Àgueda Micó, dirigent del Bloc Nacionalista Valencià nomenada fa poc coportaveu de Compromís, ha explicat que amb la designació s’ha fet ‘un pas natural’ i s’ha oficialitzat la funció que ella ja exercia, arran de la responsabilitat d’Enric Morera com a president de les corts. Micó ha dit: ‘Mónica Oltra és la líder pública de Compromís, però això no vol dir que lidere aquesta coalició.’ I encara ha afegit: ‘Líders mediàtics, n’hi ha molts, tenim els polítics més ben valorats del país i jo no he vingut ací a ser més mediàtica que Mónica Oltra.’ Micó exerecix aquesta funció al costat d’Oltra (Iniciativa), el batlle de València, Joan Ribó (adherits) i el secretari autonòmic de Medi Ambient, Julià Àlvaro (els Verds). Dels quatre coportaveus de Compromís, ella és l’única que no té cap càrrec institucional. Dins el Bloc, és la coordinadora general i Rafael Carbonell, el portaveu. Per Micó, després d’un any de lideratge compartit, calia concretar el paper de cadascú. De tota manera, ha dit que aquesta decisió no havia significat cap crisi ni res traumàtic, perquè Carbonell treballa en l’estructura municipal i ella en la gestió de l’acció de govern. Així mateix, respecte del futur de la coalició, ha dit que encara van descobrint ‘què volen ser de majors’ i que cerquen la fórmula que acontente totes les sensibilitats per anar més enllà d’una coalició electoral.

Summary: Àgueda Micó marca el territori del Bloc Nacionalista davant Mónica Oltra


El portaveu del Fons de les Nacions Unides per a la Infància (Unicef) a Síria, Kieran Dwyer, ha recordat aquest dilluns que unes 300.000 persones encara estan aïllades a l’est de la ciutat d’Alep, on l’accés ha estat tancat completament, i on la situació és ‘extrema’. En declaracions a Ràdio ONU, Dwyer ha reiterat els perills als quals s’enfronten els civils, sobretot els nens, en una zona on fa poc s’han reprès els enfrontaments. Després d’una nova ofensiva llançada per grups de l’oposició siriana, Unicef ha recordat a les parts la precària situació dels civils. ‘Unes 25.000 persones van fugir ahir a la nit d’aquesta àrea i s’han establert en parcs i mesquites, o se n’han anat amb familiars a altres llocs on se senten segurs. Les autoritats provincials i organitzacions humanitàries estan establint cuines d’emergència i Unicef els està oferint aigua. Entre els desplaçats es troben uns 12.000 nens’, ha indicat, tal com indica l’ONU en un comunicat. En relació amb els corredors humanitaris, Dwyer ha sol·licitat que s’estableixin per part d’equips humanitaris de les Nacions Unides i ha recordat que no es pot obligar als civils ni a abandonar la zona ni a quedar-se en ella; i, en cas de preferir quedar-se, han de ser protegits.

Summary: Unicef recorda que 300.000 persones segueixen aïllades a l’est d’Alep


Amazon instal·larà el seu segon centre més gran de Catalunya a la localitat de Barberà del Vallès (Vallès Occidental). Segons que ha avançat TV3 i han confirmat fonts municipals a l’ACN, el gegant del comerç electrònic obrirà una instal·lació de 51.100 metres quadrats en un solar de 80.000 metres quadrats al polígon de Can Roqueta, a tocar de Sabadell. L’empresa no ha volgut fer declaracions sobre aquesta operació. Amb aquesta, ja són set les plantes que la companyia té al territori català. El nou equipament incrementarà la presència de l’empresa a l’est de Catalunya, on ja disposa d’un altre centre a Martorelles (Vallès Oriental). D’aquesta manera consolida l’aposta per l’entorn de l’AP-7 i millora la connexió directa amb l’estat francès i la resta del sud d’Europa. La nova plataforma logística esdevindrà el segon centre més gran de tot el territori per darrera del que té al polígon Mas Blau del Prat de Llobregat (Baix Llobregat) i que disposa d’una superfície de 63.000 metres quadrats. A banda, Amazon ja té un magatzem de 28.000 metres quadrats a Castellbisbal (Vallès Occidental) que dóna servei a Amazon Pantry, que abraça tot allò relacionat amb la higiene i l’alimentació, i un altra instal·lació de 30.000 metres quadrats a Martorelles. A més, disposa d’un centre logístic més petit a la Zona Franca de Barcelona, on fa una part del servei Prime. A banda, al carrer de Rosselló disposa d’un edifici des d’on organitza les entregues en menys de dues hores i al 22@ hi té el Seller Support Hub, un centre de suport a les pimes del sud d’Europa que venen a través de la seva plataforma.

Summary: Amazon instal·larà a Barberà del Vallès el seu segon centre més gran a Catalunya


El Centre de Cultura Contemporània de Barcelona (CCCB) i Amical Wikimedia han creat conjuntament 1.144 nous articles a Viquipèdia, la versió catalana de Wikipedia, segons explica el grup de voluntaris Amical Wikimedia. Els articles tenen informació biogràfica d’autors que han passat pel CCCB en alguna ocasió, entre els quals es troben noms com Roberto Bolaño, Donna Leon o la premi Nobel de literatura Svetlana Alexiévitx. La publicació ha estat possible gràcies a l’alliberament dels arxius del CCCB sota una llicència ‘creative commons’, explica Àlex Hinojo, director de projectes d’Amical Wikimedia. Des del grup de voluntaris esperen poder ampliar aquesta col·laboració a altres entitats i a altres grups de wikipedistes perquè expandeixin o tradueixin els articles a altres idiomes. Amical Wikimedia i el Centre de Cultura Contemporània de Barcelona col·laboren en altres projectes i exposicions durant 2016, entre les quals es troben una ampliació dels continguts en l’enciclopèdia sobre Àfrica i el llegat de Ramon Llull.

Summary: El CCCB i Amical Wikimedia creen més de mil articles de la Viquipèdia en català


Els editors de Yonquis del dinero farien ben fet de sospesar seriosament la idea d’adjuntar a cada exemplar uns guants de làtex i una mascareta protectora. És un llibre que fa pudor, enganxifós, que desprèn brutesa i causa indignació. Pel títol, ja es veu clar que el tema principal és la corrupció. Molta corrupció, molt de desvergonyiment, molta impunitat. I es veu clar també que trau a passejar les vergonyes del Partit Popular que durant més de dues dècades ha tingut altíssimes quotes de poder institucional al País Valencià. A mesura que es van destapant sumaris es demostra més i més que aquest poder el van utilitzar molts dirigents en benefici propi. Des d’uns quants anys ençà, tampoc no gaires, aquesta ferum de la corrupció valenciana ocupa pàgines i espais televisius als mitjans espanyols. Com ja s’ha escrit tantes vegades, el PP ha aconseguit col·locar el País Valencià al mapa de la immoralitat. Casos com Gürtel, Taula, Emarsa, o noms com Fabra, Sanz, Zaplana, Camps, Rus… són diàriament en els diaris. Un llibre de reconstrucció Sergi Castillo (Cocentaina, 1978) els ha recollits i els ha posats en ordre. No conta res de nou. No és un llibre d’investigació. ‘És un llibre de reconstrucció –afirma l’autor–. Llegim titulars, sentim notícies i pràcticament cada dia són els mateixos protagonistes, els mateixos casos de corrupció que ens afecten, però ens perdem i jo, com a lector i com a periodista, ja no sé identificar la importància que té un titular. Crec que ens falta molt de context. És com si cada dia veus un paisatge, i de colp t’ofereixen la possibilitat de pujar a un helicòpter i veure una imatge aèria del territori per on has viatjat. T’adones de la frondositat, de fins on arriben eixes coses que tu has vist de manera independent i molt aïllada.’ És per això que Castillo dedica el seu treball als companys periodistes que durant anys s’han jugat la pell, la salut o el lloc de feina per fer surar allò que el poder volia que romangués amagat. També esmenta i reconeix la feina d’alguns polítics que han aconseguit prou material documental per a construir els casos i dur-los a la fiscalia. L’autor s’ha endinsat en l’hemeroteca i n’ha rescatat articles de premsa, sumaris, declaracions i imatges. Alguns, antics, com en el primer ‘cas Blasco’, i alguns altres, més moderns, com els afers de Rus o l’emblanquiment de diners dins el grup municipal del PP a l’Ajuntament de València. Amb tot aquest material ha escrit deu històries. Històries de podridura. Històries de pillatge amb jaqueta i corbata. Històries de descomposició. Des del sàtrapa condemnat, Vicente Sanz, a l’advocat que necessitava diners per a comprar un Opel Vectra, Eduardo Zaplana. Per aquesta galeria, hi passen, és clar, Rafael Blasco, Rita Barberà, el Bigotes, Alfonso Rus… El bo i millor de cada casa. Escenes de pillatge i converses obscenes Són noms que sonen, però calia posar ordre a tota la informació. Sistematitzar-la. Servir-la en forma de narració. Hi ha les escenes de pillatge de la visita del papa a València l’any 2006, que s’encavalquen amb l’accident del metro. Hi ha les festes del pijama de la batllessa d’Alacant amb l’empresari Enrique Ortiz. Hi ha Àlvaro Pérez, el Bigotes, que explica, amb minuciositat i escatologia, com el van detenir a casa seua. Hi ha Rita Barberà i María José Alcón explicant al seu fill com s’emblanquien, de mil en mil, els diners negres que el PP utilitzava en les campanyes electorals. Hi ha, és clar, l’explicació de part del saqueig de Canal 9. Contemplades l’una darrere l’altra, el lector pot tenir una sensació d’angoixa, d’inundació. Aquella de què parla Umberto Eco a Número zero, aquella gran mar d’informació per a ofegar la informació, per a fer que una notícia passe desapercebuda. La corrupció ha costat 15.000 milions d’euros al País Valencià Des de l’helicòpter de què parla Castillo, es veu una teranyina espessa amb tot de fils per on circulen milers de milions d’euros traginats d’un compte a un altre, d’una empresa a una altra, dels comptes públics a les butxaques d’uns quants delinqüents. Uns més confessos, i uns altres no tant. L’autor dóna la xifra de 15.000 milions d’euros. Això és el que es calcula que han costat el malbaratament i la corrupció entre el 1995 i el 2015. El pressupost de la Generalitat Valenciana per al 2017 és de 17.700 milions. Tots els noms que hem esmentat al principi, totes les cares que il·lustren la portada del llibre, han fet i han desfet, s’han passejat i s’han aprofitat de les administracions i de les empreses públiques dominades per un Partit Popular pràcticament omnipotent durant més de dues dècades. ‘És molt difícil de saber per què la gent continuava votant presumptes delinqüents quan ja se sabia que hi havia indicis per a pensar que ho eren –diu Castillo–. Francisco Camps es presentà a unes eleccions essent encausat. Hi ha moltes qüestions. Una xarxa clientelar. Molts valencians n’han format part, o bé perquè rebien subvencions o bé perquè tenien un familiar treballant en alguna empresa, perquè se sentien partícips d’eixe model que ens havia arrossegat. Una altra explicació és que molta gent es va creure que ens havien col·locat en el mapa, que eixos polítics eren els que ens havien fet ser als valencians el que érem, com si no hi hagués des de Jaume I cap altre dirigent, com si Rita Barberà fos una Mare de Déu dels Desemparats que tots anàvem a veure i demanàvem clemència, o que beneís unes falles o unes festes. Ells eren els autèntics valencians. El PP va saber construir un relat. Ells van posar València en el mapa amb la fórmula 1, amb els grans esdeveniments i els votants els havien de donar les gràcies en forma de vots.’ El silenci de l’oposició i dels mitjans de comunicació I hom es pot preguntar: mentre tot això passava, on era l’oposició, per què no complia la seua funció de control al govern? Castillo afirma que els valencians han de fer autocrítica perquè no han estat a l’altura de les circumstàncies. ‘Això va des dels periodistes als polítics –diu– a molts col·lectius socials, a l’activisme. Els nostres polítics d’esquerres haurien de pensar quants anys han perdut en batalles internes, en conflictes personals. Dins el Partit Socialista s’ha considerat si denunciar la corrupció dóna vots o no en dóna. Amb tot, hi ha hagut polítics d’esquerra que han fet molta feina, i molt ben feta. A l’oposició que ha volgut fiscalitzar al govern, no li ho han deixat fer. Això ha fet perdre molt de temps. Han estat els tribunals que han accedit a eixos expedients que no es donava a l’oposició, que no podia fer la seua feina.’ També cal posar l’espill davant el mitjans de comunicació, que en molts casos han preferit aclucar-se d’ulls perquè la seua supervivència depenia de les subvencions institucionals que rebien. ‘Els governs que hem tingut han sabut utilitzar els diners públics per a manipular els mitjans de comunicació i potenciar sempre aquells mitjans que donaven la versió que ells volien i castigar els qui tenien uns equips de periodistes independents que treballaven i que publicaven coses denunciant la corrupció. Quants periodistes han denunciat coses i quants han estat perseguits –es demana Castillo–. L’advocacia de la Generalitat, amb diners públics, els ha presentat denúncies per informacions vertaderes.’ El practicant de Benimàmet i el circ mediàtic Un dels passatges del llibre va dedicat al cas EMARSA, que és l’empresa que gestiona la depuradora més gran de la ciutat de València. Per mitjà del relat coneixem Esteban Cuesta, un infermer del centre de salut de Benimàmet. ‘El fitxa Alfonso Grau, que va ser la mà dreta de Rita Barberà a l’ajuntament, dient-li que, ja que coneix tot Benimàmet per darrere, amb els pantalons abaixats… qui millor que tu per a portar el PP al barri. Això té el seu símil, que és allò de la part fosca. I Cuesta comença a ascendir en el PP. Feia i desfeia.’ I cobrava un sou de 80.000 euros l’any. I ell i els seus col·legues es van arribar a repartir prop de dos milions d’euros de diners que venien en bitllets d’Andorra. I feien regals, aquelles bosses de Loewe que Rita Barberà agraïa, aquelles plomes de Montblanc o els pernils ibèrics. I hi havia tot allò de les traductores romaneses. Continuant amb la llista, al llibre hi ha Alfonso Rus comptant bitllets. I els cent grams de caviar que volia Ricardo Costa per a celebrar la nit de Nadal. I ‘l’amiguet de l’ànima’. Tot ha eixit a la premsa, sí, però ara es llegeix com un relat entre obscè i sòrdid. D’alguns d’aquests casos, se n’ha fet un espectacle mediàtic. Marcos Benavent mateix, encausat pel cas Imelsa, l’empresa pública de la Diputació de València, ha construït un personatge que la premsa ha acollit amb delit. S’ha passat del silenci més escandalós a la reiteració de sons i imatges. Un circ. Sergi Castillo també reflexiona sobre això. ‘És possible que en alguns moments la corrupció es veja com un espectacle. Però jo he de dir que no m’importa. És necessari que això arribe al ciutadà i si per arribar al ciutadà s’han de fer programes especials on aquestes coses es venen de manera més comercial que periodística, si busquen el missatge adequat perquè el ciutadà ho entenga, em sembla positiu. La societat d’avui dia consumeix la informació de manera diferent. Tot tendeix a aquest espectacle.’ El negoci del fem Més amunt citàvem Esteban Cuesta i els seus negocis amb la depuradora, però no és l’únic que s’aprofitava de la brossa. Al Baix Segura, a Oriola, Enrique Ortiz, Angel Fenoll, coneguts pel cas Brugal, també es van voler folrar a costa dels residus. De tota mena, des de deixalles domèstiques a industrials i fins i tot hospitalàries, sense destriar. Segons Sergi Castillo, ‘abocaven el fem directament en un camp i després el tapaven, que és el mateix que conta Roberto Saviano a Gomorra. És el que fa la màfia a Itàlia. On més diners hi ha, on més diners es poden robar és en la brossa i en les gran adjudicacions de la brossa, de l’aigua… Algunes empreses es reconverteixen en grans empreses del negoci del fem. Enrique Ortiz n’és un exemple, ell que no s’havia dedicat mai a aquest negoci. L’escàndol no és només de corrupció econòmica, és ambiental. Posen en perill el futur de molta gent. Hi ha investigacions del SEPRONA, però els jutjats d’Oriola estan saturats.’ Les set vides de Rafael Blasco Un dels capítols més potents del llibre és el que parla de Rafael Blasco. Ara és a la presó de Picassent. Blasco ha estat durant quaranta anys en política. Ha estat set vegades conseller amb tres presidents i dos partits polítics. L’autor del llibre s’entreté a explicar el trànsit de Rafael Blasco entre la seua militància en el FRAP i la justificació de les polítiques dutes a terme pel Partit Popular. ‘Havíem sentit parlar molt d’ell. L’hem vist molt a les corts. Però descobrir què ha estat el FRAP, el moviment de la resistència antifranquista… Jo no el coneixia, he vist què va fer, la lluita armada, defensant uns valors, uns ideals, veure com aquesta persona que va ser detinguda unes quantes vegades, que va patir tant, és capaç de fer la trajectòria política que ha fet, al PSPV, al regionalisme intentant crear aquesta Convergència valenciana, per arribar al PP justificant i dient que el que realment s’havia de fer era el que feia el PP, em sembla una vida de pel·lícula. Justifica el llibre.’ A l’obra s’explica que quan Rafael Blasco era conseller de Cooperació hi havia una partida de sis milions i mig d’euros destinats a obres de sanejament d’aigua a Nicaragua, el Camerun i Haití. També tenien un programa d’atenció a xiquetes violades i infectades pel virus de la SIDA. Prop de quatre milions i mig, més de la meitat d’aquests diners, se’ls va quedar una trama que va comprar pisos i solars a València. Molts casos pendents Sobre si encara ens queden grans casos per conèixer, Sergi Castillo esmenta el de la Fira de València, encara en fase de tramitació. ‘Queden coses de la visita del papa, el càrtel del foc, on hi ha implicat Serafín Castellano. La fórmula 1. S’ha decretat secret de sumari sobre les investigacions i això ens avisa que s’hi han trobat coses importants que poden afectar Francisco Camps i Alberto Fabra, que és qui va firmar l’absorció de Valmor per part del Circuit del Motor… Hi ha molts anys davant per a parlar de corrupció. El llibre fa justícia sobre això. La llei i els jutges diuen una cosa, però allò que fan els nostres governants s’ha de contar. Siga il·legal o no. Potser és legal però no ètic. Els periodistes hem de contar què passa. Això tracte de fer jo. Quan eixes persones ixen de casa han de sentir vergonya de la mirada de la gent que hi ha al seu voltant i que diu: per culpa de les decisions que vàreu prendre avui el meu fill no té una beca o ha d’anar a un mòdul pre-fabricat, no tenim ajudes a la dependència… Eixa condemna no ha de ser judicial.’ Yonquis del dinero, de Sergi Castillo, publicat per Ediciones Lectio, surt a la venda avui.

Summary: Sergi Castillo: ‘El PP va fer creure a molts valencians que ells eren els millors governants des de Jaume I’


La vaga general d’avui ha mobilitzat unes tres mil persones, convocades per sindicats com al CGT i amb el suport del moviment de les Armilles Grogues. La manifestació ha recorregut el centre de Perpinyà sense incidents i ha acabat a la plaça de Catalunya. Després, s’ha adreçat a la plataforma de comercialització, de transports i logística de fruita i verdura del mercat de Sant Carles. Un centenar de persones, Armilles Grogues i membres de sindicats, s’han concentrat a la rotonda d’Amsterdam del mercat internacional de la zona de Sant Carles. Han llançat pneumàtics i palets sobre la via per tallar la carretera. D’aquesta manera, el pulmó econòmic de Catalunya Nord ha quedat blocat, cosa que ha causat un gran embús de camions. Jean–Claude Zaparty, el secretari departamental de la CGT dels Pirineus Orientals, ha dit que era un fet històric que s’haguessin trobat punts de coincidència amb les Armilles Grogues i que s’haguessin pogut fer accions conjuntes com la del Mercat Sant Carles. ‘Som a la mateixa lluita –ha dit–, continuarem a treballar junts per fer comprendre al govern que les coses han de canviar.’ El blocatge al mercat s’ha acabat a les 18.00, quan hi ha intervingut la policia.

Summary: La vaga general mobilitza tres mil manifestants a Perpinyà


La plataforma de contingut en línia Disney+ farà el seu debut el 12 de novembre als Estats Units, i arribarà a més estats, entre els quals el francès i espanyol, el 31 de març de 2020. La companyia ha anunciat l’expansió internacional de la disponibilitat de Disney+ també al Regne Unit, Alemanya i Itàlia a partir del 31 de març de l’any vinent. Disney engegarà la seva plataforma de contingut en línia el 12 de novembre als Estats Units, amb les pel·lícules i sèries de les seves franquícies més populars: Disney, Marvel, Star Wars, Pixar i National Geographic. El mateix dia de la seva presentació, s’estrenarà The Mandalorian i tindrà també Els Simpsons.

Summary: Disney+ anuncia la seva arribada a l’estat francès i espanyol el 31 de març de 2020


La detenció aquesta setmana del president de la Diputació de València, Jorge Rodríguez, i cinc persones més per dos presumptes delictes de prevaricació i malversació de fons públics ha obert una crisi al PSPV. Les executives de la Vall d’Albaida, Costera-Canal, Ribera Baixa i Ribera Alta i Vall d’Aiora-Cofrents i l’agrupació local d’Ontinyent han sortit en defensa de Rodríguez a través d’un comunicat a la xarxa. Es posicionen, així, en contra del criteri de la direcció de suspendre’l dels càrrecs orgànics i com a militant del partit socialista. ‘S’ha de mantindre a Jorge Rodríguez de President de la Diputació, fins que no s’alci el secret de sumari’, demana especificament l’organisme comarcal del partit. A més, també reclamen prudència, en favor de la presumpció d’innocència, i determinar el concepte de corrupció de forma explícita: ‘Tot indica que no estem davant un cas de corrupció com estem acostumats al País Valencià’. En la causa de Jorge Rodríguez, s’investiguen presumptes delictes de prevaricació administrativa i malversació de fons públics, arran d’una denúncia de la fiscalia anticorrupció de València. Les diligències són secretes, però se cerquen irregularitats de contractació de personal d’alta direcció a l’empresa Divalterra, que fa feines en l’àmbit del medi i del turisme. Els fets investigats són del 2015, quan Rodríguez va accedir a la presidència de la diputació.

Summary: Cinc agrupacions comarcals del PSPV volen que Rodríguez continuï com a president de la diputació


La batllessa de Barcelona, Ada Colau, ha piulat dos missatges a Twitter per a precisar l’entrevista que va oferir a la cadena Aljazeera i que ha generat polèmica. En un tram de l’entrevista, Colau deia que una victòria del sí a la independència en el referèndum ‘no vol dir que es declari la independència’. En les dues piulades ha explicat que la cadena Aljazeera va tallar una explicació més llarga i que es referia al fet que després del referèndum caldria obrir un període de negociació per veure com es fa efectiu. 2/2 A entrevista Al-Jazeera han tallat una reflexió + llarga. Dsp d tot referèndum sempre cal periode d negociació x veure com es fa efectiu — Ada Colau (@AdaColau) April 17, 2017 Les declaracions de Colau han aixecat polseguera. Una de les figures polítiques que s’hi ha pronunciat és la diputada de la CUP Mireia Boya. ‘Ella vol una altra cosa, no el vol aquest referèndum i ja s’ha posat en evidència’, ha dit, tot recordant les declaracions de Colau a la cadena Al-Jazeera. ‘En un referèndum si guanya el sí, el resultat és vinculant i es declara la independència. No hi ha més’, ha manifestat amb sorpresa Boya als micròfons de Catalunya Ràdio.

Summary: Colau precisa que si guanya el sí, ‘caldrà un període de negociació per a veure com es fa efectiu’


Itàlia té 63.927 afectats pel coronavirus 2019, segons les dades oficials. Tanmateix, el cap de protecció civil, Angelo Borrelli, ha admès que la xifra real de contagis podria ser deu vegades superior, és a dir, per sobre de les 630.000 persones. ‘Per cada contagi certificat n’hi ha deu de no censats’, ha declarat en una entrevista al diari La Repubblica. Les declaracions de Borrelli, que és qui actualitza cada dia les dades, són una galleda d’aigua freda, ara que les dades oficials mostren com Itàlia, el principal brot del coronavirus 2019 fora de la Xina, comença a frenar-ne l’expansió. Aquests darrers dos dies les xifres de contagis i morts han baixat lleugerament. Tanmateix, encara es parla de milers d’infectats i centenars de víctimes mortals cada dia. Tota la informació sobre el Coronavirus, minut a minut Del desquadrament entre les dades i la propagació de la malaltia, també n’ha advertit el batlle de Bèrgam, una de les ciutats més afectades de la Llombardia i, per tant, d’Itàlia. Segons Giorgi Gori moltes persones han mort a casa seva o en residències d’avis sense que cap centre sanitari hagi certificat si tenien la Covid-19.

Summary: Itàlia pot tenir deu vegades més casos de coronavirus que no pas recullen les dades oficials


El cercle de Podem a les Terres de Lleida ha anunciat que es dissolia perquè no se sentien identificats amb la ‘manera de fer política i amb el projecte actual de Podemos’. En un comunicat, diuen de la formació: ‘Ha deixat de ser aquella eina que molts pensàvem que faria possible posar fi al règim del 78, amb la qual podríem capgirar el tauler i eliminar la corrupció i la desigualtat social.’ Al·leguen que Podemos ‘ja no és una organització transversal’ i acusen Pablo Iglesias i Pablo Echenique de tenir una ‘actitud autoritària’ en la línia de la ‘deriva impositiva’ de la direcció del partit a Madrid. Posen com a exemples d’aquesta actitud la destitució del comitè de garanties per a denunciar l’incompliment dels acords de Vistalegre II o, en el cas de Catalunya, la consulta per a fer dimitir Albano-Dante Fachin, ara ja ex-secretari general de Podem Catalunya. Consideren que es va fer ‘sense les mínimes garanties legals’ i que ‘incompleix els estatuts i els documents interns’. En el comunicat, que es va publicar ahir a la nit al compte de Facebook de Podem Terres de Lleida, els integrants també mostren l’enuig pel fet que s’han assabentat que ‘les llistes per a concórrer a les eleccions del 21-D ja estan confeccionades, la qual cosa suposa una greu irregularitat’. Com recorden, els estatuts de Podemos fixen que cal fer unes primàries prèvies per a elegir els candidats. ‘Entenem que aquesta ingerència és totalment inacceptable per a un partit que vol construir les seves estructures i prendre les decisions de baix a dalt donant el protagonisme a les bases’, diuen. Per últim, critiquen ‘la imposició d’una gestora des de Madrid per a dirigir Podem Catalunya sense tenir en compte els inscrits catalans’. Consideren que aquest fet ‘és una altra prova que les formes d’organització i presa de decisions no es diferencien de la resta de partits, amb una dinàmica opaca i manca total de transparència’. ‘El Cercle de Podem Terres de Lleida lamenta profundament aquesta situació i hem acordat entre totes que l’única sortida raonable és dissoldre definitivament el cercle i tramitar la baixa com a inscrites a Podemos’, conclouen. ‘Avui, Podemos no és per a nosaltres el partit al qual ens vàrem integrar l’agost del 2014 i, per tant, no té cap sentit continuar representant-lo’.

Summary: Podem Terres de Lleida es dissol per la ingerència d’Iglesias i Echenique


El ple del Parlament de Catalunya que ha de votar les resolucions del debat de política general es reprèn quan ERC i el PSC han vetat els vots delegats de Carles Puigdemont, Jordi Turull, Josep Rull i Jordi Sànchez en la línia del dictamen dels lletrats de la cambra, que van dir que no serien vàlids. Els quatre diputats de JxCat, en una carta escrita per Rull, han renunciat a exercir el seu dret de vot. Ciutadans ha aconseguit d’aprovar diverses propostes d’àmbit social contra el criteri de JxCat i ERC perquè els socis de govern no tenen majoria absoluta. A més, la proposta del pacte de claredat dels comuns també ha estat refusada perquè JxCat s’ha abstingut, mentre que ERC hi ha votat a favor. JxCat i ERC també han perdut cinc votacions per falta de majoria. Respecte del referèndum, JxCat, ERC i els comuns han instat el govern a negociar un referèndum acordat, vinculant i reconegut internacionalment amb l’estat espanyol, sense fixar terminis. La CUP s’ha abstingut en aquesta proposta de resolució que, a més, aposta per impulsar el diàleg i la negociació bilateral amb l’estat ‘sense condicions ni renúncies a les voluntats de la ciutadania’. La proposta també exigeix al govern espanyol que retiri els recursos contra lleis catalanes al Tribunal Constitucional i l’insta a flexibilitzar els objectius de dèficit i la regla de despesa. La proposta de la CUP que defensava el dret ‘imprescriptible i inalienable de Catalunya a l’autodeterminació tal com es va manifestar en les disposicions aprovades en aquesta cambra per poder exercir aquest dret’ també ha estat refusada per falta de majoria absoluta independentista. Aquesta votació és especialment important: el parlament s’ha oposat a reconèixer l’autodeterminació. Per a evitar aquest mateix cas, JxCat ha retirat abans de començar a votar la proposta de resolució referent al debat cívic. Tampoc no ha reeixit la proposta de resolució que demanava la reprovació de Felipe VI pel discurs del 3 d’octubre. En aquesta votació també s’ha evidenciat la pèrdua de la majoria absoluta independentista: JxCat, ERC i la CUP hi han votat a favor, però Cs, el PSC, el PP i els comuns, en contra. El ple també ha refusat de reprovar el conseller d’Interior, Miquel Buch, per les càrregues dels Mossos d’Esquadra aquestes últimes setmanes. JxCat, ERC, Cs, el PSC i el PP hi han votat en contra, mentre que els comuns i la CUP hi han votat a favor.

Summary: Es fa visible al parlament la pèrdua de la majoria absoluta independentista


El govern de la Generalitat ha aprovat avui un nou decret per a millorar l’accés a l’habitatge que pretén fer front a l’emergència residencial millorant la reacció de les administracions en casos d’emergència i de desnonaments i que, alhora, cerca ampliar els parcs públics de lloguer. L’executiu vol que el decret sigui una eina estratègica per a fer més accessible el mercat de l’habitatge i, al mateix temps, contribueixi a moderar el preu del lloguer dels habitatges privats fent valdre l’índex de referència del preu del lloguer. A l’abril, el govern es va veure forçat a retirar l’anterior decret per falta de suports parlamentaris i dels moviments socials, i al juny, el parlament va tombar un segon decret per a regular els preus del lloguer. El conseller de Territori i Sostenibilitat, Damià Calvet, ha vaticinat que això no tornarà a passar: ‘Les propostes d’aquest decret tenen un consens molt ampli’, i ha explicat que havien parlat amb els moviments per l’habitatge, grups parlamentaris i representants locals. El decret inclou mesures d’actuació contra situacions d’emergència i desnonaments, com ara l’establiment d’un lloguer social obligatori, fins a 7 anys, per a famílies en situació de vulnerabilitat a qui se’ls hagi acabat el contracte de lloguer, que es trobin en processos de desnonament o que faci més de mig any que ocupin un habitatge. També amplia el contracte de lloguer social obligatori dels tres anys als cinc o als set, en funció de si el pis és propietat d’una persona física o jurídica. El decret preveu, a més, que sigui més fàcil construir allotjaments en equipaments comunitaris per a acollir famílies en risc d’exclusió i afrontar necessitats temporals d’habitatge, i que es puguin considerar desocupats edificis amb obres inacabades, amb multes o expropiacions amb l’objectiu de generar més habitatge assequible. La Generalitat, els ajuntaments i entitats socials tindran més oportunitats per a comprar habitatges que es destinin a lloguer assequible per les vies de tempteig i retracte fins al 2027. El decret dóna més marge d’actuació als ajuntaments per a ampliar el nombre d’habitatges públics de lloguer. Els sòls que reben els ajuntaments per cessions d’aprofitament urbanístic es destinaran al lloguer protegit, i els solars buits municipals es podran mobilitzar gradualment per a construir-hi blocs de protecció oficial. Segons el govern, abans d’un any, s’aprovarà el Pla Territorial d’Habitatge perquè es pugui reservar per a habitatge protegit un mínim del 50% de sostre en sòl urbanitzable i un 40% en sòl urbà no consolidat en els municipis amb demanda acreditada. A l’àrea metropolitana de Barcelona, la reserva mínima serà del 40% en les zones sòl urbanitzable delimitat i en sòl urbà no consolidat que principalment es destini a ús residencial. El govern també pretén d’estimular empreses privades perquè inverteixin en habitatge protegit. La Generalitat oferirà la cobertura d’impagaments i ajuts al pagament del lloguer per als adjudicataris dels habitatges de protecció construïts amb ajut públic. El decret també preveu que els plans urbanístics puguin destinar terrenys per a construir habitatges plurifamiliars de lloguer. Amb el mateix objectiu d’ampliar el parc d’habitatges protegits, canviaran els condicionants per a la qualificació dels habitatges de protecció. Seran protegits mentre el planejament urbanístic es reservi per a ús d’habitatge de protecció pública o formi part d’un patrimoni públic de sòl i d’habitatge. En la resta dels casos, la qualificació pot ser d’una durada concreta segons que s’estableixi reglamentàriament. A més, es fixarà un preu de venda de base per a tot el territori que podrà variar en funció del municipi (serà el mateix per a tota l’àrea metropolitana de Barcelona), de les característiques de l’habitatge (l’eficiència energètica, l’antiguitat o l’estat de conservació) i dels costos de la construcció. El decret també aspira a moderar els preus de lloguer dels habitatges del mercat lliure a partir de l’índex de referència del preu de lloguer, fet sobre la mitjana d’un preu de lloguer d’habitatge de característiques similars en un mateix entorn. La Generalitat tindrà en compte aquest índex per a desenvolupar polítiques públiques: només els arrendadors amb rendes inferiors a l’índex podran rebre ajuts destinats a fomentar el lloguer. A més, els anuncis de publicitat i els contractes de lloguer hauran d’esmentar l’índex obligatòriament.

Summary: El govern aprova un nou decret per a ampliar el lloguer social arran de l’emergència d’habitatge


Un centenar de persones s’han concentrat davant de l’Audiència espanyola en suport del regidor de Capgirem Vic, Joan Coma, que ahir va ser detingut després d’haver-se negat a declarar per un presumpte delicte d’incitació a la sedició. Coma va ser denunciat pel regidor de Plataforma Vigatana, Josep Anglada, pel seu parlament durant la moció de suport a la declaració del 9 de novembre. Mica en mica les portes s’omplen de solidaritat, fermesa i determinació. #LlibertatJoanComa pic.twitter.com/aqYeZWbshr — Eulàlia Reguant Cura (@aramateix) 28 de desembre de 2016 La policia espanyola ha obligat als concentrats a canviar-se de vorera per evitar que la protesta es desenvolupi a la porta del tribunal. Els agents també els han demanat els documents d’identitat. La concentració de suport a @joancomaroura és expulsada de davant l'Audiència Nacional i identificada per la policia #LlibertatJoanComa pic.twitter.com/M9oCCgiI3t — #LlibertatJoanComa (@cupnacional) December 28, 2016 El diputat de la CUP i advocat del regidor, Benet Salellas, ha declarat al Matí de Catalunya Ràdio que ‘no tinc confiança en la justícia espanyola, ni en l’Audiència espanyola ni el jutge Ismael Moreno’. Per la seva part, l’ex-diputat David Fernández ha recordat el rastre franquista que acompanya el tribunal i ha assegurat que la justícia espanyola haurà d’explicar perquè ‘violenta’ a un pare de família que ja va remetre un escrit explicant perquè s’havia negat a declarar. Diputats i exdiputat, regidores i membres del Secretariat Nacional de la CUP a Madrid per donar suport a @joancomaroura #LlibertatJoanComa pic.twitter.com/zNnaJaQ1i7 — #LlibertatJoanComa (@cupnacional) December 28, 2016 Coma declararà: ‘tenim molt a dir’ Joan Coma està citat avui a les deu del matí. Segons que va anunciar ell mateix ahir, declararà. ‘Podria no fer-ho, però de camí forçat a l’Audiència no paro de pensar que sí, que hi tenim molt a dir’, va explicar. Autobús de suport Anit, un autobús va sortir de Vic amb una trentena de persones per donar suport a Coma. Entre el passatge hi havia les diputades Anna Gabriel i Eulàlia Reguant. Així com diversos membres de Capgirem Vic, com ara els regidors Sara Blázquez, Marc Barnolas i Katia Juncks.

Summary: La policia identifica els concentrats davant l’Audiència espanyola en suport a Joan Coma


‘Tornaríem a fer el que vam fer, no ens penedim de res. Som demòcrates i hem d’escoltar la gent i actuar amb conseqüència’, ha declarat Artur Mas en la compareixença conjunta amb Joana Ortega i Irene Rigau després d’haver-se fet pública la sentència que els condemna a inhabilitació per desobediència en l’organització del 9-N. Mas ha anunciat que recorrerien contra la sentència: ‘Recorrerem contra la sentència i arribarem a instàncies de la justícia europea, que caldrà. No tenim cap esperança que el Suprem ens doni la raó, perquè actuarà en la línia de duresa absoluta i avís als navegants. Però hem de recórrer al Suprem i al Constitucional per arribar a les instàncies de la justícia europea. Tenim dipositada una alta esperança en la justícia europea.’ L’ex-vicepresidenta Joana Ortega ha afegit: ‘Després de sentir cants de sirena de diàleg, l’única resposta són tres condemnes. Avui ens condemnen a tres persones, però darrere de nosaltres hi ha més gent. I això no s’aturarà.’ I ha declarat: ‘No em sento gens condemnada i arribarem a les darreres conseqüències. I continuo pensant que el 9-N va ser un acte d’obediència al meu poble.’ Irene Rigau ha dit: ’És una sentència que recau sobre nosaltres, però és escoltada, sentida i analitzada per milions de catalans. Se’ns ha jutjat i se’ns ha condemnat. A la població se li ha volgut donar un avís’.

Summary: Mas, Ortega i Rigau recorreran contra la condemna pel 9-N fins al Tribunal d’Estrasburg


Entrevista amb Baltasar Porcel de la sèrie ‘La paraula viva’, de l’exposició ‘Cultura catalana, singular i universal’, que es va veure l’octubre del 2007 dins la Fira Internacional del Llibre de Frankfurt. Imatges cedides per l’Institut Ramon Llull.

Summary: La Paraula Viva: Baltasar Porcel


Alguns mitjans van publicar ahir al vespre un vídeo difós a les xarxes socials per l’autoanomenat Estat Islàmic. En el vídeo, fet en espanyol, l’organització amenaça de fer una guerra ‘fins a la fi del món’. És la primera vegada que el grup fa servir l’espanyol en un dels seus productes propagandístics. El vídeo fou difós a les xarxes socials ahir a la tarda, i s’hi veuen alternats dos individus que parlen espanyol amb accent àrab. El primer, a cara descoberta, convida a fer el gihad ‘allà on sigueu’. El segon, amb el cap tapat de manera que només se li veuen els ulls, assegura: ‘La nostra guerra amb vosaltres és per sempre.’ Té uns dos minuts de durada i conté imatges dels atemptats de Barcelona i d’informatius internacionals sobre els atacs, intercalades amb les intervencions dels dos individus. VilaWeb no publicarà aquest vídeo perquè considera que és una acció de propaganda i perquè creu que per a mantenir-ne informats els lectors n’hi ha prou de donar-los-en la informació per escrit. L’anomenat Estat Islàmic compta que els mitjans faran d’altaveu de la seva propaganda. Cal tenir en compte especialment que l’ús publicitari dels vídeos i les xarxes socials és una de les armes més potents que té l’anomenat Estat Islàmic per arribar a gent desconnectada d’ells físicament, però que es radicalitza en contacte amb aquest material. Tot i que no costa pas gaire de trobar vídeos com aquests a internet, no sembla una actitud sensata ni responsable facilitar-ne encara més la visualització i contribuir a difondre’ls. Finalment, VilaWeb també considera que veure aquest vídeo, ni que sigui involuntàriament, pot crear malestar entre els afectats pels atemptats.

Summary: Per què VilaWeb no publica el vídeo de l’anomenat Estat Islàmic sobre Barcelona?


VilaWeb i Eldiario.es són els dos digitals més llegits a la ciutat de Barcelona, segons que es desprèn de les dades de l’Enquesta de Serveis Municipals de Barcelona. Aquest qüestionari de l’ajuntament té una mostra molt alta: sis mil enquestats en tota la ciutat. Hi ha dues preguntes referides a quins són els mitjans més consultats. La primera demana una sola referència amb una sola capçalera i la segona en demana dues. Quant als diaris només digitals, la resposta en percentatges de la primera és aquesta: —Eldiario.es 2,8 —VilaWeb 2,6 —ElNacional 1,2 —Público 1,1 —Nació Digital 0,5 —El Confidencial 0,4 Quan es demana als enquestats que la resposta inclogui dues capçaleres, aleshores VilaWeb és el més consultat: —VilaWeb 4,6 —Eldiario.es 4,4 —ElNacional 2,9 —Público 2,5 —Nació Digital 1,3 —El Confidencial 1,1 Però l’enquesta reflecteix una gran dominació dels diaris en paper, car tots cinc diaris editats a Barcelona, i fins i tot el gratuït 20Minutos, tenen resultats superiors a qualsevol digital. Lideratge de VilaWeb en el CEO Aquestes dades complementen les del Centre d’Estudis d’Opinió de la Generalitat de Catalunya referides al conjunt del Principat. En la seva darrera onada, la de juny d’enguany, VilaWeb superava també la resta de digitals del país i era el segon més llegit, només darrere de La Vanguardia: —La Vanguardia 15 —VilaWeb 13,2 —Ara 12,3 —El País 6,5 —El Periódico 6,4 —El Nacional 6,4 —Nació Digital 5,5 —Eldiario.es 4,1 —El Punt Avui 2,8

Summary: VilaWeb i Eldiario.es, els digitals més llegits a Barcelona segons la macroenquesta municipal


Els armilles grogues han tornat a prendre un dissabte més els carrers del centre de París en la setzena setmana consecutiva de protestes contra el president Emmanuel Macron i després de la revitalització de la participació en les mobilitzacions de dissabte passat. Els convocants esperen que aquest sigui el preludi d’un increment de les protestes coincidint amb la culminació del Debat Nacional convocat per Macron en resposta a les protestes per impulsar reformes de les institucions i el sistema republicà. La marxa ha partit aquest dissabte dels Camps Elisis cap a les 12.30 amb lemes com ‘RIC, poder per al poble!’ en referència a la demanda del Referèndum d’Iniciativa Ciutadana o ‘França és saquejada per l’oligarquia. Resistència!’, en les pancartes. Els armilles grogues recorreran avingudes principals com l’avinguda Montaigne, la plaça de l’Alma, l’avinguda President Wilson, la plaça de Trocadero, entre més, informa el diari ‘Le Figaro’. Com cada dissabte al matí, han estat clausurades les estacions de Metro del centre de la ciutat i s’ha desplegat un important contingent policial precedit d’advertiments del govern francès que no toleraran actes de violència. També hi ha un important desplegament policial a Lilla i Lió. Precisament a Lilla els armilles grogues han cridat la població a sumar-se a les protestes. ‘La lluita és internacional’, destaca la convocatòria de Facebook per a aquesta ciutat amb traducció a l’anglès i l’alemany. Mentre a Lió s’ha convocat la Marxa Negra, en la qual els líders dels armilles grogues han convidat a participar amb vestimenta fosca com a ‘símbol de dol’ per la mort del moviment ‘si no actuem junts’. També hi ha hagut marxa a Catalunya Nord. A Perpinyà un miler d’armilles grogues han desfilat per a ‘enterrrar la democràcia’. S’hi han vist estelades. Ara mateix, a Perpinyà un miler d’armilles grogues “enterren la democràcia”. #GiletsJaunes, acte XVI#FemXarxa pic.twitter.com/zt2DVivpiV — Josep BONET 🎗 (@jepbonet) March 2, 2019 Les mobilitzacions van començar al novembre per protestar contra la pujada dels impostos al dièsel i al desembre van aconseguir el seu punt àlgid amb les protestes contra la repressió de les manifestacions fins al punt que Macron va anunciar un paquet de mesures econòmiques per millorar les condicions de vida de la classe mitjana i treballadora.

Summary: Setze setmanes consecutives de mobilitzacions dels armilles grogues contra Macron


El Govern de Cuba ha obert aquest dimecres una investigació sobre els incidents registrats contra diplomàtics nord-americans a l’Ambaixada dels Estats Units a l’Havana, on van patir ‘símptomes físics’, segons han indicat les autoritats nord-americanes, que van expulsar al maig dos diplomàtics cubans de l’Ambaixada cubana a Washington. ‘L’Havana ha obert una investigació comprensiva, prioritària i urgent’ en relació amb els incidents que s’han produït a l’Ambaixada. ‘Cuba mai no ha permès ni permetrà que el territori cubà sigui utilitzat per a cap tipus d’acció contra diplomàtics ni els seus familiars, ha indicat en un comunicat el Ministeri d’Afers exteriors de Cuba. Les autoritats han reiterat la seva disposició a ‘cooperar per esclarir els fets’. La portaveu del Departament d’Estat nord-americà, Heather Nauert, ha reconegut que va haver-hi uns incidents de causa desconeguda a final del 2016 i que es van saldar amb el retorn de diversos diplomàtics nord-americans. Els ‘símptomes físics’ reconeguts per l’Administració de Donald Trump van provocar que el personal afectat requerís d’atenció mèdica, encara que les seves vides no van córrer perill. ‘No tenim respostes definitives sobre la causa d’aquests incidents’, ha manifestat Nauert. ‘Han provocat una sèrie de danys a ciutadans nord-americans i això és una cosa que ens prenem molt seriosament. Hi ha una investigació oberta sobre aquest tema’, ha afegit. Segons fonts governamentals, diversos diplomàtics nord-americans han hagut d’abandonar l’Ambaixada a Cuba durant els darrers mesos després de presentar problemes auditius i alguns d’ells han hagut de recórrer a l’ús d’audiòfons.

Summary: Cuba obre una investigació sobre els ‘incidents’ contra diplomàtics a l’ambaixada dels EUA a l’Havana


BARCELONA, 31 (EUROPA PRESS) El Síndic de Greuges de Catalunya, Rafael Ribó, ha emès una resolució en la qual reclama al govern espanyol que impulsi un pacte amb les comunitats autònomes, els partits polítics i els sindicats que garanteixi la continuïtat i la sostenibilitat de les polítiques socials davant la pèrdua de poder adquisitiu dels pensionistes. Segons ha informat l’organisme aquest dilluns en un comunicat, el pacte ha d’articular mecanismes addicionals al fons de reserva de la Seguretat Social, com els impostos, per garantir la continuïtat de les pensions. A més, el Síndic considera que allargar l’edat de jubilació, limitar l’increment anual de les pensions o recórrer al copagament farmacèutic són mesures injustes i insuficients.Totes aquestes recomanacions, que han estat traslladades al Ministeri d’Ocupació i al de Sanitat, Benestar Social i Igualtat, se sumen a la petició dirigida al Defensor del Poble i al gover perquè s’impulsin iniciatives al Congrés i al Senat. El Síndic de Greuges justifica la seva demanda amb la disminució del poder adquisitiu dels pensionistes a causa de les últimes reformes legislatives sobre el mercat laboral i la Seguretat Social, la crisi econòmica i l’envelliment de la població.

Summary: El Síndic de Greuges reclama un pacte d’estat sobre polítiques socials per a pensionistes


Dolors Feliu, directora general de Serveis Consultius i Coordinació Jurídica de la Generalitat, ha estat destituïda del càrrec, que depèn del departament de la Presidència, dirigit per Elsa Artadi. Així consta al Diari Oficial de la Generalitat (DOGC). L’explicació que han donat fonts jurídiques del govern és que era una renovació del lloc i una reorganització del gabinet jurídic. Les mateixes fonts han indicat que no hi havia cap discrepància jurídica ni política amb Feliu, que de moment recupera la seva plaça d’advocada de la Generalitat. Feliu és una veu coneguda en l’independentisme, vinculada a Sobirania i Justícia i amb un projecció pública important. Recentment, ha publicat el llibre Octubre al carrer, una crònica sobre els mesos previs al referèndum del primer d’octubre i la repressió posterior de l’estat espanyol. Qui substituirà en el càrrec Dolors Feliu és César Puig, ex-secretari general d’Interior que és acusat de rebel·lió a l’Audiència espanyola per l’1-O. La fiscalia demana per a ell onze anys de presó. Entrevista a Dolors Feliu: ‘L’1-O no ha estat la carta definitiva, però no ha resultat inútil’

Summary: Destitueixen Dolors Feliu del gabinet jurídic de la Generalitat


El Camp Nou s’ha omplert de 30.000 persones que han aclamat Thierry Henry com a nou jugador blaugrana. Més de 100 mitjans de comunicació s’han acreditat per escoltar les primeres paraules del nou número 14 del Barça.

Summary: 30.000 persones aclamen Thierry Henry


El metge Oriol Mitjà, impulsor del primer assaig clínic al país per a combatre el coronavirus 2019, ha respost els atacs i desqualificacions que ha rebut per haver criticat la gestió de la crisi que fa el govern espanyol. Ho ha fet amb un article a El Periódico, titulat ‘És indispensable decretar un confinament total’, responent l’article aparegut ahir en aquest mateix diari de l’articulista Emma Riverola, pròxima al PSC, repiulat pel primer secretari del PSC, Miquel Iceta, que el qualificava de cínic i l’acusava de fer política. La resposta de Mitjà és contundent: ‘Em critiquen perquè tinc una opinió dissident a la de la majoria (o almenys a la del Centre de Coordinació d’Emergències i Alertes Sanitàries). La unitat en estratègia ens fa forts, però la unitat en opinió ens fa inútils.’ Encara va més enllà: ‘En el context en el qual ens trobem, la lleialtat cega es traduirà en més morts, així que benvinguda sigui la discrepància.’ I reitera la crítica al centre de coordinació d’emergències espanyol: ‘M’horroritza que aquest òrgan continuï sense prendre les decisions adequades. Així que, sense dubtar-ho, mantinc que hem de posar una altra persona al timó d’aquest barco, i hem de fer-ho ja.’ Mitjà defensa el rigor i la feina ben feta d’anàlisi, seguiment i evolució de l’epidèmia des del camp d’investigació del desenvolupament d’estratègies per al control de malalties infeccioses, que li va permetre d’avisar, quan ningú no ho feia, de la gravetat de la crisi sanitària que venia. ‘Per fer el meu treball compto amb la col·laboració de matemàtics amb la capacitat de generar models que prediuen o simulen la possible progressió de les epidèmies. Els models matemàtics fa setmanes que alerten d’un escenari terrible que requereix mesures molt dràstiques’, explica, bo i advertint que ‘no prendre mesures dràstiques es traduirà en una situació dantesca, i observar aquest fet a través de qualsevol bandera no només sobra, sinó que fa mal. Per això fa una crida perquè l’escoltin: ‘És indispensable decretar un confinament total per frenar la propagació del coronavirus, i necessitem fer-ho ja. Les simulacions matemàtiques adverteixen que amb les mesures de confinament parcial actuals el sistema sanitari se saturarà al voltant del 26 de març. La saturació del nostre sistema de salut la defineixo aquí com la incapacitat d’ingrés a UCI d’algú que h orequereix. Si arribem a aquest punt caldrà escollir quin pacient ingressa a UCI i quin pacient no ingressa. Això només es podria evitar si iniciem la restricció total de la mobilitat i el confinament total dels ciutadans i residents (a excepció dels serveis bàsics essencials).’ Aquests darrers dies, Mitjà, que encapçala el primer assaig clínic a Catalunya contra el coronavirus 2019, ha demanat la dimissió del comitè d’emergències espanyol per haver actuat tard i malament respecte de l’epidèmia. Considera que l’expansió actual de la Covid-19, que ja ha infectat unes vint mil persones a l’estat espanyol, era evitable si s’hagués garantit un confinament total com a la Xina o fent proves i aïllaments en massa com a Corea del Sud.

Summary: Oriol Mitjà insisteix en el confinament total per evitar el desastre


El Tribunal Superior de Justícia de Catalunya ha tancat la investigació contra Josep Maria Jové i Lluís Salvadó per l’organització del referèndum del Primer d’Octubre i els ha processat pels delictes de desobediència, prevaricació, malversació i revelació de secrets. El tribunal els cita a declarar l’11 de març i els ha imposat fiances milionàries: de 2.889.000 euros, en el cas de Jové, i de 1.635.000, en el cas de Salvadó. A més, ordena que es presentin mensualment al jutjat, la retirada de passaport i els prohibeix de sortir del país. El jutjat d’instrucció 13 de Barcelona, que ha processat una trentena de persones, la majoria alts càrrecs del govern, va enviar al TSJC la causa de Jové i Salvadó, perquè són diputats i, per tant, aforats. Podeu consultar ací la interlocutòria de processament:

Summary: El TSJC processa Jové i Salvadó per l’1-O i els demana una fiança milionària


El PP i Ciutadans no donaran suport al decret del govern espanyol per a exhumar les restes del dictador Francisco Franco del Valle de los Caídos. Tots dos partits critiquen l’executiu de Pedro Sánchez, que preveu d’aprovar l’exhumació amb un decret llei que es votarà al congrés espanyol divendres. Tant el secretari general del PP, Teodoro García, com el president de Ciutadans, Albert Rivera, s’han manifestat en desacord a fer servir la via del decret llei. Segons ells aquest instrument hauria de servir per a ‘qüestions urgents’ i creuen que l’exhumació de Franco no ho és. El consell de ministres espanyol aprovarà divendres el decret per poder modificar la llei de la memòria històrica i exhumar les restes del dictador. En acabat, el congrés haurà de ratificar-lo. El PP i Ciutadans no han aclarit encara si s’abstindran o hi votaran en contra. Amb tot, el decret pot tirar endavant si rep el suport dels altres grups de la cambra.

Summary: PP i Ciutadans s’alineen i refusaran el decret d’exhumació de Franco al congrés espanyol


Les regions insulars de les Illes Balears, Còrsega, Sardenya i Gozo han signat una declaració per a reivindicar el fet insular davant la Unió Europea. En concret, han exigit mesures per a pal·liar els efectes que origina el fet de ser territoris de doble perifèria a Europa: la insular i la que motiva el fet de ser a la conca mediterrània. En aquest acte polític conjunt a Brussel·les, que ha impulsat la presidenta Francina Armengol, és la primera vegada que es tracta sobre la insularitat mediterrània. Aquest concepte fa referència a una situació específica de territoris amb problemes de connexió en el continent, dificultats logístiques derivades d’aquesta circumstància, objectius comuns, com ara garantir que la pressió humana i turística sigui compatible amb la protecció d’un territori fràgil i la responsabilitat de fer de porta entre continents i territoris del sud d’Europa. L’objectiu és enfortir la unió d’aquests territoris perquè es puguin establir nous criteris de cohesió territorials a partir del 2020, quan s’obre un nou panorama polític i normatiu. La presidenta del govern, Francina Armengol, ha intervingut a l’acte ‘Insularitat mediterrània: reptes i futur’, que s’ha fet dins la Setmana Europea de les Regions i les Ciutats, en la qual s’han exposat les línies fonamentals d’aquesta declaració. Armengol ha explicat que l’objectiu és construir una Europa més acostada als ciutadans: l’Europa de les Regions. Ha exposat que és en la proximitat que es garanteixen la major part de solucions per als ciutadans i que, per tant, és important que tots els territoris europeus puguin tenir igualtat d’oportunitats. La presidenta ha recordat que el fet de ser illes condiciona decisivament la competitivitat i el desenvolupament econòmic i social.

Summary: Les Illes Balears, Còrsega, Sardenya i Gozo s’alien perquè la UE compensi la insularitat


Les autoritats de l’Irac han anunciat avui l’inici de la segona fase de les operacions contra l’autodenominat Estat Islàmic a Mossul. Segons les informacions recollides per la cadena de televisió iraquiana Al Sumaria, l’ofensiva ha començat en diversos punts de la zona occidental de la ciutat. El cap de la unitat anti-terrorista, Abdul–Ghani al-Asadi, ha recalcat que les operacions ‘continuaran fins al col·lapse d’Estat Islàmic’. Per la seva banda, fonts del Ministeri de l’Interior citades per Reuters han confirmat que les forces de seguretat han iniciat el seu avanç en diversos barris de l’est de Mossul. ‘Les nostres tropes estan avançant. En els primers cinc o deu minuts han avançat 500 metres. Ara estan començant a disparar’, ha indicat un oficial de la Força de Resposta Ràpida. Ahir, el comandant de les operacions a Nínive, Nayim al-Yaburi, va recalcar que les forces de seguretat esperaven les ordres del primer ministre, Haider al-Abadi, per començar la segona fase. L’ofensiva per recuperar la ciutat de Mossul, el principal bastió dels gihadistes a l’Irac, va començar el 17 d’octubre. La seva caiguda suposaria una derrota estratègica i simbòlica per al grup. En les operacions hi participen més de 100.000 efectius que pertanyen a l’exèrcit iraquià, milícies xiïtes i els peixmerga kurds. Les forces iraquianes també tenen el suport aeri dels Estats Units. Tot i que s’estima que no hi ha més de 5.000 milicians a l’interior de la ciutat, l’avanç de les tropes iraquianes està sent lent i difícil, ja que els gihadistes han col·locat una gran quantitat de mines anti-persona i artefactes explosius casolans durant la seva retirada de les zones alliberades, i han causat la mort de centenars de civils que ha endarrerit l’ofensiva iraquiana.

Summary: L’Irac anuncia l’inici de la segona fase de l’ofensiva contra l’Estat Islàmic a Mossul


El Consell Suprem Electoral de Turquia ha ordenat la repetició de les eleccions locals a Istanbul, celebrades el 31 de març d’enguany. La victòria va ser per la coalició de centre-esquerra després de vint-i-cinc anys ininterromputs de governs islamistes. El Partit de la Justícia i el Desenvolupament (AKP), del qual el president Recep Tayyip Erdogan és el principal dirigent, va perdre per només 15.000 vots. El partit havia impugnat la votació a la comissió electoral, la qual ha decidit avui cancel·lar la votació malgrat les vagues acusacions de trampes i fraus electorals. L’oposició ha considerat que la decisió es fruit de les pressions del govern i que és un signe de ‘dictadura’. En un primer moment, el 8 d’abril, la comissió electoral havia rebutjat la petició de l’AKP de repetir el recompte en 31 de 39 districtes, però aquest cop ha canviat de criteri, donant la raó al partit de govern. Les noves eleccions es celebraran el 23 de juny d’enguany. El recurs de l’AKP considera que les irregularitats que s’haurien comès podrien haver suposat un biaix a favor de la coalició de centre-esquerra donant-li entre 8.000 i 9.000 vots addicionals.

Summary: La comissió electoral turca ordena de repetir les eleccions d’Istanbul que va guanyar l’oposició


La Junta Electoral Provincial de Guipúscoa examinarà, a partir d’avui, si el secretari general de Sortu, Arnaldo Otegi, pot concórrer de candidat a president d’EH Bildu als comicis bascos del 25 de setembre, una vegada conclòs, a les 24 hores d’aquest dilluns, el termini per a inscriure les candidatures. L’òrgan electoral adoptarà la decisió amb la documentació de l’Audiència Nacional, en què especifica que és inhabilitat fins el 2021. La junta guipuscoana no entrarà al fons de l’assumpte ni es limitarà a comprovar si existeix una sentència ferma d’inhabilitació contra l’aspirant de la coalició sobiranista, una de les causes per a no poder concórrer als comicis. Aquest òrgan electoral ha rebut quan tocava l’informe de la Fiscalia de l’Audiència Nacional en què es declarava la ‘inelegibilitat’ d’Otegi per a càrrec públic, tot i que ja tenia al seu poder tota la documentació necessària per a determinar si el secretari general de Sortu podia ser candidat. El maig passat, la Junta Electoral Central va remetre a la Junta de Guipúscoa, de la mateixa manera que a la resta d’òrgans electorals bascos, les sentències condemnatòries d’Arnaldo Otegi pel ‘cas Bateragune’, per reconstruir la il·legalitzada Batasuna, i la sentència del 18 de gener del 2016 per la qual la Secció Quarta de l’Audiència Nacional confirmava, en execució de la pena, que l’ex-dirigent de Batasuna no podria tenir cap càrrec públic fins el 28 de febrer del 2021. A l’esmentada resolució, els membres de la sala, Ángela Murillo, Teresa Palacios i Juan Francisco Martel, van rebutjar el recurs de la defensa d’Arnaldo Otegi contra l’execució de la pena de sis anys i mig d’inhabilitació per a càrrec públic i per a l’exercici de dret de sufragi passiu. L’advocada Jone Goirizelaia va argumentar que a la sentència condemnatòria no s’especificaven els llocs de feina, càrrecs o honors sobre els quals requeia la inhabilitació. Una vegada rebutjada la seva argumentació, no va impugnar al Tribunal Suprem la sentència de l’Audiència Nacional. Proclamació el 29 d’agost La proclamació definitiva de les candidatures per la junta serà el 29 d’agost i es publicaran l’endemà al BOPV. En el cas que l’òrgan proclami Otegi candidat, podran recórrer contra la decisió la fiscalia o qualsevol de la resta de formacions que concorren als comicis. El PP, Ciutadans i UPyD ja han expressat la seva intenció d’impugnar-la. Si la junta guipuscoana decideix que l’aspirant de la coalició sobiranista no pot presentar-s’hi, serà el seu advocat, Iñigo Iruin, qui recorrerà contra la resolució. El recurs es podrà presentar en el termini de dos dies al jutjat contenciós de Sant Sebastià, que tindrà fins el 2 de setembre per a resoldre. La decisió que finalment prengui el jutjat del contenciós pot ser recorreguda fins el 4 de setembre al Tribunal Constitucional, que tindrà de termini fins a les 12 de la nit del 7 del mateix mes per a determinar si Otegi pot concórrer o no als comicis. Dos dies més tard, començarà la campanya electoral al País Basc.

Summary: La junta electoral examina a partir d’avui si Arnaldo Otegi pot concórrer a les eleccions


El visitant que accedeix per primera volta a l’espectacular Museu de la Bretanya a Rennes pot quedar sorprès pel fet que en una de les primeres vitrines no hi ha pas cap quadre, ni cap escultura ni cap record prehistòric qualsevol. Hi ha un disc. Hi ha l’objecte. Concretament, hi ha la versió LP d’Un dewezh ‘barzh ‘gêr, una autèntica joia musical, obra d’Alan Stivell. La presència destacada del disc en el museu és el reconeixement explícit del paper fonamental que aquest artista ha tingut en la reconstrucció nacional del seu país. Stivell, després de cinc dècades trepitjant els escenaris d’arreu del món, és avui un dels grans herois de la música folc i un mite també per gent interessada en la música new age i techno, perquè ell no ha renunciat mai a experimentar amb els gèneres musicals. Recreador de l’arpa celta, Stivell ha treballat intensament des de la Bretanya amb músics escocesos, gal·lesos, irlandesos i gallecs a la descoberta d’una identitat comuna confinada a l’extrem d’Europa. Un extrem geogràfic, però, que ell transforma del tot quan diu que la Bretanya és el centre del món conegut… i del desconegut. Stivell ha passat aquest cap d’any a Barcelona convidat pel músic gallec Carlos Núñez a participar en un concert al Palau de la Música. —Al vostre nou disc heu cantat per primera vegada en català. —Sempre he mostrat la meua solidaritat amb les altres minories, però en aquest cas em sembla que també volia indicar que estic al cas de l’actualitat. —És important això que passa a Catalunya per als bretons? —I tant! Les coses que passen a Catalunya i les que passen a Còrsega i a Escòcia. Tot això ens importa molt. —Us imaginàveu haver de parlar de presos polítics i exiliats el 2018? —És molt impactant que hi haja presos polítics, fa molt fràgil la Unió Europea. L’existència dels presos polítics representa el suïcidi de la idea d’Europa. Per exemple: com pot exigir res a Turquia, la Unió Europea, en aquestes condicions? —Què penseu que significa avui el procés d’independència català per al conjunt dels europeus? —A la Bretanya, Yann Fouéré ha parlat de l’Europa de les cent banderes, i aquesta és una aspiració compartida. Europa ha de permetre als seus pobles de viure en llibertat. I en aquest sentit, les coses que passen ací anticipen què pot passar en altres indrets d’Europa. —Però no és pas el millor moment d’Europa… —Certament. Fins i tot, fa passos enrere. És el cas del Brexit, que els bretons vivim com la negació del dret al reagrupament familiar. —Com? —Ens separa dels nostres germans escocesos, gal·lesos… Fins ara, la Unió Europea ens havia permès de reunir allò que Londres i París havien volgut separar. —Considereu que ser bretó és una barreja d’identitats. —Ho és. Jo tinc ciutadania francesa, però culturalment sóc celta i el meu espai és compartit amb els escocesos, els irlandesos i els gallecs. Hi ha una identitat ciutadana, però al seu costat hi ha una identitat cultural, nacional. El meu passaport diu que sóc francès, però si em pregunteu què sóc, jo sóc un celta. —I què és, doncs, ser bretó? —Som nacions a cavall de les fronteres. Els bretons i els celtes som occidentals, som el final de l’occident geogràfic, però també som orientals, perquè fa més temps que hi som. Som una minoria, però al mateix temps som els darrers gals. Nosaltres ja érem ací abans de l’arribada de Roma. La nostra existència ha de ser considerada un tresor cultural. Passa que fem nosa perquè França s’ha construït sobre la negació del passat pre-romà. I en aquest sentit, no aconseguim d’encaixar mai. —Precisament, la música ha revitalitzat la vostra existència, i en això heu tingut un paper determinant. —Sempre he volgut investigar. En el món celta, hi ha molta gent que toca meravellosament bé músiques populars perquè han estat transmeses en família. L’avi la tocava i ara la toca el nét. Això és fantàstic, però a vegades no és suficient per a interpretar el que som. Per això, he volgut gratar en la nostra música, la de tots els països celtes, per entendre millor què som i què podem ser. He investigat i he anat més enllà de la tradició, he estudiat molt a la recerca de l’originalitat. —Hi ha hagut una certa moda celta… —Que a vegades no hi ha ajudat! Alguns romàntics han desenvolupat un concepte molt acientífic del món celta, neodrudista, gairebé ridícul. —La llengua, l’ús del bretó, quin paper hi té? —És molt important, és clar. La meua llengua materna és el francès, però vaig aprendre bretó, era imprescindible si volia fer això que faig. —De fet, durant dècades, el vostre èxit ha dignificat la llengua bretona. —Recorde molt el meu primer concert a l’Olympia de París, el 1972. En aquella època, els bretons érem considerats uns pagesots, gent poc interessant. I de sobte, al temple de la música moderna, hi ha un paio cantant en bretó i barrejant el folc celta amb el rock. Va ser un gran impacte, també per a la llengua. Una vegada, vaig fer un concert en directe per a una gran ràdio francesa i l’emissió la van seguir set milions de persones. Segurament, no hi havia hagut mai tanta gent que sentís com sonava la llengua bretona. —La llengua marca l’univers? —Cada llengua és un univers. Per exemple, en bretó, França és Bro-C’hall, però aquesta paraula fa referència de manera explícita a la França que no inclou la Bretanya i, de fet, etimològicament vol dir ‘la terra dels estrangers’. Per tant, no es pot fer servir per parlar de la França que inclou els bretons, perquè no podem ser estrangers de nosaltres mateixos. Per això s’han inventat Bro-Frañs. En canvi, en francès o en espanyol no hi ha cap paraula per a definir la nació dels francesos francesos o dels espanyols espanyols. A la península Ibèrica, per exemple, com es diu l’Espanya dels espanyols, allà on no hi ha catalans o bascs o gallecs? Quin nom diferenciat tenen? Cap. Això crea un univers, una manera d’entendre el món. Ells només s’entenen incloent-nos a nosaltres. Aquestes coses marquen, per descomptat! —Fa cinquanta anys que feu música, però també sou un militant polític i cultural. Com ho compatibilitzeu? —Jo sóc militant, però la música ha de ser bona. La meua intenció política i cultural és evident, però si la música no és interessant, aleshores la intenció val poc. En això, vosaltres teniu exemples magnífics. Lluís Llach és un gran militant, però artísticament és això que els francesos diuen un top. —El nou disc, Human-Kelt, és una mena de resum de la vostra carrera musical. Revisiteu cançons històriques. —He tingut molt de temps per a fer aquest disc, a l’estudi. L’he pogut treballar molt, i això ha estat un gran plaer per mi. —Com és possible que encara trobeu maneres de fer una versió nova del ‘Tri Martolod’? —El públic ha plebiscitat aquesta cançó! ‘Tri Martolod’ és una peça basada en la tradició però que ha esdevingut una mena d’himne. En aquest disc, he volgut comprimir-ne el temps. La cante de fa tants anys, que vaig pensar que podria fer una versió de les versions. A la peça, hi ha arranjaments molt diferents: folc, electro-rock, bagad… Fins i tot, hi ha la meua veu dels anys setanta per allà darrere, trossets de l’enregistrament original. És com si hagués aconseguit d’anul·lar el temps fent un viatge musical per la meua vida! M’agrada pensar que és com un dels viatges que fan els mariners bretons i que m’acompanyen tots els músics que l’han feta seua tantes i tantes vegades. —Què sentiu quan fenòmens de la música actual, com Nolwenn Leroy, tornen a cantar ‘Tri Martolod’ davant grans audiències? —És com tornar-li el sentit original. Com va passar als anys setanta, ara hi ha gent que quan la sent s’interessa per les paraules, descobreix el bretó i ho fa amb un sentit molt positiu, atractiu. Això és fantàstic. —Tornant a la política: la lluita per la reunificació de la Bretanya, contra la divisió imposada pel govern francès, pot ser un detonant per a la causa bretona? —Aquesta lluita va generant una certa presa de consciència. Ens volien esborrar del tot i convertir-nos en ‘el gran oest’, com en deien. Al final, el nom de Bretanya s’ha mantingut, però la regió ha perdut una de les nostres províncies històriques i això ha despertat moltes consciències. —Per primera volta es considera de fer un referèndum de reunificació. —La gent ha de tenir la veu. El problema és que els polítics bretons acaben depenent dels partits de París. —Però, vist en la perspectiva dels vostres cinquanta anys de feina, la realitat bretona ha canviat molt. —Això és veritat. Quan nosaltres vàrem començar, els bretons tenien un clar complex d’inferioritat. I ara ja no hi és; fins i tot, hi ha un cert xovinisme bretó… —Xovinisme, què voleu dir? —Que hi ha molts bretons que han passat del complex d’inferioritat a pensar que vivim en el millor país del món, que mengem més bé que ningú, que tenim els millors paisatges, la música més bona… Però molta d’aquesta gent encara desconeix què som en realitat. No són capaços de dir ni un nom dels reis bretons, per exemple. No es veuen com una nacionalitat o com una minoria nacional, sinó com aquesta cosa de la ‘regió de forta personalitat’… —Això un concepte? —Bé, hi ha gent que contraposa ‘regions de forta personalitat’, com ara la Bretanya i Còrsega, amb ‘regions de feble personalitat’ com la Xampanya o la Borgonya. És un sentiment, però sense fons. —Però de tota manera això no anul·la la feina feta durant tants anys. —No, és clar que no. Se n’ha fet molta, de feina. Molta. —Una darrera cosa. Heu vingut a Barcelona per participar en el concert de Carlos Núñez al Palau de la Música com a convidat especial. Però quan tindrem la sort de veure un concert sencer d’Alan Stivell? —Ah! No ho sé. Per a mi és una petita frustració. Deu fer deu anys que vaig tocar-hi per darrera vegada. M’agradaria molt tornar-hi.

Summary: Alan Stivell: ‘Els presos polítics representen el suïcidi de la idea d’Europa’


L’executiva de Ciutadans ha refusat de canviar la seva postura contra la investidura de Pedro Sánchez, tal com demanaven Javier Nart i Luis Garicano. Després d’haver perdut la votació, Nart ha anunciat que deixava l’executiva per discrepàncies amb l’estratègia política d’Albert Rivera, que només veu el PP i Vox com a aliats electorals. Dels trenta-cinc membres del comitè executiu, vint-i-quatre hi han donat suport. Avui al matí, Toni Roldán, portaveu econòmic de Ciutadans, ha decidit d’abandonar el partit pel mateix motiu. El fins ara diputat al congrés espanyol i responsable del programa ha deixat totes les responsabilitats orgàniques i tornarà a l’activitat acadèmica. Roldán, considerat deixeble de Luis Garicano, guru econòmic de la formació, era un dels crítics més destacats respecte del rumb de cercar l’entesa amb el PP i Vox per desbancar el PSOE a governs municipals i autonòmics. Avui a la tarda, Juan Vázquez, candidat de Ciutadans a la presidència d’Astúries i diputat a la junta general, ha anunciat que també abandonava la formació. Ho ha dit en una conferència de premsa després del ple de constitució de la mesa de la cambra. Les mateixes passes ha seguit Miguel López Bachero, ex-secretari de programes i àrees sectorials a Múrcia. Les dimissions són l’enèsim cop a Rivera en pocs dies. Primer va trencar amb Manuel Valls a Barcelona arran de la investidura d’Ada Colau i després va ser desmentit públicament pel govern francès quan va afirmar que Emmanuel Macron l’havia felicitat pels pactes electorals. Rivera no s’ha pronunciat sobre les dimissions. En un piulet només ha anunciat canvis al partit: El diputat Marcos de Quinto entra a l’executiva; Edmundo Bal, ex-advocat de l’estat, serà portaveu adjunt del grup parlamentari al congrés; i Carina Mejías substituirà Roldán com a diputada. Gracias @toniroldanm por tu trabajo estos cuatro años. Y bienvenidos @MarcosdeQuinto a la Ejecutiva de Cs, @BalEdmundo a la portavocía adjunta del grupo parlamentario y @CarinaMejias al Congreso. Seguimos trabajando para España con un proyecto liberal y constitucionalista 💪🏻🍊🇪🇸 — Albert Rivera (@Albert_Rivera) June 24, 2019

Summary: Cisma a Ciutadans per la deriva d’Albert Rivera


Fi d’una campanya electoral caracteritzada per l’eslògan simplista i el nerviosisme. L’alta tensió permanent i la necessitat propagandística dels partits han barrat el pas als matisos i al debat sobre els problemes estructurals de l’estat espanyol, començant pel desllorigador del conflicte català, arma llancívola entre un PSOE tancat a la banda i un tripartit PP-Cs-Vox sense escrúpols a l’hora d’exagerar i ancorat en l’extrema dreta. Massa indecisos a pescar (un 40% al començament, segons el CIS) i massa interessos per a consolidar o revertir els vaticinis de les enquestes. La campanya s’ha encallat arreu amb la repetició de missatges i la incapacitat perquè el debat girés entorn de les propostes. La conflictivitat per les regles del joc ha donat un protagonisme inèdit a la Junta Electoral espanyola que, a diferència del 21-D, ha permès als presos polítics d’intervenir per videoconferència durant la pausa judicial, malgrat la desigualtat de condicions per la privació de llibertat. Aquesta campanya de terra cremada ha deixat sense resoldre deu interrogants que marcaran el post-28-A. 1. El PSOE sortirà de la trinxera? El cavall guanyador d’aquesta cursa, Pedro Sánchez, s’ha atrinxerat en la defensa del sistema autonòmic, ha enterrat la reforma federal en el programa electoral i ha intentat arriscar-se mínimament per a no comprometre la victòria que li pronostiquen els sondatges. ‘No és no’, ha dit una vegada i una altra. Ni referèndum, ni independència, ni cap negociació fora de la constitució espanyola. Assetjat discursivament per un tripartit de dretes que reclama un 155 immediat, el candidat del PSOE s’ha escudat en l’amabilitat d’un cor vermell i una aparent moderació per a un diàleg limitat, molt allunyat de les demandes de l’independentisme. Segons Pablo Casado i Albert Rivera, Sánchez ja ho ha pactat tot amb els sobiranistes i Espanya es trencarà. És la matrioixca Sánchez, segons Casado: una nina russa on s’amaguen Unides Podem, els independentistes catalans i Bildu. Però els independentistes s’han mostrat confiats que cedirà i per això ERC i JxCat han reclamat el vot per poder-hi influir. Les sumes i restes que permetin els resultats de diumenge ho condicionaran tot. És una incògnita si, passat el cicle electoral del maig, el PSOE s’avindrà a reprendre una negociació de mínims per a abordar el conflicte català o el tancament a la banda que ha exhibit les darreres setmanes és el pròleg d’una nova etapa d’immobilisme. 2. ERC i JxCat: línies d’un vermell difuminat ‘En cap cas, ni per acció ni per omissió, no facilitarem un govern d’extrema dreta’, va dir Oriol Junqueras. ERC garanteix que no regalarà res al PSOE i que el referèndum i la fi de la repressió són ‘irrenunciables’ però, igual que JxCat, no ha dibuixat les línies vermelles amb precisió per quan arribi l’hora de negociar amb el PSOE. Les dues candidatures asseguren que no donaran xecs en blanc a Sánchez, però semblen prioritzar el diàleg a les demandes de màxims, havent tastat ja les dificultats de negociar amb el president espanyol de govern a govern i després de veure que el refús a la tramitació del pressupost espanyol portà el PSOE a precipitar el final de la legislatura. En paraules de Jordi Sànchez: ‘El referèndum és un instrument i ha de poder formar part de la taula del diàleg. Totes les portes han d’estar obertes, també al referèndum. Nosaltres no imposarem la solució abans de seure al diàleg però tampoc no acceptarem ningú que posi restriccions ni limitacions per a dialogar.’ JxCat i ERC arriben al 28-A sense haver-se lligat de mans. 3. L’ombra d’un pacte PSOE-Cs Els independentistes han advertit una vegada i una altra que Pedro Sánchez podria acabar pactant amb Cs. Albert Rivera va descartar-ho fa setmanes. Inés Arrimadas ho ha negat del dret i del revés. Sánchez s’ha resistit a descartar-ho fins que, en el segon debat espanyol, el que va emetre Atresmedia, va declarar que no formava part dels seus plans entendre’ns amb qui ha posat un ‘cordó sanitari’ amb el PSOE. Sobre Sánchez, Jaume Asens ha elaborat la teoria del camaleó: ‘Adopta el color de qui té al costat: si hi som nosaltres, el PSOE es pot tornar lila, però si hi ha Ciutadans, es pot tornar carabassa.’ Les elits, diuen, pressionaran perquè tendeixi cap al carabassa. Ara, un acord PSOE-Cs no faria caure Rivera? Arrimadas ja ha desembarcat, en qualsevol cas, a la capital espanyola, tot i que ella també ha clamat contra el sanxisme. Els candidats al 28-A per Barcelona Cayetana Álvarez de Toledo (PP), Laura Borràs (JxCat), Jaume Asens (ECP), Gabriel Rufián (ERC), Meritxell Batet (PSC) i Inés Arrimadas (Cs), abans del debat a TV3 (fotografia: ACN). 4. Els indults dels presos polítics Casado i Rivera han repetit que Sánchez indultaria els presos polítics quan fossin condemnats. Malgrat les insistents preguntes sobre això que Sánchez ha hagut d’afrontar als debats, el PSOE no ha volgut pronunciar-s’hi. Ha prioritzat el respecte al procés judicial. El PP i Cs li han recordat les declaracions de Miquel Iceta obrint la porta a l’indult, aquelles que després el PSOE va desautoritzar. Aquesta vegada, el silenci. JxCat també va incloure l’indult en el programa electoral: ‘Donem per fet que hi haurà absolució del presos polítics, però en cas contrari, exigim un immediat indult i excarceració.’ Però la número dos de JxCat per Barcelona, Laura Borràs, ho va negar en una entrevista a TV3 i va atribuir la referència a les ‘presses’ i a les ‘anades i vingudes’ i al context de repressió. ‘De cap de les maneres són culpables i per això en demanem l’absolució’, va declarar. 5. Vox: l’extrema dreta que ho pot condicionar tot Vox pot ser una de les grans sorpreses del 28-A. La JEC el va apartar de l’únic debat televisiu a què Sánchez volia anar de primer per reforçar el discurs amb què, tant ell com Meritxell Batet, han volgut tesar la campanya, demanant el vot útil al PSOE contra l’amenaça d’un pacte de les dretes a l’andalusa. Vox és l’amenaça d’un 155 indefinit per a Catalunya, de bracet del PP i de Cs, però els sondatges albiren que no tindran majoria absoluta al congrés espanyol. La força que tindrà Santiago Abascal en el nou congrés pot ser determinant per als anys vinents, tant si hi ha acord com si no, perquè donarà un altaveu permanent a l’extrema dreta, que ja ha estat capaç de condicionar els discursos dels seus adversaris tot i ser extraparlamentària. 6. El senat: majoria per al 155 i divisió independentista Diu Casado que serà la primera cosa que farà si és elegit president: formular el primer requeriment a Quim Torra perquè s’apliqui un nou 155 a Catalunya. Ara, la divisió de la dreta en tres candidatures pot fer perdre la majoria absoluta al PP a la cambra baixa i caldrà veure la suma dels qui en són partidaris. El PSOE va avalar el 155, però ara es desmarca de la mà de ferro que reclamen els tres de la plaça de Colón. El resultat del senat també serà determinant per a l’independentisme, amb les crides confuses que s’han difós a les xarxes per a la divisió del vot per a ERC, JxCat i el Font Republicà. Una tria que és impossible de determinar si afavorirà o perjudicarà els interessos de l’independentisme. La candidata de Compromís a la presidència de la Generalitat, Mónica Oltra, i el candidat al congrés espanyol per València, Joan Baldoví, reparteixen propaganda electoral en un acte sobre ‘Rodalies Dignes’ (fotografia: EFE). 7. Tancament al País Valencià i la força de Compromís La campanya del 28-A es tanca a València, on diumenge també hi haurà urnes per a les eleccions a les Corts Valencianes i Ximo Puig es juga la revàlida a la presidència i la del pacte del Botànic. Sánchez, Casado i Rivera faran els últims mítings a València, on Abascal també s’ha fet sentir aquesta nit. Els 32 diputats que s’hi disputen seran també clau per a les futures aliances al congrés espanyol: una altra vegada, les sumes poden anar de ben poc. A més, Joan Baldoví encapçala el cartell de Compromís al marge de Podem i caldrà veure si, com preveia el CIS, només podrà mantenir dos escons dels quatre que tenia. 8. El Front Republicà, el PACMA i Veus Progressistes Amb programes i objectius molt diferents, el Front Republicà intenta obtenir representació al congrés en les demarcacions del Principat, el PACMA és a prop d’obtenir un escó per Barcelona i València i Veus Progressistes podria esdevenir el primer partit de les Illes no sucursalista a obtenir-hi un seient. Les tres candidatures podrien ser algunes de les sorpreses del 28-A. Una altra: la residualització del PP a Catalunya, que pot acabar obtenint tan sols un escó per Barcelona. Cayetana Álvarez de Toledo ha volgut revertir la tendència a la baixa en una disputa aferrissada amb Arrimadas, mimetitzant-ne el missatge i les formes per a radicalitzar-los encara més. 9. El 26-M, segona volta del 28-A? Un bon resultat de l’independentisme a Catalunya, amb la victòria que els sondatges pronostiquen per a ERC o la superació del 50% dels vots de les candidatures partidàries de l’estat català podrien reforçar el moviment. Però també Batet aspira a guanyar els comicis al Principat després d’una dècada sense aconseguir-ho; per això recorda amb insistència que aquells qui volen que Sánchez sigui el president han de votar els socialistes, i no els independentistes que el van deixar caure amb el pressupost espanyol. Sigui com sigui, ERC i JxCat tornen a disputar-se l’hegemonia independentista a les urnes, i caldrà veure fins a quin punt el Front Republicà (que propugna el blocatge al congrés espanyol) els pot desgastar. ERC sembla tenir garantit el suport majoritari. I les eleccions del 26-M (amb la candidatura de Carles Puigdemont que ja qüestionen el PP i Cs) es poden convertir en una mena de segona volta més favorable a JxCat si, com apunten les enquestes, diumenge perden diputats respecte de fa tres anys. 10. Els efectes sobre el govern de Torra Els resultats del 28-A condicionaran el futur del mandat del govern de Quim Torra i Pere Aragonès. En la disputa electoral entre JxCat i ERC també hi ha una pugna per l’estratègia: definir els nous marges del conflicte amb l’estat o aturar-se per guanyar forces i perseverar més endavant? A tot això, s’hi afegirà el desenllaç del judici al Tribunal Suprem, com a revulsiu definitiu. El color del nou estadant de la Moncloa pot donar més aire o menys a la voluntat negociadora de la Generalitat. Si no hi ha res a dialogar amb el nou president, JxCat i ERC perdran un dels pilars argumentals per a la gestió del govern autonòmic, una vegada aparcada la unilateralitat. I la divisió estratègica s’agreujarà.

Summary: Deu interrogants no resolts que marcaran el post-28-A


En temps en que tantes persones necessiten una llar on refugiar-se perquè a la seva no s’hi poden quedar degut a guerres i persecucions, molta gent del nostre país necessita una ajuda semblant. Es tracta de les famílies d’infants amb malalties greus que necessiten atenció hospitalària de qualitat. Aquest servei només es pot oferir a les grans ciutats com Madrid, Barcelona o Bilbao, i la majoria de les famílies no tenen els recursos suficients per deixar el treball i poder pagar estades que es poden allargar fins a més d’un any lluny de casa seva. Traslladar-se a una altra ciutat per anar a un hospital especialitzat suposa, en molts casos, que un dels membres de la família hagi d’abandonar el seu lloc de treball. Això, sumat a les despeses mèdiques, de transport i de residència, comporta un deteriorament de l’economia familiar que, sovint, impossibilita pagar un allotjament adequat a les circumstàncies. És en aquest complicat escenari on trobem a Catalunya diferents associacions que s’encarreguen de combatre aquesta situació. D’aquestes associacions, la més important és AFANOC (Associació de Familiars i Amics de Nens Oncològics de Catalunya). Es va constituir el 1987 per un grup de pares i mares amb l’objectiu de millorar la qualitat de vida dels nens i nenes i incidir en la desconeixença i les mancances que envolten el càncer infantil, sobretot en l’àmbit psicosocial. L’associació pretén donar cobertura a totes les noves necessitats familiars i facilitar el benestar de les famílies a fi que l’impacte emocional i l’abandonament de la vida quotidiana siguin mínims. En aquest context, el grup de pares i mares va veure necessària la creació d’un espai on les famílies poguessin trobar l’estabilitat i els recursos adients per a facilitar el procés d’hospitalització dels infants. Aquest somni va esdevenir real a l’octubre del 2011, quan va entrar la primera família a la Casa dels Xuklis, una llar d’acollida per a famílies de nens i nenes amb un diagnòstic onco-hematològic. És una llar d’acollida, situada al barri de Montbau de Barcelona, prop de l’Hospital de Vall d’Hebron, amb capacitat per a 25 famílies. Els seus objectius són oferir allotjament a famílies amb un infant amb càncer que s’ha de desplaçar als hospitals de referència de Barcelona, proporcionar atenció psicosocial i oferir espais i moments d’oci i lleure. Només un 9% de les famílies són de Barcelona; la majoria provenen de les altres tres províncies de Catalunya, tot i que també s’han acollit famílies que venien d’arreu d’Europa o Sud-Amèrica. En menys de cinc anys de vida, la casa ja ha acollit a més de 600 famílies. L’èxit que ha tingut demostra que un projecte com aquest era necessari. Així ho afirma la Maite Golmayo, cap de comunicació de la Casa dels Xuklis. Encara cap estudi ha demostrat que hi hagi una relació directe entre la creació d’aquestes cases i la disminució de la mortalitat dels nens que hi passen. No obstant això, la Maite afirma que, des que AFANOC impulsa aquest tipus de projectes, les xifres s’han invertit: si abans (a la dècada dels 80) sobrevivia un 20% dels nens malalts, ara ho fa el 80%. Per la seva part, la Jezabel Sierra, psicòloga especialitzada en oncologia infantil, subratlla la importància de la qualitat de vida en aquestes malalties de llarga durada. Tanmateix, afirma que una harmonia familiar i un estrès menys acusat ajuden a mantenir un millor equilibri personal. En recents investigacions queda patent que el sistema immunològic sembla nodrir-se de la vitalitat i el benestar de la persona al no estar tan activat el desordre emocional que produeixen la por o l’angoixa. Amb el mateix objectiu, la Fundació Infantil Ronald McDonald ofereix una “llar fora de la llar” a famílies amb nens que pateixen malalties de llarga duració mitjançant les Cases Ronald McDonald. A Espanya n’hi ha quatre: a Barcelona, Madrid, Màlaga i València. L’objectiu de totes elles és crear un entorn on el nen o jove (fins als 21 anys) pugui dur una vida normalitzada mentre rep el tractament mèdic. Aquesta casa també està situada a prop de l’Hospital de Vall d’Hebron, on un 70% dels que es troben a la casa tracten les seves malalties, mentre que els altres ho fan principalment a l’Hospital Sant Joan de Déu. Compta amb 15 habitacions individuals per a les famílies i diverses zones comuns on els nens i joves poden jugar des de jocs de taula, fins a la PlayStation o el futbolí. La parcel·la on està ubicada va ser cedida per l’Ajuntament de Barcelona, la qual dóna suport financer tant a la Fundació Ronald McDonald així com també a AFANOC, tot i que en els últims anys ha disminuït a causa de la crisi. Pel matí, la majoria dels nens i nenes van a tractar-se a l’hospital, on són infants malalts i se’ls tracta com a pacients. A la tarda, però estan a la casa i són “nens amb ganes de córrer i de jugar”, comenta el Pere Cases, gerent de la casa. La descriu com un lloc multicultural per on han passat famílies d’Austràlia, Argentina, Senegal o Bulgària i on l’idioma comú és el joc. “Els nens a casa tenen drets i obligacions perquè així és com seria a casa seva” ens remarca el Pere. Els metges no entren mai a casa perquè encara que estigui plena de malalts, a les cases normals no hi poden entrar. Mesures com aquestes són les que s’impulsen des de la casa per normalitzar aquesta difícil situació per infants i adults. Des de l’AFANOC promouen diversos actes i campanyes per tal de recaptar diners per a la casa. D’entre elles, la més important és la de “Posa’t la gorra!”, l’objectiu de la qual és sensibilitzar a la societat, donar a conèixer el càncer infantil i aconseguir recursos pels projectes i programes previstos. Aquest aspecte és precisament un dels que el Pere Casas troba a faltar a la Casa de Ronald. Segons el seu gerent, la manca de coneixença per part de la gent dificulta l’accés a fonts de finançament que facilitarien molt la tasca que duen a terme. “McDonalds creu que si fa publicitat, la gent pensarà que ho fa per a rentar la seva imatge com a empresa, però la gent que ja té una mala idea de McDonalds no la canviarà perquè sàpiga que McDonalds fa això”. La Maite comenta que, a la Casa dels Xuklis, moltes són les empreses interessades en fer aportacions monetàries o materials, la qual cosa suposa una important ajuda per al manteniment de la casa. Allunyat dels models anteriors, la Fundació Oncològica Infantil Enriqueta Villavecchia també ajuda amb la prestació d’un habitatge a les famílies que tenen nens amb malalties de llarga durada. En concret són 7 pisos situats pròxims als hospitals de Sant Joan de Déu i la Vall d’Hebron. Aquest projecte, creat el 1991, ha acollit unes 4.000 estades, les quals han variat des de dos dies fins a més d’un any

Summary: L’acollida per a famílies amb nens malalts


El Front Polisàrio va ser admès el passat juliol com a signant de la Convenció de Ginebra, que regulava des del 1949 la protecció dels civils en temps de guerra. El govern suís, que actua de dipositari de la convenció ho va ratificar dies després. El govern marroquí, segons que hom ha sabut ara, va intentar d’evitar aquesta adhesió, i hi va enviar una delegació de saharians contraris al Polisàrio. El Front Polisàrio a l’adhesió es presenta com el representant del poble saharià i diu que accepta les normes previstes per a la convenció en el marc del seu conflicte amb el regne del Marroc. Segons el govern marroquí el govern suís no hauria d’haver acceptat la demanda del Polisàrio.

Summary: Suïssa accepta el Polisàrio com a signant de la Convenció de Ginebra


Ingredients: (per a 4 persones) 1 pollastre de 2 quilos 1 pot de ceps en conserva o ceps deshidratats 4 cebes mitjanes 4 tomàquets mitjans 1 cabeça d’alls 1 gra d’all 1 copa de vi ranci oli, sal i pebre Elaboració: Si els ceps són deshidratats, els deixem en remull amb aigua tèbia, mentre preparem el pollastre. En una cassola, posem l’oli i la cabeça d’alls sencera. Tallem el pollastre a octaus i el salpebrem. El posem a la cassola i l’anem rostint a foc viu, fins que sigui daurat. Després, abaixem el foc i li afegim les cebes senceres, els tomàquets sencers i la copa de vi ranci. Deixem que vagi fent xup-xup al voltant d’una hora. Escorrem els ceps i els posem en una parella amb un gra d’all, sal i pebre. Quan el pollastre sigui gairebé cuit, hi afegim els ceps, que ja haurem passat per la paella. Deixem cinc minuts més que es faci el rostit i ja tindrem el plat a punt de servir. També es pot fer d’un dia per a l’altre.

Summary: Recepta: pollastre rostit amb ceps


Un dels desafiaments a l’hora d’analitzar la política és la falta de comparabilitat entre diferents països. Les cultures polítiques, els sistemes polítics i els conceptes polítics, fins i tot quan comparteixen un vocabulari semblant, sovint canvien radicalment d’un lloc a un altre. Termes com ara ‘esquerra’ i ‘dreta’, ‘convencional’ i ‘populista’, ‘conservador’ i ‘liberal’, entre més, són emprats regularment, però és qüestionable fins a quin punt un ‘liberal’ espanyol és equivalent, per exemple, a un d’americà. Les paraules signifiquen coses diferents a llocs diferents. Per totes aquestes diferències, i perquè a l’estat espanyol s’hi han fet moltes enquestes polítiques i molta recerca, les dades a escala internacional tenen un interès especial. Al final del 2017, el Pew Research Center va fer un estudi sobre les actituds polítiques de més de setze mil europeus de vuit països diferents. Ara n’han publicat les dades, cosa que permet d’explorar-ne les variables entre països quant al populisme i la ideologia dreta-esquerra. Aquest article versa sobre això. Mirem les dades sobre populisme i ideologia dreta-esquerra als països europeus. La prevalença del populisme El Pew Research Center defineix com a ‘populista’ algú que afirma que la gent corrent resoldria més bé els problemes del país que no pas els càrrecs electes i que a la majoria d’aquests últims no els importa què pensa la gent normal com jo. La prevalença del populisme varia molt segons el país. A Alemanya, els Països Baixos i Dinamarca només un de cada quatre votants són populistes, i a Suècia encara menys. Al sud d’Europa, tanmateix, els nivells són molt superiors. Dels vuit països enquestats, Espanya té el nivell més alt: gairebé la meitat dels votants són classificats com a ‘populistes’. La divisió ideològica dreta-esquerra El Pew va demanar als participants de l’enquesta que es classifiquessin en una escala dreta-esquerra del 0 al 6, en què 0-2 era considerat ‘esquerra’, 3 ‘centre’ i 4-6 ‘dreta’. Ací en teniu el desglossament per països: Populisme i eix dreta-esquerra Ací és on la cosa es posa interessant. A la majoria de països europeus les actituds populistes es concentren en la dreta política o són repartides equitativament entre les ideologies. Però a Espanya el populisme és concentrat fortament en l’esquerra política. Aquest gràfic mostra la prevalença d’actituds populistes (eix y) per ideologia autodefinida (eix x). Com és que a l’estat espanyol hi ha tant populisme a l’esquerra i n’hi ha relativament poc a la dreta? No ho sé. Però refresquem les dues mesures del Pew per a determinar si algú és populista o no: la creença que la gent corrent resoldria més bé els problemes del país que no pas els càrrecs electes i que a la majoria d’aquests últims no els importa què pensa la normal gent com jo. Totes dues actituds reflecteixen una desconnexió entre els ciutadans i les institucions que suposadament els representen. Si la causa d’aquesta alienació és simplement una percepció o és realment una representació desproporcionada, no ho sabem. Populisme per partit a Espanya Segons la definició del Pew, el percentatge de votants populistes a Espanya segons el partit polític és aquesta: Ideologia i populisme dreta-esquerra Si mirem el desglossament d’ideologia i populisme per partit, emergeixen algunes coses. La primera, el fet que Podem sigui acusat de partit ‘populista’ s’adequa en gran manera a les dades: més de la meitat dels seus votants encaixen a la definició de ‘populista’ segons el Pew. La segona, la concepció general que el PSOE és un partit de ‘esquerres’ no s’adequa a les dades: A la pregunta del Pew, menys del 30% de votants del PSOE se situen a l’esquerra política. Tercer, el màrqueting de Ciutadans com a partit ‘de centre’ també és contradit per les dades: gairebé la meitat dels seus votants s’ubiquen la dreta política. Així doncs, el PSOE no és tan d’esquerres? No, el PSOE no és d’esquerres. Les dades del Pew mostren que els votants del PSOE són majoritàriament de centre però que una petita minoria d’un de cada cinc és de dretes. Això es correspon amb la manera com veuen el PSOE els espanyols que no el voten. Deixeu-me explicar-ho… Els votants d’esquerres generalment pensen positivament dels partits de l’esquerra, encara que no sigui el seu. I els votants de dretes, respecte dels altres partits de la dreta, també. Per exemple, els votants del PP, en gran manera, tenen un parer positiu de Ciutadans. Però què passa quan mirem què pensen del PSOE els ciutadans que no el voten? Si el PSOE fos realment un partit de ‘esquerres’, esperaríem que els votants de l’esquerra en tinguessin opinions més favorables que no pas els de la dreta. En canvi, veiem el cas contrari: la gent de l’esquerra té una opinió més desfavorable del PSOE que no pas la gent de la dreta! Què passa amb Catalunya? La mostra del Pew era massa petita per a fer inferències dels partits catalans. Per sort, hi ha bones dades disponibles sobre Catalunya en moltes d’aquestes mateixes qüestions. Els resultats d’aquesta anàlisi (el PSOE no té les característiques d’un partit de ‘esquerres’ malgrat dir-se’n) són congruents amb les dades dels votants a Catalunya en aquesta mateixa qüestió. I quant al populisme, tot i que el nivell d’actituds polítiques segons la classificació del Pew és alta a l’estat espanyol, les característiques populistes són generalment baixes entre els independentistes catalans. Conclusió Els termes ‘esquerra’, ‘dreta’ i ‘populista’ es fan servir amb massa facilitat. Els dirigents del PSOE sovint empren el terme ‘esquerra’ o ‘progressista’ per a descriure el seu partit, i ‘populista’ per a descriure els adversaris polítics. Però, si examinem les dades, veiem que aquesta narrativa és desconnectada de la realitat. El 40% dels votants del PSOE són ‘populistes’, un percentatge molt més alt que no pas la mitjana dels vuit països examinats pel Pew. I tant el PSOE com els seus votants no són pas d’esquerres segons els rànquings de favorabilitat per ideologia i segons l’autoubicació en l’escala ideològica. Nota tècnica Amb la voluntat de reproductibilitat i transparència, tot el codi i dades emprats per aquest article són disponibles públicament.

Summary: No, de debò, el PSOE no és un partit d’esquerres