El nou delegat del govern espanyol al consorci de la Zona Franca, Pere Navarro, té una qüestió candent: l’expulsió de la Germandat d’Antics Cavallers Legionaris de les casernes del barri de Sant Andreu de Barcelona. El consorci és el propietari dels terrenys on els legionaris gestionen un local i un solar. En total, són uns cinc mil metres quadrats que han d’anar destinats a equipaments pel barri segons un pla urbanístic que data del 2006. Els veïns i l’Ajuntament de Barcelona han expressat reiteradament el seu rebuig a la presència dels legionaris. ‘És una qüestió que encara no hem tractat. El delegat acaba d’arribar i encara es va posant al dia’, diuen des de l’ens públic. En aquest sentit, expliquen que el plenari encara no està constituït i que la Moncloa encara ha de nomenar càrrecs. És per això que no hi ha terminis fixats i que el consorci, diuen, no estarà completament operatiu ni prendrà decisions fins al setembre. ‘El canvi de govern ha estat de cop i volta i és com si acabéssim de sortir del llit’, s’escuden. La batllessa de Barcelona, Ada Colau, presideix el consorci de la Zona Franca i el plenari. Tanmateix, la gestió i la presa de decisions depenen de dos òrgans de govern més: el comitè executiu i l’equip directiu. Ambdós encapçalats pel delegat de l’estat, Pere Navarro, qui, en última instància, només ha de retre comptes davant el Ministeri d’Hisenda espanyol. D’aquesta manera, malgrat ser un ens format pel consistori i el govern espanyol, és aquest segon que n’acapara la governança. Una germandat a l’aixopluc del PP Els legionaris ocupen l’espai de les casernes des de fa uns trenta anys. El 2013, el consorci de la Zona Franca –en mans del PP– en va regularitzar la situació permetent que la germandat fes un ús a precari de les instal·lacions. És a dir, de manera gratuïta i temporal, a canvi de mantenir i condicionar el local que fan servir mentre no comencen les obres. És en aquest moment que també els van cedir el solar on fan desfilades militars habitualment. Una decisió que va desencadenar protestes al barri. El regidor del districte, Raimond Blasi (CiU), va assegurar que l’aportació de la germandat era nul·la, que vivia ‘reclosa al seu espai’ i que no estava ‘oberta a la ciutadania’. Tres anys més tard, l’antic delegat, Jordi Cornet, políticament format en el PP d’Aleix Vidal-Quadras, va tancar la porta a desnonar els legionaris argumentant que el consorci tenia ‘un compromís legal amb ells’. Així doncs, es va negar a pagar una indemnització de 30.000 euros als legionaris perquè abandonessin l’espai, tal com reclamaven l’ajuntament i els veïns. ‘El consorci s’estima més un ocupant controlat que no pas un ocupant descontrolat. Sense ells hi hauria riscs d’ocupacions més problemàtiques a l’hora de tirar endavant el desenvolupament urbanístic que tenim planificat’, va dir Cornet. A més, va afegir que la germandat no es mouria fins que es trobés un espai alternatiu per als legionaris. Jesús Cañadas, president de la Germandat dels Antics Cavallers Legionaris, va declarar que no s’oposarien a abandonar les casernes quan comencessin les obres. Però que en cas acceptarien que els fessin fora sense més: ‘D’aquí només ens traurà un jutge’. ‘No volem els legionaris’ ‘Cada cap de setmana fan desfilades militars. Canten “El novio de la muerte” i passegen el crist davant d’una bandera espanyola gegant. Sant Andreu no és això. Sant Andreu és un barri de pau, de convivència i de cultura. No volem els legionaris. Ni aquí, ni enlloc. No aporten res. Ens dol molt que a casa nostra es fomenti la guerra i el militarisme.’ Així s’expressa Santi Serra, president de l’Associació de Veïns del barri de Sant Andreu de Palomar. Denuncia que les exhibicions militars que fan al solar es poden veure des del pati de l’escola Eulàlia Bota. ‘Un pare d’un alumne va portar a la fiscalia l’exhibició d’armes i simbologia franquista que fan al seu local. Però van arxivar la causa esgrimint que era un espai d’ús privat’, explica. Serra demana al consorci que desencalli els equipaments pendents d’ençà del 2006. ‘Només cal voluntat política i una mica de comprensió sobre el barri’, diu. En aquest sentit, assegura que cal desblocar la situació perquè ‘les casernes s’han convertit en una zona degradada i que cal revitalitzar com més aviat millor’. En el cas dels legionaris, proposa que els expulsin i al local s’instal·li el Departament d’Urbanisme de l’Ajuntament de Barcelona, que ara és a les Glòries pagant un lloguer a la immobiliària Colonial de més de 600.000 al trimestre. Sobre el nou delegat, Pere Navarro, Serra espera que ‘tingui més sensibilitat amb el barri’, però admet que és més un desig que no pas una realitat: ‘Hem tingut altres delegats socialistes i continuem pendents de tot plegat. “Acabem d’aterrar”, diran. Però el projecte de casernes és del 2006 i el delegat era Manuel Royes… També del PSC i de Terrassa.’ L’ajuntament demana un canvi d’actitud La regidora del districte de Sant Andreu, Laia Ortiz, demana que el nomenament de Pere Navarro comporti un canvi d’actitud. ‘Massa sovint el consorci, tot i ser present en diversos barris de la ciutat, no ha escoltat les demandes dels veïns i no ha rendit comptes per les seves actuacions. Cal un canvi d’actitud i voluntat de desencallar les coses’, critica. La regidora reconeix que feia falta un nou interlocutor després de ‘topar amb un mur’ com Jordi Cornet, que no volia abordar qüestions com els espais cedits als legionaris. Tanmateix, diu: ‘Quan veiem fets i compromisos, podrem valorar si el canvi és en positiu. Han passat governs de tots els colors i sempre ha mancat la cooperació.’ Ortiz considera que el trencament del pacte de govern amb el PSC no afectarà les decisions del consorci: ‘Esperem que hi hagi lleialtat institucional.’ Per això, argumenta que la ruptura del pacte és una decisió que s’emmarca en el context municipal. ‘El nou delegat pot tenir discrepàncies amb el govern de Barcelona, però no té motius per a castigar la ciutat i convertir-la en un ostatge del tacticisme polític’, declara. En el cas dels legionaris, la regidora defensa l’actuació del consistori. Recorda que s’ha portat diverses vegades al plenari del consorci la cessió de l’espai a la germandat i que recentment l’han multada amb més de 2.000 euros per incomplir les ordenances municipals. Sobre les desfilades militars, Ortiz diu: ‘Els legionaris ja saben que no ens agraden les seves actuacions. I continuarem essent molt exigents amb l’aplicació del marc legal.’

Summary: Expulsar els legionaris de les casernes de Sant Andreu, l’afer pendent de Pere Navarro


En una setmana marcada per les declaracions dels guàrdies civils al Tribunal Suprem espanyol, l’advocat Benet Salellas fa un advertiment en aquesta entrevista amb VilaWeb: ‘La jugada que tenim aquí és de molt de risc, perquè al final discutirem si manifestar-se en una caserna de la Guàrdia Civil és violència; si fer un escarn a una comissió judicial és violència… És una visió reaccionària sobre el dret de manifestació i el dret de protesta. S’ha de preservar la desobediència civil com a instrument de lluita.’ Salellas forma part de l’equip d’advocats de la defensa del president d’Òmnium Cultural, Jordi Cuixart, juntament amb Marina Roig i Àlex Solà. I parla d’aquest element perillós que veiem en el judici, de l’intent de criminalitzar la mobilització social. Aprofitem la pausa per a dinar d’una de les sessions d’aquesta setmana; les jornades del judici són tan intenses que costa d’agafar perspectiva i no perdre’s en els detalls, en els paranys que posen els fiscals, els guàrdies civils i Marchena mateix. No hi ha gaire temps, perquè a primera hora de la tarda reprèn la sessió i, abans, Salellas tindrà un moment per a parlar amb Cuixart. I tots aquests moments són or. Entre cullerada i cullerada, provem d’agafar perspectiva sobre un judici que fa més d’un mes que va començar i que s’allargarà probablement fins a l’estiu. —Què us han semblat els testimonis dels agents sobre l’odi i la violència a Catalunya? —Això és un judici d’estat. I res del que passa en aquesta sala no és casual ni innocent. Els guàrdies civils han modificat el relat que ells mateixos ja havien establert en els atestats i han utilitzat fets i expressions i han construït una versió que és nova, que ve construïda per unes indicacions que algú els ha donat, no sé si del Ministeri de l’Interior o de la fiscalia, perquè introdueixen conceptes nous, un llenguatge nou… Un llenguatge que es va repetint en tots els testimonis. Nosaltres pensàvem que discutiríem sobre què va passar, i per això érem partidaris d’utilitzar els vídeos com a mecanisme de contrast, però amb aquestes declaracions dels guàrdies civils ens hem trobat que tenen un altre objectiu. No es tracta de parlar dels fets, sinó de caracteritzar l’independentisme de forma col·lectiva amb aquesta falsa idea de l’odi. —Marchena diu que no tindrà en compte els atestats d’aquests agents, i us diu que us beneficia. Però fa trampa? —Fa trampa quan diu que l’atestat no té cap mena de valor en el judici. Sempre s’ha dit que l’atestat no pot tenir un valor de prova, i amb això hi estic d’acord. No podem considerar que els fets han passat perquè ho digui un atestat, sinó que ha de venir algú al judici a explicar-ho. Ara, que no puguis utilitzar l’atestat com un element de valoració del testimoni que hi ha en el judici, que la credibilitat del testimoni no pugui ser discutida per l’atestat, això no ho compro. —Fins a quin punt us posa entrebancs Marchena? —En els judicis que estem acostumats a fer normalment, no hi ha limitacions sobre les preguntes que fas, com les fas, quins documents vas introduint… Perquè tot és al sumari i es tracta que al judici fem aflorar les contradiccions que ens ajuden a establir la veritat. Marchena introdueix un model molt més formalista que ens limita les regles del joc, i que evita o ens allunya de poder arribar a la veritat dels fets. Això em sembla malament. Té por de la realitat dels fets, i mantenir-se en aquesta formalitat és una manera de garantir que determinats elements perillosos que ell no vol que entrin en el judici no hi entrin. —Quins elements perillosos? —Per exemple, les duríssimes crítiques que podem fer en relació amb l’actuació dels poders de l’estat i a les vulneracions de drets fonamentals que hi ha hagut. No solament l’1-O, que és l’element més visible, sinó en altres qüestions, en la gravetat dels fets de les setmanes prèvies a l’1-O, i en el clima demofòbic, de retrocés de drets, que expliquen per què tanta gent omplia els carrers i sortia a protestar. Sóc contrari a la utilització d’un excessiu formalisme en el procediment penal, i també penso que Marchena és contradictori. Perquè aquest formalisme només serveix en alguns moments, i depèn per a quines coses. Quan nosaltres volem interrogar sobre el 20-S els testimonis proposats per Vox, ens diu que no ho podem fer. I en canvi, ell fa igual amb Trapero, després d’haver denegat a la fiscalia la pregunta sobre la reunió del 28 de setembre a palau. Marchena demostra que fa un cert joc de mans judicial. —Quina és la gravetat de la pregunta que va fer a Trapero? —Quan Marchena suspèn la sessió al migdia perquè no sap si ha d’admetre la pregunta que volia fer el fiscal a Trapero, i tornen de la sessió i deneguen la pregunta, en aquell moment ja sap que quan acabi la sessió el tribunal formularà aquella pregunta. Vam observar el tribunal, i ja es va veure que no hi va haver una deliberació al final de la sessió per a decidir si farien la pregunta o no. Aquella pregunta a Trapero s’havia decidit en la pausa del migdia. Marchena juga molt bé els ritmes per anar canviant les regles del joc sempre al servei d’un judici d’estat. I l’interessa establir un relat dels fets que salvi l’estat, i mai que el condemni, que és el que algunes de les defenses volem plantejar. —Per què Marchena va voler fer aquella pregunta a Trapero? Què cercaven? —És difícil de saber. La resposta de Trapero és polièdrica, perquè d’una banda desmunta el relat sobre la rebel·lió de la utilització del cos dels Mossos d’Esquadra com a instrument armat al servei del projecte independentista, però també col·loca els membres del govern en una posició molt clara de determinació política sense límits en relació amb la decisió del referèndum. És a dir, reforça la vinculació del govern amb el referèndum, que és una cosa que amb les declaracions d’alguns dels acusats havia quedat una mica de perfil. No em preocupa tant la pregunta en concret sinó que el tribunal mateix, en un judici en què a les parts ens posen molts obstacles per a preguntar, formulin una pregunta que casualment és una pregunta que volia fer el fiscal. Perquè això pot comprometre la imparcialitat del tribunal. —Com la pot comprometre? —Pot ser un indicador que el tribunal ja té una opinió feta i que cerca les proves per a confirmar-la. Això, quan és una pregunta de la fiscalia, pot ser un indicador que el tribunal ja ha establert un relat previ, que té un prejudici i que no és absolutament imparcial durant el judici. —Com pot influir el testimoni de Trapero sobre l’acusació de rebel·lió? —Trapero va fer una cosa molt important. Va fer aflorar en el judici la veritat sobre un element que s’ha tergiversat molt: el paper dels Mossos durant el procés independentista. Trapero, com a cap dels Mossos, ha tingut una obsessió a mantenir el cos al marge del conflicte, a diferència de l’a por ellos de la Guàrdia Civil i de la policia espanyola. Ha intentat que els Mossos fossin una policia per a tothom i que no resultés afectada per la situació política. I crec que ho ha aconseguit bastant. Ell va venir a explicar això. La veritat sempre és revolucionària, no hi pot haver res millor que explicar les coses tal com són, i ell ho va fer. Hi deu haver qui tenia unes expectatives posades en Trapero que no s’han complert, qui pensa que s’ha quedat curt… Però trobo que va ser extremadament detallat i sincer en el paper dels Mossos la tardor del 2017. —Ara han de reforçar l’argument dels murs humans, això de la violència i l’hostilitat de la gent. —Sí, ara col·loca tota la centralitat del judici en l’element de la societat civil mobilitzada. I des de la nostra perspectiva, si la sentència és condemnatòria, pot ser extremadament perillosa, perquè al final en el judici tindrem una discussió molt interessant sobre fins a quin punt els actes de manifestació pacífica i de resistència pacífica poden ser considerats violència en termes penals. Això és molt greu, perquè si s’estableix aquesta equació, s’haurà criminalitzat la protesta, no únicament la independentista, sinó a l’estat espanyol. I un instrument de lluita en les societats madures com la desobediència civil quedaria de cop il·legalitzat. La jugada que tenim aquí és de molt de risc, perquè al final discutirem si manifestar-se en una caserna de la Guàrdia Civil és violència; si fer un escarn a una comissió judicial és violència, si endarrerir la sortida d’una comitiva judicial és violència… I això que intenten la Guàrdia Civil i la fiscalia és una visió reaccionària sobre el dret de manifestació i el dret de protesta. —Fins a quin punt Marchena valorarà per a la sentència que hi hagués brutalitat policíaca l’1-O? L’importa, això? —Ells ja tenen una idea prèvia dels fets. A la sentència, alguna cosa haurà de dir sobre els centenars de lesionats que hi va haver a Catalunya l’1-O; no sé pas si compraran la tesi mediàtica que van ser responsabilitat de Carles Puigdemont perquè no va aturar el referèndum. Hi ha una responsabilitat dels agents que van actuar i dels seus comandaments operatius i polítics, i el tribunal n’haurà de dir alguna cosa. Amb uns fets que han tingut una transcendència internacional com mai a l’estat espanyol, no s’entendria que el Tribunal Suprem hi passés de perfil. —En la fase d’instrucció bé que ho ha fet. Marchena té un problema amb la instrucció? —Jo crec que mira d’allunyar-se de la instrucció que va fer Llarena. No sé si per conveniència o per convenciment, però mira d’allunyar-se d’una instrucció que a ulls de moltíssima gent que en sap, de dret, no és justificada ni justificable. —Tal com va anar, el testimoni de la secretària judicial del 20-S us afavoreix o us perjudica? —El seu testimoni va demostrar com es pot construir un relat de sedició a partir de les sensacions d’una sola persona que estava incomunicada dins d’un edifici i que en cap moment no va sortir al carrer. Em fa un pànic jurídic espectacular que es pugui justificar una rebel·lió o una sedició amb això. I em preocupa que, simplement, perquè la institució reconeix un poder a aquesta senyora com a lletrada de l’administració de justícia, ens hàgim de creure la seva versió dels fets contra la versió dels fets dels milers de persones sobre el 20-S. Perquè es tracta de donar valor a la versió d’algú simplement perquè és funcionària de l’estat. —El tribunal tendeix a donar més valor a testimonis com aquest? —Esperem que no. Pensem que les explicacions que li van demanar no van ser suficients per a donar-li credibilitat. I ens va servir molt per a demostrar que l’escorcoll dins la Conselleria d’Economia va anar molt més enllà que no preveu la llei. Per defensar la llei, la saltaven. —Demostrar això pot tenir impacte públic, però també en pot tenir per a la sentència? —És un element més. El sistema espanyol funciona per la lliure valoració de la prova: el tribunal pot agafar qualsevol de les coses que hi ha en el judici, interpretar-les soles, tractar-les conjuntament, agafar una part d’una prova i una part d’una altra i d’aquí extreure’n una conclusió… És un element més que hi haurà damunt la taula del tribunal quan hagi de dictar sentència. Nosaltres intentarem posar molt d’èmfasi en els valors democràtics, en la defensa dels drets fonamentals, en la manera com pensem que en una societat democràtica fenòmens com el 20-S i l’1-O demostren que la societat catalana té una capacitat d’autoorganitzar-se per a defensar els seus drets, fins i tot utilitzant una institució com la desobediència civil. I això s’ha de preservar. S’ha de premiar la gent que surt al carrer a protestar, i no pas castigar-la. Des de la perspectiva de la defensa d’aquests valors democràtics, intentarem convèncer el tribunal que l’única manera de resoldre aquests fets és amb l’absolució. —Com ha evolucionat la coordinació entre els advocats de les defenses? —Tenim tot un seguit d’obligacions per a preparar les sessions que fan que no tinguem tot el temps que voldríem per a preparar la coordinació. I correm el risc que la inèrcia ens atrapi i que deixem de pensar en el judici i deixem de dibuixar estratègies i deixem de marcar-nos objectius a mitjà termini en aquest judici. —Que us perdeu massa en els detalls? —I en el dia a dia, que ens arrossega una mica i de vegades perdem la visió estratègica del judici. Des de les mirades que té aquest judici, que són diverses, hem demostrat en alguns moments que n’hi ha, de coordinació. I penso que la qüestió més important és que la cosa que fa autèntica por a Marchena és que les defenses ens posem d’acord. Quan ho fem, aconseguim de generar un cert debat públic sobre aquella qüestió, apareixem als mitjans, generem un element fora del judici que pot tenir incidència dins. I per a Marchena és més difícil de resoldre la situació; quan és un sol advocat qui es queixa, ell té més facilitat per a desactivar-ho. Quan som totes les defenses, o gairebé totes, que ho fem argumentadament i per escrit, ho té més difícil. I també amb vista al post-judici. —Marchena té por d’Estrasburg? —Té por de la imatge que dóna l’estat espanyol a l’exterior amb aquest judici. Ell és perfectament conscient que hi haurà decisions sobre aquest judici que arribaran més endavant des d’Estrasburg, i està preocupat, evidentment. —En què es fixarà més Estrasburg de les coses que veiem en aquest judici? —Hi ha diversos elements, com el dret de la protesta, el dret de manifestar-se, de quins són els límits que un estat democràtic pot plantejar. I tot el que té a veure amb la llibertat d’expressió, i el fet que hi hagi gent asseguda en aquest judici que està acusats essencialment a partir de piulets de Twitter, de discursos i de proclames. Aquests elements són centrals en el judici. També hi ha un debat formal, la justícia no pot fer-se de qualsevol manera, i aquí entrem en la imparcialitat de tribunal, i per què hi ha hagut tanta obsessió que el judici es fes al Suprem. I després tenim elements com les proves denegades, o la manera com es practiquen les proves en el judici, la presència de Vox, elements procedimentals que alteren el judici just i sobre els quals Estrasburg probablement tindrà alguna cosa a dir. —Ja podríeu presentar una demanda a Estrasburg sobre la presó provisional de Jordi Cuixart. Ho fareu? —Ho hem d’acabar d’estudiar, perquè tenim una petició pendent al grup de l’ONU de detencions arbitràries i són mecanismes incompatibles, en principi. Hem de valorar-ho, perquè si anem a Estrasburg haurem d’abandonar el grup de detencions arbitràries. —Com està Jordi Cuixart, després de tantes setmanes de judici? —Es troba bé, malgrat les circumstàncies personals. Ha fet un procés important perquè la presó, en comptes de ser un espai que l’anul·li, sigui un motiu per a treure força, per a continuar lluitant. Ell va poder fer una declaració d’intencions i de manera de vida, com ell entén la situació que li ha tocat viure i que és una lliçó per a tothom. Ell viu amb molt de convenciment que la situació de privació de llibertat li servirà per a continuar avançant en la lluita per les llibertats del nostre país. —Com l’afecta el ritme que aplica Marchena al judici? —Ell sempre diu que hem guanyat la batalla perquè hem aconseguit que el tribunal ens tracti com a presos polítics. Ho diu perquè no són pas a les garjoles de l’Audiència espanyola, sinó que mengen el menú que el tribunal ha deixat que els serveixin; no estan emmanillats des del moment que arriben a les dependències de l’Audiència espanyola , poden rebre visites dels advocats i dels familiars mentre són allà, i de treballar, d’escriure cartes, de rebre gent… No es pot entendre en cas cas que la situació sigui de privilegi, però sí que és el reconeixement d’un estatus especial que els dóna el tribunal com a presos polítics. No podem oblidar l’altra gent que abans de nosaltres ha passat per processos polítics al Suprem o a l’Audiència espanyola, i que ho ha hagut de fer en condicions molt pitjors que nosaltres, molt més restrictives en termes de defensa. És cert que el tribunal no pren totes aquestes mesures perquè tingui una concepció de la justícia respectuosa i amb totes les garanties, sinó per una pressió social i internacional que hi ha hagut; i això és una victòria nostra, de la societat civil.

Summary: Benet Salellas: ‘Marchena té por que ens posem d’acord’


Felipe VI ha reivindicat avui el ‘respecte a les normes’ durant l’acte institucional dels quaranta anys de les primeres eleccions democràtiques, en un discurs on ha advertit els principis democràtics només cobren vigència ‘dins de la llei’ perquè ‘fora de la Llei només hi ha arbitrarietat, imposició, inseguretat i, en últim extrem, la negació mateixa de la llibertat’. El monarca espanyol no ha fet cap al·lusió directa a Catalunya però ha farcit el seu discurs de referències al procés independentista. Segons Felipe VI, ‘cap camí que s’emprengui en la nostra democràcia pot –ni ha de- conduir a la ruptura de la convivència, al desconeixement dels drets democràtics de tots els espanyols o a la negació dels valors essencials de l’Europa a la qual pertany’, i ‘menys encara un camí que divideixi els espanyols o que trenqui l’esperit fraternal que ens uneix’. Després de mesos en què ha obviat el procés, Felipe VI ha introduït aquest missatge en el discurs de l’acte institucional on han assistit els ‘pares’ de la constitució espanyola i els membres de les primeres corts espanyoles, així com els ex-presidents del govern espanyol Felipe Gozález i José María Aznar. El monarca ha reivindicat els valors de la constitució com el ‘gran projecte de reconciliació nacional’ cap a la construcció del ‘gran projecte de l’Espanya democràtica’, així com ‘l’afirmació de la nostra unitat nacional assumint la diversitat territorial d’Espanya amb orgull i coherència’. Recorda la ‘diversitat’ de l’estat espanyol En aquest marc ha recordat que aquesta afirmació implica també el reconeixement d’aquesta ‘diversitat està en la nostra història i defineix la nostra pròpia identitat nacional’. ‘Els sentiments s’han de respectar i comprendre, mai ignorar, enfrontar i dividir’, ha dit. Per aquest motiu ha recordat que la constitució del 78 va ‘proclamar la seva voluntat de protegir tots els pobles d’Espanya en l’exercici de les seves cultures i tradicions, de les seves llengües i de les seves institucions; i va reconèixer l’autogovern de les seves nacionalitats i regions, que són també patrimoni de tots els espanyols’. Reclama ‘respecte a les normes’ En tot cas ha recordat que les primeres eleccions democràtiques van obrir pas a un període de ‘convivència’ i ha alertat que ‘cap camí que s’emprengui a la nostra democràcia pot –ni ha de- conduir a la ruptura de la convivència, al desconeixement dels drets democràtics de tots els espanyols o a la negació dels valors essencials de l’Europa a la qual pertanyem’, i ‘menys encara, un camí que divideixi els espanyols o que trenqui l’esperit fraternal que ens uneix’. També ha assegurat que aquesta ‘convivència’ té ‘la seva major garantia i protecció en les normes que l’emparen’. ‘Perquè el respecte a aquestes normes, en democràcia, no és una amenaça o una advertència per als ciutadans, sinó una defensa dels seus drets’. Segons el monarca, ‘dins de la llei és on cobren vigència els principis democràtics, on s’han d’encaminar els antagonismes i resoldre els desacords i les diferències mitjançant el diàleg i el debat’. ‘Fora de la Llei només hi ha arbitrarietat’ Per aquest motiu ha advertit que ‘fora de la llei, com ens ensenya la història, només hi ha arbitrarietat, imposició, inseguretat i en últim terme, la negació mateixa de la llibertat, perquè com diu una antiga cita: ‘La llibertat sempre segueix la mateixa sort que les lleis: reina i mor amb elles’.

Summary: Felipe VI afirma que ‘fora de la llei’ només hi ha ‘arbitrarietat’


Declarations from the Vice-President of the government of Catalonia and the Minister of Economy and Finance, Oriol Junqueras, to the international press have caused uproar. He talks about the enormous Spanish debt and the inefficiency of the Spanish state, in contrast to the efficiency and reliability that he says that a Catalan Republic would have. Already in the most important period of the whole process, Oriol Junqueras explains in the interview that ‘de facto’ independence will come with the approval of the laws of disconnection, a time when it will not only depend on Catalonia, because the international community will have to take decisions and choose. —Your declarations to the Financial Times have had a great impact. This thing about warning about the Spanish debt and saying that Catalonia could be a good partner is an important change of strategy… —The position we have defended in recent days before various international media, the Financial Times and the Global Capital, is not a new position with respect to what we have always said; what is new is that it is done from the responsibility of government. —But this kind of talk is not usual. Even the journalist of the Financial Times was surprised at your focus… —Creditors have a custom, which is that they want to recover the money they have lent. In the case of the Spanish state, the fact is that not only do they have a giant debt equivalent to one hundred percent of the GDP, but that the deficit is still growing. It is very important that the citizens of Catalonia, the financial markets and the European institution should know that the problems suffered by the Catalan institutions have not been caused by the economic difficulties of Catalonia, but rather by the arbitrary and unfair decisions of the Spanish government. It is vital that everyone should realise this! —If this is made clear, what do you think might happen? —Obviously the position of the international markets and the suprastate institutions such as the European Central Bank will be decisive in the whole of the process we are following. The independence of Catalonia will not depend exclusively on the will of the government of Catalonia. In the context of the Western world, the birth of a new state is never completely unilateral, but has to imply elements of multilateralism, and this will not be strictly public, but there will be players capable of conditioning the attitude of the Spanish government. It is very important to address the financial markets in this sense, for as has been seen in the past, the financial markets have the capacity to condition. And we must remember that this has already been done and that on one summer evening, the PP and the PSOE agreed to change the Spanish constitution. —Is it a question of convincing the financial markets that they will earn more if Catalonia is independent? —The financial markets will have to decide whether they have a single spokesperson in the figure of Spain, which up to now has been rather inefficient and not very reliable, or whether they also prefer to have a new spokesperson who has the express and firm will of being efficient and reliable, the Catalan Republic. Our position is that the second option is convenient for everyone. The financial markets will have to accept not only the democratic will of the people of Catalonia in favour of creating a new Republic, but that it will also be convenient for them to have an effective exchange. —But the rating agencies do not have a good view of Catalonia. Are they political instruments? —They are the element of expression of a political power. Their position on the debt is curious, because in no case with regard to the debt, is there a relationship of a market of free competition, as the whole of the Spanish debt is bought by the European Central Bank, it does not go to market. And there are rating agencies that drop the debt of the government of Catalonia, as if we had the right conditions to be able to place it on the financial markets, which is completely impossible. Changing the rating of something which in fact does not exist makes no sense. —The roadmap stipulates reaching independence in eighteen months, but certain discussion has arisen around this term. —No. It is an armoured agreement ratified by everyone. Since March 2015 there has been a roadmap agreed with CDC, which was included in the electoral programme of Junts pel Sí and was later agreed with the CUP in the parliamentary stability agreements that we reached. —Why don’t we go over the steps to be sure about it? —There was the commitment to achieve a parliamentary majority on 27 September, and this was done with 72 members. The second step was to declare the start of the process, which was also done on 9 November 2015. The third step is where we are now, which is to carry out the process of national transition in which the state structures are prepared that are essential for supporting a new state and the laws are made which are key to this development. —At the end of this period where we are now, what will happen? —On the one hand, these laws now being prepared have to be approved: that of juridical transitoriety, that of the Catalan tax office and that of the Social Security. —Please forgive us for being a little specific: do you imagine that these basic laws of disconnection will be approved simultaneously or separately? This is an important question. —If possible, it would be appropriate to pass them virtually at the same time. —Why? —Because they are laws which the Constitutional Court will obviously consider unconstitutional. So there has to be a time when the Parliament of Catalonia ensures that its decisions are democratic and that we will therefore be consequent with the democratic mandate. The time necessarily has to come to pass the law of juridical transitoriety, of Social Security and of the Tax office, in which the parliament of Catalonia has to act as an independent state, that is sure. And at the same time this has to be ratified as closely and directly as possible by the will of the citizens. —So we will make it to the end of the eighteen months… —Yes, at the end of these eighteen months we will have the approval of this legislative package. In a feasible period, with a margin of a few days or a few hours, and this will be the time when constituting elections will have to be called to enable the citizens of Catalonia to vote on the Parliament that will draw up the constitution of the republic. —So in the end, what will we have? —In the end, we will have the approval of this legislative package, the entry in operation of these state structures and the call to constituting elections. This will all be at the same time because it is all related. If you do not have the structures, it is of little service to pass the laws. If the laws are not passed, it serves for little to have the structures. And it would be of no use at all if the citizens of Catalonia did not ratify it. —Once these laws have been passed, can it be said that independence is a fact, that we will have ‘de facto’ independence? —That is right, and this is precisely why everything is related. The constituting elections will also act ‘de facto’ as a mechanism of popular ratification of the decisions that have been taken.

Summary: Oriol Junqueras: the markets will have to choose between an inefficient Spain and a reliable Catalonia


Un total de quatre nous diputats (dos del PSPV, un del PP i una altra de Vox) han pres possessió a les Corts Valencianes en el primer ple del període de sessions. Tots ells substitueixen companys dels respectius partits que han deixat les seves actes els últims mesos per diversos motius. El ple ha començat amb un record a Camilo Sesto, mort diumenge a 72 anys, i després han promès o jurat el càrrec Trini Castelló i Pedro Ruiz pel PSPV, Fernando Pastor pel PP i Rebeca Serna per part de Vox. Trini Castelló, que ha promès el seu càrrec en català, substitueix a Concha Andrés, que s’ha incorporat al Consell com a secretària autonòmica d’Eficiència Energètica. En el mateix grup parlamentari, el socialista, entra Pedro Ruiz, que també ha promès el càrrec en català i que ocupa la vacant del conseller Vicent Soler, qui va deixar l’acta la setmana passada per a centrar-se a aconseguir un finançament just pel País Valencià. Fernando Pastor, del PP, ha jurat el seu càrrec en castellà i torna a les Corts Valencianes en substitució d’Adrián Ballester, que va renunciar a principis de mes per a dedicar-se a la Diputació d’Alacant. Per últim, ha pres possessió una nova diputada de Vox, Rebeca Serna, qui ha jurat el càrrec ‘per Espanya’ en castellà i que ocuparà l’acta deixada per David Muñoz, qui va renunciar a l’escó a finals d’agost per motius personals.

Summary: Prenen possessió a les Corts dos nous diputats del PSPV, un del PP i una de Vox


La ministra de Defensa, Margarita Robles, ha dit al president de la Generalitat, Quim Torra, que si fa ‘un enfocament polític’ de la situació de la Covid-19 ‘no mereix ser dit responsable polític’. ‘No concebo que Torra quedi molt més enrere que els ciutadans de Catalunya i que pugui importar-li poc la salut dels catalans’, ha dit. Robles ha fet aquestes declaracions en una conferència de premsa quan Torra s’havia desmarcat del comunicat conjunt dels presidents autonòmics que es comprometien a actuar ‘amb unitat d’acció’. La ministra ha dit que la prioritat de tothom havia de ser la sanitat. ‘No és un tema polític’, ha insistit. ‘La salut és d’immensa importància i tots els altres posicionaments n’han de quedar al marge.  No concebo altra cosa, i si és així aquest algú ha de quedar al marge de la vida pública’, ha arribat a dir. Semblantment, el ministre de Sanitat, Salvador Illa, ha dit que era essencial que tothom estigués ‘unit’ i ha afegit que fins ara el contacte amb les autoritats de cada comunitat autònoma havia estat ‘magnífic’. Tot i això, ha recordat que el virus ‘no entén en comunitats ni ideologies’ i que calia anar coordinats.

Summary: La ministra de Defensa espanyola amenaça Torra de ‘deixar-lo al marge de la vida pública’


El president del govern espanyol en funcions, Pedro Sánchez, ha comparegut des de La Moncloa per a lloar el paper ‘exemplar’ i ‘independent’ del Tribunal Suprem en el judici contra el procés. ‘Ha estat un procés judicial amb garanties i transparència’ i sobre la sentència ha dit que l‘‘acatament significa el compliment íntegre‘. En un discurs també dirigit a l’estranger, Sánchez ha repetit que Espanya ‘és una democràcia i ningú no és jutjat per les seves idees polítiques.’ A continuació ha passat a carregar contra l’independentisme per haver ‘ignorat els drets de la majoria no independentista de Catalunya’ i haver ‘atropellat l’estatut’. També ha avisat que en els pròxims dies el govern ‘garantirà la convivència i la seguretat’ al Principat.

Summary: Sánchez s’afegeix a la línia més dura i tanca files amb el Suprem


La nova portaveu del govern, Meritxell Budó, ha anunciat que es ‘revisarà l’actuació’ dels Mossos d’Esquadra sobre la retirada de llaços grocs a diverses escoles. En la conferència de premsa posterior al Consell Executiu, ha defensat que ‘només es van detectar problemes’ en set dels 2.600 centres educatius de Catalunya. Per a revisar l’actuació es parlarà amb la direcció dels centres educatius en qüestió i ‘se seguiran els procediments dels Mossos que estan establerts’. La CGT de Lleida ofereix les seves cartelleres als centres educatius per a penjar llaços grocs A més, en l’estrena com a portaveu del govern ha reivindicat a Jordi Turull com el conseller legítim. ‘Qui hauria d’estar aquí és el conseller legítim, Jordi Turull, que aquest dissabte va fer un any que va ser empresonat, com la resta de presos’, ha lamentat.

Summary: El govern revisarà l’actuació de Mossos sobre la retirada de llaços a escoles


Els regidors de la CUP de Reus encausats per l’1-O, Oriol Ciurana i Marta Llorens, van sortir ahir en llibertat després de passar dinou hores retinguts i declarar davant la jutgessa que instrueix la investigació. Es van negar a declarar perquè creuen que cal evidenciar ‘que no som en un moment de normalitat’. Vam parlar amb Llorens poc després de sortir de la declaració i de rebre l’escalf de la gent que l’esperava fora dels jutjats. —Heu estat dinou hores sense llibertat. Com les heu viscudes? —Ens ha passat allò que prevèiem: després de dir no dues vegades a dues compareixences ja ens esperàvem la detenció. Però s’ha desenvolupat d’una manera que no esperàvem. Esperàvem més mediació per part de la jutgessa i no pas haver de pernoctar a la garjola. Són hores que es fan llargues. Penses en tots els altres presos que es passen dies dins una presó. No tan sols els dos Jordis, Forn i Junqueras, sinó també més preses polítiques amb les quals nosaltres empatitzem, com són la gent d’Altsasu, les companyes antifeixistes… Estava tranquil·la, però pensava amb la gent que estava a fora, amb la gent que t’estimes, amb la gent que lluita amb tu i a la que estàs privada de tocar, de somriure perquè hi ha una paret i unes barres. —Estàveu junts, amb l’Oriol? —No, estàvem separats. L’Oriol estava en una cel·la i jo en una altra, separats per una cel·la. No ens van posar junts en cap moment. —Entenc que els advocats van mitjançar per tal que no us detinguessin amb tanta antelació a la compareixença davant del jutge. Què us argumentaven per a denegar-ho? —L’argument, per part dels mossos, sempre ha estat delegar responsabilitats a la jutgessa. Ens van dir que per part seva s’havia intentat fer d’una altra manera però que la jutgessa es va posar ferma en aquesta decisió i que la detenció s’havia de fer en el moment, l’hora i el lloc que s’havia decretat. En les hores posteriors es va intentar fer un habeas corpus, però com que la detenció va venir donar per la jutgessa, també va ser ella qui el va denegar. —Com va ser la compareixença davant del jutge? —Nosaltres ens hem emparat en el nostre dret de no declarar. Ni al nostre advocat, ni a la fiscal ni a qualsevol pregunta que s’haguera pogut generar durant la vista. —Amb quina finalitat? —Hem tingut moltes mostres de suport, però també d’altres que ens diuen que volem cridar l’atenció. Per a nosaltres no és cridar l’atenció, sinó ser honestos amb el que pensem. Estem en un moment d’anormalitat. Malgrat que hagin passat unes eleccions que eren imposades i en què el moviment independentista ha pujat i ha superat la majoria absoluta, hi ha certes maneres de fer de l’aparell judicial de l’estat que no són normals. I per tant, s’ha de fer evident que no estem en un moment de normalitat. Hem de mostrar a aquest àmbit judicial la nostra desobediència. És un marc de justícia que no l’entenem i que no forma part del nostre marc mental, perquè nosaltres voldríem un marc judicial dins d’una república catalana. —Per què us investiguen? —Per haver comès el gran delicte de manifestar-nos. Per dir paraules com ‘votarem’, ‘llibertat’ i ‘fora les forces d’ocupació’, una frase que no s’havia sentit mai. I com jo, així ho van fer milers de persones que estaven al meu voltant. S’ha de posar de manifest que hi ha un control premeditat de persones conegudes. No només en el nostre cas. Han anat a buscar les particularitats de la CUP, i en aquest cas, cares visibles. Quina casualitat que només ens investiguin a l’Oriol i a mi, que som els càrrecs electes. Però a la vegada tenim companyes que no estan investigades però que figuren en la interlocutòria i que havien estat relacionats amb moviments de l’esquerra independentista, però que ara ja no militen. El fet és que denunciem que hi ha hagut l’existència de fitxes il·legals. —Al marge de la macrocausa de Reus, n’hi ha d’altres que també investiguen el delicte d’incitació a l’odi, com és el cas dels professors de la Seu d’Urgell. Com llegiu que s’estigui investigant tanta gent per aquest delicte? —L’utilitzen com un calaix de sastre. És un concepte molt ampli i que permet de llegir-se de moltes maneres. És una figura jurídica que s’utilitzava per a tractar delictes d’odi cap a les minories que patien xenofòbia, homofòbia… Però clar, el llenguatge pot ser molt maquiavèl·lic i segons com es manipula, ara també es pot incitar a l’odi contra l’unionisme espanyolista i la policia. I es parla molt de la incitació a l’odi, però en la macrocausa hi ha altres causes, com la malversació de fons públic que s’investiga als bombers i coacció per part dels dos propietaris del gimnàs. Incitació a l’odi: l’arma repressiva sense base jurídica de la policia espanyola —A la conferència de premsa conjunta que vàreu fer per protestar contra aquesta macrocausa hi havia policies de paisà. Com va anar? —Per sort o per desgràcia, la gent de l’esquerra independentista tenim força pràctica en detecció de certes actituds sospitoses. Érem amb els altres tres grups municipals que vàrem signar el manifest a punt de començar la conferència de premsa, quan vàrem veure que hi havia gent que no coneixíem. Reus és una ciutat petita i, amb els mitjans que sempre vénen, ja ens coneixem. Vàrem ajornar el començament de la conferència. Un assessor del batlle va anar a fer-los les preguntes pertinents i efectivament eren policies vestits de paisà. Un va sortir ràpidament, i a l’altre vàrem haver d’insistir-li que abandonés la sala perquè en un primer moment s’hi negava. Va ser una coacció per a saber què dèiem contra la policia espanyola. —Com era la convivència a la ciutat amb els policies? —No era un ambient agradable. No s’entén com van haver d’aterrar-hi milers de piolins. Ho observem com un exemple molt explícit de repressió i de colonització de l’estat espanyol. Perquè això que ha fet l’estat espanyol és posar les seves forces en un territori de la seva colònia. De manera tàctica, han exercit el control sobre un territori que té l’aspiració d’independitzar-se. Personal, quan veies gent que, amb la seva actitud i la seva presència, et feia sentir observada, era desagradable. Jo també anava al gimnàs d’aquests dos nois que van ser inculpats i, passat l’1-O, a mi no m’agradava veure aquella gent per allà. Els dos regidors de la CUP de Reus, Oriol Ciurana i Marta Llorens, celebren sortir en llibertat —És previst que demà ja hagin marxat. I ara què? —En la meva visió humil, ara hi torna a haver una calma tensa. Calma, però tensa. Tot esperant de saber què passarà amb els presos polítics, què passarà amb Puigdemont a l’exili. L’evolució d’aquests problemes serà crucial per a saber com es desenvolupa la repressió política. Segurament no serà tan summament explícita com en l’1-O, però sí que es mantindrà aquesta calma tensa latent en l’ambient que va penetrant progressivament en la gent, com petites engrunes. I això fa que la gent agafi por, no protesti i acoti el cap. —Per exemple? —Mireu, jo treballo en el món de l’educació i veus que companys i companyes no tracten com abans qüestions tan naturals com els drets fonamentals. Van molt amb compte amb el que expliquen a l’escola. Això no pot ser normal. No és normal, això que vivim. —Com veieu el futur després dels resultats electorals? —Com a membre de la CUP, us seré molt sincera. No esperava aquests resultats, ho dic honestament. Els últims dies estàvem una mica eufòriques i pensàvem que potser, fins i tot, en trauríem uns quants més. Fent una mica d’anàlisi, segurament el resultat ha estat provocat pel vot útil i la por que l’unionisme no tingués molta força. És possible que si s’hagués reeditat Junts pel Sí haguéssim tret més vots, perquè molts vots de la CUP que ara han anat a ERC no s’haurien mogut. Encara som, en part, crucials a l’hora d’investir un president, però també tot depèn de com es fan càrrec d’aquest mandat Junts per Catalunya i ERC. Perquè ells són els que tenen la paella pel mànec i els que hauran de decidir si tiren pel dret i fan efectiva aquesta República que va sortir de l’1 d’octubre. Tot depèn d’això i si la gent que hi ha a l’exili i encausada poden prendre possessió del càrrec. No es poden fer hipòtesis més enllà d’això.

Summary: Marta Llorens: ‘No ens neguem a declarar per cridar l’atenció, sinó per ser honestos amb nosaltres mateixos’


El govern ha aprovat 920 compromisos per complir amb l’Agenda 2030 de les Nacions Unides per al desenvolupament sostenible. Les mesures, que s’han coordinat entre els tretze departaments de la Generalitat, n’inclouen 810 que s’han d’assolir a Catalunya i 110 que són des de Catalunya cap al món. N’hi ha, per exemple, per reduir la pobresa, la fam, promoure la salut i el benestar, una educació de qualitat, la igualtat de gènere, l’ús d’aigua neta i sanejada o energia neta i sostenible, entre d’altres. La idea és tenir un pla ‘dinàmic’ que permeti comptar amb unes polítiques públiques coherents, que s’hauran d’anar revisant periòdicament. Els treballs per aprovar el pla van començar el febrer del 2017, a iniciativa dels consellers Raül Romeva i Josep Rull, ara presos polítics. Es va fer una prova pilot a la conselleria de Territori i Sostenibilitat, però el procés va quedar aturat amb el 155 i no es va reprendre fins al setembre del 2018. Els objectius de desenvolupament sostenible de l’Agenda 2030 afecten la dimensió social, econòmica i ambiental. Es van aprovar el 2015 per aconseguir un marc ‘consensuat’ entre els diversos països i regions del món per afrontar els reptes globals, amb el concepte de ‘responsabilitat compartida’. ‘Creiem en el que s’aprova a l’ONU i que el planeta és una assignatura de primer ordre i hem de contribuir a millorar la vida social i mediambiental del planeta’, ha afirmat el conseller d’Afers estrangers, Alfred Bosch. ‘Deixem clar el nostre compromís amb aquesta agenda i ho traduïm, sobre el terreny, a Catalunya’, ha afegit, defensant les 920 mesures aprovades aquest dimecres.

Summary: El govern aprova 920 compromisos per a complir l’Agenda 2030 de les Nacions Unides


L’organització del Congrés Mundial de Mòbils ha decidit de suspendre l’esdeveniment a causa de les anul·lacions pel coronavirus. Segons que han explicat avui davant la premsa els organitzadors del congrés i representants de les institucions públiques, el degoteig d’anul·lacions de les empreses que hi havien de participar ha estat el detonant de la suspensió del congrés. Han parlat d’una ‘epidèmia de por’ i han anunciat que tenien intenció de fer del certamen de l’any vinent el més potent de tots. Podeu veure tot seguit la compareixença de premsa dels organitzadors del congrés:

Summary: Els responsables del MWC esgrimeixen ‘el risc a escala mundial’ del coronavirus


L’ex-president francès Nicolas Sarkozy serà jutjat per delictes de corrupció i tràfic d’influències després que el Tribunal de Cassació hagi rebutjat l’última impugnació de l’antic mandatari per evitar seure al banc dels acusats. Sarkozy presumptament va utilitzar el seu poder per a obtenir informació privilegiada sobre un cas que li incumbia. Un dels advocats de Sarkozy ha confirmat avui el rebuig del recurs, de manera que només queda conèixer la data en la qual arrencarà el judici contra Sarkozy, retirat de la primera línia política des d’ençà de la seva derrota a les primàries conservadores de finals de 2016. Sarkozy està acusat de plantejar la promoció a Mònaco d’Azibert, antic advocat general al Tribunal de Cassació, a canvi d’informació sobre l’avanç d’un altre procediment en qual s’investigava si Liliane Bettencourt, hereva de L’Oréal, havia finançat il·legalment la seva campanya per a les eleccions de 2012.

Summary: Sarkozy serà jutjat finalment per corrupció i tràfic d’influències


El diputat de JxCat al congrés espanyol Ferran Bel està convençut que hi haurà investidura però ha dit a ERC que qualsevol acord amb el PSOE ‘que es pugui entendre com una renúncia a un referèndum no seria un bon acord’. En una entrevista a l’agència Europa Press, ha assegurat que el PSOE no té ‘cap interès’ a negociar amb JxCat, per la qual cosa el seu espai polític no ha de plantejar-se res quant a la investidura, i per això interpreta que el president del govern espanyol en funcions, Pedro Sánchez, ja té els vots assegurats d’ERC. També ha dit que ERC està en les millors condicions per ser exigent en la negociació: ‘És l’única oportunitat que té Sánchez de fer un govern entre el PSOE i Unides Podem. Està en les millors condicions per negociar. Per tant, després ningú no podrà posar excuses’. Per a JxCat, en la negociació hauria de posar sobre la taula una solució que permeti als catalans de decidir lliurement sobre una proposta, exigir al PSOE que aclareixi la seva i buscar una solució per als presos polítics i els exiliats. Per a Bel, que també és secretari d’Organització del PDDECat, és un bon punt de partida que surti una taula de diàleg de la negociació entre socialistes i ERC, però ‘això ja existia fa un any’, ha dit. ‘Ja veurem si durant aquest any hem après i no es torna a plantejar aquesta taula com es va fer, perquè va ser un fracàs. En aquesta taula, totes les parts hauran d’acceptar que el referèndum és un escenari’, ha explicat. Dues taules: de governs i de partits No obstant això, ell és partidari de configurar una taula entre governs i una altra entre partits, on creu que podrien obrir-se molts escenaris. Per als presos, Bel considera que la sentència del Tribunal de Justícia de la Unió Europea (TJUE) hauria de comportar la nul·litat del judici contra el procés i, si no és el cas, creu que la solució més justa seria l’amnistia. També dona per fet que ERC, a més de la investidura, està negociant amb el PSOE l’aprovació del proper pressupost de l’estat espanyol (PGE), que, segons Bel, haurà de ser diferent al que van presentar els socialistes abans de l’estiu perquè va ser esmenat íntegrament pel grup de Gabriel Rufián. Malgrat tot, creu que els PGE poden corregir només una part del conflicte entre Catalunya i Espanya, la vinculada amb el dèficit fiscal i les inversions en infraestructures, perquè també hi ha ‘el dèficit democràtic, que és més polític’. Tot i que hi hagi investidura, no creu que s’esgoti la legislatura per la dificultat que poden tenir els socialistes per teixir acords que permetin tirar endavant les seves iniciatives, atès que hauran de buscar aritmètiques alternatives. ‘Si hi ha investidura, no serà una legislatura d’un any però tampoc de quatre, tot i que tot pot canviar. Sánchez i Pablo Iglesias hauran hipotecat molt el seu futur polític en aquest govern, i si fracassa a curt termini hauran fracassat tots dos’, ha subratllat. Per això, creu que Unides Podem ‘farà bondat’ una temporada per donar continuïtat al govern espanyol davant la dificultat que poden tenir els socialistes d’aconseguir acords. Sense conseqüències També considera que el fet que ERC i JxCat votin diferent en la investidura no ha de comportar conseqüències en l’executiu català, però que ‘una altra cosa seria que el pacte que s’aconseguís condicionés el govern i això no s’hagués consensuat prèviament’. Per a Bel, ERC ha matisat el seu discurs durant l’últim any després d’aprovar al seu congrés que la via unilateral no és una prioritat, cosa que ha celebrat: ‘Rectificar és bo’. ‘Jo també estic en la mateixa situació. No criticaré un partit que pensa que, a curt termini, l’unilateralitat no és una opció’, ha recalcat.

Summary: Ferran Bel a ERC: ‘Un acord que s’entengui com una renúncia a un referèndum no seria bo’


La pancarta amb el llaç blanc ratllat amb una franja vermella pels presos i els exiliats i que s’ha retirat aquest matí de la façana del Palau de la Generalitat ja té una nova ubicació. L’han penjada en un edifici de la mateixa plaça de Sant Jaume, a l’esquerra del palau. És la pancarta que van penjar ahir a la façana del palau per sobre de la pancarta amb el llaç groc, però la Junta Electoral espanyola les ha fetes retirar totes dues. A més, ha instat la fiscalia a querellar-se contra el president Quim Torra per desobediència.

Summary: Pengen la pancarta amb el llaç blanc en un edifici de la plaça de Sant Jaume


El president de Ciutadans, Albert Rivera, ha reconegut que l’estat espanyol difícilment pot evitar que el govern inverteixi diners públics en l’organització del referèndum. Les càmeres de La Sexta han enregistrat, fora de micròfon, les paraules de Rivera: ‘Hem de ser justos, ho tenim fotut.’ Tot i haver reconegut que és gairebé impossible, Ciutadans ha proposat que s’aprovin mesures per a evitar que es destinin diners públics al referèndum. Rivera també ha anunciat una proposició perquè els grups del congrés espanyol es posicionin sobre si són al costat del govern espanyol o no.

Summary: ‘Ho tenim fotut’: Rivera reconeix que l’estat no pot evitar la despesa del referèndum


Aquest diumenge hi ha la primera volta de les presidencials franceses, uns comicis molt igualats en què quatre candidats tenen possibilitats reals d’anar a la segona volta, que es farà el 7 de maig. Dos llocs per a quatre candidats L’últim cap de setmana de novembre, François Fillon es convertia en el candidat de les Républicains i tenia gairebé assegurada la presidència de la república. El partit socialista, amb un impopular François Hollande, es dividia entre el vencedor de les primàries, Benoît Hamon, del sector més ecologista i esquerrà del partit i que defensa la renda bàsica universal, i un candidat independent, l’ex-ministre Emmanuel Macron, considerat d’extrem centre. Paral·lelament, Marine Le Pen, amb probabilitats de vèncer en la primera volta, semblava descartada com a guanyadora. Però a Fillon li va sortir un escàndol per haver contractat, per feines parlamentàries fictícies, la seva muller i els seus fills. Aquest fet, pel qual s’ha obert una investigació judicial, va generar un descens del candidat conservador i va fer que alguns membres del seu partit li demanessin que renunciés a la candidatura. Després de l’escàndol de Fillon, la parella de Le Pen a la segona volta semblava que seria Macron, candidat que, situant-se entre els dos grans partits, obtenia vots tant del centre com dels conservadors descontents i dels socialistes més moderats. El suport d’una part dels dirigents socialistes –com Manuel Valls– o la reunió amb Christian Estrosi, president conservador a la regió Provença-Alps-Costa Brava, ha enlairat la campanya del candidat de la plataforma En Marche. Intenció de vot segons vot 2012 / Enquesta de BVA per Pop2017 Macron obté, segons les enquestes, la meitat dels votants d’Hollande del 2012 (48%), sumats al 45% del centrista Bayrou i fins i tot a un 18% dels qui van votar Sarkozy. Però intentant sumar un electorat transversal, a mesura que ha avançat la campanya, han sorgit ambigüitats sobre qüestions com els drets LGBT o la colonització d’Algèria, que va definir com un ‘crim contra la humanitat’, fet que l’ha fet descendir lleugerament en les enquestes. Per la seva banda, el líder de França Insubmisa, Jean-Luc Mélenchon, ha sortit reforçat dels debats i de la divisió dels socialistes. Mélenchon ha aconseguit un 23% dels vots d’Hollande del 2012, per sobre del candidat oficial socialista, i s’ha convertit en el vot útil de l’esquerra. La recuperació parcial de Fillon ha fet que tant ell (19% a l’últim sondatge), com Mélenchon (19%), Macron (24%) i Le Pen (23%) tinguin opcions reals de passar a la segona volta. En una hipotètica segona volta, tot indica que actualment Emmanuel Macron venceria, per un còmode marge, qualsevol dels altres candidats, mentre que Marine Le Pen, teòricament, perdria en qualsevol circumstància, fos qui fos el rival. Finalment, si es donés la fórmula més improbable que passessin Mélenchon i Fillon, les enquestes mostren un avantatge de més de deu punts del candidat d’esquerres. Si Macron aconsegueix la presidència, succeirà també un fet insòlit en la política francesa, ja que el cap d’Estat només tindrà una plataforma política al seu voltant i no pas un partit. Molt possiblement hauria de governar sense el suport del parlament francès, de manera que tindria una minsa minoria en el legislatiu que obligaria a negociar amb més d’un partit a la vegada. Si només es té en compte l’eix esquerra-dreta, hi ha fets sorprenents. Per exemple, en un duel Macron-Mélenchon, hi ha més votants lepenistes que es decantarien pel candidat més d’esquerres (24%) que no pas per Macron (20%). Fins i tot els lepenistes donarien més suport a Mélenchon (27%) que al candidat de la dreta (23%). Aquest comportament es pot entendre per prioritats més que no pas per diferències. Els votants de Mélenchon i Le Pen poden compartir una visió jacobina de França o sobre l’economia, però mentre que la majoria dels de Fillon i Le Pen, segons les enquestes, decideixen el vot per qüestions com la seguretat, l’amenaça terrorista o la immigració, els votants de Macron, Hamon i Mélenchon ho decideixen pensant principalment en la desocupació, el futur de la seguretat social o l’honradesa dels candidats. El perfil dels votants La participació serà clau. Actualment, només un 66% dels francesos diu que està segur que anirà a votar, però diumenge la participació es podria situar entre el 72% i el 77%. Una baixa participació pot beneficiar Fillon, ja que té uns votats molt mobilitzats, principalment d’edat avançada, que acostumen a no fallar. En canvi, una alta participació s’espera que sigui favorable per Mélenchon i Le Pen, que tenen com a gruix de votants els joves i els obrers, respectivament. Ara per ara, només un 61% dels obrers i un 58% dels joves (de 25 a 34 anys) tenen decidit que aniran a votar. Vot per ocupació / Enquesta de BVA per Pop2017 Cal destacar que la majoria de suport del Front Nacional no es troba en cap cas entre la gent gran o de valors més conservadors. Le Pen ha modernitzat el discurs racista del seu pare, amb un enfocament nacionalista francès i contrari al sistema polític i a la corrupció, i presenta els immigrants com un conflicte econòmic o xoc cultural, més que no pas racial. El vot prové principalment dels empleats i els obrers, en molts casos ex-votants comunistes, i en cap cas dels alts càrrecs, que es decanten més per Macron o fins i tot per l’esquerra de Mélenchon. El vot al territori El mapa electoral francès, encara que pugui passar qualsevol dels quatre candidats, se’l reparteixen entre Macron i Le Pen. Sembla clar que Marine Le Pen obtindrà la majoria de vots a les tres regions del nord-est. Als Alts de França, Gran Est i Borgonya Franc Comtat, els votants lepenistes podrien superar amb comoditat el 30% dels vots. Al sud, a Provença-Alps, és on podria obtenir el percentatge més alt, amb un 35,5% dels vots. A Occitània –que inclou oficialment Catalunya Nord– i Còrsega també hi pot haver una victòria de Le Pen, encara que en aquest cas seria més ajustada. A Catalunya Nord hi ha la possibilitat que guanyi Le Pen en la primera volta. El seu partit ja va ser primera força en les eleccions regionals, i en les eleccions presidencials del 2012 es va quedar a 4.000 vots de ser la candidata més votada. Per la seva banda, Macron venç en tot l’Oest francès, on arriba al 30% del vot, igual que a l’Illa de França. Pel que fa a la resta de candidats, Fillon té un suport més homogeni, i destaquen feus conservadors com Borgonya Franc Comtat (20,5%), País del Loira (20%) o Còrsega (21%), però a causa de l’escàndol de les feines falses, es manté lluny de la primera plaça. En les regions incertes, com Normandia o Alvèrnia-Roine-Alps, és on les Républicains van guanyar en les eleccions regionals i ara hi ha un empat entre Le Pen i Macron. Encara que l’enquesta no recull el creixement de les últimes setmanes de Mélenchon, aquest té un suport important a tot el sud, principalment a Nova Aquitània i París, mentre que Hamon té com a feu principal Bretanya, d’on prové.

Summary: Les claus que decidiran les eleccions franceses més obertes


La presidenta dels Verds al Parlament Europeu, Ska Keller, ha demanat al nou president de la institució, David-Maria Sassoli, que ajudi el seu grup a ‘restituir els drets parlamentaris’ d’Oriol Junqueras. Durant la intervenció dels grups posterior a l’elecció del president de la cambra, Keller ha recordat a Sassoli que els Verds/ALE tenen un eurodiputat que ‘per raons alienes a la seva voluntat’ no pot ocupar el seu escó. L’alemanya també li ha traslladat a la voluntat del seu grup de ‘cooperar’ amb ell i ha reivindicat treballar ‘per un reforç de la democràcia europea’.

Summary: Ska Keller demana al nou president del Parlament Europeu la restitució dels drets de Junqueras


Ahir la portaveu de Ciutadans, Inés Arrimadas, va acusar de ‘feixistes’ els manifestants de l’Orgull LGTB de Madrid que van esbroncar la comitiva de Ciutadans pels pactes amb Vox. Els organitzadors de la marxa, FELGTB i Cogam, els havien vetat de la desfilada de carrosses per haver refusat de signar un manifest contrari als pactes amb la ultradreta, però així i tot un grup de dirigents del partit va presentar-s’hi amb globus i material de propaganda. A més, tal com es pot veure en aquest vídeo, Arrimadas i més dirigents es van dedicar a provocar els manifestants que demanaven que se n’anessin. Ines Arrimadas tenía razón. En este vídeo se ve como ella fue al Orgullo a defender los derechos de una minoría y que, DE NINGUNA FORMA, estaba ahí provocando, recochineandose ni pavoneándose de haber asistido a un lugar donde no había sido invitada.😒 pic.twitter.com/OdwYNYW6v6 — JuanitoLibritos🍑 (@JuanitoLibritos) July 7, 2019 Després de dues hores de protestes de la resta de manifestants, la policia espanyola va escortar-los cap a fora i Ciutadans va començar la campanya de victimització. Arrimadas ha responsabilitzat el ministre en funcions d’Interior espanyol, Fernando Grande-Marlaska de les protestes i n’ha demanat la dimissió perquè va dir que era d’il·lusos pensar que el fet de ‘pactar amb qui de manera descarada, fins i tot obscena, tracta de limitar els drets humans’ no tindria conseqüències. Per la seva banda, els organitzadors de la manifestació de l’Orgull 2019 han dit que ‘Ciutadans no ha entès o no ha volgut entendre’ que l’acte de dissabte a Madrid era ‘una marxa per la diversitat’, però alhora una ‘una manifestació política’. Quant a les protestes, han dit que ‘la ciutadania ha estat clara en evidenciar la incoherència d’una formació que vol sortir en una manifestació que exigeix, entre més, que es deixi de donar poder mitjançant pactes a partits LGTBIfòbics, mentre formen governs amb ells’. Cinquanta anys de la revolta de Stonewall, la nit que el col·lectiu LGTB va dir prou

Summary: Un nou vídeo demostra que Arrimadas provocava a l’Orgull LGTB de Madrid


Alfonso Guerra, ex-vice-president espanyol, serà el convidat d’honor de l’acte del Col·legi d’Advocats de Barcelona de l’11 de desembre vinent per a celebrar el quarantè aniversari de la constitució espanyola. L’hi acompanyaran Rafael Arias Salgado, ex-ministre d’Aznar, i Eugeni Gay, ex-vice-president del Tribunal Constitucional, en una conferència moderada per la degana del Col·legi d’Advocats de Barcelona, Maria Eugènia Gay. En un moment polític tan delicat com el d’ara, el fet d’haver-hi convidat Guerra, qui es va vantar d’haver ‘passat el ribot’ per l’estatut de Catalunya, ha causat un fort malestar entre molts col·legiats. Aquesta queixa ha agafat volada amb un piulet a Twitter de l’ex-degà Jaume Alonso-Cuevillas en què diu: ‘Benvolguda Maria Eugènia Gay, degana del Col·legi d’Advocats de Barcelona, celebrar l’aniversari de la constitució espanyola i convidar qui es va vantar públicament d’haver “passat el ribot” a l’estatut no em sembla que sigui el més adequat en les circumstàncies actuals. Et prego que hi reflexionis i que el desconvoqueu.’ Benvolguda @MariaEugeniaGay Degana de l’ @comunicacioicab Celebrar l’aniversari de la CE i convidar a qui es va jactar públicament de ‘pasar el cepillo’ a l’Estatut no em sembla que sigui el més adequat en les circumstàncies actuals Et prego hi reflexionis i el desconvoqueu pic.twitter.com/anaWr220EE — J. Alonso-Cuevillas (@JaumeAlonsoCuev) December 1, 2018 Segons que ha pogut saber VilaWeb, hi ha un sector nombrós dins el col·legi molt descontent amb aquest acte. També hi han convidat la catedràtica de dret constitucional de la UAB Teresa Freixas, vinculada a Societat Civil Catalana, que ha exhibit públicament una actitud hostil envers l’independentisme; fins i tot va qualificar de colpista el president Puigdemont i va defensar la intervenció de l’autogovern de Catalunya. Alguns advocats ja ho han anat expressant a la xarxa: Voto perque es retiri la invitació al Sr. Alfonso Guerra del Colegi Advocats de Barcelona el proper dia 11-12-18Al "cepillado" a l,Estatut no l,oblidem@comunicacioicab@QRepublica@MariaEugeniaGay@VilaWeb @elmundoeshttps://t.co/WcvBzR89dH — Miquel Nadal Borràs (@Miquel2020Nadal) November 29, 2018 Desenganya’t company Jaume: Avui el més rellevant per defensar drets fonamentals és piular de futbol👇https://t.co/J78vLQ4cH3 — Olga Amargant🎗 (@amargant_olga) December 1, 2018 No us entenc, Degana. O potser si. Massa. — Matias (@MGriful) December 1, 2018 No em representa — Francesc Borràs (@borrasibrunet) December 1, 2018 Com a ex delegat del Icab a Arenys i com a col.legiat durant tants d.anys m. avergonya l.acte. Per la STC2010, la CE es la llei d. exclusio de Cat del sistema judicial espanyol. No tenim constitucio nomes Rep suspesa. Aixequeu susp. i https://t.co/x2ao5Ipqvb, ara. Abans fi d.any — Sebastià Sardiné Torrentallé (@torSebastia) December 2, 2018

Summary: Malestar amb la degana del Col·legi d’Advocats de Barcelona per haver convidat Alfonso Guerra a celebrar la constitució espanyola


El Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC) ha fixat la data del judici contra el president de la Generalitat, Quim Torra. Serà el 25 i 26 de setembre, justament els dies en què s’ha de fer el debat de política general al parlament. Torra ja ha obert la porta a no assistir al judici per complir les obligacions parlamentàries i ha instat el TSJC a canviar la data i a respectar la separació de poders. A més, la defensa de Torra ha presentat un escrit per a recusar dos membres del tribunal que el jutjarà: el president del TSJC, Jesús María Barrientos, i la ponent del tribunal, Mercedes Armas. A Barrientos li retreuen que s’hagi pronunciat nombroses vegades contra la presència de llaços grocs als edificis públics. Sobre Armas, diuen que ja hi ha pres posició perquè va participar en l’admissió a tràmit de la querella. El magistrat Joaquín Elías completa el tribunal de tres jutges que dictarà sentència. Torra també va demanar la recusació del jutge instructor, però el TSJC la va refusar. El president s’encara a una petició de la fiscalia d’un any i vuit mesos d’inhabilitació i 30.000 euros de multa per desobediència. El motiu, haver-se negat a obeir la Junta Electoral espanyola i retirar el llaç groc i la pancarta de suport als presoners polítics de la façana del Palau de la Generalitat. Vox s’ha afegit al procediment com a acusació popular i demana dos anys d’inhabilitació i 72.000 euros de multa. Què pot passar si Torra no es presenta al judici? Si el parlament confirma les dates del debat de política general, Torra pot optar per no assistir a la vista i anar al parlament. En aquest cas, el TSJC pot decidir de fer el judici en absència del president. La declaració de Torra –que renunciaria al seu dret de defensar-se al judici– se substituiria per la declaració del 15 de maig davant el jutge instructor, Carlos Ramos, segons que recull l’article 730 de la llei d’enjudiciament criminal. Aquell dia, el president va reivindicar que havia desobeït perquè es devia als ciutadans i perquè calia reivindicar la llibertat d’expressió. Va dir al jutge: ‘Per entendre’ns: sí, vaig desobeir. Perquè jo em dec a un mandat superior de la ciutadania de defensa dels drets humans. I, per tant, aquest canvi en el fons no va tenir gens de rellevància. Vam mantenir el mateix missatge.’ El tribunal ja sap que hi ha coincidència de dates, i seria lògic que canviés l’assenyalament del judici. També podria fer-ho el mateix dia, una volta vegi que Torra no hi assisteix, i notificar-li una nova data, tot i que és una opció poc lògica, perquè això ja ho pot fer ara. L’altre extrem seria que s’ordenés la detenció de Torra, molt poc probable segons la jurisprudència i la llei, perquè no li demanen pas penes de presó i la d’inhabilitació és inferior a sis anys. Ara, la compareixença a un judici és obligatòria, i tampoc no es pot descartar que es forci la llei per ordenar de detenir-lo. Tanmateix, l’estatut –articles 57 i 70– atorga immunitat als diputats i membres del govern respecte de les detencions, excepte en el cas de delicte flagrant. Sigui com sigui, si el TSJC manté les dates fixades i Torra no s’hi presenta, és ben probable que el tribunal ja hagi decidit de fer-lo sense la presència del president. Teòricament, serà un judici ràpid perquè hi ha poca prova a analitzar. En acabat, el jutge deliberarà i dictarà sentència. Però què pot passar si el TSJC condemna Torra per desobediència i és inhabilitat en l’exercici de la presidència? Recurs al Suprem Torra pot presentar un recurs de cassació al Tribunal Suprem espanyol. Si el Suprem tampoc no li donés la raó, la sentència ja seria ferma. Amb aquest recorregut judicial, pot ser que la inhabilitació de Torra no es faci efectiva, si més no, fins l’any vinent. Si fos el cas que abans hi hagués eleccions avançades al Parlament de Catalunya o que Torra decideixi de no continuar al càrrec, la sentència d’inhabilitació probablement seria ferma quan ja no exercís cap càrrec públic. Què passaria si l’inhabilitessin mentre és president? Si la inhabilitació arribés quan Torra exerceix el càrrec de presidència, tant si és perquè la legislatura s’allarga com perquè és reelegit president després d’unes hipotètiques eleccions, el substituiria el vice-president. Així doncs, si això passés ara Pere Aragonès assumiria les funcions de la presidència de la Generalitat interinament. La llei de la presidència de la Generalitat i del govern, a l’article 7.3, estableix que quan el president cessa les funcions per incapacitat permanent, física o mental, per defunció o per condemna penal ferma que impliqui inhabilitació, comença el procediment d’elecció habitual. És a dir, el president del parlament hauria d’obrir una ronda de consultes entre els partits i proposar un candidat al ple. El parlament hauria d’elegir el nou president per majoria absoluta a la primera volta o per majoria simple a la segona. Si la investidura fos fallida, s’engegaria el rellotge: durant dos mesos, diversos candidats es podrien sotmetre a la investidura i, si no en sortís elegit cap, es dissoldria la cambra i es convocarien eleccions. En tot cas, pot ser que una sentència per desobediència contra Torra que l’inhabilités no fos ferma durant aquesta legislatura, perquè podria haver-hi eleccions avançades al parlament, bé com a resposta a la sentència del Suprem espanyol sobre el judici contra el procés, bé perquè la relació entre JxCat i ERC es deteriorés encara més, bé perquè el govern fos incapaç d’aprovar el pressupost de l’any vinent.

Summary: Les conseqüències d’una plantada de Torra al TSJC


El ple del Parlament de Catalunya va aprovar la setmana passada una reforma de l’article sobre l’aprovació de lleis per lectura única. Pocs minuts després, Mariano Rajoy demanava al consell d’estat un dictamen urgent per a poder impugnar la reforma i, a continuació, presentava la petició de suspensió al Tribunal Constitucional. Fins ara, l’article 135 del reglament del parlament exigia la signatura de tots els grups per a tramitar proposicions o projectes de llei per la via ràpida de lectura única. La votació de dimecres passat habilita els grups del parlament a tramitar lleis per lectura única amb el suport de la majoria absoluta de la cambra. Aquest canvi ha de facilitar que les lleis que es tramiten sota l’amenaça constant de la repressió política i judicial espanyola puguin esquivar els entrebancs i el filibusterisme practicat per l’estat espanyol i els grups que defensen l’statuo quo. Ara, un cop la reforma ha estat impugnada al Tribunal Constitucional pel govern espanyol i ha quedat suspesa automàticament en aplicació del reglament del tribunal, cal veure quines alternatives té la majoria parlamentària per a aprovar la llei del referèndum d’acord amb el mandat democràtic electoral. I quines són aquestes alternatives? Dues vies Per començar, es presenten dues opcions bàsiques: no acatar la suspensió del Tribunal Constitucional de la reforma del parlament o tramitar la llei per la via ordinària. Totes dues opcions són conflictives i el govern i la majoria parlamentària les volen evitar. La desobediència a una suspensió del Tribunal Constitucional de la reforma aprovada incompleix, d’entrada, la doctrina que vol seguir el grup majoritari de Junts pel Sí: mantenir la legalitat vigent fins a l’aprovació parlamentària –democràtica i majoritària– d’una nova legalitat catalana. A més, en aquest cas, la desobediència exigiria la complicitat de la mesa del parlament, la junta de portaveus, els grups parlamentaris, etc. Dos inconvenients per a la tramitació ordinària La via de la tramitació ordinària –el procediment legislatiu comú, segons el reglament– té dos inconvenients. El primer: els terminis són massa llargs i seria complicat d’arribar a temps per a fer la convocatòria del referèndum per a l’1 d’octubre, tal com s’ha anunciat. Cal tenir en compte que el recorregut pot durar gairebé quaranta dies, si s’exhaureixen els terminis previstos i es convoquen les comissions i els plens imprescindibles sense deixar passar setmanes entre cada tràmit. Si hi afegim que, entremig, es farà l’aturada de vacances de la primera quinzena d’agost, és impossible tenir la llei aprovada per aquest procediment comú. El segon inconvenient: la vulnerabilitat del procés. És a dir, la tramitació de la llei quedaria exposada a les inclemències político-judicials de manera constant. En aquest cas, no s’impugnaria el reglament sinó la llei abans de poder ser aprovada al ple del parlament. La via del procediment legislatiu comú queda descartada per la majoria parlamentària. Quina opció queda? Si la majoria parlamentària troba obstruïts els camins normals que ja hem comentat, tan sols té un últim recurs: l’article 81.3 del reglament del parlament. L’article 81 regula el funcionament de l’ordre del dia dels plens. I el tercer punt d’aquest article diu: ‘L’ordre del dia del ple pot ésser alterat si aquest ho acorda, a proposta del president o a petició de dos grups parlamentaris o d’una cinquena part dels membres del parlament, i també pot ésser alterat quan hi obliga el compliment d’una llei. Si s’hi ha d’incloure un assumpte, aquest ha d’haver complert els tràmits reglamentaris que li permeten d’ésser-hi inclòs, llevat d’un acord explícit en sentit contrari, per majoria absoluta.’ Acord explícit per majoria absoluta Diu que l’ordre del dia pot ser alterat a petició de dos grups. I que s’hi pot incloure un assumpte que hagi complert els tràmits reglamentaris ‘llevat d’un acord explícit en sentit contrari’ per majoria absoluta. Per tant, la proposició de llei del referèndum d’autodeterminació presentada per Junts pel Sí i la CUP podria arribar a votació al ple sense haver passat els tràmits que indiquen el procediment legislatiu comú o el procediment de lectura única (que en aquest supòsit hauria estat suspès pel Tribunal Constitucional). El precedent que no agrada a la minoria El 81.3 és un articulat que ja ha estat motiu de discussió dels grups parlamentaris, almenys en una ocasió recent. El 17 de maig passat, els grups de Catalunya Sí que es Pot i la CUP van demanar d’alterar l’ordre del dia, fent servir el 81.3 del reglament, per sotmetre a votació unes resolucions que exigien al govern que canviés la posició dins el consorci del Palau de la Música de manera que acusés CDC pel cas de les comissions per obra pública. A més, aquell dia, a banda d’incloure aquest punt a l’ordre del dia, el parlament també va aprovar per unanimitat d’escurçar el període per a la presentació d’esmenes de set dies a setanta-cinc minuts i ometre’n la publicació al diari oficial de la cambra. Interpretacions interessades de l’article L’alteració de l’ordre del dia a petició de dos grups –com estipula el reglament– i l’escurçament dràstic del període de presentació d’esmenes es poden fer segons l’article 81.3 per ‘un acord explícit’ de la majoria absoluta. El 17 de maig, els grups contraris al referèndum de l’1 d’octubre es van afanyar a dir que calia una votació per unanimitat per a fer aquestes dues alteracions. Però el reglament és molt clar en el seu articulat. Estipula que l’alteració es pot fer ‘a proposta del president o a petició de dos grups parlamentaris o d’una cinquena part dels membres del parlament’ i pot incloure’s un punt que no hagi complert els tràmits habituals si hi ha l’acord explícit de la majoria absoluta. Compliment d’una doctrina en previsió dels tribunals internacionals Tot amb tot, si els grups contraris al referèndum o el govern espanyol s’entesten a impedir l’acompliment del mandat democràtic del govern i de la majoria parlamentària en relació amb el referèndum d’autodeterminació, ho hauran de provar una vegada ja s’hagi aprovat la llei. I el segon punt de l’article tercer de la llei en qüestió diu: ‘Aquesta llei estableix un règim jurídic excepcional adreçat a regular i a garantir el referèndum d’autodeterminació de Catalunya. Preval jeràrquicament sobre totes aquelles normes que hi puguin entrar en conflicte, en tant que regula l’exercici d’un dret fonamental i inalienable del poble de Catalunya.’ Per tant, s’haurà establert una llei per vies legals i reglamentàries que prevaldrà per damunt de les que hi puguin entrar en conflicte, inclosa la constitució espanyola. La doctrina d’instaurar una llei sense incomplir la llei –invocada especialment per al compliment dels requeriments de la sentència sobre Kossove i els hipotètics processos judicials futurs en tribunals internacionals– haurà trobat el seu camí, també en aquest cas.

Summary: Així s’aprovarà la llei del referèndum ara que el TC ha suspès la reforma del reglament


Pocs dies abans no es faci pública la sentència del judici contra el procés, hi ha hagut una ràtzia de la Guàrdia Civil contra l’independentisme, amb un fort desplegament d’agents per diversos indrets del Principat. Així mateix, els principals mitjans informatius espanyols han avançat els detalls del dispositiu, filtrats convenientment perquè tinguin un fort impacte en l’hora de més audiència del matí. S’ha pogut veure en els dos principals programes del matí de les televisions privades espanyoles, ‘Espejo público‘, presentat per Susanna Griso a Antena 3, i ‘Al rojo vivo‘, conduït per Antonio García Ferreras, a La Sexta. Aquests programes han reblat el propòsit del dispositiu: presentar l’independentisme com un moviment radical, criminalitzar encara més els CDR, ja molt atacats, i atemorir la societat civil amb l’amenaça d’una forta repressió, equiparant el moviment amb el terrorisme, introduint en l’imaginari conceptes associats als anys conflictius al País Basc: la Goma-2, els agents amb passamuntanyes, l’Audiència espanyola, l’acusació de terrorisme… I tot plegat, pocs dies abans de les mobilitzacions de l’octubre, de l’aniversari de l’1-O i de la resposta contra la sentència del Suprem. ‘Operació antiradicals’, titulava sobreimprès ‘Espejo público’, permanentment, la informació. Han fet connexions en directe des de primera hora amb alguns dels llocs on hi ha hagut detencions i escorcolls. ‘Tot això relacionat amb els CDR’, deia el presentador, ‘però, aquí ve la cosa preocupant, cerquen…  explosius!’ I dóna pas a una reportera que és a Sabadell i que explica com si fos cosa segura que els independentistes detinguts ‘preparaven accions violentes’. I afegeix, encara: ‘Atenció, perquè els imputen pertinença a banda armada i fabricació d’explosius, com bombes casolanes. I molta alerta, perquè fins i tot sembla que els han provat en alguna casa aïllada.’ El to de la periodista és de tensió, d’urgència, carregat d’interjeccions com ara ‘alerta!’, ‘atenció!’, i destacant ‘el caràcter radical dels CDR’. Vegeu-ho: Hi ha una fascinació per l’explosiu. Perquè troben que per primera vegada poden dir que l’independentisme radical i violent vol matar com ho feia ETA. El dirigent del PP a Catalunya s’hi ha llançat, fent un piulet que després ha hagut d’esborrar, en què deia: ‘Tenien preparades bombes. Quan vaig advertir de la “batasunització” del moviment separatista a través dels CDR, em van dir de tot. O es talla això de soca-rel, o tindrem un greu problema. Repeteixo: tenien bombes.’ Ha esborrat el piulet, però hi ha un munt de captures de pantalla. Per què l’ha esborrat, no se sap. Després ha piulat que s’havia d’acabar de confirmar, però que la cosa era greu igualment. També hi ha hagut un batibull d’informacions greus, contundents, espectaculars i fins i tot contradictòries en l’arrencada del programa ‘Al rojo vivo’, presentat per Ferreras a La Sexta. Novament, criminialització dels CDR amb la presentació del tema: ‘Cop policíac contra els CDR violents’, donant per fet que eren violents. ‘Detenen nou violents’, afegeixien després. I Ferreras descrivia el desplegament de la Guàrdia Civil: ‘600 agents, helicòpters, drons…’ I després d’haver fet les connexions en directe amb Sabadell i la plaça de Sant Jaume de Barcelona, ha donat pas a la taula de tertulians, tots ells periodistes, que tenien un enfocament similar del tema. Gema Robles, directora adjunta d’El Periódico, ha dit sense dubtar que ‘tenien molt provat que preparaven accions des de l’1-O fins a la sentència’, que es parlava ‘de l’ala més radical dels CDR’… I després ha pres la paraula la sots-directora de La Razón, Pilar Gómez, que deia que ‘ja tenien preparades accions violentes, tallant carreteres i ferrocarrils, per a crear el caos a Catalunya’. Ferreras ha fet una connexió amb la redacció, on una periodista ha donat les últimes dades de què disposava filtrades per la investigació. Ha dit que no creien pas que fos una acció coordinada pels CDR, sinó per un grup que volia cometre accions de ‘terrorisme de baixa intensitat’. I tot seguit, Ferreras ha connectat amb un company de la Cadena Ser, Miguel Ángel Campos, molt assabentat de la investigació, que ha donat tot de detalls que acabaven d’amanir el còctel d’ingredients. ‘No només de baixa intensitat’, deia el de la Ser. ‘Perquè preparaven atemptats contra institucions de l’estat a Catalunya, i concretament a Barcelona, i el material que tenien era per a preparar Goma-2, coincidint amb l’1-O i amb la sentència, segons fonts de la investigació.’ El presentador ha insistit amb la Goma-2, i el de la Ser repetia que sí, que volien preparar Goma-2, ‘que s’ha utilitzat tantes vegades per cometre atemptats’. Pilar Gómez, de La Razón, ho ha aprofitat per dir que la Goma-2 els recordava ‘el pitjor’, i encara ha dit: ‘Els polítics no independentistes fa anys que han de portar escorta a Catalunya.’ 🔴Los investigadores barajan que los CDR detenidos podían tener planos de cuarteles de la Guardia Civil para realizar atentados. #CatalunyaARV ▶ https://t.co/oZIXTzZ1o1 pic.twitter.com/AowjJYjfOm — AlRojoVivo (@DebatAlRojoVivo) September 23, 2019 Que la periodista de la redacció de ‘Al rojo vivo’ digués que la investigació no parlava de CDR tampoc no ha impedit d’emetre l’especial que tenien preparat sobre ‘qui hi ha darrere dels CDR?’, ni que suprimissin el títol de la informació: ‘Cop policíac contra els CDR violents’.

Summary: L’espectacle mediàtic de Ferreras i Griso criminalitzant l’independentisme


El professor universitari i columnista de VilaWeb Oriol Izquierdo, ex-director de la Institució de les Lletres Catalanes, ha estat agredit pels Mossos d’Esquadra durant les càrregues a l’aeroport de Barcelona. Ell mateix ha compartit a Twitter un vídeo de l’agressió. La policia espanyola també ha agredit el fotògraf d’aquest diari, Albert Salamé. Els que som a l’aeroport ho hem vist amb els ulls (i alguns, amb la carn i tot): els mossos carreguen sense avisar i sense motiu. Busquen l’enfrontament. I jo els responc amb la paraula i el gest pacífic. Sou una menyspreable policia colonial. #Tsunamidemocratic pic.twitter.com/0YBygIfGrR — O. Izquierdo #1oct17 (@oriolil) October 14, 2019 El Sindicat de Periodistes ha denunciat les agressions de policies a periodistes durant la cobertura dels esdeveniments. Insistim en el que acabem de dir. I hi ha més periodistes que estan cobrint la informació a aeroport que denuncien haver estat colpejats pels @Mossos. @Eudi7 Martínez, de @RAC1, ha rebut un cop al cap que l'ha fet sagnar. Conseller @MiquelBuch, cal aclarir el fets #dretinformacio https://t.co/AStFe5sUDw — Sindicat Periodistes (@periodistescat) October 14, 2019

Summary: Agressions de la policia a l’aeroport de Barcelona contra un columnista i un fotògraf de VilaWeb, entre més


Fins fa poc més d’una dècada, la política catalana es caracteritzava per l’estabilitat. Convergència i Unió (CiU) governava la Generalitat d’ençà que es va restituir i el Partit dels Socialistes de Catalunya (PSC) manava a la capital del país i guanyava a les eleccions espanyoles. El progrés nacional es basava en el ‘peix al cove’, és a dir, l’obtenció de més competències en canvi de suport al congrés espanyol. El 2003 hi ha un punt d’inflexió en la política catalana, que trenca els supòsits considerats immutables. El tripartit (PSC-ERC-ICV-EUiA) governa a la Generalitat i es comença a elaborar un estatut d’autonomia per assolir un nou nivell de competències, a més de protegir les existents. Més tard els socialistes perden l’Ajuntament de Barcelona i les eleccions espanyoles. En aquell moment comença un procés que va del ‘apoyaré’ de Zapatero a la retallada al congrés; una campanya del PP contra l’estatut amb frases com ara ‘El castellà és perseguit ara a Catalunya com ho va ser el català en temps de Franco’, de Mariano Rajoy el 2006; una sentencia contraria del Tribunal Constitucional; atacs contra la immersió; el conflicte dels papers de Salamanca; incompliments sobre el finançament… Catalunya engega en aquell moment un procés cap a la independència, des de les consultes populars a manifestacions multitudinàries. I finalment arriba també a la política institucional, fins a les eleccions plebiscitàries del 27 de setembre de 2015 i un nou govern independentista decidit a dur a terme el mandat de les urnes. Hi ha divisió o la independència és un objectiu transversal? Però aquest procés ha implicat una divisió entre catalans o es pot dir que la independència és un objectiu transversal més enllà del nacionalisme? A partir dels sondatges d’opinió de l’ICPS, i agrupant la societat catalana per lloc de naixement, edat i origen dels pares, podem observar l’evolució dels qui consideren que Catalunya hauria de ser un estat independent (les altres opcions són una regió d’Espanya, una comunitat autònoma o un estat federal). Des del 2002, amb un suport del 18%, podem observar com el creixement de l’independentisme ha estat transversal. El cas d’Eduardo Reyes de Súmate –un home de seixanta-quatre anys, castellanoparlant i nascut a Andalusia, que ara vol un estat independent– no és pas un cas aïllat. Entre els catalans nascuts a Espanya s’observa com ha passat de ser una opció minoritària a triplicar el suport. Alhora, els fills, que ja han nascut a Catalunya però que els seus pares procedeixen d’unes altres comunitats autònomes, també s’han involucrat en aquest procés, i en podem observar uns creixements espectaculars cap a l’estat independent. Entre els catalans nascuts a Espanya, s’observa com l’independentisme ha passat de ser una opció minoritària a triplicar el suport Entre els catalans que tenen un pare nascut a Catalunya i un altre a Espanya, la independència s’ha convertit en la preferència majoritària: hi ha més de 35% de diferència entre el sí i el no en el supòsit d’un referèndum. Entre els qui tenen els dos pares nascuts a Catalunya el suport de la independència arriba fins als dos terços, i els favorables a la independència superarien el 70% en un hipotètic referèndum (el no voltaria el 10%). El suport a la independència és força semblant en totes les franges d’edat Si l’any 2002 el suport a la independència era més alt entre els sectors més joves amb dos pares nascuts a Catalunya que no pas entre els de mitjana edat o edat més avançada, les últimes dades –en gran mesura perquè actualment CDC té per objectiu l’estat independent– mostren un suport força similar en totes les franges d’edat. L’edat tampoc no indica grans diferències, per no dir que són imperceptibles, entre els qui tenen pares espanyols i els qui tenen un pare nascut a Catalunya i un altre a Espanya. Més enllà de la identitat Un factor clau per a poder comprendre la fortalesa actual de l’independentisme ha estat la capacitat d’anar més enllà de motius nacionalistes o identitaris. Si tenim en compte que només un 36% dels catalans tenen com a llengua d’identificació el català, sumat a un 7% que té tant el català com el castellà (segons dades de l’Idescat del 2013), difícilment un nacionalisme identitari seria mai majoritari. No es pot equiparar origen i llengua, perquè el català ha estat justament una llengua d’acollida, però és significatiu per a entendre com ha crescut l’independentisme que si el 2002 el 62,4% dels independentistes tenia els dos pares nascuts a Catalunya, el 2014 aquesta xifra baixava fins el 53,7%. I encara es redueix més en cas d’un referèndum: en aquest cas només en un 51,4% dels casos els dos pares són nascuts a Catalunya, i un terç d’aquests independentistes tenen els dos pares nascuts a Espanya. Ja que ha baixat el percentatge dels qui tenen els dos pares nascuts a Catalunya en el conjunt de l’independentisme, la conclusió és que ha crescut més entre els qui tenen uns dels dos pares (o tots dos) nascuts fora. Aquest creixement només es pot explicar per una capacitat d’aquest independentisme no-nacionalista o nacionalista inclusiu i en positiu d’assumir el discurs que el país gestioni els propis recursos i faci les pròpies lleis, i per la capacitat de qüestionar coses indiscutibles fins aquell moment per la majoria de la població: la monarquia, la constitució espanyola, el dret d’autogovernar-se, les fronteres inamovibles. Entre els nascuts abans del 1950 a Espanya, s’observa com s’ha triplicat el suport a la independència i s’ha reduït de més de vint punts el nombre dels que prefereixen la situació actual Més enllà de les diferències encara existents entre grups, trobem com els catalans, independentment de l’origen, s’han sumat en gran mesura a aquest projecte, i en cap cas no veiem una polarització de la societat catalans. Hi ha més independentistes i baixen els qui volen ser simplement una regió, una comunitat autònoma com a l’actualitat. Molts d’aquells ‘altres catalans’ de Paco Candel s’han involucrat a crear un nou estat millor per a ells i els seus fills, i podem negar que hi hagi hagut una divisió per llengua o origen. Fins i tot els grups que s’hi podrien considerar més recelosos, com els nascuts abans del 1950 a Espanya, s’observa com ha triplicat el seu suport. En canvi, dins aquest mateix grup, s’ha reduït de més de vint punts els qui prefereixen la situació actual. Independentment de les arrels familiars, són molts els qui han vist que la creació d’un nou estat pot ser una oportunitat per a crear unes condicions de vida millors pels catalans, vinguin d’on vinguin, perquè ara el que sembla important és on anem, i no d’on procedim.

Summary: L’independentisme ha trencat la barrera de l’origen familiar a Catalunya


El portaveu de Compromís al congrés espanyol, Joan Baldoví, ha sortit de la seva reunió amb el secretari d’Organització del PSOE, José Luis Ábalos, amb la sensació que el candidat socialista, Pedro Sánchez, podrà formar govern abans del mes d’agost després de ser investit president en un primer debat d’investidura o bé en un segon que tindria lloc immediatament després. Així ho ha explicat el representant de Compromís després de l’entrevista que ha mantingut amb el també ministre de Foment espanyol en funcions durant la ronda oberta pels socialistes per a buscar suports a la investidura de Sánchez. Baldoví ha desvelat que, després de les reunions que Sánchez va mantenir ahir amb els dirigents del PP i de Ciutadans, el cap del PSOE ha assumit ja la impossibilitat de ser investit gràcies a una abstenció de ‘populars’ i ‘taronges’ i que el seu únic camí és buscar el suport d’altres grups. Així s’ho ha exposat Ábalos en una conversa de la qual Baldoví ha sortit amb la sensació que ‘abans de l’estiu quedarà tot clar’ i que Sánchez serà investit o en un primer debat d’investidura o en un altre posterior però que es convocaria amb celeritat. És a dir, segons el seu pronòstic, si Sánchez fracassa en el primer intent, el eei convocaria una segona ronda amb els grups polítics i de forma immediata se celebraria una segona sessió d’investidura ja fructífera. Definint el govern de cooperació Baldoví ha tornat a mostrar la seva preferència per la creació d’un govern de coalició. ‘Crec que seria bo que en el govern poguera haver-hi gent d’altres partits sense escarafalls’, ha comentat, abans d’afegir que a voltes el PSOE es comporta com si només li faltessin ‘quatre o cinc vots’ per a la majoria absoluta quan la realitat és que li separen més de 50 escons de l’anhelada xifra de 176. Baldoví ha tornat a remarcar que el compromís amb un finançament just és la condició per que posen els valencianistes per a votar a favor del candidat socialista. A més, ha explicat que Ábalos no li ha detallat en què consisteix el ‘govern de cooperació’ que Sánchez va oferir ahir al líder de Podem, Pablo Iglesias. ‘Supose que açò encara ho estan definint i acabant de perfilar perquè a voltes hi ha vetos creuats’, ha dit. En aquest punt, ha admès que havia parlat amb el ‘número tres’ del PSOE del veto de Coalició Canària a la investidura de Sánchez si aquest pacta un bipartit o un programa de govern amb els ‘morats’. No obstant això, el portaveu de Compromís ha apuntat que aquesta postura dels nacionalistes canaris potser podria veure’s afectada amb els acords als quals s’arribi a l’arxipèlag.

Summary: Baldoví referma la negociació d’un finançament just com la condició necessària per a votar a favor de Sánchez


La comissió d’Afers Econòmics i Financers de l’eurocambra ha donat el seu vistiplau a Christine Lagarde com a nova presidenta del Banc Central Europeu (BCE) amb una àmplia majoria. Després d’una sessió de control avui al matí, els eurodiputats membres del comitè han decidit per 37 vots a favor, 11 en contra i 4 abstencions validar la seva candidatura. Ara, la francesa s’haurà de sotmetre al vot del ple del Parlament Europeu, si bé aquest no és vinculant per confirmar-la en el càrrec. Els caps d’estat i de govern, que van acordar a principis de juny la nova cúpula de la UE amb Lagarde al BCE, l’hauran de ratificar a la cimera d’octubre després d’haver consultat amb la cambra europea per tal que assumeixi el mandat l’1 de novembre. La candidata a presidir el Banc Central Europeu, Christine Lagarde, s’ha compromès a mantenir les polítiques d’estímul de la institució promogudes per Mario Draghi, i es mostra disposada la porta també a revisar el marc monetari en un context de debilitat econòmica i d’inflació ‘persistentment’ baixa. En una compareixença a la comissió d’Afers Econòmics de l’eurocambra, Lagarde ha dit que cal agilitat al BCE i obrir un debat global, amb altres bancs centrals, sobre si el ‘marc monetari és prou robust per fer front als reptes del futur’. En aquest sentit, ha avançat que seria apropiat que el mandat del BCE de mantenir la inflació ‘per sota però propera al 2%’ pogués incloure també l’opció d’assolir-lo ‘per dalt’. Lagarde s’ha compromès a ‘combinar un ferm compromís amb el mandat’ del BCE amb ‘l’agilitat d’adaptar-se a mesura que el món canvia’. La fins ara directora general del Fons Monetari Internacional s’ha compromès a respectar el mandat del BCE, però també a ser àgil a l’hora de respondre als nous reptes monetaris i econòmics. De fet, Lagarde ha dit que hi ha reptes importants perquè l’impacte de les polítiques no convencionals del BCE també genera ‘efectes colaterals’ que s’han d’abordar. A més, la francesa ha reivindicat que cal tenir més compte el canvi climàtic i les creixents desigualtats també en aquesta institució de la UE, amb una aposta pels bons verds. També ha fet un avís als estats, per exigir polítiques fiscals que ajudin a la política monetària. ‘Hem d’institucionalitzar més la cooperació i no només confiar que sorgirà en temps de crisi’, ha dit. Christine Lagarde: sempre polèmica, sempre intentant ser la primera

Summary: La comissió d’afers econòmics de l’eurocambra valida Lagarde amb una àmplia majoria