La gran incògnita de les vagues generals és saber quin seguiment tindran. És el cas de la que es farà demà a Catalunya, que arriba enmig del judici als presos i després de la gran manifestació de dissabte passat. En aquest context, el vice-secretari i portaveu de la Intersindical-CSC, Sergi Perelló, pronostica que tindrà un gran seguiment. ‘No serà com la del 8-N’, diu, un mes després del referèndum del primer d’octubre, quan aquest sindicat independentista va fer-se a conèixer al gran públic. Més d’un any després, han duplicat el nombre d’associats i tornen a capitanejar la convocatòria d’una vaga. —Molta gent desconeix la Intersindical. Què la defineix? —La Intersindical pretén aplegar dos elements cabdals en un país que cal transformar i que és compost, encara que la gent no s’hi consideri, majoritàriament per treballadors. Gent que té un salari i que va a treballar cada dia, inclosos els autònoms, molts dels quals encara tenen més mala situació que els treballadors que treballen per compte d’altri. La Intersindical-CSC, doncs, vol aplegar dos conceptes bàsics: la dignitat per defensar els treballadors sense renúncies i el país. Nosaltres considerem que una organització sindical ha d’estar arrelada al país. És la manera de defensar els drets des d’aquí i no des de Madrid, que és on a vegades es negocien alguns convenis. —I com us definiu políticament? —No ens definim, però sí que és un sindicat que considera que cal una transformació social en les relacions de producció, és a dir, que el país cal que es transformi cap a una societat més justa. Per tant, l’eix vertebrador de la Intersindical és una proposta progressista, d’esquerres, avançada i transformadora. Creiem que el capitalisme no és la forma més idònia de millorar la vida de les persones. I, transformant això, podem arribar a allò que els humans en diem felicitat. I arribar a la felicitat implica transformar el nostre entorn i que hi hagi benestar. Cadascú té els seus mètodes per a assolir això, no ens arrenglerem en cap isme. —Però sí sobiranista. Què hi podria guanyar, la classe treballadora, amb la independència? —Bàsicament, les independències i les construccions de nous marcs polítics no són cap panacea en si mateix. Són oportunitats. I nosaltres partim del fet que les relacions socials, econòmiques, polítiques i culturals dins el regne d’Espanya no són beneficioses per als interessos del conjunt de la població, que és composta per treballadors i treballadores. I creiem que la República és una oportunitat, més que una eina, per a assolir més quotes de progrés, de benestar i dignitat. Per què? Perquè construir una república et permet, si més no, d’entrada, de poder vestir des de zero aquelles polítiques orientades a millorar la vida de les persones. Tenint en compte que vivim en l’Europa occidental, que el regne d’Espanya és un estat que en els últims quaranta anys ha tingut polítiques que han anat en contra dels treballadors i que han retallat drets civils, bàsicament el fet de voler una independència, és simplement, perquè la gent visqui una mica millor. Que no és cap panacea, com he dit abans. Qui hi pot participar, en la vaga general del 21 de febrer? Les claus principals de la mobilització —D’ençà de la vaga del 8-N, la Intersindical ha anat agafant més presència, és més coneguda. Hi heu notat un creixement? —Sí, hem passat de tenir un dos mil afiliats, a tenir-ne gairebé quatre mil. Els hem duplicat. Som un sindicat modest i que treballa en un camp monopolitzat per CCOO i UGT, però hem crescut molt en un any i mig, i enguany en podríem tenir un miler més. —Per què vàreu decidir d’ajornar la vaga? —Primer, hem d’entendre el context social i polític d’aquest país. Cal fer una puntualització prèvia i és que en aquest país, a diferència del País Basc, de Galícia, de Còrsega, de Sardenya, del Quebec, per exemple, no hi ha una expressió sindical pròpia que sigui important ni, molt menys, majoritària. —Voleu dir sindicats sobiranistes o nacionalistes. —Sí. En tots aquests països hi ha expressions sindicals que, o són majoritàries o tenen un pes molt important en la societat. Per tant, tenen la capacitat d’incidir en les polítiques que fan els governs, propis o forans, a partir del fet d’aturar la producció. Nosaltres encara som un sindicat modest. No tenim prou capacitat per a aturar tot el país, encara que tenim presència a tots els sectors. Per tant, si volem aturar el país i fer mobilitzacions, necessitem el consens de més actors socials. En aquest cas, era imprescindible tenir el suport de la USTEC, que és el principal sindicat d’ensenyament, o alguns altres. També és veritat que diverses seccions sindicals ens van transmetre que era massa precipitat poder preparar bé la vaga per a fer-la el dia 7. I per això vàrem creure que era millor ajornar-la. —Que el judici no hagués començat, també hi va influir? —Nosaltres convoquem la vaga sense tenir en compte aquests elements perquè ens centrem a convocar vagues de caràcter social i laboral. Considerem que tenim una funció determinada que és defensar els drets dels treballadors i treballadores, i per exemple, una de les agressions que perpetra l’estat espanyol és anul·lar lleis de caràcter social del parlament. I per això a nosaltres ens toca respondre en aquest camp. A les entitats civils ja els toca respondre en un altre camp. Quan nosaltres convoquem la vaga no ho fem segons si els judicis són abans o després, perquè la nostra funció és protestar i fer pressió per les demandes que presentem. —La vaga de demà serà multitudinària? —S’han constituït una cinquantena de comitès de vaga en pobles i ciutats per a organitzar les mobilitzacions durant els dies de vaga. I en molts casos no són afiliats al nostre sindicat, perquè no arribem a tot arreu i ens donen suport a sindicats, entitats i partits. No tindrà el mateix impacte de la vaga del 3-O, perquè és un context diferent i perquè CCOO i UGT aquella vegada no van fer vaga però sí que van fer una cirda a l’aturada. Aquesta vegada no han dit res. Per tant, tenint en compte la nostra dimensió, fem una proesa. Però perquè la vaga tingui èxit, que en tindrà, cal el concurs d’una part important del teixit social del país. —Creieu que demà aturareu el país? —En part, es podrà aturar el país, sí, sí. No serà una vaga com el 8 de novembre. Serà més modesta, però la vaga tindrà un impacte important. —En quins punts del Principat preveieu més seguiment? —Primer de tot hem de desmitificar on es troben els cinturons industrials. Un estudi publicat fa pocs mesos posa èmfasi que la segona corona, la que va del Ripollès i fins a les Terres de l’Ebre, és on hi ha més concentració de teixit industrial. Barcelonès i Baix Llobregat ja no són el cinturó amb més indústria. I, és clar, pel context polític i social, en aquestes àrees hi podria haver més suport. També és cert que aquests darrers anys s’ha trencat la dicotomia que en les zones metropolitanes hi ha menys seguiment de les lluites que tenen contingut social i polític al mateix temps, perquè hi ha més població i perquè aquest és un país on estem barrejats i hi ha hagut molta més cohesió que en altres llocs. Aquí no hi ha separació ètniques. Només cal veure que en les últimes eleccions els partits sobiranistes obtenen resultats molt bons a la zona metropolitana. Per això, que el seguiment també serà bo en aquestes zones. Però sense oblidar que els sindicats majoritaris, CCOO i UGT, no fan res i no donen suport a la vaga. Totes les mobilitzacions de la vaga general del 21 de febrer —S’han aclucat d’ulls o hi han anat en contra per a boicotar la vaga? —Com altres vegades, com el 8-N, no hem vist una actitud tan agressiva. Sí que hem detectat alguns casos en què deien que els treballadors no podien fer vaga en tal o tal empresa perquè la Intersindical no hi estava representada. Això és mentida. —Hi ha membres de tots dos sindicats que participaran en la vaga. Us n’heu trobat gaires casos? —Els sectors independentistes de la UGT i CCOO sí que hi participen. I sabem, com ja es va publicar, que el 43% dels afiliats de CCOO eren votants de partits sobiranistes. Per això, que en les seves files segur que hi haurà seguiment, encara que no tinguin l’autorització. —Aquesta vaga que heu impulsat, fins a quin punt us ha servit per a fer-vos publicitat per a les eleccions sindicals del març? —Bé, les eleccions s’haurien fet igualment. I nosaltres ja teníem al cap que el 2019, pel context polític i social, seria un any de moltes mobilitzacions i aturades. El 21-D, de fet, ja vàrem escalfar motors amb la vaga de dues hores. Vull dir que si no hi hagués hagut eleccions, també ens hauríem mobilitzat. —El terreny del sindicalisme és el que l’independentisme menys ha treballat. És dur, penetrar en un terreny clarament dominat per dues organitzacions? —Sí, es fa molt complicat. Són dues estructures que tenen exèrcits de gent contractada i d’alliberats, amb més de cent mil afiliats. I nosaltres som una cosa petita. Hem de tenir en compte que la legislació és bastant pensada per als sindicats grans. Un exemple: si volem presentar-nos en una empresa on no hi ha hagut prèviament cap elecció sindical, no ho podem fer. Tret que la meitat dels treballadors ho demanin. Això no acostuma a passar perquè fa certa por. Per això ens és molt difícil d’entrar a les empreses, fins i tot en les que molta gent voldria que hi entréssim. A més si entrem en una empresa, hem de poder respondre pels treballadors, i això implica una gran estructura. Si tu no pots solucionar els problemes que et presenten perquè no tens prou infrastructura i no arribes allà on no tens locals, com Tortosa o Tremp, no pots atendre les necessitats d’aquells treballadors. Llavors, per a ser efectius, necessitem temps, anar creant xarxa.

Summary: Sergi Perelló: ‘La vaga tindrà un impacte important’


‘Que vinguin, que els esperarem’, diu Gonzalo Boye quan li demanes per la possibilitat que emetin noves euroordres contra els exiliats. Els seus advocats donen per fet que quan hi hagi una sentència condemnatòria del Tribunal Suprem espanyol contra els presos polítics que seran jutjats des d’aquest 12 de febrer vinent, aquesta anirà acompanyada d’unes noves ordres de detenció europees. Això pot passar aquest estiu, el mes de juny o de juliol. Perquè aquest és el calendari amb què treballa el Suprem: judici vist per a sentència a final d’abril, just a temps que no coincideixi amb la campanya electoral del 26-M, i publicació de la sentència dos o tres mesos després. L’absolució s’albira impossible, tenint en compte el relat inculpatori, amb aire de sentència anticipada, de tota la fase d’instrucció, i tenint en compte les proves i testimonis que ha acceptat el tribunal. La incògnita seran els anys de presó de les condemnes que recaiguin sobre els presos. Però també què implicaran aquestes sentències per als exiliats. Què pot passar amb una nova euroordre? Quan podran tornar de l’exili? Què els pot passar si tornen? D’entrada convé recordar que els exiliats (no incloem ací ni Valtònyc ni Adrià Carrasco, que segueixen procediments judicials diferents) estan processats en una peça separada de la causa contra els dirigents independentistes, però que la justícia espanyola ha renunciat a demanar-ne, de moment, l’extradició, en veient les derrotes patides en diverses jurisdiccions europees. A Alemanya, el Tribunal Superior de Slesvig-Holstein va desestimar l’extradició per rebel·lió de Carles Puigdemont que li demanava el jutge Llarena i només va avalar-la pel delicte de malversació; a Bèlgica, la fiscalia va desestimar l’euroordre contra els consellers Toni Comín, Meritxell Serret i Lluís Puig per un delicte de forma; a Escòcia, la justícia va dilatar el procediment per a decidir si extradia Clara Ponsatí, a qui va deixar en llibertat provisional; i a Suïssa l’estat espanyol ni tan sols va gosar demanar que comencessin els tràmits per a extradir Marta Rovira i Anna Gabriel. Amb aquest panorama, el juliol de l’any passat el jutge Llarena va donar la batalla per perduda i va renunciar a l’extradició de Puigdemont només per malversació i va retirar les euroordres emeses contra els altres exiliats. Què pot passar amb unes noves euroordres? Per això la condemna que es pugui sentenciar contra els presos entrarà en contradicció amb allò que hem vist que fins ara passava en les altres jurisdiccions europees. Però la justícia espanyola precisament voldrà aprofitar aquestes condemnes per tornar a provar d’extradir els exiliats. Si s’emeten noves euroordres de detenció després de les condemnes, només s’hi podrà demanar l’extradició pels delictes pels quals hauran estat condemnats els presos, tant si és rebel·lió, com si és sedició, conspiració per la rebel·lió, malversació, etc. En aquest cas, la justícia del país on es trobin els exiliats –Bèlgica, Alemanya, Escòcia…–, en el moment que arribi l’euroordre, haurà de tornar a començar el procediment per a examinar-la i per a decidir si en concedeix l’extradició. Això en el cas de països de la UE on funciona el sistema de l’euroordre. En el cas de Suïssa, que no és membre de la UE, caldrà veure si Espanya emet una ordre internacional de detenció per a Marta Rovira i Anna Gabriel; i sobretot si tan sols comença els tràmits per a l’extradició, tenint en compte que l’any passat, tan bon punt el govern suís va advertir públicament que no acceptava extradicions per delictes polítics, l’estat espanyol ni ho van intentar. El Tribunal Suprem espanyol només podria jutjar els exiliats pels delictes pels quals fossin extradits. De manera que tant podria passar que aconseguís l’extradició per tots els delictes pels quals els persegueix com només per algun. Fou el cas del president Puigdemont, que hauria pogut ser extradit per malversació, però Llarena no ho va voler. I també podria passar que es denegués l’extradició per qualsevol dels delictes per què fossin reclamats. Què passaria si els exiliats tornessin? Si fos aquest cas, què els passaria, als exiliats? Si tornessin a l’estat espanyol, serien detinguts i posats a disposició del Suprem perquè fossin acusats, jutjats i (segurament) condemnats. I l’exili podria ser un agreujant? No ho podria ser; perquè la pena aplicada correspon únicament als fets pels quals són jutjats, que són anteriors a l’exili. En cap cas les conductes posteriors poden empitjorar l’entitat del delicte que haguessin comès. I, de fet, en cas que els exiliats fossin jutjats al Suprem, no podrien ser condemnats a penes superiors a les que haguessin estat condemnats els seus companys presos. El tribunal es trobaria condicionat pels fets que hauria declarat provats. Uns mateixos fets no poden aparèixer i desaparèixer per a un mateix òrgan jurisdiccional. Això condicionaria el que pogués passar a partir d’aleshores. I en el cas de Puigdemont? Ara, Puigdemont sí que podria ser condemnat a penes superiors. Vegem el cas d’Oriol Junqueras, que és qui té la petició de pena més alta, perquè li apliquen una modalitat de rebel·lió específica, que és aquella en què s’ha malversat diners públics. En parla l’article 473.2 del codi penal espanyol. A Junqueras no li imputen un delicte de rebel·lió i un de malversació, sinó que li imputen una modalitat agreujada de rebel·lió. I l’interval penal per a aquesta modalitat va de vint-i-cinc anys de presó a trenta. A ell li n’han demanat el mínim: vint-i-cinc anys. Què li podria passar, a Puigdemont? Doncs li poden atribuir un paper encara més destacat, com a president, que el que ha tingut Junqueras, i la petició de pena pot ser més alta, de trenta anys. Quants anys haurien de passar a l’exili? Però si la justícia espanyola no n’aconseguís l’extradició ni tornessin a l’estat, en quina situació es trobarien els exiliats? Per a tornar sense ser detinguts, caldria que passessin els anys de prescripció dels delictes pels quals són reclamats. Els delictes de rebel·lió i de sedició prescriuen al cap de vint anys; el de malversació, al cap de deu anys; i el de desobediència, al cap de cinc. La particularitat del cas d’Anna Gabriel Aquest darrer cas és el que afecta l’ex-diputada de la CUP Anna Gabriel. Quan es va exiliar, Llarena va emetre una ordre de detenció contra ella dins l’estat espanyol, que continua vigent. Però no en va emetre cap d’internacional. Gabriel és processada per desobediència, que no implica penes de presó, sinó multa i inhabilitació fins a dos anys. Si fos extradida a l’estat espanyol per desobediència, només la podrien jutjar per aquest delicte. Però si no hi hagués un procediment d’extradició i fos ella que es posés a disposició de les autoritats, sí que la podrien acusar per uns altres delictes més greus, per més que hagi estat processada per desobediència. És a dir, si Anna Gabriel tornés, la podrien detenir i li podrien imputar càrrecs més greus que els que li atribueixen ara mateix. I si hi hagués una sentència d’Estrasburg contra Espanya? Hi ha un factor damunt la taula, que és aquell a què al·ludeixen les defenses dels represaliats repetidament: el Tribunal Europeu dels Drets Humans (TEDH). Què pot passar si els exiliats romanen encara en una situació d’exili i hi ha una resolució del Tribunal d’Estrasburg contra Espanya per la condemna als presos polítics? D’entrada, l’estat espanyol té l’obligació d’aplicar les decisions i la doctrina d’aquest tribunal. Si Estrasburg digués que han de sortir de la presó, haurien de sortir-ne. L’article 954.3 de la llei d’enjudiciament criminal obliga els tribunals espanyols a revisar les condemnes dels qui han aconseguit una sentència d’Estrasburg contra Espanya. Les sentències del TEDH afecten la persona que ha impugnat una condemna per vulneració d’algun dels seus drets fonamentals. No hi hauria cap vinculació directa entre una condemna d’aquesta mena contra l’estat espanyol i la situació dels exiliats, perquè els exiliats encara es trobarien en una situació processal prèvia, sense haver exhaurit la via judicial interna espanyola. Però és clar que l’impacte judicial i polític que tindria una condemna d’Estrasburg contra Espanya hauria de fer bellugar les coses. Segons els juristes consultats per VilaWeb, en virtut d’una sentència com aquesta contra Espanya, els exiliats haurien de demanar el sobreseïment de la causa contra ells, de manera que si el cas fos arxivat ja podrien tornar lliurement. O bé que la fiscalia retirés els càrrecs contra ells; això seria a les mans de les autoritats espanyoles. Pels experts consultats, en una situació hipotètica com aquesta, seria inconcebible jurídicament que el Tribunal Suprem espanyol –i més concretament el jutge instructor, Pablo Llarena– no acceptés el sobreseïment; o que la fiscalia no retirés els càrrecs contra els exiliats. ‘Això seria un escenari tenebrós’, diuen.

Summary: Què els pot passar, als exiliats, després del judici contra els presos polítics?


El president de Ciutadans, Albert Rivera, ha parlat avui de suprimir el concert econòmic basc. En una entrevista a TV3, ha explicart que calia unificar el sistema de finançament a l’estat espanyol. ‘Europa ja ha advertit que les quotes basques i navarreses no serveixen’, ha dit. Segons ell, no es pot dir que no al concert per a Catalunya i alhora acceptar-lo al País Basc. I ha reblat: ‘Els privilegis no es copien, s’eliminen.’ Sobre la possible reforma de la constitució espanyola, ha indicat que es podria millorar, però no pas canviar-la a fons. Ciutadans presentarà una proposta reforma durant aquest mes. Quant al 27-S, ha dit que hi havia hagut una majoria de catalans que no havia votat a favor de la independència, tot i que ha admès: ‘No podem menystenir el 47,8% de catalans que ho va fer.’ Rivera s’ha preguntat com ho faran CDC i ERC per justificar que es presenten a les eleccions espanyoles si tenen un full de ruta ‘al marge de les lleis democràtiques’, que parla de declarar la independència. Vegeu l’entrevista sencera:

Summary: Albert Rivera vol suprimir el concert econòmic basc


Fa trenta anys a Lleida va començar la història d’una impremta que va créixer ben de pressa i es va convertir en una de les empreses més importants del sector editorial nostrat: Pagès Editors. Fa deu anys que Eulàlia Pagès va entrar oficialment a treballar a l’empresa familiar i ara en porta la direcció editorial. Els qui la coneixen diuen que darrere aquesta aparença dolça s’hi amaga una dona de caràcter a la vegada preocupada per a fer llibres cada vegada millors i més atractius i per si una pedregada pot malmenar una collita. Les coses han canviat molt aquests trenta anys i amb ella repassem la història, però sobretot els plans de futur, d’una editorial que es mou a mig camí entre ser la primera de Ponent i la tercera del país (després de Planeta i Cossetània-Angle) i que sobretot cerca de sobreviure si més no uns trenta anys més en un món tan convuls com el de l’edició a casa nostra. Els seus darrers èxits demostren que les coses les van fent bé. ―Com i per què comença la impremta i després l’editorial? Per què es decideix d’ampliar el negoci? ―Parteix de quan un grup de gent formada en les arts gràfiques, encapçalat pel meu pare, Lluís Pagès, munta Arts Gràfiques Bobalà per deixar enrere el desfasament dels mitjans antics d’impressió i avançar adaptant-se sempre a la nova tecnologia en aquest sector. Com que estaven especialitzats en llibres, van valorar la idea de crear una editorial, i fins avui. ―Trenta anys després, quin son els principals canvis d’estat, els ‘punts forts’ i les principals oportunitats d’aquest negoci? ―Com tot, la societat evoluciona. Per tant, les empreses acompanyen aquest desenvolupament amb la doble revolució tecnològica: la digital i la de les tecnologies de la informació i la comunicació d’aquests últims anys. Una empresa viva sempre ha d’estar a l’aguait de què passa. En aquest sentit s’han fet i es fan constantment inversions en noves tecnologies i en maquinària amb la voluntat de treballar especialment pel servei personalitzat i la màxima qualitat dels productes que ens esforcem a oferir. També ha estat primordial el component humà, una plantilla constituïda per treballadors amb una formació en arts gràfiques de base o universitària o bé també adquirida a l’empresa des de la base. Per això, celebrar el trentè aniversari és fruit d’una feina constant ben feta, de molt d’esforç. El millor regal que podem rebre per aquests trenta anys és la confiança de la nostra clientela, que ens ho demostra dia a dia. ―Com encara el futur Pagès Editors? ―Amb il·lusió en tot allò que emprenem, amb projectes nous. També, com he comentat abans, estar al dia, escoltar, tenir constantment un peu al carrer per copsar i saber els interessos, les inquietuds, de la gent per poder oferir-los lectures atractives. ―Quan us vàreu fer càrrec de l’editorial i quin n’és el balanç fins ara? ―L’any 2010 hi vaig entrar per fer un relleu generacional. Però aquell mateix any la distribuïdora de llibres que s’encarregava dels nostres fons editorials va fer fallida i ens vam embarcar a crear un nou projecte, la distribuïdora Nus de Llibres. Jo m’hi vaig posar al capdavant. Vaig estar-hi bolcada entre tres anys i quatre fins que, a més a més, em vaig erigir en directora de les editorials. Aprofitant diverses jubilacions i noves incorporacions –per tant amb una renovació generacional de treballadors que aporta noves maneres de fer a l’experiència valuosíssima dels veterans–, ens hem reestructurat. A partir d’aquí hem creat una línia de literatura infantil, Nandibú, organitzem un festival de novel·la negra, El Segre de Negre, del qual ja hem clos quatre edicions; hem donat una empenta important a les tecnologies de la informació i de la comunicació i hem optat amb més força per la figura del director de col·lecció; tot això d’acord amb l’evolució natural de tota la feina feta els anys anteriors. ―Com ho valoreu? Repetiríeu si haguéssiu sabut com era o us dedicaríeu a una altra cosa? ―M’ho reservo per a mi.  ―Quin paper hi té el grup empresarial de l’editorial Milenio? Quina part ocupa i quina funció té? ―Inicialment, editàvem en català i castellà sota el segell de Pagès Editors. A efectes comercials, l’any 1997 es va decidir de reorganitzar els catàlegs i crear un segell editorial exclusivament per a editar en llengua castellana. D’aquesta manera podíem fer un pas més i expandir-nos a Amèrica. ―I la impremta, que va ser on va començar tot, quina importància té per a vosaltres? ―És la mare del grup empresarial. És a la base de tota la feina i produeix molt per donar tots els possibles serveis que pugui abastar en les arts gràfiques, tant de disseny com de preimpressió i impressió. ―Es pot dir que feu tots els papers de l’auca: prepareu els llibres, els cuideu, els maqueteu, els corregiu, els imprimiu i fins i tot els distribuïu. Això us dóna més autonomia? ―Crec que ens exigeix més professionalitat perquè coneixem totes les fases del món del llibre i tots els problemes, en som més entesos i per tant som més conscients de la situació del mercat, dels pros i els contres. Per això som més sensibles i entenem cadascuna de les demandes del sector. ―Arribats aquí és imprescindible de parlar de Nus de Llibres. Quina importància té la distribuïdora dins el vostre entramat, com funciona i quins llibres distribueix a part dels vostres? ―És la comercialitzadora. Com bé dius, no distribueix exclusivament Pagès Editors i Milenio Publicaciones, sinó que també treballa amb més de trenta-cinc editorials de Catalunya i Espanya. ―Amb una distribuïdora pròpia, la pregunta és com és que els vostres llibres encara no són tan visibles com tocaria? ―Crec que els nostres llibres són prou visibles, tal com es pot observar a les llibreries. També cal tenir present que no tots són per a totes les llibreries i és evident que són prou autònomes per a decidir quin títol o quina línia vol tenir el seu espai. Així i tot, sempre es pot fer més i ja hi treballem. Això ho referma la fidelitat dels nostres clients, que entrin editorials any rere any i que la corba de creixement vagi a l’alça. ―Editorialment us heu envoltat d’un equip principalment femení. Per què i què i que us aporta? ―Respecte de l’equip, és pura casuística, però sí que és jove, amb moltes idees, amb empenta, amb ulls nous i amb ganes de fer coses. Això permet de pensar en projectes nous i desprèn una il·lusió que ajuda a veure un futur positiu. ―Vosaltres sou la primera editorial de Ponent però també la tercera del país. Què és més important? O cal combinar totes dues coses? ―No ens fixem en quina és la nostra posició. Per nosaltres la cosa més important és el projecte: fer bons llibres i vendre’ls! ―De vosaltres es diu que feu molts llibres però que potser no feu l’esforç que caldria per a acompanyar-los a l’hora de vendre’ls tal com es mereixerien. El futur és menys llibres, és canviar certes coses? ―Primer, quan dius que fem molts llibres, m’hauries d’acotar respecte de qui. Si ho comparem amb les editorials mitjanes, tenim la mateixa producció. Pensem que més que pensar en el nombre de títols, val més creure en el projecte editorial. ―Un canvi molt important d’aquests darrers temps ha estat el disseny. Com i per què ha canviat tant i ocupa el paper que ocupa ara, que és cabdal? ―Amb les noves generacions canvien els gusts i crec que calia fer canvis, renovar la imatge en certes col·leccions. Avui dia la imatge és d’una importància cabdal i per tant s’havia de treballar i apostar-hi. ―Pagès Editors va ser pionera, perquè era de les poquíssimes cases que feia ciència-ficció i ara també heu incorporat el gènere negre en el vostre catàleg. Quin pes tenen els generes populars en l’editorial? ―Manuel de Pedrolo i Josep Vallverdú, que són autors amb obres en el nostre catàleg, van ser pioners a obrir el mercat de la cultura de masses al lector català. Josep Vallverdú deia en una entrevista amb Lluís Llort una frase que resumeix perfectament la nostra manera de pensar: ‘M’interessa una literatura que abasti tothom.’ Fem llibres que puguin agradar a tothom. Si volem que es llegeixi, no hem de fer llibres pensant només en un únic perfil de persona. ―Participeu directament en l’organització del festival El Segre de Negre. Què significa per a vosaltres? ―En vam ser els ideòlegs ara fa cincs anys, de bracet amb l’escriptora Montse Sanjuan, i en som coorganitzadors juntament amb l’Institut d’Estudis Ilerdencs. Sempre recordaré una conversa amb ella, que em deia: ‘Com és que a tot arreu tenen un festival i a Lleida no?’ I, realment, si feies un recorregut de la plana fins als Pirineus, no hi havia cap festival de novel·la, i encara menys del gènere negre. Per tant, ens va convèncer immediatament per engegar aquest projecte. Aquest any 2020 serà el cinquè festival, amb una trajectòria molt positiva, sempre amb un objectiu principal com és el d’acostar la literatura al màxim públic possible, tant pel gènere com l’edat. És un festival ambiciós que l’últim any va incloure la presència de Petros Màrkaris i el pròxim… és un secret, però crec que no us deixarà indiferents… ―Darrerament es parla molt de la possibilitat de l’existència d’una literatura pròpiament ponentina. En això, hi crèieu com a editora? ―Hi crec i estic convençuda que la literatura escrita a Ponent és cada vegada més una literatura de molta qualitat que esdevé referent dins la literatura catalana contemporània. ―Fins a quin punt Pagès Editors és responsable directe que s’hagi descobert? ―Més que responsables, crec que som col·laboradors de difondre la literatura de proximitat. ―Quins són els desafiaments principals de futur al capdavant de l’editorial? Què us agradaria de canviar i posar una mica més en pràctica? ―Sobreviure.  Aconseguir-nos mantenir i ser una editorial seriosa, referent del país, de qualitat i amb projectes ben engrescadors i fins i tot que els mitjans de comunicació no pensin només que la cultura és a Barcelona, sinó que entenguin que en tot el territori català se’n fa molta i de molta qualitat. ―Quin paper ha de tenir l’administració a l’hora de protegir editorials com la vostra, que no deixa de ser familiar i artesanal? ―El bàsic i principal, ajudar al llibre en català. ―Com valoreu les noves editorials independents que han sorgit aquests darrers deu anys, moltes de les quals molt més petites que vosaltres, i que han estat un revulsiu important en el mercat? ―Treballen molt bé i són benvingudes perquè fan molt bona feina i perquè són un desafiament personal, perquè no abaixis la guàrdia. Són riquesa de país. Sí que s’ha de vetllar perquè l’edició en català no acabi sota el domini de tan sols dos o tres grans grups editorials. Seria un retrocés per a la cultura i el país. ―Quin és el paper de Pagès Editors en el conjunt d’associacions i gremis editorials del país? Com els veieu en el futur? Penseu, com apunta algun autor, que la indústria del llibre s’ha de reciclar i convertir-se en un clúster? ―Pagès Editors forma part de l’Associació d’Editors en Llengua Catalana i tinc la gran sort de ser membre de la junta. S’hi treballa molt perquè l’edició en llengua catalana pugui competir en igualtat de condicions amb l’edició en llengua castellana; i també per fomentar la lectura en la nostra societat. Un dels grans valors de la indústria editorial és la varietat d’editorials que no pertanyen a grans grups i que ofereixen una visió plural i donen veu a autors molt bons però que no són del fenomen best-seller, que dignifiquen el panorama editorial català. Cal continuar lluitant per aquesta diversitat i per un país democràtic i ric.

Summary: Eulàlia Pagès: ‘Si l’edició en català acaba a les mans de dos o tres grups, serà un retrocés per al país i la cultura’


El president dels Estats Units, Donald Trump, ha anunciat un enduriment de la política envers Cuba per a frenar ‘l’opressió comunista’. D’aquesta manera, fa marxa enrere en l’acostament iniciat el 2014 per l’administració de Barack Obama, que va servir per a alleujar la situació econòmica dels cubans. ‘Amb efecte immediat, cancel·lo la política unilateral de l’administració anterior envers Cuba’, ha dit Trump, acompanyat de nombrosos membres de la comunitat cubano-americana, que es decanta majoritàriament per mantenir la pressió sobre el govern de Raúl Castro. ‘La nova política reafirma l’embargament’ comercial, econòmic i financer que els Estats Units va imposar a Cuba els anys 60, estreny el cercle sobre els negocis controlats per l’elit militar i augmenta el control dels viatges de nord-americans a l’illa, ha explicat. Trump ha justificat el cop de timó per l’estat dels drets i les llibertats fonamentals a Cuba que, segons que ha denunciat la dissidència interna en aquests gairebé tres anys, ha empitjorat malgrat el diàleg entre Washington i l’Havana. Trump ha recordat ‘el sofriment dels cubans’ de les últimes dècades i ha promès que, com a nou president dels Estats Units, no guardarà silenci. ‘Denunciaré els crims del règim de Castro  Sabem què hi passa i recordem què hi va passar’, ha reblat. No obstant això, la Casa Blanca ha decidit de mantenir el restabliment de les relacions diplomàtiques, que va permetre d’obrir novament les ambaixades, i també els viatges de familiars i les remeses que els cubano-americans envien als seus parents. D’aquesta manera, Trump ha deixat la porta oberta a una possible millora de les relacions. ‘Quan els cubans facin passos concrets, estarem llestos i serem capaços de tornar a la taula per negociar un acord que serà molt millor’, ha afirmat.

Summary: Trump anuncia un enduriment de la política dels Estats Units amb Cuba


Almenys deu persones han mort com a conseqüència del terratrèmol que ha sacsejat aquesta nit l’illa indonèsia de Lombok, segons han confirmat les autoritats. La zona va resultar afectada el 5 d’agost per un altre terratrèmol de similars proporcions que va deixar un nombre encara no tancat de 460 morts. ‘Dues persones han mort, una a Lombok Est i una altra a Sumbawa Besar per l’ensorrament d’edificis. Hi ha molts habitatges danyats pel terratrèmol del 19 d’agost’, ha informat el portaveu de la Junta Nacional d’Administració de Desastres d’Indonèsia (BNPB), Sutopo Purwo Nugroho, a través del seu compte a Twitter. 2 orang tewas (1 di Lombok Timur, 1 di Sumbawa Besar) tertimpa bangunan roboh dan banyak rumah rusak akibat gempa 7 SR pada 19/8/2018 pukul 21.56 WIB. Listrik masih padam. Sudah terjadi 7 gempa susulan dirasakan (lebih dari 5 SR) pascagempa 7 SR yang mengguncang Lombok. pic.twitter.com/fnvcjfn2BF — Sutopo Purwo Nugroho (@Sutopo_PN) August 19, 2018 Avui, en el seu informe diari, l’Agència d’Indonèsia per al Control de Desastres ha informat que el balanç de víctimes mortals ha augmentat a deu persones. El sisme ha provocat una apagada en tota l’illa, que continua sense electricitat hores després del moviment sísmic, del qual s’han detectat un total de set rèpliques que s’han pogut percebre. A més el terratrèmol ha causat esquerdes a Kayangan, a Lombok nord. ‘La gravetat del terratrèmol ha causat danys en edificis, corriments de terra a les zones elevades i talls d’electricitat. Encara no s’ha pogut comunicar amb les autoritats de Lombok Oriental’, ha apuntat Sutopo en un altre missatge a Twitter. Dampak gempa 6,9 SR yang mengguncang Lombok per 20/8/2018 pukul 10.45 WIB: 10 orang meninggal dunia, 24 orang luka-luka, 151 unit rumah rusak dan 6 unit fasilitas ibadah. Kendala pendataan listrik padam total menyebabkan komunikasi dan pendataan terhambat. pic.twitter.com/9SRGgu5Uvl — Sutopo Purwo Nugroho (@Sutopo_PN) August 20, 2018 L’Institut Geològic dels Estats Units (USGS) ha verificat un nou terratrèmol de 6,9 fixat inicialment a 10 quilòmetres al nord-oest de l’illa indonèsia de Lombok i que no ha generat una alerta de tsunami. L’hipocentre havia estat fixat inicialment a 1 quilòmetre de profunditat per l’Agència Indonèsia per al Control de Desastres però l’USGS ha revisat la xifra fins als 20,3 quilòmetres.

Summary: L’illa indonèsia de Lombok torna a ser sacsejada amb un terratrèmol de 6,9


La setmana entrant es farà al’Espai VilaWeb el primer torneig del joc de cartes de la Fallera Calavera a Barcelona. Serà el dijous 4 de maig a les set del vespre i el dirigirà el creador del joc, Enric Aguilar, que farà una explicació sobre la dinàmica de l’activitat i hi serà present durant tota la sessió. Es jugaran diverses rondes, segons la quantitat de participants, i es repartiran tres premis al guanyador i a un dels jugadors. A banda de passar una bona estona, els participants del torneig jugaran per aconseguir una carta exclusiva que no és a la venda: la carta del Tio Canya en versió zombi, personatge que ret homenatge a la mítica cançó d’Al Tall. Els altres premis seran una samarreta i una bossa de la Botiga de VilaWeb amb el lema ‘T’estime, t’estimo, t’estim’. Per a participar-hi, cal reservar assistència enviant un correu a botiga@vilaweb.cat. Podeu trobar-ne més informació sobre el fenomen de la Fallera Calavera en l’entrevista a Enric Aguilar que va publicar VilaWeb. Trobareu tots els productes a la Botiga de VilaWeb.

Summary: Torneig de la Fallera Calavera a l’Espai VilaWeb


La portaveu d’ERC, Marta Vilalta, ha demanat al president de la Generalitat, Quim Torra, de ‘compartir la decisió’ amb ERC sobre si seria convenient, o no, de convocar unes eleccions com a resposta a una eventual sentència condemnatòria del Tribunal Suprem pel judici de l’1-O. Ho ha dit en una conferència de premsa després d’una nova topada entre JxCat i ERC: Torra va dir ahir que descartava de convocar eleccions com a resposta a la sentència, i Joan Tardà el va desautoritzar via Twitter exigint-li de tenir ‘el consentiment’ d’ERC per a prendre aquesta decisió. La discrepància ha continuat avui. El portaveu adjunt de JxCat al parlament, Eduard Pujol, ha recordat a ERC que Torra era ‘l’únic amb la potestat de convocar eleccions’, d’acord amb la llei que regula aquesta qüestió. Vilalta ha admès que era evident que Torra era l’únic que tenia aquesta potestat, però ha afegit que, en la ‘línia de construir la unitat estratègica’ de l’independentisme, hauria de consensuar la decisió amb la resta del sobiranisme català. ‘Parlar-ne, debatre-ho, que tothom pugui opinar lliurement’, ha conclòs la portaveu republicana, que ha defensat que totes les opinions eren legítimes, en al·lusió a les declaracions de Torra i també les de Tardà. ‘Quan calgui donar una resposta, si ha de passar per unes eleccions o per altres coses, ens agradaria compartir la informació i prendre decisions consensuades’, ha resumit la portaveu d’ERC després de la reunió de la direcció del partit. Distància per la diputació Vilalta ha mantingut els retrets a JxCat per haver pactat amb el PSC a la Diputació de Barcelona rebutjant un pacte amb ERC. Ha insistit que n’havia de donar explicacions i que el pacte representava ‘un abans i un després’ en les seves relacions. No s’ha pronunciat sobre si la confiança entre ERC i JxCat, socis de govern, havia quedat tocada fins al punt d’haver de posar fi a la legislatura, i ha resolt que la portaveu del govern, Meritxell Budó (JxCat), seria la responsable d’explicar què passa demà en la reunió del consell executiu. ERC manté que el pacte JxCat-PSC és una ‘oportunitat perduda’ per a reconstruir la unitat independentista i traçar un full de ruta comú cap a una república catalana, però diu que vol tornar a una situació de confiança amb JxCat. Vilalta ha interpretat que el PSC va cercar un pacte amb JxCat per ‘intentar dividir l’independentisme’, i ha criticat que el partit de Carles Puigdemont, a parer seu, s’hi prestés, en compte d’intentar un pacte amb ERC a la Diputació de Barcelona. Sigui com sigui, el partit d’Oriol Junqueras defensa que el govern ha de continuar liderant Catalunya sense eleccions a l’horitzó, i que tots els actors independentistes han de buscar la ‘unitat’ per afrontar els mesos que vénen.

Summary: ERC demana a Torra de ‘compartir la decisió’ sobre un possible avançament electoral després de la sentència


La Unió de Llauradors i Ramaders ha advertit avui del risc de perdre prop de 137 milions d’euros de fons europeus del Pla de Suport al Sector Vitivinícola d’Espanya (PASVE) 2019. Segons explica l’organització agrària en un comunicat, les dades de pagaments realitzats pel Fons Espanyol de Garantia Agrària (FEGA), a data 25 d’agost, apunten a una despesa realitzada en les diferents mesures del PASVE – en promoció en països tercers, reestructuració i reconversió, inversions i destil·lació de subproductes – de 73,5 milions d’euros, de manera que ‘quedarien menys de dos mesos per a executar la resta de fons, és a dir, altres 136,9 milions d’euros’. Des de la Unió consideren que si bé, habitualment, el ritme d’execució s’accelera de manera important en aquesta última fase de l’exercici, la veritat és que ‘l’execució actual està bastant per davall de la mitjana dels anys anteriors i molt lluny de la 2015 i 2016, en els quals sí que es van gastar la totalitat dels fons’. L’organització assenyala que ‘només es presentava una pitjor execució en la campanya passada’, quan es van perdre 48,9 milions d’euros del total de 210,3 milions d’euros que anualment la Unió Europea posa a la disposició del sector del vi de l’estat espanyol a través del PASVE, com ja es va destacar. En cas de confirmar-se una nova pèrdua de fons, s’afegiria a les quals ja es van produir en el PASVE anterior en les campanyes 2014 (18,6 milions d’euros); 2017 (8,4 milions d’euros) i 2018 (48,9 milions d’euros), lamenta l’entitat. Davant aquesta situació, La Unió creu que ‘han de superar-se les actuals ineficiències tècnic-administratives o introduir nous mecanismes en la distribució de fons que permeten un major aprofitament dels recursos’. Igualment, apunta que seria convenient donar una major flexibilitat a certes mesures, com a promoció i inversions, per a facilitar la participació dels xicotets i mitjans cellers. En qualsevol cas, reclama una implicació del sector i de les Administracions i les reformes que siguin necessàries per a evitar pèrdues de fons. ‘No podem traslladar a Brussel·les la sensació que al nostre sector no li fan falta aquests recursos, i molt menys amb els problemes de valoració del producte, raïm o vi que patim molts viticultors’, subratllen des de l’organització, adverteix. ‘Seria molt perillós de cara a la negociació de la futura fitxa financera del PASVE per a Espanya que no està definitivament tancada fins a l’aprovació de la Reforma de la PAC i els seus pressupostos’, afegeixen. Per a La Unió, aquesta situació és ‘un motiu més’ per a manifestar-se aquest dijous 5 de setembre a Requena per a denunciar la situació dels productors de raïm de vinificació i per això anima a participar en aquesta. Cal recordar que la Coordinadora Camperola del País Valencià-COAG, La Unió de Llauradors i Ramaders, AVA-ASAJA i la Federació de Cooperatives Agroalimentàries han convocat per al 5 de setembre una gran tractorada a Requena contra ‘l’amenaça d’una tremenda baixada dels preus del raïm cava i la crisi perpètua del sector vitivinícola en el seu conjunt, amb uns preus que no aconsegueixen els costos de producció’. La protesta arrancarà a les 11.00 hores en la plaça Juan Grandia al costat del monument a la verema de Requena, on les organitzacions esperen reunir ‘tots els agricultors de la comarca en una protesta multitudinària’, en una tractorada que recorrerà tota l’avinguda Arrabal i tornarà al monument.

Summary: La Unió alerta del risc de perdre 137 milions d’euros de fons europeus del Pla de Suport Vitivinícola 2019


El president de la Generalitat, Carles Puigdemont, anuncia avui en una compareixença a les onze del matí una reforma important del govern per a encarar amb garanties el referèndum. Puigdemont, que es va trobar amb el govern fet quan va arribar a la presidència, tindrà ara l’ocasió d’envoltar-se de gent en qui confiï totalment per enfilar les setmanes decisives fins al primer d’octubre. Segons l’agència ACN, tot apunta que la consellera de la Presidència i portaveu del govern, Neus Munté, el titular d’Interior, Jordi Jané, i la consellera d’Ensenyament, Meritxell Ruiz, abandonaran l’executiu de Puigdemont. I hi entraran el president de JxSí, Jordi Turull, a Presidència, i la mà dreta de Xavier Trias, Joaquim Forn, a Interior. Els consellers sortints sembla que no seran destituïts pel president, sinó que cessaran voluntàriament. Els nous consellers que ocupin llocs en compte dels actuals del PDECat seran tots membres del partit d’Artur Mas, que ahir va fer públic un comunicat donant suport a Puigdemont, prengués la mesura que prengués. Els canvis podrien atènyer també algun membre significat dels alts càrrecs dels departaments. Ahir Puigdemont va parlar d’un en un amb tots els consellers del PDECat per temptejar-ne la posició i avaluar fins a quin punt estaven disposats a suportar la repressió individualitzada que el govern espanyol ha començat a aplicar. Pel seu despatx del parlament, hi van passar també Oriol Junqueras i Marta Pascal, que van escoltar les explicacions i van transmetre les seves impressions. A darrera hora del vespre, un comunicat de presidència anunciava que el president havia anul·lat tots els compromisos d’avui, cosa que va desfermar especulacions de tota mena. Més informació: La repressió sofisticada contra el govern fa efecte

Summary: En directe: Puigdemont anuncia els canvis del govern per a encarar el referèndum de l’1-O


La manifestació de demà a Brussel·les pot causar una gran sensació a la capital de la Unió Europea i a les institucions comunitàries. De fet, aquest és el principal objectiu dels promotors i dels milers d’assistents que han emprès el viatge des de cada vila i ciutat amb tota mena de mitjans i vehicles. La procedència dels manifestants serà majoritàriament de ciutadans del Principat, epicentre del procés d’independència, però també hi ha un moviment significatiu de valencians, mallorquins, nord-catalans, menorquins i ciutadans de tota la nació. Amb quin objectiu? Principalment, acompanyar un procés de reivindicació democràtica, de desarticulació del règim del 78 i de construcció d’un projecte de llibertat i República. Aquests ‘catalans perifèrics’, com els anomena l’històric dirigent independentista Josep Guia, tindran un punt de trobada per a la manifestació: ‘Els valencians i altres catalans perifèrics ens trobarem a la part de dintre de la porta nord del Parc del Cinquantenari, la que dóna a la confluència de les avingudes de la Renaissance, de la Chevalery i de l’Yser.’ La proposta és trobar-s’hi a les 10.30 ‘per anar junts (per Catalunya) a la manifestació’. Guia, un dels promotors de la idea d’aplegar-se per fer suport al president Puigdemont i als consellers com a catalans de fora del Principat, va mostrar ahir a les xarxes la pancarta que obrirà el seu bloc. Els valencians i altres catalans perifèrics ens trobarem, a les 10:30, a la part de dintre de la porta nord del Parc del Cinquantenari, la que dóna a la confluència de les avingudes de la Renaissance, la Chevalery i l'Yser, per anar junts a la manifestació de Brussel·les. pic.twitter.com/3R9QM62DqX — Josep Guia (@JosepGuia) December 5, 2017 També es desplaça a Brussel·les Elisabeth M., des de Mallorca. Ahir va agafar l’avió, que era –deia– ‘ple de gent que també sembla que hi va’. L’Elisabeth vol expressar la seva condemna de ‘la injustícia i la por’ que viuen aquests mesos els catalans per culpa de la repressió de l’estat espanyol. ‘Hem de deixar clar a les institucions europees que som molts que volem que es respecti la veu de la majoria democràtica a favor d’una República independent’, diu. Explica que té previst de trobar-se amb uns familiars a Brussel·les. ‘Ho aprofitarem per quedar-nos-hi uns dies i visitar la ciutat i els entorns’, afegeix. Això és força comú entre els assistents a la manifestació amb qui hem parlat aquests últims dies. Els que hi van pel seu compte i no en viatge organitzat i faran uns dies de desconnexió i turisme cultural. L’Elisabeth ha reservat un lloguer turístic en una casa particular al centre de la capital europea. En canvi, David Garcia va sortir ahir amb la seva furgoneta des de Sella (Marina Baixa) per enfilar el camí de Brussel·les amb parada tècnica per fer nit a Barcelona, però sense tenir cap lloc on dormir quan arribi al punt de destinació. ‘Tinc alguns amics que m’ajuden a cercar un lloc on dormir’, diu sense preocupar-s’hi gaire. ‘Si no en trobe cap, dormiré a la furgoneta, però pot fer massa fred.’ En David ha trobat companys de viatge a les xarxes. És una manera d’abaratir-ne el cost. No els coneixia d’abans i s’aniran afegint pel trajecte per l’espina dorsal del país. ‘Com a valencià em sent interpel·lat per la causa de la democràcia de Catalunya. És una qüestió de ciutadania i de democràcia. Algun dia els valencians voldran fer un camí semblant i pense que cal fer pinya ara.’ ‘De la mateixa manera que els valencians van aclamar Francesc Macià quan va anar a rebre les despulles de Blasco Ibáñez a València, l’octubre del 33, nosaltres anem a expressar el nostre suport al president Puigdemont a l’exili’, explica Josep Guia. ‘Donem suport a la República contra la monarquia espanyola, a la independència contra el regne retrògrad i antidemocràtic. I també serem a Brussel·les per afirmar la nació completa, amb l’esperança que la República ens faci costat quan nosaltres estiguem preparats per avançar en la mateixa direcció.’ David Garcia s’ha endut la dolçaina. Ha llegit que hi ha una convocatòria de músics per fer sonar els instruments i provarà de sumar-s’hi. Té trenta-cinc anys i ja ha participat en unes quantes diades i més convocatòries reivindicatives. L’Elisabeth, que en té cinquanta-quatre, explica que també ha estat en algun dels Onze de Setembre darrers, però que pensava que no caldria tornar a lluitar com ho havien fet contra el franquisme. ‘A veure si les institucions europees ens comencen a fer més cas que no ens han fet fins ara’, diu quan ja li demanen d’apagar el telèfon perquè l’avió ha d’arrencar. Guia, en canvi, ja espera l’arribada de catalans a Brussel·les. S’ha avançat un parell de dies per temptejar l’espai de trobada dels ‘perifèrics’ i per comprovar el recorregut anunciat. La seva colla, amics i familiars hi arribaran amb avió, autocars i autocaravanes. Brussel·les podrà escoltar tots els accents de la llengua del ‘bon dia’.

Summary: De Salses a Guardamar i de Fraga a Maó, passant per Brussel·les


El sí a la independència continua essent majoritari i amplia la distància respecte del no, segons l’últim sondatge del CEO, que s’ha publicat avui al matí. Un 47,2% dels catalans vol que Catalunya esdevingui un estat independent, per un 43,2%, que s’hi oposa. Un 9,6% no ho sap o no contesta. La diferència respecte de l’anterior baròmetre, del juliol, s’ha ampliat; era d’un 46,7% pel sí i un 44,9% pel no. El 57% dels catalans votaria contra la constitució espanyola, segons el CEO Pel que fa al resultat d’unes hipotètiques eleccions al Parlament de Catalunya, el CEO dibuixa una cambra amb majoria absoluta independentista amb 69-73 escons. La participació seria del 68%. Les eleccions les guanyaria ERC amb 36-38 escons i aniria seguit dels 29-30 escons de Ciutadans. Junts per Catalunya perdria vora deu escons i aconseguiria 23-24 diputats. La quarta posició la mantindria el PSC amb 17-18 escons, per sobre dels 12-13 de Catalunya en Comú-Podem. La CUP gairebé multiplicaria per tres els seus escons i n’aconseguiria 10-11. La formació més petita seria el PP, que passaria dels 4 actuals a 2-3 diputats. Aquesta darrera formació estaria a 3 dècimes de ser extraparlamentària, ja que hi ha una barrera del 3% per a tenir representació.

Summary: El baròmetre del CEO atorga una clara victòria a ERC en unes eleccions al parlament


Una de les primeres decisions que prendrà el nou Parlament de Catalunya serà la composició de la mesa, que fins ara era integrada per quatre membres de Junts pel Sí (Carme Forcadell, Lluís Guinó, Anna Simó i Ramona Barrufet), un de Ciutadans (José María Espejo-Saavedra), un del PSC (David Pérez) i un de Catalunya Sí que es Pot (Joan Josep Nuet). Segons que explica l’agència Europa Press, Catalunya en Comú perdrà el seu representant en favor de Ciutadans. A Ciutadans, Junts per Catalunya i ERC els corresponen dos llocs a la mesa, segons el resultats de les eleccions del 21 de desembre. La vacant restant cauria a mans del PSC, el quart partit amb més diputats a la cambra. Així doncs, l’independentisme retindrà la majoria a la mesa i la presidència del parlament. Ara bé, no és clar que Forcadell repeteixi en el càrrec. Junts per Catalunya va dir que la seva opció era restituir-la, mentre que fonts republicanes han dit que la decisió depenia d’ella i que anava en paral·lel a la possibilitat de la tornada del president Carles Puigdemont.

Summary: La nova mesa del parlament: dos membres de Cs, dos de Junts per Catalunya, dos d’ERC i un del PSC


La final dels 5.000 metres en el campionat europeu d’atletisme ahir a Amsterdam va ser d’infart, una de les més igualades de la història. I va resultar que tots dos vencedors són catalans, Ilias Fifa i Adel Mechaal, que competien amb la delegació espanyola. Or i argent separats per mil·lèsimes de segon… What an amazing finish in the 5000m!! Feeling bad for the photo-finish judges 😜😀 #ECH2016 #closecall pic.twitter.com/2pcJLdmpYR — European Athletics (@EuroAthletics) July 10, 2016 Aquest èxit dels dos atletes catalans ha tingut un ressò notable en la premsa espanyola, que també ha destacat l’origen de tots dos, nascuts al Marroc i arribats a Catalunya quan tenien cinc i disset anys, respectivament. Però allò que ha sorprès més ha estat el titular del diari El Español: ‘Dos “marroquins”, un d’ells independentista català, donen a Espanya dues medalles’. Aquest titular ha causat indignació entre molts usuaris a la xarxa. En el text de la notícia, el diari recorda unes declaracions de Mechaal de l’any passat en aquesta entrevista a El Mundo en què es declarava independentista i deia que, si ho havia de fer, agafaria la bandera d’Espanya per respecte. Per aquest diari, el lloc de naixement de tots dos i la convicció independentista de Mechaal són més importants que no el fet d’haver pujat al podi en una cursa tan espectacular. Als dos principals diaris esportius espanyols, l’As i el Marca, es reprodueix, en menor mesura, la idea que transmet El Español, és a dir, que els dos medallistes espanyols resulta que són marroquins i que un d’ells, a més, és independentista. El diari As, per exemple, a part la notícia sobre el resultat de la cursa, fa un perfil de Fifa, en què es destaca que va arribar a Catalunya viatjant en els baixos d’un camió, i un altre de Mechaal, en què es posa l’accent en el seu independentisme. En canvi, al diari Marca, en l’article en què es parla de l’origen de tots dos corredors, es passa per alt el fet que Mechaal sigui independentista. Al contrari, el titular és ‘Fifa i Mechaal compleixen el seu somni espanyol’. Fa ús d’un concepte, ‘el somni espanyol’, amb innegable inspiració en ‘el somni americà’, és a dir, aquella terra promesa en què la igualtat d’oportunitats i de llibertat fa que l’esforç personal de cadascú pugui obtenir recompensa. El significat implícit en el titular és aquest: l’Espanya de les oportunitats ha fet possible l’èxit de dos marroquins. Espanyolisme, ras i curt. Política i esport.

Summary: Medallista marroquí i independentista català, un xoc per a El Español


El senador nord-americà Bernie Sanders ha anunciat que es presentarà al procés electoral intern del Partit Demòcrata per a ser elegit candidat a les eleccions presidencials del 2020. En l’intent anterior, va ser derrotat per l’ex-secretària d’Estat nord-americana Hillary Clinton. ‘Volia que el poble de Vermont fos el primer de saber-ho’, ha dit Sanders, en una entrevista concedida a la Ràdio Pública de Vermont, l’estat pel qual és senador. ‘Quan vagi per tot el país, prometo portar els valors dels quals tots nosaltres a Vermont estem orgullosos, la confiança en la justícia, la comunitat, la política de base, les reunions municipals. Això portaré per tot el país’, ha dit el senador. Sanders ha dit que es presenta per enfrontar-se al president nord-americà, Donald Trump, i per fer realitat algunes de les seves idees progressistes, com una cobertura sanitària universal, l’augment a quinze dòlars del salari mínim i la reducció del deute dels estudiants, propostes que ja va defensar en la campanya de 2016. ‘Crec que l’actual inquilí de la Casa Blanca és una vergonya per al nostre país’, ha afirmat. ‘Crec que és un mentider patològic. També crec que és un racista, un sexista, un homòfob, un xenòfob i algú que està tractant de guanyar punts fàcilment intentant assenyalar a les minories, sovint els immigrants indocumentats’, ha assegurat. Sanders ha dit que la seva campanya confia a comptar amb un milió de persones per liderar un ‘moviment de base de persones preparades per aixecar-se i lluitar’. El senador demòcrata ha admès que va a trobar una campanya ‘molt diferent’ a la de 2016, quan ell va ser l’únic que va desafiar a l’ex-secretària d’Estat Hillary Clinton amb victòries en 23 eleccions primàries i caucus. En aquesta ocasió, al camp demòcrata ja hi ha una dotzena de candidats que han anunciat que es presentaran o que ha mostrat la seva disposició a fer-ho. Entre els quals hi figuren els senadors Cory Booker, Kirsten Gillibrand, Kamala Harris, Amy Klobuchar i Elizabeth Warren. Demana no mesurar als candidats pel seu gènere, edat o color de pell Preguntat sobre la preocupació dels que pensen que ja no és el que millor presenta ‘la cara del nou Partit Demòcrata ‘, Sanders, de 77 anys, ha dit que cal fixar-se en els candidats i no en la seva aparença o edat. ‘Hem de mirar els candidats no pel color de la seva pell, no per la seva orientació sexual o el seu gènere ni tampoc per la seva edat’, ha respost. ‘Crec que hem d’intentar avançar cap a una societat no discriminatòria que miri a les persones basant-se en les seves capacitats i en el que defensen’, ha explicat, abans de destacar el seu estat de salut i el seu ‘nivell d’energia’. La seva campanya per a les presidencials de 2016 s’ha vist entelada en les últimes setmanes per acusacions de sexisme i d’assetjament sexual contra alguns dels seus treballadors. Sanders ha dit que ara el seu equip va a reforçar la formació contra l’assetjament sexual dels seus empleats. ‘Anem a proporcionar molta més educació i formació a tots els nostres empleats i tenim a bord d’aquesta campanya un equip molt, molt experimentat de gent que fa exactament això, treballar contra l’assetjament sexual i la discriminació’, ha assegurat. Sanders està en l’actualitat complint el seu tercer mandat com a senador per Vermont després d’haver estat congressista a la Cambra de Representants i batlle de Burlington. Sanders es va presentar com a candidat a la nominació del Partit Demòcrata per a les presidencials de 2016 però va ser derrotat per l’ex-secretària d’Estat Hillary Clinton, que després va perdre els comicis davant del candidat republicà, el magnat Donald Trump.

Summary: Bernie Sanders competirà per la candidatura demòcrata a les presidencials del 2020 dels EUA


El tinent coronel de la Guàrdia Civil Daniel Baena, que signa els informes del cos que s’han fet servir en la instrucció de les diverses causes contra l’1-O, ha participat avui en unes jornades sobre ciberseguretat d’ESADE. Concretament, ha estat ponent de la xerrada ‘Durant el ciberatac: gestió, modificació i mitigació.’ En el torn de preguntes, Oriol Bäbler, periodista de VilaWeb, li ha volgut formular una pregunta sobre el compte fals a Twitter –anomenat Tácito, i ara desactivat– amb el qual atacava polítics, periodistes i el cos dels Mossos d’Esquadra. Tanmateix, la intervenció ha estat censurada per Mario Sol, moderador de l’acte i codirector del màster IT+IP d’ESADE. Heus ací la transcripció del diàleg: —Periodista  La meva pregunta és per al senyor Baena en relació amb una informació que va publicar el diari Público i és per saber per què gestionava un compte fals a Twitter amb el nom de Tácito, en el qual criticava i acusava polítics, periodistes i els Mossos d’Esquadra. I si… —Mario Sol  Hem vingut a parlar sobre ciberseguretat… —P.: Correcte, per això mateix… —M.S.: No d’aquesta mena de… —P.: Home! Jo crec que és bastant… —M.S.: Si no t’importa, fes una pregunta relativa a l’objecte de… —P.:Jo crec que és bastant interessant que un ponent en unes jornades de ciberseguretat… —M. S.: Potser en un altre fòrum. No en aquest. —P.: No sé, crec que pot quedar desacreditat com a ponent si gestiona comptes falsos a Twitter i ataca polítics. —M.S.: Jo sí que sé el que vull dir i aquí hem vingut a aprendre i a parlar sobre ciberseguretat… —P.: Sí, des de l’experiència, perquè sembla que domina els dos bàndols, el de la seguretat i també l’altre. —M.S.: Moltes gràcies. Escolteu ací l’àudio del moment: https://imatges.vilaweb.cat/nacional/wp-content/uploads/2018/11/ESADE-censura-un-periodista-de-VilaWeb.m4a Crònica de l’acte d’Oriol Bäbler: No demaneu per Tácito al tinent coronel Baena

Summary: ESADE censura una pregunta de VilaWeb al guàrdia civil que insultava independentistes d’amagat


La defensa de Clara Ponsatí ha anunciat davant del jutge d’Edimburg els noms dels testimonis que proposarà per al judici sobre l’euroordre, entre els quals hi ha diversos polítics espanyols: Mariano Rajoy, Pedro Sánchez, Soraya Sáenz de Santamaría, Josep Borrell, Fernando Grande-Marlaska, José Manuel Margallo i Santiago Abascal. Previsiblement, el judici començarà el mes d’abril de l’any vinent i és previst que duri unes quatre setmanes. #DefendClara🎗 @ClaraPonsati needs your support but says the Catalan independence movement is bigger than any one individual, prisoner, politician in exile, what Catalonia does next will the determine the destiny of generations to come’ pic.twitter.com/Biqu3ZaaB0 — Aamer Anwar🎗✊🏽 (@AamerAnwar) December 12, 2019 L’advocat de Ponsatí, Aamer Anwar, acusa els polítics espanyols de ‘doblegar l’estat de dret per a perseguir gent que només va cometre el crim de protestar pacíficament i de demanar la independència’. La primavera del 2018 l’advocat ja va planejar una defensa de Ponsatí –quan la demanda d’extradició era per rebel·lió i malversació– passant a l’atac, és a dir, acusant l’estar espanyol de persecució política i d’abús del procediment de l’euroordre. Ara hi vol tornar. ‘Espanya ha violat els drets legals més bàsics’, diu. Anwar també proposarà en aquesta vista la compareixença com a testimonis de juristes i representants d’òrgans de defensa dels drets humans, ‘perquè exposin la manca d’imparcialitat al cor del judici contra els presoners polítics catalans’. Perquè ara, en aquesta nova euroordre contra Ponsatí i contra la resta d’exiliats, la sentència publicada el 14 d’octubre proppassat és la base sobre la qual el jutge Pablo Llarena formula la demanda d’extradició. Anwar i tot l’equip de defensa de Ponsatí també tenen arguments per a demanar la denegació de l’extradició, relacionats amb el perill que no pugui tenir un judici just a l’estat espanyol, per la manca d’un jutge imparcial. ‘És una causa motivada políticament’, diu. La darrera vegada que Clara Ponsatí va comparèixer davant el tribunal d’Edimburg fou el 14 de novembre, voluntàriament. I aleshores el jutge escocès va decidir de deixar-la en llibertat amb una fiança i sense retirar-li el passaport. Avui segurament es podrà tenir un calendari més aproximat del procés judicial per a decidir sobre l’extradició, que es pot allargar fins a l’estiu vinent. En l’euroordre anterior, la justícia escocesa va marcar un calendari llarg, amb un mínim de tres noves vistes preliminars per a qüestions procedimentals i al·legacions i amb el començament del judici formal uns tres mesos després de la primera vista. Durant els mesos vinents, mentre duri el procés d’extradició, pot haver-hi incidents de recorregut importants, començant per la decisió de la setmana vinent del Tribunal de Luxemburg sobre la immunitat d’Oriol Junqueras com a eurodiputat. La posició que fixi la màxima autoritat judicial de la UE pot tenir efecte també en Ponsatí si acaba essent eurodiputada quan es faci efectiu el Brexit, perquè els eurodiputats que corresponen al Regne Unit seran redistribuïts entre la resta d’estats de la Unió, inclòs l’estat espanyol, i a Ponsatí li pertocaria un escó. El veredicte d’Escòcia sobre Ponsatí: mig any ple d’obstacles per a la justícia espanyola

Summary: Ponsatí demana que Sánchez i Rajoy declarin en el judici sobre l’euroordre


Setmana decisiva per al futur del PDECat. El partit enfila l’assemblea, que comença divendres, amb la crida nacional per la República de Carles Puigdemont per a constituir un moviment unitari que superi els àmbits d’influència dels partits, i la previsió de fer una convenció nacional constituent a la tardor. L’articulació de la relació entre el PDECat i JxCat és una de les incògnites del congrés, però no n’és la sola. Els posicionaments de Jordi Turull i Josep Rull decantaran la formació de la nova direcció, amb Marta Pascal, que té el suport de dirigents moderats, o sense ella. El batlle de Molins de Rei, Joan Ramon Casals, pot presentar-hi una candidatura alternativa si els dos consellers decideixen de renovar la cúpula amb un projecte per a alinear la formació amb Puigdemont i refermar l’ideari independentista, però tampoc no es pot descartar que arribin a un pacte amb la direcció actual. Les bases també hauran de decidir si el projecte polític del PDECat ha de comprometre’s a fer efectiva la República sense descartar la via unilateral, com defensa el sector crític en diverses esmenes. Si és així, els detractors de Pascal posen en dubte que la direcció actual l’acabi aplicant. La confluència amb JxCat El PDECat ha de decidir com s’integra al moviment polític que impulsen Carles Puigdemont, Quim Torra, Jordi Sànchez i els consellers empresonats. L’encaix no és fàcil i al partit conviuen opinions diverses sobre com s’hauria d’articular. En els extrems, hi ha qui considera que el PDECat no aporta valor afegit com a marca i que finalment ha de dissoldre’s i engreixar JxCat, mentre que uns altres, incloent-hi la direcció actual, defensen que ha de fer valer la seva força organitzativa per ser la columna vertebral d’aquest moviment. El partit de Marta Pascal té l’estructura territorial, els drets electorals heretats de CDC, el control dels grups al Congrés i al Senat i la propietat de les sigles de JxCat com a marca i com a partit. Justament el registre com a partit es va formalitzar dimecres passat. Era un cop d’efecte de la direcció amb vista al congrés i atesos els moviments de Puigdemont. El sector crític ha promogut una esmena perquè es constitueixi una ‘comissió impulsora’ que ajudi a coordinar la confluència del partit amb membres del grup parlamentari, del govern, dels presos polítics i els dirigents a l’exili. La ponència proposada inicialment per la direcció tan sols advoca per ‘sumar’ amb JxCat sense més concrecions. Si el PDECat té la força orgànica i la marca, Puigdemont reuneix el capital electoral. Ho va demostrar el 21-D: és l’únic capaç d’aglutinar un electorat que ultrapassi les sigles del PDECat i la frontera electoral del centre-dreta independentista. Aquest és el potencial a què s’agafen els diputats independents de JxCat, que s’agrupen en dos nuclis al voltant de Puigdemont. L’un, liderat per la consellera Elsa Artadi, té al costat membres al govern i la direcció del grup parlamentari. L’altre s’ha agrupat a l’associació Junts per la República, que també s’ha registrat com a partit, amb diputats com Antoni Morral, Aurora Madaula i Pep Riera. El paper de Puigdemont, el pes de Rull i Turull Puigdemont prioritza la formació d’aquest moviment polític pel damunt del futur del PDECat, que s’hi pot arribar afegir, si cal, si hi és arrossegat. Així va passar, en part, amb la candidatura del 21-D. El moviment de dissabte i l’acte d’avui, en què es presentarà formalment el manifest, responen a aquesta lògica. El 130è president de la Generalitat ha irromput en el debat congressual del PDECat quan faltava menys d’una setmana per l’assemblea, que començarà divendres. La reaparició de Puigdemont tenia el suport de Jordi Turull i Josep Rull, que encapçalen dos dels sectors de més pes de la formació. Els dos consellers empresonats volen que el partit faci el tomb definitiu. Pretenen arrenglerar el PDECat amb Puigdemont i actualitzar l’ideari independentista en defensa de la república. L’executor d’aquest gir intern ha estat fins ara el batlle de Molins de Rei: Joan Ramon Casals ha liderat la presentació d’esmenes a les ponències amb aquest doble objectiu i ha pentinat el territori per prendre el pols a les bases. Els dies vinents seran decisius per a la definició de la nova direcció del partit. Casals potser presentarà una candidatura alternativa a la de Pascal, però també tots dos poden arribar a tancar un pacte. Aquesta última opció és la que persegueixen al carrer Provença. Ara, l’última paraula, la tenen Rull i Turull. La pugna per la direcció Per facilitar el pacte amb les principals famílies del PDECat, Pascal va fer diversos gestos i s’ha treballat molt el congrés. Primer, va pactar amb els crítics el reglament i va acceptar que l’assemblea en renovés l’executiva. La seva proposta és ampliar-la, obrir-la a tots els sectors i sumar-hi els presos i els exiliats. De fet, ha ofert càrrecs rellevants de la direcció a alguns del sector alternatiu. Però Rull i Turull no han acceptat encara de formar part de la candidatura de Pascal, segons fonts consultades per VilaWeb. La coordinadora general sí que va obtenir el sí de Lluís Puig per a formar part del paquet de vice-presidències. Uns càrrecs que, després de l’esperat no de Puigdemont a presidir el PDECat, es podria convertir en un consell de la presidència. Els decantadors de la balança, en tot cas, seran els dos consellers empresonats. També serà rellevant la decisió de Joaquim Forn, pròxim a Xavier Trias. Arribats a aquest punt, pugnen dues pulsions: la dels defensors d’un congrés endreçat i la dels detractors de Pascal. Els primers argumenten que cal obrir la direcció i alhora mantenir Pascal a la coordinació o a la secretaria general per evitar una trencadissa i projectar una imatge de suma, a l’estil clàssic convergent. Els segons atribueixen a Pascal un perfil moderat que no lliga amb el projecte de Puigdemont i veuen impossible que es pugui descarregar del pes de la motxilla de les tensions entre el PDECat i JxCat. A la llista de raons contra la coordinadora general, hi afegeixen l’accidentada gestió interna després del congrés fundacional del partit i el pla que va ordir amb el suport d’Artur Mas per imprimir un gir moderat al partit amb Santi Vila com a candidat. Era un intent de ressituar el PDECat amb la previsió que el procés independentista fracassaria. Després d’allò, van arribar l’exili i la presó. I l’actuació pública de Vila va fer la seva candidatura inviable electoralment. L’alternativa a Pascal seria Casals, que té alhora el suport dels corrents Moment Zero (amb dirigents com Miquel Buch, Albert Batalla i Jordi Cuminal) i Generació Llibertat (amb noms com Carles Agustí i Jordi Cabré). Ara, el més probable és que només arribi una sola llista a l’assemblea. És a dir, la de Pascal, si hi suma Turull i Rull, o la de Casals, si els dos consellers fan el pas definitiu per formar una direcció nova. L’efectivitat de la República i la via unilateral També hi va el projecte independentista del PDECat. La direcció va intentar aglutinar diverses famílies en els comitès redactors de les ponències. Però els sectors renovadors no comparteixen elements essencials de la redacció. Per això han presentat tres grans paquets d’esmenes que ja han estat aprovades a les assemblees comarcals: per a arrenglerar el partit amb JxCat, per a comprometre’l amb l’objectiu de fer efectiva la República sense descartar la via unilateral i per evitar que s’aprovi una estructura organitzativa més jeràrquica que no l’actual. Aquesta setmana comencen les negociacions de la direcció per a incorporar les esmenes. Si no entren a les ponències, arribaran vives a l’assemblea. Les bases, de fet, poden aprovar una ponència ideològica clarament independentista. Però els crítics posen en dubte que l’apliqui la direcció actual, apuntalada per dirigents moderats. Els contrapesos externs de JxCat Rull i Turull no solament estan coordinats amb Puigdemont sinó també amb Artadi. És sabut que la consellera de la Presidència va estripar el carnet del PDECat a causa de les diferències amb Pascal. L’entesa entre ells es va materialitzar, primer, en el funcionament de la direcció del grup parlamentari de JxCat. Després en les negociacions de la investidura i finalment en la formació del govern amb el repartiment de conselleries. Ara que hi va l’esdevenidor del PDECat, han optat per intentar que el partit faci el gir definitiu cap a Puigdemont. Si és inviable, hi ha més opcions obertes. L’organització de Junts per la República és qui més ha treballat en un escenari alternatiu. Es van constituir com a associació i han permès que hi entrin militants del PDECat, tot i que inicialment volien aplegar tan sols independents. No són pocs els qui, no veient clar el futur del partit, han fet el pas per associar-s’hi. Junts per la República també s’ha registrat com a partit per poder negociar amb el PDECat com a tal, si cal, la vertebració del moviment ampli que propugna Puigdemont. Si finalment no se situen sense fissures al costat del 130è president de la Generalitat, i per tant no poden usar la marca de JxCat, també tenen a disposició les sigles del Moviment 1 d’octubre, registrades amb aquest propòsit. Tots dos partits estan a guaret. Els papers de Torra i Sànchez són molt rellevants en aquesta constel·lació. Encapçalen els grups d’independents de JxCat i reforcen la figura de Puigdemont amb els propis potencials electorals. La decisió del PDECat de concórrer a les eleccions municipals amb les sigles de JxCat va molestar els independents i els sectors crítics amb Pascal. Precisment la possibilitat que el PDECat es refundi com a JxCat, amb un procés que pot ser un simple canvi de nom, no ha desaparegut mai del tot. I ha molestat els detractors de Pascal. D’una altra banda, la visió que tenen de la direcció actual els sectors més allunyats de la seu nacional del carrer Provença no és homogènia. El secretari d’organització del partit, David Bonvehí, genera més consensos i acceptació interna. L’assemblea: qui mobilitza més? Una altra de les incògnites de l’assemblea del PDECat és el batec de les bases. En el congrés fundacional de fa dos anys, el malestar intern va desbordar la direcció. Aquesta vegada s’hi han inscrit més associats que aleshores, més de mil set-cents. Segons diverses fonts consultades, l’executiva ha preparat molt bé l’assemblea mobilitzant el territori, de manera que potser els sectors més crítics seran en inferioritat numèrica. No és un detall menor perquè les votacions ho determinaran tot. Alguns d’aquests no descarten que, si el resultat de l’assemblea no és el que esperen, hi hagi un transvasament d’associats cap a Junts per la República. Per contra, a l’hora de concebre la formació d’aquest moviment ampli i el sorgiment de més partits, a la direcció de CDC hi ha qui hi veu massa semblances perilloses amb el funcionament que van tenir CDC i UDC durant tants anys. L’ombra d’Unió encara pesa. Junts per la República, tanmateix, insisteix que pretenen superar les dinàmiques clàssiques i rebutja de calcar-ne el sistema. Condicionants imprevisibles: l’exili i la presó La situació processal de Puigdemont, ara pendent de l’entrega per malversació a Hamburg, pot ser decisiva per al futur del PDECat i de JxCat. És una variable que no s’escapa a ningú i que determinarà la reconfiguració de tot l’espai polític. La situació personal de Puigdemont complica la presa de decisions, que és igual o més complexa en el cas de Turull i Rull. Tots dos consellers són determinants per al rumb del partit i continuen fent política a la presó dels Lledoners. Però la interlocució amb la resta d’actors no és sempre fàcil. La intermediació complica de vegades la comunicació de les decisions i en política, de vegades, els matisos ho són tot. L’exili i la presó afegeixen complexitat a l’assemblea del PDECat i a l’encaix amb JxCat. I tot plegat, amb la incògnita de l’impacte polític dels judicis als processats sobre tot l’escenari català i les eleccions municipals.

Summary: La batalla pel control del PDECat


Lloll Bertran (Igualada, 1957) és una de les actrius que protagonitzen la comèdia Pel davant i pel darrere, que es representa fins al 31 de març al Teatre Borràs de Barcelona. Alegre, riallera, expressiva i amb una energia desbordant, explica els detalls d’aquesta obra i parla de les dificultats de fer comèdia i de la seva trajectòria artística, que va començar amb el director Josep Maria Flotats. Però la cara li canvia quan parlem de la situació política a Catalunya i mostra un gest molt seriós. Diu que el fet que hi hagi presos polítics i exiliats la fa posar molt trista, però també està convençuda que tard o d’hora es trobarà la manera de desplegar la República. Hi parlem al camerino, que és ple de vestits llampants. Ens comenta que li encanten els barrets. Avui en duu un de negre, sobri i elegant, amb un petit llaç groc al lateral. —L’eslògan de Pel davant i pel darrere és: ‘Probablement la millor comèdia del món’. Per què? —Per les riallades que provoca. La gent en surt tan feliç! No sé si és la millor comèdia del món, però crec que sí que és una de les millors. Ha esdevingut un clàssic. Es va estrenar el 1982 a Londres i actualment encara fa riure molt. Se n’han fet catorze versions a països diferents i Barcelona és l’única ciutat d’Europa on se n’han fet cinc muntatges. S’ha anat adaptant. A la nostra versió, per exemple, ja hi surt un mòbil. És una obra infal·lible que sempre fa riure. El primer acte serveix per a situar l’acció i el segon i el tercer són un concert de riallades i aplaudiments. L’altre dia, una senyora plorava de riure, i en algun teatre la gent havia trencat les cadires dels cops de riure! —Quina és la clau perquè funcioni tan bé? —Interpretem uns actors de segona que representen un vodevil molt tronat i molt dolent amb situacions al límit, molt grotesques i divertides. Hi ha molta part de clown, amb cops de porta, caigudes, dobles sentits… I això funciona sempre. A més, tot està molt ben cosit. És un caos organitzat. La gent veu una bogeria, però tot és mil·limètric: les entrades, les sortides, els peus per a prendre la paraula… És un exercici de virtuosisme, una filigrana dramatúrgica escrita amb una precisió de rellotge suís. Quan una obra és ben escrita, tots els personatges tenen el seu moment, la seva personalitat i el motiu de ser-hi. —I el vostre? —És la dona de fer feines a qui hem adjudicat un accent per a fer-la diferent. Hem triat l’accent andalús perquè seria el típic tòpic que utilitzaria una companyia així. Això em permet de contrastar-ho molt amb el personatge de l’actriu, que és una dama del teatre que volia ser una gran estrella i s’ha quedat en una companyia de tercera. És bonic perquè els personatges són un reflex de les misèries humanes en general, no solament de la gent del teatre. Malgrat que puguin ser una mica mesquins, es fan estimar perquè tenen una part tendra, la debilitat humana. —Dieu que en aquesta obra està tot molt ben travat. Fer comèdia és difícil: exigeix un ritme molt ràpid i molta atenció i agilitat de l’actor. Creieu que sovint es menysté, això? —Sí. Si dius la frase un segon tard, potser el gag ja no funciona. Jo sóc una privilegiada i, en paraules de Joan Salvat-Papasseit, puc fer l’ofici que més m’agrada. Si algú no valora prou la comèdia, a mi no em preocupa, perquè el públic sí que la valora i l’estima. Sí que és veritat que, per exemple, quan es donen premis, sempre són per als actors dramàtics. I això que dins el món del teatre tothom et diu que és més difícil fer riure que fer plorar. Sembla que un actor dramàtic sempre hagi de tenir més prestigi. Si tu fas un monòleg explicant el drama dels refugiats amb veritat, tothom hi connecta al moment. Amb l’humor és més complicat. A mi em passa que hi ha gags que em fan molta gràcia, però potser a la gent no. Fer humor, sense menysprear la tragèdia o el drama, és molt més delicat. Ets sempre a la corda fluixa. En canvi, sembla que la comèdia sigui una cosa més frívola. I no, fer riure és molt seriós!  —Com heu viscut que us associïn tant a la comèdia? —Que m’associïn amb el riure és la millor cosa del món! Però també he fet altres coses. Vaig fer un paper en un muntatge d’El misantrop que estava pensat com una comèdia negra. Hi havia situacions molt dramàtiques, però el vaig fer molt de gust. A més, treballar amb el Flotats és magnífic, perquè és un geni. Jo sempre li deia que era el rei Mides del teatre, perquè tot allò que toca ho converteix en or. Vaig fer sis muntatges amb ell i vaig aprendre’n moltíssim. Una vegada, vaig tenir el paper d’una marquesa de l’alta societat molt refinada que es comportava de manera hipòcrita amb una amiga seva. Als primers assajos, la feia gesticulant molt. El Flotats em va dir que agafés un llibre per tenir-lo a la mà i contenir els gestos. Sense gesticular tant, aquella marquesa i tot el que deia tenia molta més força, malícia i elegància. Després em va treure el llibre i em va dir ‘ara fes el que vulguis’, perquè ja havia incorporat aquesta contenció. A vegades els gestos treuen força, i d’aquesta manera tota la força es quedava en la paraula. ‘Sap què m’han dit de vostè? Que és una fresca.’ I boom! Era brutal. Un dia em va dir que el dia que hagués de fer una napolitana histriònica estil Anna Magnani podria fer el paper sense assajar.  —Alguna vegada heu tingut por d’allò que tant temen els actors d’encasellar-se? —No, gens. Ara que tot ho imposen, si hi hagués un decret llei i em fessin triar, tinc claríssim que triaria la comèdia. A vegades hi pots introduir moments més dramàtics en què hi ha silencis deliciosos. Sí que he detectat que a vegades se m’associa de seguida amb la comèdia. Crec que no es mira prou enllà. Repeteixo que no parlo del públic, que és molt intel·ligent. Parlo de gent que s’hi dedica i fa càstings. Persones de la professió, que haurien de saber millor que ningú el ventall que pot tenir un actor, són les primeres de dir ‘aquesta actriu només fa comèdia, aquesta actriu només fa cinema o aquesta actriu només fa doblatge’. —Us hi heu trobat? —Quan vaig fer la Ronda de mort a Sinera, del mestre Ricard Salvat, hi havia una part d’esperpent i un monòleg final molt seriós. No em sentia estranya ni em va costar de fer-lo, però molta gent de la professió se sorprenia. Un dia, el senyor Salvat em va dir que quan m’havia proposat per al repartiment, algú de l’equip li va dir que potser no hi encaixava. El Flotats sempre deia que dins un còmic sol haver-hi un dramàtic, però que al revés no passa tant. La senyora Espert, una vegada que em va venir a veure a El Pigmalió, em va dir que ens admirava, als actors de comèdia, i que ella no sabia si seria capaç de fer-ho. La gran actriu de drama! Amb tota la humilitat del món, admetia la dificultat de fer riure. —Teniu alguna espineta clavada? —Com que no he parat mai de treballar en projectes que m’han agradat molt i que han funcionat molt bé, no he viscut res com una frustració. A vegades sí que penso que m’hauria agradat fer més cinema. Però aquí a Catalunya no hi ha una gran indústria. S’han fet films magnífics, però indústria indústria no en tenim. Jo no m’he tancat mai portes, però també tinc clar que el meu àmbit natural són els Països Catalans. He anat a fer alguna cosa a Madrid i m’han tractat bé, s’ha de dir.  També vaig participar en una sèrie amb uns americans, però el meu àmbit natural és aquest. Per connectar amb l’humor, amb l’estil de públic… Amb tot. Res ho visc com una frustració. He pogut fer televisió i fer ràdio. A més, amb en Celdoni Fonoll, el meu marit, hem enregistrat discs, he pogut col·laborar en llibres… —Parlem de la televisió. Sempre comenteu que us encanta que la gent us recordi els personatges de la Vanessa i la Sandra. —Ho trobo tan entranyable! Un regal que m’ha fet la professió. Em fa molta il·lusió que m’ho recordin després de tant de temps. Hi ha un moment en aquesta obra en què faig una picada d’ullet al públic que coneix el personatge de la Vanessa. Que, amb el temps que fa que vaig deixar de fer-lo a la televisió, la gent encara se’n recordi és un regal. Vol dir que en algun raconet del cor o l’ànima del públic hi ets i no t’han oblidat. Molta gent em veu i em diu ‘Hola, porfaaa!’, amb els cops de cabells de la Sandra. —Fa uns mesos, es va fer viral l’etiqueta #SerActriuÉs, amb què les actrius catalanes explicaven els casos de masclisme que havien patit en primera persona. És especialment difícil ser dona en el món del teatre? —Jo, personalment, no m’he trobat en cap situació en què el fet de ser dona m’hagi perjudicat. Sí que es nota la inèrcia de la història: sempre havien escrit les obres els homes, els personatges femenins de les obres de Shakespeare els interpretaven homes, sempre s’han pensat molts més papers per a homes que no pas per a dones… Però crec que d’uns anys ençà es fa molta feina en aquest sentit. Ara hi ha més dones dramaturgues i més personatges femenins. Hem avançat molt, fins i tot, en la qüestió dels sous. Però depèn del cas. També és veritat que estem mancats de directores. —Sou d’Igualada. Què demaneu enguany al patge Faruk? —M’agradaria que enguany els Reis de l’Orient, que són els únics autèntics, en comptes d’or, encens i mirra, ens portessin cor, consens i birra. —Això del consens ho dieu per la situació política? —Sí. Ve una època dura i complicada, però ens en sortirem. Som un poble mobilitzat, que persistim i persistirem. Jo crec que això no s’ho esperaven. Es pensaven que escapçant els dirigents ens anul·larien i s’han trobat un poble mobilitzat. Es treballa en molts fronts i es fa una feina impecable que farà que puguem desplegar la República. Potser sóc una mica il·lusa, però els romàntics també assolim fites. Entre la Casa de la República, la Crida, l’ANC i Òmnium es fa molta feina. No vull confiar en aquesta Europa que no és l’Europa dels pobles i les nacions, sinó dels estats i dels calés, però crec que per la conjuntura econòmica en algun moment petarà alguna cosa. —Malgrat la repressió de l’estat espanyol? —Sí, jo crec que estem desolats però esperançats. Veure gent a la presó, a l’exili i gent represaliada em fa molt mal al cor. És tan aberrant pensar que fa més d’un any que són a la presó i a l’exili i que la Tamara no pugui sortir de la seva ciutat… Tot, per haver posat unes urnes. Diumenge, vaig anar a l’acte als Lledoners amb el Joan Bonanit. Quan veus tot aquell cabal de gent penses: ‘Ens n’hem de sortir per força.’ El desllorigador de tot és el poble conduït per uns bons dirigents. Jo respecto i confio en el govern. Penso que són una gent d’una rectitud, una honestedat i un coratge enormes, perquè posar-se al capdavant amb aquest panorama és per treure’s el barret. S’ha de fer alguna acció contundent i crec que s’han de trobar sortides per la via econòmica, que és el taló d’Aquil·les d’Espanya. S’haurà de fer a la catalana manera: pacífica, lúdica i reivindicativa. —Sou independentista de tota la vida? —Jo crec que hi vaig néixer!  Com diu l’Espriu, els homes no poden ser si no són lliures. I els pobles tampoc. Cada poble ha de fer el seu camí. És tan evident que no entenc per què els costa tant entendre-ho, als de ponent. Sempre amb aquesta conya de la unitat d’Espanya… L’altre dia, el cardenal Cañizares va dir que la unitat d’Espanya la va obrar l’Esperit Sant. Una cosa així és una ofensa per als creients. No es tracta de posar fronteres, sinó que ens respectin la llengua i la cultura. Ens volen fer sentir espanyols per la força, però és absurd. La meva il·lusió són els Països Catalans, però si els valencians no volen venir ara, que vinguin quan vulguin, no els ho imposaré. —Heu anat a veure els presos? —Dilluns anirem a veure Carme Forcadell al Mas d’Enric, i també a actuar a la presó. Amb en Celdoni Fonoll fem un recital-espectacle. Està tothom assegut i, de sobte, entra un personatge meu cridant, canto alguna cançó i després ell recita. Hem fet aquests espectacles per a acompanyar les persones que feien dejunis col·lectius. Als Lledoners i el Puig de les Basses es fan molts actes, però a la gent li costa més d’anar al Mas d’Enric. —Tornem als personatges per acabar amb una pregunta més distesa. Què dirien la Sandra i la Vanessa sobre la independència? —Mireu, la Vanessa diria: ‘Quina sort que tot el que passa es pugui gravar… en vídeooo!’ I la Sandra diria: ‘Porfa, jo m’he independitzat dels papàs i no he fet cap referèndum pactat, eh!’

Summary: Lloll Bertran: ‘Es pensaven que escapçant els dirigents ens anul·larien i s’han trobat un poble mobilitzat’


L’eurodiputada de JxCat i doctora en economia, Clara Ponsatí, ha estat nomenada membre de l’Institut d’Estudis Catalans (IEC). El ple de la institució va acordar el 13 de febrer passat d’incorporar cinc nous membres adscrits a la Secció de Filosofia i Ciències Socials, entre els quals hi ha Mercè Barceló, doctora en dret, i Montserrat Castelló, doctora en psicologia, com a membres numeràries; i Ponsatí, Perla B. Zusman, doctora en geografia humana, i Valerià Paül, doctor en geografia, com a membres corresponents.

Summary: Clara Ponsatí s’incorpora com a membre de l’IEC


Des de la cèl·lula més senzilla a aquelles primeres bandes d’homínids que es van aixecar a dues potes a la sabana africana del pliocè, la història de la vida en aquest planeta es basa en la cooperació. La vida sorgeix fa uns 4.000 milions d’anys, en la superfície d’un erm i violent planeta bombardejat per meteorits, esquerdat per contínues erupcions volcàniques i cobert d’una atmosfera de gasos tòxics. En alguna d’aquelles primeres llacunes i oceans que començarien a esquitxar aquest món dantesc va succeir l’esdeveniment més important de la nostra galàxia, potser de l’univers: van aparèixer molècules capaces de replicar-se a si mateixes. Amb elles va començar a operar la selecció natural, triant aquelles molècules més eficaces a l’hora de replicar-se, reproduir-se i colonitzar aquell inhòspit planeta. La resta ja és prehistòria. «Som organismes cooperatius evolucionats en un món de competència despietada» Els biòlegs reconeixem diverses «grans transicions evolutives» que han ocasionat noves formes de vida i un salt quantitatiu en la complexitat biològica. La unió de replicadors individuals entre si per a formar els primers genomes tancats en una cèl·lula constitueix una d’aquestes primeres i més importants transicions, que donaria lloc a les primeres cèl·lules procariotes. L’aparició de les primeres cèl·lules eucariotes (i. e., amb un nucli vertader) és una altra d’aquestes transicions, fruit de la simbiosi entre distintes cèl·lules procariotes. Les mitocòndries de les nostres cèl·lules, amb el seu propi ADN i membrana cel·lular, són bacteris descendents d’aquesta simbiosi. Altres grans transicions evolutives inclouen l’aparició dels primers organismes multicel·lulars per unió de distintes cèl·lules eucariotes, del mutualisme per simbiosi entre distints organismes, o de les societats animals, resultat de la cooperació estreta entre distints individus de la mateixa espècie. Totes aquestes transicions depenen de la cooperació entre unitats a un nivell de complexitat per a formar una unitat o un col·lectiu a un nivell de complexitat distint. En un món aparentment dominat per la competència, com expliquem aquesta cooperació? Llig l’article sencer al web de Mètode Pau Carazo és investigador Ramón y Cajal de l’Institut Cavanilles de Biodiversitat i Biologia Evolutiva (Universitat de València). QUÈ ÉS MÈTODE?

Summary: L’evolució de la cooperació o la història de la vida en aquest planeta