pablo porta revistes. Però amb poc pes. —Què és Hemisferio? —És una societat difícil d’explicar, però en síntesi és: els diners de Lara posats aquí, on els inverteixen. Ara, inverteixo a Vueling i després els retiro. Tenen immobiliàries, per exemple. —EAE, universitat on els Lara tenen molta inversió. —En aquest moment és una universitat en línia i presencial. També és seva. I diversifiquen molt cap a l’educació. —Llegint el llibre pensava: no sé si explica més una família o un país. —L’intent és, a través d’una família, explicar un país. Per això hi surt tanta gent que dius: i ara aquest per què hi surt?: Ferrer Salat, Samaranch. —I aquest país que descriviu em sembla un país ocupat. Derrotat. Hem de donar una Creu de Sant Jordi a un franquista, ara? Doncs sí. —I la hi donen, efectivament, la Creu de Sant Jordi, al Lara vell. I el fill, per exemple, potencia molt el col·legi Aula, on s’eduquen les elits. Doncs quan mor, li fan un homenatge, i grans elogis d’Artur Mas… i Carles Puigdemont. El país on el pare Lara arriba és derrotat, i en certa manera continua essent un país derrotat. Ara, tu deus veure com a país derrotat Catalunya, i jo hi veig Espanya. —Ah! Quina és la derrota espanyola? —Mira, la derrota és que no troben un perfil de país autènticament democràtic. Van fent esforços. Això és veritat. El qui diu que al govern són feixistes és que no ha conegut el feixisme. Jo sóc federalista, i m’agradaria que aquest país fos capaç de comprendre que hi ha bàsicament tres nacionalitats. I haurien de ser reconegudes. Però… —I el Primer d’Octubre vau votar? —No. —I com el vau viure? —Jo em vaig expressar aquell mateix dia amb el Gran Wyoming. I vaig dir: aprofitant que sóc en un programa seriós, aconsellaria que Zoido se n’anés a la merda. Va ser un desastre per part de l’estat espanyol. Els independentistes, és cert, sabien que això no es podia dur a terme. Però els altres… Recordo que vaig dir que la reacció de l’estat havia d’haver estat: aneu a votar tots els qui vulgueu. Però sapigueu que no servirà de res. No crec que hagin de ser a la presó. Ho trobo injust.

Summary: José Martí Gómez: ‘Els Lara no tornaran a manar mai més a Planeta’


El nou president del parlament balear, el socialista Vicenç Thomàs, es reuneix, des de les 13.00, amb els parlamentaris per proposar el candidat a presidir el govern, que previsiblement serà Francina Armengol, després del pre-acord dels partits d’esquerres. La ronda de consultes es fa a la sala Montenegro del parlament i ha començat amb la diputada del partit amb menys representació, Gent per Formentera. L’ha seguit el representant de Més per Menorca i el del PP. A les 16.00, reprèn les reunions, per aqeust ordre: amb el PI, amb Vox, amb Més per Mallorca, amb Ciutadans, amb Unides Podem i, finalment, amb el PSIB.

Summary: Thomàs es reuneix amb els grups parlamentaris per proposar una candidatura a presidir el govern


La primera ministra escocesa, Nicola Sturgeon, ha insistit avui al primer ministre britànic, Boris Johnson, que reconegui que els resultats obtinguts pel Partit Nacional Escocès (SNP) en les últimes eleccions demanen la celebració d’un segon referèndum d’independència a Escòcia. L’SNP va obtenir 48 dels 59 escons escocesos al parlament britànic, un resultat que consolida Sturgeon, malgrat que Johnson li va traslladar ahir el seu complet rebuig a un nou plebiscit. Sturgeon, de visita a Dundee, ha assegurat que es va comportar amb ‘fermesa’ davant del primer ministre a l’hora de defensar aquest referèndum. ‘No es pot forçar una nació a acceptar la seva visió del món quan aquesta ha deixat molt clar que no comparteix aquesta visió. Els resultats no poden deixar més clar que Escòcia no vol un govern de Boris Johnson, no vol abandonar la Unió Europea i vol poder determinar el seu propi futur, ofereixi el que ofereixi’, ha explicat en declaracions recollides pel diari escocès ‘The Herald’. ‘Així que li recomano que se centri en la realitat: les eleccions d’aquesta setmana han suposat un moment històric per a Escòcia’, ha declarat. ‘És clar que Escòcia vol un futur diferent del que ha elegit la resta del Regne Unit’, ha afegit amb relació a la decisió majoritària de sortir de la Unió Europea. Sturgeon ja havia mostrat abans dels comicis la seva intenció de celebrar el plebiscit el 2020, i té previst de publicar la setmana vinent la seva ‘detallada’ argumentació democràtica per a justificar un traspàs de competències i avançar cap a aquesta nova convocatòria, que ‘ha de ser responsabilitat del Parlament escocès’, informa la BBC.

Summary: Sturgeon insisteix a Johnson que accepti un nou referèndum d’independència a Escòcia


El prestigiós professor de Ciències Polítiques a la Universitat de Princeton i membre del Consell Assessor per a la Transició Nacional, Carles Boix, ha fet uns quants piulets a Twitter per ajudar a entendre les declaracions que va fer ahir Angela Merkel sobre una possible independència de Catalunya. La cancellera alemanya va dir que els tractats de la UE garantien la sobirania i la integritat territorial de cada estat. Boix replica que el principi d’integritat que fa valer el Tribunal Internacional de Justícia (TIJ) fa referència a les fronteres dels estats i que, en cap cas, prohibeix secessions internes. Per tant, diu Boix, un procés d’autodeterminació no qüestiona les fronteres d’un estat existent i posa d’exemple la disputa fronterera entre Mali i Burkina Faso el 1986 o la independència de Kossove. 1/ El TIJ ha deixat sempre clar q el principi d’integritat territorial en processos d’independència s’aplica seguint cpte utis possidetis. — Carles Boix (@boixserra) September 1, 2015 2/ utis possidetis vol dir q es respectaran fronteres entre estats existents. El p integritat territorial en d internacional no entra … — Carles Boix (@boixserra) September 1, 2015 3/ (en sentit de prohibir) en secessions internes. Ex: en cas de separació de CAT França actuaria il·legalment si ho aprofités x agafar la — Carles Boix (@boixserra) September 1, 2015 4/ Vall d’Aran o la Cerdanya. — Carles Boix (@boixserra) September 1, 2015 5/ Qualsevol altra interpretació de manifestacions de defensa p d’integritat internacional NO s’ajusta a dret. — Carles Boix (@boixserra) September 1, 2015 6/ Cf. Sentència del Trib Internac de Just s/disputa fronterera entre Mali i Burkina Fasso (1986 ICJ 554 (Des. 22); Opinió s/ Kosovo de 2010 — Carles Boix (@boixserra) September 1, 2015

Summary: Carles Boix ajuda a entendre les declaracions de Merkel sobre Catalunya amb sis piulets


Bon Cop de Cap dedicarà el mes de juliol a repassar la relació entre grans intel·lectuals i el món del futbol. Avui, parlem del francès Albert Camus, que va jugar de porter al Racing Universitari de l’Alger, ciutat on va néixer.

Summary: Albert Camus i el futbol


‘El TSJ ha descobert, juntament amb la jutge d’Alacant dels carrers franquistes, una nova forma d’activisme politicojudicial: la cautelar’. Amb aquesta piulada, Andrés Boix, professor de Dret Administratiu de la Universitat de València, encetava, el 24 de maig, un interessant fil a Twitter on analitzava la resolució del Tribunal Superior de Justícia valencià que suspenia cautelarment el Decret de Plurilingüisme. Tal com ha relatat Boix a Vilaweb, ‘Va ser una reacció ràpida: Després, probablement, ja ho elaboraré com pertoca, però és que és molt salvatge, això que han fet. Ho lliges i et preguntes: però com és possible?’. Per resumir-ho, ens explica que les dues coses ‘més exagerades i evidents’ de la resolució són que no hi ha argumentació i la ‘manifesta falta de competència per part de les Diputacions’ en aquest tema –recordem que la suspensió s’ha donat en acceptar un recurs fet per la Diputació d’Alacant, en mans del PP–. ‘La llei diu que, per a poder suspendre, s’ha de fer una anàlisi dels perjudicis irreversibles. I en aquest cas, no n’hi ha’, relata el jurista: ‘De fet, el paràgraf de l’argument no s’entén: com que no tenen arguments, hi fan un embolic’. ‘És molt flagrant’, recalca Andrés Boix: ‘D’ideologia, tots en tenim, però quan ets jutge has de fer un esforç argumentatiu, sobre la base del dret, per fonamentar les teues decisions’. Aquest és el seguit de piulades de Boix sobre l’acte del TSJ valencià: El TSJCV ha descubierto, junto con la juez de Alicante de las calles franquistas, una nueva forma de activismo político-judicial:la cautelar — Andrés Boix Palop (@Andres_Boix) 24 de maig de 2017 Aquí tenéis enlace al auto por el que se acepta la suspender cautelosamente el decreto de plurilingüismo GVA https://t.co/AJgKBZxjd6 — Andrés Boix Palop (@Andres_Boix) 24 de maig de 2017 El auto es jurídicamente bastante impresentable (o muy, muy impresentable) por varias razones. Vayamos por partes: — Andrés Boix Palop (@Andres_Boix) 24 de maig de 2017 (1) En primer lugar, la fundamentación del “perjuicio de difícil o imposible reparación” es directamente psicodélica. Aquí la tenéis. pic.twitter.com/Lb67gJ5FE5 — Andrés Boix Palop (@Andres_Boix) 24 de maig de 2017 Como podéis ver, según los jueces,que los niños que ahora no acreditan conocimientos de idioma pasen a acreditarlos supone graves perjuicios — Andrés Boix Palop (@Andres_Boix) 24 de maig de 2017 y, en consecuencia, lo que hay que hacer para evitar estos terribles perjuicios… ¡es que a ningún niño se le puedan acreditar! De locos. — Andrés Boix Palop (@Andres_Boix) 24 de maig de 2017 (2) El segundo elemento exigido por la jurisprudencia, el “fumus boni iuirs”…¡ni siquiera es analizado por el auto! (¿por qué? pues por eso) — Andrés Boix Palop (@Andres_Boix) 24 de maig de 2017 (3) Como elemento sandunguero adicional, el auto acepta la legitimación de la Diputación de Alicante, lo que es muy cuestionable, así: pic.twitter.com/HBC6Njl8G2 — Andrés Boix Palop (@Andres_Boix) 24 de maig de 2017 El tema es muy cachondo porque las Diputaciones NO TIENEN competencia en estas materias, ni competencia general de control de legalidad. — Andrés Boix Palop (@Andres_Boix) 24 de maig de 2017 Pero no sólo por ello, es que además: – la Diputación de Alicante no representa intereses de los ciudadanos… ¡¡sino de los municipios!! — Andrés Boix Palop (@Andres_Boix) 24 de maig de 2017 – incluso si se aceptara que puede impugnar, ¿puede anular también para Valencia y Alicante? ¿Reprsenta intereses de los ciudadanos todos? — Andrés Boix Palop (@Andres_Boix) 24 de maig de 2017 -¿se ha consultado a las Diputaciones de Valencia o Castellón? Pues no, alegremente, zas, legitimación activa aceptada sin miramientos — Andrés Boix Palop (@Andres_Boix) 24 de maig de 2017 Y no sólo eso, ¡el AUTO se inventa una ponderación y como impugna una Diputación, OJOCUIDAO que eso hace que haya que hacer más casito! 😱 — Andrés Boix Palop (@Andres_Boix) 24 de maig de 2017 (4) Para rematar la faena, aunque el auto dice que se ha dado traslado a la Abogacía GVA, que se ha opuesto, pero da la sensación de pasar — Andrés Boix Palop (@Andres_Boix) 24 de maig de 2017 bastante de lo que dice la GVA, que a saber qué tiempo le han dado para alegar, porque no se menciona ni una vez lo que hayan argumentado — Andrés Boix Palop (@Andres_Boix) 24 de maig de 2017 Y hay una referencia en el Auto a la posibilidad de dictar estas medidas inaudita parte en casos de extrema urgencia, que da qué pensar — Andrés Boix Palop (@Andres_Boix) 24 de maig de 2017 Si ha sido así, y aunque debiera holgar señalar cosas obvias, como que estamos en mayo y el curso empieza en septiembre, pues a recordarlo. — Andrés Boix Palop (@Andres_Boix) 24 de maig de 2017 (5) En definitiva, justicia cautelar sin control como mecanismo para, de forma nada razonable, hacer política de forma bastante descarada. — Andrés Boix Palop (@Andres_Boix) 24 de maig de 2017 Vegeu tota la transcripció ací: El TSJ ha descobert, juntament amb la jutge d’Alacant dels carrers franquistes, una nova forma d’activisme politicojudicial: la cautelar Aquí teniu l’enllaç a l’acte pel qual s’accepta suspendre cautelarment el decret de plurilingüisme GVA http://www.poderjudicial.es L’acte és jurídicament bastant impresentable (o molt, molt impresentable) per diverses raons. Anem a pams: (1) En primer lloc, la fonamentació del “perjudici de difícil o impossible reparació” és directament psicodèlica. Tal com podeu veure, segons els jutges, que els xiquets que ara no acrediten coneixements d’idioma passen a acreditar-ne comporta greus perjudicis i, en conseqüència, els que cal fer per a evitar aquests terribles perjudicis… és que a cap xiquet no li li puguen acreditar! De bojos. (2) El segon element exigit per la jurisprudència, el ‘fumus boni iuirs’…ni tan sols no és analitzat per l’acte! (per què? Doncs per això) (3) Com a element ‘sandunguero’ adicional, el acte accepta la legitimació de la Diputació d’Alacant, fet que és molt qüestionable El tema és molt divertit perquè les diputacions NO TENEN competència en aquestes matèries, ni competència general de control de legalitat. Però no tan sols per això, és que, a més, – la Diputació d’Alacant no representa interessos dels ciutadans… sinó dels municipis!! – fins i tot si s’acceptara que pot impugnar, pot anul·lar també per a València i Alacant ? Representa interessos dels ciutadans tots? – s’ha consultat les diputacions de València o Castelló? Doncs no, alegrement, pam, legitimació activa acceptada sense miraments I no només això: l’ACTE s’inventa una ponderació i com que impugna una Diputació, ATENCIÓ que això fa que se li haja de fer més cas! (4) Per a rematar la faena, encara que l’acte diu que s’ha donat trasllat a l’Advocacia GVA, que s’hi ha oposat, però fa la sensació de passar bastant del que diu la GVA, que qui sap quant de temps li han donat per a al·legar, perquè no se cita ni una volta què hagen pogut argumentar I hi ha una referència a l’Acte a la possibilitat de dictar aquestes mesures inaudita en casos d’extrema urgència, que fa pensar Si ha estat així, i encara que no caldria assenyalar coses òbvies, com que estem en maig i el curs comença en setembre, doncs ho recordem. (5) En definitiva, justícia cautelar sense control com a mecanisme per a, de forma gens raonable, fer política de forma bastant descarada.

Summary: La resolució del TSJ contra el Decret de Plurilingüisme, desmuntada en 18 piulades


Parlant recentment amb dos escriptors de gran solvència, Eduard Márquez i Manuel Baixauli, torna a fer-se molt present la necessitat de reconsiderar la importància de la figura de l’escriptor i de com un país ha de crear polítiques que sustentin la creació. També de com els editors han d’assumir una part de responsabilitat amb relació a contribuir a dotar de condicions als escriptors perquè puguin escriure. Pel que fa al govern català, els pròxims anys sembla que el suport als creadors no pugui canviar gaire, si hem de fer cas de la partida del nou pressupost que s’ha posat sobre la taula per aprovar-se: el govern de la Generalitat de Catalunya torna a decebre en el seu compromís amb la cultura, presentant un pressupost que no augmenta la seva partida, de fa anys ridícula. Si fins ara s’adjudicava al departament de Cultura un 0,65% del pressupost total, en els pressupostos que es presenten ara, que el govern s’havia compromès públicament a arribar al ’1,1%, la realitat és que es perden unes centèsimes fins i tot. Com explica l’editor Joan Sala Torrent, si el pressupost total de la Generalitat és de 46.000 M i es destinen 287 M a Cultura, l’operació que en resulta és del 0,62%. L’incompliment és flagrant. A aquesta falta de política pública de suport a la creació i a la cultura en general, i tornant al suport als escriptors, s’hi suma el fet que la majoria dels grups editorials, que són els que disposen de solvència econòmica, no tenen una política d’autor definida, amb un programa de suport a l’escriptor. Tanmateix, sí que hi ha editors que es comprometen amb els autors que publiquen, perquè hi creuen. I alguns obren iniciatives noves, que semblen nous camins que podrien reeixir. És el cas de Club editor, que des de l’any passat impulsa un projecte de suport al creador, facilitant que un escriptor pugui dedicar-se a escriure durant uns mesos. En aquest sentit, avui volem destacar la tasca de Laura Huerga, fundadora de l’editorial Raig Verd, una de les editorials més compromeses socialment i políticament, publicant els llibres d’Svetlana Aleksiévitx, premi Nobel de Literatura 2015; els llibres de l’escriptor kenià Ngũgĩ wa Thiong’o, premi internacional Catalunya; i títols com Humanitats en acció (un projecte dirigit per la filòsofa Marina Garcés); Tu, calla! Sobre el dret a la llibertat d’expressió i manifestació escrit per ella mateixa i Blanca Busquets; #Fake You. Fake news i desinformació (un programa dirigit per l’activista Simona Levi). I de vegades, quan el tracte amb l’autor és exquisit i de gran empatia, arriben les recompenses (ni esperades ni, per descomptat, demanades). Precisament aquesta setmana, Laura Huerga ha donat a conèixer una entrevista que va fer un diari xilà a Ngũgĩ wa Thiong’o, en què parla sobre per què donar suport a una editorial com Raig Verd, i una carta del mateix autor, que és un text inèdit que Ngũgĩ wa Thiong’o dedica a l’edició independent, a partir de la feina de Raig Verd amb els seus llibres i, en particular, amb La revolució vertical (un conte traduït a totes les llengües de la península i coeditat amb diferents editorials). Laura Huerga l’ha volgut donar a conèixer ara, coincidint amb la publicació de Neix un teixidor de somnis, obra traduïda per Josefina Caball, que és la tercera part de la trilogia de les seves memòries. L’editora Laura Huerga. Reproduïm la carta inèdita de Ngũgĩ wa Thiong’o: Laura Huerga, Raig Verd i l’esperit independent. Un homenatge de Ngũgĩ wa Thiong’o La desaparició creixent d’editors independents és el pitjor que podria passar a l’edició de qualitat i, per tant, a la literatura i la cultura. No els hem de deixar desaparèixer. Han de tenir suport. Permetin que ho posi en context. Hi va haver un moment en què els editors corporatius van invertir temps i energia i paciència en els seus autors i llibres. No sempre es van guiar per la set de benefici instantani. Això va donar una bona oportunitat als autors i bons llibres al mercat. Alguns llibres aconsegueixen un reconeixement instantani com a clàssics. D’altres triguen molt a que la seva qualitat sigui apreciada pel públic lector. Però la situació ha canviat dràsticament. Els editors corporatius solen obtenir beneficis instantanis. Al cap i a la fi han de respondre als seus accionistes. Això vol dir que no sempre poden tenir paciència per a un nou autor, o un autor d’altres cultures i idiomes, o per a un autor amb una perspectiva completament nova, que vagi en contra del gust actual. Per això, necessitem editors independents. Per descomptat, també són empreses i han de guanyar diners, però sovint són una mica més tolerants amb el risc, sobretot quan es troben amb un nou autor, especialment un amb un talent únic. També estan més disposats a oferir una oportunitat a les traduccions. La gratificació instantània no és necessàriament la seva principal motivació per prendre decisions literàries. Laura Huerga, de Raig Verd, és un gran exemple d’aquesta raça d’editors independents i del que encara poden fer per a llibres de qualitat. Aquí, només puc parlar en termes personals. Vinc de Kenya, però actualment sóc professor distingit d’anglès i literatura comparada de la Universitat de Califòrnia, Irvine. Però també sóc escriptor, principalment novel·lista. També componc memòries i narracions breus. Del 1962 al 1978, vaig escriure tots els meus llibres en anglès. Però a partir del 1978 escric tota la meva ficció, és a dir, novel·les i narracions breus, en kikuiu, un dels diversos idiomes de Kenya. Només són les meves memòries i llibres acadèmics els que escric encara en anglès. He notat una diferència d’actituds envers els meus llibres en anglès i els de kikuiu. Els anglesos sovint són fàcilment acceptats. Els kikuiu, tot i que en traducció anglesa, són acceptats bé però després de moltes preguntes. Raig Verd va ser diferent. Per descomptat, van publicar en castellà i català algunes de les meves memòries escrites en anglès, com A la Casa de l’Intèrpret i els Somnis en temps de guerra. Però, el més important, Raig Verd ha acollit igualment les traduccions de kikuiu. Un exemple és el que ha fet amb la meva faula: Ituĩka rĩa Mũrũngarũ . Aquesta faula ha estat traduïda a 97 idiomes de tot el món. Però és la imaginació de Laura Huerga que va portar a l’edició impresa de la faula en sis idiomes d’Espanya la que fa destacar la seva feina i el seu compromís. Va encarregar il·lustracions originals; i després va convidar a Clara Peya a compondre música original per la cançó principal de la història, «The All Body Anthem». Totes sis edicions de La revolució vertical, en castellà, català, gallec, asturià, occità i èuscar, comparteixen les mateixes il·lustracions i el text en kikuiu. En conjunt és molt impactant, però implica temps, energia i imaginació. És evident que la motivació va més enllà dels beneficis, tot i que, per descomptat, els recursos financers són crucials per a la seva supervivència com a editorial independent. A més, ella creu en la cooperació, i algunes editorials llatinoamericanes estan llançant les seves pròpies versions nacionals de la faula, totes elles acreditant Raig Verd. Com a editorial independent, ha permès així una conversa entre idiomes d’Àfrica, els d’Espanya i els de l’Amèrica Llatina. Laura Huerga és la millor expressió d’una editorial independent i Raig Verd mereix tot el suport que puguin obtenir.

Summary: Laura Huerga o com donar suport a l’escriptor


La candidatura d’Íñigo Errejón ha començat a recollir signatures per una llista de Més País a Barcelona per si finalment decideix presentar-la el 10-N. El comitè electoral encara no ha decidit si es presenta o no, però s’estan recollint signatures per si, arribat el moment, Errejón opta per fer aquest pas. La recollida de signatures és necessària per a presentar-se a les eleccions al congrés i al senat espanyol i cal que la candidatura compti amb, almenys, la signatura de l’1% dels inscrits al cens electoral de la circumscripció. Fins ara, la nova aposta d’Íñigo Errejón no ha comptat amb el suport dels comuns. La cap al parlament dels comuns, Jéssica Albiach, ha explicat avui que no troba la necessitat que es presenti aquesta candidatura perquè ja hi ha un espai polític per a aquests electors, el d’En Comú Podem. També ha lamentat aquesta possibilitat el portaveu dels comuns al congrés, Jaume Asens, que creu que la decisió pot fragmentar encara més l’esquerra. D’altra banda, ha afirmat que els sembla innecessàries i que a Catalunya no agrada que s’exportin operacions ‘d’altres parts de l’estat’.

Summary: Errejón comença a recollir avals a Barcelona per presentar candidatura el 10-N


El cercador més popular de la xarxa ha canviat les tradicionals lletres del seu nom per un interactiu homenatge al naixement de la cultura Hip Hop. El Doodle comença amb un vídeo d’animació en el que una caricatura de l’artista i raper Fab 5 Freddy explica la creació del moviment artístic al barri novaiorquès del Bronx. Veieu el següent vídeo per explorar l’animació i el tutorial del joc: Seguidament, l’usuari pot jugar a fer de DJ fent rodar dos plats a una taula de mescla. El joc permet escollir entre els LPs més referencials del Hip Hop dels 70, pujar i baixar el so de dos discos alhora i quadrar els canvis de música per anar al compàs. El Doodle proposa diversos reptes per anar perfeccionar el criteri artístic del jugador. Veieu el següent vídeo per explorar l’animació i el tutorial del joc:

Summary: Google celebra el 44è aniversari de Hip Hop amb un nou Doodle


L’ex-batllessa de Madrid, Manuela Carmena, i la batllessa de Barcelona, Ada Colau, han estat rebudes amb crits a favor dels presos polítics quan han sortit al balcó de l’Ajuntament de Barcelona, després d’haver pronunciat el pregó amb motiu de les festes de la Mercè. La JNC, a més, ha desplegat una pancarta i ha deixat anar globus grocs. Altres ciutadans han resposts amb crits de ‘alcaldesses’. Avui mentre la @ManuelaCarmena fa el pregó de #LaMerce2019 en @quimforn segueix injustament a la presó. És una vergonya que l'@AdaColau l'hagi escollit de pregonera. Nosaltres @jnc_barcelona els hi recordarem sempre que tant en Forn com la resta SÍ SÓN PRESOS POLÍTICS! pic.twitter.com/iWDh6q58i0 — JNC Barcelona (@jnc_barcelona) September 20, 2019 A Plaça Sant Jaume, carmena saluda des del balcó, crits de llibertat presos polítics que son respostos amb crits d’alcaldessa🤷🏾♂🤷🏾♂🤷🏾♂🤷🏾♂ pic.twitter.com/bQcrHvNLFB — Jordi Magrinyà (@MagrinyaJordi) September 20, 2019 En el pregó de la Mercè des del Saló de Cent de l’Ajuntament de Barcelona, Carmena ha fet una crida al diàleg. ‘Parlar, escoltar, són verbs que descriuen l’essència de la democràcia’, ha dit en un moment del seu discurs, insistint que ‘és aquesta i no una altra la identitat d’aquesta ciutat’. Carmena ha elogiat la ciutat i ha recordat els dos anys que va viure-hi als seixanta, quan en plena dictadura franquista va trobar una Barcelona ‘modernista i moderníssima’ que la va acollir ‘amb els braços oberts’. Al començament de l’acte institucional, Colau ha descrit Carmena com una dona ‘forta’ i ‘tendra’ i ha celebrat que durant la coincidència dels seus mandats Barcelona i Madrid estiguessin ‘més a prop que mai’. Colau lamenta l’absència dels presos polítics En el seu discurs, Colau ha lamentat la ‘trista’ absència del regidor de JxCat Joaquim Forn al Saló de Cent de l’ajuntament moments abans de donar pas al pregó de la Mercè. El grup municipal de JxCat ha col·locat una imatge de Forn en una de les cadires del saló. Colau, que presidia l’acte, també ha fet referència a Jordi Sánchez i Jordi Cuixart, que avui fa dos anys es manifestaven davant la conselleria d’Economia i que també estan en presó preventiva. La batllessa ha donat començament a l’acte institucional denunciant la situació dels polítics encausats per l’1-O i ha fet una crida a ‘treure la política dels jutjats.’ ‘La democràcia és precisament el diàleg, no amb els iguals sinó amb els diversos’, ha conclòs davant un Saló de Cent amb ‘molta diversitat d’opinions’. Per altra banda, Colau també ha aprofitat la intervenció per reivindicar una ciutat ‘orgullosament diversa’ i ‘oberta’, especialment ‘al mar Mediterrani’. Davant la presència del fundador de Proactiva Open Arms i altres membres de l’ONG, ha lamentat que la mar s’hagi convertit en una ‘fossa’ i ha agraït als voluntaris de l’organització la seva tasca. Vegeu ací el vídeo del pregó:

Summary: Crits a favor dels presos polítics quan Carmena i Colau surten al balcó de l’Ajuntament de Barcelona


Potser perquè la línia que ens separa d’una persona que viu al carrer és molt fina, quan els veiem girem la mirada, avancem el pas si se’ns acosten per demanar diners (o pensem que ens vénen a demanar; és probable que només estiguin passejant pel carrer al seu ritme i les nostres trajectòries s’hagin creuat). Potser perquè l’equilibri d’allò que creiem estable és una il·lusió, que a còpia de posar-la en pràctica ens convencem que trepitgem terra ferma, girem els ulls i així es fan invisibles persones que fan de la seva llar el carrer. Amb la premissa de treure la capa de la invisibilitat sobre aquestes persones que combaten el fred amb mantes brutes i gastades, neix el llargmetratge Sense sostre, que comptarà amb el protagonisme de l’actor Boris Ruiz, com a Juan, un home que viu al carrer i que ha trencat vincles amb la seva família. En els rols de mare i filla, la producció comptarà amb Gerladine Chaplin i Oona Chaplin, que no només són mare i filla a la vida real, sinó que porten el cognom de qui ha creat en l’imaginari cinèfil la imatge per excel·lència del captaire, Charles Chaplin, del qual Geraldine és filla. Actualment Sense sostre, en fase de preproducció, és un projecte apadrinat per la Fundació Catalunya Cultura, una plataforma que impulsa projectes que busquen finançament, ja sigui facilitant contactes amb espònsors, com també promovent campanyes de microfinançament. El film dirigit per Pep Garrido i Xesc Cabot, està immers en una campanya de finançament a través d’Internet per assolir 30.000€ que s’empraran en el lloguer de càmeres i material per a fer realitat aquest projecte que compta amb la producció executiva de Norbert Llaràs, a través d’Alhena Production, i que es preveu que iniciï el seu rodatge el novembre d’aquest any. Tothom qui ho desitgi pot esdevenir mecenes del projecte a través de quantitats tan petites com 5€ com d’altres de més elevades a través de la pàgina web del film (fent clic aquí), on s’especifiquen també les recompenses que rebran els mecenes, així com el percentatge que de cada aportació recaurà a la Fundació Arrels, d’ajuda i atenció a les persones que viuen al carrer. El projecte, a l’espera del seu rodatge, compta amb molts punts d’interès: el seu retorn social, com aconseguirà la pel·lícula l’equilibri entre exposar una realitat i ser un projecte artísticament autònom, la seva estratègia de finançament… Comencem pel principi. Com s’involucra en el projecte? Es tracta d’un retrobament. Quan eren dos joves cineastes, vaig produir el primer curt de Pep Garrido i Xesc Cabot (Mater, 2002). Des d’aleshores els dos directors han crescut i pel camí han dirigit el documental Bustamante Perkins, guanyador del premi del públic de l’edició del 2013 de l’In–edit, festival de documentals musicals, sobre la història d’un músic valencià, Juli Bustamante, que ha viscut al carrer. Aquí Garrido i Cabot van tenir el primer contacte amb la realitat de les persones sense sostre i van començar la seva relació amb la Fundació Arrels, que els va ajudar en la documentació. Des de l’òptica de la ficció, em van presentar el seu projecte de Sense sostre, i m’hi he sumat. Llegeix l’entrevista sencera a Tornaveu, fent clic aquí.

Summary: Norbert Llaràs: ‘No volem alliçonar, sinó acostar-nos als sense-sostre’