Guillem Montoro (Paiporta, 1995) recollirà avui l’acta de regidor de Transparència, Modernització i Participació Ciutadana del seu municipi i esdevindrà el primer home transsexual regidor del País Valencià. Ens explica que quan ho va saber va creure que era una oportunitat que calia aprofitar per ajudar a desestigmatitzar la transsexualitat. De fet, Montoro creu que la manca de referents és un dels motius pels quals la societat no ha normalitzat casos com el seu. —Quan us van oferir la regidoria, vàreu pensar a no fer pública la vostra condició? —El fet que jo siga transsexual no és de les primeres coses que em van passar pel cap quan em van proposar d’encapçalar la regidoria. La primera cosa que vaig haver de pensar va ser si fent totes les coses que feia a la meua vida podia encarregar-me d’una regidoria a l’Ajuntament de Paiporta. Va ser durant un dinar amb uns amics que vàrem dir que podia ser el primer home transsexual que siga regidor al País Valencià. Vàrem investigar i vàrem veure que sí, que no n’hi havia cap. Vàrem pensar: ‘Açò s’ha de dir perquè és molt important’. A partir d’aquell dia va començar a prendre forma la idea, i fins avui. —I fins avui el vostre nom ha sortit en moltes pàgines. Quina és la part positiva d’aquesta situació? —Doncs precisament la pèrdua de la vergonya. Afrontar l’estigma, afrontar la discriminació i fer saber que finalment es dóna veu a una realitat que era oblidada, amagada i de la qual ningú no s’atrevia a parlar per por del rebuig. —N’heu rebut en cap moment? —Quan madures, ja no. Arriba un moment de la teua vida que penses que pitjor per a ells, aquells que rebutgen. —Al llibre Jo sóc així i això no és un problema, explicàveu la importància de tenir referents. No n’hi ha, oi? —No, no n’hi ha. No hi ha referents visibles en àmbits de reconeixement social. Sí que coneixem Carla Antonelli, que és a l’Assemblea de Madrid; Manuela Trasobares, que va ser la primera regidora transsexual del País valencià, a Geldo, fa uns deu anys… Però realment, no coneixem més persones que siguen referents en uns altres àmbits. Per això crec que el meu cas pot ser important, perquè dóna una cara nova i pot fer que la gent conega vivències i realitats més enllà dels noms coneguts d’Antonelli, Bibiana Fernández o la Veneno. Som molts que ens dediquem a moltes altres coses en les nostres vides i crec que s’ha d’explicar. —Per això vàreu obrir un canal de YouTube on heu explicat la vostra experiència personal durant el procés en què heu seguit el procés hormonal? —Sí. És que quan vaig començar a cercar informació sobre el tema, vaig trobar gent que explicava la seua vivència. Però vaig creure que jo també podia explicar la meva per si en un futur podia ajudar algú. I la veritat és que, arran d’això, molta gent s’ha posat en contacte amb mi per demanar-me orientació i consells. És una experiència meravellosa el fet de poder compartir allò que tu vius i, sabent els dubtes que vas tenir, resoldre els d’altra gent. —A la nostra societat, en general, li costa d’acceptar la diversitat. L’homosexualitat, fa anys, no era gens acceptada. Segurament la transsexualitat encara ha de fer aquest recorregut, oi? —Sí. Tot ve arran de la visibilitat. Ningú no vol parlar d’aquestes coses. Molts creuen que la transsexualitat s’ha de rebutjar i te n’has d’avergonyir. Ningú no se sorprèn que el presentador que condueix el nostre programa favorit siga gai. No ens ho qüestionem ni ho critiquem. Però si una persona transsexual ho fa visible, encara ens sembla estrany. Això és per la visibilitat. Com més gent faça visible la transsexualitat, més la normalitzarem. —El problema està en l’educació que rebem? —Bé, una de les raons perquè la societat és tan quadriculada respecte de la transsexualitat o la diversitat sexual en general és que des de molt menuts ens marquen els patrons de dona i home que hem de seguir per a ser acceptats socialment. Això és fruit de viure en una societat masclista on si un home, per exemple, té maneres de comportar-se una mica efeminades, se’n qüestiona la sexualitat. Aleshores, tot va en aquesta línia. —Formàveu part de la mesa de treball que va elaborar la llei Integral del Reconeixement del Dret a la Identitat i a l’Expressió de Gènere, més coneguda per ‘llei trans’. Què ha aportat? —Doncs en aquests moments aquesta llei ajuda moltíssim en el terreny educatiu. Hi ha un protocol que ja s’ha aplicat en totes les escoles i centres educatius del País Valencià segons el qual s’afavoreix que les persones transsexuals que estiguen en un centre puguen utilitzar el seu nom en tots els àmbits. És cert que en l’àmbit administratiu encara han d’utilitzar el nom legal, perquè això depèn de Madrid. Però bé, la llei també permet que els transsexuals puguen utilitzar el servei que decidisquen, o l’uniforme amb què se senten identificats. I també es treballa de manera transversal la diversitat sexual.

Summary: Guillem Montoro: ‘Com més gent faça visible la seua transsexualitat, més la normalitzarem’


El microbiòleg Sergi Maicas és doctor i professor de la Universitat de València i director del màster d’Investigació en Biologia Molecular, Cel·lular i Genètica, i coordinador de diversos projectes relacionats amb la investigació. Atén la trucada de VilaWeb per mirar d’aportar claror a la confusió sobre les mesures dràstiques amb què els governs han de frenar la pandèmia. Ens respon molt serè, fins i tot rialler, i transmet tranquil·litat. Ens explica que va atrafegat perquè ha de gestionar un cúmul enorme de casos d’Erasmus que volen tornar als seus països. Sobretot els italians: ‘Fa una setmana, les famílies no volien que se n’anessin cap allà perquè hi havia el coronavirus, i ara ho veuen diferent ’. Malgrat tot, Maicas insisteix a demanar paciència, calma i que la gent faci cas de les indicacions oficials i dels professionals. ‘Contestarem a allò que puguem sense extralimitar-nos i sense causar més alarma.’ Tota la informació sobre el Coronavirus, minut a minut —L’estat d’alarma és una mesura pertinent? —No sóc epidemiòleg, sóc microbiòleg i, per tant, no puc fer afirmacions d’aquesta mena. Però si tenim una expansió del virus i no hi podem fer front perquè el sistema sanitari no arriba a tot, alguna mesura s’ha de prendre. Potser la més efectiva és que la gent es quede a casa, perquè al País Valencià tenim tot de gent que ha vingut expressament de Madrid. Home, no hi ha una setmana extra de festa, és una pandèmia. —Gairebé la meitat dels casos de tot l’estat espanyol són a Madrid. La Comunitat de Madrid hauria de tancar les portes i confinar la població? —Semblaria la cosa més lògica. Com s’ha fet a la Llombardia i, més tard, a la resta d’Itàlia. Però tampoc no hem de fer cap nacionalisme barat de pensar que és culpa de Madrid. Possiblement, el que va passar allà i a Igualada també passarà a València d’ací a un parell de dies. Ara és Madrid, però aquesta entrevista quedarà obsoleta d’ací a vint-i-quatre hores perquè tindrem un focus arreu d’Europa. I passarà, sobretot, a les grans ciutats. És normal que passe a Madrid, és inevitable. Consells per als qui hagin d’aïllar-se pel coronavirus i per als familiars —Les grans ciutats, doncs, haurien de tancar les portes? —Tancar les portes en el sentit que no és assenyat que ens comencem a contagiar el virus podent evitar-ho. És sentit comú. Però tampoc no ens alarmem en excés: les pandèmies les tenim a l’ordre del dia. La pandèmia de la grip la tenim en marxa, encara que tinguem assumit que cada any la passarem. I també fa molts morts, la grip. Passa que el coronavirus s’escampa més de pressa. Però la taxa de mortalitat no és brutal. Si fos l’Ebola o la sida potser sí que hauríem d’entrar en pànic. Ara tot és qüestió de contenció. El problema no és la quantitat de gent que pot tenir la vida en perill. És el col·lapse del sistema sanitari. Estem acostumats a anar al metge de seguida que tenim mal de cap. Al segle XXI no té cap sentit buidar els supermercats. Les cadenes de producció funcionen. Prudència, sí. Alarmisme extrem, no. —Sembla que allà on han pogut contenir el ritme de contagis ho han fet amb mesures molt dràstiques, amb confinaments absoluts i controls al carrer. Per què no es fa, això, aquí? —Això és política, més que no pas ciència. Nosaltres estaríem disposats a fer això que han fet a la Xina de manera obligada perquè és un règim dictatorial? Possiblement, no. Estaríem disposats a viure com viuen al Japó, sense gairebé contactes entre persones? Els costums europeus no són aquests. Hauríem de canviar la nostra manera de viure. Jo no hi estaria disposat, i crec que la majoria de gent tampoc. Bé que tenim la vacuna de la grip, i no ens la posem. Fins i tot hi ha moviments antivacuna. Volem avenços i no posem diners per a investigar. I ara volem solucions màgiques? Doncs no en tenim. Coronavirus 2019: Què ha passat avui? El report diari de VilaWeb —Si s’hagués actuat fa dies, s’hauria frenat significativament el contagi? —El contagi era inexorable. Una altra cosa és que, si fem tot allò que cal, puguem abaixar la corba. És a dir: que no tothom es pose malalt alhora. Un refredat no ens atura. La majoria en tenen prou amb un analgèsic, fins i tot n’hi ha d’asimptomàtics. El problema, com ja s’ha dit, és la gent que per patologies prèvies o per edat necessiten atenció sanitària. Si tots els qui tenim coronavirus hem d’anar als centres de salut, i hi sumem els qui tindran atacs cardíacs o accidents de trànsit, pot ser que el sistema sanitari que tenim, tot i ser dels millors del món, tinga problemes i no puga atendre tothom en el moment precís. Per això és tan important d’evitar el contagi. La cancellera Merkel va dir que el 70% dels alemanys acabaria tenint el coronavirus 2019. Jo encara diria més: qui no ha tingut mai cap coronavirus? La immensa majoria de la població acabarà infectada. Ara, no ens podem permetre que siga en forma de pic. —Com seria, un col·lapse del sistema sanitari? No hi ha prou recursos? —Sempre seria bo tenir més recursos, però hem de ser realistes. Hi ha patologies associades a aquesta mena de virus que afecten especialment les cèl·lules del pulmó, causen problemes respiratoris i requereixen respiradors. Un sistema sanitari té una quantitat limitada de respiradors. Si la necessitat la supera, és un problema. Per això la Xina acaba d’enviar centenars d’equips a Itàlia, perquè el sistema sanitari italià té problemes. El que va passar fa nou dies a Itàlia passa ara aquí, a Alemanya, a França… En aquest sentit, sí que es podria complicar. —Voleu dir que un dia els metges potser han de triar a qui donen el respirador? —Exactament, sí. I aquesta situació sí que seria sensible. A qui dónes accés a un respirador? A un avi de noranta anys que fuma o a un immigrant que té trenta-cinc anys i no paga el sistema de sanitat pública? Al meu veí que em cau molt bé? Aquestes decisions no s’han d’haver de prendre. No hi volem arribar. Però si no hi volem arribar, hem de fer cas quan ens diuen que tanquem els centres educatius i que provem de no tenir contacte amb gaire gent. La resposta no pot ser ‘anem-nos-en al parc, que tenim festa’. No podem tenir els militars i la policia vigilant-nos perquè no anem al parc. Hem de tenir sentit comú. —A Itàlia van trigar sis dies a arribar als cent cinquanta casos, com l’estat espanyol, i deu dies més per arribar als deu mil. Si es continua així, a l’estat espanyol li falten deu dies per arribar als deu mil. S’hi arribarà? —Home, ara ja n’hi ha quatre mil. S’hi arribarà a començament de la setmana vinent. —L’estat espanyol està pitjor que Itàlia? —No és que estiga pitjor que Itàlia, és que infravalorem la situació. Arriba un moment que és impossible per al sistema determinar d’una manera fefaent la quantitat d’infectats. I s’acabarà diagnosticant la malaltia per símptomes. Això ja va passar a la Xina, on va haver-hi un creixement espectacular d’un dia per l’altre. No és que hi hagués un creixement sobtat, és que van veure que no podien diagnosticar de la manera A i s’havia de passar a la B. Això passarà d’ací a poc a Itàlia i al cap de vuit o nou dies ens passarà a nosaltres. —La manera B vol dir que només tindrem estimacions? —Sí. No tindrem diagnòstics moleculars que ens diran ‘tens la Covid-19’, sinó que miraran els símptomes i diran, ‘si et fa mal el coll, tens febres altes i et costa una mica respirar: coronavirus’. És la manera clàssica de diagnosticar els constipats i les grips, quan vas al metge. Dius que tens mal de cap i mucositats, i et diuen que tens un virus i que has de beure molta aigua i quedar-te un parell de dies a casa. I això funciona amb la immensa majoria de persones. Doncs això mateix, amb la Covid-19. Coronavirus: per què rentar-se les mans amb aigua i sabó és tan eficaç? —Les indicacions a la ciutadania es donen de manera prou clara? Sembla que hi ha una mica de confusió sobre els confinaments. —Ens ha de guiar la precaució. Seria més efectiu com s’ha fet a la Xina, d’acord, però això implicaria tenir la policia a la porta de casa amb l’amenaça de disparar-te si no fas cas de les indicacions. Això en una democràcia no és factible. Si no hi ha consciència, no farem res. Però siguem sincers. Fa tres o quatre mesos, quanta gent anava a treballar amb un refredat? Si no hi anaves, es pensaven que no volies treballar. Doncs ara hi ha un virus que s’escampa molt intensament.

Summary: Sergi Maicas: ‘No volem que els metges hagen de triar a qui donen el respirador’


Andrew Keen, empresari i autor, és una veu molt crítica amb la internet actual. Al seu darrer llibre, Internet no és la resposta (Catedral), torna a advertir, com Jaron Lanier o Nicholas G. Carr, dels perills de l’actual disseny de la xarxa. No parla per parlar: viu a Sillicon Valley, on ha treballat per a unes quantes empreses tecnològiques, algunes de les quals fundades per ell. Keen, historiador de formació, va néixer a Anglaterra. Aquesta setmana és a Catalunya per presentar el seu nou llibre. Rep VilaWeb al vestíbul d’un hotel del centre de la ciutat. —Quins són els grans perills de la xarxa actual? —Hi ha quatre grans perills, i no únicament teòrics. Tenim l’economia de la vigilància perquè hem canviat la nostra llibertat per l’economia de les coses gratuïtes. Donem informació en canvi de serveis, en canvi d’estar vigilats d’una manera o altra. En segon lloc, l’impacte de la tecnologia en el mercat de treball: cotxes que es condueixen sols, etc. Això deixarà molta gent sense feina. Molta. En tercer lloc, som en una economia on el guanyador s’ho emporta tot, cosa que fa créixer la desigualtat econòmica i cultural. És cert que la desigualtat no s’explica només per la tecnologia, però sí que n’és un factor clau. En quart lloc, la creació d’una cultura basada en el narcisisme, la porqueria i l’esquer de clics, cosa que fa que com més va menys informats estiguem sobre el món. I aquest és un dels fonaments de l’èxit de gent com Donald Trump. —Si Facebook és de franc, com fan diners? —D’entrada, deixem clar que Facebook no són orwellians. No ens volen controlar, no són darrere cap control ideològic. I també és una equivocació creure que hi ha una persona a Facebook que t’espia a tu en concret. No ho fan. Poden espiar sense personalitzar. Com fan diners? Mira, a través de Facebook saben si la gent fa més ‘m’agrada’ a fotografies amb samarretes verdes o amb samarretes vermelles. Vendran aquesta informació als fabricants de samarretes. O Google. Si volem amb United Airlines, ens posaran anuncis de United Airlines al correu. Així fan diners. Eric Schmidt, de Google, em va dir que ens coneixen més ells que no ens coneixem nosaltres mateixos. Avui Google no és un motor de cerca. No és una empresa tecnològica. És una empresa de publicitat. A molta gent, això li fa por. En el futur, què sabran les companyies d’assegurances sobre nosaltres? I els governs? Sabran si tenim malalties serioses, si hem anat a fer-nos proves a l’hospital per malalties de transmissió sexual, o si acabem de posar-nos en contacte amb un advocat per a un divorci. Google no és el dimoni. No ho és. No són mala gent que ens volen destruir la vida. Però hem fet un pacte amb el diable i li donem informació gratuïta. No paguem a Google, ni a Facebook. I ells l’única manera que tenen de fer diners és monetitzant la nostra informació. Per fer servir el tòpic, que és veritat: el producte som nosaltres. —Quin és el següent pas que veurem a internet? —Descobrir les solucions. Tenim dues opcions: que la tendència actual s’accentuï, cosa que seria molt perillosa. La intel·ligència artificial, realitat virtual, l’internet de les coses, les impressores 3D. Aquesta nova onada de revolucions tecnològiques poden fer que la xarxa sigui cada vegada més cabdal a les nostres vides. I també al sector automobilístic, a l’educació i al govern. Si les coses de les quals adverteixo (desigualtat, desocupació, decadència cultural, vigilància) empitjoren, doncs és un desastre. Però sóc dels qui creuen que encara podem canviar el futur. I aquí hi entra la segona opció: que trobem les solucions. En el meu pròxim llibre, en parlaré. Hi vaig treballant. No hi ha pas cap vareta màgica. Però sí que vull dir una cosa: que jo cregui que la solució no és la tecnologia, no vol dir que la solució sigui antitecnològica. —I quines solucions hi ha? —La tecnologia no és cap solució. Ja ho hauríem de saber, a hores d’ara. La solució té a veure amb nosaltres mateixos controlant el futur i mirant pel nostre interès. La solució és autoregulació, més responsabilitat, líders empresaris més responsables, regulació governamental i compromís cívic. No volem empreses milionàries que controlin la nostra informació i expulsar la creativitat del nostre món. Crec que l’opinió va canviant. Hi ha una altra fornada d’empresaris, pensadors, que ha dit prou. La solució no és prohibir Google o Facebook. Seria absurd. Però sí que hauríem de redissenyar la xarxa. —Si els robots treballen, nosaltres haurem de trobar una altra manera de guanyar-nos la vida. —És una pregunta increïblement important. Un tema clau. No estic segur que fer pagar imposts a les empreses sigui la solució. Certament, sí que crec que l’esfera pública hi hauria d’intervenir. Una sortida podria ser la renda mínima garantida. A Finlàndia, d’on vinc, han pres la iniciativa i ho estudien. El Canadà també s’ho mira. Aquí la cosa interessant és que cada vegada hi ha més inversors com Albert Wenger, d’Unions Squares Ventures, que veuen que la pèrdua d’ocupació és realment greu. I que si anem cap a no guanyar-nos la vida treballant, com ho farem? Crec que la renda mínima garantida serà vegada més una qüestió política cabdal. La pregunta és com es paga? Però ho tenim damunt la taula. Què en farem dels taxistes, quan hi hagi cotxes autoconduïts? I dels camioners? I els robots que netegen i cuinen, com transformaran els serveis de neteja i de cuina actuals? —Hi ha gent que diu que cada generació es troba que la tecnologia nova elimina feines, però en crea de noves. —Però és que les noves feines no són gens clares. Algunes hi seran, cert. No sóc pas apocalíptic. No crec que els robots ens acabin manant. El problema és que és molt difícil d’imaginar-se el futur. Crec que sempre hi haurà lloc per als emprenedors i la tecnologia. No tothom perdrà la feina. Però només que tingui un 20%, 30%, 40% de desocupació, què faràs? La qüestió ja no és tecnològica, és política. Però a hores d’ara això només és a la perifèria. Encara no és central. Bernie Sanders ho demostra. —Bernie Sanders? Com? —Sanders se centra en Wall Stret. Wall Street és el dimoni. No sé si hi estic d’acord al cent per cent. Però sí que dic que el següent Bernie Sanders, d’aquí a quatre o vuit anys, no pintarà Wall Street com el dimoni. Pintarà com el dimoni Sillicon Valley. I les màquines intel·ligents. Aleshores sí que voldrà dir que els perills de la tecnologia són cabdals. Ara, encara no. —Quin és l’estratègia següent, a Google? —Google uneix les branques dels seus serveis, ara. Google és un cercador, té gran part del mercat de mòbils amb Android, controla els mapes a través de GoogleMaps, el Gmail, YouTube. Ara prova d’unir-los tots. Si ja saben molt de nosaltres a través del cercador, imagina’t què sabran sumant la informació que donem a Youtube, Android, Gmail, mapes i correu alhora. Fa poc van anunciar que posarien anuncis als mapes. Voldrà dir que cada vegada que el fem servir passaran coses com aquesta: potser passem per davant d’un restaurant, sabran si hi hem anat o no, i potser rebrem una trucada al mòbil. És una totxana més al mur, que deien els Pink Floid. No és la totxana final, però inevitablement és una peça que ens espia. Hi ha un nou cercador a Alemanya, que es diu Clicks, una start-up, que volen fer el contrari; un cercador que no aconsegueixi informació de l’usuari. I això és bàsic, especialment a Europa, que fa por. Almenys als Estats Units tenen la competència del cercador Bing. Però aquí? Al sud d’Europa es deu quedar el 90% de la quota de mercat. No té competidors. —Qui és el qui us ha impressionat més al món de Sillicon Valley? —Peter Thiel. Confirma les nostres pitjors pors. Un home molt llest, que acumula grans quantitats de diners. Un home a qui podem admirar per la seva intel·ligència, la seva manera d’escriure i la seva carrera empresarial, sens dubte. Però al llibre adverteixo sobre Thiel: és la mena de llibertari bufanúvols que tots temem. I molt poderós. La setmana passada va portar als jutjats Gawker, la revista sobre notícies del cor dels famosos. Els empaita. I sabem que Thiel va finançar el cas legal de Hulk Hogan, el lluitador de lluita lliure, contra Gawker. Gawker va perdre el cas i ara potser ha de pagar centenars de milions de dòlars. S’enfonsaria. Doncs Thiel va finançar la batalla legal de Hogan amb més de deu milions de dòlars. I tot perquè Gawker va escriure que Thiel era homosexual. Es va ofendre moltíssim. I ara se’n revenja a través de Hulk Hogan. Intenta escombrar Gawker. I si se’n surt? Em preocupa moltíssim, perquè és un exemple del nou poder de Silicon Valley. Un poder que no ha de passar comptes. Aquí tens un milionari, que és tan brutalment emocional que farà servir els seus milions de dòlars per a destruir la llibertat de premsa perquè algú ha escrit alguna cosa que l’ha ofès. Potser jo seré el següent: jo he estat obertament crític amb ell. Per sort no tinc grans cadàvers amagats a l’armari, però i si en tingués? Qui em diu que no té un equip recercant per les pàgines de llibres crítics amb ell? —Com és Sillicon Valley, des de dins? —Cada vegada hi ha gent més que hi veu problemes, tal com van les coses. I crec que és una equivocació pensar que a Silicon Valley tothom pensa igual. Com a tot arreu, hi ha diversitat. Hi trobes gent preocupada per la desigualtat, falta de responsabilitats, etc. Ho veus amb la reacció al cas de Peter Thiel. Alguns aplaudeixen que vulgui ensorrar Gawker, i uns altres veuen que és perillós que algú amb tants diners pugui enfonsar un diari. Imagina’t que fos el New York Times o el Washington Post. Vull dir que Silicon Valley és un terme que es pot fer servir de moltes maneres. —Feu servir el navegador Tor, que permet de navegar anònimament? —No. Però potser ho hauria de fer. El problema amb els programes de xifratge és doble. Per una banda, em sembla perfecte. No vull gent espiant-me. Per una altra banda, internet ha de ser un lloc on poder demanar comptes. Qui ha fet què. I amb el xifratge, no és que s’encoratgi a viure fora de la llei, però sí la falta de responsabilitat. I quan vas a xarxes on la gent és anònima veus com es comporten de manera molt cruel, plens d’odi contra les dones, les minories, o les orientacions sexuals. No sóc un gran partidari del xifratge com a solució. Encara que sembli estrany, necessitem dues coses: responsabilitat i xifratge. Com s’aconsegueix? No és gens clar.

Summary: Andrew Keen: ‘Hem canviat la nostra llibertat per l’economia de les coses gratuïtes’


L’Observatori del Paisatge de Catalunya, amb la col·laboració del departament de Territori i Sostenibilitat, ha organitzat aquesta setmana el seminari ‘La carretera en el paisatge’. S’han presentat un seguit de ponències inspiradores i de projectes que es desenvolupen en diferents territoris, i s’ha plantejat la relació entre la carretera i el paisatge des de disciplines ben diferents: l’arquitectura, la biologia, l’enginyeria, el cinema, la història… Tal com va plantejar a l’inici el director de l’Observatori, Pere Sala, “les relacions entre el paisatge i les carreteres s’han plantejat habitualment des del punt de vista de la integració de la carretera en el paisatge. Aquesta és una dimensió molt rellevant, però no suficient. Cal anar més enllà i tractar tota una sèrie d’aspectes de la relació carretera-paisatge en general poc considerats.” Perquè “moltes carreteres (en especial les secundàries) posseeixen un elevat valor patrimonial, atès que històricament han articulat i contribuït a afaiçonar el territori; són una forma de coneixement del territori; posen en valor la diversitat de paisatges del país i generen experiències turístiques i d’oci ben diverses”. I per mostrar com poden ser d’inspiradores algunes mirades i aproximacions sobre la carretera i el paisatge, es va convidar a fer la conferència inaugural a l’arquitecte italià Fabio Manfredi, professor de la Universitat de Nàpols Federico II. La seva ja va ser una aproximació interdisciplinari en si, perquè va citar entre més el pintor Paul Klee, l’escriptor Jack Kerouac i l’activista i assagista Rebecca Solnit. I va acabar la ponència amb unes imatges cinematogràfiques fetes per ell mateix de la ciutat de Nàpols, amb música de jazz. Imatge del seminari ‘La carretera en el paisatge’. Fabio Manfredi es mou en el terreny de la percepció, ha centrat la seva línia de recerca entorn els paisatges lineals i ha investigat sobre mobilitat i paisatgisme. Aporta significat de la carretera dins del paisatge, des del moviment. Per tant, ens interroga sobre la funció del camí com a element del disseny paisatgístic. Manfredi proposa la mobilitat com a estratègia paisatgística. Entén la carretera com una línia, amb totes les seves declinacions possibles, perquè al final tot està connectat i una línia són dos punts de connexió, un d’inici i un altre de final. I entès així, també li podem donar molts altres significats, que ajuden a obrir la perspectiva: la idea de destí, de compromís o d’unes dades. Perquè Manfredi també escruta les qualitats intangibles d’una línia. Diu que tan aviat com ens movem definim una línia. El moviment ens fa dibuixar una línia invisible dins del paisatge. I tot i que invisible, aquesta línia deixa uns rastres, que expliquen moltes coses: fenòmens socials, ambientals… L’arquitecte ens proposa entendre la carretera com una línia de referència a partir de la qual traçar moltes línies invisbles. Són la relació que establim amb el paisatge. Perquè nosaltres som actors dins la carretera, avui fins i tot abans d’entrar en la carretera, a través del Google Maps o del Google Earth, quan preparem un trajecte, quan decidim la ruta que farem, on ens pararem, què visitarem… I mentre una línia de ferrocarril et condiciona el gaudi del paisatge, perquè està més marcat, tant per la direcció que és establerta, com per la velocitat i els llocs d’aturada, que també són marcats i no permet triar, si anem per una carretera podem triar la velocitat i la direcció i on ens aturem. Quan som dins la carretera som dins del paisatge, segons Manfredi i la percepció és més aprofundida. Tot dependrà de l’interès que ens suggereixi el paisatge. Perquè la carretera permet assumir el control de l’entorn i de com percebre’l. També parla de transgressió dins la carretera, per exemple, quan decidim reduir la velocitat i anar més a poc a poc o si seguim la curiositat que la carretera ens genera. Farem descobriments i transformarem el paisatge amb les nostres percepcions i les nostres activitats culturals. En aquest sentit, la línia invisible que tracem en el paisatge és el guió. Determina i dissenya els paisatges intermedis entre dos punts. Ja ho diu l’article 1 del Conveni Europeu del Paisatge definint ‘paisatge’ com allò que “fa referència a una àrea, tal com la percebi la gent, el caràcter de la qual és resultat de l’acció i la interacció de factors naturals i/o humans”. L’arquitecte des d’aquesta definició diu que la carretera és una línia per al paisatge. Per tant, més enllà de la seguretat i el confort a l’hora de fer una carretera, més enllà dels condicionaments tècnics, cal tenir en compte com anem d’un punt a un altre i com ens movem en els punts intermedis. L’arquitecte italià Fabio Manfredi. Per on passem i com passem és un dels temes complexos de la relació de la carretera amb el paisatge. I en aquest punt Manfredi va citar l’arquitecte paisatgista francès Bernard Lassus, que va desenvolupar un estudi per al govern francès on plantejava aquesta relació entre carretera i paisatge no només com una experiència visual, fins i tot tàctil i olfactiva. I destinava l’1% del cost de l’obra al desenvolupament del paisatgisme. És d’aquesta manera que es focalitzen també les necessitats més locals. I és una manera de millorar el paisatge existent combinant les necessitats locals amb la gent que només hi és de pas. Lassus va cercar noves pràctiques i pautes en aquesta relació. Aquesta última aportació es va veure reforçada després, en un debat posterior, amb preguntes dels assistents al seminari, que es van focalitzar sobretot en la necessitat de la participació de la societat civil, de les comunitats afectades i vinculades als projectes d’aquestes carreteres i infraestructures viàries. Participació i interdisciplinarietat foren els dos eixos centrals d’aquest debat posterior.

Summary: Pensant i repensant la carretera i el paisatge


L’èxode de catalans marxant cap al nord per fugir de la repressió franquista quan la guerra del 36-39 ja era decidida és una escena explicada poques vegades. Les paus sobre silencis que s’han mirat d’anar imposant a cada transició, d’ençà de fa setanta-cinc anys, han amagat fets i vivències plenes de desesperació, però també de coratge i dignitat. La Catalunya republicana era una Catalunya impossible, i va donar desenes d’escriptors, periodistes i poetes immensos que van descriure l’èxode i l’exili republicà. Un d’aquests va ser Antoni Rovira i Virgili, autor del clàssic ‘Els darrers dies de la Catalunya republicana’, que ara han recuperat i retornat a les llibreries la Xarxa de Mots i l’editorial Acontravent. Entre el dietari personal, la crònica i el llibre de memòria social i política, ‘Els darrers dies…’ relata una quinzena de dies dramàtica i decisiva. Rovira i Virgili comença la narració el 22 de gener de 1939, dos dies abans de deixar Barcelona, i la tanca el 5 de febrer, amb l’arribada a Perpinyà, camí de l’exili d’on ja no va tornar. L’autor s’explica: ‘Aquesta obra és la narració verídica d’uns dies dramàtics viscuts per mi quan entrà en la fase culminant l’ofensiva final de Franco contra Catalunya. Narració de l’angoixa, la desfeta i l’èxode dels catalans, que han estat les principals víctimes de la guerra encesa a Espanya per l’alçament militar de l’any 1936.’ Quatre edicions en setanta-cinc anys Acontravent i la Xarxa de Mots van obrir un projecte de micromecenatge a Verkami per tornar a les llibreries aquesta obra cabdal de la literatura i el periodisme catalans. Se n’havien fet quatre edicions, en aquests setanta-cinc anys: la primera a Buenos Aires el 1940; després l’edità Curial el 1976 –edició segrestada immediatament per ordre governativa franquista–; després el diari Avui, el 1989; i l’última d’Edicions Proa, el 1999. L’objectiu del nou projecte d’edició era clar: ‘L’obra reclama una acurada reedició que n’asseguri la difusió per tots els mitjans: biblioteques, escoles, centres universitaris, associacions, etc.’ Amb aquest mateix objectiu s’ha activat un bloc que recull, dia a dia, els capítols del llibre. La narració commovedora de Rovira i Virgili tenia també una raó de fons, que ell mateix explicà en les ‘Paraules preliminars’ de l’obra: ‘Els catalans han de tenir el coratge moral de renunciar als mites.  La nua veritat de l’èxode, com la nua veritat de la guerra, si no brilla com els mites, conté prou d’elements dignes i nobles per compensar les baixeses i les misèries, part integrant de la realitat humana.’ Quim Torra: ‘Un dels llibres que més m’han trasbalsat’ Un dels motors d’aquesta nova edició de l’obra més destacada de Rovira i Virgili és l’editor Quim Torra. Hem parlat amb ell perquè ens orientés l’ànima abans d’encarar aquesta lectura. Torra és un dels màxims coneixedors del període republicà i dels grans escriptors i periodistes que va llegar-nos aquella època d’esperança i modernització. L’editor ens explica que el llibre és ‘una de les millors cròniques periodístiques de la sortida cap a l’exili, narrada amb un tremp i un vigor extraordinaris’. I reconeix que és un relat que l’ha colpit fortament. —Què ens diu ‘Els darrers dies…’? Per què és una obra necessària avui? —Segons el meu parer, hi ha dos motius importants: primer, el gran èxode català del 1939 és un dels fets essencials de la nostra història, jo diria que ‘constituents’ de la Catalunya contemporània i, per tant, tots els passos que fem per recuperar-ne la memòria són bàsics; i, segon, la figura i l’obra d’Antoni Rovira i Virgili, prou valorada des d’un punt de vista d’assagista polític i historiador, potser no ho és prou com a narrador. ‘Els darrers dies…’ és una de les millors cròniques periodístiques de la sortida cap a l’exili, narrada amb un tremp i un vigor extraordinaris. Qualsevol periodista i, sobretot, estudiant de periodisme català hauria de llegir-lo. —Ens impressionarà aquest relat? —A mi em va impressionar. És un dels llibres que més m’han trasbalsat. Rovira narra en primera persona allò que veu, allò que sent. Un relat sovint cru, dur, antisentimental. Passa el mirall a un món que s’enfonsa. Els darrers sospirs de llibertat d’un poble. —Rovira i Virgili va fugir amb el Bibliobús amb més personalitats de la cultura catalana… Quins moments més impressionants. —De fet, Rovira marxa amb la seva família i s’acaba trobant amb el famós Bibliobús dels intel·lectuals catalans i amb tot de fugitius. Tots acaben trobant-se a Agullana, a can Perxers, un mas convertit en la capital del tros de Catalunya no ocupada. Hi és tothom: des del president Companys a Mercè Rodoreda, de Pi i Sunyer a Pompeu Fabra, Xavier Benguerel, Sebastià Gasch, Josep Maria Capdevila, Joan Oliver, Francesc Trabal… S’hi fa la darrera sessió de la Institució de les Lletres Catalanes. I, finalment, el dia 31 de gener, la sortida cap a l’exili. Rovira hi és amb la seva família: la seva dona i els dos fills. Teresa Rovira, que feliçment avui encara ho recorda, explica els detalls de tot plegat: com van sortir d’Horta a la nit; el fred terrible de Cantallops; la ferum de quadra del menjador de can Perxers i el viatge final el 31 de gener travessant la ratlla. A ella, com que era jove, li va tocar de fer el trajecte final, d’Agullana al Pertús, dins el Bibliobús, juntament amb més nois i noies. —Com us expliqueu que aquest llibre fos descatalogat? Se n’han fet quatre edicions en setanta-cinc anys. Però l’heu hagut de recuperar… —Per una banda, és enormement difícil que els llibres de fons sobrevisquin en un panorama editorial que prioritza la novetat. Però hi ha una cosa més important: un llibre com aquest hauria de ser de lectura obligatòria a les facultats de periodisme de Catalunya, com he dit, però també als instituts catalans. Pocs esdeveniments han marcat tant Catalunya com l’exili del 1939. Jo encara no entenc com és que al nostre país no hi ha un dia dedicat a l’exili. I si parlem d’exili, parlem de ‘Els darrers dies de la Catalunya republicana’. Frases de Rovira i Virgili: «La nostra esperança és invencible. Catalunya i els catalans mereixen temps millors. Aquests temps vindran. Hem vist l’èxode; veurem el retorn. I jo, que he viscut i descrit els darrers dies de la caiguda, voldria viure i descriure els primers dies del redreçament» (Antoni Rovira i Virgili, 1939). «Un llibre català que es publica a l’estranger mentre els llibres catalans són perseguits i destruïts a la nostra pàtria, significa que la guerra no s’ha acabat, que la guerra continua, que la guerra no pararà fins que Catalunya no recobri tota la seva llibertat nacional: la del règim polític, la de la llengua i la de l’esperit» (Antoni Rovira i Virgili, 1939). «Enmig del present desolat i tràgic, poso la meva esperança en els dies que vindran, en el dret que triomfarà, en les llibertats que es restabliran, en la llengua que persistirà» (Antoni Rovira i Virgili, 1939)

Summary: Quinze dies d’èxode català, els darrers sospirs de llibertat


La consellera Clara Ponsatí ha declarat avui al Tribunal d’Edimburg. Ha estat una vista breu, de poc més de mitja hora, i n’ha sortit amb fiança i sense obligació de dipositar-hi el passaport. Ponsatí s’havia lliurat al matí a la policia escocesa, que l’ha portada davant el tribunal 4. A la porta de la comissaria, el seu advocat, Aamer Anwar, s’havia mostrat confiat que Ponsatí seria alliberada perquè el delicte de sedició era propi del segle XVI i feia ‘molts anys’ que havia ‘estat abolit’ del codi penal escocès. A més, ha acusat el jutge Pablo Llarena d’abusar del procediment d’euroordres i ha explicat que la defensa se centraria en la vulneració dels drets humans de Ponsatí si era extradida a Espanya. Per sufragar les despeses de la defensa, Ponsatí ha obert un compte de micromecenatge. 🔴 ÚLTIMA HORA | Clara Ponsatí ja s’ha lliurat a la policia escocesa. El seu advocat diu que Espanya abusa del sistema d’euroordres i que la sedició va ser abolida a Escòcia fa molt de temps pic.twitter.com/vZHmz8MJbg — Sergi Mulero (@sergimulero) November 14, 2019 Ponsatí ha enregistrat aquest vídeo abans de lliurar-se a la policia: This morning @ClaraPonsati was arrested on a warrant for ‘sedition’ and will appear at Edinburgh Sheriff Court at 2pm, #DefendClara🎗’Si us plau, doneu suport i compartiu el llançament del meu crowdfundingj juridic’ https://t.co/5UH3krTOcP pic.twitter.com/EgkKhlNLn2 — Aamer Anwar🎗✊🏽 (@AamerAnwar) November 14, 2019

Summary: El Tribunal d’Edimburg deixa Clara Ponsatí en llibertat i li manté el passaport


El president de Mèxic, Andrés Manuel López Obrador, ha enviat una carta al rei espanyol, Felipe VI, en què li sol·licita que demani perdó pels crims comesos durant la colonització del país. Segons que explica el diari El País, la carta encara no té una resposta de la casa reial espanyola. López Obrador assegura en aquesta carta que és l’única manera de completar la reconciliació entre l’estat espanyol i Mèxic. No obstant això, pot obrir una crisi diplomàtica entre ambdós països. Segons les fonts mexicanes que cita El País, les autoritats espanyoles no han encaixat bé la carta, tot i que insisteixen que el text no s’inspira en el rancor. Les mateixes fonts asseguren que la reconciliació va abordar-se durant la visita del president espanyol, Pedro Sánchez, a Mèxic fa dos mesos. També afirmen que Mèxic no demanarà cap indemnització a l’estat espanyol pels crims de la colonització, de la qual farà cinc-cents anys el 2021.

Summary: El president de Mèxic exigeix a Espanya que demani perdó pels crims de la colonització


Josep Pedrals (Barcelona, 1979) desborda. És tanta la seva riquesa lingüística, formal i de pensament, és tanta la seva exuberància literària, i és tan singular la seva literatura, que desborda. El lector així ho experimenta amb la seva última obra, Els límits del Quim Porta, un volum de 615 pàgines publicat per Labreu Edicions. S’inclou dins la col·lecció de poesia Alabatre, tot i que el llibre és un amalgama de gèneres ben pastats, que el mateix Pedrals resumeix dient: ‘És un assaig sobre la lectura, qui llegeix, què llegeix i com, presentat en forma de novel·la, que conté dos-cents poemes i també un aplec de contes.’ Josep Pedrals s’ha quedat ben descansat, amb sensació de buit, diu, després d’haver acabat el llibre, que tanca la trilogia formada també per El furgatori (Labreu, 2006) i El romanço d’Anna Tirant (Labreu, 2012). I diu que Els límits del Quim Porta és una mena de biblioteca, entenent la tradició literària com la construcció d’una biblioteca. Per això ens fa contents que ens convidi a la biblioteca que va bastir el seu pare, i que ara és la seva biblioteca i el seu despatx, per fer l’entrevista. Com que en Els límits del Quim Porta Pedrals es mostra molt i molt, hem volgut entendre d’on ve, quina és la seva formació, per esdevenir qui és. —On som? —Som a la biblioteca del pare, que ara és la meva. El pare tenia molts llibres, era un gran lector i un gran comprador de llibres. Feia feliços els llibreters. I llegia tot el sant dia, tant com podia. I anava acumulant llibres, acumulant llibres, i al final no hi cabíem a casa i en teníem a casa dels parents. Finalment, gràcies a uns diners que li van arribar, en comptes de fer-se una caseta amb piscina, que és el que fa tothom, va muntar la biblioteca, una biblioteca privada per tenir els llibres i tenir-los ben ordenats. Gaire ordenats no els hem acabat de tenir mai. Però és una meravella, és el seu llegat. És una biblioteca especialitzada en filosofia i teologia, que eren les seves branques de coneixement. I ara també hi ha una bona secció de literatura i de poesia catalana. Em sap greu que la part de teologia no la continuaré, perquè no la conec i… Penseu que el meu pare estava molt al dia: es va morir a noranta-set anys i a la biblioteca trobareu llibres de les qüestions de filosofia més importants que es tractaven a Europa, comprats l’últim any, abans de morir-se. Jo estic al dia d’altres coses i no tinc tants calés per a anar-los gastant en dues branques diferents. —Vau créixer entre aquests llibres? —Sí, perquè eren llibres que teníem a casa. La casa dels pares tenia totes les parets forrades de llibreries. Jo vaig néixer dins d’una biblioteca. —I què us agradava llegir de petit? Amb una gran biblioteca a l’abast, amb un pare, Ricard Pedrals (1920-2017), ex-capellà, teòleg, molt avesat a la relació amb les criatures per l’escoltisme que va impulsar, mestre de formació, les possibilitats eren moltes. —El meu pare no em va limitar mai la lectura. I tenia de tot a la seva biblioteca. Jo vaig poder descobrir els meus gustos, que era una cosa molt estranya: quan era petit em fascinava Viatge d’un moribund del Joan Sales i després llegir l’Armand Obiols. Els meus exemples poètics eren els que triava jo. —Tanmateix, el talent no s’hereta i els interessos tampoc. Què creieu que va fer que us decantéssiu cap a la literatura i la poesia? —De fet, era un instint que he tingut de sempre. El fet de la paraula mig cantada. Jo tenia el costum de veure el meu pare llegint. Llegia sempre, anava pel carrer llegint un llibre i controlava tant que no s’entrebancava. I a casa, s’asseia a la seva cadira i llegia. I com que llegia coses densíssimes, es parava un moment i pensava. I jo per imitació, feia igual: jo llegia, em parava i pensava, per reflexionar sobre allò que havia llegit. I acabava donant voltes sobre les formes del text. Així arribes a la poesia pel pensament. Si analitzes vint vegades com sona una frase o com està estructurada, acabes anant al poema, perquè és portar el llenguatge a la seva màxima expressivitat. —Aprenentatge per imitació. —Per imitació del pensament del pare, la meva capacitat de pensament era purament estètica i vaig anar a parar aquí. I després també, perquè si tens un cert gust estètic i et vas passejant per la biblioteca… Recordo que em sabia títols de memòria. I de vegades el pare em preguntava a mi on eren els llibres, perquè jo em passava el dia mirant lloms i sabia on eren. I tenia títols al cap que encara ara no sé ben bé què volen dir. Per exemple: Sobre la quàdruple arrel del principi de raó suficient, que és un títol de Schopenhauer. Recordo que de petit em flipava aquest títol. —Per tant, el vostre interès pels llibres va néixer d’una manera natural, dins d’un context completament favorable. —Sempre m’han fascinat molt les biblioteques… Sabeu què és l’ASMER? Autonomous Sensory Meridian Response. És una sensació que tens, en diuen orgasmes mentals, provocats per determinats sorolls o veus, que et fan unes pessigolles dins del cap. Si ho tens o ho has viscut, és molt natural. I això passa molt a les biblioteques, el soroll de paper ho fa molt, això. —Teniu aquesta capacitat sensitiva? —Sí, la tinc. I és ben curiós, en altres que ho tenen, ho endevines, perquè de vegades si veus gent treballant molt concentrada en alguna cosa, tranquil·la, assossegada, allò ho causa molt. —Sou sinestèsic també? —No, gens ni mica. Les he de buscar verbalment les sinestèsies, jo. Tinc amics que són músics que les identificacions entre colors i sons les tenen directes, i jo no. Tot i que identificar els sons amb el nom de la nota, sí que ho sé fer. Però, és clar, he estudiat música i treballo amb músics sempre. Tinc un piano a la biblioteca. —Aquesta relació entre la veu i la paraula i la música dèieu que l’heu tinguda de sempre. —Sí, per aquesta idea que la poesia és la música de les paraules. I és un dels grans camins que he intentat seguir: veure com cada cop em sonaven millor les coses. De fet, es nota. Si llegeixes els poemes d’Els límits del Quim Porta, sonen millor que els poemes dels llibres anteriors, són més senyors en l’àmbit sonor. Netejo més, poso millor els accents, sóc més conscient de com vaig a parar a un fraseig o a un altre. —I què va ser primer, la música o la poesia? —Van molt juntes, perquè són formes d’expressió sonora. Que després la poesia l’hàgim escrit és un altre tema. A vegades et surt un gruny: el gruny és música o és una onomatopeia? Si és una onomatopeia, és poesia, si és simplement un so, és música. Em sembla que era Pascoli qui deia que saber fer onomatopeies era marca de bons poetes. —Quan vau començar a escriure poesia? —De sempre. Quan em van ensenyar a escriure vaig dir: gràcies a Déu que ja puc plasmar allò que volia fer. Jo vaig trigar molt a parlar. El meu pare sempre ho deia: ens pensàvem que eres tonto perquè només reies (aquest nen riu massa). No vaig dir res fins que cap als dos anys i escaig vaig començar a parlar, gairebé amb frases subordinades. Com a mite infantil m’agrada molt. I de poemes escrits, en tinc d’ençà que tenia sis anys. I a casa m’ho deixaven fer. —I tan petit ja éreu lector de poesia? —Me’n llegia el pare, sobretot. I també he anat a escoles i instituts que tot això ho tractaven molt bé. I això es nota. —No us van fer malbé. —No, al revés. Vaig anar a l’escola Reina Violant de Gràcia i a les Pies de Diputació a l’institut. I aquí, al Clot, sempre feia els Pastorets, i el vers te’l fiques a dins. Amb la colla del barri ja fèiem l’imbècil fent de dimoniets. I també fèiem la Passió. —Els Pastorets i la Passió? —Sí i era una Passió molt curiosa. La dirigia el pare Enric Puig i era molt bonica. El Clot és molt guai. —També heu escrit teatre. —Sí, però vaig trigar molt a escriure teatre. Primer vaig entrar molt en el món de la poesia. No va ser fins més tard que vaig escriure teatre, quan em vaig retrobar amb els amics que havien optat per aquest camp. Amb en Jordi Oriol, per exemple, vaig veure que la feina del teatre era una altra cosa i vaig començar a mirar-me’l des d’un altre cantó i vaig començar a fer coses de teatre. També perquè vaig veure que el recital i el teatre anaven molt de la mà. La teatralitat del vers… —Quan vau publicar el primer llibre de poemes, ‘Escola italiana’, éreu molt jove, teníeu vint-i-quatre anys. —Sí, i tot i això, encara hi va haver algú que em va dir: com és que has tardat tant a publicar? Perquè jo ja feia temps que feia recitals, des dels disset o divuit anys. —I com vau començar a fer recitals? —Anava a l’institut amb l’Eduard Escoffet. Ens vam fer molt amics, i encara ho som. L’Eduard ja muntava històries de poesia des dels quinze anys. I em va començar a fer moure per llocs d’aquests. Aleshores vaig conèixer en Víctor Cuadrada, en Víctor Nick, que muntava la ronda de l’Enric Casasses de l’Uh i em va dir: a tu et portarem com a esperança de la poesia. I se’m van endur de gira. —Vau fer la gira del llibre ‘Uh’ d‘en Casasses? —Hi anaven la Dolors Miquel, en Gerard Horta, a vegades en Pau Riba, en Gerard Quintana, era una colla molt rara. Jo tenia disset o divuit anys i va ser el meu gran bateig. —I com us va marcar aquest començament? —Em va marcar amb això d’agafar el gust pel recital. Veure com l’Enric el treballava i també la Dolors, i es podia anar per uns cantons de la poesia que a mi em semblaven molt més interessants que moltes coses que havia mamat a casa… El pare, vulguis que no, era noucentista en moltes coses, neonoucentista o ribià (quan entres a la biblioteca hi ha un poema de Riba). I ells em van modernitzar per dins i em vaig sentir molt més còmode. I entre una cosa i una altra em vaig anar encarrilant. —Vau sumar al noucentisme l’avantguarda dels anys vuitanta i noranta. —I a partir d’aquí, a més a més, vaig començar a treballar més els recitals, a veure com me’n podia sortir, quines eines em funcionarien… Coses que ara funcionen molt bé: com els slams, que són una manera de treballar el poema a l’escenari. A vegades en l’slam falla la part literària, però són vies que s’han obert més tard i que són molt interessants. Tot allò que predicaven amb la polipoesia als vuitanta Enzo Minarelli i companyia, si ho treballes d’una manera més trobadoresca… És un camí que a mi m’ha anat bé. Cadascú troba el seu. —El recital té una part d’espectacle, també. —Sí, s’ha de ser caritatiu amb el públic. —Què voleu dir? —És a dir, has de ser generós, perquè el públic no ha vingut a escoltar la teva teràpia, ha vingut perquè pugui elevar-se, riure o plorar, depèn de què vulguis transmetre. Ho dic perquè, de vegades, els recitals de poesia sembla que no estiguin pensats per al públic sinó per al poeta. Tampoc no és això. —Del recital al grup de música, té una lògica. —Tenia molta lògica, perquè jo ja havia fet els meus grups de música a l’institut, com tothom. I en vam muntar un que es deia Explosión Bikini que va funcionar bastant bé. Vam fer els caps d’any del 1999-2000 i 2000-2001 del Sidecar. Jo ja feia els meus recitals i a vegades em sorgia la necessitat de cantar-los, perquè em sortien cantats, i aleshores vaig demanar a l’Albert, el guitarrista d’Explosión Bikini, de fer coses junts. I vam començar a musicar alguns poemes. I quan en teníem no sé quants musicats vam dir: per què no muntem una banda? I vam fer els Nens Eutròfics. —Havíeu estudiat música i instrument? —Sí, vaig estudiar música i tocava el clarinet. —Us demano tantes coses de formació i m’interessa entendre la vostra evolució, perquè el llibre que acabeu de publicar, ‘Els límits del Quim Porta’, mostra les vostres inquietuds i preocupacions literàries, socials, personals… Ho poseu tot. —De fet, ma mare, quan el va haver llegit, em va trucar i em va dir: no et fa una mica de por, haver-te explicat tant? No ho sé, però precisament és la gràcia, haver-ho aconseguit, oi? De fet, la formació ajuda a entendre la combinació de registres constant. El meu pare parlava perfectament el català i era un perepunyetes en el bon sentit. Jo sóc d’aquells nens que agafava gàlbuls del xiprer per tirar-los a l’escocell. Són coses que a mi no em resulten estranyes. És com dir: m’ha picat un mosquit a la sofraja. I la gent em pregunta, on? O si clavo un cop de puny, em fan mal els artells. —Precisament, ‘Els límits del Quim Porta’ és una festa verbal. Mostra la vivor de llengua, que avui es troba molt esmorteïda. —Esmorteïda del tot no està si sou capaç de dir ‘esmorteïda’ en una entrevista. —Ara sabem que aquesta riquesa lingüística prové de la cura que va tenir el vostre pare en transmetre-us la llengua. I, per cert, una de les dues dedicatòries del llibre diu: ‘Al meu pare, que em va ensenyar a estimar i respectar el que es veu i el que no es veu.‘ —La cosa més curiosa és que diria que em va ensenyar a estimar sobretot allò que es veu. És a dir, que el meu pare era un gran metafísic i era un home de pensament, però era un home de ser-hi. Era una de les persones que més companyia feia i que més sabia estar. I tenia una paciència proverbial. Just l’altre dia va fer un any que es va morir i van fer una missa a la parròquia, i el capellà ho va dir: en Pedrals venia aquí a fer comunitat, perquè ell sabia que un dels valors del religrio, del relligar, era fer comunitat. Per tant, ell anava a fer comunitat. I sense cap mena de fum. Tu pots tenir una vida filosòfica tan gran com vulguis i un sentit d’espiritualitat profundíssim i que t’eleva, però si alhora saps ser un cristià de carrer, que treballa amb els qui tens al voltant… A la vida importa allò que tens al voltant, no les enciclopèdies. —Sou creient? —Sóc agnòstic. Que seria una manera de salvar-se el cul. —Sí, és un estat confortable. —És molt confortable. Sabeu què passa? Que la idea de Déu m’agrada molt, però no tinc fe. El trobo molt literari, Déu, però em costa molt imaginar-me’l com a entitat present. Però em costa molt negar-lo, també. —A ‘Els límits del Quim Porta’ anomeneu el lector l‘Ull de la Providència. —Sí. L’únic Déu que hi ha davant un llibre és el lector, que decideix quan s’acaba o no s’acaba la història. —Una de les característiques de la vostra literatura és la barreja de l’erudició amb allò que és popular. És un tot. De la frase feta en traieu erudició. —Sí. En aquest llibre fins i tot hi ha uns personatges que parlen en caló. I hi ha paraules que les he sentides de gent més jove que jo, que no havia pensat que podien tenir un determinat ús. I, és clar, la tradició també és això. Quan entres una mica més en què feien realment els autors, llegir un autor, veure què feia, llegir-ne la biografia, saber per què anava per aquí i no anava per allà, acabes entenent moltes coses i veus que realment el seu afany no era petulant. És a dir, els clàssics no eren petulants, eren gent que escrivien sobre les coses que tenien necessitat d’escriure. Comprens i comparteixes certes preocupacions i això és molt bonic, perquè, de cop, ja no són clàssics, són companys de viatge. I aleshores no queda estrany posar-los al costat de qualsevol altra cosa del teu viatge. —També heu contribuït a popularitzar la poesia, portant-la als mitjans de comunicació. —Forma part d’una idea que tinc bastant clara, que és que la poesia no és només una qüestió per a elevar-se i parlar de les coses més transcendents, sinó que també és una cosa que va molt bé per a la vida quotidiana. M’ha anat molt bé relacionar-me amb la colla de glossadors. Que la poesia pugui ser una cosa de qualsevol moment, que puguem fer un poema sobre el got que tenim a sobre la taula, és molt bonic. I, per tant, que la poesia es pugui estendre a tots els mitjans i en qualsevol moment, és necessari. I també és necessari perquè la fa més propera i pots anar a les elevacions sense cap problema. —I per què creieu que en el món actual la poesia queda encaixonada en un àmbit i això ens la fa menys permeable per a la vida quotidiana? —No ho sé. Però de poesia en fem en molts moments del dia, passa que no en som conscients o no la considerem com a tal. Allò de ‘poeta, músico y loco, todo el mundo lo és un poco’… Tothom en fa, de poemes, cada dia. Que se n’adonin i en treguin el suc que en poden treure és una altra cosa. El problema és que tenim entès que pensar una mica la frase que has dit, donar-li una reflexió i potser ampliar-la una mica és perdre el temps. La poesia hi és, però ni estem educats per fixar-nos-hi ni estem educats per donar-li el temps i el valor que potser necessita. —’Els límits del Quim Porta’ és el tercer volum d’una trilogia que va començar el 2006 amb ‘El furgatori’ i va seguir anys després amb ‘El romanço d’Anna Tirant’. Impressiona que ja tinguéssiu planificada la trilogia dotze anys abans. —Sabia que la podia anar fent. Havia posat els embrions per a fer un joc més gran. Un cop en poses la base, vas al segon. Però no la tenia tota clara, ni sabia que seria exactament així, ni en tenia els títols. —Us inventeu un personatge, en Quim Porta, i obriu una sèrie de camins. Aquesta trilogia és un constant joc literari, una festa, però també un procés dur i exigent de demanar-se pel procés de creació, per la literatura mateixa: per les flaqueses, pels excessos, pels estímuls, pels errors… I per com llegim les obres dels altres i com ens llegeixen les nostres… —Un compendi. Tot plegat, va lligat al fet que el càrrec de poeta és considerat, en totes les societats i en totes les cultures, com una cosa quasi sacerdotal, diguem-ho així. Té un component que se situa entre el bufó de la cort i el sacerdot que ha de fer la dansa de la pluja. I t’adones que professionalment t’has ficat en un merder. Em sembla que necessitava explicar el perquè i el com ho faig, i ho necessito anar fent, perquè té una entitat molt estranya. Analitzar què han fet els altres, com ho han fet i des de quin punt de vista, perquè jo sóc poeta com a ésser social, sóc poeta per tothom que em coneix, i em pregunto què sóc davant de l’altre. I com que ho sóc en tant que recitador i en tant que persona que escriu, als llibres és més fàcil intentar aquest punt. —La necessitat de comprendre és el punt de partida de tots aquests llibres. També la necessitat de revisar-vos constantment. —És tal qual. —I respira una gran llibertat. —La primera versió d’Els límits del Quim Porta la vaig patir també, em va costar. Vaig anar redactant per ordre, però quan ja tenia acabada la segona part del llibre, i que havia aconseguit un estil meravellós a partir del capítol tres, vaig refer l’u i el dos. Estilísticament no lligaven amb la resta, m’havien quedat distants. I després el to era molt més dolç i agradable. Fresc i funcional. —És un llibre molt poc corrent. —Les necessitats expressives cadascú les vehicula per on pot. A mi m’ha sortit per aquí. I tinc unes necessitats expressives que no tan sols les puc posar en el poema, sinó que m’agrada també ser un creador d’històries. Jugo a això. A més, no veig per què m’he d’obligar a tenir el criteri de fer un llibre de poemes a l’ús. Si ho fa tothom, per què ho he de fer jo. —Heu dit alguna vegada que el sonet és la vostra forma poètica preferida. —Sí, per la mesura que té i perquè m’hi sento còmode. Li tinc la cosa agafada. I trobo molt interessant que una cosa tan quadrada hagi esdevingut la idea del poema en la traducció occidental. Quan Brossa va demanar a Foix què havia de fer per aprendre a escriure, Foix li va dir: fes sonets. Això vol dir que el gran modernitzador de la poesia catalana, que és Brossa, parteix del sonet. Així que la nostra tradició moderna és a partir del sonet, i l’antiga també (tot i que Ausiàs March no feia sonets). —En la trilogia, hi ha la voluntat de treballar la pèrdua de l’autoria. Això és molt estimulant, però, per què aquesta necessitat? És una manera d’entendre la tradició, el llegat? Som el que ens precedeix? —Sí, perquè arriba un punt que la manera com hom queda retratat als llibres és com un filtre. I l’autor queda dissolt per nassos. I perquè m’interessa molt el fet que allò que llegim és molt real i sempre és molt mentida. Hi ha un tros al final del llibre sobre això, a partir de la pàgina 603: «» Són reflexions sobre la identitat que vaig posant al llibre, per mitjà dels personatges. Per què, qui és el Quim Porta? És la gran pregunta del llibre. —En Quim Porta és una quimera, però en els pròlegs de ‘El furgatori’ i ‘El romanço d’Anna Tirant’, apareix com un ser molt terrenal. —És aquesta idea que quan algú desapareix o es mor, ja no hi és. Per tant, l’has d’anar omplint. I això es troba al final d’Els límits del Quim Porta. Tot el final del llibre gira al voltant de la idea del que fem amb els qui ja no hi són. Ens els hem de reinventar. És la part bonica del procés històric. Els personatges històrics esdevenen una cosa diferent que no devien ser. Són molt més segurs que no eren. Un cop morts, tot el que van fer està pautat, és una cosa rara. I en el llibre també hi ha tot un joc de referents que no hi són: els dolents del llibre venen coses que és impossible que tinguin perquè no s’han conservat. Fins al final, que arriben a voler vendre una màquina de fer paraules inventada per Pla i Sagarra. Surt molta gent al llibre, també de vius: el Francesc Serés, el Jordi Julià, surt el Víctor Sunyol… Un munt de gent. —Molta dosi d‘humor. —El text de ‘El geni català’ és molt graciós. A la pàgina 524. I hi ha un tros important, a la pàgina 447, que m’agradaria llegir-vos: «» Aquest és dels trossos més importants del llibre. Aquest és gros. M’he quedat a gust.

Summary: Josep Pedrals: ‘Jo sóc d’aquells nens que agafaven gàlbuls del xiprer per tirar-los a l’escocell’


La setmana passada es va celebrar a Alella (el Maresme) la Nit de la Pansa blanca. Organitzada per l’ajuntament, era un dels actes més destacats del programa Vi+, que va reunir una quarantena de propostes de vint-i-quatre municipis de la DO Alella, fetes durant el mes d’octubre. La Nit de la Pansa blanca, que es va celebrar el dissabte 27, tenia una activitat com a pòrtic dos dies abans: un tast de vins de la varietat pansa blanca de diferents territoris del país, conduït per una de les enòlogues més destacades de la península, Sara Pérez, del celler Mas Martinet al Priorat i del Celler Venus la Universal del Montsant, que impulsa juntament amb el seu company, René Barbier (fill). La idea inicial era fer dialogar vins de cartoixà de la DOQ Priorat i de la DO Montsant amb vins de pansa blanca de la DO Alella. És una mateixa varietat de raïm que adopta noms diferents segons el territori. Al Penedès se’n diu xarel·lo. Però de vins monovarietals de cartoixà se’n fan pocs al Priorat i Montsant, que s’acostumen a barrejar amb macabeu, de manera que Sara Pérez va triar tres vins de zones diferents per dialogar amb tres vins de la DO Alella. Sara Pérez va començar explicant: “El cartoixà tant al Montsant com al Priorat s’ha treballat poc, perquè culturalment és la garnatxa que ens marca. Però el cartoixà és una varietat molt agraïda. Expressa molt el territori on es troba i també té la capacitat d’expressar l’actitud que l’elaborador pren envers ella. Per tant, aquesta varietat (xarel·lo, pansa blanca, cartoixà) té molts plecs, mil expressions.” Pansa blanca i xarel·lo amb ous de ciment El tast va començar amb un primer diàleg de dos vins: Alta Alella Tallarol 2017 i Enric Soler Improvisació 2016. L’enòloga Sara Pérez va explicar: “No podem mirar-nos aquests vins des de les anyades, però sí que ens els podem mirar des d’unes intencions semblants, perquè tots dos vins s’han elaborat amb ous de ciment i, per tant, tots dos elaboradors li han volgut donar una criança determinada.” I tot seguit va donar veu a Mireia Pujol-Busquets del celler Alta Alella per explicar l’AA Tallarol 2017: “La intenció a l’hora de fer aquest vi ha anat canviant amb els anys. Fa dotze anys vam començar a fer un cava sense sulfits. I en un moment donat també vam decidir fer un vi sense sulfits. Em feia una certa por fer un vi sense sulfits, perquè no és fàcil. I ens va costar, fins que vam conèixer el ceramista Carles Llarch, que ens va fer dues àmfores de sauló i argila. I vam començar a elaborar el Tallarol en àmfores. Però l’any passat vam fer un canvi, incorporant en l’elaboració també els ous de ciment. N’estem molt contents. Avui el Tallarol m’encanta, perquè m’ha portat cap a un món més oriental, diria, cap a un sake, un arròs fermentat… És un vi que m’ha donat l’oportunitat de poder-lo combinar amb menjars pels quals costa trobar vins que funcionin. El Tallarol 2017 té una petita part d’elaboració en àmfora i la resta en dipòsits de ciment, que és com si utilitzéssim bótes molt velles, que el que fan sobretot és de contenidor.” Després, Sara Pérez va parlar d’Enric Soler, autor del segon vi del vespre, l’Improvisació de vinyes de xarel·lo 2016: “Ell treballa amb tines grans de fusta i amb ous de ciment. L’Enric era un sommelier molt conegut i exigent. A principis dels noranta venia a casa i ens ajudava a fer els cupatges. Quan es va convertir en elaborador, se li van trencar tots els esquemes i ara s’ho mira tot diferent, però segueix amb el rigor i el mètode i això es nota en els vins. Ell va heretar una vinya de son padrí i treu dos vins al mercat”. I va continuar l’enòloga: “Quan cuides una vinya i fas un vi amb una certa intenció s’estableix un triangle: la vinya, l’ecosistema (el sol, les plantes, les persones) i el vi que intentes aconseguir. Un vi t’acaba parlant de territori, de parcel·la i de la gent que hi ha al darrera. Tot això aporta molta complexitat. Avui tastarem vins molt diferents i potser el més difícil és saber què tenen en comú, que és la varietat. I el més divertit de veure és que tot és possible i tot està per fer. Que quan pensem en un vi de xarel·lo, que se suposa que ha de ser d’una manera determinada, doncs no. És una mateixa varietat que es mostra des d’una gran diversitat.” “D’aquesta varietat s’ha escrit molt i se n’han fet molts vins, i això et condiciona quan elabores un vi. A mi em sembla que s’ha de fer l’exercici d’intentar despendre’s de tot això i mirar de fer alguna cosa diferent. I per atrevir-nos ens hem d’equivocar. Aquesta és la part dura: tirar-se a la piscina i si és buida, sortir-ne tot nafrat. Per això, sovint, sense adonar-nos-en, ens quedem en la zona de confort. Per això l’actitud d’atrevir-se a equivocar-se és tan important. A mi els vins blancs de premsa directa em costen, perquè vinc de l’elaboració de vins negres. Jo quan faig vins blancs sempre els faig amb pells.” L’enòloga Sara Pérez. Foto: Òscar Pallarès. Pansa blanca i cartoixà brisats Seguint el fil, van arribar dos vins més que es van posar en diàleg, tots dos de la mateixa varietat, anyada i brisats (vins blancs fermentats amb les pells del raïm): el d’Oriol Artigas, La Bella 2017 i el Sicus Cartoixà 2017 d’Eduard Pié. És una altra manera de treballar la varietat. A la copa ja es veia que eren uns vins més pujats de color, més estructurats. És una altra mirada, va dir Sara Pérez, que va demanar a l’elaborador Oriol Artigas que expliqués com havia fet el vi: “La Bella és un vi que neix d’una vinya vella de pansa blanca al municipi de Martorelles (Vallès Oriental). La meva intenció principal quan faig un vi és captar l’essència de la vinya, la que sento jo quan hi sóc. Aquesta és una vinya de 67 anys, en coster, que mira cap al nord i madura tard. Es troba en terra de sauló blanc i pobre. El primer any vaig elaborar el vi sense maceració i em va donar la sensació d’un vi que es tornava molt estret, tens i directe. Com que els vins de parcel·la jo vull que siguin vins que puguin evolucionar en ampolla, que puguin perdurar, vaig començar a macerar-lo. D’aquesta manera el vi agafava amplada i complexitat i capacitat per desenvolupar-se en l’ampolla. El vi de pansa blanca de la DO Alella quan porten un parell d’anys a l’ampolla desenvolupen una sèrie d’aromes que el dia que collim el raïm no hi són. Per això macerem, per intentar agafar el màxim de matisos del territori.” I aleshores va complementar Sara Pérez: “Els vins macerats amb pells són més estructurats, tenen més cos, hi apareixen els amargs. Però els vins d’Alella tenen l’amarg sempre i un final salat i són eteris. Tenen un aire ventós. Els vins de cartoixà, nascuts més al sud, són més dolços i s’expressen al centre de la boca.” I va parlar del Sicus d’Eduard Pié: “Aquest vi neix a Bonastre, un territori poc apreciat, entre el Penedès i Tarragona, però que l’Eduard revalora. Ha estat molt valent per part seva. I ens ha descobert a tots les possibilitats del xarel·lo. Intenta ser precís, però és molt autèntic alhora. Fa vins naturals i valora molt el fet de treballar la terra. És molt tossut i valent en aquest sentit. Sempre arrisca i ho defensa. Ell es tira a la piscina i no es fa mai mal. I d’això se n’ha d’aprendre també. Hi trobem aquesta calor i aquesta dolçor que hem trobat en el vi Improvisació de l’Enric Soler, i aquesta sensació de vi descendent. En canvi, els vins d’Alella trobo que pugen, que són més aeris. A part del grapat de sal que donen en boca al final.” Després va continuar: “Els brisats són vins poc usuals. Estem més acostumats als vins de premsa directa, més senzills, més lleugers, amb poca complexitat. Els brisats tenen el component de la pell que ens canvia la mirada. Són vins valents, rústics. Jo hi connecto amb els brisats, perquè em lliguem amb la vinya. Els brisats em semblen vins molt íntims, amb molts plecs de la intenció de l’elaborador, em semblen els vins més personals de tots.” Però Oriol Artigas va advertir: “El Sicus i la Bella són dos vins brisats però que s’han fet de maneres molt diferents. Per exemple, a mi m’agrada molt, després de la maceració, guardar el que surt del premsat, perquè per a mi allà hi ha una part aromàtica que conté l’ànima del vi. En canvi, l’Eduard no premsa el raïm, el macera, l’aixafa i només n’aprofita el suc. Tots dos són brisats i a banda de la diferència del terrer, hi ha un munt de decisions diferents que hem pres a l’hora de fer el vi i que marquen també la personalitat d’aquest vi: a ell li agrada deixar el raïm sencer i a mi m’agrada aixafar-lo, ell hi deixa la rapa, jo no… I Sara Pèrez: “Més enllà de com estan fets els vins, les persones que hi ha al darrera de cada vi també es poden aparellar. Fer un vi no és res més que expressar una manera de veure el món.” Pansa blanca i cartoixà de guarda Finalment, es van tastar dos vins de guarda: el Quim Batlle Foranell Pansa blanca 2012 i la Venus de Cartoixà 2012 del celler de Sara Pérez Venus la Universal. D’entrada ja va dir l’enòloga: “Una de les coses més grans que té la pansa blanca és la capacitat d’evolucionar amb el temps. No hi ha res més plaent que guardar una ampolla durant anys i obrir-la.” El Quim Batlle fermenta i es guarda en una tina d’acer inoxidable. La Venus de Cartoixà primer passa per tines de fusta durant sis mesos i després es posa en àmfores. “Tot això es nota quan són joves, però després ja no.” Tots dos vins s’han elaborat sobre un terreny de sauló, perquè a Falset hi ha una balma granítica. L’enòloga va convidar la Mònica del celler Quim Batlle (ell no va poder venir al tast) a presentar el vi: “En Quim Batlle és pagès, ja ho era el seu pare i el seu avi. I aquest vi és el reflex de la vinya d’on neix, a 300 metres d’altura, davant del mar, exposada al foranell, la brisa marina que va de mar cap a terra. Un vi amb molta personalitat, que ha anat creixent amb els anys. Un vi molt madur i reflexiu.” Sara Pérez va tastar tots dos vins i va quedar sorpresa: “Aquests vins són els que més s’assemblen. Són del 2012, tenen sis anys, i és clar tot allò que els vins tenen de l’anyada, tot allò que s’imprimeix de cara a la criança, al principi és molt present en els vins, però amb els anys tot això va desapareixent i va apareixent el terrer i la varietat. El que queda és la vinya. Potser per això són dos vins que s’assemblen, tot i que són encara relativament joves.” I després va parlar de la seva Venus de Cartoixà: “És un vi especial. Em costa explicar-lo. Aquest vi prové d’una vinya que vam trobar amb el René (o potser ella ens va trobar a nosaltres). Una vinya en semi coster de ceps de cartoixà vells a sobre d’una balma granítica, de sauló. Jo em cuido de la vinya i en René fa el vi. És com una cursa de relleus: jo estic tot l’any a la vinya, veremem, i quan entra al celler ja deixa de ser meu. El 2009 va ser la primera vegada que vam fer aquest vi sense sulfits. En vam embotellar vint-i-quatre ampolles per a naltros. El 2010 va passar el mateix. I el 2011 aquesta Venus ja la vam embotellar per comercialitzar i la vam guardar. Semblava que se n’anava. Però vam anar vinificant i guardant. Ens vam anar acostumant a la Venus i al cap de quatre anys la vam posar al mercat. D’aquesta anyada 2012 en vam fer 300 ampolles. En el vi hi reconec la vinya, però encara no l’acabo d’entendre. Sempre em dóna aromes de camamilla, que és una planta que m’emociona. Amb aquest vi, hi ha un punt que sempre ens trobem amb en René (això amb altres vins ens és més difícil). I aquest punt és el de decidir quan es verema, quan el traiem de la bóta i de l’àmfora, quan l’embotellem… El que m’ha sorprès avui és que tots dos vins s’assemblin tant: amb els anys apareix el sauló i apareix la varietat. I serà bonic tornar-los a tastar d’aquí uns anys.” “L’etiqueta de la Venus de Cartoixà és obra de la il·lustradora Paula Bonet, que va submergir-se en el paisatge i la vinya durant un any i mig i en va sorgir aquesta imatge. De llavors ençà han anat naixent altres Venus: la Venus de la Figuera i la Venus de les pells. La Figuera és un poble del Montsant molt especial, està molt amunt, només té vinyes de garnatxa i els seus vins tenen una gran expressió. I fa tres anys que també elaborem un macabeu amb pells durant set mesos (no hi ha res més bo que un macabeu amb pells) i és la Venus de les pells. Sempre cerquem trencar la zona de confort, que costa tant de trencar. Així podem obrir horitzons i podem trobar amb coses noves.” Per acabar el tast, Sara Pérez va concloure: “Fa unes setmanes un periodista nord-americà em va preguntar si els vins catalans tenien una identitat. No m’ho havia plantejat mai. Però en els dinars dels dimecres que fem amb tot l’equip a casa i tastem vins a cegues, sabem que un Priorat és un Priorat, però també hem entès que els vins catalans també detectem que són de casa. Des d’aquesta perspectiva, i pensant en l’àmbit internacional, sí que podem dir que compartim una mediterraneïtat i una frescor que no tenen els vins del sud, de Xerès.” I va tancar esbossant un nou debat: “En el món del vi hi ha tantes maneres d’expressar-se com maneres de fer vi. Moltíssimes. I això és vibrant. Ens fa sentir lliures. Ara, com a consumidors també hem d’estar preparats, perquè com a consumidors també tenim tendència a quedar-nos en la zona de confort.”

Summary: De vins de pansa blanca, xarel·lo, cartoixà amb Sara Pérez


El Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC) ha decidit enviar al Tribunal Suprem la causa que instrueix sobre el 9-N per poder investigar així al diputat i exconseller de la Presidència, Francesc Homs, que és aforat. El magistrat enviarà una exposició raonada perquè el Suprem pugui decidir si investiga formalment a Homs. Segons el magistrat del TSJC la instrucció no es pot dividir perquè els fets atribuïts a Homs no poden escindir-se dels fets comesos per la resta d’investigats. CDC no està sorpresa perquè la causa judicial del 9-N sigui enviada al Tribunal Suprem i avisa que ‘segueix endavant’ amb el procés independentista. ‘Ho farem convençuts que donar la veu al poble no ha estat i no pot ser de cap de les maneres un delicte’, ha defensat la portaveu del partit, Marta Pascal. En conferència de premsa, ha lamentat que l’estat faci un ‘judici polític’ del procés participatiu de 2014: ‘utilitzen els tribunals on nosaltres posem urnes i voluntat popular’. ‘D’aquesta manera de judicialitzar el procés, ja ens ho esperem tot’, ha afegit a preguntes dels periodistes.

Summary: El TSJC passa la investigació del 9-N al Suprem espanyol


Junts per Catalunya (JxCat) segueix pressionant perquè Carles Puigdemont sigui investit president. Un document intern, distribuït entre els diputats electes de la formació, manté que el seu cap de llista ‘es va sotmetre a unes eleccions il·legítimes’ i que ‘només es pot exigir que l’Estat accepti el resultat’. ‘Puigdemont serà investit president. L’estat no ho pot impedir’, afirmen a JxCat, tot afegint que els independentistes no pensen ‘moure’s del principi democràtic que aquell que ha estat escollit democràticament ha de poder ser investit’. El mateix document recorda que JxCat deia en campanya que ‘perquè torni el president, s’ha de votar el president’, i després del 21-D ha quedat clar que ‘la gent ja ho ha fet’. ‘El que ha votat la gent no ho pot canviar el parlament’, afirmen, tot i no detallar en cap moment amb quina fórmula volen investir Puigdemont a distància o aconseguir que pugui tornar de Brussel·les. I és que per a JxCat, el dia 21-D ‘l’independentisme va guanyar les eleccions i té majoria absoluta’. ‘El resultat va ser extraordinari. I ho vam fer amb unes eleccions il·legítimes, en un clima d’excepcionalitat, de violència, de presó i d’exili, i de suspensió de les institucions. El president Puigdemont és el gran vencedor de les eleccions’, remarquen per refermar la seva estratègia d’investidura. En aquest sentit, es mostren segurs que ‘els catalans no podem acceptar com a normal que no s’accepti el resultat, igual que no va ser normal que ens peguessin per anar a votar l’1 d’octubre’, i que, en qualsevol cas, ‘els problemes que ha generat l’estat els ha de resoldre l’estat’. Així, després de fer una nova crida a ‘defensar les institucions’ des de les forces partidàries de la república catalana, afirmen que ‘només hi ha un tipus de gent que no vol que Puigdemont sigui investit president: els que no creuen en la democràcia’. Per últim, aprofiten per reclamar al govern espanyol que digui ‘quin dia pensa anul·lar el 155’.

Summary: JxCat avisa: ‘Puigdemont serà investit president i l’estat no ho pot impedir’


BARCELONA, 28 (EUROPA PRESS) La present edició del Festival Grec de Barcelona ha experimentat un augment del 24,66% de les entrades venudes, amb de 94.847 localitats –en xifres provisionals– per a 138 espectacles, davant de les 76.083 venudes l’any passat, ha informat aquest dijous en una roda de premsa el director del festival, Ramon Simó, que ha destacat que 13 obres han esgotat les entrades. A més d’augmentar un 19% el públic general, que ha arribat als 153.447 participants –incloent-hi també activitats gratuïtes i de professionals–, Simó ha defensat l'”èxit artístic” que ha aconseguit aquesta edició, complint l’objectiu que es va marcar de tenir un equilibri entre el teatre popular –de ‘pop’–, l’experimental i el tradicional. El teatre ha estat el gènere amb més entrades venudes –61.154– i més espectadors totals –amb 67.664– que han omplert el 69% de l’aforament per als 48 espectacles que concentrava, mentre que les cinc propostes de circ han aconseguit ocupar el 80,5% de les localitats, per davant del 71,75% que han omplert els espectacles de dansa –16– i els de música, amb 30 propostes i un 65,6% de l’aforament ple.

Summary: El Grec tanca el teló amb un 24% més d’entrades venudes i 13 espectacles esgotats


Només dos noms es repeteixen a la mesa del parlament, que es va configurar ahir sota la presidència de Roger Torrent. Són el vice-president segon de Ciutadans, José María Espejo-Saavedra, i el secretari del PSC, David Pérez. La resta debuten en una legislatura en què la qüestió nacional tornarà a centrar les reunions de la mesa. L’independentisme ha pogut conservar-hi la majoria, amb quatre vots, mentre que l’unionisme en guanya un en detriment dels comuns, però continuarà en minoria, amb tres vots. Tot seguit us expliquem qui és qui, i quina trajectòria té cadascú. Roger Torrent, el president més jove D’ençà que dimarts es va saber que substituiria Carme Forcadell, la jovenesa ha estat l’atribut més comentat de Roger Torrent. Per aquest motiu, en el discurs d’ahir s’hi va referir: ‘No m’agradaria que el fet que jo fos jove fos atzarós; voldria pensar, en canvi, que es tracta d’un símptoma; un símptoma d’un relleu temporal.’ El seu ascens és clàssic. Afiliat a ERC des de l’any 2000, el 2007 va convertir-se en batlle de Sarrià de Ter. El municipalisme i la voluntat de servei, dues de les qualitats que en destaquen els qui el coneixen, el van dur a repetir en les dues eleccions següents, en què va arrasar amb el 70% dels vots. Tot i que el 2012 ja va ser diputat, aquesta última legislatura ha estat quan el seu protagonisme s’ha disparat. Sobretot perquè va assumir el paper de portaveu adjunt de Junts pel Sí i va poder demostrar habilitats discursives, amb maneres sempre pausades i sense estridències. Roger Torrent: joventut i rigor per a presidir el parlament més dur (perfil del nou president del parlament) Josep Costa, un teòric a la mesa (vice-president primer) Aquest jurista i professor de teoria política a la Universitat Pompeu Fabra, ha conreat durant els darrers anys una gran reputació com a analista del procés. Ha estudiat a fons els processos de secessió de països i nacions dins estats plurinacionals i n’ha escrit uns quants articles acadèmics i de divulgació periodística. Durant les eleccions passades va debutar en política i va entrar a la llista de Carles Puigdemont. Si Carme Forcadell tenia com a suport Lluís Corominas, Roger Torrent tindrà Costa. La seva habilitat a l’hora de moure’s entre reglaments i legislacions el converteix en un aliat ideal per al president de la mesa, que en certs moments haurà de prendre decisions ràpides d’acord amb el text legal de la cambra. José María Espejo-Saavedra, a les portes de la presidència (vice-president segon) Ciutadans volia la presidència del parlament perquè havia estat el partit més votat en les eleccions. Ho havia expressat unes quantes vegades, però el seu candidat, José Maria Espejo-Saavedra, tornarà a ser vice-president. Aquest advocat que treballava per a l’equip jurídic de La Caixa, és a Ciutadans d’ençà que el partit es va fundar el 2006. En la legislatura anterior va acaparar força protagonisme en el famós ple de l’aprovació de la llei del referèndum. Forcadell va suspendre el ple al final d’una primera part molt tensa i, enmig de les protestes de l’unionisme pel procediment de votació que es volia seguir, Saavedra va trencar el protocol i va irrompre agafant la paraula per protestar des de la mesa. Forcadell li va recordar que el seu grup parlamentari ja havia tingut l’oportunitat d’intervenir abans. Eusebi Campdepadrós, un ex-ERC a la llista de Puigdemont (secretari primer) Eusebi Campdepadrós era militant d’ERC des del 2006. I ho va ser fins fa ben poc. De fet, quan es va anunciar que encapçalaria la llista de Carles Puigdemont a la circumscripció de Tarragona encara estava afiliat a ERC, on acabava de ser desestimat com a número u. En aquell moment va criticar força ERC per no haver acceptat la llista unitària, que ell considerava més transversal. Casteller de la Colla Jove Xiquets de Tarragona, en la seva etapa republicana va formar part de les llistes a les eleccions al Parlament Europeu del 2014 i es va encarregar de les relacions del grup municipal del partit a Tarragona. Advocat de professió, igual que Josep Costa, ha estat triat per a formar part de la mesa pel coneixement que té dels texts legals. David Pérez, el socialista que flirteja amb SCC (secretari segon) Juntament amb José Maria Espejo-Saavedra, David Pérez també repeteix a la mesa del parlament, en el seu cas, com a secretari segon. Militant de base, ha estat tota la vida al partit i des del 2014 n’és el gerent. Abans que el PSC decidís de participar obertament en manifestacions de Societat Civil Catalana, Pérez ja signava manifests i participava en concentracions d’aquesta plataforma espanyolista. Tot i formar part de la mesa, les seves aparicions en mitjans són comptades. Però si n’hi ha cap de sonada, sens dubte és la tertúlia del ‘Catalunya vespre’ de Catalunya Ràdio del mes de maig passat. Va dir que el govern català no havia exhumat mai cap fossa comuna de la guerra de 1936-1939, perquè ‘es demostraria que hi ha sobretot gent d’Espanya que van venir a Catalunya a defensar la democràcia’. David Pérez, gerent del PSC (perfil d’Andreu Barnils) Joan Garcia, l’aliat de Saavedra (secretari tercer) ‘Afiliat a Ciutadans des de la seva fundació.’ Així es descriu al seu perfil de Twitter. Va ser regidor del partit a l’Ajuntament de Sabadell, però va renunciar al càrrec quan va entrar al parlament, la legislatura passada. Els bons resultats electorals han permès a Ciutadans de disposar de dos membres en la mesa per primera vegada. Garcia farà força amb Saavedra i el socialista Pérez en les qüestions nacionals. Tanmateix, el bloc independentista continuarà tenint majoria en la mesa. Alba Vergés, l’única dona de la mesa (secretària quarta) Alba Vergés va adquirir notorietat als mitjans quan presidí la comissió d’investigació sobre l’operació Catalunya al parlament, la legislatura passada. Militant d’ERC des del 2011, i amb dues legislatures a l’esquena, era a les travesses per a substituir Carme Forcadell a la presidència, però finalment l’escollit fou Roger Torrent. Set càrrecs ben remunerats El sou que cobraran els set membres de la mesa serà força més alt que el dels diputats rasos. Si un parlamentari percep 2.871 euros el mes, tal com indica el règim econòmic del parlament, el president del parlament en guanya 7.794 com a assignació fixa i 1.565 com a complement de retribució. És a dir, Roger Torrent cobrarà 9.359 euros cada mes. Els dos vice-presidents rebran un sou fix de 5.517 euros, més 1.252 com a complement de retribució; i els secretaris, 4.347 euros mensuals més un complement de 939.

Summary: Qui són i d’on vénen els set membres de la nova mesa del parlament?


Proactiva Open Arms ha atracat avui al matí una de les seves llanxes en un moll al costat de l’Eurocambra per reclamar a la UE ‘que posi fi a la criminalització’ de les ONG de rescat al mar i garanteixi ‘vies segures’. L’acció, amb un petit recorregut pel Rin, arriba després que Itàlia detingués fa uns dies la capitana del Sea-Watch 3, Carola Rackete, pel rescat de quaranta migrants al Mediterrani. L’organització denuncia que durant el 2019 almenys 597 persones han mort en aquest mar i reclama al nou Parlament Europeu i la futura Comissió que calen mesures ‘urgents’ de recerca i rescat al Mediterrani. L’arribada de la llanxa d’Open Arms coincideix amb la sessió constitutiva de l’Eurocambra aquesta setmana. A la seva arribada al moll, els membres de l’organització han baixat de la llanxa, on també els acompanyava l’eurodiputat de Podemos Miguel Urbán. Un cop a terra, els ha rebut un grup d’eurodiputats, entre els quals hi havia Ernest Urtasun (Catalunya en Comú) i Diana Riba (ERC). Fi de la ‘criminalització’ Una de les membres d’Open Arms que són presents a Estrasburg aquest dimarts és Anabel Montes. Montes va haver de fer front a càrrecs per part de les autoritats italianes després que ella i el capità del vaixell rebutgessin entregar els migrants rescatats a les milícies de Líbia que actuaven com guardacostes. Search and rescue boat from @openarms_found arrives at the @Europarl_EN to demand the EU to open its ports for safe passage to refugees fleeing conflict. End criminalisation of Search and Rescue Now! With @MiguelUrban @MalinBjork_EU @Manu_Abu_Carlos @pernandobarrena pic.twitter.com/Ige11ykWh9 — The Left in the European Parliament (@GUENGL) July 3, 2019

Summary: Open Arms arriba amb llanxa a l’Eurocambra per reclamar la fi de la criminalització de les ONG


El senat espanyol ha tombat amb els vots d’ERC una moció del PP que instava el govern espanyol a pagar la liquidació d’IVA pendent del 2017. La proposta ha rebut 126 vots negatius dels PSOE, ERC i el Partit Aragonès (PAR) davant de 112 a favor del PP, Cs, Vox, UPN i JxCat. També hi han hagut 17 abstencions. Els republicans argumenten el ‘no’ perquè veuen ‘hipòcrita’ la iniciativa venint el PP, que no va pagar la liquidació del 2017 quan governava. Tanmateix, ERC diu que ‘potser’ s’ha equivocat en el sentit del vot i anuncia que presentaran una moció pròpia per reclamar el deute. ‘Òbviament des d’ERC reclamem el que és nostre i, per això, a l’agost ho van dur als tribunals”, ha dit el portaveu adjunt del partit al senat, Bernat Picornell. Ha sigut com a resposta a la crítica del senador de JxCat Josep Lluís Cleries, que ha expressat la seva ‘sorpresa i decepció’. 1. Òbviament @Esquerra_erc reclamem el que és nostre i per això a l'agost passat ho vam dur als tribunals 2. Ens hem negat a votar una moció indigna del PP plena d'hipocresia, potser ens hem equivocat en el sentit del vot 3. Presentarem una moció pròpia per reclamar el deute https://t.co/wr4o89DKHP — Bernat Picornell Grenzner (@bernatpicornell) February 12, 2020

Summary: ERC tomba al senat una moció del PP que instava el govern espanyol a pagar la liquidació de l’IVA del 2017


La Plataforma per la Llengua ha presentat avui a Palma una campanya per la unitat del català. L’objectiu és sensibilitzar la població de les Illes Balears, el País Valencià, la Franja, el Principat de Catalunya, Andorra, Catalunya Nord i l’Alguer que, més enllà de les denominacions populars, tots compartim un mateix idioma, la llengua catalana, i que els intents secessionistes i la manca de coordinació política surten cars a la ciutadania. En l’àmbit polític, la campanya cerca l’adhesió de la gent a una carta que s’enviarà als caps de govern dels territoris del domini lingüístic del català. El text demana el compromís d’impulsar i votar una iniciativa que reconegui que, sense menystenir la diversitat dialectal existent com en qualsevol altra llengua, la llengua catalana és la pròpia de tots aquests territoris. La campanya compta amb el suport del govern de les Illes Balears, del Consell Insular de Menorca i de la Generalitat de Catalunya. També insta les institucions a cooperar per a afavorir la normalització de la llengua en tots els sectors, amb eines com l’Institut Ramon Llull, i seguint les línies mestres expressades a la Declaració de Palma, signada el 20 de febrer de 2017. Aquesta declaració, rubricada pels consellers de cultura de les Illes Balears, Catalunya i País Valencià d’aleshores, pretenia posar les bases d’una veritable cooperació cultural i lingüística entre els governs d’aquests territoris que, finalment, no s’ha materialitzat en gairebé res de concret. Ara la campanya demana que s’activi de manera efectiva i que s’estengui a la resta de territoris del domini lingüístic.

Summary: La Plataforma per la Llengua engega una campanya per la unitat del català


‘Recordo com la pilota em va empènyer el cap enrere; com em vaig haver de tirar a terra pel dolor que sentia. Ho tinc molt gravat. Més que la imatge, la sensació que vaig tenir.’ Ho explica en Roger Español des d’un banc del carrer de Sardenya, a pocs metres d’on aviat farà un any, durant la jornada del primer d’octubre, una pilota de goma –un projectil prohibit a Catalunya des del 2014– li va fer perdre tota la visió de l’ull dret. Español és una de les cares més visibles de la repressió d’aquell dia. Un any més tard, ja pot fer vida gairebé amb normalitat, però continua igual, sense saber quin agent de policia el va disparar. Les imatges d’ell estirat a la vorera i amb la cara ensangonada apareixen sovint a les xarxes socials, per això no pot evitar de topar-s’hi. Però no ho viu com si fos un tràngol, sinó més aviat com una teràpia que l’ajuda a anar endavant: ‘A vegades miro les imatges per rememorar les reaccions que em provoquen. Em desperten el sentiment de ràbia, de frustració, i em donen l’empenta que cal per tirar endavant i anar a un acte, o on calgui.’ Aquest saxofonista de 39 anys i veí del mateix carrer de Sardenya ha pogut assimilar el fatal accident. Era gairebé una necessitat, ja que viu a pocs metres d’on va passar tot, i cada dia trepitja dues vegades les mateixes rajoles on fa un any va caure per culpa de l’impacte de la bala de goma: ‘Al principi no hi passava mai sol, sempre anava acompanyat de la meva parella. De mica en mica, ho he anat normalitzant, perquè no hi ha més remei, és el meu barri, és casa meva. No pot ser que agafis por d’una cantonada de casa teva.’ La prova d’haver normalitzat l’agressió patida es fa evident quan li demanem com va anar. Recorda els fets de manera serena, sense cap expressió de ràbia i amb les faccions relaxades. No hi ha odi en el seu relat. Ens explica com hi havia hagut algunes càrregues al voltant de l’IES Ramon Llull, després d’haver-se emportat les urnes en unes furgonetes de la policia. Un grup d’agents va quedar aïllat i va anar baixant pel carrer de Sardenya per acostar-se a les furgonetes que tenien aparcades a l’avinguda de la Gran Via. Estava envoltat de periodistes identificats amb braçalets, però això no li va servir de res. ‘Feia estona que els escopeters disparaven pilotes de goma. Ells argumenten que ho feien per assegurar la retirada de les urnes, però ja feia minuts que les urnes havien marxat en una altra direcció.’ A tocar de la Gran Via, Español va rebre l’impacte d’una de les pilotes i va caure a terra. Agredit i investigat El cas és en mans del jutjat d’instrucció número 7 de Barcelona, on se centralitzen les denúncies dels agredits. El jutge ha dit en una interlocutòria que l’agent que va disparar Español ho va fer ‘de manera directa i a menys de quinze metres’, contravenint els protocols oficials. Però de moment, ni rastre de qui va ser: ‘El jutge va demanar a la policia la identificació de l’escopeter, però no hi comptem, perquè no la voldran donar. Sí que podem, amb les imatges que tenim, descartar els qui segur que no ho van fer i, a partir d’aquí, estrènyer més el cercle’, explica Español. La setmana passada es va saber que el jutge investiga els dos caporals responsables de l’operatiu i els onze escopeters que hi van prendre part: ‘Ha de ser un dels onze, però no creiem que s’arribi a saber mai.’ De la mateixa manera que han encausat els tretze agents de la policia, el jutge també va decidir d’investigar Roger Español per haver llançat una tanca metàl·lica contra uns agents una estona abans del fatal incident. Prefereix no comentar res sobre aquesta qüestió, així li ho han demanat els membres del Centre Irídia per a la Defensa dels Drets Humans que l’assessoren legalment i psicològicament: ‘Només puc dir que no tinc por, no tinc gens de vergonya i res a amagar. Donaré les explicacions que calguin quan toqui.’ Dit això, es mostra segur que guanyaran la querella, cosa que ha de permetre de depurar responsabilitats: ‘Vull demanar explicacions, exigir disculpes, que retirin les medalles, perquè a les víctimes, o almenys a mi, és una cosa que ens fa molt mal. I que ara vinguin aquí a celebrar-ho i a posar-se medalletes, no entenc que ho permetem. Tant els catalans com el govern català.’ Español es refereix a la manifestació que hi ha prevista avui a la Via Laietana de policies espanyols que volen homenatjar els agents que van actuar en l’operatiu de l’1-O. ‘És que no entenc que la Generalitat i l’Ajuntament de Barcelona donin permís perquè es faci aquesta manifestació de caràcter feixista i amb l’únic ànim de ridiculitzar. Com ens hem de sentir les víctimes? Tampoc no entenc per què desallotgen la plaça de Sant Jaume. Em va fer molt mal veure-ho’, diu amb certa indignació. És l’únic moment en què sembla que es posi nerviós. Diu que aquesta mena de notícies el frustren. Viure sense un ull Un any després d’haver perdut l’ull, Español diu que se sent gairebé recuperat i que ha assolit la normalitat. S’ha acostumat a la visió i al nou dia a dia, però ha hagut de corregir petits comportaments. Com que l’impacte de la pilota li va afectar alguns nervis de la boca, ara no té sensibilitat en una part de la mandíbula. Per això, explica, ha hagut de canviar la forma de bufar. A priori, una acció poc preuada per alguns, però no per ell, saxofonista de professió. O un gest tan quotidià com servir aigua. Ha d’aguantar el got per calcular bé la distància amb la gerra. ‘L’Esther Quintana i altres represaliats del País Basc em diuen que podré fer vida normal. Ah sí, hi ha una cosa que no puc fer. No puc veure pel·lícules en 3D ni en realitat virtual’, explica entre riures. Ens acomiadem al mateix carrer de Sardenya i li demano si el dia 1 passarà pel lloc dels fets. ‘Sí, m’he guardat un foradet per a fer el meu record particular. Vindré amb la dona. Serà un moment per a mi.’

Summary: Roger Español, un any després de l’1-O


El president del govern espanyol, Pedro Sánchez, ha dit en una entrevista a La Sexta que el principal impediment perquè el PSOE i Unides Podem es posin d’acord sobre un futur govern és el fet que Pablo Iglesias parli de presos polítics. Iglesias va arribar a dir que renunciaria a defensar el dret d’autodeterminació de Catalunya per a acostar posicions amb el PSOE per a la investidura de Sánchez, però el dirigent socialista va dir que no en tenia prou. I avui ho ha explicat. Heus ací les declaracions que ha fet: ‘No m’agrada utilitzar aquest verb però sí que dic que és el principal obstacle per fer un govern de coalició entre el PSOE i Unides Podem. No es donen les condicions perquè el senyor Iglesias sigui membre d’aquest govern. Hi ha un motiu polític. Tenim coincidències en polítiques socials, però n’hi ha moltes altres en què no estem d’acord. Hi ha polítiques d’estat que no són per a demà passat, sinó per a demà, per exemple la sentència del procés per part del Tribunal Suprem, que treu a la llum les principals divergències que tenim amb Unides Podem. Parlant amb Pablo Iglesias en privat, i en públic l’he sentit dir que a Espanya hi ha presos polítics. I jo li he dit que a Espanya no hi ha presos polítics. I que en una crisi que necessitarà un govern dialogant dins del marc de la constitució necessitem tenir les idees clares. Davant d’una de les crisis més grans d’estat en quaranta anys de democràcia i que viurem les pròximes setmanes i mesos, no em puc permetre el luxe de tenir un vice-president que per lleialtat l’únic que faci sigui mirar cap a una altra banda o callar. Però si parla de presos polítics. Necessitaria un vice-president del govern que defensés la democràcia.’

Summary: Pedro Sánchez veta Pablo Iglesias: ‘No vull un vice-president que parli de presos polítics’