El president mexicà, Andrés Manuel López Obrador, ha insistit avui que Espanya havia de ‘demanar perdó’ pels ‘abusos’ comesos durant la conquesta d’Amèrica, indicant que no havia de ser considerat un tema ‘polèmic’, sinó un pas a favor de la ‘reconciliació.’ ‘Quan vaig enviar unes cartes amb aquest propòsit va haver-hi molta polèmica. Ara no toquem aquest tema, però això no vol dir que l’oblidem, perquè considerem que són moments per a la reconciliació i que s’ha de demanar perdó pels abusos que es van cometre durant la invasió, en aquest cas la conquesta’, ha dit López Obrador en la conferència de premsa diària. Aquest ha estat el moment en què ha abordat el tema: López Obrador s’ha referit a les cartes que el mes de març passat va enviar al rei espanyol, Felipe VI, i al papa Francesc perquè demanessin perdó per ‘les violacions de drets humans’. ‘L’anomenada conquesta es va fer amb l’espasa i amb la creu’, ha dit en un vídeo enregistrat en la zona arqueològica de Comalcaco. Diu que, en general, cal ‘demanar perdó per totes les invasions, per la repressió a les comunitats i pobles originaris’. En aquest sentit, s’ha mostrat disposat a ‘fer igual’ per l’extermini que va significar el tracte als yakis durant el Porfiriat i per ‘l’assassinat de milers de ciutadans xinesos’. ‘A les nacions no ens afecta en res que actuem així’, ha defensat. ‘Són qüestions que poden generar polèmica però no han d’ocultar-se. Per què oblidar la nostra història?’, i ha proposat de ‘parlar de la interpretació que cada país té d’aquests esdeveniments’. ‘Què significa per a un espanyol la conquesta, què significa per a un mexicà i per què no posar-nos d’acord i, al final, la reconciliació’. La posició de l’estat espanyol En el seu moment, el govern espanyol va lamentar que s’hagués fet pública la carta que López Obrador havia enviat a Felipe VI el passat 1 de març, el contingut del qual va rebutjar ‘amb tota fermesa’. Per a l’executiu de Pedro Sánchez, ‘l’arribada dels espanyols, fa 500 anys, a les actuals terres mexicanes no pot jutjar-se a la llum de consideracions contemporànies’. ‘Els nostres pobles germans han sabut sempre llegir el nostre passat compartit sense ira i amb una perspectiva constructiva, com a pobles lliures amb una herència comuna i una projecció extraordinària’, va dir Moncloa.

Summary: El president de Mèxic torna a instar Espanya a demanar perdó per la conquesta la vigília del 12-O


Els agents de la guàrdia civil que han anat al departament de Justícia aquest matí per a demanar documentació de quan Germà Gordó fou conseller de Justícia, entre el 2012 i el 2016. De la mateixa manera que el conseller de Presidència, Jordi Turull, no ha deixat entrar els agents que també requerien documentació de Gordó al Palau de la Generalitat, Carles Mundó també ha donat ordre que els guàrdies civils no entressin a Justícia. De fet, s’han esperat tot el matí i fins a primera hora de la tarda tancats en una sala de reunions que hi ha toca de l’entrada del departament, no han pogut fer cap escorcoll, no se’ls ha deixat moure’s per l’anomenada ‘planta noble’ i no han tingut accés al sistema informàtica. Finalment, segons fonts de la conselleria, se’ls ha lliurat una còpia en paper i en format digital dels actes públics i de protocol del període en què Germà Gordó va ser conseller. No se’ls ha lliurat el registre de visites de Gordó, tal com havien requerit els agents, perquè al departament no consta cap llistat sobre les visites que rebia. Els cinc agents de la Guàrdia Civil vestits de paisà també s’han endut el llistat de persones que van realitzar tasques administratives i de l’equip de subalterns que va treballar amb Gordó durant els quatre anys que va ser conseller de Justícia. Al Departament també hi ha anat durant una estona el fiscal anticorrupció José Grinda. Segons fonts del govern, la Guàrdia Civil s’ha esperat durant cinc hores per rebre la informació requerida ja que els agents han demanat al jutge una ampliació de les diligències. La Guàrdia Civil també s’ha personat al Parlament de Catalunya; els agents han hagut de deixar les armes a l’entrada, i tot seguit els han fet passar a una sala on el personal informàtic els ha lliurat la informació relativa a Gordó que demanaven. Al Centre de Telecomunicacions i Tecnologies de la Informació (CTTI), s’ha fet un escorcoll, per a disposar de documentació sobre el suposat pagament de comissions irregulars a canvi d’adjudicacions d’obra pública. El fiscal anticorrupció José Grinda abandonant el Palau de la Generalitat D’una altra banda, sis agents de paisà —quatre homes i dues dones— s’han presentat al Palau de la Generalitat. Però el conseller de presidència, Jordi Turull, els ha fet fora de l’entrada. Segons fonts de presidència, els agents cercaven dues coses relacionades amb l’etapa de Gordó com a secretari del govern (2011-2013): un llibre de visites i la relació del suport administratiu que tenia. Les mateixes fonts asseguren que es donarà tota la informació que requereixen i compten que, una vegada la tinguin, els agents se n’aniran. Mentrestant, els agents s’esperen en una dependència de les cotxeres del palau. El fiscal Grinda s’espera en la mateixa dependència. Aquesta setmana, s’ha fet públic que Gordó haurà de declarar dilluns al TSJC com a investigat per la seva relació amb la trama de presumpte finançament irregular de CDC. També ha estat citat com a testimoni l’ex-tresorer del partit Andreu Viloca. Tanmateix, declararà tutelat pel seu advocat, perquè és investigat per la peça del cas 3% que s’instrueix des del jutjat del Vendrell.

Summary: Impedeixen a la Guàrdia Civil de fer escorcolls al parlament, a palau i a la conselleria de Justícia


L’Audiència de Barcelona ha condemnat per un delicte de desordres Laia Roca i Lluís Mollón, els dos veïns de l’Hospitalet de Llobregat jutjats per haver participat en la manifestació contra la detenció a Alemanya de Carles Puigdemont, i els ha imposat penes d’un any i un any i sis mesos de presó, respectivament. ‘Continua essent un resultat de criminalització, però no un resultat que alterarà la vida de la Laia i el Lluís, per la qual cosa ens quedem més tranquil·les’, ha dit l’advocada defensora, Laia Serra, després de conèixer la sentència. Com que la condemna és inferior als dos anys i no tenen antecedents, no hauran d’entrar a presó. Després de fer-se pública la sentència, hi ha hagut uns moments de tensió a la porta del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya. Els Mossos d’Esquadra han identificat una de les persones del grup de suport que havia convocat la conferència de premsa perquè no tenien autorització, cosa que ha fet comporta protestes del grup de suport que s’havia concentrat a l’exterior del tribunal. Carles Riera, diputat de la CUP, s’ha queixat als agents perquè feien ‘una aplicació estricta‘ de la llei mordassa. Després, un grup de ciutadans ha passat les tanques que hi havia davant la policia per inculpar-se i demanar als agents que també els identifiquessin a ells. Tanmateix, els Mossos no han identificat ningú més i els han portat un per un darrere les tanques una altra vegada. Els condemnats agraeixen el suport Laia Roca ha agraït als concentrats el suport rebut durant els mesos que ha durat el cas, però ha dit que estava ‘decebuda’ per la criminalització de la protesta. A més, ha criticat que el tribunal no hagi tingut en compte les ‘contradiccions’ dels policies i els vídeos aportats que, segons la defensa, contradeien la versió de l’acusació. Sobre si apel·laran la sentència, ha dit que ho valorarien amb calma i que farien allò que haguessin de fer, però que no tenien ganes ‘d’entrar al seu joc’. Per la seva banda, Lluís Mollón ha dit que estaven ‘contents’ per la resolució del cas. ‘Ens continuem sentint caps de turc per a fer que ens quedem a casa, però no ho aconseguiran mai’, ha afegit. La fiscalia demanava sis anys de presó per a Mollón, a qui acusava de desordres i atemptat contra l’autoritat per, suposadament, haver mogut uns contenidors quan els Mossos d’Esquadra dispersaven la concentració i haver llançat una ampolla a un furgó dels antiavalots, tot i que no va tocar cap agent. A Roca, l’acusaven d’haver mogut contenidors amb la seva parella i li demanaven dos anys de presó per un delicte de desordres. Segons que van denunciar tots dos, el cas s’ha basat només en la paraula de dos agents de la Guàrdia Urbana, que els van aturar molta estona després i lluny dels fets. En aquell moment, ells eren al passeig de Gràcia i els agents els van aturar, escorcollar i identificar. Gran suport social El cas ha tingut una gran resposta de solidaritat a l’Hospitalet, on molts veïns s’han bolcat a fer-los costat. El dia del judici, un grup de persones es va concentrar davant l’edifici de l’Audiència de Barcelona per donar-los suport amb crits de ‘Laia i Lluís, absolució’, ‘Ni un dia, ni vuit anys’ i ‘Prou repressió’. A la sortida, tots dos acusats van agrair les mostres de suport dels concentrats. ‘La solidaritat és la millor arma per a fer front a la repressió’, va dir Roca. Abans, el 26 de maig, ERC, Junts per Catalunya i la CUP havien presentat al ple de l’ajuntament de l’Hospitalet una moció de suport en què demanaven que el consistori expressés la solidaritat a la Laia i el Lluís, donés suport a les campanyes de solidaritat i instés la fiscalia a estudiar novament el cas i arxivar la denúncia. Finalment la moció es va refusar pel vot en contra del PSC, Ciutadans, el PP i dos regidors no adscrits. Dissabte 6 de juliol, el grup de suport va manifestar-se a Barcelona amb una marxa que va anar de la plaça d’Universitat a la plaça de Sant Jaume. Per acabar la protesta, van entrar al registre de l’Ajuntament de Barcelona un manifest en què explicaven el cas i demanaven a la batllessa, Ada Colau, que s’hi posicionés.

Summary: Condemnen per desordres els veïns de l’Hospitalet jutjats per la manifestació contra la detenció de Puigdemont


És l’últim pressupost abans de les eleccions autonòmiques de la primavera de l’any que ve i els tres socis del govern, el PSPV, Compromís i Podem, l’han volgut presentar junts per donar-hi solemnitat. L’acte de signatura s’ha fet al pati gòtic del Palau de la Generalitat, amb el president Ximo Puig, la vice-presidenta Mónica Oltra i el secretari general de Podem, Antonio Estañ. L’acord aplana el camí del govern de Ximo Puig i Mónica Oltra en el tram final de legislatura i elimina qualsevol possibilitat d’avançament electoral. A més, reflecteix l’existència d’una sintonia pre-electoral que no es va veure ara fa un any, quan Podem feia pocs mesos que era sota el lideratge d’Antonio Estañ i va declinar de donar suport als comptes de l’executiu abans d’arribar a les Corts. Precisament, que la signatura es fes en un acte públic a tres bandes ha estat una de les condicions de Podem per a donar-hi suport. El pressupost destinarà 13.000 milions d’euros a polítiques socials, com ara sanitat, educació, serveis socials, ocupació i habitatge. En la presentació, Oltra ha destacat: ‘Són els últims pressupostos d’aquesta legislatura, però també els primers de la pròxima’, amb què ha volgut demostrar la voluntat de repetir el pacte del Botànic.

Summary: Els socis del Botànic tanquen l’acord pel pressupost del 2019


L’ex-president de la Generalitat del PP al País Valencià, Francisco Camps, s’ha desvinculat aquest dimecres de les decisions econòmiques sobre les campanyes electorals autonòmiques i municipals del 2007 i generals del 2008, a judici a l’Audiència espanyola per un presumpte finançament irregular. Durant la seva declaració com a testimoni, Camps ha afirmat que no participava ni era informat sobre el cost, l’organització i el finançament dels actes. L’ex-president també ha assenyalat que la tasca del secretari general del partit, Ricardo Costa, era la gestió del dia a dia de la formació, també econòmica. En ser preguntat sobre la declaració judicial de Costa en què ha assegurat que va informar el PP estatal de les presumptes irregularitats en el finançament de les campanyes l’expresident valencià ha dit que no va ser informat sobre això. Al llarg de la seva declaració, Camps ha insistit diverses vegades en què Costa duia la vida econòmica del partit i que tothom confiava en ell per a la gestió diària. En aquest sentit, ha manifestat que quan es varen filtrar les presumptes irregularitats sobre les campanyes dels populars va demanar a Ricardo Costa informació i que aquest li va assegurar que era tot correcte. L’ex-president ha afegit que li va dir que mostrés els llibre de comptabilitat, que es fessin auditories i que informés a la seu del PP a Madrid. Així mateix, Camps ha dit que la seva tasca era el govern i que pràcticament no participava en la gestió del partit. ‘Ni vaig participar, ni vaig estar implica ni em varen informar. Jo anava als actes perquè era el candidat i els tancava jo com a candidat’, ha dit. Ha negat donar ordres per facturar els actes organitzats per les empreses de la trama Gürtel a nom de determinats empresaris, tal com han declarat alguns dels acusats en el judici. Així mateix, també ha negat haver-se reunit amb empresaris que havien de ser beneficiats amb adjudicacions del seu govern i ha dubtat que algun membre del seu executiu o del PP valencià ho fes. Sobre el perquè l’empresa d’Álvaro Pérez facturava actes a nom d’empresaris Camps ha dit: ‘Algú ens haurà d’explicar perquè durant nou anys han dit el contrari i han mentit a un jutge del TSJ’, ha respost. Preguntat per com la trama Gürtel va començar a treballar amb el PP del País Valencià, Francisco Camps ha dit que en ser elegit candidat l’any 2002 en un acte d’Alacant va començar a veure Álvaro Pérez i que va ser enviat des de Madrid. Preguntat sobre qui va ser que va enviar Pérez, l’ex-president ha apuntat a qui era aleshores president del partit, Eduardo Zaplana.

Summary: Camps es desvincula de les decisions econòmiques de les campanyes del PP i apunta a Ricardo Costa


El ministre d’Economia d’Alemanya, Peter Altmaier, ha dit que el govern alemany demana que els altres països de la Unió Europea també suspenguin la venda d’armes a l’Aràbia Saudita en protesta per l’assassinat del periodista Jamal Khaixoggi al Consolat saudita a Istambul. Ahir mateix, la cancellera alemanya, Angela Merkel, ha anunciat que el seu executiu ha suspès la venda d’armes a l’Aràbia Saudita mentre no s’aclareixin les circumstàncies de l’assassinat del periodista. Paral·lelament, també ahir, el Regne Unit, França i Alemanya van publicar un comunicat conjunt en què consideren ‘injustificable’ l’assassinat de Khaixoggi, que condemnen ‘en els termes més contundents possibles’. Tots tres països exigeixen un ‘aclariment urgent sobre què va passar exactament’ i demanen a l’Aràbia Saudita que qualsevol hipòtesi sobre les circumstàncies exactes de la mort ‘sigui fonamentada amb fets’. Segons l’última versió aportada per l’Aràbia Saudita, Khaixoggi va morir en un forcejament amb el personal del consolat saudita a Istambul.

Summary: Alemanya demana que els països de UE suspenguin la venda d’armes a l’Aràbia Saudita per la mort de Khaixoggi


El 10 d’agost de 2015, en els mitjans de comunicació de tot el món va aparèixer la imatge de tres tripulants de l’Estació Espacial Internacional (ISS per les seues sigles en anglès) mentre menjaven un encisam cultivat a bord. «Va ser un mosset per a l’home, però un gran salt per a #NASAVEGGIE i el nostre #ViatgeaMart. #1AnyAlEspai», va escriure l’astronauta Scott Kelly en Twitter (StationCDRKelly, 2015) al costat del vídeo en què degustaven el refrigeri. S’havia convertit en el primer agricultor espacial. Aquest esdeveniment va ser l’espectacular resultat del projecte Vegetable Production System (conegut com «Veggie»), una instal·lació per al creixement vegetal que havia aconseguit produir una collita petita de plantes d’amanida per a proporcionar a la tripulació una font d’aliment fresc i de qualitat, en termes nutritius i de sabor. A més, el cultiu els va servir com a activitat relaxant, lluny dels procediments rutinaris de manteniment de l’Estació, i per al seu propi benestar fisiològic. Veggie proporciona llum i nutrients, però utilitza l’entorn de la cabina per a controlar la temperatura i l’intercanvi de gasos. «Com més ens allunyem i més temps passem els humans fora de la Terra, més gran és la necessitat de poder cultivar plantes per a obtenir aliment, reciclar l’atmosfera i aconseguir beneficis psicològics», va dir Gioia Massa (NASA, 2015), l’especialista científica de la instal·lació Veggie. «Crec que els sistemes vegetals seran components importants de qualsevol escenari d’exploració de llarga duració», va concloure. Tots els implicats en iniciatives futures d’exploració espacial comparteixen les declaracions expressades per la Dra. Massa, des dels científics fins als gestors i els dirigents de les agències espacials més importants del món. Tanmateix, vol això dir que s’han superat tots els obstacles per al creixement reeixit i continu de les plantes en l’espai? La resposta és «no», almenys des de la perspectiva de la investigació biològica vegetal; o, com a màxim, «encara no». Els investigadors pensen que els resultats inicials de Veggie, seguits per altres avanços recents, plantegen noves preguntes i reptes per al treball científic. És cert que una planta vascular va créixer en l’espai fins a una etapa adulta i que mostrava la mateixa forma, característiques i composició que la seua espècie mostra en la Terra. No obstant això, no sabem com va superar aquella planta les alteracions cel·lulars i moleculars provocades per l’exposició a l’entorn espacial que s’han observat en nombroses ocasions (Herranz i Medina, 2014). El professor Marco i el seu equip (Marco, Husson, Herranz, Mateos i Medina, 2003) ja van descobrir aquesta paradoxa després de realitzar experiments pioners amb Drosophila, la mosca de la fruita, que van revelar que, pel que sembla, el desenvolupament es va completar de manera normal malgrat la presència de canvis cel·lulars i moleculars. Trobar les claus per a solucionar aquesta paradoxa és un dels reptes més emocionants de la investigació actual en biologia espacial. El viatge espacial és una altra gran fita en la història de les plantes: per primera vegada s’enfronten a una condició ambiental (la microgravetat) que no han experimentat mai, no sols en termes ontogenètics sinó també filogenètics. Els primers experiments espacials, de fa més de cinquanta anys, van mostrar que les plantes podien sobreviure i créixer en l’espai, encara que prompte es van observar alteracions (Perbal, 2001). Els resultats a vegades eren confusos, en la majoria de casos a causa de deficiències en el disseny experimental i en els aparells utilitzats per fer germinar llavors i per cultivar les plantes. Les millores en les instal·lacions de cultiu, com en el cas de Veggie, ens han permès concloure que la microgravetat en si mateixa no impedeix el creixement i reproducció de les plantes. Per tant, continua oberta la qüestió de quins mecanismes utilitzen les plantes per a superar les alteracions i aconseguir una adaptació funcional. Qualsevol possible resposta a aquesta pregunta hauria de tenir en compte que durant la seua evolució les plantes han desenvolupat una gran plasticitat per a adaptar-se a condicions ambientals canviants, a causa de la seua condició sèssil. Aquesta plasticitat es basa en l’existència de teixits meristemàtics i en l’alta redundància de genomes i famílies de gens que contenen. Creixement de plantes en la gravetat parcial de la Lluna i de Mart El cultiu de plantes és necessari per a l’exploració espacial no sols a bord de les astronaus en òrbita, caracteritzades per un entorn de microgravetat, sinó també per als assentaments humans més o menys permanents en altres planetes o satèl·lits (la Lluna i Mart són els objectius principals, per raons òbvies). L’entorn dur i hostil de la Lluna i de Mart és una limitació molt important a l’hora de projectar i implantar qualsevol tipus d’«hivernacle». El concepte de terraformar un planeta o lluna està passant de la ciència-ficció (en literatura, o en el cinema) a la ciència real. Designa el procés humà de modificar l’atmosfera, temperatura, topografia superficial o ecologia d’un cos estel·lar per a fer-lo més similar a l’entorn de la Terra i aconseguir que siga habitable per a la vida terrestre. Curiosament, els experiments realitzats amb sòls simulats en la seua composició han demostrat que el creixement i desenvolupament de les plantes seria compatible amb la superfície de Mart i de la Lluna. Llig l’article complet en la web de Mètode. F. Javier Medina. Cap del laboratori Nuclèol, Proliferació Cel·lular i Microgravetat en Plantes del Centre d’Investigacions Biològiques Margarita Salas (CIB-CSIC), Madrid (Espanya). Treballa en fisiologia vegetal cel·lular i molecular. En relació amb la investigació espacial, se centra en els efectes fisiològics de la gravetat alterada per a permetre el cultiu d’espècies vegetals per a l’exploració espacial humana. Ha realitzat experiments europeus pioners en l’ISS i recentment ha dirigit un projecte conjunt de la NASA i l’ESA en l’Estació Espacial Internacional sobre els efectes de la llum i la gravetat en el desenvolupament vegetal, que ha rebut el premi «NASA Group Achievement Award». Ha publicat més de 120 articles i capítols de llibres i ha assessorat diverses organitzacions d’investigació internacionals. Ha rebut la Medalla de l’Associació Europea de Microgravetat (ELGRA). Què és Mètode?

Summary: Els exploradors espacials han de ser agricultors


‘Els meus pares són jornalers. Enguany no ha plogut, aquí, per això no hem pogut conrear. Gràcies per tot. Amb afecte, Babu.’ Així acabava una de les últimes cartes que el jove Sivaram, conegut familiarment amb el sobrenom de Babu, havia adreçat als meus pares. Tot i els milers de quilòmetres de separació, s’havia establert un vincle entre dues famílies que no s’havien conegut mai però que es tenien ben presents l’una a l’altra. El nexe d’unió havia estat la Fundació Vicente Ferrer, que, mitjançant el seu famós programa d’apadrinament, finançava un bon grapat de projectes de desenvolupament al sud de l’Índia. Jo era a Kàtmandu, a més de dos mil quilòmetres de distància, però valia la pena de recórrer pràcticament tot el subcontinent indi amb tren per saber de primera mà fins a quin punt tenien impacte les donacions fetes a la Fundació i, sobretot, per trobar-me amb qui s’havia acabat convertint en tot un company de correspondència després de tants anys. Convertir el desert en un jardí Quan Vicenç Ferrer va arribar a Anantapur es va trobar un escenari àrid i desolador. Els experts deien que en cinquanta anys el districte seria un desert. Anne Perry, una de les tres persones que el van acompanyar d’ençà del primer dia, recorda que moltes famílies ‘no tenien esperança a la vida, vivien en un món fosc’. La pobresa extrema era una plaga estesa per tot el territori. Molts ja s’havien fet a la idea que haurien de preparar-se les maletes i anar-se’n. D’això ja fa cinquanta anys. A Anantapur ja no hi ha fam, hi ha camps de conreu que s’estenen a banda i banda de la carretera principal; els nens hi són escolaritzats, les dones organitzades per combatre el masclisme, les diferències socials són més reduïdes i Anne Perry fa mig segle que es va convertir en Anna Ferrer, la dona del missioner català, la seva companya inseparable dins el projecte i l’encarregada de continuar-ne el llegat després de la seva mort, l’any 2009. Anna Ferrer és l’actual presidenta de la Fundació Vicente Ferrer. Però el camí no va pas ser planer, ni de bon tros. L’estat d’Andhra Pradesh va ser l’únic que va acceptar Vicenç Ferrer quan fou expulsat de l’Índia per la seva feina a Manmad, on es va guanyar l’enemistat de terratinents i polítics que veien com un estranger s’esforçava per torpedinar un sistema social gairebé feudal que els mantenia els privilegis generació rere generació. Amb el favor de la primera ministra de l’època, Indira Gandhi, va tornar al país amb l’envit d’ajudar una de les zones amb més dificultats de l’Índia. ‘La pobresa no hi és només per a entendre-la, sinó també per a resoldre-la’, va exclamar. Els primers anys van servir per construir uns fonaments ferms sobre els quals es pogués treballar. S’hi van edificar pous per proveir aigua als pagesos i augmentar la producció de les collites. També s’hi construïren cases, escoles i sanghams, uns espais de solidaritat en què les dones es troben per parlar de les discriminacions sexuals que pateixen i per mirar de resoldre-les. Després de gairebé trenta anys, amb el suport i l’afecte del poble indi per la feina ben feta i preparats per a expandir-se, els Ferrer van pensar que era el moment d’augmentar ingressos i diversificar les opcions de desenvolupament del projecte. El 1996 van crear a l’estat espanyol la Fundació Vicente Ferrer, encapçalada per un programa d’apadrinament ambiciós que va tenir un gran èxit ja de bon començament. Abans, l’organització cobria unes 300 poblacions. Ara n’abraça gairebé 3.600. Algunes de les dones discapacitades que participen en tallers de la Fundació. De visita a Anantapur Tot i conèixer la Fundació amb anterioritat, arribar a Anantapur va significar un xoc que difícilment oblidaré. La feina de l’organització es podia veure a tot arreu. Des de la finestra de l’autobús observava hospitals, escoles, cases i fins i tot un estadi polisportiu que tenien la firma de l’RDT (Rural Development Trust), el nom de l’ONG a l’Índia. La fotografia de Vicenç Ferrer era penjada arreu, en una mostra d’afecte i respecte de la gent d’Anantapur cap al missioner. L’hospital pediàtric del complex sanitari de Bathalapalli de l’RDT. Tothom pot visitar l’organització i veure’n els projectes, dividits en sis sectors: sanitat, educació, habitatge, discapacitat, dones i esports. La Fundació es fa càrrec de l’allotjament i la manutenció dels visitants durant quatre dies, però ni així no hi ha prou temps de fer-se una idea acurada de l’abast real dels projectes de l’ONG. Probablement, un dels canvis més importants ha estat social. ‘En cinquanta anys la Fundació ha expulsat la intocabilitat’, va escriure en una carta una dona autòctona. I no és cap afirmació intranscendent. D’ençà del començament, Ferrer es va esforçar a ajudar als dalit, o intocables, que rebien un menyspreu social tan gran que ni tan sols es consideraven dins el sistema de castes. Els van construir un allotjament digne i fonts d’aigua i van rebre educació, allò que per al filantrop barceloní era un dels pilars del desenvolupament. Una nena passeja en un dels instituts de la Fundació. Avui la Fundació treballa en deu districtes dels estats d’Andhra Pradesh i Telangana, en una àrea de 106.000 km2, i ja no tan sols amb intocables, sinó amb tots aquells qui viuen en condicions de pobresa. Durant tot aquest temps ha construït 1.609 escoles i instituts públics que, juntament amb els esforços del govern, han garantit la matriculació del 100% dels estudiants de primària i del 80% dels de secundària. A més a més, ofereix un programa de beques pre-universitàries i universitàries a més de 3.400 alumnes. Ara les castes ja no determinen el futur professional d’un nen. Fins i tot els dalit poden arribar a ser metges i metgesses. Estudiants en pràctiques a l’hospital de l’RDT de Bathalapalli. Aquells que ho aconsegueixin, probablement treballaran en alguns dels tres pobles amb hospitals generals de la Fundació. El de Bathalapalli, és un gran complex sanitari que també disposa de sectors especialitzats en pediatria, en tuberculosi i en VIH, un virus que afecta una gran part de la població índia. Al costat d’aquest centre també hi ha un orfenat per a menors infectats, on es proporciona una dieta equilibrada i la medicació necessària. Els tres hospitals tracten un total de 2.500 pacients cada dia en unes condicions equiparables a les que es trobarien en qualsevol gran ciutat del país. Això sí, Vicenç Ferrer va lluitar perquè l’arquitectura d’aquests complexos fos molt més amable i familiar, perquè els malalts s’hi sentissin a plaer. Apoderar els més vulnerables A més dels sangham, les dones de les zones on arriba la cobertura de l’RDT han pogut accedir a microcrèdits sense interès per invertir en negocis propis. L’objectiu és donar poders a la dona dins l’economia domèstica i canviar els papers de gènere que imperen dins les famílies índies. De la mateixa manera, la fundació ha construït més de 77.000 habitatges, i la immensa majoria s’han registrat al nom de la dona de la família. La resta de cases s’han inscrit al nom de persones amb discapacitat. Una família amb una filla (esquerra) apadrinada a la vila de Korivipalli. ‘El problema que sempre han tingut és que són estigmatitzats i la família els considera una càrrega’, explica Juanjo Coiradas, un mallorquí que fa pocs mesos que es va instal·lar a Anantapur. Del gener de l’any passat ençà, que encapçala un taller per a discapacitats. ‘S’havien fet molts cursos per a dones amb problemes, però cap per a homes.’ Coiradas els ajuda a convertir-se en persones autosuficients, capaces d’accedir al mercat laboral. Entre els alumnes hi ha d’invidents a persones amb paràlisi cerebral. Segons ell, el principal objectiu és que ells mateixos s’adonin que no són cap llosa, sinó que poden ser productius. ‘Cal cercar l’habilitat que tinguin, perquè tots en tenim una’, assegura. Juanjo Coiradas explica el seu projecte a un grup de visitants catalans i gallecs. Amb objectes trobats a les escombraries, creen tota mena de productes per a empreses que necessiten un cop de mà, normalment de dins la Fundació. El gran orgull dels nois que hi participen és una furgoneta completament rehabilitada i convertida en una biblioteca mòbil. Segons Coiradas, aquest és el primer curs de formació professional per a gent amb discapacitat que es fa a l’Índia, i també el primer taller on els alumnes cobren un salari. Al cap de poc temps, els participants acaben trobant feina i fins i tot ocupant càrrecs d’importància, perquè tenen més formació que molts altres treballadors. ‘La gent del poble se’n fan creus, que aquests nois treballin’, explica. Els alumnes participen en tots els processos de desenvolupament i producció d’un producte. ‘Aquest és un premi per a la meva carrera –diu el professor–. M’ha tocat la rifa.’ Va venir a l’Índia perquè havia sentit parlar de la feina que hi feia l’ONG. Però admet que es va quedar bocabadat quan va veure-ho: ‘Enlloc del món no es protegeixen tant els ciutadans d’un país com ho fa la Fundació.’ Com ell, hi ha una extensa xarxa de voluntaris que vénen a ajudar uns quants dies, mesos o fins i tot anys. Així i tot, Ferrer sempre havia volgut que la revolució la fessin els indis, és a dir, que ha estat la gent d’ací que s’ha encarregat de gestionar-ho pràcticament tot. Gairebé el 100% de treballadors són indis, com és visible també als càrrecs de poder. Mabel Reyero és una fisioterapeuta resident a Tarragona que ha estat a Anantapur de voluntària durant dos mesos. L’apadrinament, pedra angular del progrés N’és un exemple Sheeba Baddi, directora d’Apadrinament. Forma part de la regeneració administrativa de la fundació, que pretén expandir encara més la zona de cobertura i la qualitat dels projectes. ‘Hem d’arribar a més pobles –diu amb contundència–, seguint la filosofia de Vicenç Ferrer. Volem arribar a tants pobres com puguem.’ Fa pocs dies que Baddi ha començat a cercar més nens per a ser apadrinats. Un equip de treballadors socials cerca els infants amb més dificultats a les zones on saben que hi ha més necessitat. ‘A vegades són els veïns que ens vénen a demanar que hi anem, després de veure l’efecte dels nostres projectes’, explica. L’objectiu és aconseguir dues mil noves fitxes de nens per a apadrinar abans del 31 d’agost. Sheeba Baddi fa prop d’un any que és la directora d’Apadrinament. ‘L’apadrinament és la columna vertebral de la Fundació’, diu Baddi. Els diners que es recapten en aquesta àrea s’inverteixen en l’infant apadrinat, però també en la família (que rep una cobertura mèdica integral), el poble i tots els projectes de l’ONG. ‘Els nens, tant si tenen padrí com si no, se’n beneficien igualment’, diu Baddi. Ella és una demostració en carn i ossos de l’èxit del programa, perquè va ser una de les nenes apadrinades per la fundació. En total, més de 300.000 infants s’han beneficiat del programa d’apadrinament i han tingut garantides l’educació i la sanitat. Avui hi ha 130.000 col·laboradors. A més del vessant econòmic, el projecte també humanitza les donacions i ‘crea un vincle entre dues famílies que viuen molt lluny’. La directora d’apadrinament convida tothom a visitar la Fundació. ‘Molts visitants em diuen que pels pocs diners que costa l’apadrinament (les quotes mensuals són de 21 euros, 25 euros i 30 euros), el preu d’un sopar a l’estat espanyol, és increïble què es pot fer ací. S’ha de veure i viure’, explica, en un català perfecte. Un grup de dones amb discapacitat participen en un taller d’impremta. Sivaram (Babu) Dins un dels vehicles de l’RDT m’endinsava a la zona més rural d’Anantapur. Era el meu últim dia a l’ONG i, per tant, tocava conèixer, finalment, en Babu. El camí de sorra m’ensenyava camps amb cacauets, mangos i llentilles. Alguns arbres que es veien havien estat plantats per la fundació per augmentar la quantitat d’oxigen de l’aire, per atreure l’aigua de la pluja i per subministrar nous conreus als pagesos. En total, 24 milions d’arbres. Anantapur, malgrat tot, continua essent la regió més seca de l’Índia, tot al contrari que l’estat de Meghalaya, la regió on més plou, no tan sols del país, sinó de tot el món. Tot el poble d’Alankarayapeta semblava esperar el cotxe, que va escalar una petita rampa fins que s’aturà al davant d’una casa. M’hi esperava en Babu, que de nen ja no en tenia res. Tenia vint-i-dos anys i una bona barba que no amagava el seu somriure. Vam encaixar les mans amb alegria i em va convidar a entrar per conèixer la resta de la seva família. En Sivaram (Babu) somriu davant un petit temple al seu poble. Estaven especialment contents perquè en Sivaram, el fill més petit de tres, havia trobat una bona feina de treballador social pel govern. Abans, havia fet de camioner. A més a més, els pares ja li havien trobat una dona. Ací els matrimonis concertats continuen essent molt habituals. Tot amb tot, em va sorprendre que el casament no es faria fins d’aquí a quatre anys. Volen esperar que ella en tingui vint-i-dos i ell, vint-i-sis. És un gran què, tenint en compte que no fa pas gaire les nenes es casaven quan tenien entre onze anys i catorze. Aquest ha estat un dels grans esforços de l’RDT i l’administració aquests últims anys, i sembla que té efecte. En Babu (esquerra), el seu cosí (dreta) i un servidor (centre) a Alankarayapetam´ El temps anava avançant entre converses doblades pel traductor de telugu, la llengua local, que m’acompanyava. Vam ensenyar-nos fotografies de les famílies i vam endrapar gairebé sense parar. A fora, en Babu em va ensenyar el llogaret mentre passejàvem. El meu temps a Anantapur s’acabava. Costava de fer-se’n a l’idea, però havia compartit temps amb el company epistolar que feia tant de temps que ens coneixíem sense conèixer-nos. Finalment, ens vam acomiadar, aquesta vegada sí, amb una abraçada, i la promesa de repetir-ho.

Summary: ‘Enlloc del món no es protegeixen tant els ciutadans d’un país com ho fa la Fundació Vicent Ferrer’


Un nou vídeo que ha obtingut VilaWeb mostra com van actuar els policies espanyols que es van infiltrar en les protestes de dissabte a Barcelona. S’hi veu com una desena d’agents encaputxats i amb la cara tapada –un fins i tot porta una estelada lligada al coll– traginen un detingut pel carrer d’Aragó. Concretament, quatre agents el tenen agafat pels braços i les cames, mentre la resta del grup vigila que no s’interfereixi res en el seu camí. Els infiltrats, un dels quals amb una estelada, carregant el detingut durant les protestes de dissabte a la nit. Tanmateix, després de passar davant la terrassa d’un restaurant, el detingut cau a terra. El grup d’infiltrats, visiblement nerviosos, s’abraonen a sobre seu per tenir-lo quiet. Uns quants manifestants, que fugen de les persecucions de les furgonetes dels Mossos i la policia al passeig de Gràcia, se n’adonen i comencen a insultar els policies espanyols. El grup d’infiltrats envoltant el detingut després de caure’ls a terra. Llavors els infiltrats arrosseguen el detingut fins a un portal de la vora. Al vídeo no es veu prou bé què passa ni què diuen els agents. Ara, el detingut continua a terra durant uns quants segons, en què diversos agents s’hi tornen a abraonar. Els infiltrats arrosseguen el detingut fins a un portal del carrer d’Aragó. Poc després l’alcen agressivament i el fan entrar a la força dins la botiga de queviures on es refugien, tot esperant les furgonetes de la Unitat d’Intervenció Policíaca (UIP) de la policia espanyola. Minuts més tard, surten escortats del local per antiavalots i carreguen el detingut en un dels vehicles. Els agents entren el detingut a la força en una botiga de queviures. La persona que regenta la botiga va explicar ahir a VilaWeb que els infiltrats hi havien entrat exaltats i, després d’identificar-se com a policies, el van obligar a fer baixar la persiana. ‘Tenia por que la cosa degenerés i algú em destrossés la botiga. Es van estar prop del taulell sense fer res. Al fons de la botiga hi tenia uns quants clients. Fins que no van arribar les furgonetes, minuts després, no van demanar de sortir’, va explicar. D’una altra banda, el vídeo que ha aconseguit VilaWeb ensenya detalls sobre l’episodi ocorregut dissabte a la nit publicats per Betevé; és a dir, que els infiltrats van entrar a la botiga amb un detingut i un dels agents portava una estelada lligada al coll. La botiga en qüestió té diverses càmeres de seguretat i, segons que ha pogut saber VilaWeb, agents de la policia espanyola han anat unes quantes vegades al local per exigir les imatges de dissabte a la nit. El propietari diu que les càmeres no enregistren, sinó que mostren en directe què passa a cada passadís del local. Vegeu aquest altre vídeo, que es va fer viral ahir i que permet de veure els agents encaputxats quan sortien del supermercat, bo i escortats per agents uniformats de la policia espanyola. Recollint els seus infiltrats pic.twitter.com/kOMdqfkdbU — RepubliCAT (@Fran6Qnet) October 28, 2019

Summary: Un nou vídeo demostra com van actuar els policies espanyols infiltrats en les protestes


El primer infectat conegut del coronavirus 2019 és un home de cinquanta-cinc anys natural de Hubei, segons conclou una investigació del diari hongkonguès South China Morning Post. Aquesta primera infecció va ser el 17 de novembre, i abans d’un mes després, el 15 de desembre –que fins ara es pensava que era la data en què s’havia originat la pandèmia–, el nombre de casos ja arribava a la trentena. A partir d’aleshores, els casos van anar creixent de manera exponencial, i només cinc dies després, els afectats per la Covid-19 ja arribaven a la seixantena. La Xina encara va trigar a informar del primer cas, silenciant els metges que avisaven del nou virus, i no va ser fins el 23 de gener que no es va confinar la població de Wuhan, amb més de cinc-cents casos. Actualment, la pandèmia es focalitza a Europa, que concentra prop del 70% de casos nous, mentre que la Xina avui només ha tingut vint-i-dos casos nous i ja es prepara per anar eliminant les mesures més restrictives. Tota la informació sobre el Coronavirus, minut a minut

Summary: La Xina troba el primer pacient del coronavirus 2019: es va infectar un mes abans que no es pensava


El congrés fundacional de la Crida Nacional per la República, que es farà aquest dissabte a Barcelona, tindrà dues candidatures a l’executiva nacional, que estatutàriament es diu Govern i tindrà 19 membres. La llista oficial l’està acabant de confeccionar Jordi Sánchez, futur president, i el probable secretari general, Antoni Morral. El termini per presentar-la finalitza aquest vespre. Però a banda d’aquesta llista n’hi haurà una altra que no qüestiona les figures de Sánchez ni Morral, però si que vol tenir representants a la direcció. La llista està integrada pel jurista Héctor López Bofill, candidat de Junts per Altafulla a les municipals, l’historiador Xavier Díez, l’actual directora general de Protecció Civil de la Generalitat, Isabel Ferrer, l’escriptor Oriol Izquierdo, l’històric dirigent ecologista Santi Vilanova, el politòleg Joan Ramon Colomines i Companys, la membre l’Associació Catalans d’Arreu Rosario Palomino i el periodista Gerard Sesé, exmilitant d’ERC, entre d’altres. Els seus promotors deixen molt clar que no és una llista alternativa ni crítica, perquè no qüestiona ni el president ni el secretari general, però sí ‘complementària’ a l’oficial. L’objectiu dels seus promotors és que en la direcció de la Crida hi hagi més pluralisme. La votació de la figura del president i secretari general es farà separada de la del Govern.

Summary: El congrés constituent de la Crida tindrà dues llistes a la direcció


L’any 2017, el periodista Luke O’Neil va escriure un article a la revista Esquire titulat ‘Com podeu saber si heu enviat un piulet horrible‘. O’Neil augmentava que la proporció entre respostes i repiulets és l’índex perfecte per a mesurar com és de dolent un piulet. Com més alta sigui la proporció, pitjor és el piulet. Quan un polític escriu un missatge particularment ofensiu o estúpid, molt poca gent el repiula, però molta hi contesta. Five Thirty Eight, un grup de periodisme de dades dels Estats Units, va fer una anàlisi de la proporció a Twitter dels polítics nord-americans a final del 2017. Van mostrar que, en contra del pensament popular, hi ha polítics nord-americans encara més ineptes a Twitter que no pas Donald Trump. Difícil de creure, però cert. Vegem com és aquesta proporció en els polítics catalans i espanyols. La pregunta Quins són els pitjors piulets i piuladors de Catalunya i l’estat espanyol? El mètode Hem recopilat piulets de 57 polítics coneguts de Catalunya i l’estat espanyol, i hem calculat la proporció resposta-repiulet de cadascun, a més d’altres estadístiques. Hem analitzat piulets entre el 2016 i el 2018, deixant de banda aquells que tenien menys de deu interaccions. Els resultats Vegeu a continuació un diagrama ternari que mostra la relació entre respostes, repiulets i m’agrades. Cada punt és un piulet de cadascun dels 57 polítics (per tant, 277.257 punts). Un piulet ben rebut se situa a l’extrem superior-dret. Un piulet amb una resposta pobra se situa a la part inferior-esquerra. La majoria dels piulets tenen una bona rebuda. És a dir, tenen una proporció baixa de respostes i repiulets. De fet, dels 277.257 piulets examinats, tan sols 6.966 tenen una proporció superior a 1 (és a dir, més respostes que repiulets); és tan sols el 2,5%. Percentatge d’interaccions que són respostes És difícil comparar polítics en tres dimensions, de manera que reduirem l’anàlisi a només una. El següent gràfic mostra el percentatge d’interaccions (m’agrada + repiulets + respostes) que són respostes. Un percentatge alt indica, generalment, una rebuda pobra del piulet, i un percentatge baix indica, generalment, que ha estat ben rebut. Els punts superiors els dominen els membres dels principals partits espanyols: el PP i el PSOE. Els qui ho fan pitjor són Miquel Iceta (PSC) i Xavier García Albiol (PP): el 19,5% i el 19% del total de les interaccions, respectivament, són respostes. A l’altre extrem, el polític que fa els piulets més ben rebuts és Jaume Asens: només el 2,4% de les interaccions són respostes. El piulet més impactant Quin és el piulet dels polítics estudiats que més interaccions ha tingut els darrers tres anys? L’honor el té Oriol Junqueras, que el 2 de novembre de 2017 (el dia que va entrar a presó) va publicar un missatge que va tenir 43.096 repiulets, 71.033 m’agrades i 5.950 respostes (d’un total de 120.079 interaccions). Els deu piulets més impactants La següent taula mostra els deu piulets entre el 2016 i el 2018 amb la xifra més alta d’interaccions. Quin és el piulador que té més impacte? El gràfic següent mostra la xifra total d’interaccions (repiulets + respostes + m’agrades) entre el 2016 i el 2018 de tots els polítics examinats. Gabriel Rufian és, amb diferència, qui té un impacte més alt, seguit de Carles Puigdemont. Quin és el ‘pitjor’ piulet? Quin és el piulet que ha tingut la xifra més alta de respostes com a percentatge del total de les interaccions (excloent aquells amb menys de 500 interaccions)? L’honor va al PSC, que el maig del 2017 va fer un piulet on feia una dicotomia entre urnes i alimentació infantil. El piulet va rebre 508 respostes, només 58 repiulets i 45 m’agrades. És a dir, 8 vegades més respostes que repiulets Els deu pitjors piulets La taula següent mostra els deu piulets amb la xifra més alta de respostes d’un percentatge de totes les interaccions (excloent aquells amb menys de 500 interaccions). Qui és el ‘pitjor’ piulador? El ‘premi’ al ‘pitjor’ piulador (és a dir, la persona que té una proporció més alta de resposta-repiulet) és per a Miquel Iceta. El segueixen de prop Andrea Levy, Xavier García Albiol, Inés Arrimadas, Pedro Sánchez i Pablo Casado. Encara que pràcticament hem estudiat tant sobiranistes (26) com unionistes (30), els punts més alts en termes de proporció són tots per a unionistes. Sumari La proporció entre respostes i repiulets generalment és més alta entre els polítics unionistes que entre els independentistes. Els socialistes i membres del PP tenen la proporció més alta entre respostes i repiulets. Tant l’autor del piulet més impactant com el piulador amb més impacte són membres d’ERC. Malgrat que tenen una base de seguidors que és clarament molt menor que no pas la dels polítics espanyols, els polítics catalans i barcelonins dominen la llista dels deu piulets amb més impacte (mesurat en termes de la xifra total d’interaccions). Conclusió i interpretació La ‘proporció’ és una mesura divertida d’analitzar, però el seu valor científic és qüestionable. Reflecteix en quina mesura és ‘dolent’ un piulet, però això va en funció tant (a) del piulet mateix com (b) del vincle amb l’audiència. És una mesura basada en la ‘intel·ligència col·lectiva’, però no és del tot clar fins a quin punt són intel·ligents els col·lectius. Sí que és clar, a partir d’aquesta anàlisi, que entre els polítics catalans i espanyols els piulets dels unionistes són particularment mal rebuts. Miquel Iceta té la proporció més alta de respostes i repiulets, i el seu partit (el PSC) té el piulet amb el percentatge més alt de respostes. Per la seva banda, els sobiranistes tenen el piulet amb més impacte (de Junqueras) i el piulador amb més impacte (Rufian) i, de mitjana, una proporció molt menor de respostes i repiulets que no pas els unionistes. La divisió unionista/independentista no és diferent de la divisió republicans/demòcrates en què va basar la seva anàlisi l’equip de Five Thirt Eight. El següent gràfic mostra els piulets dels dos principals partits americans. Si el comparem amb els piulets dels polítics catalans i espanyols, trobem un patró similar: igual com passa als republicans dels EUA, els unionistes espanyols (vermell) tendeixen a tenir una proporció de respostes i repiulets més alta i més m’agrades que no pas repiulets, mentre que els catalans independentistes (blau), com passa al Partit Demòcrata dels EUA, tendeixen a una menor proporció resposta-repiulet i a tenir més repiulets que no pas m’agrades. Realment és important, aquesta proporció a Twitter? Doncs, no. Potser són més rellevants en la mesura que toquen una qüestió subjacent –i molt poc discutida– en la política espanyola i catalana: a qui li importa més? Hi ha hagut molt d’enrenou al voltant de la divisió 50-50 entre unionistes i independentistes a Catalunya. Però en un context de blocatge, l’eventual victòria no es decideix necessàriament per un canvi marginal entre majories/minories, sinó pel grau amb què els votants s’apassionen sobre aquella qüestió. En altres paraules, que la població estigui dividida en un tema no vol dir que per a totes dues parts sigui igual d’important. I la part que hi té més interès és la que acostuma a guanyar. En el cas de la independència de Catalunya, a qui li importa més, la qüestió, als qui hi estan a favor o als qui hi estan en contra? És difícil de mesurar en quin grau importa una cosa, però podem recórrer a l’interès: i els favorables a la independència estan més interessats en política que no pas aquells que s’hi oposen. De la mateixa manera, els qui estan a favor de la independència estan més ben informats sobre política que no pas els qui s’hi oposen. Aquests dos factors, combinats amb el fet que els polítics unionistes de Catalunya generalment reben una valoració més baixa que els independentistes, suggereixen que els independentistes es preocupen més per la qüestió que no pas els contraris. Això podria explicar per què els piulets dels unionistes tenen una proporció de respostes i repiulets menor que els dels independentistes. Per tant, els piulets de Miquel Iceta són molt mal rebuts perquè és particularment un mal piulador? Probablement, no. Més aviat, la proporció és tan alta perquè la població que té interès i hi està atenta s’oposa àmpliament a la seva visió política (i els seus oponents tendeixen molt més a respondre’l que no pas a repiular-lo). I la gent que està d’acord amb ell (és a dir, els simpatitzants del PSC) consideren que no estan gaire ben informats sobre l’actualitat política. Detalls El codi d’aquesta anàlisi està disponible públicament. Podeu veure-hi els gràfics específics de cada polític.

Summary: Rufián, el millor polític a Twitter. Qui és el pitjor?


Podem ha demanat al PSOE que pactés amb ells un govern, una alternativa al pacte entre PP i Ciutadans, com l’única alternativa a unes terceres eleccions consecutives, que es farien per Nadal. Així ho han dit al congrés espanyol tant Pablo Iglesias com Xavier Domènech a la intervenció que han fet al debat d’investidura. ‘Senyor Sánchez, li dono les gràcies per no haver facilitat un govern del PP’, ha dit Iglesias, bo i emplaçant els socialistes a arribar a un acord. ‘Malgrat les diferències i els greuges mutus, hem de cercar l’acord. Avui hi haurà una majoria de diputats que rebutjarà la investidura de Rajoy. Decideixi’s’, ha afegit. La suma de diputats de PSOE i Podem no arriba pas a una majoria absoluta de diputats, i per a fer possible una investidura caldria el suport també dels partits independentistes catalans.

Summary: Iglesias convida Pedro Sánchez a pactar un govern per evitar terceres eleccions


Eduardo Zaplana, ex-president de la Generalitat Valenciana, ha ingressat a l’hospital la Fe per l’alt risc de contraure una infecció a la presó de Picassent, on és empresonat d’ençà del mes de maig. Segons À Punt, la decisió de l’ingrés l’han pres els serveis mèdics de la presó a causa de la debilitat de la salut de Zaplana, que pateix leucèmia. L’ex-president va ser empresonat a Picassent després de ser detingut en el marc de l’operació Erial, que investiga el cobrament de comissions en la concessió de les llicències de la ITV i irregularitats del pla eòlic.

Summary: Zaplana ingressat a l’hospital la Fe


Unes 200.000 persones, segons el Consell per la República, han assistit a l’acte de Perpinyà. El compte de Twitter @hydra_66 ha publicat una imatge aèria del Parc de les Exposicions en què es veu la multitud que ha col·lapsat la capital de Catalunya Nord. Vegeu-la ací: le rassemblement pour #Puigdemont à #Perpignan#Aerofutur🛩 pic.twitter.com/EvJPRV4Orc — tous les airs y sont (@hydra_66) February 29, 2020 ‘Preparem-nos’: Puigdemont insta a començar una ‘lluita definitiva’ I Crònica de Roger Graells  Les imatges que no us podeu perdre d’un dia històric a Perpinyà

Summary: L’espectacular fotografia aèria que demostra l’èxit de l’acte de Perpinyà


Les falles de València ja són a tocar. I per això aquesta setmana s’ha inaugurat l’Exposició del Ninot. D’ençà del 1934 cada comissió fallera de València hi presenta un ninot de la falla que plantaran. Després el públic és l’encarregat d’escollir-ne un per acabar-lo indultant del foc. Enguany n’hauran de triar un de 372. A més, el qui finalment sigui indultat tindrà la sort de passar a formar part del Museu Faller de València. ‘Indulta la República. Vota per la República’ Enguany la Falla Arrancapins, una de les més singulars i alternatives de la ciutat de València, ha decidit de presentar un ninot ben reivindicatiu: la República. I apareix de bracet d’una campanya per a demanar-ne l’indult, amb la intenció que sigui una papereta que vagi més enllà de l’elecció del millor ninot. Volen que sigui ‘la forma efectiva de dipositar una papereta a favor de la reflexió i el debat quant al model d’estat del qual la República ha representat els valors més democràtics, progressistes i transformadors de la nostra societat’. I és amb un comunicat que la falla fa una crida a tothom qui pugui a acostar-se a l’Exposició del Ninot i a votar a favor de la República. ‘Volem que la gent vote per la República i faça viral el seu vot perquè més gent s’acoste a l’Exposició del Ninot i ens faça costat. A veure si entre tots i totes podem aconseguir eixe simbòlic Indult del Foc que demostre que la República encara està ben viva.’ La figura forma part de la falla que, amb el lema ‘Desaparegudes, Ignorades i Invisibles‘, es plantarà a Arrancapins el març del 2019 per ‘denunciar tot allò valuós i important per a una vida digna que ha desaparegut, que ha estat ignorat o invisibilitzat’. La falla vol visualitzar la tasca de totes les dones científiques, artistes, avantguardistes ignorades i també de les víctimes i desapareguts del franquisme. A més dels drets humans, la igualtat o la mateixa República. Actualment la figura és decapitada, però la falla ha explicat que si finalment és indultada, li restituiran el cap al seu lloc. La República porta la balança de la justícia, tan simbòlica, a la mà dreta, i el seu cap a l’esquerra. La figura, obra de professors del Departament d’Escultura de la Facultat de Belles Arts de la Universitat Politècnica de València (UPV), es podrà visitar i votar a l’Exposició del Ninot, a la Ciutat de les Arts i les Ciències, fins al 15 de març. Arrancapins una falla singular La falla alternativa per excel·lència a València és l’Arrancapins. Amb més de cent anys d’història, evita la coentor i la pompa imposada tan habitualment per la Junta Central Fallera, i s’estima més la tradició. Fan la falla de fusta, de tela i de materials reciclats. I les seves falleres no porten flors a la Mare de Déu. No hi ha despertades i al migdia conviden a tocar un quartet de corda. Tot una falla ben alternativa.

Summary: La Falla d’Arrancapins proposa d’indultar la República en l’Exposició del Ninot


El magistrat andorrà Josep Casadevall (Girona, 1946) acaba de publicar El Tribunal d’Estrasburg. Una immersió ràpida (Tibidabo Edicions). És un manual breu que aprofundeix en el funcionament del Tribunal Europeu dels Drets Humans (TEDH), que ha decidit d’escriure en un moment en què se’n parla com l’organisme que pot desautoritzar la justícia espanyola i donar la raó als presos polítics. Casadevall, que en va ser jutge i vice-president entre el 1996 i el 2015, respon a un qüestionari de VilaWeb sobre les vulneracions de drets fonamentals durant el judici contra el procés al Tribunal Suprem espanyol. —Sobre la sentència del Tribunal Suprem, heu dit que hi veieu ‘matèria d’examen’ per quan el cas arribi a Estrasburg. Quina matèria hi veieu? —Després d’un procés penal amb diversitat d’inculpats, llarguíssim, complex, difícil, amb fets controvertits, amb moltes qüestions prèvies i no mancat d’incidències, és plausible que, en funció dels greuges que voldran formular els advocats de la defensa, certament hi hagi matèria d’examen. Matèria d’examen que no vol dir necessàriament violació, això ho dirà el TEDH. —Com valoreu la relliscada del jutge Marchena, quan va indicar a l’advocat Benet Salellas que ‘molt millor’ que no fes més preguntes a un testimoni? —És, efectivament, una relliscada o un comentari desafortunat que es podia haver estalviat. —Hi veieu cap paral·lelisme amb el cas Otegi, en què Estrasburg va apreciar manca d’imparcialitat de la jutgessa i va condemnar Espanya? —Sempre es pot provar d’establir paral·lelismes entre dues situacions. En aquell cas es tractava d’un comentari de la jutgessa presidenta envers l’inculpat i aquí es tracta d’un comentari del jutge president adreçat a l’advocat. No és exactament igual. Pertoca a l’advocat interessat de fer-ne l’apreciació. —Marchena va tenir un tracte diferent envers els testimonis de les acusacions. Va ser molt més dur amb els testimonis de la defensa. Això es pot tenir també en compte? —Tot es pot tenir en compte. Però si es considera que fou el cas, cal que hi hagi fets o elements substancials que puguin demostrar una diferència de tractament que hagi pogut perjudicar el dret de defensa. Altrament, si es tracta d’estats de mal humor o d’incidències habituals en la direcció del procés , serà irrellevant. —Creieu que Estrasburg pot entrar en el fons, a part d’aspectes formals del judici? Valorant si s’han produït vulneracions de la llibertat d’expressió, la llibertat ideològica i el dret de manifestació. —Si es presenta una demanda a Estrasburg i és admesa, el TEDH no es limitarà als aspectes formals del judici. Analitzarà, en funció de les queixes formulades pels demandants, si s’han respectat els drets que figuren com a protegits en el Conveni Europeu, els que vostè menciona i possiblement més encara. En definitiva, conclourà si els condemnats han tingut un judici equitatiu amb totes les garanties previstes a l’article 6 o no. —Com pot influir el precedent del cas Demirtas? Sembla un cas anàleg al dels diputats independentistes que van ser privats dels seus drets polítics. —Efectivament, té similituds en alguns aspectes puntuals relatius al dret de sufragi passiu i a l’exercici dels drets polítics i mereix ser examinat a efectes de jurisprudència del mateix TEDH. —La presència de l’extrema dreta al banc de les acusacions pot ser motiu de denúncia també? —El sistema penal espanyol té admesa la figura de l’acusació popular per als delictes que es persegueixen d’ofici. Aquesta possibilitat és desconeguda en la gran majoria dels països membres del Consell d’Europa. S’hi pot estar d’acord o no, però és una decisió sobirana de cada estat. Per tant, una volta volguda i reglada aquesta figura, la possibilitat és oberta a tothom, partits o associacions de tota mena, siguin d’esquerres, de centre o de dreta. —El dret de jutge natural és una de les vulneracions més denunciades, perquè els fets s’haurien d’haver jutjat al TSJC, no pas a l’Audiència Nacional espanyola ni al Tribunal Suprem espanyol. Això encaixa amb l’article 6 del CEDH? —L’article 6 es refereix de manera explícita a un tribunal independent i imparcial ‘establert per la llei’, que es tradueix en el dret de jutge predeterminat per la llei. Per tant, si aquest dret no ha estat respectat –qüestió que ha de ser examinada cas per cas– pot aparèixer un problema o, diguem-ne, matèria a examinar. —S’ha vulnerat el dret de recurs efectiu, a una segona instància? —Podria ser una conseqüència de la resposta a la pregunta anterior. —La condemna per sedició, amb la relació de fets exposada per la sentència, posa en perill drets fonamentals com el de manifestació i de reunió? —Aquesta qüestió exigeix un examen exhaustiu dels fets, de si són provats i la seva incardinació en la tipificació del delicte pel qual han estat condemnats. En funció d’aquesta anàlisi i les conclusions a les quals es pugui arribar, efectivament, es podrien posar en perill alguns altres drets fonamentals. —La sentència dedica moltes pàgines a defensar la tasca del Tribunal Suprem i les garanties del judici. Hi veieu un intent de protegir-se amb vista al TEDH? —La sentència, a partir de la seva estructura, vol donar resposta a totes les qüestions prèvies presentades i a les preteses vulneracions denunciades de manera anticipada per la defensa. —El cas Atutxa ha tardat molts anys a resoldre’s. El fet que els dirigents independentistes estiguin empresonats pot accelerar la resolució d’Estrasburg? —Com ja ho he comentat més vegades, la durada del procediment a Estrasburg, que a voltes pot ser efectivament un xic llarg, no depèn només del TEDH, sinó que molt sovint la durada excessiva prové de l’esgotament dels recursos interns. Responent a la seva pregunta, efectivament, el TEDH pot tenir present que hi ha persones privades de llibertat. —Fa uns quants mesos, el Tribunal d’Estrasburg va tombar una demanda de Puigdemont, Forcadell i diputats del Parlament de Catalunya contra la suspensió dictada pel Tribunal Constitucional del ple que s’havia de fer el 9 d’octubre de 2017. Això pot afectar les demandes dels presos o no es valorarà? —Podria afectar si es torna a presentar al TEDH el mateix greuge que ja fou declarat inadmissible. Altrament, cada demanda serà examinada, cas per cas, en funció del contingut i de les preteses violacions invocades. —La jutgessa espanyola formarà part del tribunal quan arribi la demanda dels dirigents independentistes. Això no trenca la imparcialitat del tribunal? —És el sistema volgut pels estats d’ençà que es va adoptar el Conveni Europeu. És cert que a primera vista pot xocar. El jutge nacional sempre fa part de la sala que examina el cas contra un estat, car es considera que és qui està més ben situat per a informar els seus col·legues sobre el dret intern i el sistema judicial del país demandat. Es tracta d’un vot dins els set jutges que componen la sala. —El Grup de Treball contra les Detencions Arbitràries de l’ONU va instar Espanya a alliberar els presos i va fallar contra la presó provisional. Fins a quin punt és important aquest pronunciament? —Pot tenir la seva importància davant el TEDH en el moment en què analitzi, endemés del dret intern de l’estat demandat, els elements de dret internacional comparat aplicables. —Diverses entitats com ara Amnistia Internacional o Front Line Defenders han defensat la llibertat dels presos polítics. S’ha dit que aquests pronunciaments també poden ser útils per a les defenses al Tribunal d’Estrasburg. —Es tracta d’ONG reconegudes internacionalment que, sense ser part en el procediment, poden ser admeses a presentar observacions al TEDH coadjuvant amb una o una altra de les parts. Si ho demanen, solen ser admeses pel president de la sala a participar amb la consideració d’amicus curiae. —Poc abans no havia començat el judici del Suprem, Pedro Sánchez va visitar el Tribunal d’Estrasburg. Hi ha pressions polítiques? —Només puc entendre que fou una visita de cortesia. Sobre pressions polítiques, personalment i durant els dinou anys en què vaig estar en funcions al TEDH, mai no vaig tenir tal impressió o sentiment. Mai. —Heu escrit un llibre sobre el Tribunal d’Estrasburg. És una institució poc coneguda, però de la qual tothom parla últimament. La voluntat era aclarir com funciona i quines competències té? —Sí, en certa manera. Es tracta de donar una visió global del TEDH, què és, què fa i per a què serveix. Té una pretensió divulgativa i de lectura fàcil, evitant, en la mesura que sigui possibles, tecnicismes jurídics excessius. Veurem si ho he aconseguit.

Summary: Josep Casadevall: ‘El TEDH pot tenir en compte que hi ha persones privades de llibertat’


Una noia sahrauí s’ha passat sis dies retinguda a la comissaria de l’aeroport del Prat per la negativa de l’estat espanyol a donar-li l’asil. Segons ha avançat el diari Ara, la jove, de només 18 anys, va viatjar fins a Algèria i d’allà va agafar un vol a Barcelona per fugir dels maltractaments i les amenaces del seu pare, que l’obligava a casar-se el proper 1 de gener. Només aterrar diumenge al Prat, la noia sahrauí va reclamar l’asil polític i aquí van començar els seus problemes. Gràcies a l’ajuda de diversos activistes i d’un gabinet d’advocats, avui s’ha revisat la seva sol·licitud –que finalment ha estat acceptada- i la jove ha evitat la deportació. ‘M’informen que ja l’han deixat lliure. Ara toca demanar asil al territori, almenys per apatrídia. Benvinguda Jadiya‘, ha celebrat el secretari d’Igualtat, Migracions i Ciutadania, Oriol Amorós. Prèviament, Amorós s’havia fet ressò d’aquest cas i anunciava les gestions pertinents amb els ministeris de Treball i Interior espanyols per tal que reconsideressin el cas de la jove sahrauí. ‘Crec que ens en sortirem’, vaticinava el secretari d’Igualtat, Migracions i Ciutadania, que també havia informat al conseller de Treball, Afers Socials i Famílies, Chakir el Homrani. De fet, com a mesura de pressió, avui mateix hi havia convocada una concentració a la zona d’arribades de la T1 de l’Aeroport de Barcelona per acompanyar l’advocada de la noia del Sàhara Occidental en l’entrega del recurs. Tot i assegurar que la seva vida corria perill si retornava al Sàhara, l’estat espanyol havia denegat la primera petició d’asil. Si l’estat hagués tombat per segona vegada la sol·licitud, la jove sahrauí hagués estat deportada en el primer vol regular i l’única possibilitat passava, segons la seva advocada, per reclamar una mesura cautelar al Tribunal Europeu de Drets Humans. Finalment, no ha estat necessari i la jove Jadiya ha pogut deixar enrere sis dies de retenció a l’Aeroport de Barcelona.

Summary: Una noia sahrauí passa sis dies retinguda a l’aeroport del Prat per la negativa de l’estat espanyol a donar-li l’asil


Nicole Diekmann, amenaçada de mort i de ser violada, després de piular el missatge Nazis raus –’Fora nazis’, en alemany– ha rebut una onada de solidaritat a la xarxa. La periodista de la televisió pública alemanya ZDF va patir, en un primer moment, missatges carregats d’odi procedents de l’extrema dreta germànica. Però l’actitud dels neonazis alemanys es va transformar, poc després, en una allau de solidaritat a Twitter. La xarxa s’hi va afegir i va convertir l’etiqueta NazisRaus en viral. Nazis raus. — Nicole Diekmann (@nicolediekmann) January 1, 2019 Molts de companys alemanys de professió s’han solidaritzat amb Diekmann. Les mostres de suport s’han estès arreu. Per exemple, el corresponsal de TV3 a Alemanya, Oriol Serra, s’hi va sumar. El hashtag #NazisRaus es dispara a Alemanya en solidaritat amb una periodista de la tv pública @ZDF amenaçada de mort i de ser violada d’ença que el va utilitzar. #ForaNazis https://t.co/qTzvVacGO6 — Oriol Serra (@oriolserra) January 8, 2019

Summary: L’etiqueta ‘Fora nazis’ es fa viral a Alemanya per les amenaces a una periodista


Aquesta nit passada s’ha mort als 68 anys Carlos Slepoy, advocat impulsor de la querella argentina contra els crims del franquisme. A més, també ha assistit com a advocat les víctimes de les dictadures al seu país, Argentina, a Xile i a Guatemala. Slepoy es va exiliar a Espanya el 1979, fugint de la dictadura de Videla, després d’haver estat torturat i empresonat durant vint mesos. Arrossegava problemes de salut des del 1982, quan va rebre un tret a l’esquena d’un policia espanyol a Madrid; Slepoy va mirar d’ajudar uns joves que eren agredits per aquest agent. Ara fa quatre anys, VilaWeb va publicar aquest dossier de Xavier Montanyà sobre la querella argentina contra els crims del franquisme. I entre els articles, n’hi havia un de Carlos Slepoy, ‘La querella argentina. Una història d’anada i tornada’. El recuperem avui per a recordar-lo. La querella argentina. Una història d’anada i tornada Tinc l’honor de ser un dels advocats de la querella argentina contra els crims del franquisme, com ho vaig ser en la que es va instruir a l’estat espanyol, amb el mateix propòsit, en relació amb els crims comesos per la dictadura argentina. Tots dos procediments van ser incoats en virtut del principi de justícia universal que habilita els òrgans judicials d’un estat a investigar els crims comesos fora de les fronteres pròpies. S’aplica exclusivament en relació amb crims internacionals, és a dir, aquells que han estat objecte de tractats o estatuts internacionals i, especialment, respecte de crims contra la humanitat. És la naturalesa internacional del crim que determina el caràcter universal de la jurisdicció. El tribunal de justícia actua en nom i representació de la comunitat internacional. Té per objectiu impedir la impunitat dels causants d’aquells crims que la consciència universal i el dret internacional han elevat a la categoria d’imprescriptibles, inamnistiables, inindultables i subjectes a persecució judicial tothora i arreu. Fins ara l’administració de justícia espanyola era la que havia treballat més exhaustivament en el camp de la justícia internacional. I, paradoxalment, l’administració de justícia espanyola és la que avui es nega, amb arguments fal·laços, a investigar els crims del franquisme i a jutjar-ne els responsables. No hi ha espai en aquest article per a ressenyar l’extraordinària riquesa d’aquest procediment. Tan solament n’assenyalarem assoliments com ara la detenció de Pinochet a Londres durant més de cinc-cents dies; la del marí argentí Ricardo Miguel Cavallo detingut a Mèxic, extradit a l’estat espanyol i després lliurat a l’Argentina, on fou jutjat i condemnat a reclusió perpètua; el judici i la condemna del capità Adolfo Scilingo, que compleix, en presons espanyoles, la pena de 1.084 anys que li fou imposada pel Tribunal Suprem; els centenars d’ordres de crida i cerca internacional i les múltiples incidències processals que van posar en evidència els beneficis inaudits amb el quals els poders democràtics havien agraciat els violadors massius dels drets humans. Aquestes mesures van obrir definitivament un nou camí en el dret penal internacional i en el dret internacional dels drets humans, i van col·laborar decisivament a posar fi a la impunitat a l’Argentina i Xile, països on, actualment, hi ha centenars de condemnats. Els processos judicials van demostrar que era possible d’acabar la impunitat dels grans criminals. Els repressors, que als seus països havien resultat afavorits per lleis i pràctiques que deixaven els crims comesos sense sanció, es van trobar que ja no solament no podien desplaçar-se lliurement pel món, sinó que els començava a perillar la situació fins i tot als països on havien comès els delictes i on, durant decennis, havien romàs impunes. L’enorme pressió social, esperonada per l’actuació de tribunals estrangers, contribuí a enderrocar les muralles d’impunitat en les societats afectades i que les justícies locals comencessin a complir la seva funció acceptant denúncies i querelles, processant els responsables i dictant sentències. L’aplicació efectiva del principi de jurisdicció universal es va revelar aleshores com un instrument formidable per a combatre la impunitat mundialment. Ara toca aplicar-lo als responsables dels crims comesos pel franquisme. És sabut que el mateix Tribunal Suprem espanyol que va condemnar Scilingo pels seus crims –atès el context de crims contra la humanitat en què foren perpetrats, encara que no els inclogués com a tals la legislació espanyola, com afirma expressament la sentència–, ha decidit en una vergonyosa resolució que els crims del franquisme no poden ser investigats per la justícia espanyola. Aquesta punyent realitat es descriu així en un dels escrits presentats en la querella argentina: ‘Després de quaranta anys de dictadura i trenta-cinc de democràcia, a Espanya no tan sols no hi ha una Comissió de la Veritat com les que es van instituir en nombrosos països, inclòs el nostre: no hi ha ni un sol nen a qui s’hagi restituït la identitat; ni un sol responsable que hagi estat identificat; ni un a qui un jutjat hagi pres declaració; ni un sol encausat per la comissió d’algun dels múltiples, massius, generalitzats crims comesos.’ Tinc la convicció que la querella argentina ha d’exercir un paper important en la lluita contra la impunitat del franquisme, que no podrà resistir l’embat d’una societat com més va més conscient del passat que algú pretén furtar-li. Per als pobles de l’estat espanyol arribarà l’hora de la veritat, la justícia i la reparació. I milions de persones de tot el món ho celebraran. Carlos Slepoy Prada

Summary: S’ha mort Carlos Slepoy, advocat argentí lluitador contra la impunitat del franquisme


El Tribunal Suprem espanyol no ha admès a tràmit el recurs del govern de les Illes Balears i de l’Ajuntament de Palma contra la sentència del Tribunal Superior de Justícia de Balears (TSJIB) que va anul·lar la denegació de l’autorització per a construir un centre comercial a Ses Fontanelles, la zona humida més gran que resta a la badia de Palma. . La sala contenciosa administrativa de l’alt tribunal no ha admès els recursos per ‘falta de fonamentació suficient’. Segons el Suprem, tots dos recursos pretenien ‘un pronunciament concret’ sobre la qüestió de fons. L’abril de l’any passat, el TSJIB va anul·lar la denegació per part del govern de l’autorització per a construir un centre comercial a Ses Fontanelles i va reconèixer el dret de la promotora a obtenir-la. Unibail Rodamco va sol·licitar el 2014 una llicència autonòmica de gran establiment per a implantar un centre comercial. Va ser denegada per la Direcció General de Comerç perquè els terrenys no tenien la condició de sòl urbà consolidat i no disposaven dels serveis urbanístics bàsics. Els recursos de la promotora van ser desestimats tant pel TSJIB com pel Suprem. L’empresa va sol·licitar una segona autorització el febrer del 2015, demanant que se li concedís condicionant-la al fet que posteriorment s’atorgui la llicència d’obres que permeti simultaniejar les obres d’urbanització i edificació del projecte, i al fet que els terrenys adquireixin la condició de solar. La Direcció General de Comerç va tornar a denegar-la perquè els terrenys són sòl urbanitzable, les obres del qual no estan pròximes a conclusió, i no són solar. Unibail Rodamco va recórrer de nou al·legant que la Llei del Sòl de Balears permet la concessió de llicència condicionada al fet que es facin simultàniament les obres d’urbanització i la construcció del centre comercial i també al fet que no comenci l’activitat comercial fins que els terrenys siguin considerats solar. El TSJIB va assenyalar que la resolució del govern denegant la segona petició de llicència ‘no havia ponderat degudament les noves circumstàncies, per la qual cosa ha de ser revocada’ perquè, a diferència de la primera vegada, la promotora va demanar l’autorització de manera condicionada.

Summary: El Suprem espanyol obliga al govern de les Illes a concedir l’autorització comercial a Ses Fontanelles


L’organització juvenil de l’esquerra independentista Arran ha penjat una pancarta als peus de la Mare de Déu de Montserrat per a denunciar els casos de pederàstia a l’església catòlica. Al cartell s’hi poden veure les cares de l’abat de Montserrat, Josep Maria Soler, el bisbe de Girona, Francesc Pardo i l’arquebisbe de Tarragona, Jaume Pujol, i s’hi pot llegir: ‘Que us perdoni el vostre Déu. L’església és abús, masclisme i règim’. Arran ha penjat un vídeo a les xarxes socials on es veu com es penja la pancarta al cor de l’abadia. 🎥 Assenyalem els culpables dels abusos sexuals a l'Església; l'abat Josep Maria Soler, el bisbe Francesc Pardo Artigas i l'arquebisbe Jaume Pujol. Que us perdoni el vostre Déu, l'Església és abús, masclisme i règim!⛪ pic.twitter.com/QHHKkqS1YW — Arran 🃏 (@Arran_jovent) February 10, 2019 A través d’un comunicat difós avui, l’organització ha denunciat ‘els abusos sexuals (pedòfila) i el posterior encobriment; el paper de l’Església com a pilar fonamental del sistema patriarcal, amb discursos misògins i masclistes; i a l’església catòlica com una carta imprescindible per l’engranatge del Règim del 78 i la perpetuació d’aquest’. L’organització ha difòs aquest comunicat arran de la polèmica pels abusos sexuals presumptament comesos pel pare Andreu Soler. Un ex-escolta del monestir, Miguel Hurtado, va denunciar al gener que fa 21 anys va patir tocaments per part del monjo i va acusar l’Abadia de Montserrat d’encobriment. Per la seva banda, el monestir va assegurar, a través d’un comunicat, que mai no va amagar res, que va començar una investigació interna dins el monestir per aclarir els fets i que la seva intenció sempre va ser ajudar el noi. El monestir va apartar el monjo del contacte amb els joves i va pagar 8.600 euros a Hurtado per al tractament psicològic. La setmana passada Josep Maria Soler va demanar perdó durant l’homilia del diumenge a les víctimes dels abusos sexuals presumptament comesos pel monjo i va recordar l’existència d’una comissió ‘externa’ per a investigar-ho i ‘actuar en conseqüència’. Al mateix temps, Hurtado va protestar davant del Monestir de Montserrat per a demanar ‘transparència i depuració de responsabilitats’ al costat del britànic Peter Saunders, que va patir abusos i va ser membre de la comissió antipederàstia del Vaticà, i el president de l’Associació Infàncies Robades (AIR), Juan Cuatrecases.

Summary: Arran penja una pancarta contra la pederàstia dins de Montserrat


L’article del New York Times que presentava L’Alguer com ‘el darrer bastió de la llengua catalana a Itàlia’ ha causat efecte. Segons que explica Alguer.it el batlle de la ciutat va proposar ahir que totes les associacions que defensen el català i que treballen per la seva normalització facin servir el Palau Serra, un edifici històric del centre i que aquest edifici sigui el centre de difusió i promoció del català a L’Alguer. El síndic Mario Bruno ha fet pública aquesta proposta al seu mur de Facebook, tot afirmant que el català uneix la ciutat amb els deu milions de parlants de la llengua i que és un patrimoni de segles que no es pot perdre en una generació.

Summary: L’Alguer estudia promoure més el català, després de l’article del New York Times


La candidata del PP a la Generalitat, Isabel Bonig, ha augurat que serà la primera presidenta de la institució. ‘La Comunitat Valenciana tindrà per primera vegada una presidenta i serà del PP’, ha dit a l’acte de final de campanya al port de València. Bonig vol pactar amb Cs i compta amb l’entrada de Vox a les Corts Valencianes. Bonig ha demanat als votants que es facen quatre preguntes: ‘Si el teu lloc de treball, la teua pensió i els teus estalvis votassen, a qui votarien?’ I l’ha contestada: ‘La resposta només pot ser votar un valor segur, el PP, el que garanteix les pensions, el treball i la llibertat’. ‘El que garanteix la igualtat de tots els espanyols és la unitat nacional que no es pot pactar amb els nacionalistes i separatistes’, ha dit, perquè ‘volen trencar Espanya’. ‘Nosaltres no som sectaris ni doctrinaris, governarem per a tothom’, ha promés.

Summary: Bonig augura que serà la primera presidenta de la Generalitat


La segona fase de l’operació sortida del pont de Sant Joan ha provocat retencions i tràfic dens en diverses carreteres del país aquest matí, especialment pel que fa a les sortides de Barcelona i a l’Àrea Metropolitana –d’on es calcula que ja han sortit el 73% de vehicles previstos– així com en un tram de la CG-2 d’Andorra a l’altura de Canillo i la CG-1 a l’altura de Sant Julià de Lòria. Per consultar les actualitzacions al minut de l’estat del trànsit pot consultar-se les webs del Servei Català de Trànsit, de la Direcció General de Trànsit i del Govern d’Andorra. Al Principat, hi ha retencions a l’AP-7 en direcció Girona, Tarragona i Martorell, a la B-24 en direcció a Vallirana, a la C-17 a Parets del Vallès en direcció Vic, a la B-20 en direcció a Montgat, a la B-10 cap al Nus de la Trinitat, a la C-33 amb l’enllaç amb l’AP-7 a l’altura de Parets del Vallès, a l’AP-7 a la Jonquera i a Altafulla en direcció a Tarragona, a la C-15 en direcció a la Riba, a la C-15 a l’altura de Santa Fe del Penedès, a la C-16 a Berga, en direcció al Túnel del Cadí, la N-340 en direcció al Vendrell, a la C-65 en direcció Platja d’Aro a l’altura de Llagostera, a l’enllaç d’aquesta carretera amb la C-35, a la C-60 a Argentona en direcció a Mataró, a la C-63 a Lloret de Mar en direcció Girona, a la C-66 a Celrà en direcció a la Bisbal d’Empordà, a la GI-600 a l’altura de Blanes i a la GI-662 a Platja d’Aro, entre més. Al País Valencià hi ha retencions a l’autovia A-3 a l’altura de Riba-Roja de Túria cap a València i a la CV-500 a l’altura de València cap a Sueca. A les Illes, la Direcció General de Trànsit no ha notificat cap incidència de moment, mentre que a Catalunya Nord es troben congestionades l’A-9 a l’altura d’El Pertús i la D-914 a la sortida de Perpinyà.

Summary: Retencions i trànsit dens en diverses carreteres del país per l’operació sortida de Sant Joan


‘En el marc de les Terres de Flandes del segle XVI, Egmont retrata les viles incendiades pels terços del duc d’Alba i la tragèdia del duc d’Egmont (1522-1568) que dóna la vida per la seva pàtria enfront del tenebrós despotisme de Felip II, en paraules del malaurat Carles Rahola.’ Així resumeix la Campana l’obra Egmont, de Goethe, sobre la revolta flamenca contra l’imperi espanyol del segle XVI, que demà arribarà a les llibreries. Hi apareixen els duc d’Alba i el seu fill, tots dos Álvarez de Toledo, avantpassats de Cayetana Ávarez de Toledo, l’actual diputada del PP. Els Álvarez de Toledo van exercir un terror brutal que no va impedir la victòria dels protestants flamencs en favor de la seva llibertat nacional i religiosa. De fet, el llibret no inclou tan sols l’obra de teatre, sinó també la declaració d’independència de les Províncies Unides dels Països Baixos. El poderós imperi espanyol, ple de l’or de les Amèriques, va caure enfront de les disset províncies flamenques. L’encarregat d’escriure el pròleg d’aquesta obra de teatre resideix precisament a Flandes. Parlem del president Carles Puigdemont, periodista de formació, i que comença el breu i intens pròleg (que podreu llegir sencer al final d’aquesta introducció) amb aquestes quatre línies contundents: ‘Goethe va publicar l’obra Egmont quan Schiller ja havia tret el seu Don Carlos i quan la Revolució Francesa era imminent. En aquell context, en plena decadència de la monarquia espanyola, i amb la francesa a punt de ser guillotinada, l’evocació de la revolta flamenca contra la dominació espanyola no era casualitat.’ Les picades d’ullet al present del president català són constants: Puigdemont aclareix per què la revolta no va ser un ‘afer intern’, explica com la visió d’un poder fonamentat sobre el fanatisme religiós i militar ha resistit el pas del temps i acaba resumint com Egmont, el protagonista de l’obra de Goethe, creu que els espanyols no s’atreviran a tanta repressió. El prefaci l’escriu Joan Lluís Bozzo, que ha fet l’adaptació del text amb la intenció que l’obra es pugui representar. Bozzo ha adaptat el text a partir de la traducció original al català de Joaquim Pena, escrita entre el 1936 i el 1937. Com recorda Bozzo, el text contraposa dues maneres d’entendre el poder: una que només fa servir la força bruta (avantpassats de Cayetana) i una que també fa servir el càlcul polític (Egmont). Aquesta obra de teatre va comptar amb la música de Ludwig van Beethoven, i va tenir gran difusió a terres catalanes, on es va poder escoltar gràcies a l’Orquestra Simfònica de Girona durant el govern republicà dels anys trenta. Més de vuitanta anys després, la mateixa orquestra simfònica de Girona el va interpretar fa pocs mesos al teatre municipal gironí, amb la presència de Quim Torra, i gràcies a la recuperació del llibret musical fet per Edicions Curbet. Ara l’editorial la Campana n’ha recuperat la part textual. «Pròleg de Carles Puigdemont i Casamajó, 130è president de la Generalitat de Catalunya Goethe va publicar l’obra Egmont quan Schiller ja havia tret el seu Don Carlos i quan la Revolució Francesa era imminent. En aquell context, en plena decadència de la monarquia espanyola i amb la francesa a punt de ser guillotinada, l’evocació de la revolta flamenca contra la dominació espanyola no era una casualitat. L’ideal de la revolta popular contra l’imperi –un imperi envoltat de les tenebres del fanatisme religiós, la repressió de la Inquisició i la imposició de lleis i costums– era molt inspirador, i probablement aquest fet explica la forma com Goethe aborda uns fets que havien tingut lloc al segle XVI. És evident, doncs, que la revolta flamenca no va ser un afer intern de l’imperi espanyol. Va marcar el seu temps i els dos segles posteriors, perquè els objectius de les revolucions que s’auguraven eren els mateixos. Era, de fet, un de sol: la llibertat. ¿Per quina raó, si no, un intel·lectual alemany havia d’adreçar la seva mirada cap a la revolta d’un territori que no era el seu –els Països Baixos– contra un imperi que tampoc no li era proper –l’espanyol? El que em sembla més interessant, de tota manera, no és aquesta elecció, sinó el que suggereix la lectura d’Egmont: revela quina era en l’imaginari europeu il·lustrat la percepció que es tenia del poder imperial espanyol. Un poder fonamentat sobre el fanatisme religiós i militar, extremament repressor i violent. La forma com Goethe descriu l’exercici del poder per part de l’enviat de Felip II, el temible Fernando Álvarez de Toledo, duc d’Alba, i les reflexions sobre els desacords amb el rei per part de Lamoral, comte d’Egmont, i el príncep d’Orange, no són només un exercici de ficció històrica ben documentada. És, en realitat, un retrat tan ben captat que ha resistit el pas del temps i es pot llegir amb els ulls d’avui sense que calguin explicacions complementàries per entendre’l perfectament. Goethe descriu un poder trampós, intolerant, repressor, davant dels dissidents per raons religioses i per raons de costums i tradicions. El comte d’Egmont, que havia estat fidel seguidor de Carles V, no es podia ni imaginar que el rei gosaria alçar la mà en contra seu: ‘La feina de fer-nos presoners seria pèrfida i estèril. No, no, ells no gosen aixecar tan amunt la bandera de la tirania.’ ¿No li sona, al lector? Goethe presenta un comte d’Egmont que creu que els espanyols ‘no gosaran’, i adverteix que si ho fessin ‘la ventada que provocaria aquesta notícia escamparia per tot el país un incendi espantós.  En un instant el poble s’uniria en una lliga formidable. Serien proclamats, amb tota la violència, l’odi i la separació eterna de tot allò que dugués el nom d’espanyol’. Ho escriu Goethe i ho posa en boca del comte d’Egmont, que seria decapitat juntament amb el de Hornes a la gran plaça de Brussel·les, on hi ha una placa que ho recorda. No és l’escrit de cap català tocat pel vici de reescriure la història amb la voluntat de desencadenar una llegenda negra que estigmatitzi la dominació espanyola. És l’escrit d’algú que s’ho mira amb distància i que sap que no descriu cap fantasia, i que, sense saber-ho, ens va llegar un retrat prou precís perquè, 230 anys després, el puguem reconèixer sense dificultats. I és que hi ha una constant que recorre les diferents èpoques, règims i maneres d’exercir el poder: la dominació. En alguns passatges de l’obra, tant en les apesarades primeres reflexions de Margarida de Parma, la regent, com en les dels burgesos i menestrals, passant per l’elèctric i impressionant diàleg entre el duc d’Alba i Egmont, hi apareix la reivindicació d’una manera més planera i tolerant d’exercir el poder. En el brillant duel dialèctic entre Alba i Egmont, el comte fa tots els intents per convèncer l’enviat del rei que les coses no es fan d’aquella manera. ‘Conec el meu país . Se’ls pot collar, però no oprimir.’ I li suggereix una manera de pacificar les províncies, que és abandonar la repressió: ‘Que el rei signi un perdó general i que tranquil·litzi els ànims i ben aviat es veurà com la fidelitat i l’amor reneixen amb la confiança.’ No li van fer cas. La resposta d’Alba la podríem sentir avui: ‘¿I que aquell que ha ultratjat la majestat del rei i el santuari de la religió vagi i vingui lliurement i sense cap dany? ¿Que sigui exemple per a tothom de com queden sense càstig els crims més abominables?’ La repressió de Felip II i de Fernando Álvarez de Toledo va continuar, brutal, sanguinària i enfollida. El record encara perdura. Llegir Egmont amb ulls d’avui no és només submergir-se en una part de la colossal obra de Goethe –que en aquest cas, a més, va comptar amb la música de Beethoven, amb una obertura sublim–, sinó que és, en les actuals circumstàncies, un bany de realitat. L’imperi va naufragar als Països Baixos, i va anar declinant. Espanya no va ser capaç de retenir unes províncies que senzillament volien viure segons els seus costums i les seves creences. Aquesta és segurament la lliçó històrica sobre la qual Goethe va construir la seva ficció basada en fets reals. Com recorda el musicòleg Joaquim Rabaseda en la seva excel·lent introducció a l’edició catalana d’Egmont publicada per Curbet Edicions (2019), el dia de Sant Jordi de 1937 l’Orquestra Simfònica de Girona va fer el que seria el darrer concert al teatre de la ciutat, i ho va fer precisament amb l’Obertura d’Egmont de Beethoven. Carles Rahola en va publicar una ressenya al diari gironí L’Autonomista. Deia Rahola: ‘I és que ara la música del geni de Bonn sobre el gran drama de Goethe tenia una significació més viva per a nosaltres i feia vibrar les fibres més sensibles del nostre cor de catalans . Ens feia sentir, a través dels segles, la nostra solidaritat i la nostra germanor amb aquelles víctimes d’un sistema unitari i centralista imposat a sang i foc.’ En aquella hora greu, Rahola expressava el seu temor: ‘De sobte, però, pensàrem que semblants fets podrien reproduir-se a Catalunya i que nous Egmonts podien ésser immolats al centralisme, car en cada general feixista hi ha l’esperit d’aquell famós duc d’Alba que destruí les llibertats de Flandes i portà traïdorament Egmont al patíbul, pel sol fet d’haver intentat convèncer Felip II que la seva política no era pas la més a propòsit per fer-se estimar dels seus dissortats súbdits…’ Tenia raó. A penes dos anys després, Carles Rahola, un pacífic periodista que només havia fet servir la màquina d’escriure per publicar textos en favor de la democràcia, la república i la llibertat, sense cap ombra de voler fer mal a ningú, va ser executat al cementiri de Girona la matinada del 15 de març de 1939 després d’un consell de guerra a què el sotmeteren els nous ducs d’Alba, com ell mateix havia fatídicament presagiat. Agost de 2019, Waterloo» Podeu comprar Egmont a la Botiga de VilaWeb

Summary: Les viles incendiades pels avantpassats de Cayetana Álvarez de Toledo, amb ulls de Goethe i pròleg de Carles Puigdemont


La Policia sud-africana ha aclarit aquest dimecres que la primera dama de Zimbàbue, Grace Mugabe, no ha abandonat el país després de ser acusada d’agredir una dona en un hotel de Johannesburg, si bé la intenció de la dona de Robert Mugabe és la d’esquivar qualsevol tipus de procés judicial al·legant immunitat diplomàtica. Grace Mugabe, potencial successora del seu marit, havia viatjat a Sud-àfrica per motius mèdics. Aquest diumenge, segons els testimonis recaptats per la premsa local, suposadament va copejar una model de 20 anys, Gabriella Engels, amb un cable després de sorprendre-la al costat dels seus fills en una habitació d’hotel. La família de la jove assegura que Engels va rebre 14 punts de sutura al cap. Sud-àfrica demana un procés ordinari Després de la confusió dels últims dies, la Policia sud-africana finalment ha aclarit aquest dimecres que Grace Mugabe no se n’ha anat del país, encara que no ha acudit a la vista judicial que hi havia convocada aquest dimarts per realitzar una primera anàlisi del cas. Segons una font de la Intel·ligència de Zimbàbue, la primera dama no havia utilitzat passaport diplomàtic per entrar en territori sud-africà, encara que el Govern del seu marit sí que hauria sol·licitat formalment la immunitat. Des de Sud-àfrica, no obstant això, ja s’ha advertit que serà ‘processada mitjançant el sistema legal’ ordinari. El principal responsable de la Policia sud-africana, Lesetja Mothiba, ha declarat al Parlament que la posició de la seva institució és que Grace Mugabe ha de presentar-se davant el jutge. ‘Vam estar esperant per ella tot el dia d’ahir’, ha dit Mothiba, que també espera algun tipus de declaració per part de l’acusada. Grace Mugabe és una figura clau en la carrera per succeir el seu marit. La primera dama, de 52 anys, es disputa amb el vicepresident, Emmerson Mnangagwa, el lideratge del governant ZANU-PF per poder ascendir a la prefectura del Govern.

Summary: La primera dama de Zimbàbue al·lega immunitat diplomàtica per evitar ser processada a Sud-àfrica per agredir una jove model


El senador del PP Pedro Agramunt s’ha defensat davant el Consell d’Europa de les acusacions de presumpta corrupció i ha denunciat ser víctima d’una operació de ‘lobbies i grups de pressió’ exercida per activistes que, a parer seu, donen suport a l’independentisme. Agramunt ha sostingut aquesta posició en un document presentat davant la Comissió de Reglament del Consell d’Europa després de l’informe intern de l’organisme, que apunta ‘fortes sospites’ de corrupció sobre ell per la seva elecció com a president de l’Assemblea del Consell per part de l’Azerbaitjan i un lobbista de Bakú, com també en la seva defensa dels interessos d’aquest país a l’hora de prendre decisions en l’Assemblea. Per defensar-se, Agramunt denuncia ser víctima ‘de l’operació més gran de lobbisme i grups de pressió contra un individu a Europa que s’hagi vist en molts anys’ i diu que l’informe d’investigació és un ‘insult a la intel·ligència, a l’estat de dret i a la democràcia’. Repassa les informacions en què es basa el document final d’acusació i retreu que són fonamentades en meres conjectures sense cap prova fefaent. A més, desgrana el seu origen per fer valer la seva teoria que procedeixen de ‘lobbies’ que reben fons dels Estats Units o que donen suport a l’independentisme català. Assenyala directament l’Open Society Foundation, l’organització de George Soros, que acusa de donar suport al referèndum del primer d’octubre a Catalunya i als independentistes i d’arremetre contra el govern espanyol i el president Mariano Rajoy en les xarxes socials. ‘El senador Agramunt sempre ha actuat segons el seu criteri, consciència i defensa dels interessos espanyols. Igualment sempre ha defensat amb honradesa i criteri la defensa dels drets humans i de la llei en la seva tasca parlamentària. Resulta inadmissible que es pretengui coartar la llibertat de pensament i de vot dels parlamentaris’, sosté. Agramunt exigeix que s’informi de tot això al consell de ministres del Consell d’Europa i es demanin explicacions al secretari general de la institució per a permetre la presència del que considera ‘lobbistes’ en el seu si. Demanda davant el TEDH Així mateix, ha presentat una demanda davant el Tribunal Europeu de Drets Humans a Estrasburg pel canvi de reglament aprovat l’any passat pel qual fou obligat a dimitir com a president perquè ja no comptava amb la confiança de la institució. Agramunt al·lega haver-hi estat ‘indefens’ davant una vulneració de les seves llibertats fonamentals i rebutja a més que la reforma del reglament s’aplicarà de manera retroactiva, car ell havia estat triat per a un període de dos anys.

Summary: Agramunt (PP) acusa la fundació de George Soros de donar suport a l’independentisme català


Ingredients: (per a quatre persones) 8 xampinyons grans 150 g de carn de vedella picada 150 g de carn de porc picat 1 ou sal, farina, oli all i julivert formatge ratllat ratlladura de gingebre pebrot escalivat cebollí picat Elaboració: Netegem els xampinyons amb aigua i unes gotes de llimona, en traiem el peu i els pelem. Els deixem escórrer cap per avall. Mentrestant, salpebrem la carn picada, li afegim un ou, farina, all i julivert i una mica de gingebre ratllat. Si en guardem l’arrel al congelador en una carmanyola, és fàcil de ratllar quan cal i es conserva més temps. Es barreja tot ben barrejat i amb les mans es fan vuit mandonguilles, que passem per farina blanca i fregim. Salpebrem els xampinyons per dintre, amb una mica d’oli, posem la mandonguilla fregida al damunt i una mica de formatge ratllat. Ho enfornem uns deu minuts a 180°. Al moment de servir a sobre de cada xampinyó hi posarem farcit una tireta de pebrot vermell i una mica de cebollí picat.

Summary: Recepta: Xampinyons farcits de mandonguilles