Com resisteix la pressió turística un dels darrers tresors de la Mediterrània? És possible un model sostenible? Quins empresaris han intentat especular a Formentera? La protecció del territori, la lluita contra els grans poders econòmics que volen fer-hi negoci i la preservació de la identitat pròpia, amb una defensa decidida i ferma de la llengua i la cultura catalanes, són tres dels grans eixos de la política del Consell Insular de Formentera, el màxim òrgan administratiu de l’illa, constituït el 2007, quan Formentera se separà políticament i administrativament d’Eivissa. El consell és presidit per Gent per Formentera, un moviment polític transversal que va néixer l’any 2006. Aplega d’independentistes a ex-militants del PSIB i ha estat capaç de derrotar a les urnes els grans partits estatals, PSOE i PP. Els orígens: per què i com neix Gent per Formentera? Les eleccions locals del 2003 van ser el preludi del naixement de Gent per Formentera. PSIB-PSOE, Esquerra Unida i un grup d’independents es presenten en una coalició de les forces d’esquerres per a plantar cara a la dreta, que capitalitza el PP. Després de les eleccions, el sector d’independents veu clar que cal articular un espai progressista i insularista, sense gens de dependència de forces de fora. Volen cobrir l’espai del centre-esquerra, amb un missatge molt clar: l’única prioritat és Formentera i els seus habitants. El 2006, tres anys després d’aquelles reunions inicials, es presenta oficialment Gent per Formentera i un any més tard, el 2007, es constitueix el consell. Formentera surt del consell compartit amb Eivissa i aconsegueix la independència política i administrativa. El Consell de Formentera es regula gràcies a l’aprovació de l’estatut d’autonomia de les Illes Balears. A partir d’aleshores augmenta el pressupost, creixen també els serveis i són els formenterencs que decideixen quina promoció turística que volen. El nou estatus el gestiona GxF, que ja el 2007 presideix el màxim òrgan de govern perquè és la força més votada. Amb 30 milions d’euros de pressupost anual i la cartera de promoció turística a les mans, el gran envit de GxF és continuar gestionant d’una manera equilibrada la gran font de riquesa. Sandra FerrerSusanna LabradorJaume FerrerSílvia Tur Com es tria el Consell de Formentera? Les eleccions a Formentera tenen un format local. Els ciutadans trien l’ajuntament. Quan els regidors elegits prenen possessió, assumeixen la condició de consellers i es forma l’òrgan de govern de Formentera. ‘No hi ha cap altra institució que funcioni d’aquesta manera, ni a la resta d’illes ni a l’estat espanyol’, explica Jaume Ferrer, un dels puntals en la gestació de GxF i president de Formentera durant més d’una dècada. ‘És una estructura de ciutat i comunitat, similar al cas de Ceuta i Melilla’, diu. La llei electoral és la d’un ajuntament, cosa que ha permès d’augmentar el nombre de consellers a 17, perquè s’hi han superat els deu mil habitants. A les darreres eleccions GxF va obtenir per primera vegada majoria absoluta. Van votar-hi 3.757 persones, un 51%. GxF va obtenir 9 consellers, amb 1.817 vots. El PP fou la segona força, amb 768 vots i 4 consellers. El PSOE, 541 i 2 consellers. Finalment, la formació Compromís amb Formentera, que el 26 de maig formarà coalició amb el PP, en va aplegar 460 i 2 consellers. Enguany, GxF estrena candidata: Sandra Ferrer, consellera de Turisme i Territori. També s’hi presenten PSOE, Sa Unió –marca blanca del PP– i l’extrema dreta de Vox. Un diputat al parlament que acostuma a ser decisiu Només un escó dels cinquanta-nou del parlament de les Balears és per a Formentera. I té una importància màxima. Sílvia Tur, que repeteix com a candidata, destaca la importància d’aconseguir representació: ‘És important perquè és l’única veu directa de l’illa de Formentera al parlament.’ Aquesta legislatura ha estat la primera vegada que GxF ha tingut escó, de manera íntegra. El 2007 el partit va guanyar al consell, però l’escó al parlament el guanyà la dreta. El 2011 Gent per Formentera va revalidar la victòria al consell insular i al parlament es reparteixen la legislatura amb el PSIB-PSOE. El 26 de maig tornaran a anar en coalició amb el PSIB per mirar de retenir l’escó. ‘El vot del diputat ha estat decisiu fins i tot per a la conformació de governs cap a un costat o cap a un altre’, recorda Tur. És un escó molt disputat i hi ha precedents històrics que han decantat la balança i han permès el canvi polític a les Balears. Evolució d’un moviment transversal, amb independentistes inclosos Sense cap lligam amb forces de fora de Formentera, a banda acords amb el PSIB-PSOE per a les eleccions al parlament, els representants de GxF expliquen la capacitat que han tingut d’obtenir com més va més suport dels ciutadans. Candidatures transversals, proximitat amb la gent i defensa de l’interès general enfront dels grans grups de pressió empresarials, principalment d’Eivissa, són alguns dels ingredients de l’èxit, segons que expliquen els responsables del partit. Una marca política capaç d’aplegar independentistes i ex-militants del PSOE. ‘Hi conviuen ideologies de diverses procedències de l’esquerra. Gent provinent d’ERC, EU o el PSOE. Però és un projecte molt sòlid i que aplega totes les propostes’, explica el president Jaume Ferrer. ‘Hi ha gent que simpatitza amb l’independentisme i gent que no. Gent més d’esquerres i més de centre. Per això tenim majoria absoluta. I perquè fem feina només pensant en Formentera. Aquest accent és molt marcat en la nostra formació’, diu Sílvia Tur, diputada per Formentera al parlament. En la mateixa línia s’expressa la secretària general de GxF i número tres al consell, Susanna Labrador: ‘GxF és un partit progressista i insularista que no depèn de cap marca estatal. No ens presentem a les espanyoles, només a les locals i al parlament. Volem decidir a Formentera tot allò que passa a Formentera i aspirem a un finançament millor. Som l’única opció cent per cent d’aquí –afegeix–. La gent ha vist que som l’alternativa. Ens uneix la necessitat de protegir el territori i la nostra identitat pròpia’, explica la formació. Identitat, llengua, cultura La defensa de la cultura i la llengua catalana és inqüestionable per a GxF. Ho explica Susanna Labrador, que a més de secretària general del partit també és consellera de Cultura, Patrimoni i Educació: ‘Formentera és una illa on conviuen moltes nacionalitats. És una illa acollidora i la nostra identitat fa un paper cohesionador. Volem fomentar i protegir el català, que és la llengua vehicular a l’administració. Hem de fer entendre a la gent quina és la nostra identitat i la nostra cultura. Volem que s’hi afegeixin. Per això oferim cursos de català gratuïts. És una eina cohesionadora i, a més, és la llengua vehicular de les Illes Balears.’ Alguns representants de la formació han mostrat el suport al procés independentista del Principat i han expressat solidaritat amb els presos i els exiliats polítics. Uns gests que no han agradat a la dreta espanyolista ni als seus mitjans afins, que han atacat la transversalitat ideològica de GxF, amb articles vergonyosos assenyalant i perseguint la llibertat de pensament i d’expressió. Sostenibilitat turística El gran objectiu polític de la formació és fer sostenible el turisme. A l’hivern la població de Formentera és d’unes 12.000 persones. Els mesos d’estiu, arriba a 40.000. Sense renunciar a aquesta font d’ingressos, gairebé exclusiva, GxF defensa la protecció del territori i la sostenibilitat turística i econòmica. ‘El turisme no serveix si no és per a millorar la vida de la gent’, una frase que resumeix el projecte polític de GxF i el model de societat que defensen. ‘El turisme és el motor econòmic, però aquesta economia ha de millorar la vida dels qui vivim aquí’, argumenten. Un exemple d’aquesta lluita és la regulació de l’entrada de vehicles, aprovada el gener passat, i que servirà perquè el consell insular decideixi quants cotxes entren a Formentera els mesos d’estiu. És una de les victòries programàtiques de la formació. ‘Enguany hi entraran els mateixos perquè la tramitació del govern de les Balears va anar una mica lenta. A partir de l’any vinent ja ho podrem regular. De tota manera, ja és una bona notícia que enguany no n’entrin més que l’any passat. No podíem crear una afectació a reserves que ja eren fetes’, explica Ferrer. En podeu consultar la informació oficial a la web de reserves per a circular a Formentera els mesos de juliol i agost. Els darrers anys s’ha legislat també un nou límit de places turístiques. Els responsables polítics van detectar que hi havia una mitjana de 10.000 a 12.000 persones que hi pernoctaven il·legalment. El nou sostre de places és de 20.585. ‘Volem qualitat, no quantitat’, diuen. L’ordenació turística, una comercialització responsable i la protecció del territori són tres eixos cabdals de les polítiques sostenibles de la formació. Un paradís temptador per als poderosos Fa vuit anys que es van posar de moda les Party Boats, les festes en embarcacions a alta mar, que de cada vegada oferien més empreses. Regular-les va significar el primer gran triomf legislador de GxF. ‘Representava un model contrari al model de vida, de societat i d’illa que volem. Aquesta va ser la primera mesura que vam aprovar el 2015, quan vam guanyar el consell amb majoria absoluta. Vam poder actuar contra aquestes embarcacions en l’espai marítim protegit’, expliquen. Formentera té l’espai marítim protegit al cent per cent. Les festes gairebé s’han acabat, però les amenaces i els intents d’especulació es mantenen. Els grans poders econòmics vénen de fora. Sovint, d’Eivissa. El caràcter proteccionista de Formentera ha evitat intents d’urbanitzar espais com el parc natural de Can Marroig. La gestió proteccionista de GxF ha acabat als tribunals en l’anomenat cas Punta Prima. L’empresari Leo Stober va emprendre accions judicials contra el consell. Jaume Ferrer, Pep Mayans, Sònia Cardona i Bartomeu Escandell s’enfronten a inhabilitacions, multes i penes de presó per haver rebaixat la capacitat urbanística prevista per l’ajuntament anterior, governat pel PP. ‘Sempre hi ha hagut aquests intents. GxF veu clara quina posició ha de prendre. És un judici per a defensar la protecció del territori. Només han anat contra GxF. El PSOE també va participar en el canvi de regulació’, assenyalen a la formació. L’intent de treure rendiment especulador de Formentera és antic i en trobem exemples històrics. Dos dels homes més poderosos de les Illes van provar d’urbanitzar parts importants de Formentera. Per exemple, l’empresari i polític eivissenc del PP Abel Matutes, que volia construir un complex turístic residencial al parc natural de les Salines. O per exemple, Gabriel Cañellas, l’ex-president de les Balears, també del PP, que pretenia urbanitzar Illetes. ‘Formentera és molt llaminera per als lobbies empresarials. Però si no els haguéssim plantat cara, ja haurien destruït l’illa’, expliquen els representants de GxF. Objectius immediats La regulació del transport marítim entre illes, especialment entre Eivissa i Formentera, és un altre dels fronts oberts de la formació, que recorda que fa dotze anys que es fa feina en aquest sentit. ‘Ni PSOE ni PP quan han presidit el govern de les Illes no han pogut o no han volgut pressionar les empreses navilieres, que són lobbies potents, perquè millorin aquest servei. No s’imposen mai les mesures redactades’, denuncien. ‘Tenim molta pressió al litoral amb embarcacions d’esbarjo que arriben d’Eivissa. Això ens obliga a fer polítiques molt fermes d’ordenació i prohibició de fondeig en zones on tenim posidònia, a més de gestió de vigilància’, explica la diputada al parlament, Sílvia Tur. Una altra de les demandes és el traspàs de més competències per a ampliar l’autogovern. Després d’assumir la promoció turística, que implica que es decideix a Formentera com i on es fa aquesta promoció, el consell insular reclama més pressupost per a encarar la triple insularitat de l’illa i demana al govern de les Balears i a l’espanyol que assumeixin la despesa dels residus de rebuig que surten de Formentera. El cost d’aquesta despesa s’enfila al milió d’euros. ‘Formentera és una illa fantàstica, formada per la gent que hi viu. Ve d’una història de lluita per a defensar-la, per a evitar que caigui en mans de grans poders econòmics. És un model de societat fonamentat en una economia familiar i sense grans empresaris’: això és una bona definició, feta per un representant del partit, que ajuda a entendre com és l’illa. El 26 de maig, GxF té el desafiament electoral de donar continuïtat al seu projecte polític.

Summary: La veu pròpia de Formentera contra l’especulació dels poderosos


L’ANC presentarà per primera vegada números vermells en un exercici: 132.049 euros de dèficit el 2015. Així consta en la documentació de l’assemblea general ordinària del 17 d’abril vinent a Manresa. L’informe econòmic (pdf), signat pel tresorer de l’entitat, atribueix aquest dèficit a ‘diferents actuacions dels organismes de l’estat espanyol’. Concretament, per una multa de 83.000 euros de l’agència de protecció de dades, pel robatori de dades de què va ser víctima l’ANC en l’assemblea del 2014 a Tarragona; i per l’increment de l’IVA a pagar arran d’una inspecció d’hisenda. Entre una cosa i l’altra, 245.000 euros. Després de quatre exercicis econòmics aquesta és la primera vegada que l’entitat tanca amb pèrdues. En l’informe de resultats (pdf), s’hi detalla una disminució dels ingressos, de fins a un milió d’euros en comparació amb l’exercici del 2014. L’explicació és, segons l’informe de tresoreria, que, tot i que han augmentat els ingressos derivats de les quotes de socis, les donacions han disminuït considerablement. Afegeix que les despeses han incrementat, no només per causa de les sancions, si no també perquè hi ha hagut un increment de la plantilla ‘professionalitzant l’estructura’ i, tal com diu l’informe, ‘un esforç molt important en les diferents campanyes, a nivell de material, impressions i actes principalment’. Segons ha explicat l’actual tresorer de l’ANC, Marcel Padrós, la inspecció d’Hisenda va començar el 2013, arran d’una informació publicada al diari ABC sobre un milió i mig d’euros d’ingressos sense justificar. Hisenda va obrir en aquell moment una inspecció general a l’entitat, és a dir, sobre tots els impostos i tots el períodes, un tipus d’inspecció poc habitual, segons diu Padrós, que es va allargar un any. La inspecció va concloure sense cap irregularitat però va exigir canvis en l’aplicació de l’IVA amb caràcter retroactiu, dels últims quatre anys, i per això l’ANC ha hagut de pagar en l’exercici 2015 fins a 176.000 euros més d’impostos. El diari El Mundo es feia ressò avui d’aquestes dades, afegint-hi que l’entitat ‘havia congelat les seves campanyes’. Però el coordinador de mobilitzacions de l’ANC, Josep Sabaté, ha negat que sigui així, i ha dit a VilaWeb que estan pendents de definir-les. L’entitat encara el 2016 sense pressupost extraordinari, i finançarà les campanyes amb els ingressos que s’efectuïn durant l’any. ‘La filosofia de l’ANC és seguir treballant amb la força de la gent, a l’expectativa de com avança el procés constituent. Així, encarem les campanyes del 2016 de la mateixa manera que ho hem fet sempre, amb la força del voluntariat i finançant-nos a través de molts de les accions que organitzem, autogestionant-nos’, ha declarat Sabaté. El superàvit dels exercicis anteriors ha permès a l’ANC de disposar d’una reserva de més de dos milions d’euros per a encarar despeses futures. Tot amb tot, segons Padrós, l’entitat no pensa que sigui necessari fer-ne ús, i preveu finançar les despeses d’enguany amb els ingressos que vagi obtenint, que provenen principalment de la venda de marxandatge, quotes de socis i donatius. Pendents d’una altra multa L’Agència Espanyola de Protecció de Dades va imposar una altra multa a l’ANC, tot i que és pendent de resoldre. Són 240.000 euros de sanció per una vulneració d’un article de la llei de protecció de dades en relació amb la iniciativa de la Gigaenquesta. Segons aquest organisme estatal, tant l’ANC com Òmnium (que també fou multada, amb 200.000 euros), totes dues entitats van incomplir la normativa que diu que l’enquestat ha de donar ‘el consentiment exprés i per escrit per al tractament de les dades de caràcter personal que revelin ideologia, filiació sindical, religió i creences’. Les entitats van recórreer la sanció.

Summary: L’ANC tanca per primer cop amb números vermells per una multa i una inspecció d’hisenda


Katerina Sakellaropoulou ha estat triada com a presidenta de Grècia després de rebre el suport de la majoria dels diputats en una votació feta avui al parlament. Sakellaropoulou, de seixanta-tres anys, ha rebut el suport de 261 dels 300 diputats, tant de Nova Democràcia, el partit governant, com del principal partit de l’oposició, Syriza i també de Moviment pel Canvi, i es es converteix en la primera d’assumir en assumir aquest càrrec en la història del país. Simbolitza ‘la transició cap a una nova era’, ha dit el primer ministre, Kiriakos Mitsotakis, sobre la designació de Sakellaropoulou. ‘Demostra que podem posar-nos d’acord en els grans temes’, ha valorat. El mandat de Sakellaropoulou començarà oficialment el 13 de març, quan l’actual president, Prokopis Pavlópulos, abandonarà el càrrec, i es prolongarà durant cinc anys. La Presidència de Grècia és una institució amb un paper merament cerimonial, pel que els seus poders són limitats. La gestió executiva recau sobre el primer ministre i el seu govern.

Summary: Katerina Sakellaropoulou és elegida com la primera presidenta de Grècia


La fiscalia espanyola ha anunciat avui que recorrerà al Tribunal Suprem la sentència del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC) del judici al 9-N contra l’ex-president de la Generalitat Artur Mas; l’ex-vicepresidenta Joana Ortega i l’ex-consellera d’Ensenyament Irene Rigau. El tribunal va condemnar Mas a dos anys d’inhabilitació, Ortega, a un any i vuit mesos i Rigau, a un any i sis mesos pels delictes de desobediència, però els va absoldre pels de prevaricació. I és per això que la fiscalia recorre la sentència, perquè tots tres van ser absolts del delicte de prevaricació, pel qual la fiscalia demanava entre sis i vuit anys més d’inhabilitació. El cas és que el tribunal va acabar apujant la condemna a Mas, Ortega i Rigau pel delicte separat de desobediència, respecte el que demanava la fiscalia.

Summary: La fiscalia recorre contra la sentència del 9-N perquè vol penes més altes per a Mas, Ortega i Rigau


A la Serra d’Almos, a la Ribera d’Ebre tocant al Priorat, la tardor té els tons torrats i rojos de la vinya i el verd enfosquit de les fulles d’olivera. Però si visites aquest indret a la primavera, i abans i tot, a l’hivern avançat, la Serra es mostra amb els colors de les flors dels fruiters: ametllers, cirerers, presseguers, i van un darrere l’altre. Vinyes de tardor a la Serra d’Almos (Ribera d’Ebre). Passejar per la Serra d’Almos aquests dies és trobar-te el tràfec de la seva gent collint les olives. Els habitants d’aquest municipi de poc més de 250 habitants porten la cultura de l’oliva ben endins, com la gent del Priorat: la Serra d’Almos mira al Priorat i el seu oli extra verge pertany a la Denominació d’Origen Protegida Siurana. I els seus vins a la Denominació d’Origen Montsant. Aquest novembre moltes oliveres encara són plenes d’olives que tomben de color, de verd cap a negre, i pesen i vinclen les branques més carregades. Però ja es pot tastar i comprar a la cooperativa el seu oli del raig. Els pagesos van començar a portar olives a la cooperativa el 2 de novembre i no deixaran de portar-ne fins el 30 de desembre. La major part d’olives són de la varietat arbequina, un 80%, i la resta són varietats menys conegudes o ben poc, més oxidatives, que compensen l’arbequina. I així cullen barrejat: fulla de salze, farga, morruda del reguer, morruda faldetera, i també picual, terra alta, gornal, rojal… Aquest és un any esplèndid en producció i qualitat. La setmana passada es va entrar a la cooperativa agrícola de la Serra d’Almos 74.000 quilos. Diuen que feia anys que no s’havia vista tanta quantitat. Si entreu al molí l’olor intensa i greixosa us inundarà el nas i podreu veure el procés de l’oli: com les olives arriben barrejades amb branques i fulles, com es fa una primera separació (les fulles aniran a parar al ramat d’un pagès que pastura les ovelles prop d’allí) i us explicaran la premsada en fred, que vol dir premsar a una temperatura per sota dels 20 graus, entre 18 i 19 graus. I us explicaran que les olives es cobren segons el % de grassa que porten. Cooperativa agrícola de la Serra d’Almos. El 5 de desembre fan la Festa de l’oli nou a la Serra d’Almos, amb una jornada de portes obertes a la cooperativa, començant amb un bon esmorzar popular i tot seguit una visita guiada al molí i al celler. Després hi haurà un concurs d’iniciació al tast d’oli i durant tot el dia un concurs de fotografia. Pels més petits no hi faltarà la màgia, música i teatre. Durant tota la setmana hi haurà ofertes especials pels productes de la cooperativa. La Cooperativa agrícola de la Serra d’Almos forma part de la Ruta de l’Oli del Priorat, juntament amb set cooperatives i molins més: Cooperativa agrícola de Cabacés, Cooperativa agrícola Sant Jaume d’Ulldemolins, Cooperativa del Camp de la Bisbal de Falset, Molí del celler el Masroig, Molí Gratavinum, Molí Miró Cubells Cavaloca i Molí Nou de la Vilella Alta.

Summary: Tastant l’oli de primer raig de la cooperativa de la Serra d’Almos, a la Ribera d’Ebre


La Generalitat ha aprovat en el Consell Executiu d’avui el nomenament de Francesc Xavier Cuadras com a nou director de l’Institut d’Estadística de Catalunya (Idescat). Cuadras és llicenciat en Ciències Econòmiques i Empresarials per la Universitat de Barcelona (UB) i doctor en Economia per la Universitat de York del Regne Unit, ha informat la Generalitat en un comunicat. El nou director de l’Idescat ha estat professor universitari, director de l’Escola Superior de Comerç Internacional (Esci-UPF), ha exercit en la UPF de sots-director del departament d’Economia i Empresa (2015-2018) i de cap d’estudis de la Facultat de Ciències Econòmiques i Empresarials (2000-2002), i ha col·laborat amb les agències d’avaluació de la investigació universitària de la Junta d’Andalusia i el govern espanyol.

Summary: Francesc Xavier Cuadras, nou director de l’Idescat


La policia del Canadà ha abatut un individu després que les autoritats rebessin informació d’una ‘possible amenaça terrorista’ al país, segons ha informat en la seva pàgina web la cadena canadenca CBC. La televisió ha pogut confirmar que Aaron Driver, un sospitós de 24 anys relacionat amb l’amenaça, ha estat abatut a la província d’Ontario. Un membre de la seva família ha confirmat la seva mort. El servei de premsa de la Policia Muntada del Canadà (RCMP) havia anunciat prèviament en un comunicat que s’havia aconseguit identificar un sospitós de tenir vincles gihadistes, contra el que s’havien ‘pres les mesures apropiades per garantir que no existeix perill per a la seguretat de la població’. Si bé en un començament s’ha parlat de detenció, la televisió canadenca ha confirmat la mort del sospitós, que hauria tingut lloc en una operació en un barri residencial d’Ontario dimecres a la tarda. Les autoritats han subratllat en el comunicat que hi ha una investigació en marxa i ‘no es poden donar més detalls’ sobre la detenció, però han instat els canadencs a ‘estar alerta’ i ‘informar immediatament sobre qualsevol comportament inusual o sospitós’ a les autoritats locals. ‘La seguretat dels canadencs és de suma importància per a la RCMP i ens prenem aquest tipus d’amenaces molt seriosament’, ha indicat.

Summary: Abatut un presumpte gihadista que volia atemptar al Canadà


El ministre d’Afers Estrangers espanyol, Josep Borrell, ha difós un powerpoint entre els diplomàtics espanyols amb tot un seguit d’arguments per a desacreditar l’independentisme en la batalla per l’opinió pública mundial. El document compara l’independentisme amb el Front National d’ultradreta de Marine Le Pen i amb el Brexit. També destaca indicadors segons els quals Espanya és al capdavant de les principals classificacions sobre la salut democràtica i fa èmfasi en la difusió de suposades notícies falses sobre l’1-O per a relativitzar o negar la violència policíaca. Tot un desplegament d’arguments que hauria signat el seu predecessor en el gabinet de Rajoy, Alfonso Dastis. La cosa sorprenent és que Borrell difongui un document que va presentar un professor espanyol en una sala de la Comissió Europea el 28 de setembre proppassat; una presentació que la web oficial de l’executiu comunitari va arribar a difondre en vídeo. Però durant poques hores, perquè després el van retirar. Malgrat les peticions d’explicacions d’europarlamentaris com Josep-Maria Terricabras, Jordi Solé i Ramon Tremosa, no hi ha hagut cap resposta. La presentació, la va fer Antonio María Bueno Armijo, professor de dret administratiu de la Universitat de Còrdova. Va aprofitar una visita amb alumnes a la Comissió i l’amistat amb un funcionari que hi treballava per fer una conferència contra l’independentisme fent servir de suport el powerpoint de Borrell, segons que va explicar ell mateix a El Confidencial. En la conferència deia que l’independentisme era ”moralment dolent’. El document que el ministre espanyol fa servir d’argumentari és ple de manipulacions, que us expliquem en aquest article. Manipulació 1. Els organismes internacionals de control aproven Espanya El dossier de Borrell utilitza unes dades d’uns organismes internacionals que, certament, diuen que l’estat espanyol ocupa una bona posició en els rànquings sobre llibertat al món. Però n’amaga unes altres. Freedom House, per exemple, té un informe sobre Espanya en què descriu el govern espanyol ”utilitzant mètodes agressius per a impedir el referèndum’ a Catalunya i recull les crítiques a TVE de treballadors denunciant ‘el biaix en la cobertura informativa de la crisi a Catalunya’. L’Economist Intelligence Unit diu coses com aquesta: ‘Espanya és just per sobre el llindar de les democràcies plenes.’ I afegeix que la repressió de l’independentisme la situa ‘en perill de convertir-se en una democràcia defectuosa.’ Manipulació 2. L’independentisme és equiparable al Front National de Le Pen Aquesta afirmació pot ser replicada amb un recull dels discursos, dels programes electorals i dels documents de posició política de tots els partits independentistes. Però pot ser rebatuda també de manera contundent amb dades sociològiques, agafant tres trets que podrien definir el moviment de Le Pen: antiimmigració, d’extrema dreta i antidemocràtic. L’independentisme no és contraria a la immigració: vegeu el percentatge de gent que està d’acord amb la frase ‘amb tanta immigració, la gent ja no se sent com a casa’, distingint unionistes i independentistes. Són dades del baròmetre del CEO del juliol del 2018: Independentisme i ‘xenofòbia’ Infogram L’independentisme no és d’extrema dreta. Vegeu aquest gràfic amb dades dels dos primers baròmetres del CEO del 2018. Com més a favor de la independència, més allunyats de la dreta i l’extrema dreta es defineixen els ciutadans: L’independentisme no és antidemocràtic. El dossier de Borrell el qualifica d’enemic de la democràcia. Vegem les dades del CEO del juliol: Independentisme i ‘democràcia’ Infogram Manipulació 3. L’independentisme és com el Brexit Per a sostenir aquesta afirmació, el dossier de Borrell es fonamenta en una dada: que tant l’independentisme com el moviment de suport al Brexit presenten una dualitat, una divisió entre suport urbà i suport rural. Però no diu res més, i passa per alt dades que són del tot oposades als patrons socials del Brexit. Per exemple, el Brexit va tenir molt més suport entre la gent gran, i l’independentisme té més suport entre la gent jove. Passa igual amb el nivell educatiu: en el cas del Brexit la correlació era negativa: com menys nivell d’ensenyament, més tendència hi havia a donar-hi suport; en canvi, les dades del CEO indiquen que com més nivell educatiu, més suport té l’independentisme. Manipulació 4. La majoria dels catalans s‘oposa a la independència La base de l’argument és el resultat de les eleccions del 21 de desembre al Parlament de Catalunya. En aquest punt, hi ha dues qüestions que cal tenir en compte: la primera és que les eleccions es van fer amb els caps de llista dels dos principals partits independentistes a la presó i a l’exili; i la segona, que per a comptar els vots favorables i els contraris a la independència es podria fer un referèndum, o es podria presentar directament aquesta qüestió als electors. Amb el resultat del 21-D, el dossier Borrell fica al sac del no tots els votants de Catalunya en Comú Podem. I en els sondatges del CEO d’aquests darrers tres anys, una tercera part d’aquests votants diu que votaria a favor de la independència en un referèndum. Un referèndum que no s’ha fet i que hauria de ser el que servís per a poder fer una afirmació tan rotunda com aquesta. Manipulació 5. Barcelona no és Catalunya És discutible si el comportament electoral en relació amb els partits independentistes és gaire diferent entre Barcelona i la resta del Principat. El problema és que, per fer aquesta afirmació, el dossier del ministre Borrell es basa en un mapa que indica el primer partit en cada municipi a les eleccions del 21-D. A l’àrea metropolitana de Barcelona hi ha més color carabassa, perquè en molts municipis va ser el primer partit, sense tenir en compte que la suma de vots dels partits independentistes (si més no, JxCat i ERC) superava els de Ciutadans. Manipulació 6. La violència de la policia contra els votants de l‘1-O és una falsedat Alfonso Dastis va arribar a dir en directe a la CNN que la violència dels agents era una notícia falsa mentre davant seu reproduïen els cops de porra i les vexacions de la policia i la Guàrdia Civil contra els votants. Allò que semblava tan increïble ho va fer també la portaveu del govern de Pedro Sánchez, Isabel Celaá, i el ministre Borrell amb el seu dossier. És cert que van circular imatges falses a la xarxa, o bé manipulades o bé que eren d’uns altres incidents en uns altres llocs. La major part d’aquestes imatges van ser ràpidament identificades com a falses. Són aquestes que recull el dossier: totes les que van ser reals han quedat, i serveixen en diversos casos per a encausar agents –en jutjats a Barcelona, a Girona, a Lleida… Són ben documentades i a l’abast general perquè tothom les pugui contrastar en webs de la magnitud de Catmemòria.cat. Fins i tot s’han posat en evidència en els enregistraments que van fer les càmeres dels antiavalots que van atacar la gent. Subtitled in English: Spanish police storming voting sites last Oct in an attempt to prevent Catalonia from voting on its independence. Many of the leaders who arranged the vote are in jail.The police beating people in these videos are not. EU Mediation needed now.@donaldtusk pic.twitter.com/WbjtaEydBs — Joe Brew (@joethebrew) September 25, 2018 Manipulació 7. L‘independentisme és nacionalisme, però l‘unionisme no La conclusió del professor que va difondre el dossier antiindependentista de Borrell a la Comissió Europea és que el referèndum de l’1-O fou ‘un dels caps d’aquest monstre que anomenem nacionalisme’; aquest monstre que diu que és ‘el principal enemic d’Europa’ i que ‘s’ha de combatre’. Així ho deia el professor Bueno Armijo: L’afirmació passa per alt l’europeisme declarat de la majoria de dirigents independentistes i dels seus votants, d’una banda, i l’afirmació de nacionalisme que significa haver fet una exposició com aquesta en defensa de la unitat d’Espanya, al preu que sigui, incloent-hi la construcció d’un argumentari de tòpics basats en dades falses o parcials.

Summary: Les set manipulacions del dossier antiindependentista de Josep Borrell


Acaben d’aparèixer sis nous pòsters literaris de la sèrie Bèsties!, d’Edicions Poncianes. Un grup de grans –però joves!– traductors catalans ens porta un tast d’autors enormes de la literatura universal: Emily Dickinson, Virginia Woolf, Albert Camus, Víctor Català, Ingeborg Bachmann i Mercè Rodoreda. Cada ‘bèstia’ és un pòster. Per una cara, la fotografia d’un autor radical. Per l’altra, la seva obra. Poetes universals traduïts al català per poetes actuals. L’escriptor com a traductor. Una col·lecció d’autors d’obra imprescindible, una tria de fragments –pòstums, inèdits, oblidats. I un format que defuig la parcel·lació paginada per projectar en un sol llenç el sentit unitari que emana dels fragments. Una finestra oberta a grans universos creatius. Així defineix el projecte Edicions Poncianes. D’Emili Dickinson, Míriam Cano n’ha traduït disset poemes. De Virgínia Woolf, Alba Vinyes Lasso ha fet una versió del relat primerenc La marca a la paret, traduït per primera vegada al català. D’Albert Camus, Francesc Gelonch i Laia Carbonell han traduït una selecció dels Carnets, els dietaris pòstums. De la Víctor Català, Enric Casasses ha fet una tria de dotze poemes de quan l’escriptora encara no tenia trenta anys: ‘Indòmits, insubmisos i personalíssims i pràcticament introbables a llibreries’, diu Casasses. D’Ingeborg Bacmann, Arnau Pons n’ha fet una tria i ha traduït catorze poemes de totes les èpoques d’aquesta escriptora austríaca. I de Mercè Rodoreda, Maria Cabrera ha fet una tria de set fragments ‘per endinsar-nos en les millors obres de l’escriptora més important de la literatura catalana contemporània’. Llegiu uns fragments. Aquests sis nous pòsters s’incorporen a una col·lecció que ja en porta catorze d’editats: Gertrude Stein (amb poemes traduïts per Sam Abrams), Màrius Sampere (tria de poemes de Mireia Vidal-Conte), Allen Ginsberg (amb poemes traduïts per Gerard Cisneros), Blai Bonet (tria de poemes de Pau Vadell), Antonin Artaud (amb texts traduïts per Edgar Alemany), Arthur Cravan (amb texts inèdits traduïts per Carles Hac Mor), Arthur Rimbaud (amb poemes traduïts per Pere Vilanova), Joan Vinyoli (tira de poemes de Jordi Llavina), Walt Whitman (amb poemes traduïts per Jaume C. Pons Alorda), Guillaume Apollinaire (amb poema traduït per Guillem Serrahima), Stéphane Mallarmé (amb poemes traduïts per Marc Rovira Urien), Pier Paolo Passolini (amb poemes traduïts per Francesc Gelonch i Lucia Pietrelli), Marguerite Duras (amb text traduït per Blanca Llum Vidal i Arnau Pons) i Samuel Beckett (amb poemes traduïts per Gabriel Ventura). D’esquerra a dreta: Emily Dickinson, Virginia Woolf i Albert Camus. Des del 2 d’abril són a les llibreries i aquesta setmana s’han començat a presentar a la llibreria Malpaso de Barcelona. Les presentacions són la segona part d’aquest projecte i representen noves aportacions. Eduard Sepúlveda, de l’Associació Joan Ponç / Edicions Poncianes, explica: ‘Pel que fa a les presentacions, ens interessava des d’un primer moment combinar els pòsters nous amb els que ja teníem publicats. No ens agrada que només tinguin valor les novetats pel simple fet de ser-ho (cosa que, malauradament, és la gran llei del món editorial avui dia), i tractant-se d’un projecte on els autors són pràcticament atemporals, no vèiem cap raó per a prescindir del nostre catàleg de fons a l’hora de fer els actes. A part d’això, ens semblava que per al públic seria més interessant presentar els pòsters en parelles que assistir a presentacions individuals, a banda que el caràcter de “tast” que tenen els pòsters hauria resultat en actes força breus…’ Continua Eduard Sepúlveda: ‘A partir d’aquestes idees, hem mirat de fugir dels emparellaments més obvis (Rodoreda i Català com a dones escriptores catalanes, o Dickinson i Ginsberg com a grans poetes americans del XIX) i oferir al públic alguna cosa més: buscar lligams entre autors que, a priori, semblen antagònics, i fer que els traductors i prologuistes ens expliquin què tenen en comú (és a dir, que ens expliquin coses que potser no sabíem). Per exemple, de Català & Pasolini, el traductor Francesc Gelonch ens diu que “la Català dels Drames rurals o d’Un film (3.000 metres) té molt a veure amb el món cinematogràfic de Pasolini; i a més, Pasolini va començar a escriure poesia traduint poetes catalans, Joan Roís de Corella i altres… i ja em direu si Corella i la Català no són com dues gotes d’aigua?” I de Bachmann & Rodoreda, el traductor de la poeta austríaca, Arnau Pons, ens comenta: “Més que trobar punts en comú entre totes dues, jo diria que la guerra va tenir en cadascuna uns efectes ben diferents: en Rodoreda produeix un alliberament, com a dona i com a escriptora, que és el que li permet de fugir d’un matrimoni sufocant i d’una maternitat assumida a contracor; mentre que en Bachmann dóna lloc a una culpa immensa: la d’un crim monstruós que no ha comès (si en Rodoreda hi ha culpa, és expiada en certa manera amb el que escriu sobre «matar el desig» a La mort i la primavera).”‘ Presentacions La primera presentació s’ha fet aquesta setmana: Català & Pasolini amb Enric Casasses i Francesc Gelonch. Les altres presentacions, totes a la llibreria Malpaso de Barcelona: dimarts 25 d’abril (19.00)— Bachmann & Rodoreda amb Arnau Pons, Maria Cabrera i Blancallum Vidal; dijous 4 de maig (19.00)— Camus & Beckett amb Gabriel Ventura, Francesc Gelonch i Laia Carbonell; dijous 18 de maig (19.00)— Dickinson & Woolf amb Míriam Cano i Alba Vinyes Lasso.

Summary: Noves Bèsties literàries!


El Secretariat Nacional de l’Assemblea es va reunir ahir al vespre per a fer valoració del 27-S. Tal com havia avançat VilaWeb, però, damunt la taula de l’organització també hi havia la proposta d’endegar una campanya per retirar fins a 20 milions d’euros dels bancs. Dels bancs que en plena campanya van amenaçar en tancar oficines a Catalunya en cas d’independència. Finalment l’organització ha decidit no definir-se sobre aquesta proposta i de moment no endegar la campanya. Parla Gemma Cots, de l’ANC: ‘El secretariat certament va rebre per correu la proposta de fer una retirada massiva de fons dels bancs. Et puc dir que l’ANC deixa en stand-by aquesta proposta. De fet, el Secretariat Nacional d’avui està dedicat exclusivament a tractar la jornada del 27-S i de moment l’ANC no prendrà cap decisió’ La campanya que de moment no tira endavant, resumida, seria aquesta: L’ANC trauria 20 milions d’euros de les principals entitats signatàries: Caixabank, Santander, BBVA, Bankia, Sabadell i Popular (en l’ordre en què apareixen al comunicat). Aquesta retirada la farien individualment, els socis de l’entitat, amb una quantitat de 250 euros per soci. O, per exemple, 171,4 euros (quantitat emblemàtica i prou característica per a identificar el motiu de la retirada) cadascun, amb un total de catorze milions d’euros, comptant amb els més de 80.000 socis de l’ANC.

Summary: L’ANC deixa en suspens la retirada en massa de fons dels bancs


Els trenta-set interns del CIE de la Zona Franca que estaven en vaga de fam des d’ahir per reclamar el seu alliberament, han decidit abandonar la protesta avui al migdia. Els interns han portat a terme la vaga al pati del centre, però tots han retornat a les dependències de l’edifici, segons que han informat fonts policíaques. Al matí, la plataforma Tanquem els CIE’s han convocat una roda de premsa davant del centre de la Zona Franca per informar de la situació dels interns. L’advocat de la plataforma, Andrés García Berrio, després de visitar els vaguistes i reunir-se amb el director, ha explicat que no hi ha hagut cap violació de drets. Segons Berrio els vaguistes són migrant d’Algeria que van arribar amb ‘pastera’ fa poc: ‘Quinze, vint o vint-i-cinc dies’ Vuit diputats del Parlament de Catalunya i el Congrés espanyol —Chakir El Homrani (Jxsí); Marta Ribas i Joan Giner (CSQP); Anna Gabriel i Mireia Vehí (CUP); Marcelo Expósito i Sònia Farré (ECP); i Anna Maria Surra (ERC)— han assistit a la roda de premsa i després han intentat reunir-se amb el director sense èxit. ‘Queda en evidència que el dret es queda a la porta al CIE, espai on la impunitat i l’opacitat manen, i per això una vegada més demanem el tancament immediat d’aquests centres de la vergonya’, ha afirmat la diputada de la CUP Mireia Vehí. L’Ajuntament de Barcelona donarà ordre de precintar el CIE El tinent de batlle de Drets de Ciutadania de Barcelona, Jaume Asens, ha anunciat que l’ajuntament donarà en els pròxims dies una ordre de precinte per al Centre d’Internament d’Estrangers (CIE) de la Zona Franca, ja que l’anterior que es va emetre ‘no ha estat atesa’ pel Ministeri de l’Interior espanyol. Segons Asens, aquesta primera ordre ja és ferma perquè ha passat el termini que el ministeri tenia per recórrer-la, per la qual cosa el següent pas és emetre una ordre de precinte que donarà ‘ben bé 20 dies’ perquè es desallotgi el centre. ‘Donarem un termini al més ampli possible perquè generi el mínim tràfec i, si fa falta, es traslladi els interns a un altre centre o els posin en llibertat’, ha assegurat. Aquesta ordre, prevista ‘com a molt tard per a la setmana que ve’ està pendent de l’informe elaborat per Bombers de Barcelona sobre el centre que s’inclourà a manera d’exposició de motius. El tinent ha previst que des de l’administració de l’estat espanyol no es doni cap resposta i que, en aquest cas, l’ajuntament acudirà a la justícia perquè dirimeixi la situació del CIE: ‘Pot passar que el jutge suspengui aquesta ordre o ens digui que s’ha de complir i ordeni al CIE desallotjar’. Concentració davant del CIE A les set de la tarda, Tanquem els CIE’s ha convocat una concentració a l’exterior del centre per exigir-ne el tancament. La presidenta del Parlament, Carme Forcadell, i d’altres autoritats han confirmat que hi assistiran. Aquesta tarda tornarem a ser davant del #CIE de la Zona Franca per exigir-ne el tancament. #AlertaCIE @TanquemElsCIEs pic.twitter.com/LmkpYuXPOZ — Carme Forcadell (@ForcadellCarme) October 24, 2016

Summary: Els interns del CIE de la Zona Franca abandonen la vaga de fam


Cristina de Borbó va declarar ahir per primera vegada com a acusada en el cas Nóos, en el judici que es fa a Palma. La germana del rei espanyol només va contestar les preguntes que li van fer els seus advocats. Miquel Roca va assistir a la declaració. Cristina de Borbó va dir que ella no prenia cap decisió en la societat que compartia amb el seu marit, Iñaki Urdangarin, i que n’ignorava les gestions diàries perquè això era responsabilitat d’ell. També va assenyalar que confiava plenament en ell i en els seus assessors fiscals, i que ara confia en la seva innocència. La lletrada de l’organització ultradretana Manos Limpias, Virginia López-Negrete, va ser la primera a intervenir, però no va obtenir cap resposta de Cristina de Borbó. Durant la sessió del matí, a preguntes de López-Negrete, Urdangarin va admetre que la casa reial espanyola posava mitjans a disposició de l’Institut Nóos.

Summary: Cristina de Borbó declara per primera vegada com a acusada i es desentén de les activitats d’Aizoon


El dret d’autodeterminació i l’acostament dels presos han centrat la reunió que el president de la Generalitat, Quim Torra, i el secretari general de Podemos, Pablo Iglesias, han tingut aquest matí al Palau de la Generalitat. Iglesias ha dit a Torra que la discrepància amb el PSOE sobre el dret d’autodeterminació no havia ‘d’impedir en cap cas el diàleg i l’exploració de vies democràtiques per a gestionar el conflicte a Catalunya’. Per això, en la compareixença de premsa després de la reunió, Iglesias ha explicat que havia traslladat a Torra que el diàleg consisteix a parlar ‘amb qui no pensa com tu’. En una trobada ‘cordial’, Iglesias també ha dit que el diàleg s’havia d’inspirar en ‘valors republicans’: el dirigent de la formació morada considera que són ‘la millor garantia’ perquè Catalunya i Espanya ‘continuïn caminant juntes’, perquè impliquen, ha dit, justícia social i reconeixement de la plurinacionalitat. Pel que fa a l’acostament dels presos polítics, Iglesias ha dit que li constava que el president del govern espanyol i secretari general del PSOE, Pedro Sánchez, ‘està d’acord i desitja’ l’acostament dels presos polítics a presons catalanes. Iglesias ha defensat que, tot i ser una decisió d’entrada a mans dels jutges, el trasllat és també en compliment dels principis penitenciaris i la ‘legislació més bàsica’: ‘No pot ser mai una pena contra els familiars’. De fet, Iglesias, que ha dit que aquesta era una de les ‘preocupacions’ que li havia expressat Torra durant la reunió, ha defensat que el trasllat dels presos polítics a centres catalans seria una ‘primera mesura per a la distensió i el diàleg’. En aquest sentit, ha manifestat la seva ‘voluntat’ de visitar-los i ha conclòs: ‘Crec que puc contribuir a la distensió i crec que és bo que s’estableixi un diàleg amb les persones que són en situació de privació de llibertat.’

Summary: L’autodeterminació i l’acostament dels presos centren la reunió entre Torra i Iglesias


El diputat de la CUP, Benet Salellas, ha demanat aquest d’acomiadar l’advocat o el president del Consorci del Palau per no demanar en el seu informe final l’acusació de CDC en el judici del cas Palau: ‘O acomiadem el lletrat o el president del Consorci, però no acceptarem la claveguera catalana pagada amb els diners de tots’. En un comunicat, Salellas afirma que la claveguera catalana ha rebentat les canonades del cas Palau, després que el ple del Parlament aprovés una proposta de resolució instant el Govern a demanar l’acusació de CDC, en una votació que va dividir JxSí –ERC va votar a favor i PDeCAT es va abstenir– i que va unir a la resta de l’oposició, que va secundar la proposta. Les propostes de resolució que es van votar en el ple–de la CUP i CSQP– es van presentar quan el consorci va decidir no presentar acusació contra CDC, perquè els tres vots de la Generalitat en contra de fer-ho es van imposar als dos vots de l’Ajuntament, que no van tirar endavant perquè el Ministeri de Cultura es va absentar de la reunió per decidir-ho i no va emetre els seus dos vots. El ple va aprovar instar el Govern a canviar el seu vot al moment en què expirava el termini perquè les parts presentessin les seves conclusions, però el lletrat del consorci no va incloure en les seves el que l’hemicicle demanava. Per això, retreuen que l’advocat no demanés la suspensió del tràmit de conclusions quan era públic que s’estava produint una votació simultània al judici en el ple de la Cambra. Posteriorment, el govern va accedir a modificar la seva decisió en una nova reunió del Consorci i acusar CDC, però la presidenta de la sala, Montserrat Comas, va deixat clar que les seves conclusions ja eren definitives i que acceptar qualsevol canvi posava en risc tot el judici. Avui, en la presentació dels informes dels lletrats, l’advocat del Consorci tampoc ha inclòs la decisió del Parlament: ‘No ha fet ni un sol esment d’aquest mandat que prové, entre altres, de la decisió dels 135 diputats que componen l’hemicicle’. Salellas ha raonat que o el lletrat va per lliure o la direcció del Consorci ha estat qui ha donat instruccions contradictòries a aquelles que han decidit les administracions que en formen part, i ha considerat que ambdues coses són molt greus. ‘L’informe d’avui de l’advocat en el judici del cas Palau és un acte d’arrogància convergent i d’instrumentalització de les institucions’, ha sentenciat el diputat cupaire.

Summary: La CUP demana d’acomiadar el lletrat o el director del consorci del Palau de la Música


El govern espanyol va dissoldre el juny passat l’agrupació de l’exèrcit especialitzada a construir grans hospitals de campanya en poques hores. L’Agrupació Hospital de Campanya (AGRUHOC), constituïda sota el govern de José Luis Rodríguez Zapatero, era capaç de muntar un centre sanitari amb noranta-dos llits, tres quiròfans i un dipòsit de cadàvers. Aquestes instal·lacions podrien ser fonamentals en plena crisi del coronavirus 2019 per a descongestionar el sistema sanitari, especialment a Madrid, on hi ha gairebé la meitat dels nou mil contagiats de l’estat espanyol. Tota la informació sobre el Coronavirus, minut a minut Vegeu les instal·lacions ací. L’AGRUHOC, que depenia de la brigada de Sanitat de l’exèrcit, fou un projecte dissenyat per Siemens IT Solutions and Services per a respondre a una eventual guerra bacteriològica o a atacs amb armes nuclears, radiològiques, biològiques o químiques. Va costar vint-i-set milions d’euros a l’executiu de Zapatero el 2007. Vull fer el confinament però m’obliguen a anar treballar. Què puc fer? El govern de Sánchez va decidir d’eliminar-la perquè d’ençà que es va crear no havia atès mai ningú ni s’havia desplegat mai als països on hi havia tropes espanyoles. L’ordre de dissolució es va publicar al BOE el desembre del 2018, però no es va executar fins l’estiu següent, quan es va fer l’acte de comiat de la unitat a l’aquarterament General Arteaga. Vegeu tot seguit el BOE que reformula l’organització de l’exèrcit i elimina l’AGRUHOC.

Summary: Sánchez va dissoldre fa nou mesos la unitat de l’exèrcit especialitzada en hospitals de campanya


Camilo Ramos, militant de Podem i ex-membre del Consell Ciutadà Municipal de Barcelona, presentarà demà la candidatura per a encapçalar el partit a la capital catalana. Serà a dos quarts de dotze del migdia a la Nau Bostik de Barcelona. En declaracions a Europa Press, ha explicat que volia donar un ‘nou impuls’ al partit a la ciutat amb un projecte basat en treballar per resoldre els problemes dels ciutadans, com ara la gentrificació de la ciutat o la sanitat. Ramos, de 64 anys, va ser militant del PSUC i Iniciativa per Catalunya (ICV) i es va integrar a les files de Podem quan el partit va néixer a Catalunya. També té una àmplia trajectòria en els moviments socials i, per exemple, va ser responsable d’urbanisme de la Federació d’Associacions de Veïns i Veïnes de Barcelona (FAVB). Eleccions l’octubre L’actual líder de Podem Barcelona, Marc Bertomeu, va anunciar, el 31 de juliol, que la segona quinzena d’octubre es farien eleccions al Consell Municipal, és a dir, per a triar el secretari general i l’executiva que ha de pilotar el partit a la ciutat. Ramos considera que l’actual executiva ha encarat una situació complicada per haver hagut d’impulsar una formació nova i, alhora, afrontar diverses convocatòries electorals. ‘Han fet allò que han pogut i els ha faltat experiència’, resumeix Ramos, que assegura que ha decidit de presentar la candidatura després d’haver-ne reflexionat amb diversos companys de partit. Les eleccions a Podem Barcelona s’han anunciat en un moment de turbulències entre el secretari general de Podem Catalunya, Albano-Dante Fachin, i la direcció espanyola de Podem encapçalada per Pablo Iglesias. Ramos no pren partit per cap de les dues parts: ‘No estic en concordança ni amb els uns ni amb els altres’, resumeix, i assegura que la seva única prioritat és liderar el partit a Barcelona per afrontar els problemes de la capital catalana.

Summary: Camilo Ramos presentarà demà la candidatura per a encapçalar Podem Barcelona


El 15 d’agost del 2017 el barri de Gràcia celebrarà el bicentenari de la celebració de la seva Festa Major, és per això que cal començar a pensar com haurà de ser aquesta festa. Cal tant de temps d’antelació, si tot just aquest 2016 se celebrarà la Festa Major número 199? Sí, i per diversos motius, ja que des de la Fundació festa Major de Gràcia es pretén que durant tot l’any hi hagi activitats que recordin el bicentenari, i a més, per a aquestes activitats es busca la participació de tot el barri, per tal de potenciar l’aspecte transversal de la festa, és a dir, per potenciar “una manera de fer gracienca”. Potser per commemorar l’anomalia (en el millor dels sentits de la paraula) d’aquesta festa el 29 de febrer, dia de per si anòmal, s’ha dut a terme la roda de premsa dels actes de preparació de la celebració del bicentenari. Tal com han exposat els seus organitzadors, cada any la festa de Gràcia té el seu tret de sortida durant el mes de maig, quan es presenta el cartell dissenyat per a cada edició, de manera que des d’ara fins al 13 de maig s’obre un procés de participació adreçat a tots els veïns de Gràcia, però no només: també és obert als amants de la festa, de la cultura popular, entre d’altres; per tal que amb la resposta de dues preguntes (com t’imagines la festa i quines activitats proposaries) ajudin a què més que mai el bicentenari de la festa doni resposta a totes les idees. Llegeix l’article sencer a Tornaveu, fent clic aquí.

Summary: Una manera de fer gracienca amb 200 anys de vida


Víctor Nubla arriba atabalat a l’entrevista. Ve del Macba, d’una reunió d’aquestes que s’intueixen complicades i s’ha trobat el desgavell circulatori de Barcelona quan ha volgut agafar un taxi per tornar de cap al seu barri, Gràcia. Ens trobem al carrer de Milà i Fontanals, on viu aquest artista fonamental de la vida cultural catalana, però a la vegada un gran desconegut del gran públic. Fa més de quaranta anys que es dedica a la música –és el creador del projecte musical Macromassa– i ha escrit més d’una vintena de llibres en català i castellà. El darrer es diu Metal·lúrgia i l’ha publicat a l’editorial Males Herbes. És l’excusa per a poder fer-li aquesta entrevista. Pugem a casa seva i van succeint-se passadissos plens de llibres i discs. En una sala d’estar molt a la vora d’una terrassa, on fem l’entrevista, seiem al voltant d’una taula rodona petita. Beu cervesa negra Moritz i va caragolant cigarretes mentre parla amb els cabells descambuixats i deixant anar càrregues de profunditat, les d’aquell home que ha volgut ser lliure amb el seu art i que fa allò que li agrada. Víctor Nubla és un artista imprescindible, però per això mateix tantes vegades arraconat i ignot a casa nostra i a la vegada extraordinàriament reconegut al seu àmbit més enllà de les nostres fronteres. Com tantes coses d’aquest país. ―Macromassa va néixer el 1976 i continua ben viu, quan qualsevol grup de pop ja s’hauria dissolt i plegat vés a saber quantes vegades. Quin sentit té avui dia? ―Precisament per això, perquè no som un grup de pop. Macromassa ha sobreviscut perquè és un laboratori que genera coses que no són solament discs. Per exemple, Gràcia Territori Sonor neix de Macromassa o d’aquest laboratori d’idees i projectes. Ara que miro enrere veig que tinc seixanta-tres anys i que en tenia vint quan va començar el grup. Per tant durant quaranta-tres anys de la meva vida m’he dedicat a aquest projecte i això vol dir que són molts més els anys que he estat amb Macromassa que no els que he passat sense que existís i mai no m’ha passat pel cap deixar-ho per longevitat. Ens surten concerts, hem actuat a Brussel·les, al Sònar, tots els nostres discs són accessibles a la web, en tenim un de nou que es publicarà aquest 2020 recopilant els millors moments del grup i un altre d’inèdit per d’aquí a un any… ―A més a més, hem de tenir present la part performativa, perquè Macromassa és molt més que un grup de música. També comptau amb nous projectes? ―És cert, tenim tota la part performativa i teatral, amb Xavi Theros i amb Martí Sales, que s’han integrat per al nou projecte teatral que durarà quatre hores ininterrompudes, tenim tres guies publicades perquè els joves puguin entrar a l’univers de Macromassa i ara el projecte té més sentit que mai: he sortit de la zona psicològica de control i poder de la gent entre els quaranta i cinquanta anys i ara faig les coses que m’agraden, i si toques al millor grup del món hauries de ser boig per a deixar-ho estar. ―Sou com un home del Renaixement en un país equivocat? ―En aquest país, l’art va equivocat i el país va equivocat respecte dels projectes artístics que s’hi fan. Jo faig moltes coses perquè m’agraden, m’agrada escriure i fer música i fins i tot una mica fer gestió cultural. ―Però si fóssiu de qualsevol altre lloc, per exemple Bèlgica, les coses serien molt diferents… ―Això us deia, suposo que compareu amb Bèlgica per extensió, però fins i tot a França seríem molt més coneguts. Al concert de Brussel·les del maig passat hi havia molta gent, amb un respecte del públic al·lucinant; coneixien les peces, vivien la música, i molts eren gent molt jove. ―Ara que tothom s’omple la boca parlant de la transició i de la manera com s’hauria de revisar, caldria especificar que vós la passàreu fent música, com una manera de canviar les coses… ―Parlant amb un amic fa poc vàrem definir Macromassa com una cèl·lula d’intervenció artística i ell em va dir: ‘Cony, ja fa molt de temps que tots ens n’havíem adonat.’ Era el moment en què es varen fer moltes coses, com explica Aleix Salvans al seu llibre Gestió del caos. Era el moment en què neixen els segells independents i en què les cassets eren un llenguatge internacional d’intercanvi musical, igual que els fanzins. L’autogestió a la transició va obrir aquestes portes i nosaltres les vam transitar. Som la primera generació que viatja a l’estranger per motius estètics i no polítics i es crea una xarxa mundial de distribució de cassets que obre les finestres per mostrar què es feia. Nosaltres, si no haguéssim començat llavors, no hauríem començat mai. Ara de tot aquest underground amb dues generacions implicades en resta molt poca cosa i ens coneixen molt més fora d’aquí. Pensa que hi ha una història de la música experimental francesa en què Macromassa té una entrada, com a l’Enciclopèdia Basca de les Arts, però aquí res. ―Teniu una bibliografia important, variada i interessant, a més a més de bilingüe, però crec que sou un autor que ha estat molt poc llegit… ―Tot canvia a gran velocitat, però fins ara a casa nostra s’ha fet una escriptura de tendències més naturalistes i realistes, cap a un realisme i un historicisme que no pas a cap altra proposta. L’altre dia, amb en Ricard de Males Herbes dèiem que no hi ha cap editorial que publiqui humor, la qual cosa és xocant. ―Potser és que tots plegats vivim constantment en un gran escenari del ‘Polònia’… ―Bé, això seria sàtira política, però l’humor, de la Bruguera de Mortadelo i Filemón, s’ha fet en castellà. ―Potser ha canviat alguna cosa amb les editorials independents, com Males Herbes… ―És cert, ara comencem a tenir bona literatura fantàstica i de ciència-ficció i la fa gent molt jove. Males Herbes és una editorial que hi opta i, per tant, en tindrem llibres i autors, però ha costat molt. Jo n’estic molt content, és el tercer llibre que publico amb ells i vaig ser el seu segon autor, estic molt a gust amb la casa i veient com va creixent, ara que ja han fet deu anys. ―Heu trobat l’editorial ideal per a vós, doncs? ―No he fet mai això d’anar a tocar a les portes de les editorials, perquè com a músic portava un màster a una discogràfica i a una altra i me n’he endut tants mocs que ara amb els llibres no vull tornar a tenir aquells terribles disgustos. Males Herbes, en realitat, varen ser ells que em varen obrir les portes i van veure què feia. Alguns dels textos han estat directament encàrrecs seus que van néixer a la revista i després es van convertir en llibres i Metal·lúrgia era un llibre que era molt per a Males Herbes. ―Què és Metal·lúrgia? ―És una faula, i és una faula sobre l’explotació laboral, però també sobre la diferència, és una novel·la sobre la relació entre dracs i humans i sobre els esforços que fan els dracs perquè els humans entenguin que fan un gran esforç per la convivència i per no menjar-se’ls i sobre el fet que els humans hi mostren molt poca atenció. ―Al llibre hi ha una fascinació pels dracs, però vivim en un país que clarament es decanta pels Sant Jordis… ―Per això és una faula, perquè els animals fan coses que farien les persones. Alguns lectors han dit que és un text amable i tendre, però jo crec que no, que és ple de personatges humans que són uns fills de puta curts de gambals i els dracs els perdonen la vida. ―És un llibre que destil·la mala llet. Us hi heu esbravat? ―M’hi he esbravat ben bé perquè tinc molta estima al text i m’agraden els dracs. La història va néixer quan jo era en una residència recuperant-me d’una intervenció i els bars que surten al llibre s’inspiren en els que hi havia al voltant de la residència. Van ser els editors de Males Herbes, que em venien a veure molt, que em van demanar un text molt breu per al Time Out i així va ser com varen néixer els dracs, però vaig veure que no podien quedar així, que jo volia escriure sobre les relacions d’una espècie intel·ligent amb una altra espècie intel·ligent. ―Sou un personatge fonamental de la cultura de la ciutat de Barcelona, però sobretot del barri de Gràcia, i fins i tot protagonitzeu, amb un nom poc dissimulat, una novel·la negra, Emulsió de ferro, de Sebastià Jovanni… ―Això va ser molt bonic. Quan Sebastià Jovanni escrivia Emulsió de ferro treballava amb mi i s’ho va guardar com un secret fins que al final em va enviar el text, el vaig llegir i vaig veure que el seu investigador, en Víctor Neige, era jo i em va fer molta il·lusió. Però una vegada Vázquez Montalbán em va dir: ‘Víctor Nubla, vostè té un bon nom per a protagonitzar una novel·la.’ ―Com us definiríeu en relació amb el barri de Gràcia? ―Sóc un dels pocs indígenes que hi queden, però diria que sóc d’aquesta zona, del barri gitano, no de tot Gràcia. ―Els bars sí que hi han canviat radicalment… ―S’han hipsteritzat i de sobte han descobert que un turista jove pot pagar el doble per una mateixa cosa i per tant ara són el doble de cars. Per sort, hem d’agrair alguna cosa a la crisi, que és que es deixessin de traspassar les tavernetes i bars de tota la vida per fer locals de disseny i que se les quedessin els xinesos, que han estat els grans conservadors dels espais de tota la vida. Un bar gallec és igual que com ha estat sempre i s’ha salvat gràcies a la crisi i als xinesos i també al pla d’usos, que impedeix de fer més bars. ―Sou un dels músics que a les passades festes de la Mercè tocàreu en el comiat del Pascal Comelade dels escenaris. Un final d’etapa? ―No ho sé, fa dècades que toco amb en Pascal i em va fer molta il·lusió que em cridés per a aquest concert. Vaig entendre perfectament per què ho deixava, només has de veure què significa la producció d’un concert com el seu. Jo crec que en Pascal quan va dir que plegava volia dir que deixava les grans produccions. Macromassa també s’ha hagut d’anar convertint en un grup portàtil, i això que quan vam començar teníem dos bateristes, per exemple. Sigui com sigui, tocar en aquell concert va ser molt benparit. ―En la vostra vida professional heu fet la música de centenars de films, sèries, anuncis, espectacles de dansa… No els valorem gens, els músics que treballen per a l’audiovisual i en canvi, sense la seva feina seria insuportable de mirar res. ―Si miressis la mateixa escena sense la música veuries que és una merda. Jo he fet alguna conferència sobre això i alguns escriptors de la generació de l’Umberto Eco, els escriptors comunistes italians, han parlat de la música total per explicar la relació entre la música i el cinema. Sovint la música pot salvar una pel·lícula. He treballat amb tota mena de gent, la que creu que fer una pel·lícula o un espectacle de dansa és un treball conjunt i la que pensa que la música està al servei de. D’aquesta gent me n’atipo i deixo de treballar-hi. ―Teniu aquesta llarga trajectòria i en canvi qualsevol cantant de pela amb cinc té groopies… ―Sempre he estat un tipus amb idees radicals, però fa molt de temps que veig clar que hem de separar la cultura de l’art, són dues coses radicalment diferents. L’art si no és perillós és cultura. Aquesta idea que diuen que l’art és entreteniment no me la crec ni me l’he creguda mai, l’art i la música no és entreteniment, no és oci. La música i l’art han de fer pensar. ―Suposo que si us dic la paraula reggaeton us peguen els set mals. ―És la punyetera merda de patxanga de tota la vida, la patxanga no ens abandona mai. ―Tornem per un moment a la literatura, teniu la sensació de ser un tresor ocult de les nostres lletres? ―No ens enganyem, quan un escriu ho fa perquè el llegeixi la gent, independentment de quants siguin, has de ser igual de bo. Jo m’he dedicat tots aquests anys a aprendre a escriure i a fer-ho cada vegada millor. Jo venia de la poesia i del relat i ara sóc capaç de fer novel·les, que és una cosa que no em pensava que en fos capaç, perquè fer una novel·la és com fer una casa. Ara també faig teatre, però jo no estic gaire segur de com funciona tot això, jo faig música perquè m’agrada i escric ficció perquè m’agrada i la ciència-ficció encara més i vull fer-ho tan bé com sigui possible. ―Metal·lúrgia podrà agradar o no, però és un llibre molt original. Hi ha un cert cofoisme i un cert conformisme en la literatura catalana contemporània? ―És molt curiós que l’art abstracte, la videoinstal·lació, la performança com a elements d’expressió artística han estat molt ben acceptats, però això no ha passat en la música ni, encara menys, en la literatura, la gent és molt noucentista encara.

Summary: Víctor Nubla: ‘En aquest país, l’art va equivocat’


Del 6 al 9 de desembre el centre històric de Vic torna a l’època medieval. Els carrers s’omplen d’expositors amb una oferta ben variada: articles de decoració, joieria, cremes, herbes medicinals, complements de roba, embotits, formatges, pastisseria, conserves, xocolata… També hi ha nombrosos llocs per a menjar i tavernes. Mercats de Nadal 2019: les quinze fires que no podeu deixar perdre En l’oferta cultural, la representació de L’Assalt de l’Altarriba ens endinsa en uns fets que van passar a Vic al segle XV; no hi falta l’amor, ni l’odi, ni la traïció ni la sang. És un recorregut teatral basat en fets històrics i que de fa sis anys es representa pels carrers i espais interiors poc coneguts. De fet, un dels punts forts és que permet d’accedir a indrets on normalment no és possible d’entrar. També hi haurà activitats lúdiques de tota mena i per a totes les edats: infantils, concerts, balls i espectacles de carrer. A més, com cada any, hi ha la recreació dels oficis medievals, amb parades i demostracions de mestres artesans.

Summary: Vic viatja al passat amb el mercat medieval


El catedràtic Joan Queralt és una de les persones més reputades per a parlar de dret penal al nostre país i de les qui en parlen amb més capacitat divulgativa. Per això és important d’escoltar quin és el seu parer sobre un judici de la transcendència social, política i històrica com el que fa dos mesos que ha començat al Tribunal Suprem espanyol. Queralt coneix molt bé el jutge Manuel Marchena i en diu que sap perfectament l’abast del cas que té entre mans; que tindrà en compte què pugui dir el Tribunal d’Estrasburg a l’hora de decidir la sentència. Al Suprem, afegeix, són conscients que tenen legitimitat per a retorçar la llei si el propòsit persegueix –com és el cas– la defensa de la unitat d’Espanya. —Aquests guàrdies civils que declaren coses que són mentida, i que Marchena no deixa que es contrastin amb vídeos… —És que és absurd fer això, és el segle XXI. Abans ho podies fer, podies fer una olla tancada. Ara és impossible, els diaris teniu els arxius, i jo puc anar a veure la de tal col·legi i recuperar les imatges del que ens van fer. —No es pot fer res contra aquests agents per fals testimoni? —Oblideu-ho. He estat advocat durant molts anys. I quan algú és falsament acusat va amb la idea de posar una querella, però jo no n’he arribat a posar mai cap, perquè després del plet acaben tan exhausts físicament, moralment i econòmicament que, si han guanyat, ja estan satisfets. El fals testimoni és molt poc freqüent. A més, el jutge d’un altre tribunal, qui ho hauria d’examinar, ho hauria de fer sobre alguna cosa molt indirecta i haurien de ser mentides que afectessin el fons de l’afer i que condicionessin la sentència. Si no la condicionen… Imaginem que la sentència és absolutòria, i que aquests volien enganyar perquè fos condemnatòria… —I si fos condemnatòria? —Però segur que ho seria per moltes altres coses. Si el guàrdia civil de Sant Carles de la Ràpita diu això, dins el conjunt de tot quina influència té? Fixa’t què fa Melero: quan va dir allò del cara a cara entre Ferran López i Pérez de los Cobos, ell sabia que no l’hi donarien, però ja ha llançat la bomba. O allò de Pina, de demanar que adverteixin un testimoni que declara sota jurament, que és un avís als que vindran –i encara n’han de venir molts en aquest judici–: ‘aquí no us en deixarem passar ni una’. De vegades és més important això. —Dieu que el testimoni d’aquesta setmana del guàrdia civil de Sant Carles de la Ràpita és important. Per què? —Perquè explicita coses que no sabíem i en ratifica unes altres que aquesta setmana hem sabudes. —Quines coses no sabíem? —Per exemple, que la Guàrdia Civil utilitza la culata de les armes per dissoldre manifestacions. En vaig parlar amb policies. Ell ho va dir explicar espontàniament i sense mala consciència. Això és gravíssim. La Guàrdia Civil ha de dissoldre manifestacions a cop de culata? La Guàrdia Civil torna als anys cinquanta del segle passat dissolent manifestacions a cop de culata? L’escopeta és per a utilitzar-la a distància, per a disparar les bales de goma a distància. Això vol dir que la professionalitat d’aquesta gent de Sant Carles de la Ràpita era molt dolenta, perquè tenen uns altres mitjans. Però culates? —I l’altra cosa? —Que la seva declaració desmenteix Pérez de los Cobos. És a dir, que efectivament l’1-O hi havia un sol pla estratègic amb tres cossos policíacs. De la declaració d’aquest testimoni és important que, si els cossos de policia de l’estat havien d’actuar a demanda dels Mossos, com és que actuaven allà on no hi havia Mossos? Per què van aparèixer guàrdies civils i policies a tants llocs de Catalunya? I a Barcelona, per què van triar aquest col·legi i no pas aquell altre? Perquè hi havia una planificació prèvia, al marge. I al capità aquest de Sant Carles de la Ràpita, i també a un altre tinent, a l’interrogatori els van demanar quan els n’havien fet la sessió informativa. Un va dir que no va ser pas el primer d’octubre, sinó el dia abans; l’altre, dos o tres dies abans… Tot aquell desplegament no s’improvisa. Hi havia una planificació prèvia, i això és molt important. —Perquè Pérez de los Cobos va dir que havien decidit d’actuar pel seu compte el matí de l’1-O, en veure que els Mossos no feien la feina. —I ara tenim comandaments policíacs que diuen que els en van avisar si més no un dia abans del referèndum. —Fins a quint punt són importants les declaracions de Ferran López i Trapero? —La desconnexió de la cúpula dels Mossos respecte del govern és evident. Allò que deien de ‘vostès tenien disset mil homes armats’… Doncs no en tenien ni un, independentment que hi pogués haver mossos molt abrandats o molt partidaris de l’independentisme. El cos era curtcircuitat pels comandaments. —Això permet de descartar la rebel·lió? —Una rebel·lió sense força, teòricament possible, és una entelèquia. Ara ha estat descartat qualsevol bri de força, del potencial aquell que deien que tenien a la recambra, la bala dels Mossos. Aquesta bala no hi era. A això, afegim-hi: què en surt de jurídicament rellevant de la declaració del tinent coronel Daniel Baena? Qui és l’autor de ‘Enfocats’? No se sap. Fins quan arriba el ‘Enfocats’? Fins al 2016. Baena deia que s’havia complert fil per randa, i no és veritat. I la cosa més important: un independentista fa plans independentistes. Què farem, si podem? Doncs l’agència tributària, l’agència sanitària, la de comunicació… D’acord, però anem al punt jurídicament important: deien pas si el dia 6 d’octubre o el 4 de maig un escamot sortiria de no sé on i assaltaria la comandància militar de Girona, per exemple? I que ocuparien l’aeroport? No, oi? És que les rebel·lions són així. Després tindràs èxit o no, però algú ha d’anotar en un pla què faran. —I es troben que ni en el ‘Enfocats’ ni en l’agenda Moleskine de Jové no n’hi ha ni rastre, d’això. —No hi ha cap planificació d’assalt de les institucions. Hi ha un full de ruta, que faran eleccions, que seran constituents… Però és que això no és cap delicte! On és la presa de les institucions? S’ha demostrat que van prendre les institucions? No. —S’agafen a la mobilització social i al fet que el ‘Enfocats’ diu allò d’un ‘escenari de creixent confrontació’. —El Departament d’Economia no el van assaltar pas. Si l’haguessin assaltat, ho tindríem negre. Però si no va tenir ningú aquesta sensació, però si la Caixa, la farmàcia i la joieria, negocis veïns de la conselleria, no van tancar fins que no va ser l’hora de tancar. Quina rebel·lió més estranya, si negocis tan sensibles com un banc, una joieria i una farmàcia no van haver de tancar per la manifestació. Al contrari, els dels bars d’allà van fer l’agost. No hi havia pas aquest clima insurreccional de què parlen. —Diuen que la secretària judicial va haver de sortir pel terrat. —Sí, el terrat que no és el terrat… Però perquè ella no va voler sortir per la porta. —Amb l’argument que la comitiva judicial no podia sortir. I com que la sedició parla d’impedir l’acció d’una comitiva judicial… —Sí, la sedició parla d’impedir, mitjançant un aixecament públic i tumultuós. Però l’escorcoll el van poder fer. —I voler-lo impedir? —No va voler-lo impedir ningú; no van voler entrar al departament. —I no deixar-la sortir? —Ningú no va dir que no volien que sortís. Ella van tenir por, i és humà, és clar. Però tothom va sortir. Sabien que havien de sortir. —Com veieu els arguments de l’acusació? —Ara per ara les acusacions no han pogut demostrar les seves tesis. Però fan una trampa, que és dir que acusen per aquest delicte, però volen provar uns fets d’allò que creuen que hauria de ser el delicte. Per exemple, jo acuso d’assassinat, però com que no n’hi ha hagut cap, aleshores et venc la meva tesi com si fossin els elements legals del delicte. Això han fet amb la rebel·lió. La rebel·lió és un aixecament públic i violent. Però la violència és un mitjà, i allò que determina un delicte és un verb, que en aquest cas és ‘alçar-se’. Aquest aixecament pot ser violent o no violent, pot ser públic o no, però el delicte de violència no existeix. Ells acusen de rebel·lió; tu pots acusar del delicte que vulguis, però has de respectar l’estructura legal d’aquest delicte. I com que a mi m’interessa la pena, que és una pena greu, però no el puc provar, em construeixo una rebel·lió a mida. —La fiscalia fa això perquè es deu sentir emparada per la instrucció de Llarena, que avala tota aquesta construcció. —Tot ho vicia aquesta instrucció. Fixa’t aquests dies, que parlen els policies i posen l’accent en el clima insuportable de violència, que és cantar o dir ‘fill de puta’. —Una cosa ambiental. —Però encara que la violència fos ambiental –que Marchena ja va autoritzar en el cas d’Aturem el Parlament–, el delicte de rebel·lió requereix l’aixecament. I, si una cosa sap tothom en aquest país, és com és el delicte de rebel·lió, perquè en la història política espanyola fins l’any 1939 la manera més freqüent d’accedir al govern era mitjançant una rebel·lió. No ens han d’explicar què és una rebel·lió, més o menys sagnant. Ells ho saben perfectament. Fixeu-vos, a més, en el document del fiscal Javier Zaragoza del novembre del 2015 quan era fiscal de l’Audiència espanyola. És important, perquè parla dels delictes que es poden produir, i que per això els podrien demanar explicacions: Home, si vostè preveia aquell delicte, això es castiga de manera específica amb la conspiració per a la rebel·lió. Però s’ha de veure també en aquella instrucció qui en són els destinataris. Entre més, el secretari d’estat de seguretat. I això ho escriu un fiscal de l’Audiència espanyola. A qui va adreçat és important, i resulta que és als organismes del govern espanyol. —Què voleu dir? Que Zaragoza engegava una investigació prospectiva? —La fiscalia vol provar quin és l’entorn, però mires el codi penal i no hi ha res d’això. Agafa tots els escrits d’acusació i totes les interlocutòries i fes una cerca de les paraules ‘aixecament’, ‘revolta’ i ‘insurrecció’. En alguns documents no hi ha cap ni una d’aquestes paraules. De ‘violències’, en trobaràs moltes; de no complir l’ordenament constitucional, també. Però ser desafecte a la constitució no és pas un delicte. —Ferran López va explicar que Puigdemont els havia dit que declararia la independència si hi havia una situació violenta l’1-O. Com pot influir en la decisió del tribunal? —Ells retorçaran les paraules, segur. I Marchena és especialista en això, perquè és molt llest. La sentència del parlament és claríssima en aquest sentit. Sobre això de Puigdemont: Enlloc no diu pas que Puigdemont volgués utilitzar això, o que ho fomentés. En la reunió els Mossos parlen d’una gran tensió social, però no parlen en cap cas d’un aixecament públic. Però és que la gent no ha estat mai a favor d’una insurrecció, perquè aquesta és una revolució de classe mitjana i benestant. Tot són manifestacions, cantades… Quina violència? S’enllaçaven amb els braços, deien! —Marchena és capaç de fer servir aquests arguments de la fiscalia per a condemnar per rebel·lió o per conspiració per la rebel·lió? —Sí. La brama que corre és que això és molt greu i que no pot tornar a passar, sigui delicte o no. La rebel·lió pacífica la van despenalitzar expressament. Aquí ells apliquen una cosa que a Espanya havia estat en vigor sempre d’ençà del 1848, que és la rebel·lió impròpia. El codi penal del 1995 la va liquidar. La rebel·lió impròpia vol dir que si vostè aconsegueix els objectius de la rebel·lió, però sense alçament, el condemnem a una pena més petita, un o dos graus inferior. Però això ja és història legal. Com que no hi ha hagut violència, no hi han pogut enviar l’exèrcit, i per això hi han enviat els jutges. Els jutges del Tribunal Suprem. —El fet que se senti observat per Europa no pot influir en Marchena? —La culpa serà sempre d’Estrasburg, perquè no hauran entès res, com el Tribunal de Slesvig-Holstein. No entenen res, no saben res, són uns ignorants… —I aquesta pulcritud que volia demostrar Marchena al començament del judici? —Era una manera de dir ‘sabem que ens seguiu i nosaltres som més estrasburguistes que no Estrasburg’. —No preocupa a Marchena? —Ells estan convençuts que tenen una missió històrica, que és la defensa d’Espanya. I quan vindrà la sentència d’Estrasburg? D’aquí a cinc anys, sis o set? Tal dia farà un any! I ja veurem si guanyen, perquè s’hi perden el 98% dels plets, a Estrasburg. Aquí tots ens pensem que arribarem allà i que ens posaran la catifa vermella. Però Estrasburg no entra mai als fets. I això fa que l’execució de la sentència a Espanya pugui tenir tela. Ja veuríem què passaria. Estrasburg es fixa en drets fonamentals, si va poder parlar o no, si va poder presentar proves, si quan hom es manifesta el fiquen a la garjola… No entrarà en si, per exemple, el dia 25 un senyor va entrar per la finestra… —I si van pegar amb la porra al cap? —Depèn de com ho plantegis, si és per tortures… Però no és objecte d’aquest procés, ni la violència de la policia envers els ciutadans. —D’allò que s’ha vist fins ara en aquest judici, què pot tenir en compte Estrasburg? —Que fan servir material d’alguns altres processos, l’escorcoll del despatx de Jové, i Jové no n’és part. Seria una prova invàlida, però no per si l’escorcoll l’han fet més o menys bé, sinó perquè jo desconec els documents construïts en un altre procés en què no sóc part i, per tant jo no he pogut contrastar els elements d’aquesta prova. O la diferència de tractament a l’hora de declarar sobre fets si no els han vist i que només han redactat. O, segons com vagi la sentència, que s’hagin inventat uns fets o unes modalitats delictives que no existeixen. Això va passar amb la doctrina Parot, que van aplicar una pena que no existeix. És a dir, que van crear una pena que, mirant el codi penal, no existia. I una altra cosa: penseu en què es va agafar Estrasburg per a la sentència sobre la condemna a Otegi, en la frase de la jutgessa dient que ‘jo ja sabia què em respondria’. Era un prejudici per part de la jutgessa. —Si hi hagués una condemna per rebel·lió, hi ha un altre tribunal a Alemanya que diu que no n’hi va haver. —Sí, però és un tribunal que no n’ha tingut ple coneixement; el procés d’extradició no és un judici ordinari, en plenitud de jurisdicció. Per a mi el passatge més brutal de Slesvig-Holstein és quan diu que ells també miren les notícies. Això tothom ho va veure, tota l’Europa culta va estar pendent de l’1-O. Ells fan un judici de cognició reduïda, que no entra en el fons. I d’entrada ells no tenen la rebel·lió al seu codi. Aquí van dir que era equiparable a l’alta traïció, però no: són dos delictes diferents. —És curiós que el factor alemany i Carles Puigdemont pràcticament no apareguin en el judici. —Molt poc, sí. És que tot és anòmal. Jutgen la rebel·lió sense el cap. És anòmal que Llarena retirés dues vegades l’euroordre, una rebequeria de nen petit. I no accepta l’extradició de Puigdemont per malversació. Això no s’havia vist mai en les relacions internacionals judicials a Europa, i converteix Espanya en un país que no és de fiar. L’euroordre té un gran avantatge, que no és un procediment d’extradició, sinó que el lliurament és automàtic, i no hi intervé el govern: tot és judicial. Però si el delicte pel qual reclamen algú no forma part de la llista dels trenta-dos comuns predeterminats, fan un procediment d’extradició en què no intervé el govern. I això fa que, si veuen un jutge capriciós, doncs no els dóna confiança. I si abusen del sistema, del marc general de l’euroordre, com ara engegant-lo i de cop i volta dient ‘ara no ho vull’ quan ja s’havia engegat tot, doncs no et deixa pas com un soci gaire seriós. —Com pot influir això si Espanya torna a emetre euroordres per als exiliats? —Això farà que, si els arriben euroordres del Tribunal Suprem, se les miraran amb poca estima. —Al Suprem circulen molts rumors sobre la sentència. —Allò és Ràdio Macuto . Com a la mili, que tothom sabia que el coronel donaria permís aquell cap de setmana. — Doncs el Ràdio Macuto d’allà, del Suprem, diu que segurament el consideraran una conspiració a la rebel·lió, perquè la cosa no sigui tan estrident amb vista a Europa. —Això és possible. Pot ser que d’ací a set o vuit anys, Estrasburg digui que hi ha hagut una sentència condemnatòria que és contrària als drets fonamentals. Si els has condemnat a vint-i-cinc anys de presó, el revés és brutal. Si els has condemnat a set anys… tant pagat, tant servit. I coneixent Marchena, que és molt intel·ligent, pot dictar una sentència en què al final la suma sigui zero. És a dir, els condemna a allò que els autoritzarà Estrasburg. Com va passar amb els membres d’ETA: ‘Sou etarres, us donaran la raó, però us haureu empassat onze anys de presó.’ Doncs amb el procés pot passar igual. Poden fer un càlcul: ‘Sabem que forcem molt la llei, creiem legítimament que l’hem de forçar, però no sabem com rebran això a Estrasburg. I una condemna molt severa augmentaria el perill d’una revocació molt severa. Si hi ha coses que són discutibles, i hi poso condemnes molt grans, el qui m’ha de controlar, veient que són penes molt grans, filarà més prim a l’hora d’avaluar les lesions. En canvi, si ho rebaixo una mica, per més que els acabin donant la raó, la sentència ja serà complerta. El càstig ja haurà estat aplicat.’ —Per fer això haurien de condemnar a una cosa com ara… —Com ara la conspiració per la rebel·lió, per exemple. —Dieu que coneixeu Marchena. —Sí, és una persona molt intel·ligent i sap el pa qui s’hi dóna, en aquesta causa. Sap què s’hi juga l’estat espanyol. I a mi em ve al cap aquella frase que va dir Rubalcaba: ‘Pagarem el preu que s’hagi de pagar.’ Hi ha molts factors, i els jutges del Suprem són sobretot del Suprem, i això fa que no es comportin com es comporta la majoria de jutges. ‘Som el Suprem’, se senten una mica deslligats del bé i del mal. I aquí hem de tenir present que hi ha hagut una crisi institucional brutal. I ja veurem com en surt l’estat, d’aquest terratrèmol. —Un judici així l’agreuja, el terratrèmol. —Fa més profunda l’esquerda. —Els altres membres del tribunal, com poden influir en la sentència? N’hi ha cap de progressista? —N’hi ha alguns, però aquest judici no és una qüestió de progrés. —I quina és la qüestió? —Espanya. —La posició de tots serà unànime? —Jo crec que sí. Hi sortiran temes jurídics i seran transcendents, però la qüestió és Espanya. Perquè és una cosa que aquí, a Catalunya, ningú no va advertir. La gent es pensava que anant amb la democràcia, el pacifisme i la llibertat del poble i unes Diades impressionants a Madrid ens dirien que som collonuts. L’estat s’ha sentit ferit i ultratjat, i no haver calculat això és un pecat que pagarem durant molt de temps. Aquest enorme defecte de visió política el pagarem molt. —El d’anar amb el lliri a la mà? —És que ens pensàvem que els altres també hi anirien. —I en aquest judici el Suprem no és un àrbitre, sinó la part que se sent ultratjada. —Sí. No es tracta de qui té raó, sinó que cal comprendre la posició de l’altre; per a comprendre aquest prejudici, en el sentit literal del terme, t’has de posar en el punt de vista de l’altre. —M’hi poso i em ve al cap el paper de Javier Zaragoza i la fiscalia en aquest judici. —És un paper galdós. Però és la fiscalia d’Espanya. Mireu, hi ha una cosa que ha passat per alt. Si mires la constitució, posa ‘fiscalia general de l’estat’ i ‘Tribunal Constitucional’; i si mires ara la web, hi posa ‘Tribunal Constitucional d’Espanya’, i en alguns llocs ‘Tribunal Suprem d’Espanya’, cosa que no apareix en cap llei ni res. L’independentisme ha desfermat un nacionalisme espanyol que sempre ha estat latent, i que prové d’uns grans complexos d’inferioritat. Uns complexos deguts a un declivi important d’Espanya des del segle XVIII, tot i que d’aleshores ençà hi ha hagut espurnes importants de racionalitat i de progressisme. I hi ha moments que aquest tren del progressisme l’han agafat. —Però ara sembla que el tren va en sentit contrari. —Sí, però pensa que som en un moment en què el tren no sabem on va. Això d’Europa és patètic: el Brexit, Regne Unit, mirall de les democràcies; Itàlia amb Salvini; com puja l’extrema dreta a països tan tolerants com Suècia o els Països Baixos; Hongria, Polònia… L’única que se salva és Merkel a Alemanya. —Espanya sembla que també hi va, cap a aquesta deriva autoritària. —I no és tan dissonant amb això que passa a Europa. Aquest és el problema. Aquesta no és l’Europa de la guerra d’Irac, quan es va girar l’esquena als EUA. Quants anys han passat, d’allò? Quinze anys. No fa pas tant de temps. —En el cas d’Espanya, quina responsabilitat hi té el PSOE, en això, com a referent que hauria de ser de l’esquerra? —Quan a començament dels anys dos mil van reformar una sèrie de lleis antiterroristes, que van ser un desori tècnic i polític, jo parlava amb diputats de tota mena i em deien que tenia tota la raó, però que ningú no es podia oposar a la lluita antiterrorista. Això fa Podem ara, oposar-s’hi, i això li costa vots. I el fet que demanin el referèndum a Catalunya, a Podem també els resta més vots que no pas li’n dóna. I tenim el PSOE, que ha de decidir si és més de la S o de la E. Quin és el projecte que té avui el PSOE per a tot Espanya? Quin és?

Summary: Joan Queralt: ‘Marchena sap què s’hi juga Espanya, en aquest judici’


Membres de MES Moviment d’Esquerres, encapçalats per Ernest Maragall, ha fet arribar a VilaWeb una carta oberta en la qual s’adreça als partits d’esquerres catalans. Els emplaça a obrir-se al diàleg per tal de configurar una nova hegemonia política que permeti ampliar la majoria sobiranista i liderar el procés constituent. Prèviament, en vuit punts diferenciats, rebutja qualsevol possibilitat d’anar a eleccions al març, demana a Junts pel Sí i la CUP que arribin a un acord i demana el vot per ERC a les eleccions del dia 20. El text està firmat per Ernest Maragall i sis membres més del partit, que representen una veu dins del consell del partit. Magda Casamitjana s’ha posat en contacte amb VilaWeb per expressar el seu respecte a l’opinió, però ha remarcat que es tracta d’una veu que no representa la majoria, ja que la carta no s’ha pogut discutir àmpliament entre la militància. Agraïm que VilaWeb publiqui la Carta Oberta que alguns hem compartit sense que això impliqui a MES com organització https://t.co/1kbI10fABM — Ernest Maragall (@ernestmaragall) 13 desembre, 2015 Podeu llegir el text de forma íntegra a continuació: 1-El que defineix el moment polític actual post 27S és la capacitat per donar projecció i contingut al mandat democràtic resultant de la majoria absoluta obtinguda per les forces sobiranistes. El primer compromís és el de posar en marxa el procés constituent i el dibuix concret de les estructures d’Estat que prefigurin el nou país. Hem de superar, doncs, el fals dilema entre investidura o procés constituent i fer ben visible l’aliança entre majoria parlamentaria i societat catalana apoderada i protagonista real de l’emancipació democràtica catalana. 2-CDC i les CUP son forces totes dues imprescindibles per l’èxit del projecte comú. No són admissibles ni paternalismes, ni actituds maximalistes que condicionin el mandat democràtic del 27S. És legítim que es defensin propostes programàtiques o de lideratge institucional. No ho és que es plantegin en termes de línies vermelles intocables. L’amenaça de recórrer a l’automatisme d’unes noves eleccions es tradueix en un afebliment de la força conjunta que hem de saber gestionar des del Parlament de Catalunya. 3-No és acceptable la sistemàtica repetició del mateix tipus d’escenaris que ja vam constatar abans del 9N (Consulta informal o res) i en el període pre-27S (Llista conjunta CDC-ERC o no es convoquen eleccions). Ara s’usen les eleccions en sentit contrari, com a amenaça de bloqueig i endarreriment del procés constituent. No admetem cap xantatge al mandat democràtic del 27S. Unes noves eleccions, a més d’un evident fracàs en la conducció unitària del procés, serien amb tota probabilitat contraproduents per el sobiranisme en el seu conjunt En tot cas, la negociació en curs entre JxSi i les CUP ha donat fruits clars i positius com el de l’adopció d’un pla de xoc econòmic i social, que altrament no hagués format part de la resposta que el país ha de formular en relació a la urgència de recuperació social que Catalunya ha d’afrontar. Fent abstracció de la sempre discutible sociologia electoral, els efectes del no acord farien difícil obtenir un millor resultat, que el que ens ha dut a una majoria absoluta d’escons i a vorejar la majoria absoluta en vots, que tots sabem imprescindible per culminar la transició catalana. Aquesta és ara la gran qüestió: com treballem junts per ampliar la majoria ciutadana que dona suport al sobiranisme. El bloc social de suport a la independència ha de créixer per superar el 50%. Sabem que en gran part, dependrà que molts sectors progressistes que defensen el dret a decidir, vegin amb claredat que aquest procés d’emancipació està fermament compromès amb l’equitat i la justícia social. Que el nou país, neix lliure de qualsevol ombra de corrupció i que allò que volem i anem a construir, no té res a veure amb una continuïtat “lampedusiana” dels que voldrien mantenir el domini social i polític en el nou context polític. 4-En resum, hem de treballar per un acord inclusiu, que permeti donar presència real al procés constituent i a la prefiguració del futur en llibertat que perseguim. Un acord que sense apriorismes, respongui a l’objectiu d’enfortir la nostra legitimitat, eixamplant la nostra majoria i que des del màxim respecte al pluralisme ideològic, tingui un fort i explícit accent social i de regeneració democràtica per fer front als reptes urgents que tenim com a societat. Sense ingenuïtats ni falses il·lusions, conscients de la complexitat, de les dificultats reals, però també les immenses possibilitats que un procés social obert i de màxima exigència democràtica pot aportar. Donarem doncs recolzament a l’assoliment d’un acord que respongui als anhels del mandat democràtic del 27-S. 5-Entenem que el procés constituent i la construcció de les estructures d’estat necessàries pel procés de transició nacional, passen inevitablement per construir una nova institucionalitat amb l’impuls i legitimitat del Parlament de Catalunya. Un Parlament de Catalunya que com a representant del mandat democràtic expressat el 27S ha de convocar una Assemblea Constituent Catalana i aconseguir la màxima implicació ciutadana, amb el desplegament d’uns “Estats Generals” per debatre i decidir sobre tots els àmbits significatius del país en construcció: l’educació i la salut, la justícia i la seguretat, l’economia i la creació de riquesa i ocupació, el sector públic, les institucions de govern i representació, els Ajuntaments i els territoris, el turisme, la industria i el camp, els boscos i les costes, el medi ambient i la transició energètica….. Fugint de la confrontació estèril i continuada amb l’Estat espanyol. Assolint una proposta social democràtica, àmpliament participativa, avalada però no subordinada, que conjuntament amb el Parlament de Catalunya i un Govern provisional executi les decisions d’acció social i econòmica que l’Assemblea constituent defineixi i concreti al llarg dels propers mesos. 6- Tenim poques expectatives que fruit del resultat d’aquestes eleccions, hi hagi un canvi polític que permeti obrir un diàleg constructiu que permeti la celebració d’un referèndum vinculant sobre la independència. Però reiterem una vegada més, que el conflicte polític entre Catalunya i l’Estat espanyol només es pot resoldre a través de la lliure expressió de la voluntat democràtica del poble de Catalunya. Aquest ha de ser l’objectiu perseverant a aconseguir dels representants polítics del sobiranisme al Congrés dels Diputat, expressant de nou una proposta oberta al diàleg, però que no condiciona el mandat democràtic del 27S. Expressem doncs el nostre suport i demanem el vot a les candidatures d’esquerres i sobiranistes que defensen aquests objectius. 7- Fem una crida al conjunt de la política catalana a ser conscients i conseqüents amb la complexitat del moment actual que viu la comunitat internacional i de les enormes implicacions i efectes per l’esdevenir col·lectiu i global. La situació de guerra continua a Síria i les seves implicacions geopolítiques, els atemptats de Paris i l’escalada del conflicte bèl·lic amb la intervenció de nous països, allunya encara més la possibilitat de trobar una solució negociada que posi fi al conflicte. El terrible drama dels milions de refugiats que s’escapen de la brutalitat que ha generat la guerra, evidencia la necessitat peremptòria d’aturar la violència i resoldre la tragèdia humanitària. Esdevé també imprescindible aturar la ingerència estrangera destinada a perpetuar la guerra i promoure vies diplomàtiques que posin les bases a una sortida negociada i política. La resposta de la UE no ha està a l’alçada de la seva implicació en les causes que han generat la guerra. Instem al conjunt d’actors polítics catalans a prendre part activa en el debat europeu i contribuir a trobar la solució en un conflicte que condiciona la consecució d’un ordre internacional just, lliure i democràtic. 8-La transformació del mapa polític és un fet evident i l‘evolució que ha viscut el nostre sistema de partits encara no s’ha consolidat. L’espai de centre-dreta que ocupava CiU, en actual descomposició, reclama la seva reconstrucció. Un nou espai que voldríem plenament compromès amb el procés, sigui quin sigui el lideratge que l’encapçali i que hauria de desvincular-se clarament de l’etapa anterior, vinculada a la seva corrupció estructural. Considerem també que la fragmentació actual de l’espai progressista i transformador, només dona ales a l’status quo conservador i als interessos d’aquells que es conformen o estimulen una desigualtat creixent. Entenem doncs, que avui és més rellevant que mai que les esquerres catalanes que són plurals, i que és bo que així sigui, estableixin un diàleg constructiu per cercar espais de confluència política. En aquest sentit, fem una crida al conjunt de les esquerres catalanes (ERC, ICV-EUIA, CUP, Bcn en Comú, Podem, MES Moviment d’Esquerres i al conjunt del socialisme compromès amb la sobirania del poble de Catalunya) perquè obrin espais de diàleg per configurar, en l’adveniment de l’emancipació catalana, una nova hegemonia política. Una hegemonia que ha de tenir un rol central alhora que vol ampliar la majoria sobiranista i liderar el procés constituent. Pensem que en aquest espai MES Moviment d’Esquerres hauria de tenir una presència proactiva, representant amb posició pròpia i valor afegit, enfortint el projecte compartit amb d’altres forces i moviments progressistes i sobiranistes. Treballarem per fundar de nou l’espai de l’esquerra que el país reclama. Deixant enrere les males pràctiques orgàniques que han dominat la inèrcia adquirida en els partits de la vella política i creant una nova cultura organitzativa. Només des de la transparència, l’ètica política i la construcció d’un projecte propi que permeti legitimar-se de nou davant de la ciutadania, aquesta organització podrà representar fidelment els valors del socialisme, l’ecologisme, el feminisme, el catalanisme i l’europeisme internacionalista. Per fer-ho possible, en l’assemblea oberta que MES Moviment d’Esquerres celebrarà durant el primer trimestre de 2016, les nostres propostes tractaran de contribuir positivament al gran projecte de les esquerres plurals per tal que, des del ple compromís amb la unitat catalana, esdevinguin majoritàries en aquest moment constituent. Firmen: Ernest Maragall, Pere Almeda, Jordi Angusto, Gemma Sendra, Pep Mòdol, Max Vives-Fierro, Inma Ranera

Summary: Veus de MES demanen en una carta oberta unitat i lideratge a les esquerres en el procés cap a la independència


Avui s’ha constituït el nou Parlament Europeu, sense tres dels 751 nous eurodiputats. El Tribunal de Justícia de la Unió Europea, amb seu a Luxemburg, va desestimar ahir al vespre la petició de Carles Puigdemont i de Toni Comín de poder ser presents a la sessió constitutiva de la cambra, avui a Estrasburg. Davant l’imponent edifici del Parlament Europeu des de primera hora s’hi han concentrat milers de manifestants que defensen els drets polítics dels eurodiputats catalans elegits a les urnes, i també d’Oriol Junqueras, a qui el Suprem espanyol ha impedit de sortir de la presó. Vegeu ací la retransmissió de l’acte que ha organitzat el Consell per la República, on han participat eurodiputats de diversos països: Vegeu a continuació la narració minut-a-minut què n’ha fet VilaWeb:

Summary: Deu mil persones protesten davant el parlament europeu en suport a Puigdemont, Junqueras i Comín