Miguel Arias Cañete és aquests dies el símbol d’un problema que té Espanya des de fa uns quants anys, i que és com més va més evident: la pèrdua de pes i d’influència a Brussel·les. Cañete, comissari europeu d’Acció pel Clima i l’Energia, ha comparegut aquesta setmana en la comissió d’Afers Jurídics del Parlament Europeu per donar explicacions sobre dos escàndols que l’esquitxen de ple: el dels papers de Panamà, en què apareix el nom de la seva muller, i el cas Acuamed, pel qual l’acusen d’haver condonat quaranta milions d’euros a l’empresa FCC quan era ministre d’Agricultura. És la baula més feble de l’executiu comunitari. I l’ombra de sospita que arrossega no ajuda gens a millorar la posició de la representació espanyola a Brussel·les, que aquests últims anys s’ha anat afeblint progressivament. Cañete va negar totes les acusacions. Va dir que no incorria en cap conflicte d’interessos pel càrrec de responsabilitat que ocupa a la comissió. Això va passar en una sessió que va aconseguir que fos a porta tancada, cosa que irrità els representants dels altres partits. Però Cañete no s’ha pas escapat de l’escàndol: la comissió d’investigació a l’eurocambra sobre els papers de Panamà, acabada de crear, el podria cridar a declarar. La comissió d’investigació té encomanada una tasca que ha de durar un any, pel cap baix, però que no té capacitat de forçar o amenaçar amb sancions els compareixents. Ara, tant si Cañete hi acabés anant com si no, el desgast polític que tindria seria evident. L’oposició ja ha demanat més d’una vegada a Rajoy que el rellevi del càrrec de comissari europeu, i se’n fa creus, que Cañete aprovés un dia en un consell de ministres l’amnistia fiscal, que l’endemà s’hi acollís la seva muller i que això no hagi estat incompatible amb el fet de detenir un càrrec públic com el de comissari europeu. La derrota de De Guindos L’episodi de Cañete és un botó de mostra de la mena d’actituds que han contribuït a erosionar la imatge d’Espanya a les institucions europees. També hi suma, per exemple, el fet que aquesta mateixa setmana la Comissió hagi imposat una multa al govern espanyol per incompliment dels objectius de dèficit. O que apliqui més retallades. La posició d’Espanya en el club europeu ha quedat molt tocada durant els anys de crisi econòmica i financera, i aquesta multa hi afegeix llenya. Per acabar-ho d’adobar, els intents que ha fet el govern espanyol per mantenir posicions d’influència no han reeixit. El cas més sonat és el de la candidatura frustrada del ministre Luis de Guindos a l’Eurogrup. L’estiu de l’any passat, abans que el neerlandès Jeroen Dijsselbloem s’imposés a la votació, De Guindos va arribar a dir que Espanya tenia possibilitats d’aconseguir la presidència per la gestió que havia fet durant la crisi. Però va perdre. I, una volta derrotat, va insistir que l’estat espanyol es mereixia de tenir representació en altes institucions europees, però no ha estat així. La cadira perduda al BCE Encara més, en un dels organismes europeus que han estat més decisius en la gestió de la crisi econòmica, el Banc Central Europeu, Espanya també hi ha anat perdent pes de mica en mica. Perquè fins l’any 2012 l’estat espanyol havia tingut una cadira en l’òrgan de govern del BCE. Però quan José Manuel González-Páramo en va plegar, el candidat a substituir-lo que va designar De Guindos, Antonio Sainz de Vicuña, no va aconseguir el lloc. Era el primer any de govern de l’executiu Rajoy, en plena crisi. I els ministres d’Economia de la UE van estimar-se més cobrir la vacant amb el luxemburguès Yves Mersch. Espanya havia quedat fora del directori del BCE. I des de l’any passat, encara ha perdut més influència al banc, arran del nou sistema rotatori de votació que s’hi ha establert. Un sistema que periòdicament deixa fora de les votacions el representant del Banc d’Espanya. Això va passar, per exemple, el gener del 2015, quan el BCE va aprovar la compra en massa de deute públic. Espanya, un dels estats més afectats per aquella mesura, no hi va poder dir la seva. Són alguns exemples de la devaluació de la influència espanyola a Brussel·les, que és admesa i reconeguda dins les institucions europees. La gestió de la crisi, els escàndols i els episodis de corrupció que han afectat el partit del govern, el PP, ho han agreujat. I la situació d’interinitat, amb més de dos-cents dies sense govern, encara més.

Summary: L’escàndol Cañete agreuja la debilitat d’Espanya a Brussel·les


Els germans Joel i Ethan Coen i Netflix han arribat a un acord per estrenar la primera sèrie dels cineastes nord-americans, La balada de Buster Scruggs, a la plataforma de continguts audiovisuals per encàrrec el 2018, segons informa Deadline. En concret, el projecte serà produït per Annapurna Television, i tindrà sis episodis que explicaran històries diferents, creades i dirigides pels germans Coen, i ambientades a la frontera de l’oest nord-americà. La publicació ha indicat que el protagonista de la sèrie serà l’actor i director Tim Blake Nelson, mentre que Joel i Ethan Coen escriuran i dirigiran l’antologia, sent a més productors executius, juntament amb Megan Ellison i Sue Naegle d’Annapurna Television, i Robert Graf, col·laborador dels Coen. ‘Els Coens són directors visionaris, narradors magistrals i lingüistes colorits. Estem encantats que Netflix es converteixi en la llar de tots els seus talents’, ha declarat la vicepresidenta de Contingut Original de Netflix, Cindy Holland. Entre els treballs cinematogràfics dels germans Coen destaquen Sang fàcil, Fargo, No és país per a vells, Hail, Caesar!, Cremar després de llegir o la hilarant El gran Lebowski.

Summary: Els germans Coen estrenaran a Netflix la seva primera sèrie, ‘La balada de Buster Scruggs’


L’associació feminista Stop Violències vol que el copríncep francès, Emmanuel Macron, es posicioni en el seu discurs sobre l’avortament a Andorra. L’associació havia demanat una reunió amb el cap d’estat francès, però no serà possible per la reducció de la visita. Igualment, la presidenta de l’entitat, Vanessa M. Cortés, ha dit que li demanaven que donés la seva opinió i es posicionés sobre la qüestió públicament. El passat 2 de setembre, Stop Violències ja es va reunir amb el representant del copríncep francès a Andorra, que els va aconsellar que fessin una carta, que ara s’ha fet pública. En la missiva, denuncien que ‘el Govern no fa la seva feina’: ‘El copríncep francès sempre ha ratificat les lleis que han sortit del Consell General, mai n’ha tombat cap, no com el copríncep de la Seu d’Urgell’. L’associació posa de manifest: ‘No podem avortar ni per violació, ni per risc de la mare o quan la vida d’aquell fetus no serà possible un cop nascut. És el nostre Consell General qui no té la suficient preocupació per la dona, i que el que vol el Govern de dreta és mantenir controlada la dona, sobretot en temes reproductius.’

Summary: Stop Violències insta Macron a pronunciar-se sobre l’avortament


Patrici Tixis és periodista i és un home del Grup Planeta. El 19 de desembre d’ara fa un any assumia la presidència del Gremi d’editors de Catalunya substituint Daniel Fernández. Aquest matí Tixis ha fet balanç de l’any sense donar dades a l’espera de la campanya de Nadal, tot i que confirma el creixement del sector. Ha explicat que els àmbits on vol concentrar tots els seus esforços són la voluntat de sumar lectors, combatre d’una manera real la pirateria i impulsar un Pla integral pel llibre. Patrici Tixis mira cap a França quan es tracta de definir un model en les polítiques al voltant del món del llibre i és des d’aquest model que estructura el seu discurs. A més, a diferència de la majoria de presidents del Gremi d’editors, que havien usat un to amable davant les administracions, Patrici Tixis ha endurit el seu discurs. Ha canviat el terme ‘esperem’ pel terme ‘exigim’. I mentre l’any passat Daniel Fernández feia un discurs tenyit d’un optimisme babau i fent una llista de voluntats com qui escriu la carta als reis, aquest matí Tixis ha mostrat una cara més incisiva. D’entrada ha assegurat que el sector editorial a Catalunya tornarà a créixer per segon any consecutiu, a falta de saber la facturació de la campanya de Nadal. Ha assegurat que tots els indicadors així ho mostraven: per Sant Jordi la facturació va créixer un 6% (20 milions d’euros), la Setmana del Llibre en Català va assolir un augment del 25% (300.000 euros) i els llibres de text també han gaudit d’un bon any. A més, ha assegurat que els llibres més venuts enguany ja superen les xifres de l’any passat a l’espera de la campanya de Nadal. De manera que Tixis no considera agosarat, sense les dades definitives, dir que el sector creix. L’any passat ho va fer amb un discretíssim 0,6% (però molt important davant la caiguda ininterrompuda i fins al 40% de facturació en els últims sis anys) i enguany creu que l’augment serà una mica més i marcarà el canvi de tendència, tot i que també reconeix que costarà molts esforços arribar a la facturació de l’any 2007, d’abans de la crisi. Després Tixis ha assegurat que el lector prefereix el llibre en paper davant del digital. Que a l’Estat espanyol la xifra de llibre digital venut es troba sobre el 5% i que dóna símptomes d’estancament, si es mira el comportament de mercats més avançats en aquest àmbit com és el mercat anglosaxó, que amb un 25% de quota de mercat, la seva posició comença a estancar-se. Tixis ha dit: ‘Fa cinc anys tothom assegurava que quedaven quatre dies al llibre de paper, mentre que ara ja se li dóna una llarga vida.’ De fet, aquesta reflexió li ha servit com a preàmbul d’un tema que considera primordial: la lluita contra la pirateria: ’Som dels països més pirates del món en l’àmbit de la cultura. Això és greu. Aquest any s’han produït 335 milions de descàrregues il·legals de llibres digitals. Això suposa que entre un 10% i un 15% de lectors hauria d’aflorar si es perseguís la pirateria i es recuperés aquests lectors per a la lectura remunerada. En aquest sentit, les editorials ja oferim tota mena d’experiències de lectura pels que vulguin llegir en digital. Però tot aquest esforç no servirà de res si no s’acompanya d’una acció del govern espanyol per fer complir la llei i no posar-s’hi de perfil com fins ara.’ Continua Tixis: ‘A primers d’aquest any es va aprovar la reforma de la llei de propietat intel·lectual amb la voluntat de ser més efectiva contra la pirateria. Avui podem dir que aquesta reforma no ha funcionat. I el govern espanyol no té la complicitat necessària per fer-li front. No hi ha hagut en tot l’any cap acció dissuasiva, exemplificant. Això ho hem explicat al govern espanyol per activa i per passiva, però no ens fa cas. S’infringeix el dret de propietat intel·lectual!’ Per Tixis, el govern espanyol usa una mena de doble llenguatge: per una banda elabora i aprova la llei, però després no la dota de pressupost perquè es pugui aplicar. Un altre aspecte que és columna vertebral del gremi en el present i en el futur és la voluntat d’augmentar el nombre de lectors: ‘Hem de trencar la xifra del 40% de població que diuen les enquestes que no llegeix mai o llegeix un llibre a l’any. I hem de sumar aquesta dada a una altra, que és alarmant i que es desprèn d’una enquesta de l’OCDE, que assegura que set milions de persones a l’Estat espanyol tenen dificultats de comprensió lectora. Això és més que el nombre de parats que té el país!’. I aquesta situació duu Tixis a formular la necessitat de crear un Pacte d’estat per a impulsar la lectura a les escoles. En una cosa no ha canviat Tixis en relació als seus predecessors: continua parlant en termes d’estat espanyol, donant dades espanyoles del sector i no pas catalanes, i sense contemplar el moment social i de canvi nacional que viu el país. Però aquest pacte d’estat també és extrapolable al futur estat català. I també és cert que els partits que conformen el nou Parlament de Catalunya continuen menystenint els sectors culturals i els creadors. Tixis proposa un Pla Integral per a la lectura que ha començat a treballar amb el departament de Cultura, tot i que des del setembre ha quedat aturat davant la provisionalitat del govern. Segons Tixis, el Gremi d’editors ha demanat a tots els governs suport a les llibreries, que es tracten com a un comerç qualsevol. I ha assegurat: ‘Només cal mirar França per saber què es pot fer.’ També ha recordat que la Generalitat ha reduït en un 40% el suport a les biblioteques, com també ha reduït el suport el govern de Mariano Rajoy. ‘El Pla integral per a la lectura ha d’aconseguir crear un gran consens per evitar que els va-i-vens polítics el tombin.’ Davant d’aquesta voluntat tan encomiable, se li ha recordat que el primer CoNCA (Consell Nacional de la Cultura i de les Arts) es va crear amb aquesta finalitat i va durar quatre dies, desmantellat per Ferran Mascarell. En aquest sentit, Tixis ha dit: ‘Hem de tornar-hi i tornar-hi. Si el CoNCA va caure, potser és que tots plegats alguna cosa vam fer malament.’ Sobre la candidatura de Barcelona com a ciutat literària de la UNESCO, Patrici Tixis considera que és una gran oportunitat no només per projectar la ciutat sinó també i sobretot per sumar lectors. El Gremi té la intenció d’organitzar cada any un congrés internacional per parlar del sector del llibre, els problemes més importants i la seva projecció de futur. Un congrés organitzat juntament amb l’Ajuntament de Barcelona i el Màster d’edició de la UPF. Tixis ha assegurat que s’entén bé amb Berta Sureda, comissionada de Cultura de l’Ajuntament de Barcelona, i que han començat a endegar diverses iniciatives, una de les quals és un pla lector per a les escoles de la ciutat.

Summary: El Gremi d’Editors endureix el discurs


L’organització independentista Alerta Solidària ha demanat avui al jutjat d’instrucció 7 de Barcelona que citi a declarar com investigat un sotsinspector de la Policia Nacional com a presumpte autor de les lesions provocades en els dits de Marta T. durant el referèndum de l’1 d’octubre en el col·legi electoral CEIP Pau Claris. En un comunicat, expliquen que la identificació de l’agent va ser possible gràcies a les imatges que es van gravar, i consideren que la coordinació de l’operatiu policial i ‘la violència sistemàtica i generalitzada de les unitats’ que van actuar en els col·legis electorals apunten a una responsabilitat clara i directa dels comandaments policials i polítics. Per això, avancen que a més durant els dies vinents instaran el jutjat a practicar noves diligències d’investigació per depurar responsabilitats’més enllà dels agents concrets que puguin resultar ser autors de fets delictius’.

Summary: Demanen que declari com a investigat el policia que va lesionar els dits d’una noia l’1-O


La xifra de persones que s’han vist obligades a abandonar les seves cases sense creuar les fronteres dels seus països va aconseguir el 2018 una nova xifra rècord, 41,3 milions de persones, la majoria de les quals estan concentrades a l’Àfrica Subsahariana, on més van augmentar, i al Llevant i al Nord d’Àfrica, amb l’excepció de Colòmbia, el segon país amb més desplaçats interns del món. Així es desprèn de l’últim Informe Global sobre Desplaçament Intern publicat pel Centre d’Observació del Desplaçament Intern (IDMC) de l’ONG Consell Noruec per als Refugiats (NRC). La representa dues terceres parts més que el nombre total de refugiats que hi ha al món (25,4 milions a finals del 2017). En total, l’IDMC va registrar 10,8 milions de nous desplaçaments en relació amb guerres i violència durant el 2018 motivats principalment pels conflictes continuats a la República Democràtica del Congo (RDC) i Síria, l’augment de les tensions intercomunitarias a Etiòpia, el Camerun i la regió del Cinturó Mitjà de Nigèria, segons l’informe. Dels 41,3 milions de desplaçats interns a nivell mundial, dues terceres parts, o el que és el mateix, 30,9 milions, viuen en deu països: Síria, Colòmbia, República Democràtica del Congo, Somàlia, l’Afganistan, el Iemen, Nigèria, Etiòpia, el Sudan i l’Iraq. ‘L’informe d’aquest any és un trist recordatori de la recurrència del desplaçament i de la gravetat i urgència de les necessitats dels desplaçats interns’, ha subratllat la directora de l’IDMC, Alexandra Bilak. ‘Molts dels mateixos factors que van força la gent a fugir de les seves cases ara els impedeixen tornar o trobar solucions en els llocs on s’han instal·lat’, ha lamentat. Molts dels desplaçats interns que van intentar tornar a l’Iraq, Nigèria i Síria es van trobar amb les seves cases destruïdes, infraestructures devastades i manca de serveis bàsics. Àfrica subsahariana, al capdavant Àfrica Subsahariana va ser la regió que més desplaçats interns va registrar, amb 7,4 milions. En total, en acabar l’any, hi havia 16,5 milions de desplaçats a la regió, que ‘acull alguns de les crisis de desplaçament més aferrissades del món’, segons Bilak. ‘Conflictes emergents i els efectes del canvi climàtic van forçar més milions de persones a fugir l’any passat, però moltes d’aquestes crisis són passades per alt i reben pocs fons’, ha denunciat. Etiòpia va ser el país que més nous desplaçats interns va registrar el 2018, 2,9 milions, motivats per conflictes entorn de recursos i per violència intercomunitaria, una xifra que suposa quatre vegades més la registrada el 2017. Somàlia també va registrar el nombre més alt de nous desplaçaments en una dècada, 578.000. A Llevant i el Nord d’Àfrica hi havia a finals del 2018 11 milions de desplaçats interns, mentre que al llarg de l’any es van produir 2,1 milions de nous desplaçats principalment a Síria, el Iemen i Líbia. Impossible tornar a les seves llars A més, milions de persones que ja estaven desplaçades en aquesta regió no van poder tornar a les seves cases per motius de seguretat, perquè els seus habitatges i infraestructures estan destruïdes i per la falta de serveis bàsics i mitjans de vida. Fora d’aquestes dues regions, només Colòmbia té un nombre considerable de desplaçats interns. El país encara té dins de les seves fronteres 3,8 milions de desplaçats. Malgrat l’acord de pau entre el govern i la principal guerrilla del país, les FARC, els enfrontaments amb altres grups armats van provocar el 2018 145.000 nous desplaçats, la qual cosa suposa un augment pel que fa a l’any anterior. La violència criminal i de carrer va provocar també nous desplaçats al Triangle Nord de Centreamèrica. Segons l’estudi, més de 240.000 persones es van veure desplaçades a El Salvador, mentre que a Hondures es van comptabilitzar 950 però es creu que aquesta no és la xifra real. Pel que fa a Guatemala, no va ser possible formular una estimació fiable. A Mèxic, la violència relacionada amb els càrtels de la droga va provocar 11.000 nous desplaçats.

Summary: Nou rècord de desplaçats per les guerres i la violència al món: 41,3 milions


La NASA i la NOAA (National Oceanic and Atmospheric Administration) han publicat aquesta setmana tot de dades que confirmen allò que ja s’intuïa: el 2015 ha estat l’any amb les temperatures més altes a escala planetària des que se’n tenen registres. Des del 1880, doncs, no hi ha hagut cap any més càlid. El rècord de temperatures càlides, que no fa sinó reafirmar el procés imparable d’escalfament del planeta, s’ha anunciat amb tot de dades i materials, entre els quals hi ha un vídeo de trenta segons que mostra l’acceleració del fenomen del 1880 al 2015: Al mapamundi es plasmen els canvis de temperatura dels últims cent trenta anys: el colors tirant a carabassa representen temperatures més calentes que no les de la mitjana del període de referència –1951-1980– i les blaves, més baixes. El 2015, la temperatura mitjana ha superat de gairebé 0,9 ºC aquest llindar.

Summary: Un vídeo mostra el ritme accelerat de l’escalfament planetari entre el 1880 i el 2015


L’independentisme es troba en un atzucac d’ençà de l’octubre del 2017. La repressió contra els principals dirigents del moviment, amb presó i exili, la negativa constant del govern espanyol a dialogar i les successives i llarguíssimes pre-campanyes i campanyes electorals han blocat l’acció política del moviment a les institucions. El diputat de la CUP Carles Riera dibuixa un full de ruta fonamentat en quatre punts clau: la mobilització popular, la consecució de sobiranies, la defensa dels drets socials i la reivindicació dels drets civils i polítics. És una proposta que la CUP vol explorar amb JxCat i ERC per a bastir una unitat estratègica que permeti de sortir de l’actual situació de blocatge i acostar-se a la independència. En aquesta entrevista, Riera parla del full de ruta que proposa la CUP, però també fa molta autocrítica sobre el paper que ha tingut el seu partit aquests últims mesos i el resultat obtingut a les eleccions municipals. Així mateix, parla de l’assemblea nacional que la CUP farà d’aquí a dues setmanes i que redefinirà l’estratègia de l’esquerra independentista per als anys vinents. Ara, però, és urgent la resposta que el moviment ha de donar a la sentència del Tribunal Suprem espanyol. —Per la CUP quina ha de ser la resposta a les sentències? —Hi ha una obligació ètica i política, que la resposta a les sentències sigui unitària i contundent en el terreny anitrepressiu i que, a més, sigui molt ben articulada del punt de vista social i institucional. La resposta també hauria de significar l’entrada en un nou cicle de mobilització, igual o més fort que el que ens va permetre d’arribar al Primer d’Octubre i al 3 d’octubre. Aquest nou cicle de mobilització s’ha de produir en clau de desobediència civil no violenta a gran escala. És una idea estratègica molt important perquè la resposta no sigui en clau antirepressiva i prou. Que aquí es comenci a fer tangible el que volem dir amb el ‘Ho tornarem a fer’. Si el Tribunal Suprem condemna els presos i preses i, per extensió a totes, per desobediència, la resposta ha de ser desobeir. És un missatge que hem de llançar al Suprem i a l’estat: tot allò per què ens condemneu ho repetirem. Aquesta és la clau. —En quines accions pot concretar-se aquesta desobediència civil? Fa la sensació que sempre en parlem, però no l’executem mai. —Teniu raó. En parlem molt però crec que comencem a tenir legitimitat i raó per a parlar-ne molt, no tan solament en termes teòrics, també pràctics. L’1-O i el 3 d’octubre són moments de desobediència civil no violenta i multitudinària que són i seran un referent a escala mundial. Com s’ha de concretar? Serà la gent qui ho decidirà en cada moment. El que hem de fer les forces polítiques, civils i socials del país és, primer, implicar-nos-hi, donar-hi suport, participar-hi i crear les condicions polítiques i socials òptimes i adequades. És important de rescatar i reivindicar l’1-O i el 3 d’octubre com una gran victòria que ens diu què hem de fer en el futur i com hem de fer-ho. L’articulació de desobediència civil i la desobediència institucional té uns efectes multiplicadors enormes que són capaços de posar l’estat en un atzucac i fer trontollar el règim. —Com es comença a fer això? —Quan el moviment popular i social passa davant, marca la directriu i té prou força per a arrossegar els partits i les institucions, entrem en una agenda realment de mobilització, de desobediència, de confrontació i de ruptura. Quan és al revés, quan són els partits i institucions que es posen al davant, entrem en situacions de blocatge, paràlisi i afebliment. Per tant, és important que el protagonisme l’agafi el moviment social, i estem absolutament compromesos a fer allò que puguem per a donar-li protagonisme. Però també cal que hi hagi uns partits i unes institucions que segueixin el ritme del moviment social i s’afegeixin a la dinàmica de la desobediència. I aquest és un problema que tenim en aquests moments. Un govern i uns partits que li donen suport que no es decanten per la desobediència ni per la unilateralitat. Mantenen una proposta política i una hipòtesi de treball que s’ha demostrat inútil i fracassada i que no té més recorregut. La de conservar l’autonomia, peix al cove i negociar i pactar amb l’estat. Això ha originat una situació d’absolut estancament i blocatge. No porta enlloc, condueix a un col·lapse des del punt de vista polític en el país i deixa en suspens l’agenda per l’autodeterminació, que no té cap recorregut real en el marc dels pactes amb l’estat. Hem d’aconseguir capgirar aquesta situació. —Què proposa la CUP? —Per a tornar a exercir l’autodeterminació de manera efectiva i material, no retòrica o simbòlica com s’ha fet fins ara, cal estar en condicions o capacitat de sostenir i de desenvolupar la nova situació política derivada de l’exercici de l’autodeterminació i d’una declaració d’independència. Per tant, primera cosa: prou d’actes simbòlics, actes retòrics, que no tenen res darrere, que no tenen res l’endemà, i que no generen res més que una frustració més gran. Tot acte de sobirania i autodeterminació ha de basar-se en unes condicions objectives reals per a poder materialitzar, que això es tradueixi en fets concrets i que els puguem sostenir i desenvolupar. Això vol dir parlar de sobiranies. La major part dels nostres recursos estratègics, la major part de les infrastructures, la major part dels recursos materials bàsics del país són a les mans de l’estat espanyol o d’empreses de l’Íbex 35 o vinculades. La major part dels serveis públics bàsics o fonamentals per a la vida, o una gran part, són a les mans d’empreses privades. Els recursos financers són a les mans de bancs privats. Per a poder-nos autodeterminar de debò hem de disputar el control del territori a l’estat, li hem de disputar tots aquests recursos, però també hem de disputar a les empreses el control dels nostres recursos. Això és de manual: si tu vols construir un país independent, has de controlar les infrastructures bàsiques. L'articulació de desobediència civil i la desobediència institucional té uns efectes multiplicadors enormes que són capaços de posar l'estat en qüestió i fer trontollar el règim —Tot això s’ha de fer abans del moment de ruptura, entenc. —S’ha de fer pel camí. Abans, durant i després. És un procés, però s’ha de començar ara. Per altra banda, hi ha drets socials, civils i polítics que cada dia es demostra que no són possibles dins la gàbia de l’estatut i de la constitució espanyola. Guanyar drets socials, drets ambientals… més enllà del que ens marca el TC com a límit també vol dir necessàriament transgredir el marc constitucional i estatutari. Per exemple, en matèria d’habitatge, si volem fer polítiques serioses i eficaces, cal un moviment de desobediència civil i desobediència institucional. És l’única manera per a poder expropiar els pisos buits, l’única manera per a regular els preus del lloguer i l’única manera per a generar un parc públic d’habitatge per a tothom tenint en compte que darrerament el preu del lloguer ha augmentat el doble que la renda familiar. Òbviament això durà tensió i conflicte amb l’estat. Implicarà assumir repressió. I això, sens dubte, tindrà molts efectes positius perquè crearem les bases reals perquè, el dia que declarem la independència, aquesta es basi en una sobirania real que ja hem anat guanyant pel camí. També ens permetrà de fer créixer molt el moviment perquè lligarem estretament independència amb protecció del territori i drets civils i polítics. —Tot això demana unitat estratègica entre partits independentistes. Quin mínim comú denominador hi veieu, entre tots tres partits? —Constatem que les condicions per a tornar a exercir l’autodeterminació de forma definitiva i final i declarar la independència de forma efectiva i real actualment no es donen. Volem tenir un control efectiu sobre les finances del país i sobre les infrastructures estratègiques i els serveis bàsics. El nostre compromís és crear aquestes condicions perquè això pugui ser com més aviat millor. La capacitat de mobilització del món independentista continua vigent, hi ha un 75% de la població contrària a la monarquia espanyola. Un 57% de la població a Catalunya és contrària a la constitució espanyola i tenim un electorat independentista que es va acostant a la xifra del 50%. Quin és el factor negatiu? En aquests moments, les institucions repeteixen el mateix error que van cometre entre el Primer d’Octubre i el 27 d’octubre: no preparar el país per a la independència, no crear les condicions objectives reals que l’han de permetre. Es van equivocar de dalt a baix i això és el que ha originat aquest col·lapse de les conseqüències de l’1-O. Nosaltres també hem de fer autocrítica. Probablement l’octubre del 2017 vam fer un excés de confiança en aquella unitat independentista. Probablement ens va mancar iniciativa i lideratge. Per això necessitem una CUP forta, renovada i que assumeixi la seva responsabilitat de lideratge i prengui la iniciativa. I que pugui tensar i arrossegar des del carrer i el parlament els altres partits independentistes i les esquerres autodeterministes i pugui contribuir a la màxima mobilització possible de l’independentisme i les esquerres socials cap a una agenda real i realista d’exercici de l’autodeterminació. Aquests quatre elements –autodeterminació, sobiranies, drets socials i drets civils i polítics– són els que posem sobre la taula per a un full de ruta unitari amb l’independentisme i tothom qui s’hi vulgui afegir. —La ponència recull la proposta que la CUP pugui entrar al govern. Són les quatre condicions perquè això sigui possible? —Quan va imposar-se la tesi de conservar l’status quo i ajornar la independència sine die, vam passar a l’oposició frontal i al blocatge. No volem col·laborar amb l’administració autonomista. Després vam demanar eleccions. Que la gent digui a través de les urnes si aquest és el camí o si s’ha de canviar. Ha quedat clar i evident que aquest govern autonòmic no va enlloc. Les seves polítiques socials deixen molta gent pel camí que difícilment s’afegirà a un procés d’autodeterminació. Ara la CUP passa a proposar alternatives. Aquesta és la idea que s’expressa a la ponència. Som l’única força que articula l’autodeterminació i la ruptura mitjançant la unilateralitat i la desobediència, que són les úniques vies reals. Ningú no ens ha demostrat que n’hi hagi més. Només hem avançat quan hi ha hagut unilateralitat i desobediència. Volem créixer en l’espai social i institucional, i creiem que som en el moment de ser propositius. Participació en el govern? Si és per a fer això, sí. El moviment només creixerà per l’esquerra i volem ser molt clars i contundents: aquesta és l’agenda que durà el país a l’autodeterminació. —Una de les opcions després de la sentència del Suprem és la convocatòria d’eleccions. —En aquests moments això no sembla tan evident com fa mesos. Qui té el botó és el president Torra, però ni JxCat ni ERC no donen missatges de convocatòria electoral. Ara, si ha de continuar pel mateix camí, li diem que plegui i convoqui eleccions. —Els resultats de les eleccions del 28-A i del 26-M han reforçat principalment ERC. La CUP fa autocrítica del resultat de les municipals, però sembla evident que la gent ha optat per les propostes d’ERC i en menor mesura de JxCat. —Fem autocrítica. Som en un canvi de cicle. El 15-M i l’1-O han fet trontollar l’estat, han obert alternatives de canvi i han evidenciat les múltiples crisis del règim. En part per la repressió i en part per la capacitat, el règim es reassenta i es recompon, ara liderat pel PSOE. L’aplicació de l’1-O va ser desactivada per la repressió, pel conservadorisme d’ERC i JxCat i per la remodelació del règim. En part per això proposem aquesta refundació de la CUP. Volem recuperar la iniciativa i el lideratge, i prenem nota de la davallada electoral que hem tingut. La solidaritat antirepressiva ha tingut també un efecte important en el vot el 21-D i el 26-M. Les municipals tenen un resultat agredolç, hem perdut 50.000 vots, sobretot a l’àrea metropolitana, però la CUP és més representada que mai a tot el país i som en una quarantena de governs. A l’àrea metropolitana potser s’ha percebut que hem tingut menys perfil de lluita social i en ciutats mitjanes i grans pesa molt la dinàmica nacional i mediàtica. Potser ens han percebut sense un perfil social clar, i això ho hem de corregir i comunicar-ho més. I potser hem de visualitzar-nos com una força decisiva, més de proposta que no de protesta, com una força de poder, a més d’oposició. És el debat que fem, hem d’estar disposats a lluitar pel poder. Prou d'independentisme simbòlic i retòric —Molts independentistes no han entès els pactes de la CUP i el PSC per a desallotjar JxCat de batllies com Sant Cugat i Figueres, ni l’intent frustrat a Girona. —Evidentment… Primer, sempre hem fet pactes per a facilitar batllies independentistes. No donem alcaldies a partits del 155. Segon, hem propiciat governs de majoria o hegemonia independentista. Tercer, hem tingut en compte la clau social. L’eix esquerra-dreta l’hem de tenir en compte, és molt demagògic dir que ‘primer la independència, i després ja ens discutirem’. És trampós perquè això només se’ns diu a les esquerres, no es demana mai a la dreta que renunciï al seu programa. Només podem créixer per l’esquerra i fer créixer el moviment si la gent veu en l’independentisme un lideratge que li garanteix una vida digna. I quart, per regeneració democràtica, 3%… això també és molt important. Ajuntaments on fa anys que governa gent que els ha convertits en els seus feus, amb pràctiques de corrupteles… era hora de fer net. —Identifiqueu el PSC com un partit d’esquerres i JxCat com una formació de dretes. —És veritat. El PSC és un partit d’esquerra cada vegada més neoliberal. I certament JxCat és un conglomerat molt divers i plural. Però el PDECat sí que és un partit conservador, i a escala local és amb qui hem tingut més problemes pel que representa. —A la ponència no es descarta un referèndum unilateral, però es diu que ara no hi ha les condicions per a fer-lo. —Prou d’independentisme simbòlic i retòric. Tot el que podia donar de si la batalla simbòlica, s’ha acabat. Insistir-hi és contraproduent i frustrant. Ho diem cada dia als presidents Torra i Puigdemont. Els gests simbòlics són contraproduents. —També el processament de Torra per haver-se negat a retirar els llaços grocs de la façana de la Generalitat? —Solidaritat antirepressiva total, el president Torra ho sap. Tenia l’inconvenient que era una batalla simbòlica, però l’avantatge que generava desobediència. Per aquí ho rescatem. La retòrica i la declaració és el que no ens agrada. —Tornem al referèndum. —La CUP no descarta cap opció. Ens agradaria no haver de descartar el referèndum pactat, però no és una opció possible. Dels altres, no en descartem cap. Ni un nou referèndum unilateral, ni una altra declaració d’independència, ni més fórmules que pugui haver-hi. Qualsevol instrument que porti a un exercici real i efectiu d’autodeterminació i que l’endemà ens permeti de construir la república de manera tangible és bo. —La conquesta d’espais de poder que comenteu és el camí que ha pres l’ANC amb la candidatura a la Cambra de Comerç, la implicació en les eleccions sindicals, el cercador d’empreses…? —L’ANC crea això, sí. Sobiranies des de la societat civil i les seves estructures. Intenta crear contrapoders i contrahegemonia. La nostra funció és fer-ho des de l’esquerra i la unitat popular. —Veus com la de Joan Tardà defensen que l’única solució viable serà un referèndum pactat amb un doble sí. Un sí a la independència i un sí a la proposta que faci l’estat espanyol. Ho acceptaríeu? —Ho rebutgem de dalt a baix. Si us plau, no fem invents que siguin la pista d’aterratge per a una reforma autonòmica. Tot això sona a reforma autonòmica, constitucional, millorar l’estatut… Per tant, parlaríem d’ERC com una força indiscutiblement independentista, però que ajorna la independència vint anys més i defensa una reforma constitucional i estatutària dins el marc autonòmic. Un referèndum d’autodeterminació, tots els antecedents que hi ha i tot el que preveuen les Nacions Unides, la Comissió de Venècia… tot és una pregunta binària. Cal que ERC sigui clara. —L’assemblea nacional serà una refundació de la CUP? —És una possibilitat. Hi ha diverses idees i propostes sobre la taula i es van presentant moltes esmenes, de magnituds diferents. En qualsevol cas, aquesta assemblea és un punt de partida. Volem abordar debats estratègics amb les forces independentistes i els moviments socials per a encarar el nou cicle amb garanties. El grau de refundació dependrà de l’abast dels acords finals. La militància decidirà fins a quin punt es fa. —Hi ha cap risc de ruptura, havent vist que Poble Lliure es va desmarcar de la decisió de la CUP de no concórrer a les eleccions espanyoles i es van presentar dins del Front Republicà? —Sincerament, crec que no. Vull reivindicar el saber fer de la CUP i la capacitat de resoldre políticament els debats i controvèrsies internes i de l’esquerra independentista de sumar. Debats, pluralitat i controvèrsies sí, però una ruptura no. —Hi ha una frase de la ponència impactant. Diu: ‘Sense una alternativa internacional que qüestioni la UE en clau política i econòmica, el procés d’autodeterminació està condemnat al fracàs.’ No sembla que ara hi hagi cap alternativa en aquest sentit. —Una de les coses que han fallat és l’idealisme al voltant del paper d’Europa. Europa és un grup d’estats amb unes elits econòmiques amb interessos globals que es defensen entre ells contra altres estats de fora la UE o contra la mateixa població. Ho vam veure a Grècia, quan la UE va tancar files per matar la revolta democràtica. I ho ha fet també amb l’1-O. Ara veiem les dificultats de Puigdemont, Comín i Junqueras per a accedir al Parlament Europeu, el senyor Borrell al capdavant de la política exterior i la senyora Lagarde al capdavant de la política econòmica. El panorama és desolador, devastador. Tota la retòrica social, democràtica i humanista al voltant d’Europa malauradament no existeix. Volem una altra Europa. No som aïllacionistes, hem de construir aliances internacionals. La UE avui forma part del problema, no de la solució. No hi podem posar noves esperances. És evident que el nostre procés d’autodeterminació ha de passar per la ruptura amb l’estat espanyol i per obrir crisis amb la UE. El nostre procés d'autodeterminació requereix la ruptura amb l'estat espanyol i obrir crisis amb la UE —No puc acabar sense preguntar-vos pel cas de Mireia Boya. En quin punt està internament la depuració de responsabilitats? —He de dir que com a home tinc uns límits des del punt de vista de la meva autoritat i legitimitat per a parlar d’aquest tema. Per parlar amb més autoritat d’aquest tema caldria parlar amb alguna de les dones de la nostra organització. Dit això, el cas denunciat per la Mireia Boya està en mans de la Comissió Nacional Feminista, que aborda i resol aquests casos. S’aplica amb rigor el protocol de prevenció i d’abordatge de les violències masclistes, a tots els efectes i amb totes les conseqüències. La CUP malauradament no és una organització lliure del patriarcat i de violències masclistes, però no podem atorgar-hi normalitat ni ser tolerants. Voldríem ser una excepció, però no ho som. Ara, sí que som una organització pionera i radicalment compromesa per a afrontar-ho i superar-ho. Tenim instruments potents, però el problema és de tal magnitud que encara n’hi ha casos. —El problema potser és que no es comunica prou allò que es fa. —Per a ser eficaços el protocol en determinades fases exigeix certa discreció. Això no vol dir que no s’actuï amb contundència. Són coses molt delicades i que requereixen molta contundència amb una mà i molta cura i sensibilitat amb l’altra per no crear situacions públiques i mediàtiques que creïn estrès sobre les víctimes i sobre l’aplicació del protocol intern. Ens han acusat d’inacció, però és absolutament injust perquè s’actua. S’ha confós la discreció amb la no-actuació. El cas encara és obert i encara han de passar coses, tant en l’àmbit de la cura i reparació de la Mireia Boya com les mesures punitives, rehabilitadores i formadores per a la persona agressora. I hem d’aprendre’n perquè no torni a passar.

Summary: Carles Riera: ‘Les condicions per a tornar a exercir l’autodeterminació actualment no hi són’


El mes d’agost d’enguany ha estat el més càlid de la història, si més no d’ençà que hi ha registres (fa 136 anys). Segons dades publicades per l’Institut Goddard d’Estudis Espacials, adscrit a la NASA, la temperatura va ser 0,16 graus centígrads més alta que l’anterior rècord, agost del 2014. ‘La classificació mensual de temperatures varia en molt poques centèsimes de grau i, per tant, ofereix dades molt fràgils. Per això, per entendre l’evolució del canvi climàtic, el que realment és important és la tendència a llarg termini’, ha explicat Gavin Schmidt, director de l’Institut Goddard. De fet, s’han registrat rècords de temperatura els últims 11 mesos. En aquest gràfic publicat per la NASA podeu veure l’evolució mensual de les temperatures des del 1880: Visualizing the Warmest August in 136 Years https://t.co/PSjA2NfYem Data via @NASAGISS #NASA #climate pic.twitter.com/DIk8z7Zodj — NASA Earth (@NASAEarth) 12 de setembre de 2016

Summary: L’agost ha estat el mes més càlid de la història, segons la NASA


La vice-presidenta del Consell, Mónica Oltra, considera que és sa, ‘democràticament parlant’, que s’exigeixi ‘claredat’ i es donin ‘totes les respostes i explicacions pertinents per assumir responsabilitats polítiques que puguen derivar-se’n’. I afegeix: ‘Quan hi ha sospites, quan hi ha dubtes i quan hi ha investigacions en marxa, val més arribar fins al fons, proporcionar claredat i transparència i rendir comptes a la ciutadania.’ Oltra ha dit això per justificar el suport a la comissió d’investigació en les Corts sobre el finançament dels partits, responent a una qüestió sobre la reunió d’ahir entre Podem, el PSPV i el Bloc. En la reunió, Podem va instar els altres dos partits, després de les informacions sobre el seu suposat finançament il·legal, a publicar abans de vint dies la seva comptabilitat i les factures de les seves campanyes electorals.

Summary: Oltra demana claredat al PSPV i al Bloc sobre el seu finançament


Aquest dissabte s’ha. fet al Teatre Micalet de València un acte en solidaritat amb Catalunya i per demanar la llibertat dels presos, encausats i exiliats independentistes. En el mateix han. pres la paraula representants de moltes organitzacions, com ara Encarna Canet (Intersindical Valenciana), José E. Vicente (BNG), Jon Inarritu (EH Bildu) i Eduardo Hernández (Tribuna Socialista). El primer a prendre la paraula ha estat Guillem Agulló (ERPV), seguit, entre altres, per Mireia Caldés (Front Republicà), Luis González (CCOO), Josep Guia (històric dirigent valencià del PSAN que s’ha integrat en la llista a les europees de Junts per Catalunya-Lliures per Europa), Philippe Navarro (Force Ouvrière), Aires Rodrigues (ex-diputat portuguès) o Joan Tardà (ERC). Els organitzadors, Solidaritat i República País Valencià i el Comitè per l’Aliança de Treballadors i Pobles, han elaborat un manifest titulat ‘El poble és el qui més mana’, que serà llegit en el transcurs de l’acte. S’hi demana la llibertat dels presos polítics i la derogació de la ‘llei mordassa’ i dels articles del codi penal que atempten contra el dret de vaga i manifestació. Els portaveus fan una crida a la lluita comuna per Catalunya amb vista a les eleccions europees del 26 de maig i a afegir-se a aquest acte obert a la ciutadania. ‘És una causa que ja és internacional’, diu Manel Rodríguez, del Comitè per l’Aliança de Treballadors i Pobles. El manifest també reivindica el dret d’autodeterminació i la superació del règim del 78 i de la monarquia, perquè considera que a l’estat espanyol es vulneren els principis democràtics més elementals amb l’excusa de la unitat d’Espanya. El judici als dirigents independentistes, segons el manifest, palesa la manca de garanties jurídiques i la separació de poders amb la construcció deliberada de falses acusacions de violència que justifiquen els delictes de rebel·lió i sedició. Els promotors pensen que ara hi ha ‘un moment d’inflexió’, després de les eleccions espanyoles de diumenge passat, tot i que no esperen un canvi substancial de la posició del nou govern de Pedro Sánchez per a afavorir una sortida del conflicte català. Diuen que l’estat espanyol passa una ‘situació delicada’ i que ‘les cartes encara no estan delimitades’, tot esperant el 26-M. En aquesta crida a la ‘solidaritat internacional’, les organitzacions diuen: ‘La revolta democràtica del poble de Catalunya pel dret d’autodeterminació posa al descobert els dèficits de l’estat.’ I en refusen la ‘deriva autoritària d’origen franquista’. Llegiu el manifest ací: «La revolta democràtica del poble de Catalunya pel dret a l’autodeterminació està posant al descobert els dèficits democràtics de l’estat, immers en una deriva autoritària d’arrel franquista que atempta greument contra drets i llibertats. Amb l’excusa de la unitat d’Espanya, les elits institucionals –començant per la monarquia–, polítiques, jurídiques i econòmiques promouen, per defensar els seus privilegis, la catalanofòbia i la causa general contra l’independentisme escenificat en el judici als líders republicans. Amb el control dels grans mitjans de comunicació de masses, el règim del 78 intenta impedir, sovint a través de la pura violència i vulnerant els principis democràtics més elementals, el procés d’apoderament del poble de Catalunya per la consecució d’una república lliure, democràtica i socialment avançada a fi que el seu exemple de radicalitat democràtica i civisme, resistència pacífica i desobediència civil no s’escampe. Però aquesta mobilització, persistent en el temps, amb rècords de participació i formes d’organització democràtica i apoderament popular molt valuosos, no només interpel·la els demòcrates i els pobles de l’estat espanyol, especialment el valencià i el balear, sinó que posa al dia els principis republicans de llibertat, igualtat i fraternitat que són la base per a una Europa dels treballadors i els pobles, oposada a la burocràcia, exclusió i blindatge dels interessos del gran capital, als quals serveix la Unió Europea amb la destrucció de drets socials i democràtics que crea les condicions per a l’existència de partits populistes i feixistes. Enfront a l’actual involució democràtica i social, l’exemple de Catalunya ha d’impulsar la consolidació de blocs democràtics on pobles, treballadors i forces progressistes facen possible l’avanç col·lectiu en drets socials i llibertats, en l’accés a la creació cultural i l’ensenyament, en més democràcia, capacitat de decidir, redistribució de riqueses i recursos i en l’exercici de l’autodeterminació. Per caminar en aquest sentit, en la lluita comuna dels treballadors i dels pobles pels drets democràtics i socials, i articular la solidaritat internacional amb Catalunya en defensa de la democràcia, cal en primer lloc reclamar la llibertat de tots els presos i preses, encausats i exiliats polítics, cal denunciar el judici del Tribunal Suprem, derogar la llei mordassa, principal aparell legal vigent de conculcació de llibertats, derogar l’article 315.3, que criminalitza el dret de vaga i és responsable de l’encausament de més de 300 treballadores i treballadors, i el 544 del codi penal sobre la sedició, que ho fa amb el de manifestació. És per això que avui des del País Valencià fem aquesta crida a la solidaritat internacional amb Catalunya i pel dret a l’autodeterminació i la llibertat dels presos i preses, encausats i exiliats polítics a tots els demòcrates i amants de la llibertat, al moviment feminista, a les forces de la cultura, al moviment obrer, als treballadors i treballadores, als joves, a les organitzacions que treballen pels drets humans. La causa de Catalunya és la causa de la llibertat, és la causa de totes i tots. Per la solidaritat internacional, la tendresa dels pobles! Per la radicalitat democràtica! Per l’autodeterminació i la llibertat! Perquè ara com sempre el poble és el qui més mana! València, País Valencià, 4 de maig de 2019»

Summary: València expressa la solidaritat amb els presos i exiliats amb un acte al Teatre Micalet


La jugada de Pedro Sánchez de forçar una repetició de les eleccions per sortir-ne reforçat ha fracassat. Després del 10-N té tres escons menys en un hemicicle decantat cap a l’extrema dreta per l’ascens de Vox, que en guanya 28. El PP de Pablo Casado també millora el resultat, amb 21 escons més. La dreta no té majoria absoluta perquè Ciutadans s’ha enfonsat fins a 10 diputats i n’ha perduts 47. El partit d’Albert Rivera ha pagat la seva radicalització cap a una extrema dreta que l’ha acabat devorant, perquè els electors han preferit l’original que no la fotocòpia. L’Espanya que surt de les eleccions de novembre és més fosca que la del més d’abril, més intolerant i més radicalitzada. El PSOE ha aconseguit una amarga victòria, perquè el blocatge continuarà. La nit al carrer de Ferraz ha estat dura. Els pocs militants abnegats que s’hi ha concentrat duien pancartes demanant un pacte amb Podem que Sánchez va refusar al setembre. Fa sis mesos cridaven ‘Amb Rivera, no’. Avui ja no calia, perquè a Rivera ja l’han liquidat els seus electors, però el PSOE no té majoria ni amb Podem. Ni ho vol, ni pot. Ara Sánchez té dues vies per a ser president del govern, totes dues molt difícils. La primera és un pacte d’estat amb el PP, que li garanteixi una abstenció a la investidura, pagant-ne un peatge polític altíssim. La gran coalició PSOE-PP també seria una sortida, però amb Vox trepitjant-li els talons, seria un suïcidi per a Pablo Casado. Vox ja és el tercer partit del congrés, amb capacitat de presentar recursos al Tribunal Constitucional de qualsevol llei que es presenti a la cambra. Si l’independentisme esperava una llei d’amnistia aquesta legislatura, l’ascens de l’extrema dreta la fa impossible. La segona via que té Sánchez és rectificar, empassar-se tot allò que ha dit durant la campanya i anar a trucar a la porta d’ERC. Amb Podem no arriba ni de lluny a la majoria absoluta de 176 escons, ni tampoc amb el sempre pragmàtic PNB, que ha guanyat un escó. Per configurar una majoria de progrés ha de menester els 13 escons d’ERC. Gabriel Rufián ja ha avançat que la seva formació està disposada a dialogar, però amb la boca petita. No s’ha compromès a res. Els republicans han tornat a guanyar les eleccions a Catalunya, però han perdut dos escons precisament per la política pactista de Rufián. Difícilment poden repetir les escenes de la legislatura passada, havent millorat el resultat Junts per Catalunya –amb un diputat més– i amb l’entrada de la CUP, amb 2 escons. Sánchez ja va refusar de pactar amb ERC al setembre i ha acabat d’enterrar qualsevol possibilitat amb una campanya clarament espanyolista, que ha perjudicat el PSC i l’ha distanciat dels republicans. Sánchez no pot demanar el vot d’ERC després de brandar el 155 a cada míting i haver canviat el federalisme per la bandera espanyola. El blocatge és la situació més plausible en veient el resultat d’aquestes eleccions. No hi ha majoria d’esquerres ni majoria alternativa de dretes. Les enquestes del CIS, que li van arribar a donar entre 130 i 150 escons, s’han demostrat errònies. Jugar amb la demoscòpia és perillós i a Sánchez li ha esclatat a la cara. Al balcó de Ferraz ha promès ‘tant sí com no’ un govern progressista, però els comptes no li surten per enlloc. Va jugar a la ruleta russa amb la convocatòria d’unes noves eleccions i ha trobat la bala. És ben probable que hi torni haver eleccions espanyoles, però Sánchez ja no serà candidat.

Summary: Sánchez surt debilitat de les eleccions, en una Espanya marcada per Vox


Aquesta nit el Tsunami Democràtic ha estrenat la setmana del partit de futbol entre el Barça i el Reial Madrid fent-se present en diverses ciutats, bé en forma de cartells, bé en forma de grans projeccions de mapatge en edificis. Tsunami Democràtic: Tota la informació sobre la convocatòria del Barça-Madrid A Girona, el lema del Tsunami ha aparegut a la façana de la catedral i a la fàbrica de Nestlé, en aquest cas adaptant-se al contorn i la forma. Aquesta mena d’intervenció s’havia fet abans a Hong Kong, on, per exemple, es va fer una projecció per alterar la façana de les principals estacions de metro de la ciutat, amb què s’acusava l’empresa de complicitat amb la repressió. De cartells, n’han apareguts sobretot a Barcelona, en nombrosos espais publicitaris. S’hi fa una crida a participar en la convocatòria nacional de dimecres al Camp Nou, i s’hi destaca l’eslògan ‘Spain, sit and talk’. Amb #LaForçaDeLaGent canviem l'estat de les coses. 🌊 Imatge de la Torre Salvana de Santa Coloma de Cervelló. pic.twitter.com/pptddPhtZB — Tsunami Democràtic (@tsunami_dem) December 15, 2019 Tsunami Democràtic és la força de la gent. Tsunami som tots i totes! Amb #LaForçaDeLaGent 🌊 serem imparables! Imatge del Castell de Castellet a Sant Vicenç de Castellet. 👇 pic.twitter.com/oVIxAo7XPu — Tsunami Democràtic (@tsunami_dem) December 15, 2019

Summary: El Tsunami obre la setmana fent-se present en cartells i grans projeccions en edificis


Xavier Melero és l’advocat de Joaquim Forn i un dels homes que més va brillar durant el judici al Tribunal Suprem espanyol. La gent seguia les intervencions d’aquest reputat penalista amb interès. Però al final al seu client l’han condemnat a deu anys i mig de presó. Per fer-ne una valoració, VilaWeb va entrevistar-los dijous al seu despatx de la Diagonal de Barcelona, i es va trobar amb un Melero que accepta que l’estratègia que va fer servir no ha funcionat, però que diu que no en sap fer servir cap més. Ell defensa, i defensarà, la via tècnica. Melero creu que la sentència ha estat injusta, i per això hi recorrerà. Però alhora creu que el judici ha estat just, que la polèmica dels vídeos no té importància, que l’estat espanyol és un estat perfectament homologable a qualsevol altre, i es mostra molt crític, com sempre, amb el moviment independentista, que no comparteix de cap manera. I encara menys les manifestacions d’aquests dies de rebuig a la sentència. —Com us ha afectat la sentència? —L’advocat que defensa una tesi, i veu que no queda recollida pel Tribunal, la primera cosa que ha de fer és un examen i valorar si ha fet el judici que havia de fer. Jo crec que sí. I que són uns altres factors interpretatius, del tribunal, que han fet que la raó no em fos donada finalment. —Seguiu una estratègia tècnica i la resposta és política. Ja us va passar el 9-N. Per què no ha funcionat la vostra estratègia? —És la pregunta essencial. És la pregunta fonamental. Per començar, jo no puc fer cap defensa que no sigui tècnica. No és al meu abast. No crec que existeixin, les defenses polítiques. El judici és un perímetre dissenyat perquè els professionals facin un debat de naturalesa jurídica i arribin a una solució de caràcter tècnic. Si algú vulnera aquesta regla, malament. Però jo no puc fer-ho. Hi ha estratègies de connivència i estratègies de ruptura. Ruptura serien els advocats de Batasuna. I després hi ha estratègies de debat sobre fons jurídic. I aquestes estratègies haig de reconèixer que en aquest cas no han donat el rendiment que jo esperava. Però també haig de dir que sóc incapaç de seguir cap estratègia diferent. —Com a mínim acceptem que l’altra part juga políticament, i no tècnicament. —Acceptem que l’altra banda juga políticament. I? On ens porta això? —A canviar d’estratègia? —No. No hi ha cap més. És impossible. La banda que suposadament juga políticament té el poder. La banda que defensa l’argumentació tècnica només té això. No té cap mena de poder: el poder no és res més que la possibilitat d’imposar a la força un determinat marc normatiu. —Quan l’advocat de la defensa diu: ‘Som en un estat de dret, i aquest és un judici just’, converteix el judici en just. Podíeu haver sortit a dir: ‘Això no és un judici just, no es jutgen fets, i es fa un atac polític contra el meu client.’ —No. Ho continuo dient: aquest és un estat de dret homologable, i pot ser sotmès a totes les crítiques a què poden ser sotmesos estats del nostre entorn. I el judici, en la dimensió formal, de conducció del debat, i de l’ordenació de la pràctica de la prova, ha estat un judici just. —No us van deixar ni mirar els vídeos quan tocava. —I tornem-hi amb els vídeos! Els vídeos eren irrellevants, del meu punt de vista. Aquí passa que tu no estàs d’acord amb la meva tesi de defensa. —Cert. La pregunta és per què hi esteu d’acord vós, si resulta que no ha funcionat. —Vejam: no ha funcionat pel que fa a l’objectiu de la defensa. Ha tingut petits èxits parcials, el resultat no és satisfactori. Però hi insisteixo, el tècnic no pot fer res més que això. Es pot aixecar i dir: ‘Això no és un judici just’, i anar-se’n, com els advocats de Batasuna. Però aquesta no era la jugada que volia el meu client. Volíem defensar-nos amb tots els elements a l’abast. —Deu anys i mig. —Una injustícia. Com tantes i tantes que es produeixen a tots els tribunals d’Espanya i d’Europa, cada dia. —Per què creieu que li han caigut deu anys i mig de presó? —Perquè consideren que la violència que va venir a conseqüència de dificultar l’activitat de la comissió judicial el 20-S, i els impediments als agents de l’autoritat el primer d’octubre va ser incitada pels membres del govern, que sabien que això podia portar a enfrontaments, i que acabessin en violència. Els han condemnat per això. —Això és l’excusa. Els han tancat pel referèndum i la DUI. Si arriben a fer allò mateix per aturar un desnonament, no els fiquen deu anys a la presó. I haurien frenat la comitiva judicial igualment. —Per això dic que la sentència és injusta. Perquè un fenomen d’ordre públic, el sobredimensionen amb una pena absolutament desproporcionada. El raonament de la sentència del Suprem havia d’haver portat a apreciar el que diu, segons ell: diversos delictes de desordre públic. —Al·lucino que penseu que els han tancat a la presó per fets. És política. —Darrere de tot això segur que, en algun moment, a la ment d’algú en els seus cenacles, hi ha hagut contaminacions polítiques. Però del meu punt de vista això són conjectures, i amb això no hi puc treballar. No sóc un polític. A mi m’han encarregat una defensa professional i l’he defensat tan bé com he pogut. —‘Si Espanya no fa un esforç la gent com jo haurem de ser els primers i més lleials ciutadans de la nova República.’ Això em vau dir a mig judici en una altra entrevista. Espanya ha fet l’esforç? —No. Espanya no l’ha fet. Espanya està convulsa políticament. Fa temps que som en un parany polític difícil i la crisi de lideratge, que sembla objecte d’un procés de selecció negativa de les elits, és molt preocupant. L’actitud d’Espanya és profundament decebedora. Catalunya tampoc no l’ha fet, l’esforç. —I ara sereu un lleial ciutadà de la nova República, doncs? —Aquest moment encara ha d’arribar. Ja ho veurem. De moment no hi ha República. —Algú podria dinar a casa per Nadal. Dit per vós dimecres a RAC1. —Vaig dir que hi ha la possibilitat legal. Hi és. I que el reglament penitenciari els permet d’accedir al 100.2 de manera immediata. I fins i tot al tercer grau penitenciari. Això és així. A tots. Però jo no crec que passin el dia de Nadal a casa seva. No ho crec. I no ho aconsellaria. Prefereixo, per no provocar ningú, per no moure encara més un panorama molt volàtil, que la pista d’aterratge sigui llarga i suau. Que el procés que els porti al règim obert i a les sortides del centre es faci de manera esglaonada. No s’ha de precipitar. No s’ha de posar en un compromís els funcionaris. Si tenen la reunió de tractament el mes de novembre, que es faci. Que no s’anticipi. —Quina derrota: de voler-los lliures a pensar en règim obert. —És una derrota. Però ja veieu què diu la premsa de Madrid. Que el Marchena és una espècie de monstre independentista que ha donat una bufetada a la cara a la fiscalia. Els extrems veuen en això derrotes pírriques. —Laura Masvidal, esposa de Forn, va dir que estàveu enfonsat, i que ho volíeu deixar estar. —Estava molt afectat. Ho vaig viure com un fracàs. No em va alegrar, aquesta sentència. I la vaig viure en un vis-a-vis amb les famílies. Hi vam coincidir tots. I és clar, els fills, les dones, el clima emotiu a mi em van afectar. Estava molt més sencer Forn que jo. Rull i Turull estaven molt més animats, positius i constructius que jo. Deixar-ho? No. Sempre es pensa, això. Professionalment et passa pel cap. Però no. No. —Professionalment, vau brillar tant dins la sala que vau arrossegar totes les defenses cap a la vostra línia. —No. No crec que les altres defenses, més enllà de la retòrica, portessin estratègies de ruptura. Jo vaig fer el meu judici. I en això l’advocat davant del judici és un tipus bastant solitari. Bastant solipsista. —A Alemanya es va descartar rebel·lió i sedició. No hauria anat millor insistir en aquest fet? —Això es va dir fins a l’avorriment. Només faltava penjar-se la sentència de la toga: es va al·legar per escrit, va arribar a la sala d’apel·lacions del Suprem, es va dir en qüestions prèvies. Què més s’havia de fer? Us imagineu un escenari en què un s’aixeca, es posa a cridar allà al mig; és de ruptura, no es va seguir. Et desallotgen de la sala i s’acaba la funció. —Hi insisteixo: si l’advocat defensor considera bo aquest estat de dret, dóna força al rival. —No. I jo no defenso un procés revolucionari del qual no participo. I en el qual no crec. Jo defenso la posició del meu client, d’acord amb ell. —Quins passos fareu, ara? —Hi ha qui ha interposat recursos d’aclariment, que jo no faré. Nosaltres immediatament farem un tràmit que es diu de nul·litat, davant el Suprem mateix. Implicaria que s’hauria de fer una nova sentència. Es denuncien vulneracions de drets fonamentals, que afloren amb la sentència. La més evident és la limitació del dret de manifestació, del dret d’expressió, amb què s’amplien extraordinàriament els límits del delicte de sedició. —Ara canvieu d’estratègia: aneu als drets fonamentals, que no havíeu denunciat fins ara. —Perdoneu, jo vaig dir que en un primer moment tocava què tocava. Que no era el moment d’aquesta via. Ara comença. Primer al Suprem. I després al Tribunal Constitucional. I no crec que me la donin. Normalment no prospera mai. I t’envien al Tribunal Constitucional. —A Europa hi anireu? —Ho he dit del dret i del revés. Aniré on faci falta en benefici del meu client. No sé com ho farem. Potser és el moment d’unificar recursos. —Aquests dies hi ha manifestacions per demanar la llibertat dels presoners polítics. Heu anat a cap? —No. No hi aniré. Jo no vull manifestar-me. Jo treballo per la llibertat d’aquests presos. Em resisteixo a utilitzar els qualificatius de polítics. Són presos. Tots els presos tenen la mateixa dignitat i els mateixos drets. El fet que siguin polítics en actiu no els dóna un plus respecte als altres. Presos que crec que tenen una situació injusta, que no és adequada. I no participaré en aquestes manifestacions que tenen contingut ideològic complementari –més enllà de la solidaritat amb els presos– que no comparteixo. I molt menys quan aquestes manifestacions serveixen de cobertura i coartada d’abusos de dret de manifestació que redunden molt perillosament en els interessos dels mateixos presos. —I abusos policíacs: avui  tenim ull perduts, 40% d’uns testicles perduts, i quatre persones més a la presó. —L’abús de la policia és reactiu. Els qui tenen responsabilitats públiques, com els qui comuniquen, farien molt bé d’advertir la gent que l’ocupació d’infrastructures crítiques com l’aeroport porta associades penes gravíssimes. I que determinats incidents com els que es produeixen, després de la reforma del 2015, poden portar a condemnes entre 5 i 8 anys de presó. I que això no surt de franc. I dubto molt que beneficiï els presos, i dubto molt que beneficiï Catalunya. —No ens podem manifestar? —No existeix el dret de manifestació violenta. Ni aquí ni enlloc. —Policies sense ull, no n’hi ha. Manifestants sense ulls, sí. —Efectivament, la policia és la que té, per disposició democràtica, el monopoli de l’ús de la força. Amb la seva normativa i reglamentació. Si ho fan correctament, estan justificats. I si no, són subjectes de responsabilitat. Com tothom. —Jo, això de treure ulls a xicots de vint anys… —Depèn del xicot de vint anys, del context on es produeixi la pèrdua i de les circumstàncies que van dur a la intervenció de la policia. Pot haver estat una intervenció excessiva i l’agent mereix un retret. O no. Pot haver estat del tot justificat. —És justificat que una furgoneta dels Mossos envesteixi un noi? —No. És un altre supòsit que haurà de ser subjecte d’una instrucció judicial. I, com a qualsevol lloc civilitzat del món, un tribunal resoldrà. Si aquí a Catalunya es tracta de no creure en els tribunals ni en la policia ni en res, on és la legitimitat? Al carrer? Amb els que cremen contenidors? No puc jugar aquest joc. —Hi ha estats injustos, senyor Melero. Es pot intentar canviar d’estat. —Canviaré l’estat i què? Aquests que han governat l’autonomia amb la connivència amb el PSOE i el PP durant quaranta anys, aquests em portaran a Disneyland? Per l’amor de Déu, home. No sigueu il·lusos. Us penseu que Croàcia és un estat millor que l’antiga Iugoslàvia? Amb més garanties? No és un país protofeixista que recupera la part pitjor dels trenta i quaranta per posar-ho al panteó d’herois nacionals? La mera escissió no garanteix la felicitat. —I el mer trencament tampoc no l’empitjora. A vós el mite de l’Espanya democràtica us cau davant dels ulls. Quin problema hi veieu, que Espanya es trenqui? Suposem que es trenca. Molt bé. I? —A mi m’és igual que Espanya es trenqui. M’és absolutament igual que Espanya es trenqui. Però així, no. Contra la meitat dels ciutadans de Catalunya, no. Contra qui no participa de la ideologia, no. I això que són una minoria, ja ho veurem. Els resultats electorals no deixen tan clar que siguin una minoria tan aclaparadora eh. No és la minoria russa d’Ucraïna. —Com el pactaríeu, vós, un referèndum? —Com es pacten els referèndums no és feina meva. Sembla clar que totes les persones que tenien responsabilitats polítiques i que han declarat al Tribunal Suprem en judici, i en fase d’instrucció, estan d’acord que no es va fer bé. —Els membres del govern estan d’acord que no es van fer bé les coses, ni el referèndum? —Jo entenc que sí. —Aleshores no entenc la frase ‘Ho tornarem a fer’. —Cuixart crec que no està d’acord amb mi. Però jo la seva frase la interpreto i la considero plenament legítima. Cuixart diu que ell no ha comès cap delicte i que ha fet una crida a una mobilització pacífica i a la reclamació d’unes reivindicacions legítima. I això ho tornarà a fer. Jo no entenc que digui: he delinquit i tornaré a delinquir. Diu igual que jo: allò no era delicte, per tant en una societat lliure, un estat democràtic, ho podré tornar a fer. Perquè no és delicte. —Organitzar un referèndum no és delicte, no. No és ni al codi penal. I ves. —Per la sentència el problema no és organitzar un referèndum. S’hi pot estar d’acord, o no, però l’argument nuclear és aquest altre: vostè sabia que l’oposició a les ordres del TSJ, i al TC, perquè li ho havien dit els policies, generaria situacions de violència. No el referèndum. Jo dic per què els condemnen. No és el meu parer. Perquè jo estic d’acord que els desordres públics, que n’hi va haver, no són sedició, i que la sentència és injusta. Estem d’acord. Ho podem bastir amb totes les divergències polítiques que vulgueu. Però en aquesta conclusió no tenim cap problema, vós i jo. —Ai, el pacte. Sempre el pacte. Ara estem d’acord? —Algú hi ha d’estar, no? —Vós i jo no estem d’acord, senyor Melero. I no passa res. —Mai no m’ha passat res amb la gent amb qui no estic d’acord. De fet, hi treballo de manera molt propera. —Com diuen els anglesos: estem d’acord que no estem d’acord. —I amb això on arribem? —Al final de l’entrevista. —Aquesta ha estat un tercer grau.

Summary: Xavier Melero: ‘Ha estat un judici just’


Les proves nuclears nord-coreanes, especialment després d’haver fet esclatar l’artefacte més poderós fins ara –una bomba d’hidrogen–, han tornat a situar el règim de Pyongyang en el centre del debat de la comunitat internacional. Alhora, creix la tensió amb un imprevisible Donald Trump, que amenaça amb la guerra. L’actual conflicte deriva de la Guerra Freda, en què la guerra de Corea (1950-1953) va dividir la nació en dos estats contraposats ideològicament. L’estat de Corea del Sud, una democràcia capitalista amb el suport dels Estats Units i els seus aliats, i Corea del Nord, un estat socialista com més va més aïllat, que actualment té la República Popular de Xina com a màxim suport. El pas del temps i la manca de comunicació ha allunyat cada vegada més les dues societats, que en molts casos fins i tot qüestionen la unitat de la nació coreana. Una reunificació impossible? La guerra va acabar el 1953 amb un armistici, que va establir una zona desmilitaritzada de 4 km entre tots dos països, la qual els ha separat tant físicament com psicològica i política. Actualment, Corea del Nord és un estat unipartidista, amb una economia plantificada, mentre Corea del Sud és una economia de lliure mercat. L’interès de l’opinió pública sud-coreana respecte d’una possible reunificació ha anat disminuint a mesura que els nord-coreans quedaven aïllats de l’escena internacional. Si el 1994, un 92% dels sud-coreans consideraven ‘necessària‘ la unificació, el 2007 aquesta percepció havia caigut fins al 64%, i actualment no arriba al 40%. Els menys partidaris són els més joves, que han crescut en la globalització i amb grans diferències econòmiques entre tots dos estats, i ja no tenen la nostàlgia d’una Corea unida i remarquen la seva identitat sud-coreana. L’allunyament ha portat a creure que tenen una manera de pensar més similar als estatunidencs i els europeus que no pas als seus veïns del nord. Dels següents països, quin és el més proper per a vós? Dades de la Korean General Social Survey (KGSS) del 2012. Actualment, el 74% dels sud-coreans consideren els Estats Units el seu país més proper, identificació que ha augmentat considerablement aquesta última dècada, mentre baixava la identificació amb els seus germans coreans. L’interès amb Corea del Nord decreix en gran part perquè no troben que comporti cap benefici polític ni econòmic per al sud i cada vegada són més els qui s’oposen de manera activa i oberta a la unificació. Què representa Corea del Nord per a vós? Dades de la Korean General Social Survey (KGSS) del 2003 i 2012. El nombre de ciutadans que percep el nord com un aliat potencial també ha disminuït. Per tant, sembla clar que una possible reunificació és com més va més llunyana. El 2003, un 58% considerava Corea del Nord un país amb el qual cooperar o al qual donar suport. Gairebé una dècada més tard, la posició principal era considerar-lo un país contra el qual calia protegir-se (41%) o contra el qual lluitar (22%). Fins i tot, actualment, més de la meitat de sud-coreans estan d’acord en el fet que l’estat tingui armes nuclears per a protegir-se de l’amenaça del nord. Bretxa ideològica i generacional Les diferències dins de la societat coreana són també ideològiques, més enllà de les generacionals. Els qui es consideren més liberals són els qui veuen més necessària la reunificació: un 57%. Un 39% dels qui s’identifiquen com a molt conservadors la troben necessària. I entre els qui no es consideren ni liberals ni conservadors, només un 29% la veu necessària. Són els liberals els més partidaris de donar suport o de cooperar amb els veïns nord-coreans, mentre que els més conservadors són els més partidaris d’enfrontar-se al govern de Pyongyang. En la societat també hi ha divisió entre els qui consideren necessari que primer hi hagi un canvi dins de Corea del Nord perquè després es produeixi la unificació (28%), i els qui pensen que la unificació podria conduir a la democratització a Corea del Nord (29%). Són els joves els qui més troben que cal una democratització nord-coreana perquè es produeixi la unió, i els qui consideren que la diferència entre totes dues societats és de valors, més enllà del sistema econòmic o polític. Una societat molt diferent Per a la majoria de sud-coreans, l’única relació existent amb els nord-coreans són els 250.000 refugiats establerts al sud. Els refugiats nord-coreans i els seus descendents sovint són rebutjats per la societat. Molts refugiats lluiten per adaptar-se, però la taxa de desocupació entre aquest col·lectiu és molt alta, i els ingressos dels qui treballen són la meitat del sou mitjà d’un sud-coreà. Més enllà de les diferències lingüístiques, en molts casos hi ha fam i malnutrició, les quals deriven en diferències físiques. També hi ha divisió, en la societat sud-coreana, en el debat sobre l’acollida de refugiats. Un 50% pensa que han de ser admesos, un 39% que només en alguns casos, i un 12% que en cap cas. El 50% dels enquestats no se sent gens proper als refugiats nord-coreans. Cal afegir que, tot i el liberalisme econòmic, la societat sud-coreana es caracteritza per tenir uns valors molts més conservadors i individualistes que els que podem trobar al nostre país. Contràriament a molts estats europeus, l’associacionisme no hi és arrelat i hi ha entre un 80% i un 90% de la població que no participa en associacions socials, culturals, polítiques ni esportives. Un altre valor que ens explica aquest individualisme és que prop del 80% de sud-coreans no debat mai o gairebé mai sobre el medi o altres qüestions de caràcer social, i hi ha desencís en la vida política: un 70% pensa que els polítics no fan cas de l’opinió dels ciutadans. El model de vida ha portat a una alta taxa de suïcidis, sobretot entre els joves. Un 12% dels enquestats assegura que ha tingut pensaments suïcides alguna vegada a la vida. La bretxa generacional és molt gran, a Corea del Sud. No és fàcil ser jove en la globalització de Corea del Sud. La intensa competència que defineix el sistema educatiu de Corea del Sud i el mercat irregular d’ocupació que espera els graduats ha fet que creixi la desigualtat, que caigui la taxa de natalitat i que hi hagi ocupació insegura i un alt nombre de suïcidis juvenils. També hi ha una diferència considerable respecte del paper de la dona en la societat. El 73% dels sud-coreans, segons l’enquesta del Korean General Social Survey del 2012, considera negatiu per a la família que la dona treballi a temps complet, i un 38% troba que la dona no hauria de treballar mai. Només un 9% està d’acord que les dones treballin igual que els homes si els fills són petits. També són conservadors respecte de la idea del matrimoni i la vida en parella tal com s’entén en la nostra societat. Només un 20% dels enquestats accepten la vida en parella sense el matrimoni i més de la meitat està en contra del divorci. Tampoc no són tolerants amb el col·lectiu LGBT, i més de la meitat dels sud-coreans considera que els homosexuals no haurien de poder tenir fills ni criar-los. Les enquestes mostren un allunyament entre totes dues societats, que tendeix a ampliar-ne les diferències econòmiques, polítiques i socials. De moment, la unificació sembla irrealitzable, però caldrà veure si algun dia aquest fet és possible, i si aleshores encara hi haurà llaços sentimentals entre tots dos països.

Summary: La unificació coreana, un horitzó com més va més llunyà


La primera decisió que prendrà el nou govern de la Generalitat serà la d’interposar una querella per prevaricació contra el president espanyol, Mariano Rajoy, per haver impedit la publicació dels nomenaments dels consellers al Diari Oficial de la Generalitat (DOGC). En el comunicat de nomenament dels quatre consellers que substitueixen els que havien de ser restituïts, el govern afirma que la querella era una possibilitat contemplada en el dictamen de la Comissió Jurídica Assessora. El primer consell executiu també impugnarà l’aplicació de l’article 155 de la constitució espanyola i presentarà al·legacions contra els recursos presentats per Rajoy al Tribunal Constitucional espanyol contra onze lleis ‘d’alt contingut social’ durant la vigència del 155. Avui mateix, Rajoy ha respost la carta que va enviar-li Torra reiterant que no publicaria els nomenaments perquè no els considerava ‘vàlids’.

Summary: La Generalitat presentarà una querella contra Rajoy per prevaricació per haver impedit el nomenaments de Rull, Turull, Puig i Comín


Els llibres de vins i menges són un reclam per a les festes nadalenques. Per això, d’uns mesos ençà han anat apareixent volums de temàtica gastronòmica en sentit ampli: guies, receptaris, llibres enfocats a la salut i la nutrició, història de la gastronomia, llibres literaris que parteixen dels records culinaris, obres de literatura infantil basades en el món del menjar i el paisatge de la vinya… Una trentena. Gaudiu de la gran varietat d’oferta que es presenta. RECEPTARIS ‘Menús de Nadal‘ Francesc Murgades Cossetània La finalitat d’aquest receptari és elaborar un assortiment de menús per als dies de festa de Nadal, que pretén obrir aquesta idea a nous plantejaments, noves opcions. Entre les gairebé cent receptes, hi trobareu des de canelons vegetals, un faisà amb mandarines, un saltat de llamàntol i capó, un filet de bou amb crosta, un tiramisú tropical, entre més. ‘Cuina sana en 10 minuts’ Isma Prados Amat Editorial El llibre parla de les famílies d’aliments. Aquesta és l’estructura bàsica sobre la qual Prados basteix la manera de concebre una alimentació sana i adaptada al poc temps que tenim, sense perdre qualitat gustativa i salut. Un procediment tradicional de cocció contempla una cassola i un sol fogó, per anar afegint els ingredients en ordre, d’una manera consecutiva i anar fent xup-xup. Davant d’això el llibre planteja plats que cuinats amb uns altres procediments tarden només deu minuts a fer-se. ‘Esmorzars de forquilla’ Sergi de Meià i Adelaida Castells Comanegra Els esmorzars de forquilla són un àpat molt nostrat i amb aquest llibre se’n reivindica la importància i se n’actualitzen les receptes. Una tradició massa arraconada avui per les exigències de la vida moderna, però que els autors volen reivindicar i actualitzar amb aquest llibre. ‘La cuina dels bolets’ Sergi de Meià Ara Llibres Una edició il·lustrada que s’endinsa en els secrets dels nostres boscos per portar-nos a taula, o al rebost, aquests tresors de la terra. Un regal per a tots els boletaires i els amants de la gastronomia que inclou receptes, maridatges i consells de conservació, i també passejades i rutes fetes per aquest cuiner de renom i apassionat boletaire. ‘Fet a casa’ Laura Conde Ara Llibres És un llibre de receptes per fer a casa, perquè és molt fàcil, perquè és més bo, perquè és més sa, perquè és molt més barat i perquè pot ser molt i molt divertit. ‘Coques i pastissets’ Anna Llop i Laura Mur Cossetània El principal objectiu de les autores ha estat fer un recull que pugui servir a qualsevol persona per elaborar coques i pastissets a la cuina de casa seva i contribuir al fet que aquesta riquesa no es perdi. El llibre és un recull de les receptes més dolces de les comarques de la Ribera d’Ebre i la Terra Alta. ‘Melmelades casolanes’ Núria Duran i Montserrat Roig Cossetània Aquest llibre aplega les receptes més conegudes del món de les melmelades i confitures, per passar després a l’experimentació que ofereixen els xútneis (conserves agredolces per acompanyar carns, aviram, patés i formatges…) i les gelees. ‘Bolets’ Mariona Quadrada Cossetània Llibre us oferim un repertori de plats elaborats amb bolets de tot tipus. Un ventall de gustos i aromes de boscos tardorencs i prats de primavera. Hi trobareu des de pastes, arrossos, amanides, coques, pastissos salats, fins a ous, carns i fins i tot peixos. ‘La cuina de la Safor‘ Chelo Peiró Sanchis, amb fotos de Jordi Garcia Polop Llibres de la Drassana La singularitat del paisatge de la Safor, dels seus pobles i la seva gent ha permès, amb el pas del temps, conformar una manera d’entendre i viure la gastronomia que ha donat un receptari suculent al ric bagatge de la cuina valenciana. Bolcada a la mar i amb una destacada activitat pesquera, la Safor ha estat sempre una comarca de fèrtils hortes i camps i això ha marcat la seva identitat culinària. ‘La cuina dels vallesans’ Pep Salsetes Farell Editors La cuina del Vallès que mostra aquest llibre ha sorgit d’entrevistes fetes a persones generoses dels seus coneixements, de la majoria de poblacions vallesanes: converses en menjadors, cuines, horts, botigues, obradors, mercats… També cal dir que totes les receptes que hi trobareu han estat realitzades i contrastades per l’autor. ‘La cuina de la Sénia’ Més d’un autor Onada Edicions Llibre que parla sobre un aspecte del patrimoni immaterial que està viu en moltes cases, però que cal cuidar i valorar. La senienca és una cuina que comparteix productes i maneres de fer pròpies de les comarques veïnes de Catalunya, Aragó i València. Cuina de proximitat i de temporada, de vegades humil i de vegades més elaborada ‘Les cuineres de Sils’ Més d’un autor La Magrana La nova edició ampliada de Les cuineres de Sils, amb més records de la cuina antiga, nous suggeriments i consells basats en l’experiència i amb un capítol extens dedicat a les postres. ‘Cuinar en temps de crisi. Receptes de frare i guisats populars’ Fra Valentí Serra de Manresa Edicions Morera Fra Valentí Serra, sacerdot de l’orde dels caputxins, historiador i arxiver dels Caputxins de Sarrià, autor de receptaris com ara ‘Cuina caputxina. Les pitances dels frares’ (2010), ’Els caputxins i les herbes remeieres’ (2011), ‘Hortalisses i flors remeieres’ (2014), tots publicats per l’editorial Mediterrània. El receptari que ens ocupa, malgrat l’antiguitat de les seves receptes, encara ens poden ajudar a reeixir a l’hora de cuinar plats de bon nodriment i molt econòmics i, a la vegada, poden contribuir a instruir-nos en l’«art» de reaprofitar convenientment els plats sobrers dels menjars anteriors. PER MILLORAR LA SALUT ‘La vida és més dolça sense sucre’ Sandra Ribalta Angle Editorial S’ha comprovat científicament que el sucre refinat és molt addictiu i té un paper important en una llarga llista de malalties, des de l’obesitat i la diabetis, a la depressió, la migranya o l’ansietat. I és que el sucre no aporta nutrients, sinó tot el contrari, és un lladre de vitamines i minerals. ‘Ensenya’m a menjar bé’ Gemma Ros Publicacions de l’Abadia de Montserrat Gemma Ros, biòloga especialista en nutrició infantil, ens explica el seu mètode per aconseguir que els nens i nenes millorin en els seus hàbits alimentaris. Ens ajuda a planificar els menús, a fer la llista d’anar a comprar i ens suggereix receptes divertides, ràpides i saludables. ‘A la taula i al llit al primer crit’ Trinitat Gilbert Columna Llibre per a pares i mares preocupats pels hàbits alimentaris dels seus fills. I on regeix el principi: Preocupa’t pel que menges cada dia i no pel que facis un dia de manera excepcional. ‘Sport & cook’ Astrid Barqué Viena Edicions Descobreix com incorporar aliments saludables i naturals per aconseguir el màxim rendiment esportiu, ara i al llarg de la teva vida. Aprèn a preparar les teves barretes energètiques (senzilles de fer i econòmiques), explora els batuts recuperadors, busca alternatives al sucre i tasta les altres proteïnes. PRODUCTES COM A PROTAGONISTES ‘Formatges. Els 50 millors de Catalunya’ Natàlia Nicolau i Laia Pont Cossetània Expliquen les autores que en aquest recull el lector hi trobarà els millors formatges d’una selecció de 50 formatgeries de Catalunya. Totes elles els hi desperten admiració per la seva forma de fer, pel seu entorn, o bé pels formatges elaborats des d’una forma més tradicional a una de més atrevida. Totes les formatgeries tenen un motiu per a ser escollides i anomenades en aquest llibre. Els formatges han estat classificats en 5 categories que defineixen el seu tarannà atesa la personalitat de formatger i formatge. ‘El gran llibre dels llegums’ Anna Garcia amb fotografies de Maria Angeles Torres Cossatània Viatge culinari i deliciós a través dels llegums. Hi trobareu les receptes de tota la vida i altres de ben noves; plats típicament nostres i elaboracions de països llunyans. Perquè els llegums, que ens acompanyen des de la prehistòria, són un aliment sa i molt beneficiós per al nostre organisme. ‘Pans per Catalunya’ Ànnia Monreal Sd·edicions Recorregut reflexiu i crític sobre els millors forns i fleques de Catalunya. L’autora repassa la tradició i ens parla d’antigues fórmules d’elaboració del pa heretades i traspassades de generació en generació per mitjà dels forners, un ofici que a poc a poc es va recuperant amb saba nova. ‘Guia de bolets per dur sota el braç’ Ramon Pasqual Columna Guia clàssica dels bolets de Catalunya per al gran públic, pràctica, gràfica i amena. A tot color, amb una fitxa clara i amb algunes receptes de cuina per a cada bolet. Una guia útil per a tots aquells que volen conèixer (o reconèixer) quins bolets es poden menjar. ‘L’hort del segon origen’ Jordi Puig i Roca Editorial Barcino Coincidint la pel·lícula ‘Segon origen’, fa pocs mesos va arribar a les llibreries ‘L’hort del segon origen’ de Jordi Puig i Roca (Fundació Carulla), un llibre que té el suport del museu de la vida rural de l’Espluga de Francolí i que presenta més de cinc-centes varietats locals de cultius, per cuidar l’hort que pots fer a casa com si fos l’últim de la terra. ‘L’hort del segon origen’, que duu com a subtítol ‘L’horticultura del futur amb arrels del passat’, pretén explicar com l’horticultura, la fructicultura i la cria d’animals que feien els nostres avis, amb els coneixements i les tècniques modernes, poden ser un tresor que ajudi a alimentar les generacions futures d’una manera sana i respectuosa amb l’entorn. HISTÒRIA DE LA GASTRONOMIA ‘La cuina modernista. Obrers, menestrals, burgesos i indians’ Jaume Fàbregas Viena Edicions L’historiador gastronòmic Jaume Fàbrega reivindica per primera vegada el modernisme com l’edat d’or de la cuina catalana i ens explica què menjaven i què bevien en aquella època tant els menestrals i els obrers com els burgesos o els indians més adinerats, què es podia comprar a les botigues de queviures, i quins menús oferien les fondes i els restaurants més luxosos del moment. A la segona part del volum fa una exhaustiva recopilació de les receptes pròpies de l’època, plats que constitueixen l’origen de la nostra memòria gustativa. MEMÒRIA EMOCIONAL ‘Memòria del sabor‘ Joan Garí Tres i Quatre Joan Garí rememora la cuina de la seva mare. Hi construeix un assaig deliciós on sentiments, olors, gustos i records donen consistència al conjunt de receptes presentades. Hi trobem una gran barreja de sentits però també hi conflueixen referències literàries i bibliografia de la història de la cuina. En definitiva, en aquesta obra, l’autor reivindica el valor de la dieta mediterrània, que, com ell mateix diu, no és res més que la cuina de les nostres mares. ‘La cuina de Marguerite‘ Marguerite Duras Sd·edicions A l’escriptora Marguerite Duras li agradava cuinar i ho afirmava sovint, sense dissimular el plaer que hi trobava. No tan sols cuinava, sinó que a més li agradava escriure les seves receptes, i de vegades posar-hi noms inventats, al seu quadern vermell, «El quadern del camió», tal com en deia. Un receptari que vol evocar Marguerite Duras en una activitat quotidiana que, amb un somriure, no dubtava a considerar tan creativa com l’escriptura. VINS, VERMUTS I COMBINATS ‘Guia de vins de Catalunya 2016’ Sílvia Naranjo i Jordi Alcover Editorial Pòrtic Els vins Finca la Personal 2013 del celler Edetària i el Vall Llach Finca Mas la Rosa 2013 empaten, amb 9,79 punts, com a vins més ben puntuats a la Guia de Vins de Catalunya 2016 -i també com a millors vins negres. Un total de 98 cellers de totes les DO catalanes estan per sobre els 9.50 punts, del total de 1360 vins referenciats. ‘Els vins de Costers del Segre’ Més d’un autor Pagès Editors En aquest exhaustiu compendi que suposa aquest llibre (el primer d’aquestes característiques de la DO Costers del Segre) s’expliquen la filosofia, les subzones, els cellers un per un, a hores d’ara ja són gairebé una quarantena, tot ben amanit amb una acurada selecció de fotografies i amb els comentaris de tast dels millors productes de cadascun dels elaboradors. ‘Grans vins a petits preus’ Lluís Romero Cossetània La guia aposta per apostar pel vi català com a producte de proximitat a un preu assequible: hi trobareu 175 vins catalans extraordinaris a l’abast de totes les butxaques, que permeten tornar a portar el nostre vi a la taula de cada dia. ‘L’hora del vermut’ Toni Moné amb fotografies de Xabier Mendiola Cossetània Un bon vermut es pot acompanyar amb un munt de petits plats: des de tapes fredes i pinxos, fins a cassoletes, truites i empanades, entre més. Aquest llibre et convida a degustar un bon vermut acompanyat amb qualsevol de les més de cent receptes que inclou el llibre, pensades tant per als paladars més exigents com per aquells que s’inicien als fogons. ‘Ratafies’ Jaume Fàbrega Cossetània Minireceptari que ens ensenya a fer licors a casa (ratafies, licors d’herbes, d’espècies i de fruites) per convertir-nos en veritables experts. Les receptes hi són explicades pas a pas, amb tots els ingredients. Pertanyen al repertori popular d’arreu de les terres de parla catalana i de tot el món. ‘El secret del gintònic a casa’ Vador Lladó Ara Llibres Hi trobaràs consells valuosos i receptes sorprenents per preparar els millors gintònics. Des de les ginebres més sofisticades fins a les tòniques de marca blanca, amb tots els trucs i tots els secrets, els estris, les calories, els sabors, les textures… Per degustar, per convidar, per sorprendre i per brindar. INFANTILS ‘Paraules de menjar i beure’ Joaquim Carbó Il·lustracions de Teresa Martí Barcanova Paraules, frases fetes i maneres de dir sobre el menjar i el beure que mereixen ser ben vives, però que no usem sovint. Un homenatge de Joaquim Carbó a tots aquells autors que han conservat tantes paraules i expressions populars. ‘La verema. En Ciscu de can Garnatxa i el raïm misteriós’ Montserrat Balada Il·lustracions d’Eva Sans El cep i la nansa En Ciscu de can Garnatxa descobrirà que el seu raïm no és el més dolç del món, tal i com ell pensava. Aquest descobriment el portarà a conèixer els nous amics que cultiven unes vinyes de moscatell molt especials, d’un raïm dolç i gegantí.

Summary: Especial llibres de gastronomia


El batlle de Tortosa, Ferran Bel, votarà per mantenir el monument franquista en la consulta que es farà dissabte. L’objectiu és, segons ha dit, reinterpretar i contextualitzar el monument amb l’objectiu de promoure la memòria històrica i la pau. També ha avançat el posicionament de la resta de regidors del grup municipal de CiU. Així, cinc regidors més votaran per l’opció de mantenir-lo i reinterpretar-lo, i els altres dos es posicionaran per la retirada i posterior museïtzació del monument. D’aquesta manera, dels dotze regidors que integren actualment el govern municipal, després de la recent incorporació d’ERC, sis es posicionen a favor del manteniment i reinterpretació i els altres sis ho faran per la retirada. Bel ha recordat que, independentment dels posicionaments del govern municipal, el més important és el compromís per treballar i materialitzar al més aviat possible el resultat de la consulta. Ja ha advertit que no serà de manera imminent perquè s’haurà de fer el corresponent projecte de l’opció guanyadora i iniciar tots els tràmits pertinents per poder materialitzar-ho. La data i pregunta de la consulta es va pactar pels grups municipals de CiU, ERC, Movem Tortosa i PSC, i només el PP i la CUP van quedar-ne al marge. Pel que fa a la pregunta, el text acordat és el següent: ‘En relació al monument a la batalla de l’Ebre, que va inaugurar el general Franco l’any 1966, que creu que l’Ajuntament de Tortosa ha d’impulsar?‘. Les dues opcions que podrà escollir la ciutadania són, o bé retirar-lo i museïtzar-lo per promoure la memòria històrica i la pau, o bé mantenir-lo, reinterpretar-lo i contextualitzar-lo per promoure la memòria històrica i la pau. La celebració de la consulta es farà en horari de nou del matí a vuit del vespre. Es podrà votar en onze col·legis electorals del municipi, un en cada poble i sis més dins de la ciutat. S’ubicaran als barris de Ferreries, Remolins, Sant Llàtzer, Temple, Grup el Temple i Centre. D’acord amb la Llei de Consultes no referendàries, podran votar totes aquelles persones empadronades al municipi a data 31 de desembre de 2015 i que tinguin 16 anys complerts el dia abans de la data de la consulta. Aquesta és la primera consulta que es fa al municipi de Tortosa en el marc del desplegament del Reglament Municipal de Participació Ciutadana.

Summary: El batlle de Tortosa votarà per mantenir i reinterpretar el monument franquista


El PSOE guanyaria les eleccions espanyoles si es fessin ara. Els socialistes aconseguirien un 31,6% dels vots, segons l’estimació que ha publicat el CIS, el que suposa un augment de més d’un punt respecta el sondatge del setembre. D’altra banda, el PP experimenta una forta davallada. El partit de Pablo Casado només aconsegueix el 18,2% i esdevé tercera força al congrés. Ciutadans encapçalaria l’oposició amb el 21% El CIS manté a Units Podem com a quarta força, però amb un augment de la intenció de vot de gairebé d’un punt (11,4%). Possiblement el partit d’Iglesias ha tret rèdit de les negociacions del projecte de pressupost espanyol, en les quals el secretari general del partit ha tingut molta projecció mediàtica. Al Principat, ERC guanyaria les eleccions amb el 4,3% dels vots, un lleuger augment respecta el setembre. En segon lloc se situaria En Comú Podem amb el 3,2%, que creix més de mig punt. D’altra banda, el PDECat perdria gairebé un quart dels suports i es quedaria amb l’1,4%. Al País Valencià, Compromís passaria d’una intenció de vot de l’1,9% al 2,1%. Pel que fa al partit ultra VOX, el CIS li atorga una intenció de vot de l’1,3%, poc menys que al setembre. Vegeu ací la intenció de vot:

Summary: El PSOE eixampla la distància amb un PP en plena caiguda, segons el CIS


El Consell Europeu ha proposat un pacte sobre els nous dirigents de la Unió Europea (UE) que pot trobar una forta oposició a l’eurocambra. Els 28 caps d’estat de la UE proposen que Ursula Von der Leyen, ministra de Defensa d’Alemanya i membre del PP europeu, sigui la nova presidenta de la Comissió Europea en substitució de Jean-Claude Juncker. Von der Leyen no era la spitzenkanditat popular i això pot provocar un xoc dins de l’eurocambra, que ha d’elegir el seu president i convalidar la candidata a presidir la Comissió. Segons el repartiment, la presidència del Parlament Europeu correspondria a l’ex-primer ministre de Bulgària Sergéi Stanishev, dels socialdemòcrates, durant mig mandat. El PP europeu tindria la presidència durant la segona etapa de la legislatura, un càrrec que recauria probablement en Manfred Weber. Però això ho haurà d’aprovar el Parlament Europeu, i no sembla fàcil que ho accepti. S’hauria de votar demà, i serà un primer test per l’acord dels estats. Pel que fa a la presidència del Consell Europeu, recaurà en el primer ministre belga, Charles Michel, del grup liberal, que substituirà Donald Tusk. El ministre d’Afers Estrangers espanyol en funcions, Josep Borrell, seria el nou Alt Representant de la UE, és a dir, el cap de la diplomàcia. Borrell ha fracassat en l’intent de presidir la Comissió Europea, aspiració que mantenia tot i renunciar a l’acta d’eurodiputat. A més, es tracta d’un càrrec amb poca autonomia –tot i que també comporta una de les vice-presidències de la Comissió– i molt lligat als designis del Consell Europeu, atès que la UE no té competències en política exterior. Com a Alt Representant, haurà d’actuar d’acord amb les decisions europees i, per exemple, haurà de visitar Kossove i entrevistar-se amb les seves autoritats, encara que Espanya no reconegui l’estat balcànic. Pel que fa a la presidència del Banc Central Europeu, recauria en l’actual directora del Fons Monetari Internacional (FMI), Christine Lagarde, que substituiria Mario Draghi. En aquest cas, l’eurocambra no té competències per a vetar-la, però s’espera que aquest sigui el nomenament més criticat de tots pel perfil polèmic de Lagarde en el seu passat.

Summary: El Consell Europeu proposa un pacte sobre líders de la UE que trobarà molta oposició a l’eurocambra


El Secretariat Nacional de l’ANC s’ha reunit avui per decidir quin homenatge organitzarà per al 1r d’octubre. La plataforma començarà recollint totes les activitats, actes i accions que qualsevol entitat o col·lectiu programi per aquell cap de setmana i el primer d’octubre per fer-ne un web específic. ‘Cada territori prepara actes i accions que poden tenir enfocaments molt diferents segons com es va viure a cada col·legi o municipi. Així que, juntament amb tots els actors que van fer possible el 1r d’octubre, es commemorarà que vam votar i que vam guanyar i es treballarà perquè es faci efectiu el mandat de les urnes i allò que vam defensar junts aquell dia’, ha dit l’Assemblea en un comunicat. El secretariat també ha acordat de col·locar plaques commemoratives als col·legis electorals i de fer un acte simultani descentralitzat, en el qual cada territori decidirà si és més adient fer-ne un a cada col·legi, a cada municipi o agrupant municipis pròxims, que servirà per a cloure la jornada. ‘El primer d’octubre de 2017 és el dia que el poble de Catalunya va prendre les regnes del seu esdevenidor i es va autodeterminar, amb una repressió i una violència sense precedents per part de l’estat espanyol d’ençà de la instauració de la democràcia. Aquell dia vam ser realment sobirans i el mandat que se’n desprèn no es pot ni ignorar ni devaluar. És per això que volem valorar aquesta data i el seu mandat’, ha expressat en el comunicat l’ANC. D’altra banda, també ha estat aprovat per unanimitat entrar a formar part de l’Organització de Nacions Pobles i no Representats (UNPO, en anglès), que s’encarrega a escala mundial dels pobles sense estat. Els integrants són organitzacions de la societat civil, partits polítics o entitats no governamentals en representació de pobles sense estat que treballen activament pel dret d’autodeterminació. A més, és un fòrum internacional que permet que els membres puguin participar activament en les organitzacions internacionals establertes pels estats del món.

Summary: Plaques commemoratives als col·legis, actes al territori i un web específic per a l’aniversari de l’1-O