La vice-presidenta de la Generalitat i consellera d’Igualtat, Mónica Oltra, ha explicat que s’ha modificat la llei valenciana contra la violència sobre la dona per a adaptar-la al conveni d’Istambul, de manera que s’amplia l’atenció a les dones que sofreixen qualsevol tipus de maltractament i s’inclouen nous supòsits de violència. Oltra ha indicat que l’ampliació de la norma, realitzada a través de la Llei de Mesures, respon a una de les grans demandes del moviment feminista i ‘afecta tant al concepte del que és violència contra les dones com a les manifestacions d’aquesta, així com el concepte del que és l’agressor, que s’àmplia als nous supòsits de violència’. D’aquesta manera, la violència contra les dones, en qualsevol de les seves manifestacions, passa a ser considerada una violació dels drets humans i s’inclouen, com a tal, nous conceptes, com els matrimonis forçosos o les pràctiques d’avortaments o esterilitzacions forçoses així com qualsevol imposició o abús sexual, amb independència de si es té o no relació de parella amb l’agressor, ha precisat l’administració en un comunicat. Tots aquests tipus de violència podran ser atesos per les professionals de la xarxa de Centres Dona 24 hores, que existeixen en diferents punts del País Valencià. La vicepresidenta també ha assenyalat que a partir d’ara, en el cas de les treballadores públiques que siguin víctimes de violència masclista, serà suficient comptar amb un certificat acreditatiu d’atenció especialitzada realitzat per un organisme públic competent en matèria de violència sobre la dona per a poder sol·licitar el trasllat, la baixa o l’adaptació de la seva jornada laboral. Una altra de les novetats és que, entre les mesures a impulsar per part de les administracions públiques per a informar i sensibilitzar sobre aquest tema, s’inclouen els programes de prevenció de la violència i de la promoció de nous models de masculinitat igualitària, ‘mitjançant el qüestionament de rols de gènere estereotipats i masclistes’, ha indicat. Així mateix, la llei estableix que la Generalitat no podrà contribuir al sosteniment econòmic, per qualsevol formula de col·laboració, d’aquells mitjans de comunicació que incloguin publicitat masclista i de prostitució. La vice-presidenta ha destacat que l’adaptació de la llei al Conveni d’Istambul suposa un ‘gran avanç’, ja que a més de ser jurídicament vinculant, ‘implica reconèixer la violència contra les dones més enllà del marc de les relacions sentimentals, passant a descriure’l com un problema social’. Pacte contra la violència masclista Oltra ha destacat que aquesta modificació normativa suposa un nou avanç en el marc del Pacte Valencià contra la Violència de Gènere i Masclista, que ja porta dos anys en funcionament, i que ‘ha suposat un marc d’acord i de diàleg no sols entre les diferents forces polítiques, sinó de la societat en el seu conjunt’. L’acord té un període de compliment de cinc anys i, en el seu segon aniversari, ja compta amb el 82 per cent de les 293 mesures inicials en marxa, segons ha informat la vice-presidenta, qui ha explicat que s’ha decidit introduir algunes noves per a atendre la realitat del dia a dia, com és el cas de la citada Estratègia. En aquests moments, ja hi ha 166 mesures que estan realitzades o en execució permanent, 74 que estan en procés i 53 pendents de desenvolupament, ha desglossat Oltra, qui també ha indicat que en aquests dos anys 1.022 entitats i 12.108 particulars han subscrit el Pacte a través de la web. La vice-presidenta ha incidit en què el Pacte és un document viu i, com a tal, inclou noves fórmules per a lluitar contra les diferents formes de violència masclista que existeixen en la societat actual. En aquest sentit, ha recordat que aquest any passat es va decidir crear un grup de treball sobre com lluitar contra la violència sexual des de la perspectiva de l’educació afectivo-sexual. El Pacte també ha creat un altre nou grup per a dissenyar la figura de l’acompanyament a dones víctimes de violència masclista amb diversitat funcional, que és un col·lectiu doblement vulnerable i que requereix d’un suport específic en aquesta mena de situacions. Així mateix, ha recordat que un altre dels objectius que s’han marcat des del govern per a aquesta legislatura és l’aprovació d’una nova llei d’Igualtat, que naixerà d’un procés participatiu, obert i horitzontal, i que treballarà sobre la base de la igualtat d’oportunitats entre homes i dones, una ‘premissa bàsica en la lluita contra la violència masclista’.

Summary: La llei valenciana contra la violència sobre la dona amplia l’atenció a qualsevol maltractament


La pressió de la Xina per a fer perdre a Hong Kong els seus trets d’identitat i la seva autonomia, basada en els acords xino-britànics que van posar fi l’època colonial, s’ha intensificat força aquests últims mesos. Acaba d’esclatar una nova polèmica perquè el secretari d’Educació del govern pro-xinés d’Hong Kong, Yeung Yun-hung, ha dit en una entrevista radiofònica que continuar parlant en cantonès a les escoles seria perjudicial per als habitants d’Hong Kong. El cantonès és un dels grans dialectes del xinès (vegeu l’article de Viquipèdia), una llengua que més que una llengua amb dialectes és un grup de llengües que s’escriuen igual però es parlen tan diferent que no s’entenen entre elles. Per això, el govern xinès promou l’anomenat pǔtōnghuà, una versió estandarditzada del mandarí, que hauria de substituir els diversos dialectes o llengües que avui es parlen a la Xina. Però a Hong Kong, la proposta d’arraconar el cantonès és vista com un atac polític a la identitat de la ciutat. Un 87,5% de la població d’Hong Kong parla cantonès i només un 1,3% parla mandarí. Oficialment, el xinès i l’anglès són les llengües oficials, però no s’especifica quina versió del xinès. Els partidaris de la centralització diuen ara que el cantonès ha de ser entès com un dialecte i no com una llengua i que per això la llengua oficial en realitat seria el pǔtōnghuà. —Article d’Hong Kong Free Press sobre aquesta polèmica (traducció automàtica al català amb el Google Translate). —Un article d’opinió del South China Morning Post que diu que el mandarí no podrà mai reemplaçar el cantonès a Hong Kong. —Informació sobre el cantonès a la Viquipèdia. —Mapa de la distribució de les llengües xineses. VilaWeb publica cada dissabte, diumenge i dilluns la secció ‘Entendre el món’ sobre política internacional

Summary: Entendre el món: La Xina pressiona Hong Kong, ara amb el dialecte


Lluís Escolà, el mosso d’Esquadrà que acompanyava al president Puigdemont, ha estat nomenat assessor del conseller d’Interior Miquel Buch. A Escolà, durant l’aplicació del 155, se li va obrir un expedient per haver ajudat al president a exiliar-se a Brussel·les. Se’l va suspendre de la unitat d’escortes i se’l va degradar al servei ordinari de seguretat ciutadana. Escolà assessorarà Interior en ‘matèria de sistemes de seguretat’. El nomenament de l’assessor s’ha publicat avui al Diari Oficial de la Generalitat. Cobrarà un sou, amb un complement específic, de 70.000 euros bruts. La seva tasca serà ajudar Buch en la implantació i millora de sistemes de seguretat, així com participar en projectes d’investigació i aprofundir la cooperació institucional en matèria de seguretat. També assessorarà el conseller en la definició d’estratègies.

Summary: Buch nomena com a assessor el mosso que acompanyava Puigdemont a Bèlgica


La presidenta del grup parlamentari dels comuns, Jéssica Albiach, ha exigit al president de la Generalitat, Quim Torra, una resposta inclusiva a la sentència del Tribunal Suprem espanyol contra els dirigents independentistes. També ha demanat que l’independentisme no la faci servir per a donar impuls al seu projecte: ‘Faríem un flac favor al país si s’utilitzés la sentència per intentar tirar endavant un projecte d’alguns partits polítics i no per a una resposta de país.’ En una entrevista a Europa Press, ha recordat que va mantenir una reunió amb Torra en què li va traslladar la seva proposta: ‘No és el moment d’una resposta ni del 47% ni del 50%. Necessitem una resposta del 80, del 90, i, si pot ser, que impliqui el 100% del país’. ‘Seria un error tornar a caure en respostes que s’han demostrat fracassades, com la via unilateral’, ha insistit. Segons Albiach, la resposta hauria de fonamentar-se en mobilitzacions encapçalades per entitats socials. ‘A partir d’aquí, els representants polítics hauran de fer la seva feina’, que consistiria a asseure’s en una taula de negociació per veure ‘quina és la sortida dialogada a presentar davant el conflicte’. També ha replicat al vice-president del govern, Pere Aragonès, que no ha descartat un avançament electoral o un govern de concentració com a resposta a la sentència: ‘Ells són els primers que saben que unes eleccions no són la resposta.’ Així i tot, ha criticat que ERC hagi llançat la proposta en compte de posar-se en contacte amb els comuns per comunicar-los-la. Albiach ha deixat clar que els comuns no entraran mai en un govern en què hi hagi JxCat i Torra. Respecte de la Diada i de la tensió entre ERC i l’ANC, ha demanat que sigui transversal i ha dit que l’ANC sempre ha estat al mateix lloc, mentre que és ERC ‘la que sembla que es mou’. ‘Celebrem que finalment es mogui, perquè jo no comparteixo la proposta que fa l’ANC. S’ha evidenciat que la via unilateral ha estat un fracàs i crec que ens tornaria a abocar a un nou fracàs que només generaria més frustració’, ha conclòs.

Summary: Albiach demana a Torra una resposta inclusiva a la sentència del Suprem


Durant tot el matí, a les tres columnes organitzades pels CDR que protestaven contra el consell de ministres del govern espanyol, s’han vist escenes de manifestants impedint que altres concentrats provoquessin aldarulls. En alguns casos, eren encaputxats que volien trencar el cordó policíac dels mossos i altres manifestants els ho han impedit. Bombers avorten l'acció d'un grup d'encaputxats que es dirigia directament als Mossos. Via Laietana: pic.twitter.com/puxHkJ2HkR — Àlex Tort (@alextortsagues) December 21, 2018 Espanyols infiltrats intentant liar-la. Els hem fet fora. pic.twitter.com/XgWwQpUfrE — Arnau Rius (@arnauriwz) December 21, 2018 Discrepàncies entre els manifestants que no volen que es treguin les tanques col·locades pels @mossos i els nanos encaputxats que proven d’arrencar-les. Són a 200 metres de la Llotja de Mar. Darrera les tanques hi ha almenys 15 furgonetes i 90 mossos pic.twitter.com/ucQmPlAE7A — Anna Punsí (@punsix) December 21, 2018

Summary: Així és com els manifestants fan fora els provocadors que creaven aldarulls


Nicola Lagioia (Bari, 1973) és, a banda d’editor, autor de diferents novel·les i relats breus que han estat guardonats amb diversos premis. Però és La ferocitat la que ha marcat un punt d’inflexió en la seva carrera, per la repercussió que ha tingut havent guanyat el Premi Strega. Bromera la publica en català, amb una traducció d’Albert Pejó. Llegiu-ne un fragment. Gonçal López-Pampló, director literari de Bromera, explica: “La ferocitat és un llibre fascinant. És una d’aquelles novel·les immenses que giren al voltant d’una família. I, com en Mirall trencat, de Mercè Rodoreda, les vides de cadascun dels seus membres mostren bocins d’un món fet a trossos. En aquest cas, el món que es trenca s’assembla molt al nostre: Lagioia retrata una Itàlia (Bari, sobretot, però també Roma) desfeta per la corrupció urbanística i pel contrast violent entre l’aparença, el desig i la realitat.” “Com tots els grans llibres sobre famílies, La ferocitat es construeix sobre grans personatges, en especial Clara, l’absència de la qual esdevé una presència fortíssima en la novel·la, a més de ser el seu motor narratiu. Perquè la mort misteriosa d’aquest personatge desencadena una trama subtil, rica i plena de matisos, però també intrigant i torbadora, que ens impulsa a llegir fins a l’última línia.” La trama: Una nit calorosa, els fars d’una furgoneta ensopeguen amb una jove que camina per la carretera, nua i coberta de sang. És Clara, filla del poderós constructor i especulador Vittorio Salvemini. Al cap d’unes hores, la troben morta, i oficialment es considerarà un suïcidi. Però ho és realment? Estava Clara vinculada amb els negocis del pare? I la relació amb els germans −especialment amb Michele, enigmàtic i rebel− pot haver-hi exercit un paper determinant?

Summary: Avançament editorial: ‘La ferocitat’ de Nicola Lagioia


L’impacte de la literatura i el pensament africà en la cultura global és cada dia més fort. La solidesa i la innovació de les seves propostes són una revelació en mitjans acadèmics i culturals. És com una alenada d’aire fresc disposada a capgirar per sempre els vells plantejaments estancats del colonialisme i el neocolonialisme capitalista. Una altra brillant figura africana de primera línia internacional, el politòleg i historiador camerunès, Achille Mbembe, afirma, de fa temps, que els joves artistes i intel·lectuals africans, visquin al continent o a la diàspora, són als dos llocs alhora, pertanyen simultàniament a molts mons i són capaços d’articular un discurs nou. Tant ell, com l’economista senegalès Felwine Sarr, sostenen que l’africanització de la qüestió planetària serà el gran esdeveniment d’aquest segle XXI en el debat d’idees sobre el futur. Potser el relleu del pensament crític occidental ja està venint de l’Àfrica? Felwine Sarr és un jove pensador de referència. Té quaranta –sis anys i és professor a la Universitat Gaston-Berger de Saint Louis al Senegal. El seu nom ha saltat recentment al debat dels grans mitjans perquè amb la historiadora francesa Bénédicte Savoy, ha elaborat per encarreg d’Emmanuel Macron el polèmic informe per una nova política de devolucions al continent africà de les obres d’art fruit de l’espoli colonial que hi ha als museus francesos. L’obra que millor defineix el seu pensament, tot just traduïda, és Afrotopia que el 2016 va obtenir el Grand Prix des Associations Littéraires en la categoria d’investigació. Es tracta d’un assaig rigorós i creatiu que elabora una esperançant utopia del futur africà i, de retruc, del futur del món. L’economista, filòsof i músic senegalès Felwine Sarr. Àfrica ha de tornar a ser potència i llum pròpia ‘Afrotopia és una utopia activa que pretén de treure a la llum els vasts espais possibles de les realitats africanes i fecundar-los’, afirma Sarr al pròleg. Al marge dels tòpics i els patrons matemàtics de mesura de la realitat que ha imposat el colonialisme i el capitalisme, més enllà d’índexs de mesura com el PIB o el mite occidental prepotent del ‘desenvolupament’, existeix un continent africà efervescent, innovador i molt dinàmic que d’aquí a uns quants anys pot sorprendre el món, pensa l’autor. Per exemple, i això és molt important, les societats africanes poden ser un laboratori (de fet, ja han començat a ser-ho) per a repensar l’equilibri entre economia i ecologia, un dels problemes més greus que ha d’afrontar el món. O per a assajar noves formes d’economia més lògica, més humana, d’acord amb els valors de la comunitat. De fet, l’economia informal inventada als carrers de les ciutats africanes ja és la base d’aquelles societats. I la cultura més innovadora i jove, del hip-hop al cine, passant pel teatre i l’art, prou arrelada en les tradicions i creences precolonials, fa de pont entre l’ancestral i les lluites quotidianes de la modernitat. Sarr proposa una nova mirada sobre l’Àfrica en moviment, un punt de vista independent, sobirà, net de conceptes com ‘emersió econòmica’, ‘Objectius de Desenvolupament del Mil·lenni’, o ‘Objectius de Desenvolupament Sostenible’, paràmetres que fins ara han servit per a descriure-la i, sobretot, per a projectar-hi els mites occidentals. Per contra, hi ha tota una altra Àfrica emergent que cal conèixer i estudiar, i potser de la qual podem també aprendre per reelaborar la manca de solucions de futur que sembla oferir el capitalisme occidental. Cerimònia de graduació. Universitat d’Addis Abeba. Fotografia: X.M. Els conceptes de ‘progrés’ i ‘desenvolupament’ han restringit les societats africanes a una mena de prêt-à-porter social i cultural en el qual no hi tenia cap paper la cultura, tradició i saviesa locals, afirma Sarr. Aquest model ha ofert una perspectiva invertida de l’ésser humà, amb la importància de la quantitat consagrada sobre la qualitat, del tenir sobre el ser. Per això ‘la majoria de països africans han d’elaborar un projecte polític, econòmic i social que parteixi de la seva sociocultura i que emani dels seus universos mitològics i visió del món.’ Es tracta de crear un projecte perquè l’ésser humà torni a ser el centre de tota preocupació. ‘Àfrica ha de tornar a ser la seva potència i la seva llum’, ha dit Achille Mbembe. Però en l’elaboració del seu projecte utòpic, Felwine Sarr exposa unes línies ideals i positives d’actuació, opta per no aprofundir en els greus inconvenients que poden ser un impediment important per a la seva Afrotopia, com és ara la corrupció que infecta els aparells de poder polític i econòmic, la dificultat d’alliberar-se del jou neocolonial de les empreses de les ex-metròpolis –la Françafrique, per exemple-, o la considerable penetració al continent d’empreses, indústries i bancs xinesos. Com és l’Àfrica que avui va emergint? Com serà l’Àfrica del futur? Felwine Sarr la descriu com un laboratori a cel obert que treballa a tota velocitat amb combustible que arriba de tot arreu, com un immens terreny de conreu de matèria: ‘L’Àfrica que és i que s’hi acosta és proteïforme. La seva raó és plural. No ha desencantat els seus mons. La vida espiritual encara és vibrant. Les seves religions, músiques, arts, ciutats, la relació amb el seu cos, la seva presència en el temps, hi són per a la reinvenció quotidiana d’ella mateixa’. Per exemple, l’autor afirma que avui es discuteix molt la definició de les polítiques públiques mercantils del futur. És un debat viu que enfronta forces socials, lobbies, multinacionals, institucions internacionals, ONG, moviments religiosos, mitjans de comunicació, etc. És un debat necessari i potser amb unes bases més sòlides i autèntiques que les que conté el model occidental, ja en procés de degradació i de mal funcionament. Per a ell és molt important el fet que el continent africà degui la seva forta resiliència social a les tradicions. Per això ha sobreviscut a l’esclavatge i al colonialisme, gràcies a la pràctica permanent d’idees com la família àmplia, la mobilitat interètnica, la capacitat d’integrar la diferència, la idea de justícia reparadora, la solidaritat del grup, etc. És qüestió que els africans siguin autònoms, que no pretenguin viure al ritme que els marca l’exterior, i que controlin el seu temps. Que es donin marge per a fer els seus experiments, perquè totes les grans civilitzacions han aconseguit autonomitzar-se en un moment concret. Ara és el moment de l’Àfrica. Comitiva de casament a l’Hotel Hilton d’Addis Abeba. Fotografia: X.M. Radiografia del continent negre en xifres i possibilitats potencials De què parlem quan parlem de l’Àfrica? Heus ací algunes dades exactes que aporta el llibre, imprescindibles per a imaginar la magnitud del potencial de futur del continent negre. Són cinquanta estats en trenta milions de quilòmetres quadrats, que podrien allotjar els EUA, la Xina, l’Índia i una part d’Europa occidental. En total són mil milions d’individus. D’aquí a mig segle serà el continent més poblat del món amb dos mil milions d’habitants que representaran un quart de la població mundial. L’Àfrica disposa d’una quarta part de les terres emergides, del seixanta per cent de les terres conreables no utilitzades i d’un terç dels recursos naturals mundials. És molt rica en recursos miners i energètics, el noranta per cent dels quals, i cal subratllar-ho, encara no s’han explotat. És un continent que experimenta un creixement econòmic i urbanístic considerables. El quaranta-cinc per cent de la població ja viu en ciutats, contràriament de com passava al començament del segle XX, quan el noranta per cent dels habitants vivia en àrees rurals. La major part de la població activa més capaç del món serà africana l’any 2050. Aquests moviments, aquestes mutacions, també impliquen una redefinició, una reinvenció dels espais i de les formes de viure-hi i actuar-hi. El concepte de ciutat, l’obra humana per excel·lència, avui ja és reinventada a Lagos, Addis Abeba, Maputo o Dakar. Les ciutats són territoris que contenen sediments de diferents moviments, èpoques, històries, un caos organitzat segons flueix la vida. El present i el futur són molt prometedors. L’Àfrica reneix, ja ha superat el gran trauma de l’esclavatge i del colonialisme. Cal tenir present que forçosament s’ha endarrerit segles respecte d’allò que hauria estat la seva evolució natural. Si al segle XVI els africans eren un vint per cent de la població mundial, a final del XIX, per culpa de l’esclavatge, només n’era el nou per cent. Les xifres del comerç d’esclaus oscil·len de les més moderades, onze milions, a les més agosarades, vint-i-quatre milions de persones capturades i transportades, i dos-cents milions de morts. A més a més, després el colonialisme va ressentir molt les economies africanes, que es van veure abocades a un baix rendiment endèmic a causa de la desestructuració i dependència i de la mala gestió dels polítics de les noves nacions independents nascudes als anys seixanta. Però avui ja han caigut molts dels pitjors dictadors i els països s’obren a maneres més justes de funcionar pel bé comú i contra la corrupció generalitzada. Panoràmica d’Addis Abeba. Fotografia: X.M. El desafiament de regenerar l’economia, culturalment i èticament La ruptura econòmica amb els sistemes imposats fins avui és necessària, apunta l’autor. S’han d’acabar les economies d’enclavament i d’extracció i cal deixar d’exercir un control ciutadà sobre els contractes que signen els governs amb les multinacionals i sobre el repartiment social dels beneficis. L’Àfrica també és garantia de seguretat alimentària per al futur del planeta. Cal, doncs, recuperar també el control ciutadà sobre les terres de conreu. Avui a tot el continent hi ha multinacionals que acaparen, lloguen i exploten grans extensions de terres per a les necessitats alimentàries del món en perjudici dels agricultors africans i les necessitats dels seus països. Els economistes del continent tenen clar que cal invertir en capital humà, estudis, salut i infrastructures, com també adequar l’economia a les dinàmiques socials i culturals, a les aspiracions de les persones i els grups. Abans del colonialisme ja havia estat així. Hi havia societats sense presons, multiplicitat d’identitats, normes sagrades d’hospitalitat i ajuda, etc. Les economies africanes tradicionals es regien per una ètica social que volia garantir la subsistència de tothom. Quan el capitalisme va imposar el benefici individual per damunt tot, es va subvertir el funcionament normal de les societats africanes, moltes de les quals encara ara per sobreviure es guien amb normes ètiques precolonials o informalment adaptades . Recuperar la dignitat i l’autoestima Per a bastir el nou edifici africà a renovar i construir, a més dels pilars econòmic, polític i cultural, cal consolidar el psicològic, diu l’autor. Són segles de submissió i alienació, de pèrdua de l’autoestima, de creure que tot allò que ve d’Occident és sempre millor. El talent africà sol reconèixer-se només quan és avalat per instàncies de legitimació blanques: universitats, laboratoris, empreses, editorials, discogràfiques, etc. Per a recuperar la dignitat i l’autoestima, segons Achille Mbembe, són teràpies fonamentals la música, l’escriptura i la religió que, alhora que són íntimes, individuals, tenen un vessant col·lectiu important. La recuperació de la dignitat ja ha començat. Hi ha una actitud generalitzada i reivindicativa de la joventut que s’expressa a les xarxes socials, que mira el món i que hi intervé. D’una joventut que, per exemple, ja no dóna suport multitudinari a les cimeres de la Françafrique ni a la imposició cultural blanca. La música, el rap i el hip-hop protesta són un terreny en què és a flor de pell. Els cantants esdevenen dirigents juvenils, citen Mandela, Sankara o Lumumba, que encara són herois seus. Vida al carrer d’Addis Abeba (fotografia: X.M.). La revolució africana serà intel·ligent o no serà Aquesta darrera dècada les taxes d’escolarització han millorat sensiblement. Es creu que la vinent durà l’educació per a tothom. Es fa necessari, diu Sarr, invertir més en investigació i educació científica i tècnica. Quant a les ciències humanes, és imprescindible d’alliberar el discurs africà dels tòpics etnològics i antropològics colonials. Felwine Sarr creu que cal arrelar l’acte de pensar en el present, car, com diu el filòsof congolès Valentin Yves Mudimbe: ‘Occident creà el salvatge per tal de civilitzar, el subdesenvolupament per tal desenvolupar, i el primitiu per poder fer etnologia.’ Un instrument per a l’emancipació humanística i del pensament pot ser, segons l’autor, reformar a fons les universitats, els plans d’estudis i també, com ha dit l’escriptor kenyà Ngugi Wa Thiong’o, recórrer a les llengües africanes, cosa que permetria no tan sols ‘descolonitzar la ment i l’imaginari, sinó també revelar interioritats i universos significants inscrits en un ordre del món que tingui un sentit profund per als africans. ‘Les llengües obren les galàxies, els universos i els mons que es tracta d’explorar’, afirma Felwine Sarr. Tots els arguments que exposa l’assaig circulen sobre el rerefons de repensar la idea de progrés i de desenvolupament, i de desconstruir la raó colonial. Superar el concepte colonial capitalista de vida i cultura i modificar els mecanismes de funcionament econòmic i polític, d’acord amb el present de les societats africanes, un debat que ja existeix, tot inspirant-se en l’humanisme profund de les seves cultures i creences, com si es tractés d’una revolució espiritual. Una idea que reforça amb una frase de l’escriptor senegalès Alioune Diop: ‘La presència africana en el món tindrà com a efecte augmentar la densitat i la maduresa de la consciència humana.’ La metàfora d’un nou món Afrotopia de Felwine Sarr és un treball important que reflexiona, especula, proposa i alhora ens informa del present africà i els seus debats intel·lectuals i culturals. És un assaig que no solament imagina els fonaments teòrics i utòpics de l’Àfrica futura i gosa establir-los, sinó que, en descolonitzar la realitat, la mirada i el pensament, també fa trontollar els fonaments de l’imperialisme occidental i el capitalisme salvatge actual i formula d’una manera rigorosa, positiva, intel·ligent, la metàfora d’un món nou.

Summary: L’Àfrica com a laboratori del futur del món


L’ex-director del Servei Català de Salut, David Elvira, ha declarat al Tribunal Suprem espanyol que arran de les càrregues de l’1-O es van atendre 1.066 persones per ferides i lesions de diverses consideracions. Elvira ha relatat ‘crisis d’angoixa, contusions cerebrals, a l’esquena i a altres parts del cos. Hi va haver diagnòstics greus com traumatismes cranials, però la majoria eren lleus’. També ha explicat que la xifra d’atesos no inclou aquelles persones que van requerir assistència mèdica en mútues privades. Un estudi inèdit analitza cas per cas la gravetat dels 1.066 ferits de l’1-O Elvira ha afirmat que la jornada del referèndum es van atendre gairebé un miler de persones i setanta-sis en els dies posteriors. En aquest sentit, ha dit que entre els ferits només hi havia quinze agents de policia: nou policies espanyols, cinc guàrdies civils i un mosso. De totes maneres, ha matisat que Salut només disposa de les dades dels agents que van ser atesos als centres Siscat i no d’aquells que van rebre assistència dels serveis mèdics de la Guàrdia Civil. L’ex-director, preguntat per la fiscalia, ha afirmat que cap membre del departament de Salut va posar en dubte la xifra total de ferits. A més, ha recordat que el Servei Català de la Salut va enviar les dades al Ministeri de Sanitat espanyol, però la institució va decidir no van fer cap auditoria o inspecció.

Summary: L’ex-director del Servei Català de Salut relata al Suprem el miler de ferits de l’1-O


La candidata del PP a la presidència de la Generalitat, Isabel Bonig, ha assenyalat en la festa d’inici de la campanya per a les eleccions valencianes del 28-A, al Pont del Mar, a València, que governaran ‘pels valencians i per la seva llibertat’, davant dels que van ‘imparables cap a la irrellevància política ‘i als que volen sumar ‘més impostos i més retallades de llibertats’. Bonig s’ha compromès ‘a governar correctament, per a tots’ els valencians i abaixar-los els impostos, ‘tornar-los la llibertat educativa’, acabar amb les llistes d’espera i formar un govern que ‘recuperi la Comunitat Valenciana per als valencians’ i que no permeti ‘ingerències de ningú’.

Summary: Bonig diu que governarà ‘pels valencians i la seva llibertat’


El ministre de l’Interior de Turquia, Efkan Ala, ha presentat avui la seva dimissió, tal com ha informat el primer ministre, Binali Yildirim, després dels últims atemptats soferts pel país. Yildirim ha anunciat que el ministre de Treball, Suleiman Soilu, serà qui es faci càrrec de la cartera. Soilu, de 47 anys i parlamentari pel Partit Justícia i Desenvolupament (AKP), serà substituït al capdavant del Ministeri de Treball per Mehmet Muezzinoglu.

Summary: Dimiteix el ministre de l’Interior de Turquia


Xavier Diez (Barcelona, 1965) és doctor en història per la Universitat de Girona i un escriptor incansable que ha teoritzat molt sobre els moviments socials del segle XX. Però no únicament mira enrere, sinó que també li agrada d’analitzar el present, especialment en tot allò que envolta el moviment independentista. Ho fa de forma ininterrompuda de la seva tribuna estant, Espai de dissidència. La setmana passada, un dels seus texts, ‘Carta oberta a l’ANC‘, va tenir impacte, perquè s’atrevia a criticar el model de manifestació proposat l’ANC per a la Diada d’enguany i anava un pas més enllà: suggeria d’envoltar pacíficament cinquanta punts simbòlics del país. —Per a la Diada d’enguany proposeu que s’envoltin pacíficament cinquanta punts estratègics del país. Expliqueu-m’ho. —Va ser una pensada molt improvisada. De fet, l’article en què ho vaig plasmar el vaig escriure a raig i sense pensar-hi gaire. No pretenia que fos una proposta, sinó una reflexió adreçada a l’ANC, com dic al títol. Com a membre de l’ANC i reconeixent que ha estat un instrument imprescindible per a agitar políticament el país, per a conduir-lo i disciplinar-lo, crec que el format que proposen aquests últims anys és esgotat perquè les condicions han canviat. Ara l’escenari no és el mateix. Abans teníem al davant un estat més o menys de dret i democràtic i una manifestació convencional tenia el propòsit d’influir en la vida política. Ara ens trobem una dictadura en un context de repressió molt bèstia i em sembla poc imaginatiu i fins i tot contraproduent de mantenir la mateixa estratègia d’aquests últims anys. Per això demano a l’ANC que modifiqui el format i el tarannà. No podem tornar a fer una festa. —Arribàveu a proposar punts estratègics com ara fronterers, les presons on tenen ‘segrestats’ els presos polítics, les institucions catalanes (el parlament, la Generalitat, els ajuntaments), els aeroports… Hi heu pogut reflexionar més? —No. Jo sóc un teòric amb certa incapacitat d’organitzar res. Jo apuntava una sèrie d’idees. Sí que hi he pensat, de la perspectiva d’historiador dels moviments socials. Què és una manifestació? És una demostració de força, un intent d’influir políticament perquè canviï una situació tot denunciant una injustícia. És clar, tan bon punt les manifestacions són més o menys tolerades perquè tenen molt poca capacitat d’incidir en els tombs polítics, jo crec que cal canviar-ne el format. Una manifestació continua essent una exhibició de poder dels qui no en tenen i, per tant, potser cal canviar la manera d’exercir aquesta mostra de poder. A l’article parlava de fer molta por a l’estat. Em referia a exhibir públicament que la societat catalana pot fer un 1-O quan li vingui de gust. I quan parlo d’accions descentralitzades em refereixo a l’1-O, és a dir, que la societat tingui prou capacitat d’acció, fins i tot clandestina, per demostrar públicament que té capacitat de ser pertot i posar en pràctica allò de ‘els carrers seran sempre nostres’. —Dieu que ‘hem de fer molta por’. Però això, a parer d’un jutge, pot ser un altre 20-S. Creieu que la gent vol córrer riscs? —Jo no en tinc ni idea. Jo només apunto que ara per ara ens trobem en unes circumstàncies molt diferents, lluitant contra una dictadura i, per tant, qualsevol manifestació té els mateixos riscs que les dels primers mesos de l’any 1976 a Barcelona. Hi havia manifestacions que eren reprimides violentament i que Lluís Llach va recollir en un disc. Potser l’expressió ‘fer molta por’ és un pèl exagerada, però crec que s’ha de reivindicar que la gent controli l’espai públic. De fet, si mirem què ha posat nerviós i ha fet trontollar un règim de 78 que va fer guardar les formes fins al referèndum, va ser el Primer d’Octubre. Va retornar a la histèria de l’intent de conservació per part les elits espanyoles, jurídiques, diplomàtiques i les grans empreses, que, de cop i volta, van veure qüestionat el seu estatus mitjançant el referèndum. Per tant, jo considero que hauríem de pensar en fórmules que no fessin cap festa. I la societat catalana té molts motius per a estar emprenyada, i no necessàriament amb els polítics –que fan de polítics–, sinó amb un estat que només és un estat franquista. —Però el moviment independentista sembla atordit. —Un dels problemes del moviment independentista aquests últims mesos, i que no s’ha assenyalat prou, és que es va tornant massa nacionalista. Quan en realitat no es tracta de crear un estat català perquè sí, sinó una República per liquidar, si més no, el control de la monarquia. El moviment s’ha tornat massa nacionalista perquè comença a caure en els paranys d’apel·lar a l’emotivitat, recórrer a la qüestió lingüística… —Hi ha una folklorització? —Exacte, perfecte. Hi ha una folklorització del moviment quan hauríem d’intentar lluitar contra una dictadura, encarnada per un senyor Borbó que s’ha carregat l’estat de dret tot aplicant una repressió brutal i generant un sentiment de por. I no solament contra Catalunya. Aquesta deriva involutiva passa a escala estatal. Es persegueixen tots els moviments socials que puguin fer ombra i es recorre a les pràctiques que calgui, com ha passat a Podem. L’Espanya nacionalista va ocupant l’espai públic i ha posat fi a l’engany que Espanya era una democràcia. Llavors, sí, l’ANC i les altres entitats haurien de fer alguna cosa més. És a dir, ara per ara, no ens enganyem, tenim un president a l’exili, no sabem quins són els plans d’aquesta estructura, tenim un govern que no és efectiu i que és intervingut. Per què no creem un govern clandestí amb ministres que siguin personalitats independents dels partits? —Com a Irlanda? —Exacte, pensava en la història de la independència irlandesa. Quan dic ‘clandestí’ em refereixo a un govern al marge de la legalitat, que es dediqui a legislar i a fer una constitució, entre més. Si tu et llegeixes la història de les diverses independències, tot té un component bastant caòtic i sempre hi ha interessos contraposats. Un govern no oficial, que tingui, per exemple, Puigdemont, David Fernàndez, Lluís Llach o Agustí Colomines, és a dir, gent de diferents espectres polítics. Seria un element molt potent per a posar en evidència la falta d’autoritat d’Espanya dins Catalunya. —El Consell per la República no havia de ser aquesta mena de govern a l’ombra? —Jo que formo part del Consell per la República, fa molt temps que no en rebo cap notícia. Jo entenia que havia de ser una cosa així, sí. —Quin paper creieu que han de tenir els presos en l’estratègia política o bé creieu que n’han de ser desmarcats? —El problema és que els presos tenen un marge d’actuació molt petit. Jo voldria que els que no formen part de cap partit, com ara Cuixart i Sànchez, formessin part d’aquest govern a l’ombra. Però no em sento moralment avalat per a dir què haurien de fer. Sí que crec que el govern hauria d’obrir les presons, com va passar el juliol del 1936. I prou. I fer-los fora vulguin o no vulguin. Però són coses que depenen del govern efectiu. —Heu rebut cap comentari de la direcció de l’ANC o de cap partit sobre la proposta que vàreu llançar? —No, la veritat. Oficialment i extraoficialment ningú no s’ha posat en contacte amb mi. Entenc que ha molestat bastant. Però bé, la meva intenció no era molestar, sinó incitar a la reflexió. —I teniu constància que s’organitzi una oposició per a canviar la Diada? —No. Jo, del 2013 ençà, crec que no he assistit a cap reunió de l’ANC. A més, la via orgànica m’avorreix molt. Sóc un polític pèssim i, normalment, si barreges idees i política, acabes essent un ideòleg pèssim i un polític pèssim. —Llegia recentment d’un articulista que abans l’ANC tenia la capacitat de collar els partits i que, en canvi, ara les seves propostes ni els immuten. Ho compartiu? —L’ANC jugava amb unes regles determinades abans del 2017 i ara es juga amb unes regles molt diferents. I li falta adaptar-hi el seu joc, a aquestes regles. L’ANC té unes grans virtuts, una gran capacitat de lideratge moral sobre la societat, una gran capacitat de mobilització, i ho ha de saber aprofitar. No vull fer una crítica destructiva, ans ben altrament. Fins i tot aquest paper de lobby de pressionar els partits, tan bon punt deixa de mostrar les urpes i les dents, és normal que els partits li facin menys cas. Els partits no deixen de ser maquinàries de poder amb els seus interessos i la seva agenda personal. I no ho critico, ho constato. Llavors, si els deixes sols, fan allò per què són designats. Per això crec que la societat organitzada, en un moment determinat, ha de pressionar els partits per dirigir-los cap a uns objectius determinats. —Ha fet fortuna la frase ‘passarem per sobre els partits’. Però això com es fa? —Persones que conec i que són militants de partit, a vegades em diuen que volen estripar el carnet, però jo els prego que no ho facin, que han de tocar els nassos, ser-hi, provar de militar-hi tant com puguin, formar part de l’estructura i organitzar-se per pressionar els quadres dirigents i intentar que més acabin decidint per a ells. Jo crec que això cal fer amb els partits. D’això, el màxim exponent n’és el Partit Laborista britànic. Era una maquinària molt important de fer polítiques socials però amb les polítiques de la Thatcher, els sindicats trinxats i una desmoralització molt gran, bona part del partit se’n va anar i es va convertir en una mala còpia del Partir Conservador. Jo crec que és un error abandonar la política. —I l’ANC què pot fer per imposar-se? —Doncs potser ha de seguir aquella estratègia trotskista d’entrar als partits i fer-se’ls seus. Mira, això que ha passat a Junts per Catalunya a la Diputació de Barcelona n’és un exemple. Els vells quadres del PDECat han conspirat per tal de poder recuperar la vella política. Però crec que ho tenen molt difícil perquè el context ha canviat molt radicalment. No crec que sigui un error, sinó una opció molt clara per a intentar fer un cop intern dins l’antic espai convergent. Per això crec que els independentistes del partit no poden rendir-se i l’ANC hauria de promoure d’entrar dins els partits, també al PSC. El republicanisme ha vingut aquí per quedar-se entre la societat catalana, i per això ha de colonitzar els espais que li són adients: el món econòmic, sindical, cultural, esportiu… Aquesta és una partida molt llarga i s’ha de jugar a molts fronts. —I el gest de Junts per Catalunya a la Diputació de Barcelona no pot ser un punt d’inflexió en el govern actual? —Els partits són fets per barallar-se i els governs són fets per conspirar. Primer de teoria política. Sí que el gest té un component molt desmoralitzador en un moment important entre la població. Però les condicions històriques no han canviat en absolut. És a dir, tenim una Catalunya majoritàriament republicana i que considera que ara per ara el seu projecte és construir una república, enfront d’una dictadura monàrquica-jurídica. És clar, això no canviarà per molt que els partits es barallin i conspirin. La qüestió social i cívica no es modifica. Sí que crec que va ser un gest negatiu per al país i l’independentisme, però en tota aquesta llarga lluita, sempre hi ha derrotes i victòries. JxCat haurà de fer les seves reflexions. I em consta que a ERC hi ha molt de soroll intern per a tractar de modular una estratègia bastant estúpida. —Per què ho dieu? —Una de les derives perilloses que veig quan parlen d’eixamplar la base, crec que és que no volen ocupar solament l’espai electoral que podia tenir abans ICV o el PSC, sinó prendre’n les pràctiques irregulars de generar espais econòmics afins. És a dir, de crear la seva xarxa clientelar i de poder. Això em fa por. Vejam, jo puc entendre que l’independentisme actual hagi de cercar més complicitat fora dels espais estrictament independentistes, però missatges com els que transmeten Rufián i Tardà no aconsegueixen d’estendre la simpatia vers l’independentisme en sectors en què no en tenia i disgusten els sectors independentistes. Jo crec que farien bé de fer un vot de silenci. —Sou partidari de fer eleccions? —No, perquè no serviran per a res i jugar la carta institucional en una comunitat intervinguda no ho veig un bon pla. La independència arribarà gràcies a la mobilització al carrer, mitjançant la feina que es pugui fer a l’exili i, fins i tot, amb un hipotètic govern a l’ombra o clandestí amb personalitats independents i deslliurat de la pressió que pugui exercir el TC o qualsevol tribunal. A banda, fer eleccions és perillós en el sentit que, amb totes aquestes baralles que hi ha, hi ha el risc de desmobilitzar l’electorat independentista. Crec que no és una bona idea, fer eleccions.

Summary: Xavier Díez: ‘El govern hauria d’obrir les presons i fer-los fora vulguin o no vulguin’


El segon aniversari del referèndum de l’1-O s’ha commemorat amb grans mobilitzacions a tot el Principat. La manifestació de Barcelona ha estat multitudinària i ha recorregut el passeig de Gràcia, de la plaça de Catalunya a l’institut Jaume Balmes, un dels col·legis electorals del Primer d’Octubre. La marxa s’ha aturat a prop de la delegació del govern espanyol, blindada pels Mossos, però no hi ha hagut cap incident. Segons la Guàrdia Urbana, hi havia divuit mil persones. La convocatòria l’havia feta la secció local de l’ANC de l’Eixample, i no havia tingut el poder de convocatòria dels partits ni de les entitats. En acabat, s’ha llegit un manifest. Vegeu un recull fotogràfic d’aquesta manifestació. Vegeu-ne també uns quants vídeos. A Girona, hi ha hagut una marxa de torxes enorme, amb més de sis mil persones. Ara mateix a #Girona ✊🏽#MarcaDeTorxes #1O #NiOblitNiPerdó #TsunamiDemocràtic #HoTornaremAFer #EstemPreparades pic.twitter.com/TxPUZCSayG — Xavier Villarreal (@XeviVillarreal) October 1, 2019 #1Oct #Girona pic.twitter.com/SSevLNOpoY — Gambina 🥇 (@Gambinados) October 1, 2019 Més de 5.000 persones omplen la plaça del Vi de Girona, des d'on sortirà la marxa de torxes organitzada per @GironaVota amb motiu del 2n aniversari de l'1-O#1oct pic.twitter.com/l3h3zWeG8X — Maria Garcia (@MariutGarcia) October 1, 2019 🔥“No podran res davant d’un poble unit, alegre i combatiu” Vicent Andrés Estellés pic.twitter.com/5kIkxBFg9V — CUP Girona 🎗 (@CUPGirona) October 1, 2019 A València hi ha hagut una concentració en solidaritat amb els votants de l’1-O. També hi ha hagut grans mobilitzacions a Tarragona i Lleida. En viles i ciutats com ara Reus, Vilanova i la Geltrú i Sant Cugat les convocatòries també han rebut una gran assistència. La manifestació de #Lleida és massiva. L'#1oct és de totes, és de la gent que el va defensar malgrat la violència de l'Estat. Guanyem la #Independència pic.twitter.com/bWBv9oNNVr — CDRs de Lleida (@CDRsLleida) October 1, 2019 Així es veu la manifestació de #Lleida per recordar l'#1octubre. Segons @gUrbanaLleida, 4.000 manifestants i segons l'organització, 10.000 @324cat pic.twitter.com/2fy3C9qXdS — teresa macià viles (@teresamaciavile) October 1, 2019 Avui #Tarragona recorda el segon aniversari de l'#1o, mobilitzada i orgullosa del que vam fer autoorganitzades!#LlibertatPresosPolitics #Independència pic.twitter.com/SlWaNabhb3 — Laia Estrada (@EstradaLaia) October 1, 2019 Dos anys després encara som aquí, juntes i dempeus. #1Oct #NiOblitNiPerdo pic.twitter.com/aPFpxW9XbS — Enric Gɐrrig∀ (@egarriga) October 1, 2019 A #SantCugat commemorem l’#1oct amb emoció pel record d’una jornada democràtica, que havia de ser pacífica però que la repressió violenta de l’estat va tornar tensa. Però vam votar i vam guanyar. I mantenim el compromís i el somriure intactes: per un millor país.#FreeTothom pic.twitter.com/AqDqB7lnEs — Damià Calvet🎗 (@damiacalvet) October 1, 2019

Summary: Els millors vídeos i fotografies de les grans mobilitzacions per l’aniversari de l’1-O


Internet i les noves tecnologies ens han facilitat molt la vida. També en els viatges. Ara podem compartir cotxe amb gent que no coneixem de res amb Blablacar, trobar-nos amb viatgers i gent local gràcies a Meetup i, fins i tot, allotjar-nos a cases de desconeguts mitjançant la plataforma Couchsurfing. Aquesta plataforma en línia, que actualment també disposa d’una app per a telèfons intel·ligents, va néixer el 2004 amb la intenció d’ajudar els viatgers a trobar un lloc on dormir sense haver de pagar res. De fet, el nom significa fer surf de sofà en sofà. Tot i això, Couchsurfing va molt més enllà de l’allotjament gratuït. S’ha convertit en una comunitat internacional que comparteix una mateixa manera d’entendre els viatges, preferint l’experiència de viure amb gent del lloc i basar-se en els seus coneixements més que no pas dormir en hotels i fer cas de la informació de les guies turístiques. Segons els seus usuaris, quan els viatges s’allotgen a hotels o albergs i visiten només atraccions turístiques, les experiències es limiten a uns determinats circuits tancats i és difícil de sortir-ne. Amb Couchsurfing, en canvi, hom pot fer vida amb l’amfitrió, com un veí més; coneix gent del país i n’aprèn la cultura; evita els llocs que no valen la pena i descobreix joies amagades. Per aquest motiu, de fa uns anys, el lema de la plataforma és ‘Travel like a local’ (viatja com algú del lloc). Un dels plats forts de Couchsurfing és tastar autèntic menjar local (Xina). En un principi, pot semblar que fer servir Couchsurfing sigui perillós, ja que vol dir dormir a casa de desconeguts, o rebre’n a casa vostra si feu d’amfitrions. Però, en realitat, la web té un sistema molt segur de referències que l’han convertida en una plataforma de gran èxit. Cada perfil mostra, a més d’una descripció personal, les opinions d’altres viatgers que han tingut contacte amb la persona en qüestió. Aquesta pàgina és un manual per a principiants sobre Couchsurfing. Podreu saber com funciona la plataforma i aprendreu a fer els primers passos dins aquesta gran comunitat internacional de més de 15 milions d’usuaris a tot el món. Gràcies als consells d’altres usuaris es poden descobrir joies amagades (Rússia). Com començar? Per poder utilitzar les funcions de Couchsurfing, primer de tot cal registrar-se. El procés és molt senzill i, si hom vol, s’hi pot vincular el perfil de Facebook. També es demana una breu descripció per a presentar-se a la nova comunitat. De moment, només calen 80 caràcters, però després hi haurem de dedicar més temps. Aquest és un dels passos més importants: fer un perfil ben complet que doni una imatge honesta i detallada de qui som. Fotografies nostres, l’edat, els idiomes que parlem, què ens agrada, per què som a la plataforma… Fins i tot, si ho volem, la nostra formació, professió i la nostra personalitat. Tot suma i tot és important, perquè aquesta és la nostra carta de presentació i, per tant, la primera impressió que tindrà un potencial amfitrió o convidat quan vegi el nostre perfil. Si no hi ha gaire informació, la majoria d’usuaris no se’n fiaran o, senzillament, en preferiran un altre de més complet. Si una cosa bona té Couchsurfing és que no es limita a cap perfil de persona. Tothom hi pot participar. Hom pot ser extravertit o tímid, jove o gran, viatjar sol, en parella, amb amics o en família. Passa igual amb els allotjaments. Hi ha des de mansions amb una sola persona fins a habitacions compartides de cinc metres quadrats. Hi ha amfitrions que us donaran una clau extra perquè pugueu entrar i sortit quan vulgueu, i uns altres que preferiran que sortiu quan no hi hagi ningú més a casa. La passió pel viatge, la generositat i la curiositat no entenen de quantitats ni formes. Couchsurfing també és apta per famílies (Vietnam). Com trobar l’amfitrió ideal? Ja teniu el perfil a punt i podeu començar a cercar un amfitrió que us escaigui. Es poden combinar dues opcions per a trobar-ne, una de més activa i una de més mandrosa. La primera consisteix a introduir la ciutat al cercador de la plataforma i mirar d’entre els resultats que surten. Segurament, apareixeran desenes de milers de perfils. Si ho voleu, podeu filtrar per gènere, per edat, per les llengües que parla, si té referències o no i per les aficions. Si trobeu cap perfil que us sembli adequat, li podeu enviar una sol·licitud directament. És important de comprovar com es defineix el perfil. Cada usuari pot marcar-se com a ‘acceptant convidats’, ‘potser acceptant convidats’ o ‘vol quedar’. Només es pot enviar sol·licitud als dos primers i, òbviament, amb qui es tindrà més possibilitats és amb aquell qui es trobi ‘acceptant convidats’. A vegades, es pot tenir habitació pròpia (Hong Kong). La segona opció és crear un viatge públic. Per exemple, si aneu a Nova York del 7 al 10 de febrer, podeu anunciar-ho a la comunitat de la ciutat, explicant què teniu pensat de fer o com és la persona amb qui us agradaria trobar-vos. En aquest cas, són els amfitrions els qui us oferiran de quedar-vos amb ells si els agrada el vostre perfil. Sigui com sigui, sempre és important llegir les referències d’altres usuaris, a més del perfil, per fer-vos una imatge adequada d’aquella persona. Si penseu que us hi podeu entendre bé, endavant, moveu fitxa! És molt útil de fer l’anàlisi de les referències si no esteu del tot segurs de l’altra persona. Per exemple, sovint hi ha noies que viatgen soles que els fa respecte provar Couchsurfing. Un bon exercici és cercar, entre les referències del perfil que consulteu, si hi ha les d’altres noies que hagin viatjat soles, s’hagin quedat a dormir en aquella casa i hagin tingut una experiència positiva. També es poden fer activitats amb els amfitrions o convidats, com ara jugar a bàsquet (Vietnam). Un factor clau a l’hora d’acceptar, o no, una sol·licitud individual és l’originalitat del missatge. A Couchsurfing no es valoren gens els textos impersonals que s’han copiat i enganxat en diverses sol·licituds, i tampoc els perfils poc detallats. En canvi, guanyarà molts punts aquell missatge que demostri que l’usuari s’ha llegit el perfil de la persona, destacant-ne alguns punts o les coses que hi té en comú. Igualment, per a un amfitrió o convidat serà important d’analitzar les vostres referències. Una bona manera d’aconseguir-ne al principi és fent d’amfitrió a casa vostra, una experiència molt recomanable, o demanar a algú que conegueu i que sigui usuari de la plataforma que us n’escrigui una. Per cert, des del 2011, Couchsurfing ofereix la possibilitat de ‘verificar-se’, que consisteix a pagar una quota única de 54€ per a demostrar que el perfil és de confiança. Es comprova que el telèfon mòbil, l’adreça i la targeta bancària són reals. Si un perfil està verificat, pot enviar tantes sol·licituds d’allotjament com es vulguin. Si no, hi ha un màxim de deu per setmana. Segons la plataforma, estar verificat duplica les probabilitats que s’accepti una sol·licitud i, a més, ajuda al manteniment de la web i l’app. Couchsurfing també ‘regala’ tres mesos de verificació per cada vegada que s’hagin tinguin convidats a casa, fins a un màxim acumulable de dotze mesos. La plataforma permet de conèixer tota mena de gent (Rússia). Quant de temps m’hi puc estar? Això depèn de cadascú. Hi ha amfitrions que demanaran una nit com a molt i uns altres, una setmana. En casos excepcionals, un servidor ha arribat a estar-se tres setmanes en una sola casa, amb en Tenger a Ulan Bator. La durada habitual acostuma a ser de dues nits o tres, però sempre podem explicar el nostre cas a l’altra persona. Hi haurà vegades que es pactaran uns dies determinats i, després, es podrà allargar si l’experiència ha estat molt positiva. En Tenger gaudeix compartint la seva cultura i el vestit tradicional (Mongòlia). S’ha de pagar? Si Couchsurfing és gratuït, què hi guanya l’amfitrió? Els usuaris de la plataforma no volen guanyar diners ni obtenir cap mena de recompensa material. Per ells, la veritable divisa és l’intercanvi cultural. Com a convidats, sempre ens haurem d’adaptar a l’amfitrió. A vegades preferirà estar sol, i unes altres tindrà ganes de fer coses plegats. N’hi ha que fins i tot gaudeixen ensenyant la ciutat, la gastronomia, els amics, la família, les tradicions… Amb Couchsurfing podreu saber on menjar el millor gulaix de Budapest, on trobar les millors vistes panoràmiques de Manhattan, descobrireu els secrets de les tradicions budistes al Katmandú o disputareu un partit de futbol organitzat especialment per a vosaltres. La Rita em va ensenyar les millors vistes panoràmiques de Sant Petersburg (Rússia). De la mateixa manera, s’espera dels convidats que aportin un valor afegit. Cadascú troba la seva manera. Hi ha qui un dia prepara un sopar típic català, qui voldrà ajudar amb les feines de la casa, qui portarà una ampolla de ratafia o qui, senzillament, respondrà amb bon humor tots els dubtes de l’amfitrió sobre la seva cultura. En canvi, són malvistes aquelles persones que només fan servir la plataforma perquè és de franc i que no tenen cap mena d’interès en la cultura local, o que ho fan servir com si fos un hotel, només amb curiositat per a saber quina és la contrasenya de la wi-fi. És per tot això que Couchsurfing és molt més que una plataforma d’allotjaments. En Pavel va dedicar tot el dia a ensenyar Omsk, tot i el mal temps (Rússia). Què he de fer després? Una vegada hàgim deixat la casa que ens ha acollit durant unes nits i que tant ens ha ensenyat sobre la cultural local, només cal fer dues coses. Donar les gràcies i escriure una referència. És el sistema de referències que fa que Couchsurfing funcioni tan bé, i per tant, és molt important que tothom compleixi la seva funció dins l’engranatge. A més, és una manera de ser agraït i d’ajudar aquells que, abans, ens han ajudat a nosaltres. Si l’experiència no ha estat bona, també s’hi haurà de deixar una referència negativa. Però és molt important d’entendre el poder que té una referència negativa. Pràcticament, assegura que aquella persona no podrà tornar a tenir experiències dins de Couchsurfing. Durant els cinc anys que he fet anar la plataforma, només he vist una referència negativa, i va ser per un malentès que segurament s’hauria pogut solucionar abans de prendre una decisió irrevocable com aquesta. És un recurs molt extrem que té la comunitat per a protegir-se de perills de debò. En Hay va compartir casa seva, formada només per una habitació i un lavabo (Vietnam). Altres funcions Couchsurfing ha crescut tant que ara disposa de moltes més funcions a part de la d’unir viatgers i amfitrions. Tot seguit, en detallem les principals. L’eina Hangouts, que es pot traduir com a ‘trobades’, és la funció més nova però també la més interessant. Només es pot fer servir per l’aplicació del mòbil. Gràcies a la geolocalització, posa en contacte persones que són a la mateixa ciutat i que volen fer alguna cosa plegades. Es creen grups segons la temàtica i els usuaris es troben. Per exemple, es poden visitar museus, sortir de festa a la nit, anar a veure un partit de futbol… Qualsevol cosa que us passi pel cap. És una eina excel·lent, sobretot, per als qui viatgen sols i no coneixen ningú a la ciutat, però també per a gent local amb ganes de fer alguna cosa diferent. També es poden crear esdeveniments, que queden marcats al calendari de Couchsurfing. Els més típics són els intercanvis lingüístics, però també hi ha excursions programades, pícnics, classes de ball gratuïtes, sopars de germanor… Val la pena mirar-ho de tant en tant. Normalment, totes les ciutats tenen una forta comunitat de Couchsurfing que organitza esdeveniments contínuament. Una habitació aconseguida amb Couchsurfing a la ciutat de Ho Chi Minh (Vietnam). A més a més, a Couchsurfing els usuaris poden crear grups on generar continguts sobre diferents temàtiques. N’hi ha tants com pugueu imaginar. Per als afeccionats a l’autostop, per als amants de la fotografia, de la navegació, etc. S’hi donen consells, s’hi generen debats i, fins i tot, s’hi ofereixen feines. Com a bona xarxa social, també té l’opció de fer-se amic d’algun altre usuari. És una molt bona manera de mantenir-se en contacte amb les persones que heu trobat per la plataforma. Una altra bona funció és la de fer preguntes a la gent del lloc, molt útil quan es viatja a alguna ciutat desconeguda. Per exemple, es pot demanar on comprar una motocicleta de segona mà a la ciutat de Ho Chi Minh, al Vietnam, sense que t’enganyin. Un grup d’usuaris de Couchsurfing després d’haver fet un joc d’escapada en viu (Vietnam). Una manera diferent de viatjar En definitiva, Couchsurfing consisteix a compartir: compartir espais, compartir coneixements, compartir tradicions i compartir temps. Els responsables de la plataforma diuen que imaginen ‘un món millor gràcies als viatges i uns viatges més rics gràcies a les connexions; els usuaris comparteixen les seves vides amb la gent que es troben, afavorint l’intercanvi cultural i el respecte mutu’. Efectivament, amb eines com aquestes, viatjar adquireix un nou valor. Les experiències són molt més enriquidores i s’aprenen coses sobre una nova cultura d’una manera molt més eficaç. Perquè no es tracta només de compartir cases amb desconeguts o, com els defineixen a Couchsurfing, ‘amics que encara no has conegut’, sinó de promoure una manera alternativa de descobrir una ciutat, lluny de les bombolles turístiques i de la mà de la gent que hi viu. Més capítols de la sèrie ‘La volta al món sense bitllet de tornada’: —(1): Un nou ‘margaix’ a Mongòlia —(2): A Ulan Bator, vivint entre sedentaris —(3): Comprant cavalls a Mongòlia —(4): Els perills de cavalcar per Mongòlia —(5): Compartint sostre amb cinc àguiles daurades —(6): Com és la vida dels nòmades de Mongòlia? —(7): Per què val la pena de viatjar fent autostop —(8): La Xina de l’alta tecnologia i el control extrem —(9): L’orquestra simfònica dels trens xinesos —(10): L’autèntica religió d’Hong Kong —(11): Els paradisos naturals d’Hong Kong —(12): El dia que les treballadores domèstiques inunden els carrers d’Hong Kong —(13): Una setmana qualsevol quan viatges amb 3 euros el dia —(14): Què cal portar a la motxilla quan fas un gran viatge? —(15): Un Nadal a la Cotxinxina —(16): Una gallina et pot salvar la vida al Vietnam

Summary: Com funciona Couchsurfing, la plataforma per a viatjar sense pagar allotjament


El Comitè Olímpic Internacional (COI) ha dit prou a la negativa d’Espanya de reconèixer la independència de Kossove. El sots-director general del COI, Pere Miró, ha explicat al portal Insidethegames.biz que l’organisme ha instat les federacions esportives internacionals a no concedir l’organització de cap esdeveniment esportiu a l’estat espanyol si no permet que els esportistes i atletes de Kossove puguin competir-hi en igualtat de condicions i sense discriminació de cap mena. ‘Si el govern espanyol no pot garantir l’accés de Kossove i de tots els atletes a competir, hem d’advertir totes les federacions internacionals que, fins que això no es resolgui, no podran organitzar competicions internacionals allà ’, ha declarat Miró. I ha afegit: ‘Abans d’atorgar qualsevol esdeveniment, les federacions internacionals han d’assegurar-se de tenir totes les garanties que els esportistes de Kossove seran benvinguts a Espanya.’ Tot i l’avís, reconeix també que no pot obligar les federacions internacionals a boicotar l’estat espanyol. El COI ha pres aquesta decisió després de la polèmica arran del Mundial de Karate que es va fer a Madrid la setmana passada. Els karatekes de Kossove van poder-hi competir, però ni el medaller ni els marcadors no reconeixien que fossin kossovesos, sinó que els identificaven com a membres de la Federació Mundial de Karate. Kossove: deu anys construint un estat independent des de la unilateralitat Al juny, als Jocs Mediterranis de Tarragona, els atletes de Kossove van poder competir després d’un acord entre el COI i Espanya. La participació dels kossovesos va estar compromesa fins al març perquè els esportistes no tenien el visat, però el COI va obligar el ministre d’Afers Estrangers espanyol d’aleshores, Alfonso Dastis, a desblocar el tràmit burocràtic per a permetre’ls de competir. Tanmateix, no van poder enarborar la seva bandera en aquells jocs. Kossove va declarar la independència unilateralment després d’un referèndum el 2008. Més d’un centenar d’estats el reconeixen. El COI va acceptar Kossove com a membre de ple dret el 2014. Aquests últims mesos el govern kossovès ha començat negociacions amb Sèrbia per a modificar les fronteres i aconseguir el reconeixement de l’estat matriu, atès que els serbs han de resoldre el conflicte per a entrar a la Unió Europea.

Summary: El Comitè Olímpic fa un advertiment a Espanya perquè reconegui Kossove


El sindicat de presons de Comissions Obreres ha denunciat el director de l’Observatori del Sistema Penal i els Drets Humans (OSPDH), Iñaki Rivera, per haver denunciat l’existència de maltractaments a les presons en una intervenció a TV3 el 29 de novembre passat al programa ‘Tot es mou’. El sindicat considera que ha calumniat i deshonorat el cos de funcionaris de presons, per la qual cosa Rivera haurà de prestar declaració dimecres per un presumpte delicte de calúmnies. Quan CCOO va publicar la denúncia va assenyalar directament Rivera i deia: ‘Fa l’efecte que des de fa anys ha declarat una guerra absurda i inútil al sistema penitenciari català, i sobretot a l’honorabilitat i el bon nom de tots els treballadors i treballadores del qual formem part.’ Fonts del sindicat han explicat a VilaWeb que Rivera va enviar un mediador el juliol per a demanar la retirada de la querella. CCOO va demanar que esmenés les seves declaracions perquè era greu que acusés el cos de funcionaris de presons en el seu conjunt, format per 5.000 treballadors públics, d’encobrir tortures. Divendres passat, però, Rivera va refusar la mediació, segons el sindicat. CCOO també ha explicat en sis piulets que està compromès amb els drets humans i el bon tracte a les presons. El sindicat ha assegurat que també té l’obligació de garantir el respecte i el bon nom del cos de funcionariat de presons i ha lamentat que Rivera es negués a matisar les seves declaracions. L'agrupació de presons de CCOO defensa la necessitat de garantir el servei públic d'institucions penitenciàries amb ple respecte dels drets de les persones internes i amb absoluta garantia democràtica. (2/6) — CCOO de Catalunya (@ccoocatalunya) September 16, 2019 Però també entenem que des de la més profunda responsabilitat hem d'exigir que aquestes denúncies es realitzin amb rigor i no es dirigeixi la sospita a tot un col·lectiu de més de 5.000 persones com a presumptes torturadors. (4/6) — CCOO de Catalunya (@ccoocatalunya) September 16, 2019 CCOO estem compromesos amb la defensa dels drets humans i del bon nom dels treballadors/es de presons Lamentem aquesta situació i esperem poder arribar a un acord per evitar que s'instal·li la confusió amb els compromisos compartits en defensa dels drets humans (6/6) — CCOO de Catalunya (@ccoocatalunya) September 16, 2019 Per la seva banda, l’OSPDH i el Sistema de Registre i Comunicació per a la protecció de víctimes de Tortura i Violència Institucional (SIRECOVI), interpreten la denúncia com un ‘intentat de dissuadir Rivera’ i una ‘represàlia’. ‘És un punt d’inflexió en l’hostilitat sostinguda durant els darrers quinze anys per part d’un sector dels funcionaris de presons envers la tasca que duu a terme Rivera i l’equip OSPH/SIRECOVI i un atac injustificable al dret a la llibertat d’expressió.’ L’Organització Mundial Contra la Tortura i la Federació Internacional pels Drets Humans també han donat suport a Rivera. En aquell programa, Rivera explicava que tenien constància que a les presons catalanes hi havia hagut morts ‘en circumstàncies no naturals’. L’entrevista coincidia amb la mobilització dels familiars de persones mortes a les presons, motiu pel qual TV3 va entrevistar la germana d’una dona morta al Departament Especial de Règim Tancat del centre penitenciari de Brians i Rivera mateix, com a expert en la defensa dels drets humans. La denúncia d'Iñaki Rivera al #TotEsMouTV3: tortures i maltractaments a les presons catalanes:▶https://t.co/tmmJG5a8Gz#TotEsMouTV3 📺@tv3cat pic.twitter.com/Ww67ATn7lZ — Tot es mou (@totesmoutv3) November 29, 2018

Summary: CCOO es querella contra el professor Iñaki Rivera per haver denunciat tortures a les presons


La militància d’Esquerra Unida (IU) ha donat suport, amb un 88 per cent de vots a favor, el preacord aconseguit entre PSOE i Unides Podem per a formar un govern de coalició a l’estat espanyol. Tanamteix, només 11.674 persones han participat en la consulta, el 31% del cens total. D’aquesta manera, fins a 10.281 persones han votat a favor que IU segueixi endavant amb el preacord que podria portar-los a entrar al govern espanyol per primera vegada des de la Transició, mentre que 1.185 persones, el 10,15% dels militants que hi han participat, han optat per oposar-se a aquesta opció. ‘Sobre la base del preacord programàtic de 10 punts i l’últim acord de Pressupostos Generals de l’estat, estàs d’acord que membres d’Esquerra Unida participin en un govern de coalició entre Unides Podem i PSOE?’, era la pregunta que formulaven des de la formació d’esquerres, que podria aspirar a ocupar un dels ministeris que correspongui a Unides Podem. Andalusia, Madrid i País Valencià Els militants d’IU havien de respondre amb un ‘Sí’, ‘No’ o ‘Abstenció’, a aquesta pregunta i, a més de la via telemàtica també podien votar presencialment en urna el diumenge. Malgrat que l’última paraula era dels militants, ja l’Assemblea Política i Social d’IU, que es va reunir el 16 de novembre, es va posicionar a favor de formar part d’un govern de coalició amb 66 vots a favor i nou en contra. Segons les dades facilitades per IU, les comunitats autònomes des de les quals més volum de vots s’ha registrat són Andalusia, Comunitat de Madrid i País Valencià, per aquest ordre. Els militants andalusos han emès més de 4.000 vots, dels quals 3.697 han estat positius. A Madrid han votat gairebé 1.600 persones, de les quals 1.321 van votar a favor. I a València de les 1.300 persones que van participar en el referèndum, 1.221 van veure bé el preacord de govern de coalició.

Summary: Les bases d’IU voten a favor de l’acord amb el PSOE


El Tribunal Suprem espanyol ha decidit de mantenir a la presó Oriol Junqueras malgrat la defensa que va fer de les vies pacífiques i de la negociació política per a assolir la independència. Els tres magistrats de la sala segona del tribunal han fet cas de la fiscalia i consideren que hi ha motius per a mantenir-lo en presó preventiva i sense fiança perquè pensen que hi ha risc de reiteració del delicte de rebel·lió o sedició. Tot i que són delictes que, segons el codi penal, requereixen l’ús de la violència i la força d’un alçament tumultuós, respectivament. En la interlocutòria que el va empresonar, tant a ell com a Joaquim Forn, Jordi Sànchez i Jordi Cuixart, el Suprem ja deia que hi havia hagut una ‘violenta explosió social’. Junqueras i el seu advocat van explicar el caràcter pacífic de les mobilitzacions i dels seus propòsits. Com ho han negat ara els magistrats del Suprem? On veuen la violència? En aquesta interlocutòria introdueixen un argument nou: la violència de l’estat, la que va exercir la guàrdia civil contra la població i la que hi hauria pogut haver, és culpa de Junqueras i els altres membres del govern. ‘Assaltar el poder’ Hi ha una primera admissió que sembla que ho hauria d’anul·lar tot, quan diuen: ‘És cert que no consta que  hagi participat executant personalment actes violents concrets. Tampoc no consta que donés ordres directes en aquest sentit.’ Però creen tot un discurs per a mirar de justificar que va ser responsable de violència. Diuen en la interlocutòria que Junqueras ‘va actuar des d’una posició preponderant, com a integrant d’un grup que actuava coordinadament per aconseguir la proclamació unilateral de la independència , i ho feien des de l’exercici del poder, cosa que explica que no necessitessin en aquest moment la violència per assaltar el poder com a pas previ per a l’execució del pla.’ On van a parar amb això? Doncs ho expliquen: ‘És clar que era previsible que, amb una altíssima probabilitat, hi hagués actes violents en defensa de la declaració unilateral d’independència. Si tant el recurrent  com els altres investigats incitaven els seus partidaris a seguir aquest camí, és clar que assumien, per més que no ho desitgessin, la presència d’actes de violència que, en cas d’haver-n’hi, no podien situar-se com a extralimitacions fora del marc del pla acceptat per tots. Per tant, l’acceptació del pla incloïa l’acceptació de previsibles i altament probables episodis de violència per aconseguir la finalitat proposada.’ I en aquesta línia afegeix que la declaració d’independència derivada del referèndum, ‘que es faria amb el suport de mobilitzacions populars com a element decisiu per a forçar l’estat a claudicar, comportava una probabilitat molt alta d’enfrontament físic amb episodis inevitables de violència.’ Arguments polítics i no jurídics Dit això, el Suprem considera que hi ha probabilitat de reiteració delictiva, que ‘no solament depèn de les condicions externes, sinó de l’actitud del subjecte. Dit amb unes altres paraules, la probabilitat de noves mobilitzacions depèn en una part important de la conducta del recurrent , a causa de la seva rellevància política.’ Es fixen, a més, que Junqueras no ha desistit de voler la independència de Catalunya: ‘El projecte polític subsisteix i el recurrent no l’ha abandonat. La via per a arribar a l’objectiu proposat, en la línia mantinguda fins ara, tampoc no consta que s’hagi abandonat. I el seguiment  ja ha portat als fets que són investigats en aquesta causa. De tot plegat es desprèn un risc rellevant de reiteració en la mateixa conducta delictiva.’ En la interlocutòria, el Suprem diu que, si bé és delicte perseguir la independència d’una part del territori nacional mitjançant l’alçament violent, fer-ho per la via pacífica és legítim. Diu, a més, que no es pot parlar de presos polítics. ‘Aquesta causa no s’ha incoat per a perseguir la dissidència política ni la defensa d’una opció independentista. És per això que no es pot parlar de presos polítics, perquè ningú no és perseguit per defensar una idea, i el sistema permet la defensa de qualsevol opció, oferint camins de sobres per a sostenir-la.’ Però diu que no és el cas de Junqueras, que ‘ha anat molt més lluny’, fent un referèndum fora de la legislació espanyola i ‘arribant a proclamar la independència de Catalunya’. Diu que ‘s’han alçat contra l’estat espanyol, contra la constitució, contra l’estatut i contra la resta de l’ordenament jurídic’. Jutgen el comportament de Junqueras, que qualifiquen de ‘gravíssim en un estat democràtic de dret’. Admeten que això per si sol no pot ser qualificat de delicte de rebel·lió o de sedició. I en aquest sentit afegeixen que ‘s’han alterat profundament les regles de la convivència ciutadana’ i que s’ha generat ‘intranquil·litat i preocupació per aquests fets en una gran part de la població que no va participar en la seva execució’. I tot plegat, amb la violència que abans hem descrit. La violència de l’estat admesa, justificada i, a més, utilitzada per dir que els violents són els qui la van patir. Consulteu ací la interlocutòria íntegra:

Summary: El Suprem culpa Junqueras de la violència de l’estat contra els catalans per mantenir-lo a la presó


La polèmica actuació dels Mossos d’Esquadra aquest matí contra veïns de Sants que protestaven contra un desnonament ha tingut repercussions polítiques. Catalunya en Comú-Podem ja ha demanat la compareixença al parlament del conseller d’Interior, Miquel Buch, per les càrregues dels Mossos. Els comuns consideren que el govern hauria de garantir el dret d’habitatge i no ‘enviar els Mossos contra els veïns que defensen els seus drets’.  Mossos carreguen contra veïns de Sants que havien aconseguit aturar un desnonament El diputat d’En Comú Podem Jaume Asens ha dit que Catalunya no es pot permetre ‘actuacions així d’execrables’ contra gent que protesta, tenint en compte la repressió de l’1-O. Un país que té en la memòria recent l'#1oct no es pot permetre actuacions així d'execrables contra qui exerceix pacíficament el dret de protesta. Tot el meu suport a les persones ferides 👇https://t.co/bNjA0rvd3w — Jaume Asens (@Jaumeasens) September 19, 2019 Les càrregues s’han produït al matí una volta acabada l’actuació judicial del desnonament, que finalment no s’ha dut a terme perquè hi ha hagut un acord amb la propietat del domicili. Segons el Centre per a la Defensa dels Drets Humans Irídia hi ha hagut almenys set ferits, xifra que, segons expliquen els Mossos, el SEM rebaixa a l’atenció d’una persona per una crisi d’ansietat. Irídia afirma que la càrrega ha començat sense justificació i sense gradació de l’ús de la força. A més, l’entitat denuncia que alguns agents no duien visible el número d’identificació. ‘Hi ha indicis clars que l’actuació no és ajustada a dret. Exigim investigació’, ha escrit a Twitter l’organització, que s’ha posat a disposició de les persones agredides. La càrrega policial comença sense justificació, sense graduació de l'ús de la força i alguns agents policials no porten el Número d'Operatiu Policial visible‼ Hi ha indicis clars que l'actuació no és ajustada a dret. Exigim investigació @interiorcatpic.twitter.com/NjxPj8qgIN — IRIDIA (@centre_IRIDIA) September 19, 2019 Per la seva banda, els Mossos recorden que l’actuació ha estat per requeriment del jutge, i expliquen que quan ja marxaven del lloc els concentrats contra el desnonament han envoltat ‘amb risc’ un furgó policíac dins del qual hi havia agents preparats per atendre el que indiqués la comitiva judicial. Davant d’aquesta situació, els Mossos asseguren que primer han mediat amb els concentrats per garantir la sortida del furgó, però afirmen que hi ha hagut agressions dels manifestants i que per això han actuat carregant contra ells per dispersar-los. El diputat d’ERC Rubén Wagensberg ha criticat la repressió dels Mossos i la violència contra els veïns. Ha afegit que és ‘inassumible’ no votar a favor de la compareixença al parlament de Buch. Autèntica vergonya i condemna a la repressió i la violència dels @mossos contra aquelles que defensen els drets més fonamentals, com l'habitatge digne. De la mateixa manera és del tot inasumible no votar a favor de la compareixença al Parlament del màxim responsable. https://t.co/79DVEH6HGf — Ruben Wagensberg (@wagensberg) September 19, 2019 La CUP també ha exigit explicacions. La diputada Maria Sirvent ha recordat que no és una ‘acció aïllada’ i ha criticat la ‘violència policial desfermada i injustificada’. L’ex-diputada Eulàlia Reguant també ha demanat explicacions al govern. Exigim explicacions de forma immediata al departament d'interior i el seu màxim responsable @MiquelBuch @QuimTorraiPla No és una situació aïllada, dia rere dia, violència policial desfermada i injustificada contra les veïnes que defensen els seus dretshttps://t.co/fcLchw9EoV — MariaSirvnt #Dempeus. (@MariaSirvnt) September 19, 2019 Ja han passat unes hores i segur que han vist les imatges. Ha sortit algú del @govern o d'@interiorcat a donar explicacions? Algú ha assumit responsabilitats? @MiquelBuch, @QuimTorraiPla i @perearagones és aquesta la manera del vostre govern de garantir els drets socials? https://t.co/ZLSrS0ndd3 — Eulàlia Reguant Cura (@aramateix) September 19, 2019 L’ex-diputat de JxSí Germà Bel ha parlat de ‘violència gratuïta’ i ho ha comparat amb l’1-O. Ostres tu, alguns d'aquests mossos s'assemblen tan als companys de professió que avanven repartint hòsties l'1 de Octubre…quina dedicació i vocacionalitat; quina mala llet..i xD quina violència tan gratuïta. Qui diuen què ho porta això al Govern? https://t.co/iV26Aau6BT — (((Germà Bel))) (@gebelque) September 19, 2019

Summary: Crítiques a Buch per la violència dels Mossos contra veïns de Sants


La reunió de la junta de portaveus del parlament ha començat avui al matí convocada per Carme Forcadell, malgrat la pressió i dels partits unionistes, que havien unit forces per a mirar de deslegitimar-la. El portaveu del PP, Enric Millo, que sí que havia assistit a la reunió de la mesa (amb veu però sense vot) ha marxat abans de l’inici de la reunió de la junta, dient que ‘no volien avalar amb la seva presència un incompliment del reglament del parlament.’ A més, Millo ha dit que la reunió que estava començant era ‘il·legal’. En la reunió prèvia de la mesa, Junts pel Sí ha exposat dos precedents de reunions de la junta de portaveus sense haver-hi un grup parlamentari constituït (com en aquest cas el PP). Les primeres reunions de la junta de portaveus en les legislatures del 2006 i el 2010 es van fer sense que els grups haguessin estat constituïts formalment i sense ni una sola protesta dels qui avui ho consideren intolerable. El PP ha dit que havia repassat les actes d’aquells dies i que aquelles reunions no eren pròpiament de juntes de portaveus, tot i que el PSC ha arribat a reconèixer que el 2010 es van queixar justament per aquest fet. L’expectació en l’arribada al parlament de Forcadell ha estat enorme: Mentre al Parlament se celebren aquestes reunions per decidir com es podrà votar la declaració independentista, els partits unionistes (PP, C’s i PSC) han anunciat que portaran la declaració al Tribunal Constitucional espanyol per aconseguir que no s’arribi a votar.

Summary: L’unionisme intenta invalidar la junta de portaveus reunida aquest matí


El dirigent del PSOE Pedro Sánchez ha pres possessió com a president del govern d’Espanya després d’haver estat investit al congrés. Després de la lectura del seu nomenament signada ahir per Felipe VI, Sánchez ha promès el càrrec ‘per la seva consciència i honor’ davant del monarca i sobre un exemplar de la constitució espanyola. Sánchez ha expressat el seu compromís de ‘complir fidelment les obligacions del càrrec de president del govern, amb lleialtat al rei, i guardar i fer guardar la constitució com a norma fonamental de l’estat, així com de mantenir el secret de les deliberacions del consell de ministres’. Sánchez ha estat acompanyat per la ministra de Justícia en funcions, Dolores Delgado, com a notària major del regne; i els representants del poder legislatiu i judicial: les presidentes del congrés i el senat, Meritxell Batet i Pilar Llop; el del consell general del poder judicial, Carlos Lesmes i el del Tribunal Constitucional, Juan José González Rivas. També hi eren presents el cap de la Casa del Rei, Jaime Alfonsín; el secretari general, Domingo Palomo i el cap del Quart Militar, Juan Ruiz Casas. Després d’haver pres possessió del càrrec, el següent pas que ha de fer és el nomenament del nou govern espanyol, que estarà format per ministres del PSOE i d’Unides Podem d’acord al pacte signat. Tot i les presses expressades per a celebrar la investidura com abans millor, que va forçar a celebrar-la durant el cap de setmana previ al dia de reis, fonts socialistes van traslladar ahir que Sánchez no nomenaria el govern fins a la setmana vinent. L’experiment Sánchez: Espanya tindrà un govern de coalició per primera vegada d’ençà del 1939

Summary: Sánchez pren possessió com a president del govern d’Espanya


Unides Podem sospita que el president del govern espanyol en funcions i líder del PSOE, Pedro Sánchez, ja ha decidit anar a eleccions i qualifiquen el paquet de propostes presentat aquest dimarts de ‘programa electoral’. “És el programa de Podem decorat i presentat en un acte”, ha afirmat la portaveu del Consell de Coordinació, Noelia Vera, en declaracions a RNE. Segons Vera, tornar a posar sobre la taula un govern socialista en solitari, com ha fet Sánchez, és tornar al juny. D’aquesta manera s’ha referit al fet que el líder del PSOE hagi ofert a Unides Podem càrrecs fora de l’executiu. Segons Vera, les mesures de Sánchez demostren que és necessari que hi hagi un govern de coalició amb Unides Podem dins de l’executiu. La portaveu ha afirmat que de les més de 300 mesures presentades per Sánchez hi ha coses que els sonen bé, altres coses que troben a falta i unes altres que suposen un “retrocés” respecte a l’acord de pressupostos. En aquest sentit, ha demanat als socialistes que no es donin “passos enrere”.Vera ha insistit en reclamar un govern de coalició i ha argumentat que, com ja s’ha demostrat en els darrers mesos, un govern socialista en solitari no funcionarà. “Ni té estabilitat, ni suports suficients per durar més dels 8 mesos que ha durat”, ha afegit. Tot i així, ha admès que repetir els eleccions sempre serà “el pitjor dels escenaris”.

Summary: Unides Podem creu que Sánchez ha decidit anar a eleccions i qualifica les propostes de programa electoral


La presentadora del programa ‘Más vale tarde’ de La Sexta, Mamen Mendizábal, ha perdut els estreps avui al vespre mentre entrevistava la diputada de Junts per Catalunya Míriam Nogueras, en una connexió en directe amb la presó dels Lledoners. Nogueras li ha recordat les informacions aparegudes en alguns mitjans de comunicació sobre la connexió del presentador de ‘Al rojo vivo’, Antonio García Ferreras, amb l’ex-comissari Villarejo. Mendizábal li deia amb un to ofensiu a Nogueras si ‘l’empresonament dels CDR és una bola enorme que s’han inventat el jutge, la Guàrdia Civil… Tot és mentida, o què?’ —Nogueras: Mira, Mamen, per començar està sota secret de sumari; i segon, oi que seria injust que jo a vosaltres, a La Sexta, us digués que sou la televisió de les clavegueres de l’estat perquè un col·laborador seu, el senyor Ferreras, segons alguns mitjans de comunicació, es veu i dina amb el senyor Villarejo? Doncs mirem tots la directiva europea 2016/343, que hi ha una cosa que es diu presumpció d’innocència i crec que tots hauríem de ser una mica més responsables quan parlem d’això. —Mendizábal: Jo crec que, vaja, aquí ha tingut una relliscada brutal perquè que unes persones manipulin explosius, que hagin estat detingudes, que hagin posat en perill la seguretat dels ciutadans catalans amb aquesta manipulació d’explosius, no pot ser comparat amb un dinar que fem els periodistes i que no delinquim en absolut per haver-nos reunit amb ningú. —Nogueras: Vostè afirma que aquí hi ha gent que juga amb explosius quan el cas està sota secret de sumari i fa molts dies que sentim això. Vegeu-ne el vídeo: La reacció de la presentadora quan li dic que seria injust que nosaltres assenyaléssim @laSextaTV com la cadena de “las cloacas” pq alguns mitjans vinculen a Ferreras amb Villarejo, reflecteix quant diferents som. Ells embogeixen, nosaltres seguim dempeus, ferms i cívics pic.twitter.com/dxBd09KjVP — Míriam Nogueras 🎗 (@miriamnoguerasM) October 1, 2019

Summary: La presentadora de La Sexta perd els estreps quan Míriam Nogueras vincula Ferreras i Villarejo


La llei per frenar l’encariment dels lloguers a Berlín va entrar ahir en vigor amb l’objectiu de controlar l’augment del preu dels darrers anys. El responsable regional de desenvolupament urbà, Katrin Lompscher, de Die Linke, ha assegurat que la llei, que congela els lloguers a la capital alemanya durant els cinc anys vinents, ‘torna a equilibrar el nivell dels lloguers a Berlín, que s’havia desbordat’. ‘Els polítics tenen la responsabilitat d’ocupar del fet que les persones puguin permetre’s de tenir un sostre sobre el cap’, ha afegit Lompscher, qui s’ha declarat optimista davant de la més que previsible revisió judicial de la llei, com han demanat la Unió Demòcrata Cristiana (CDU) i el Partit Democràtic Lliure (FDP). Lompscher ha destacat que la congelació dels preus és, malgrat tot, una mesura insuficient que ha de ser apuntalada amb la multiplicació d’habitatges nous assequibles per a relaxar el mercat immobiliari. ‘Els habitatges d’edificis nous van quedar expressament fora del topall dels lloguers perquè cal dedicar els cinc anys vinents per a millorar considerablement el mercat immobiliari’, ha indicat.

Summary: Entra en vigor a Berlín la llei que posa un topall al preu dels lloguers


El ple del parlament, ajornat. El debat de política general no es reprendrà avui i és possible que no continuï fins dimarts. El president de la cambra, Roger Torrent, ha consultat als grups si, atesa l’hora, volien deixar les votacions per a un altre dia, i es farà així. D’aquesta manera, no es posarà a prova immediatament l’exercici del vot dels quatre diputats de JxCat afectats per la resolució de Pablo Llarena. La mesa ha acordat que puguin votar gràcies als vots de JxCat i ERC, tot i l’oposició dels lletrats de la cambra, que han defensat que no es complien els requisits aprovats dimarts pel parlament. La mesa encara ha de debatre les peticions de reconsideració del PSC i Cs sobre aquest acord, i és possible que es reuneixi demà. JxCat i ERC, doncs, han portat a la mesa l’acord que han tancat aquesta tarda sobre la suspensió dels diputats amenaçats. El pacte ha evitat el trencament del govern de Quim Torra, però ha allunyat els comuns del consens inicial a què havien arribat dimarts. La resta de grups sosté que els quatre diputats de JxCat no han de poder votar i al·leguen que es desobeeix la resolució del Tribunal Suprem espanyol. La clau de l’acord Després de molts contactes i d’una reunió del màxim nivell encapçalada per Torra, Torrent i Pere Aragonès, els partits han trobat el desllorigador. Els documents ‘verifiquen’ que l’escrit que ha presentat aquest matí el portaveu de JxCat, Albert Batet, per confirmar que l’antiga delegació de vot es mantenia expressa la seva voluntat. També es remeten, igual que ja ho feia l’escrit signat per Batet, a l’acord aprovat dimarts al parlament. Del que feia Batet, hi ha una cosa que no accepten els lletrats: refermar la validesa de les delegacions de vot que els quatre diputats van tramitar al maig, abans que el jutge Pablo Llarena ordenés de suspendre els sis diputats processats per rebel·lió al Tribunal Suprem. Fonts de JxCat consideren que els documents no faran canviar la situació de Carles Puigdemont, Jordi Turull, Josep Rull i Jordi Sànchez. Sostenen que, encara que presentin el document, no hauran estat suspesos perquè el ple del parlament va refusar de fer-ho en la primera votació que hi va haver. De fet, ERC tampoc no admet que Junqueras i Romeva hagin estat suspesos després d’haver designat Sergi Sabrià perquè n’exerceixi els drets. Els escrits de Junqueras i Romeva diuen: ‘Designo el diputat Sergi Sabrià per tal que exerceixi els meus drets parlamentaris mentre duri la situació jurídica actual.’ Tanmateix, cap d’aquests sis diputats a la presó o a l’exili no ha recuperat el sou. De moment, tampoc no han sol·licitat individualment a la cambra de recuperar-lo, després d’haver-los-el retirat, al juliol, l’oïdora de comptes del parlament. L’acord entre JxCat i ERC també inclou que la mesa accepti la comunicació del matí de Batet, tot i que els lletrats han advertit que no s’ajustava al mecanisme de substitució aprovat. En principi, els documents de Puigdemont, Turull, Rull i Sànchez han d’haver arribat avui. Aquesta tarda, en una conferència de premsa conjunta, Sabrià i el portaveu adjunt de JxCat, Eduard Pujol, han atribuït la crisi entre els dos socis a la complexitat del moment i han demanat disculpes públiques. Pujol ha dit que calia ‘prendre consciència de què significa fer activitat política al parlament en una situació d’extraordinària injustícia i d’anormalitat’. ‘Si no hi hagués presó i exili no viuríem aquestes situacions d’enorme complexitat’, ha reblat. Sabrià ha explicat que ERC havia treballat a fi que hi hagués les ‘màximes garanties jurídiques’ perquè la delegació del vot dels diputats amenaçats per Llarena no es pogués impugnar. La crisi entre JxCat i ERC ha fet perillar la continuïtat del govern i ha fet ajornar el ple del parlament, que ha de tancar el debat de política general amb l’aprovació de les resolucions finals. La tensió entre els socis de l’executiu va començar l’endemà de la manifestació de l’1-O i de les càrregues dels Mossos contra independentistes, quan el ple va aprovar el mecanisme perquè els diputats poguessin designar un substitut i, alhora, va refusar les suspensions. ‘L’estabilitat del govern és garantida perquè hi ha un esforç per a superar aquesta situació’, ha assegurat Pujol.

Summary: El ple s’ajorna després de la pugna entre JxCat i ERC


El PDECat de Barcelona ha arribat a un acord amb el govern d’Ada Colau i votarà a favor de la mesura que obligarà els promotors d’habitatge i grans rehabilitacions a destinar un 30% de nova construcció a habitatge de protecció oficial (HPO) i que ampliarà el dret de tanteig i retracte a tota la ciutat. Aquests canvis es faran efectius a través de la modificació del Pla General Metropolità (MPGM), que es votarà aquest divendres en el ple. Així doncs, les dues formacions han assolit un acord perquè aquest 30% d’habitatge protegit se situï dins del barri, i no necessàriament al mateix edifici, una mesura que en un futur es podria estendre al districte. Per agilitzar la tramitació de llicències d’obra major, han acordat que un pla de xoc per contractar personal qualificat especialment en els districtes de Sant Martí, Ciutat Vella i l’Eixample. També han acordat que el govern municipal elabori d’aquí a sis mesos un mapa de totes les parcel·les cadastrals que entraran en l’àmbit de l’obligació del 30%. A més, han acordat que els serveis tècnics de l’ajuntament impulsin una modificació del MPGM perquè es pugui augmentar la densitat dels habitatges, cosa que s’estudiarà en funció de cada expedient per accelerar la construcció de pisos de protecció. El PDECat també ha avançat que proposaran que aquesta mesura s’estengui a l’àrea metropolitana.

Summary: El PDECat arriba a un acord amb el govern de Colau per aprovar l’obligació de destinar un 30% de nova construcció a habitatge social protegit


1a perla. El declivi del PSC al ritme de ‘La tieta’ de Serrat, al ‘Polònia’ 2a perla. El mètode per a memoritzar qualsevol cosa que et proposis. 3a perla. El vídeo en què Pablo Iglesias para els peus a un presentador d’Antena 3 s’escampa per les xarxes. 4a perla. El vídeo de Sébastien Montaz-Rosset que posa els pèls de punta. 5a perla. Eurovisió prohibeix la ikurriña i es disculpa més tard.

Summary: Les 5 perles: Polònia triomfa amb Iceta fent de ‘la tieta’, el mètode per a memoritzar el que vulguis i els millors vídeos del dia


La brigada d’informació de la policia espanyola va provar d’infiltrar un talp a la direcció de la CUP l’any 2017 per a tenir accés a informació dels preparatius del referèndum de l’1-O, segons que explica la Directa. L’agent que ho va intentar responia al nom inventat de ‘Jordi’ i dirigia els ‘funcionaris intervinents d’investigació’, que es van encarregar d’obtenir informació sobre la votació. El fiscal Javier Zaragoza de l’Audiència espanyola mantenia un contacte permanent amb la Guàrdia Civil i la policia espanyola i els instava a accelerar les investigacions. L’abril del 2017 un dels comissaris de la Brigada Provincial d’Informació (BPI) de la prefectura superior la policia espanyola a Catalunya, amb número de placa 74.977 i que respon a les inicials I.M.A., va posar-se en contacte amb en Marc, que no és militant de la CUP, amb un SMS. L’agent estava a les ordres del comissari en cap 18.564 de la BPI que justament avui declara com a testimoni en el judici contra el procés. Segons la Directa, en Marc ja coneixia el policia perquè ja l’havia detingut i interrogat abans. En Marc i l’agent van quedar per dinar i va ser quan el policia li va oferir que treballés per a ells. ‘Necessito informació del referèndum, necessito algú que m’informi de tot allò que passi a la CUP, no a qualsevol territorial sinó a la cúpula, entre la gent que es mou a prop de David Fernàndez‘, li va dir. L’agent li va oferir una quantitat econòmica per aquesta feina però en Marc ho va refusar. Aquesta informació s’ha fet pública coincidint amb la declaració al Tribunal Suprem espanyol del comissari en cap de la brigada d’informació de la prefectura superior de la policia espanyola a Catalunya durant l’1-O. L’agent ha dit que part de la propaganda del referèndum sortia de la seu de la formació. ‘Quan les nostres unitats es van presentar a la seu de la CUP van ser encerclats amb una actitud violenta, van rebre cops i llançament d’objectes’, ha dit.

Summary: La policia espanyola va voler infiltrar un talp a la CUP abans del referèndum


El candidat del PSC a la batllia de Barcelona, Jaume Collboni, ha anunciat la seva predisposició a bastir un govern de coalició amb Barcelona en Comú encapçalat per Ada Colau. Segons que ha dit en conferència de premsa, valora especialment bé tant el to de les paraules de Colau aquest matí com la pregunta que se sotmetrà a les bases de BComú, que ofereix un govern amb el PSC amb Colau de batllessa; o un acord a parts iguals amb Maragall de batlle. Colau ja ha anunciat que prefereix l’opció de governar amb el PSC, bo i acceptant els tres vots de Manuel Valls. Collboni ha dit que aquest govern haurà de partir d’una ‘nova cultura de coalició fonamentada en la corresponsabilitat, preservant la ciutat del conflicte polític’. A més, ha remarcat que serà un govern que respectarà la legalitat, la constitució espanyola, l’estatut d’autonomia i la carta municipal. ‘Tenim la concepció d’un govern que preservi la neutralitat institucional i que respecti la constitució’, ha dit. Aquesta tarda el PSC celebrarà un consell de federació on l’equip negociador explicarà els detalls de l’acord als representants de la militància i exposaran la voluntat d’arribar a un acord amb BComú. Tanmateix, ha dit que es reserven la possibilitat que Jaume Collboni acabi presentant la seva pròpia candidatura al ple d’investidura de dissabte, ‘davant de qualsevol mena d’eventualitat’.

Summary: Collboni dóna per fet el govern amb Colau


«160 anys de desenvolupament en biologia evolutiva han demostrat que l’evolució és clau per a entendre la biodiversitat». Són paraules de Pau Carazo en la introducció del monogràfic Formes infinites. Escenaris evolutius per a desxifrar la biodiversitat, part central de l’últim número de la revista Mètode per a 2019. Carazo, investigador de l’Institut Cavanilles de Biodiversitat i Biologia Evolutiva de la Universitat de València, ha coordinat aquest número que explora diferents escenaris i situacions on les pressions selectives influeixen en la diversitat d’espècies que habiten el planeta. Obri el monogràfic Daniel Sol, investigador del CREAF, amb una panoràmica general sobre el futur de la biodiversitat a la Terra. Un grup d’investigadors de l’Institut Cavanilles encapçalats per Manuel Serra, ens presenten els resultats de la seua investigació sobre les sorprenents estratègies d’adaptació ambiental dels rotífers, organismes planctònics que habiten a les llacunes. El doctor en Biologia de la Universitat d’Oviedo Germán Orizaola ens descobreix el fascinant cas de les espècies que habiten la Zona d’Exclusió de Txernòbil, mentre que les investigadores de la Universitat de Zurich Yagmur Erten i Hanna Kokko analitzen la rellevància del càncer com a factor en la selecció natural. Per últim, Álvaro San Millán, del Servei de Microbiologia de l’Hospital Universitari Ramón y Cajal a Madrid, tracta des del punt de vista evolutiu una de les problemàtiques que més afectaran la nostra salut en el futur: l’adquisició de mecanismes de resistència als antibiòtics per part des bacteris. Aquest número compta, a més a més, amb una col·laboració molt especial: una llegenda de l’art contemporani valencià, l’artista albaidí Monjalés, que ha realitzat ex professo la sèrie d’obres titulada «Adveracions talesianes» per a il·lustrar els articles d’aquest monogràfic i la portada del número. «Focus verd», nova secció de Mètode El volum 4 de Mètode per a 2019 porta també una part de davant carregada de temes interessants: la comunicació creativa del canvi climàtic de Maxwell Boykoff; entrevistes a Elizabeth Rasekoala, enginyera química nigeriana guanyadora del Premi Nat 2019, i a John Butterworth, investigador del University College de Londres; un article de Cristina Junyent sobre Francesc Salvà, l’il·lustrat barcelonès que va fabricar un telègraf elèctric al segle XVIII, i una repassada a la presència de la Lluna en la literatura a càrrec de Xavier Duran. També comptem amb un document sobre la vida de Mileva Marić, física i matemàtica sèrbia que va ser la primera esposa d’Albert Einstein. En aquest número, Mètode estrena una nova secció, «Focus verd», on les fotografies de Roberto García-Roa, fotògraf de natura i investigador de l’Institut Cavanilles, ens descobriran moments únics de mons llunyans i propers. A ell l’acompanyen les signatures habituals de Mètode, a més d’una secció de llibres plena de novetats interessants. Regal per a subscriptors: La ciència a la taula, de Fernando Sapiña Els subscriptors de Mètode rebran juntament amb el número 103 un exemplar de La ciència a la taula, de Fernando Sapiña, l’últim volum de la col·lecció «Monografies Mètode». Si encara no estàs subscrit, però, pots aprofitar l’oferta de subscripció de 2020 i endur-te com a regal un lot de llibres de la col·lecció, entre ells La ciència a taula . Pots subscriure-t’hi ací. També pots aconseguir el llibre a través del Servei de Publicacions de la Universitat de València. Llig més articles al web de Mètode Què és Mètode?

Summary: Les «formes infinites» de la natura, protagonistes del nou número de Mètode