Fa poques setmanes, vam convidar a conversar dos escriptors nascuts al llindar de la dècada dels anys vuitanta: Anna Ballbona (Montmeló, 1980) i Raül Garrigasait (Solsona, 1979). Tots dos tenen trajectòries singulars: en Raül, editor i traductor. L’Anna, periodista. Tots dos van començar la seva trajectòria literària conreant gèneres minoritaris: ell, l’assaig (El gos cosmopolita). Ella, la poesia (La mare que et renyava era un robot i Conill de gàbia). I avui tenen la primera novel·la a les llibreries. Anna Ballbona és autora de Joyce i les gallines, finalista del primer premi Llibres Anagrama 2016. Raül Garrigasait acaba de publicar amb Edicions de 1984 Els estranys. La conversa es va fer a la Universitat de Barcelona, com a part d’una sessió del postgrau sobre assessorament lingüístic i serveis editorials. La conversa, amable i amena, va anar dissecant aspectes del present del món editorial i literari català i va evidenciar que l’anàlisi que en fa aquesta generació té una nova mirada. —Diuen que som un país de prosistes més que no de novel·listes, però que fins que no escrius una novel·la no et fas conèixer. Hi esteu d’acord? —Raül Garrigasait: No sé si som un país de prosistes, però sí que és veritat és que en el pas d’un altre gènere a la novel·la, des del punt de vista de l’autor, sí que es percep un canvi, en les possibilitats d’arribar a alguns llocs i a determinats lectors. És un canvi radical. La novel·la és l’únic gènere que permet ara mateix que estiguis a totes les llibreries, que surtis a tots els mitjans, que es facin clubs de lectura… que el llibre circuli de veritat. Totes aquestes coses, que són el camí natural d’un llibre, avui dia només s’aconsegueixen amb la novel·la. —Anna Ballbona: Potser la prèvia que faria és que encara que facis una novel·la, tampoc no et fas conèixer. Perquè aquesta és la realitat del país. Però és veritat que amb la novel·la el llibre es troba a tot arreu i que arriba a un lector que és capaç d’acostar-s’hi. Si fas assaig o poesia, la gent et diu: ‘Ah, és que jo no hi entenc, en això.’ Com si per anar al teatre et demanessin que entenguessis en il·luminació o escenografia. No és qüestió d’entendre-hi sinó de provar-ho. Però hi ha encara molta reserva sobre aquests gèneres. —És un símptoma de país poc lector? —Anna Ballbona: En general, suposo que sí. I de canals poc normalitzats. Les xifres lectores no són per a fer salts d’alegria. Quan es diu que un llibre va bé, no es parla de grans xifres de vendes, en general. —I què us va motivar escriure una primera novel·la i a canviar de gènere? —Raül Garrigasait: El meu primer llibre, El gos cosmopolita, és molt narratiu encara que sigui un assaig. Es va col·locar en l’apartat d’assaig, perquè el lector de novel·la s’hauria pogut sentir defraudat. Però és un assaig molt narratiu. I, de fet, aquesta novel·la que he fet, Els estranys, és bastant assagística. Em moc en aquest territori, m’hi sento molt còmode i era una continuació del mateix, per a mi. Tot i que en aquest últim hi ha una història amb un plantejament, un nus i un desenllaç, fet que permet que entri més fàcilment en el gènere de la novel·la. Naturalment que hi ha la consciència que he escrit una novel·la, però és una continuació d’una mateixa mena d’escriptura. —M’havien dit que us havíeu pres Els estranys com una mena de divertiment. —Raül Garrigasait: No. Home, jo escrivint sempre em diverteixo. Hi ha un diàleg molt divertit entre Susan Sontag i John Berger, que va tornar a circular ara que es va morir ell. Hi ha un moment del diàleg en què Susan Sontag diu: ‘Escriure és una activitat molt dolorosa.’ I John Berger se la queda mirant i li respon: ‘Hi ha activitats més doloroses.’ Doncs és això. Tota aquesta mística que hi ha sobre el dolor d’escriure i la pàgina en blanc, no l’entenc. —Anna Ballbona: Hi coincideixo. És tan senzill com el que has vist a casa; el meu pare treballava a la fàbrica i era pagès. Durant molts anys va treballar a la fàbrica de nit. I en el fons jo sempre he pensat: ‘Allò sí que és treballar o això sí que havia de ser patir.’ I sobre la qüestió de passar-me a la novel·la, a mi em va motivar a escriure la voluntat, el repte de fer una novel·la. Sí que comparteixo aquesta idea de continuïtat: els meus poemes són bastant narratius o en certs articles, com ara els que parlaven de futbol, hi colava coses de poesia. Una vegada vaig escriure la crònica d’una final de Champions comentada pels poetes John Keats i Friedrich Hölderlin. I en el cas de la novel·la, la primera força que la va activar va ser el repte de fer-la, i després la voluntat de jugar amb la novel·la al teu aire. Per això m’ho vaig passar bé. La novel·la és el meu espai màxim de llibertat. Els articles periodístics són una altra cosa, i la poesia també, perquè són fugacitats i amb la novel·la aconsegueixes encapsular tot un món. —Per a aquells que no hagin llegit les vostres novel·les, situeu-los. —Raül Garrigasait: Tinc un cert problema amb això, perquè sempre que intento situar Els estranys, sembla que parli d’una novel·la històrica tradicional i no ho és. La novel·la són dues històries, una de radicada en el present, un encàrrec d’una traducció que fracassa. I després, de l’encàrrec d’aquesta traducció, en sorgeix una altra història que neix d’una obsessió del traductor. Aquesta és una història ambientada al segle XIX sobre un prussià que travessa el Pirineu per venir a lluitar a favor dels carlins. A favor de l’ordre i la tradició. A aquest senyor prussià li passa que ve amb un esquema mental molt clar, de bons i dolents, de tradició i revolució, i davant la mena de gent que es troba aquí se li ensorren els esquemes i tota la novel·la és el relat sobre la mirada de perplexitat d’aquest estranger. I que aquesta mirada es lliga amb una història d’amistat i amb una història de desig. —Anna Ballbona: Joyce i les gallines és la història d’una transformació. La transformació d’una noia que es diu Dora, que és una periodista castigada per les seves circumstàncies i precarietats, que ha de seguir, però sobre les quals no troba cap mena de sentit. I també fastiguejada per moltes accions absurdes de la vida quotidiana i del corró que sent que li passa per sobre. Hi ha molta estranyesa davant del món i davant allò que passa per normal. I la novel·la narra el seu procés de canvi, el seu viatge a partir d’unes palanques una mica singulars, que són, per una banda Joyce i, per l’altra, les gallines, com a element simbòlic. —Totes dues novel·les comparteixen elements surrealistes i molt de simbolisme. —Raül Garrigasait: El protagonista d’Els estranys és un personatge a l’estil d’El desert dels Tàrtars de Buzzati o El castell de Kafka. Són personatges que es troben situats en llocs insòlits, que es converteixen en llocs de desconcert i descoberta d’una certa iniciació a alguna cosa. Són com l’actualització de la novel·la de formació de tota la vida. Però en aquest tipus de novel·les, les experiències tenen una mica de rerefons simbòlic, perquè són experiències en la maduració d’un personatge que es troba desencaixat, descol·locat. —Anna Ballbona: Jo diria que l’element compartit és aquest punt d’absurd, passat pel sedàs d’una certa ironia. La creació de situacions absurdes. En el meu cas són situacions absurdes que només tenen importància per la meva protagonista. I això és com la vida mateixa. També és veritat que en la primera part del llibre, sobretot en l’àmbit del periodisme, estiro de l’absurd perquè aparegui una realitat més crua. —La ironia i els elements de crítica social podrien ser aspectes que compartiu com a generació? —Raül Garrigasait: Deixa’m pensar. En l’obra de Joan Todó hi surten aquests elements. En Albert Forns, també en certa manera. Potser sí, però en el cas de la meva novel·la és una cosa diferent, perquè la història principal no està ambientada en el present i això canvia algunes coses. Però el que sí que es troba en la literatura dels autors de la nostra generació és la situació laboral que hem viscut en els últims deu anys. La situació laboral en el món de les lletres, amb la crisi, amb la dispersió que hi ha en el món editorial, amb la petitesa de totes les feines que hi ha. Crec que hi surt, hi surt bastant. Però passa que la professionalització en el cas de la literatura catalana, gairebé sempre es fa per unes altres vies que no són la literatura. Això potencia aquest punt de vista: la visió distanciada i irònica, d’una certa crítica social… —Anna Ballbona: El context i el moment. En escriptors de cinquanta anys, també hi pot aparèixer una mirada irònica davant realitats desavinents, perquè la ironia davant les realitats que no t’agraden és la millor eina per a combatre-les o per a enfocar-les o per a retratar-les. Ara m’has fet pensar: si miréssim els anys vuitanta i noranta, o els anys d’or del pujolisme, no sé si hi havia més cofoisme que mala llet. No ho sé. Són anys en què hi va haver escriptors que van tocar aquesta professionalització. No ho sé, m’ho pregunto. Però és per dir que el context d’ara també fa que tot això aflori. Tot i que la ironia surt sola, en el meu cas. —Hi ha escriptors de la vostra generació que se senten hereus de la generació dels setanta. Tanmateix, Raül, en la conferència de premsa de presentació d’Els estranys, vau dir: ‘Tots venim de Sales, Rodoreda i Pla.’ Això entra en conflicte amb el fet de sentir-vos hereus de la generació dels setanta? —Raül Garrigasait: A mi el concepte de generació aplicat a la literatura em costa una mica, com a lector. Nosaltres com a lectors no comprem mai tota una generació. Als lectors, ens interessen un autor o dos. I aquest comentari el deia per diverses raons: crec que de la generació que hi ha entre Pla, Rodoreda i Sales i nosaltres, no hi ha cap prosista que em sembli tan interessant com Pla, Rodoreda i Sales. Amb algunes excepcions com Blai Bonet i algun prosista singular com Jesús Moncada. Però els novel·listes dels vuitanta i noranta que tenien molt d’èxit, que s’anaven professionalitzant, per a mi estilísticament no aguanten la comparació amb Pla, Rodoreda i Sales. —Parleu de Quim Monzó? —Raül Garrigasait: Quim Monzó va fer una cosa diferent. Jo pensava més en Baltasar Porcel. Hi va haver una època que en Baltasar Porcel apareixia com el gran escriptor en llengua catalana. Ara fa anys que no el rellegeixo, però penso que per cap escriptor d’ara Baltasar Porcel pot fer la mateixa funció que Pla, Rodoreda i Sales. Jo crec que no. Per estil, plantejament de l’obra, profunditat de l’obra, per temes que ens toquen… Per a mi la literatura no és consum. Els llibres que m’interessen són llibres que me’ls guardo. —Anna Ballbona: Guardes i subratlles. —Raül Garrigasait: He fet una afirmació molt radical i ara me’n penedeixo, perquè em van venint autors d’ara que guardo. En Toni Sala, el guardo. Però, és clar, en Toni Sala el veig tan pròxim! Per a mi en Toni Sala és sensacional. Els seus llibres són dels que guardo i estudio. —Anna Ballbona: Veus, a mi això em passa amb en Francesc Serés. —Raül Garrigasait: També en seria un altre. Res, esborro el que he dit abans. En tot cas, sí que em refermo en una cosa: en Sala i en Serés fan la seva obra, encara. Veiem que és una obra interessantíssima i de primeríssim nivell. Però no pensava tant en aquests casos, com d’escriptors a qui hem vist fer tot el cicle creatiu. —Anna Ballbona: Sobre l’afirmació que has fet, em falta perspectiva i no me l’havia plantejada mai. També és veritat que m’he sentit més a prop, més interessada, per aquesta generació dels nostres avis. Els he llegit molt, els he explorat molt, i me n’ha interessat sempre l’estil que fan servir. Per exemple, una de les meves dèries és Eugeni Xammar, que reivindico com a autor. Encara que les seves memòries són dictades, és acollonant… —Raül Garrigasait: Sensacional. —Anna Ballbona: I llegeixes el llibre i l’estil com explica les coses, la ironia fina, els clatellots descarnats que arriba a clavar, és molt interessant. I això dels avis, no només són els literaris, també ho lligo amb la meva àvia materna, que em va explicar un munt d’històries. És aquesta generació d’abans de la guerra, amb la qual et sents en certa manera més a prop. I no sé si tots venim de Pla, Rodoreda i Sales, perquè molts escriptors desconeixen la pròpia tradició. Tradició, en el millor sentit de la paraula, d’aquells escriptors que t’ensenyen, que et mostren un camí. I, per una altra banda, aquests autors més joves, que tu deies que van construint la seva obra, jo diria que tenen la voluntat de construir una obra. És a dir, fan la sensació de voler anar més enllà de fer un llibre i un altre i un premi i un altre premi. Hi ha un univers que es projecta, unes intencions. —Vosaltres, la teniu, aquesta voluntat de construir una obra? —Raül Garrigasait: De voluntat i de projectes, tots els del món. Però no en el sentit de tenir-la tota al cap. Hi ha escriptors que pensen en trilogies, tetralogies, en cicles tancats. Jo no penso així. Però sí que sóc molt conscient dels fils que lliguen el meu assaig anterior amb la novel·la d’ara i amb els fils de la novel·la que vaig estirant per fer una altra cosa. Això sí. —Anna Ballbona: Jo no sóc conscient de saber si vas cap aquí o cap allà, però sí que sóc conscient que en la meva primera novel·la apareixen molts temes que tinc la sensació que estiraré d’una manera més ordenada, un per un. Amb la novel·la identifiques que són temes que formen part del teu univers. Sense la novel·la m’hauria costat més de saber que hi eren. És una feina d’autoexploració. —Parlem una mica d’editorials. Per què vau triar publicar amb Edicions de 1984 l’un, i amb Anagrama, l’altra? —Raül Garrigasait: En el meu cas va ser primer l’interès pel catàleg, la sensació que el que feia jo podia encaixar en aquest catàleg i agradar als editors d’Edicions de 1984. Un catàleg, tant per la novel·la estrangera traduïda com per autors com Jordi Lara, que és un autor que també m’ha marcat. —Anna Ballbona: I que salvaríem de l’anterior afirmació radical . —Raül Garrigasait: També buscava una editorial que tingués l’agilitat de les petites editorials, però que alhora tingués una estructura, una voluntat de continuïtat en el temps. —Anna Ballbona: En el meu cas es va escaure que quan acabava la novel·la es va obrir el termini de presentació al primer premi Llibres Anagrama. Jo no coneixia ningú d’Anagrama. No ens coneixíem amb la meva editora, la Isabel Obiols, i amb l’Herralde encara menys. Vaig pensar: prova sort, perquè no hi tens res a perdre. I perquè vaig pensar que seria increïble poder publicar a Anagrama, perquè té un catàleg important, que t’ha influït: Vila-Matas durant molts anys, Nabokov… I vaig pensar que si Anagrama convocava el premi és que tenia ganes d’editar en català. I vaig quedar finalista. Va ser una sorpresa. La feina a Anagrama ha estat una delícia. La sensació que tens algú al costat, que t’acompanya, que t’anima, que creu en tu. La seguretat que et donen és molt important. —És interessant que us sobreposéssiu als prejudicis de presentar-vos a un premi literari. —Anna Ballbona: No m’hi vaig presentar per diners, encara que em sembla perfecte que cadascú faci com vulgui. Va ser la idea de provar-ho i la il·lusió de publicar en aquest segell, de trobar una oportunitat, un lloc per la meva primera novel·la. No negaré que jo també em miro una part dels premis literaris en català amb sospita, perquè alguns són operacions pre-cuinades i de vegades el valor de l’obra és la cosa que importa menys. Ara, també puc dir que hi ha premis que no són donats, perquè a mi m’ha passat això. —Raül: a favor dels premis o en contra? —Raül Garrigasait: Jo crec que els premis a novel·la inèdita, en general, són problemàtics per ells mateixos per unes quantes raons. Aquesta és una reflexió que faig general. Una altra cosa és que un escriptor decideixi de presentar-se a un premi, per la raó que sigui. Són coses que es poden entendre i no pretenc condemnar ningú. Per a mi tots els premis literaris haurien de ser a novel·la publicada. No n’hi hauria d’haver cap a novel·la inèdita. Jo els prohibiria, els premis a novel·la inèdita. Bàsicament per tres raons. Perquè a la llarga aquests premis perjudiquen l’autor, perjudiquen el lector i perjudiquen l’editor. Perjudiquen el lector, perquè creen una falsa sensació de valor. Perquè el premis es venen com una garantia de valor i tots sabem que això és mentida (em refereixo a premis com el Ramon Llull). —Anna Ballbona: Ja t’entenc. Ho hem vist amb l’operació de grans premis. Quan parlem d’això tampoc no tenim al cap el premi Roc Boronat. Quan parlem d’això parlem dels premis grans que depenen de Planeta, en què l’operació és molt evident i que tenen a veure amb el màrqueting, amb personatges que en algun cas han escrit primer la novel·la en castellà… —Raül Garrigasait: I, a més, el problema dels premis grans és que arrossegen tots els altres. Avui dia és molt difícil de distingir entre premis que et creus i premis que no et creus, justament per la devaluació del concepte de premi, encara que hi hagi premis que són una altra cosa. En aquest sentit, crec que perjudiquen el lector perquè el desorienten. Perjudiquen l’editor i l’autor, en alguns casos, perquè perverteixen la relació entre autor i editor. Crec que per a un autor a la llarga és important de tenir confiança en el seu editor. I, a l’inrevés, que l’editor pugui tenir confiança en l’autor i que si hi inverteix no se n’anirà a un altre segell perquè li donaran un premi quantiós. En aquest sentit, els premis destrueixen aquesta confiança. Si un editor té un autor que promet i ell el valora, i aquest editor no és del Grup 62, estarà insegur, perquè no li podrà pagar 40.000 euros. I sempre podran temptar l’autor. —Anna Ballbona: Però, a més, en aquest país no hi ha tantes editorials que puguin fer política d’autor. Segells com Quaderns Crema tenien tota una tirallonga d’autors, i, en part, això es va desballestar. —Raül Garrigasait: Ara es torna a crear però amb editorials que tenen pocs anys de vida. Per tant, encara no és gaire visible. —Anna Ballbona: Sí, hi tornem. —Raül Garrigasait: Però, és clar, si un premi és dotat amb 60.000 euros, hi ha d’haver alguna trampa. És una qüestió de càlcul. Perquè l’editor calcula que recuperarà aquests 60.000 euros. I com es fa? Doncs no es fa amb un bon llibre sinó amb una cara coneguda. Perquè és l’única manera de vendre 40.000 exemplars. I això passa en un premi com el Ramon Llull que, en les bases, diu explícitament que l’editorial no basarà el criteri en allò que diguin els membres del jurat. És aquest problema. Per una altra banda, veus autors que són bons i que es volen professionalitzar i entenc que vagin a la recerca dels premis. Però quin grau de professionalització permeten els premis? Si la majoria són de quantitats petites (6.000 euros, 4.000 euros). —Anna Ballbona: Sí, en aquest sentit, un premi és per a enganyar la gana, però no et professionalitza. Hem de ser conscients del país on vivim. Però, així i tot, hi ha herois quotidians, a les llibreries, a les biblioteques, activistes i lectors imprevistos. —Darrerament, més que fomentar la fidelitat entre autor i editor, no es normalitza la promiscuïtat dels autors amb les editorials? Són recents els casos de Pep Puig, tornant a publicar a l’Altra Editorial, després de molt de temps, i tot seguit passar-se a Proa amb el premi Sant Jordi; o Núria Cadenes, que va publicar amb Edicions de 1984, que es va presentar al premi Crims de Tinta, de RBA-La Magrana. —Raül Garrigasait: Jo crec que no, que es tendirà a fer política d’autor. Tinc la sensació, si més no amb una classe d’autors que m’interessen, que no aniran per aquest camí. —Anna Ballbona: Ho dius perquè tens una classe d’autors al cap i no uns altres. Jo crec que hi haurà totes dues línies. Perquè cada autor té necessitats diferents. I l’altra cosa és que per fer política d’autor, l’editor ha de fer d’editor, que això tampoc no és tan habitual. —Per acabar, quines perspectives teniu? —Anna Ballbona: Fa de mal dir, però la meva perspectiva és aconseguir temps per a escriure. I, més enllà d’això, veig coses interessants en la literatura catalana i coses per a l’esperança. Si veiem el got mig buit, direm que en aquest país no llegeix ni Déu. Però si el veiem mig ple, hi ha projectes d’editorials petites i mitjanes que són molt interessants. Amb això no vull dir que tot allò independent i petit sigui sinònim de seriositat. S’ha de saber garbellar. Però hi ha editorials que fan traduccions boníssimes i això ja s’ha normalitzat molt. I un altre motiu per a l’esperança és la qüestió de les llibreries: cada vegada més es converteixen en llocs on passen coses, que es decanten per llibres més minoritaris, i això passa a Barcelona i a fora. —Raül Garrigasait: Arran de la novel·la, descobreixo que realment, encara que sigui poc visible, es fan molts actes al voltant dels llibres, amb gent que té ganes d’anar-hi, clubs de lectura, conferències, presentacions… Veig que hi ha un món que és molt viu i que és el que aguanta la literatura. I que pot créixer. I que si es treballa més aquest camp és la base de la literatura del futur i de la subsistència de la literatura del futur. I veure la possibilitat d’aquest diàleg amb els lectors i veure que surten lectors sota les pedres, és molt bonic.

Summary: Anna Ballbona i Raül Garrigasait, escriptors sota la quarantena que fan una dissecció del sector


VALÈNCIA, 22 (EUROPA PRESS) L’alcalde de València, Joan Ribó, ha precisat este dijous que les declaracions en les quals es referia a l’estil “grotesc” de les Falles es referia al “satíric”, que “és la base de les falles, perquè les falles han de ser crítiques i cada any fan gala de la sornegueria i la sàtira”. Així ho ha assenyalat davant la polèmica suscitada per les declaracions que va efectuar en una entrevista amb Ràdio Alacant Cadena Ser en les quals assenyalava que “l’estil que tenen les Fogueres ho estem copiant en moltes falles” i el dels monuments alacantins és “un estil molt més artístic” i les Falles tenen “un estil una mica més grotesc”. Des del consistori han explicat que amb les seues paraules tractava de remarcar “la profusió de sàtira que emana en les Falles” i com en les Fogueres d’enguany s’ha vist també més crítica enguany que en altres ocasions. “Les Falles i les Fogueres són festes singulars, cadascuna amb les seues pròpies característiques, unides per elements comuns com són el foc o la pirotècnia. És bo que les nostres festes i tradicions es coneguen més entre si i potenciem els valors artístics que cadascuna té, així com els valors de ‘germanor’ que es demostren entre les persones que viuen estes festes”, ha assegurat. El president de la gestora del PP de València, Luis Santamaría, ha exigit la dimissió de l’alcalde pel seu “menyspreu cap a les Falles” i ha demanat la seua compareixença urgent per a explicar el que considera un “atac a la festa més internacional de València”.

Summary: Ribó aclarix que quan parla de l’estil “grotesc” de les Falles es refereix al seu caràcter satíric


El web ‘Seasonal Hurricane Predictions‘ pronosticarà els huracans i farà un seguiment de la seva activitat a partir de les dades dels principals centres especialitzats en la predicció d’huracans atlàntics, segons ha informat el Barcelona Supercomputing Center avui en un comunicat. La iniciativa busca posar a disposició del públic les prediccions d’universitats, centres governamentals i entitats privades que realitzen pronòstics sobre la temporada d’huracans que s’allarga del juny fins a finals de novembre. El Barcelona Supercomputing Center i la State University of Colorado en col·laboració amb la XL Catlin s’han encarregat de posar en marxa el projecte, que té un ampli apartat de divulgació per entendre els factors que contribueixen que es produeixin aquests fenòmens meteorològics, que poden tenir conseqüències devastadores. A partir d’aquestes prediccions, el web mostra la mitjana d’huracans que s’espera que afectin la zona de l’Atlàntic Nord amb un codi de colors, i té un espai per al públic no especialitzat i explicacions dels factors climàtics que influeixen en l’activitat dels huracans. Alguns dels centres on seran recollides les dades són l’Institut Cubà de Meteorologia, el Servei Meteorològic Nacional de Mèxic, The University of Arizona, The National Oceanic and Atmospheric Administration, StormGeo (Noruega) i el Tropical Storm Risk de la University College London, entre d’altres.

Summary: Un web pronosticarà els huracans atlàntics i en farà un seguiment


La primera ministra d’Escòcia, Nicola Sturgeon, ha obert la porta a formar una ‘aliança progressista’ després de les eleccions, tot i que ha deixat clar que no donarà suport a cap partit que impedeixi la celebració d’un segon referèndum independentista. Sturgeon ha començat avui des d’Edimburg la campanya electoral del Partit Nacional Escocès (SNP), que aspira a treure una gran majoria en el seu territori en les eleccions del 12 de desembre. ‘Vota SNP per escapar del Brexit’, ha inclòs entre les consignes del seu discurs. Tot i que una majoria de britànics va votar el juny del 2017 a favor que el Regne Unit sortís de la UE, les dades es van invertir a Escòcia, un extrem que Sturgeon ha remarcat en reiterades ocasions per defensar el seu pla de repetir el 2020 el referèndum d’independència. El govern conservador, tant l’actual amb Boris Johnson com l’anterior, encapçalat per Theresa May, ha refusat aquesta segona votació. No obstant això, la primera ministra escocesa, que ha reconegut que no és especialment partidària del cap laborista, Jeremy Corbyn, ja ha advertit que no donarà suport a partits que s’interposin a aquest segon referèndum, i va donar a entendre quina serà la seva ‘línia vermella’ per negociar una hipotètica negociació postelectoral. El Partit Laborista, de moment, prefereix no parlar d’un possible apropament al SNP o d’un diàleg relatiu a un nou referèndum independentista. ‘No estem en una altra cosa que no sigui guanyar i no estem arribant a acords’, ha matisat un portaveu d’aquesta formació, Keir Starmer, segons l’agència Reuters.

Summary: Sturgeon s’ofereix a donar suport als laboristes si faciliten un segon referèndum a Escòcia


Eren dos quarts de deu del matí quan s’obrien les portes del pati del Palau de la Virreina, seu de la Regidoria de Cultura de l’Ajuntament de Barcelona, al costat del mercat de la Boqueria. Les parades de llibres de la Rambla eren a punt; els laterals, tallats. Però la ciutat no s’acabava de despertar. Passejar pel mig de la via més emblemàtica de la ciutat era una delícia, però era massa fàcil. Poca gent, poques roses a les mans. Després de Setmana Santa, aixecar altra vegada la quotidianitat laboral costava, sobretot perquè el temps tampoc no hi ajudava pas gaire: cel cendrós tapat, amenaçador. Cel que no tardaria a descarregar tímidament, però amb persistència. Espurnejava. Però Sant Jordi és Sant Jordi i els editors a primera hora entraven a la Virreina, a l’esmorzar dels escriptors (tret de sortida de la diada), amb aquell estat d’excitació que amara la festa. Espurnejava, però el nervi era un fantàstic impermeable. Confiaven que la pluja no els espatllaria la diada. Montse Ayats, editora i presidenta de l’Associació d’Editors en Llengua Catalana, deia: ‘Si plou, patirem. Si no, la cosa anirà bé.’ L’editor d’Ara llibres, Joan Carles Girbés, ho deia així: ‘Anem amb nervis. Crec que serà un bon Sant Jordi. Tinc ganes que passin coses.’ L’editor començava la diada amb els rànquings de venda a favor. El llibre de contes d’Oriol Junqueras ha estat el més venut aquestes darreres setmanes, fins al punt que se n’ha fet un tiratge de 29.500 exemplars (2000 en espanyol), l’envit més important de l’editorial després de la crisi econòmica. Però Junqueras aquest Sant Jordi no podria sortir al carrer i signar llibres. Al matí espurnejava, espurnejava… Dins el Palau de la Virreina s’anaven concentrant els escriptors, potser menys que els altres anys. Els esperava un bufet amb xuixos i xocolata desfeta. Entre els autors més exòtics, Bel Olid, amb els cabells de color lila, anava vestida amb una jaqueta tres quarts amb estampació de zebra, elegant. I ho rematava ensenyant una ploma groga, amb tinta lila, per signar. Sebastià Bennasar, col·laborador de VilaWeb, segurament l’escriptor amb més novetats d’aquest Sant Jordi, quatre (sí, quatre!), afinava una primera anàlisi possible de la jornada: ‘Sembla que en Rafel Nadal serà l’autor més venut, però en general serà una venda molt atomitzada. Hi ha algun mediàtic que falla, com ara la Rahola, i penso que els llibres del procés faran figa, excepte el d’en Junqueras i algun altre. Perquè ja han tingut el seu moment, per la campanya de Nadal. En canvi, alguns títols d’editorials independents entraran en els deu més venuts.’ La batllessa, Ada Colau, a dos quarts d’onze, feia un petit parlament, recordant els atemptats de la Rambla, solidaritzant-se amb les víctimes i els afectats de Sri Lanka, remarcant l’excepcionalitat política que vivim, amb presos polítics, recordant especialment Jordi Cuixart, que avui celebra el sant i ahir va fer quaranta-quatre anys (encara no s’havia anunciat el seu segon fill amb Txell Bonet, notícia que s’ha sabut a mitja tarda). I va reclamar la Barcelona ciutat literària, que celebra la vida, la llibertat i l’amor. Érem al costat de Marcel Mauri, vice-president d’Òmnium, quan Colau recordava la figura de Jordi Cuixart tot i les diferències polítiques que els separen. Mauri recordava a VilaWeb: ‘Evidentment que vivim en una anomalia política, amb un president a la presó, que és el president de l’associació cívica i cultural més important d’Europa, amb 166.000 socis.’ De dos quarts de deu a dos quarts de dotze espurnejava. Espurnejava. I els nervis d’excitació es tornaven d’inquietud entre editors i llibreters. Pujant Rambla amunt, les parades protegien els llibres amb plàstics, fet desolador i contraproduent per a les compres. Només hi havia cues als autors més venuts d’aquestes darreres setmanes i als mediàtics. Rafel Nadal saluda una de les moltes lectores que han aconseguit la seva dedicatòria. Un dels pocs autors que no sentien la pluja era Rafel Nadal. A totes les parades ha tingut cua per signar El fill de l’italià. Un diàleg escoltat: —Venim de Llívia. Cada any venim per Sant Jordi a Barcelona. Bé, de vegades venim el dia abans. Els tinc tots, els teus llibres. Comentem a la parella de Llívia que tot apunta que aquest llibre serà dels més venuts aquest Sant Jordi. Nadal hi intervé: —Això no és el més important, el més important sou vosaltres, els lectors. Un altre lector ha fet vint minuts de cua. I una noia li comenta a Nadal que vol regalar el llibre al Veniero, la seva parella, que és italià. I aleshores apareixen sis estudiants de segon de batxillerat de l’institut de Llavaneres. Li demanen que el signi per a la biblioteca de l’institut. Rafel Nadal els diu que el llegeixin per gust, no pas per obligació, i que si no els agrada, que el deixin. A dos quarts de dotze deixa d’espurnejar, tot i que el cel encara és encapotat. Maria Barbal feia cinc anys que no publicava cap llibre i estava contenta de poder retrobar-se amb lectors, uns joves que li deien que era la seva autora preferida (que no són els seus lectors habituals), uns altres que compraven el llibre per regalar a la mare o el pare. ‘Estic contenta. Noto que aquest llibre és ben rebut.’ Maria Barbal signa el seu llibre ‘A l’amic escocès’. A la mateixa taula, amb Maria Barbal, signava el seu últim llibre, Felicitat, Carme Ruscalleda. La cuinera sorprenia els lectors amb un regal fantàstic: un punt de llibre amb la recepta d’un còctel: UN CATALÀ (còctel) 1 litre de suc de maduixa 250 ml de suc de gerds 250 ml de suc de cirera 250 ml de suc de llimona 250 ml de suc de taronja 500 ml de Ratafia* Mescleu els ingredients i reserveu el líquid en fred. Serviu-lo en un vas bonic amb un parell de glaçons. *Ratafia, beguda espirituosa d’herbes. Originària del Pirineu. Excel·lent aperitiu o digestiu per a les postres. El mot ‘ratafia’ prové del llatí ‘rata fiar’, que significa segellar un pacte. Un pacte d’amistat, d’amor o de negocis. Amb Maria Barbal i Carme Ruscalleda també vam trobar el cantant i ara també escriptor Gerard Quintana, que tenia cua per signar. Una cua de seguidors del cantant, que cercaven també la seva complicitat en la seva primera novel·la, Entre el cel i la terra, i li feien confiança. Uns lectors molt heterogenis, d’edats molt diferents. Tots cercant la signatura, el petó i la foto. I explica Quintana: ‘És la primera vegada que signo una novel·la per Sant Jordi, tot i que he signat llibres de Sopa de Cabra dues vegades, abans. Però aquest any, la dimensió d’aquest Sant Jordi no té res a veure amb els altres viscuts. La resposta de la gent és molt positiva, perquè ja tenim una memòria compartida. M’he dedicat tota la vida a ser un músic, però des de jove realment volia ser escriptor. Ho he aconseguit gairebé a cinquanta anys. Em sento més impostor en la música que en l’escriptura. He dissimulat tota la vida.’ Gerard Quintana es fa una foto amb un lector. La ruta de les parades d’editorials independents A dos quarts d’una ens proposem de fer la ruta de les parades d’editorials independents, passeig de Gràcia amunt. La primera que trobem és la parada d’Edicions de 1984. Hi signa Jordi Lara, el seu llibre Sis nits d’agost, sobre els últims dies de la vida de Lluís Maria Xirinacs. Lara ens diu que és un llibre tan emocional que la gent li explica secrets i fets de família, històries amagades que la lectura del llibre desencadena . Amb tot, ‘la satisfacció és que et llegeixi més gent’. Jordi Lara, efectivament, ha fet un salt en el nombre de lectors. I aleshores hi ha un moment intens: —Bon dia. He fet unes quantes voltes abans no m’he acostat, però t’havia de dir una cosa. —… —Sóc la dona d’en Busquets Grabulosa i surto al llibre. —Ah, sí, surts en l’escena d’un dinar amb el Xirinacs. —Sí, me’n vaig anar abans i me n’he penedit sempre. —Has llegit el llibre? —Sí, el vaig engolir. Em va agradar molt. Per això ara voldria llegir-ne un altre de teu . Jordi Lara escolta el relat d’una lectora que apareix al seu llibre ‘Sis nits d’agost’. Després passem per la parada de les editorials Llegir en Català (Periscopi, L’Avenç, Raig Verd, Tigre de Paper, Alrevés, Saldonar, Les Hores, Sembra, Birabiro). Núria Iceta, editora de Llibres de l’Avenç, tot i el mal temps, confia que el dia s’arreglarà i que la gent sortirà al carrer. El seu pronòstic no tardarà a fer-se realitat. Una mica més amunt, l’editorial Raig Verd, que amb un centenar de títols ja disposa de parada pròpia (a més de formar part també de Llegir en Català), celebra l’èxit d’Humanitats en acció, amb les humanitats al carrer, tot prenent un vermut amb alguns dels col·laboradors del llibres. Marina Garcés, coordinadora del volum, reconeix que l’ha sorprès l’èxit de vendes del llibre: ‘Una sorpresa bonica que et dóna la vida. Aquest llibre és una història col·lectiva que ha arribat a ser un llibre. Aquesta bona resposta de la gent, que ha vingut de molts àmbits diferents i no especialitzats, és molt positiva: implica una aposta per la complexitat, per noms no evidents, per temes compromesos, exigents.’ D’esquerra a dreta: Laura Huerga i Marina Garcés. I una mica més amunt, encara s’ha aplegat un altre grup d’editorials independents: Males Herbes, Labreu, AdiA, Arcàdia, Club editor, L’Altra, Lleonard Muntaner. Ester Andorrà, de Labreu, ja a l’hora de dinar, era optimista en relació amb les vendes i estava molt encuriosida pels lectors que visitaven la parada: ‘Un jove s’ha passat més de mitja hora mirant i remirant els llibres i al final n’ha triat un, ben conscient de què triava. Alguns altres han vingut amb la llista feta de casa i s’han endut vuit llibres.’ A les dues del migdia autors, editors i polítics vinculats al Grup 62, pujaven a la terrassa de l’hotel Condes de Barcelona a reposar una mica i dinar a peu dret. Tots han estat testimonis de com s’obria el cel i apareixia el sol. El director editorial del Grup 62, Emili Rosales, assegurava a VilaWeb: ‘Sant Jordi ho pot vèncer tot: campanyes electorals, la meteorologia, les dates en què s’escau…’ Havent dinat, quan la Rambla de Catalunya ja començava a anar col·lapsada, encara hem visitat un dels racons més bonics i desconeguts de Barcelona on s’han signat llibres: el jardí de la llibreria la Central del Raval, on Toni Sala ha signat la seva novel·la Persecució, l’únic lloc on ho ha fet en tot el dia. El jardí de la llibreria la Central del Raval és potser el racó amb més encant del Sant Jordi barceloní, juntament amb l’Antic Teatre, a prop del Palau de la Música, on la llibreria Calders i el Culturista celebren des de fa alguns anys l’Off Sant Jordi, omplint el jardí interior de llibres i activitats per als més petits. Hem finit la passejada de Sant Jordi a les sis a la llibreria Laie del CCCB, on signaven autors tan interessants i complementaris com ara Víctor Garcia Tur, Víctor Sunyol, Marta Marín-Dómine, Eva Baltasar i Joanjo Garcia. Una mostra rica, variada, d’allò que és també aquest Sant Jordi, més enllà dels títols més venuts. Ah, els més venuts (llista provisional) s’han fet públics a les vuit del vespre. No hi ha hagut sorpreses: Ficció català 1- El fill de l’italià, Rafel Nadal (Columna Edicions) 2- Digues un desig, Jordi Cabré (Enciclopèdia Catalana) 3- El fibló, Sílvia Soler (Columna Edicions) 4- Entre el cel i la terra, Gerard Quintana (Columna Edicions) 5- A l’amic escocès, Maria Barbal (Columna Edicions) No-ficció català 1- Contes des de la presó, Oriol Junqueras i Neus Bramona (Ara Llibres) 2- Tres dies a la presó, Jordi Cuixart i Gemma Nierga (Rosa dels Vents) 3- Cuina mare, Joan Roca (Columna Edicions) 4- Esperança i llibertat, Raül Romeva (Ara Llibres) 5- Oriol Junqueras. Fins que siguem lliures, Sergi Sol (Ara Llibres)

Summary: Sant Jordi ho aguanta tot


El govern presentarà esmenes al projecte de llei que modifica la Llei Orgànica d’Educació del 2006 i que suposa la derogació de la LOMCE. Algunes fan referència a l’àmbit lingüístic i a un eventual percentatge d’ús de les llengües com a vehiculars que podria fixar el govern espanyol a través de la reforma d’aquesta llei. El conseller d’Educació, Josep Bargalló, ha explicat a través d’una piulada a Twitter que el Departament ja ha manifestat al Ministeri d’Educació espanyol el ‘desacord i oposició’ amb aquesta proposta perquè considera que ‘col·lideix’ amb la LEC. Ja hem expressat al Ministerio el nostre desacord i oposició, el fet que la seva proposta col·lisiona amb la LEC -que no incomplirem- i que hi presentarem esmenes de supressió. Aquest redactat no apareixia en els documents previs https://t.co/KD7i7Fh82W — Josep Bargalló Valls (@JosepBargallo) 15 de desembre de 2018 Segons ha avançat el diari ‘Ara’, el text aprovat aquest divendres pel Consell de Ministres preveu que l’estat espanyol pugui fixar ‘la proporció de l’ús de la llengua castellana i la llengua cooficial com a llengua vehicular’. Fonts del Ministeri d’Educació espanyol han assegurat que no es preveu la fixació d’aquests percentatges sinó que a través d’aquesta reforma, i han recordat que la proposta del govern socialista ha estat eliminar ‘raonable’ de l’apartat on la LOMCE preveia que ‘les administracions determinaran la proporció raonable de la llengua castellana i la llengua cooficial’. Segons les mateixes fonts, el Ministeri no ha fet canvis al document que es va donar a conèixer fa més d’un mes. La proposta del Ministeri sí que canvia el percentatge de competències en matèria de currículum i recupera el repartiment anterior a la llei Wert del 55% per part de l’estat espanyol i 45% per part de les comunitats autònomes amb llengua pròpia. Des del Departament d’Educació ja havien assenyalat que els canvis proposats per l’executiu de Pedro Sánchez els veien ‘amb bons ulls’ però recorden que ‘hi ha marge de millora’ i per això, a banda de l’esmena sobre el model lingüístic, també es vol fer incidència en altres aspectes com poden ser els requisits de l’escola concertada.

Summary: Bargalló s’oposa a una eventual fixació per part de l’estat espanyol de l’ús de les llengües a l’escola


L’Ajuntament de València mantindrà el servei de transport públic que gestiona l’Empresa Metropolitana de Transports (EMT), com també el treball del Consell Agrari Municipal. Així ho ha assegurat el batlle de la ciutat, Joan Ribó, en resposta de les pretensions del ministre d’Hisenda i Administracions Públiques espanyol, Cristóbal Montoro, que ha remès un escrit a l’ajuntament perquè tanqui aquestes dues entitats. Ho ha expressat mitjançant un escrit al ministeri el batlle Joan Ribó, que disposa del suport d’un informe d’Intervenció de Comptabilitat i Pressupostos, segons que ha informat el consistori en un comunicat. En el cas del Consell Agrari Municipal, Ribó insta el ministre que s’informi més bé sobre què demana, atès que no es tracta d’una empresa que desenvolupi activitats econòmiques, sinó d’un organisme autònom municipal. Per això, no està subjecte a la Llei de Racionalització de l’Administració Local que Montoro mateix va propiciar el 2013, i que, segons Ribó, és dissenyada per a ofegar els ajuntaments fent-los pagar els despropòsits de la seva gestió. En conseqüència, l’informe de l’ajuntament s’ajusta a com la Llei Reguladora de les Bases de Règim Local entén per activitats econòmiques, en què no s’emmarcaria de cap manera aquest organisme autònom. Respecte de l’EMT, l’Informe d’Intervenció de Comptabilitat i Pressupostos és clar quan exposa la situació d’aquesta empresa pública municipal. El Pla d’Ajustament de Montoro exigeix que s’hauran de liquidar les empreses que hagin tingut pèrdues durant els dos exercicis consecutius corresponents al 2011 i 2012. L’ajuntament ha explicat que l’EMT va tenir pèrdues el 2011 –amb un saldo negatiu de prop de 1,4 milions d’euros– però un resultat d’explotació positiu l’any següent –1,1 milions d’euros. Per tant, les circumstàncies de l’EMT tampoc no s’ajustarien ‘a les ànsies de Montoro i el govern espanyol de tancar els serveis públics que presta l’Ajuntament de València’, en paraules de Ribó. Ha lamentat que el ministre d’Hisenda i Administracions Públiques volgués ‘castigar els pobles i ciutats pels excessos i malbarataments que al passat van fer les administracions governades pel PP’. En conseqüència, Ribó ha encomanat a Montoro que aprengués com gestionaven l’economia i la hisenda de València, amb un deute que aquest any van aconseguir de tornar fins a nivells de 2005, amb un període de pagament a proveïdors que ha passat de tardar més de seixanta dies a vuit, amb un superàvit de prop de 150 milions d’euros que han aconseguit en aquest exercici, i amb un romanent de tresoreria que arriba a 21 milions d’euros. ‘Ajustar-se a si mateix’ Joan Ribó ha comminat el ministre a ‘ajustar-se a si mateix’, és a dir, a ‘aplicar el Pla d’Ajustament al govern espanyol mateix, que és un dels més grans causants del dèficit de l’estat espanyol, i no els ajuntaments, que han aconseguit un superàvit’. En xifres, el batlle de València ha recordat que, amb un objectiu del zero per cent de dèficit, el conjunt d’ajuntaments de tot l’estat espanyol havia aconseguit un superàvit del 0,53 per cent. Això ateses les pèrdues de l’administració de l’estat espanyol, la Tresoreria de la Seguretat Social i les comunitats autònomes, que fan que el dèficit global d’Espanya sigui del 5,1 per cent, a l’entorn dels 600.000 milions d’euros: ‘Sens dubte, una gestió que Montoro suspèn. En comptes d’intentar ofegar-nos, el ministre hauria de dedicar el seu temps a finançar d’una manera justa el nostre territori’, ha reblat.

Summary: Ribó assegura a Montoro que mantindrà els serveis d’EMT i el Consell Agrari Municipal


L’Observatori Contra l’Homofòbia (OCH) de Catalunya adverteix de l’increment de la violència contra les persones LGTBI. En un comunicat explica que enguany ja ha registrat setanta incidències, un 30% més que no el 2018. L’alerta arriba després d’haver denunciat, una parella de dos nois de 18 i 21 anys, una agressió homòfoba al parc de Joan Miró de Barcelona divendres a la nit. L’OCH, que els ha assistits, proposa a l’Ajuntament de Barcelona i a la Conselleria de Benestar Social i Família de la Generalitat d’habilitar un servei d’atenció a víctimes nocturn per WhatsApp amb psicòlegs i advocats per a atendre-les d’una manera ‘còmplice i amable’. Segons el president, Eugeni Rodríguez, a Catalunya la seguretat de les persones LGTBI és en perill a l’oci nocturn. Rodríguez, que denuncia un brot de violència a la nit, ‘tant verbal com física’, i causada majoritàriament per joves, sovint menors, insta tant a l’Ajuntament de Barcelona com a la Generalitat a abordar la qüestió per tal de cercar-hi solucions.

Summary: L’Observatori Contra l’Homofòbia de Catalunya alerta d’un augment de la violència contra les persones LGTBI


Elena Carreras Moratonas, cap del servei d’Obstetrícia i Ginecologia de l’Hospital de la Vall d’Hebron, va inaugurar ahir la Festa Major de Gràcia d’enguany amb la lectura del pregó. El discurs és una reivindicació feminista i també un record per als presos polítics i exiliats. Us l’oferim sencer: «Estimades gracienques i graciencs, autoritats, bon vespre! Fer de pregonera de la Festa Major d’ enguany és un honor i un bon repte. Em sento aclaparada i feliç: gràcies Gràcia! Diu Joan Alcover que “la soca més enfila com més endins pot arrelar”. Jo, avui, en aquest pregó, vull compartir amb vosaltres les tres arrels més profundes que he fet a la Vila de Gràcia, que han condicionat (i condicionen) tota la meva vida personal i professional. Primera arrel: L’arrel primera, més íntima, és al Centre del Carrer Ros de Olano 9, abans anomenat “Centre Moral i Instructiu de Gràcia”, que l’any que ve celebrarà el 150 aniversari (poca broma). Quan tenia 15 anys les meves amigues de l’ Institut Montserrat em varen convidar a anar a l’esplai del Centre (que en aquella època era la competència dels Lluïsos de Gràcia de la plaça del Nord i del Cercle Catòlic del carrer Santa Magdalena). Al Centre hi vaig fer molt bons amics, que ho son encara, i vaig aprendre a admirar, gaudir i respectar la Natura en el sentit més ampli. Diu el naturalista Martí Boada que “per estimar alguna cosa l’has de conèixer”. I això no només fa per la Natura. Les sortides i excursions del Centre em van permetre conèixer i gaudir el territori. Jo , al Centre, hi vaig aprendre a estimar el meu país. Tant més important va ser que , també al Centre, hi vaig conèixer en Joan Salabert, el meu marit, amb qui he compartit la vida durant 43 anys, una descendència extraordinària, en Jeroni i La Francina, i amb qui encara comparteixo esperances i anhels, no tan sols privats sinó també col·lectius. Segona arrel: L’arrel segona puc emmarcar-la al carrer Salinas 10, cap a finals dels anys setanta, on hi havia la seu de l’Associació de Veïns i veïnes de la Vila de Gràcia. Jo pertanyia a la Vocalia de Dones. A la vocalia de dones vaig aprendre, vàrem aprendre, què volia dir “dret al propi cos”. Ens inspiràvem en el col·lectiu de les Dones de Boston. Diria que va ser a l’Associació de veïnes i veïns de la Vila de Gràcia on ens vàrem empoderar de manera irreversible: ja mai més no deixaríem de pensar per nosaltres mateixes i no permetríem que ningú decidís per nosaltres. Moltes vegades vàrem cridar pels carrers de la Vila “les dones parim, les dones decidim”. Recordo que donàvem informació a les dones de com anar a Montpeller, on l’avortament era legal. Durant molts anys, quan estudiava la carrera de Medicina, vaig pensar que érem unes temeràries. Ara crec que vàrem ser molt valentes, com valentes son ara les dones de les Associacions feministes de Gràciaque s’han coordinat amb el Districte per crear Punts Liles fixos i itinerants, per tal d’eradicar les agressions masclistes durant la Festa Major. Enhorabona i endavant! Anem bé! Més endavant, els anys vuitanta van ser els anys de reivindicació i recuperació de la cultura popular al carrer. Va ser l’època de recuperació dels gegants, del drac, dels diables, dels bastoners, dels castellers, … Diria que vàrem veure i viure l’embrió de totes les Colles de Cultura popular de Gràcia, que ara aplega la Violeta del carrer Maspons (…) I enguany, quin goig veure i viure el reconeixement a la Fundació Festa Major de Gràciaen forma de Premi Nacional de Cultura. Bona feina! Moltes felicitats! Als anys vuitanta els de la colla rondàvem per Anella-Serveis creatius, al Carrer Verdi 56. Vaig pertànyer al grup de Cercavila PAMIPIPA, que tenia la seu al carrer Betlem 35. Vam contribuir moltes vegades a la Festa Major fent cercaviles, matinades, … Jo portava el capgròs d’en Grouxo Marx de “El Ingenio”. PAMIPIPA es va anar professionalitzant i calia decidir si dedicar-se al mon de la cultura o no. Jo vaig optar per estudiar Medicina. La pertinença a la Vocalia de Dones havia impactat tant en la meva vida que no vaig tenir cap dubte per escollir l’especialitat d’ Obstetrícia i Ginecologia , primer a l’ Institut Dexeus i després a l’Hospital infantil i de la Dona de la Vall d’Hebron, on he desenvolupat pràcticament tota la meva carrera professional i on actualment, entre més càrrecs, ocupo el de Cap de Servei d’Obstetrícia i Ginecologia. La Vocalia de Dones de Gràcia em va ensenyar que les dones mai-mai no ens hem de menystenir. La meva àvia- dona sàvia- també ho deia: “noies us heu de fer valer!”.(…) Què vol dir l’expressió “Ui, que tonta” que sovint fem servir quan ens equivoquem ?. Això no permeto que ho digui ni la meva filla ni les meves col·legues. Digueu que us heu equivocat, que us heu despistat, però mai no us castigueu dient que sou “tontes”. Cal que les dones deixem d’auto agredir-nos. Com també cal que aprenguem a acceptar l’agraïment i el reconeixement. Tendim a infravalorar els nostres èxits, especialment els professionals: si guanyem un càrrec diem que “ens han donat la plaça”, si aconseguim una beca diem que “hem tingut sort”, si les pacients ens agraeixen l’atenció rebuda diem que “és la nostra feina” (…) Ja n’hi ha prou: noies ens hem de fer valer!. A la Vocalia de Dones del carrer Salinas també vaig aprendre que tenir cura de la Salut de les Dones no implica necessàriament fer-ho des d’ una perspectiva de gènere femení. Tenir una perspectiva de gènere en la meva professió, i a tall d’exemple, vol dir escoltar les dones quan plantegen com volen viure el seu part, acompanyar-les en el procés i només intervenir quan les coses no van bé i necessiten ajuda professional. El fruit més recent d’aquesta perspectiva a Vall d’Hebron és la Cesàriapro-vincle, una manera de fer que permet a la dona combinar el part mitjançant una intervenció quirúrgica, amb el goig de viure plenament i acompanyada el naixement de la criatura. Tercera arrel: L’arrel tercera la situo a l’Ateneu l’Artesà de la travessia de Sant Antoni 6. A l’Ateneu hi havíem cantat i ballat música d’arrel moltes i moltes vegades, en el que més tard ha esdevingut el Centre Artesà Tradicionàrius, on el festival folk compta ja amb més de 30 edicions. (…) Es per això que a l’Artesà hem celebrat amb tota la penya nascuda l’any 1960 les festes dels aniversaris de cada dècada: ”els dels 60 en fem 30 el 90!”, “els del 60 cantem les 40”, “els del 60 passem dels 50” !. I si Deu vol, d’ací a dos anys celebrarem, també a l’Artesà, que “els del 60 ja som als 60”!! També va ser a l’Artesà on vaig trobar -en un suro clavat a la paret- l’adreça de la Lliga de la Llet de Gràcia, en aquell moment al carrer Pere Serafí on l’entitat compartia local amb ACPAM, l’associació catalana per a l’alletament matern.(…) Em permetreu que us expliqui la història. Quan va néixer en Jeroni vaig començar a donar-li el pit. Quan tenia un mes de vida (quan jo era a casa els pares, que ens acompanyaven i cuidaven, com sempre han fet) em van trucar des de l’hospital. Teníem un fetus que estava molt anèmic, molt malalt. Calia anar a fer-li una transfusió intrauterina En aquell moment jo era l’única persona que podia fer-la. Hi vaig anar. Vàrem salvar aquella criatura però jo, amb tot l’estrès, em vaig quedar sense llet i no vaig saber com recuperar-la. La pregunta que em feia era: “com és possible que jo, que he aconsellat tantes i tantes vegades a les meves pacients que donin el pit, no sigui capaç de fer-ho?”. (…) Llavors jo encara no sabia que mamar és instintiu per al nadó, però que a la mare li cal aprenentatge per donar el pit. El cas és que vaig contactar amb la Lliga de la Llet de Gràcia quan estava embarassada de la Francina, que va mamar tant com va voler, que van ser 22 mesos. (…) A la Lliga de la Llet de Gràcia vaig aprendre la importància dels grups de suport mutu, com de potent pot ser l’experiència compartida per superar situacions difícils. Allà ens reuníem un grapat de mares, cadascuna amb les seves dificultats i preguntes i , amb la monitora, que era una mare experta que havia alletat una criatura durant un mínim de dotze mesos, compartíem experiències, ens reconfortàvem les unes a les altres, buscàvem la millor opció per superar els obstacles i anàvem criant la nostra descendència. No fa gaire que he après que la paraula que defineix això se’n diu “sororitat”. La translació mèdica d’aquesta manera de fer s’anomena “presa de decisions compartides en salut”, que és clau en la relació metgessa-pacient. Fa anys era normal que el metge, de manera unilateral, donés ordres a les seves pacients del que “havien de fer”. Després va venir l’època de les “pilotes fora”. Emparant-se en el rebuig de la medicina proteccionista es donava tota la informació a la pacient , que decidia tota sola. Avui, el que fem en la presa de decisions compartides, es plantejar tot un ventall de possibilitats de tractament, valorant els pros i contres de cada opció segons les circumstàncies de la dona i el seu entorn. La decisió és compartida entre la dona i la metgessa que l’atén. (…) Va ser a la Lliga de la Llet de Gràcia a l’any 96 on vaig aprendre la metodologia de la “presa de decisions compartides” . I em consta que és la metodologia que se segueix utilitzant a la Lliga de la Llet actual, situada al CAP Larrard, de la Travessera de Dalt. També és una forma de sororitat enviar una abraçada molt forta a les nostres preses polítiques Consellera Dolors Bassa i Presidenta Carme Forcadell, una abraçada especial als familiars graciencs de Jordi Sànchez i Jordi Cuixart, així com a tots els presos polítics, persones a l’exili o recloses a casa, castigades de manera arbitrària i injusta i que enguany no podran compartir la Festa Major amb nosaltres. Vull que ens conjurem a agafar forces durant aquests dies de Festa Major, per aconseguir que l’any que ve siguin aquí i en aquesta balconada! Aquests darrers dies m’han preguntat sovint què destacaria de la Festa Major. Destacaria sobretot el guarniment dels carrers i les places. Soc conscient que moltes de les festeres i festers no poden ser aquí perquè estan complint amb el compromís de tenir la feina enllestida per demà. I precisament aquest compromís forma part dels valors que representen i que admiro i desitjo tant: alegria, esforç, cooperació, inclusió, enginy, recuperació, solidaritat, planificació, igualtat, reciclatge, sensibilitat, pacte, sostenibilitat, treball, bellesa… Estimades gracienques i graciencs: he començat donant-vos les gràcies per permetre’m fer aquest pregó. Però acabaré donant-vos les gràcies , en paraules de Josep Pla, per quelcom “vellíssim, permanent, constant”. Us dono les gràcies pels bons valors que transmeteu durant la Festa Major, però sobretot, vull donar-vos les gràcies per la vostra eterna generositat, per permetre que hom pugui compartir aquests valors i fer arrels profundes, molt profundes a la vostra Vila. Sou molt grans! Visca Gràcia! Visca la Festa Major!!!»

Summary: ‘Vull que ens conjurem per agafar forces durant aquests dies’, el pregó d’Elena Carreras


Tres soldats nazis s’han guanyat el dret de sortir del camp d’extermini enmig del del cru hivern polonès. El seu comandant els ha encarregat capturar jueus i portar-los de tornada. Prefereixen aquesta tasca a la que els espera si es queden al camp: executar-los. Mentre exploren el terreny, completament congelat, recorden les preocupacions quotidianes que han deixat a casa. Però quan localitzen un jove jueu amagat al bosc, topen amb el macabre i cínic dilema moral que els persegueix. Llegiu-ne un fragment. Expliquen els editors de Sembra Llibres, Xavi Sarrià i Joan Carles Girbés: «‘Una cabana en hivern’ és un llibre cru i colpidor que ens transporta a la ment dels soldats alemanys destinats a un camp d’extermini a Polònia. Una novel·la que és capaç de fer-nos entendre la psicologia macabra i deshumanitzadora de l’estat nazi, la que va fer possible que milers de joves soldats participaren en l’assassinat massiu de jueus. El llenguatge sobri de la novel·la contrasta amb la profunditat de les sensacions que explica. D’aquesta manera, l’horror es barreja amb una mena d’empatia. Unes sensacions que creixen en la novel·la a mesura que ens endinsem en els boscos completament congelats de l’hivern polonès. I que arriben a un punt estremidor quan els protagonistes es refugien en una cabana abandonada.» «La novel·la ha merescut grans elogis de la crítica especialitzada que ha destacat aquesta força i profunditat però també el fet que un autor desconegut ha estat capaç d’escriure un dels millors llibres de l’any. Amb la traducció al català, obra de Lluís Anton Baulenas, Sembra Llibres aportem una obra curta que explica d’una manera magistral les misèries humanes que van ser causa i conseqüència de la tragèdia de la Segona Guerra Mundial. Unes misèries xenòfobes, racistes i deshumanitzadores que avui tornen a reaparéixer perillosament a Europa.» Hubert Mingarelli va néixer l’any 1956 a Mont-Saint-Martin (França). Actualment viu en una petita població muntanyenca dels Alps. És autor de nombroses novel·les, llibres de relats i obres juvenils. Amb la novel·la ‘Quatre soldats’ va guanyar el prestigiós Premi Médicis. ‘Una cabana a l’hivern’ ha estat aclamada unànimement per la crítica, s’ha publicat en una desena de països i ha guanyat el premi a la millor novel·la no anglesa publicada al Regne Unit.

Summary: Avançament editorial: ‘Una cabana a l’hivern’ d’Hubert Mingarelli


‘Això uneix els espanyols?’, s’ha preguntat Pablo Iglesias sobre el paper del cap de l’estat espanyol, Felipe VI. En una conferència, el líder de Podem ha criticat durament la seva intervenció al congrés espanyol: ‘Em va sobtar les molèsties que va generar, no tan sols no va agradar al PNB o el PDECat, tampoc no va agradar al PSOE’. Iglesias ha acusat Felipe VI de vendre el discurs de la dreta i ha afirmat que és incapaç de parlar dels problemes de l’estat espanyol. En aquest sentit, ha considerat que no va mostrar interès en ‘la corrupció, la decadència del model social espanyol i la tensió plurinacional’. ‘Per què volem un rei? I per a què?’, s’ha preguntat Iglesias, que ha assegurat que ‘els valors republicans’ són l’única solució pels problemes de l’estat. I ha afegit que allò ‘lògic seria que el cap d’estat es pugués votar’.

Summary: Pablo Iglesias ataca Felipe VI: ‘Per què volem un rei? I per a què?’


La crisi climàtica no permet d’esperar més. Exigeix un canvi de model urgent que a Catalunya topa amb els interessos de grans empreses, una burocràcia governamental i parlamentària que ajorna l’acció directa –malgrat la declaració d’emergència climàtica que va fer l’executiu– i les travetes del govern espanyol a Generalitat amb l’amenaça permanent de retallades per part del Tribunal Constitucional. La llei de canvi climàtic, aprovada sense l’oposició de cap grup el 2017, es desplega tan lentament que pot acabar essent lletra morta si el govern i el parlament no acceleren per a contribuir a mitigar l’escalfament global amb l’eliminació progressiva de les emissions de gasos d’efecte hivernacle, produïdes per l’ús de combustibles fòssils i els usos del sòl, i la implantació d’energies renovables que cobreixin tota la demanda energètica. Els joves han pres la iniciativa. El moviment Fridays for Future malda per sensibilitzar la població i consagrar la crisi climàtica com una prioritat a les agendes dels governs, també del català. Aquest moviment juvenil ha marcat un punt d’inflexió, però les inèrcies encara pesen. I el fet és que, a Catalunya, els objectius ja van ser marcats el 2017 per una llei ambiciosa i pionera, però ara com ara no s’aplica. La llei estableix que s’ha de transformar el model econòmic i energètic perquè el 2050 no depengui de combustibles fòssils ni nuclears, i obliga tots els sectors de la societat a implicar-s’hi. Estableix uns objectius progressius de reducció dels gasos d’efecte hivernacle que exigeixen una transició cap a les energies renovables, i que prenen de referència les emissions del 1990: una reducció del 40% l’any 2030, del 65% el 2040 i del 100% el 2050. Com? Una de les principals eines són nous imposts, que han d’acompanyar la revolució energètica cap a les renovables. Tanmateix, tan sols es preveu que l’any vinent entri en vigor un dels tres que fixava la llei: el que gravarà les emissions de diòxid de carboni dels vehicles de tracció mecànica. La Ronda de Dalt de Barcelona, col·lapsada el febrer passat (fotografia: ACN). La prioritat del govern: l’impost als vehicles L’executiu, durant aquest darrer any, ha prioritzat el tràmit d’aquest impost, que va ser impugnat pel govern espanyol al Tribunal Constitucional i suspès el desembre del 2017, igual que més aspectes cabdals de la llei de canvi climàtic. La llosa del TC no s’ha esvaït perquè encara s’ha de pronunciar sobre el fons de la norma, però el tribunal va aixecar la majoria dels articles impugnats el maig de l’any passat, llevat de la prohibició per a la concessió de permisos al fracking, que continua encallat. El govern preveu que l’impost que gravarà les emissions dels vehicles s’aplicarà el 2020. L’executiu atribueix el retard al 155, a l’actuació del TC i al fet que ha hagut d’entomar dificultats tècniques sobrevingudes que no preveia a l’hora d’establir el tribut, que consideren pioner. El govern ha denunciat les resistències de la Direcció General de Trànsit espanyola a l’hora de cedir les dades del cens automobilístic. L’impost també ha topat amb l’oposició de sectors de la indústria de l’automoció, com admet la secretària de Medi Ambient i Sostenibilitat, Marta Subirà, en declaracions a VilaWeb. Gravar les emissions de les empreses La llei crea dos imposts més, a banda del que ha de gravar les emissions dels vehicles. Segons Subirà, no és cert que les empreses que generen més gasos d’efecte hivernacle frenin l’aplicació del tribut sobre les activitats econòmiques més contaminants. Són empreses ja sotmeses al mercat europeu de drets d’emissió. Perquè a la UE les indústries paguen pel fet de contaminar. Tenen uns topalls d’emissió i, per a superar-los, han de ‘comprar’ crèdits a unes altres companyies que contaminen per sota del seu límit. Per Subirà, aquestes empreses ‘són molts conscients des de fa molts anys que són una de les causes del problema, que tenen l’obligació d’optimitzar els seus processos productius per emetre menys gasos d’efecte hivernacle i, a més, veuen com el preu del carboni puja de manera accelerada’. Certament, el preu de la tona de diòxid de carboni no ha cessat de multiplicar-se aquests últims anys i es preveu que continuï fent-ho. A Catalunya hi ha 121 empreses molt contaminants que resten sotmeses a aquest mercat europeu de comerç de drets d’emissió i que haurien de pagar el nou impost. L’any passat van emetre 14,5 milions de tones de diòxid de carboni. Tenen una potència contaminant molt més gran que la dels vehicles. Segons una proposta de resolució parlamentària de Catalunya en Comú Podem, a Catalunya hi ha cinc grans instal·lacions que generen més diòxid de carboni que tots els cotxes junts: Ciments Molins Industrial (Sant Vicenç dels Horts), Cementos Portland Valderribas (Santa Margarida i els Monjos), Cemex España Operaciones (Alcanar), Lafarge Cementos (Montcada i Reixac) i la Planta de Valorització de Sant Adrià del Besòs. En total, 3,5 milions de tones. Segons dades de la Generalitat, l’any passat la meitat de les emissions de les 121 empreses va provenir del sector de la combustió, un 45% de la indústria (fàbriques de ciment, calç, ceràmica, vidre, productes orgànics en brut i refineries, entre més) i un 5% de les elèctriques. Un treballador de Lafarge a la fàbrica de Montcada i Reixac fa dos anys (fotografia: ACN). El moviment Fridays for Future és molt crític amb el desplegament de la llei de canvi climàtic. ‘No en podem valorar l’aplicació perquè no creiem que s’estigui aplicant’, diu Lucas Barrero, membre de l’organització. Barrero remarca que és una de les lleis més avançades del món i critica que, quan el TC en va aixecar la suspensió, es mantingués ‘la covardia’ a l’hora d’aplicar algunes mesures que incorpora, com l’impost sobre el carboni o la taula social pel canvi climàtic. També considera que el govern envia un doble missatge dient que vol aplicar la llei i alhora aprovar projectes com l’ampliació de la C-32 entre Lloret de Mar i Tossa. A la pràctica, denuncia que es continua com fins ara, quan la crisi climàtica s’hauria d’assumir realment com una emergència i actuar amb rapidesa. Oimés després de la declaració d’emergència climàtica que va fer el govern. La contaminació dels creuers de luxe Un altre impost pendent de desplegar és sobre les emissions portuàries, per a combatre la contaminació de grans vaixells com ara els creuers. Segons un estudi recent de l’ONG Transport and Environment, Barcelona és la ciutat europea més afectada per la contaminació dels creuers de luxe. Va al capdavant de les emissions d’òxid de sofre, d’òxid de nitrogen i de partícules en suspensió d’aquests vaixells a Europa. El cas és que no hi ha data d’aplicació del tribut. El govern preveu d’incloure’l en una altra llei en projecte, la de qualitat de l’aire, que se sotmetrà aviat al primer procés d’informació pública per recollir opinions de tots els actors afectats, i que encara haurà de seguir una feixuga tramitació durant aquest any al govern i, després, al parlament, si no se n’acceleren els tràmits. Això mateix passarà amb l’impost sobre les emissions de les activitats econòmiques. S’incompliran, per tant, els calendaris que fixava la llei de canvi climàtic, que obligava a fer entrar en vigor enguany l’impost a les emissions de les activitats econòmiques i a aprovar abans de l’1 de desembre de 2017 l’avantprojecte de l’impost sobre les emissions portuàries dels grans vaixells. Un gran vaixell de MSC Creuers atracat al port de Barcelona (fotografia: ACN). Els nous imposts no tenen tan sols la funció de dissuadir les emissions de gasos d’efecte hivernacle, sinó que han de nodrir un fons (el fons climàtic), destinat al foment de les energies renovables i d’eficiència energètica, a la descentralització de xarxes i l’autoconsum energètic, la mobilitat sostenible, l’eficiència i l’estalvi de l’aigua, la conservació de la biodiversitat, la transformació del model agro-industrial cap a un altre que garanteixi la sobirania alimentària i l’adaptació dels sectors econòmics afectats per una transició que és sistèmica, entre més mesures. Una ‘oportunitat geològica’ ‘O ens comencem a treure la son de les orelles, o haurem perdut una oportunitat ecològica i social i també una gran oportunitat econòmica. La llei ens permet de posar-nos al capdavant de tot això. Quan tothom diu que som la Dinamarca del sud, creguem-nos-ho. Ara mateix no som la Dinamarca del sud, som al sud de Dinamarca’, diu el diputat d’ERC Ferran Civit, que durant la legislatura passada va ser el ponent relator de la llei, la primera que es va aprovar durant el mandat de Carles Puigdemont. ‘Tenim una llei amb què la classe política ha anat davant de la societat. Ara fem que la societat es posi a l’altura i que lideri tot aquesta transformació de canvi de societat, de canvi de paradigma, de canvi de model productiu, de relació amb l’entorn. És una oportunitat no tan sols històrica sinó fins i tot geològica, perquè això que fem ara determinarà els segles vinents d’una manera claríssima’, defensa. Cada dia que passa sense canvis profunds en el model energètic es fa més difícil de contribuir a assolir l’objectiu global de l’Acord de París de no superar els 2°C d’escalfament respecte de l’era preindustrial, i encara més de complir l’esforç addicional per a no superar els 1,5°C. A Catalunya, el sector industrial és el que genera més emissions de gasos d’efecte hivernacle (un 32%), seguit del transport (28%), el sector energètic (14%) l’agricultura i la ramaderia (10%), l’àmbit residencial (6%), els residus (6%) i els serveis (4%), segons l’Oficina Catalana del Canvi Climàtic. Ara, la llei de canvi climàtic remarca que el conjunt del cicle d’elaboració d’energia (la producció, la transformació, el transport, la distribució i el consum d’energia) representa el 76% de les emissions totals de gasos amb efecte d’hivernacle i el 93% de les emissions de diòxid de carboni, segons dades del 2012. Per tant, la transformació més profunda ha de venir de la producció i la gestió de l’energia. Transformar el model de baix a dalt amb les renovables Pep Puig, vice-president d’Eurosolar (Associació Europea per les Energies Renovables) reclama polítiques agosarades amb la complicitat dels ciutadans per fer entendre la gravetat de la situació, de la qual creu que molt poca gent és conscient. A Catalunya, el fracàs de l’aplicació de les energies renovables ve de lluny i és el punt en què el desplegament de la llei de canvi climàtic va més endarrerit. Per Puig, aquest retard es remunta a final dels anys noranta. ‘Es va liberalitzar el mercat elèctric i es van reconèixer les renovables com una font important, i a tot Espanya es van fer coses. A Catalunya se n’han fetes molt poques. A Espanya hi ha més de 20.000 megawatts eòlics instal·lats, i a Catalunya en tenim 1.200, tot i que n’hauríem de tenir 4.000’, denuncia. Els parcs eòlics i fotovoltaics haurien d’ocupar entre un 2% i un 3% del territori. Però fins ara el desenvolupament de les renovables ha topat amb fortes oposicions d’entitats i governs municipals a les comarques amb els volums de vent més favorables per a instal·lar-les, com ara l’Empordà o la Terra Alta (on s’ha concentrat la major part de parcs de molins de vent). Puig critica que s’hagi volgut implantar un model de trànsit a les renovables basat en l’economia extractiva del segle XIX i XX, com quan es feien embassaments al Pirineu i es transportava l’electricitat a Barcelona però els pobles del costat dels embassaments no tenien llum. Quins beneficis obtindran els territoris on es concentri la producció d’energies netes? De quina manera se’n poden compensar els efectes negatius, com l’impacte paisatgístic, als que més els pateixin? La transició energètica requereix molta negociació amb el territori, i alhora suscita una altra qüestió de fons: Catalunya vol que les renovables les controlin les grans empreses energètiques com Iberdrola, Endesa o Naturgy? ‘Al segle XXI, s’ha implantat un model de desenvolupament de renovables que es basa en el fet que només ho facin aquells que tenen molt de capital, i es deixa de banda tot el potencial ciutadà que hi ha per a participar en aquesta revolució’, critica Puig. Aerogeneradors en funcionament a l’altiplà de la Terra Alta, entre la Fatarella i Vilalba dels Arcs (fotografia: ACN). Puig reclama la democratització de l’energia. També ho fa Barrero, de Fridays for Future, que alerta que la transició energètica no es pot supeditar als interessos de les energètiques que, com Endesa, no invertiran en les renovables fins que no siguin rendibles. ‘No podem permetre que es jugui amb nosaltres’, remarca. Puig recorda que les polítiques actives a Alemanya han permès que s’hi produeixin 100.000 megawatts de renovables, l’equivalent a la producció de cent centrals nuclears, i gairebé la meitat són a les mans dels ciutadans, mentre que les grans elèctriques només en gestionen un 10%. ‘S’ha de fer una crida als ciutadans a esdevenir actors d’aquesta revolució energètica que tenim a les portes, perquè si no ho fem nosaltres ho faran els de sempre’, alerta Puig. Quan ja ningú no qüestiona que el model energètic ha de canviar, Puig remarca que el nus de la qüestió està en la gestió de les renovables: ‘El problema és si estarà a les mans de la ciutadania i serà més democràtic, o hi continuaran tenint un pes abassegador els grans oligopolis i les grans empreses energètiques’. Després d’una llarga trajectòria en l’àmbit de les renovables, al maig Puig va entrar com a diputat de Junts per Catalunya al parlament, on es debatran totes les normes amb què s’hauria de desplegar la llei de canvi climàtic. La transició energètica dissenyada pel govern El desafiament és majúscul. Segons les darreres dades publicades per l’Institut Català de l’Energia, corresponents al 2014, només un 5,6% de l’energia primària actual prové de les renovables. Un 21,5% procedeix del gas natural, un 25,9% és nuclear, un 44,4% prové del petroli, un 0,1% del carbó i un 2,4% té uns altres orígens. Aquesta energia s’usa en un 27,3% per a la indústria, un 15,1% per a les llars, un 12,2% per al sector de serveis, un 3,1% per al sector primari i un 42,3% per al transport. A més, el petroli nodreix més del 92% de l’energia que s’usa per al transport i les fonts renovables el 8% restant. En una situació com aquesta, el govern encara treballa en el disseny polític de la transició. El febrer passat, en la primera reunió de la taula d’entitats del Pacte Nacional per a la Transició Energètica, la consellera d’Empresa i Coneixement, Àngels Chacón, va anunciar que el govern faria un projecte de llei per a regular-la i crearia una agència catalana de l’energia, que també s’ha de regular per llei. Segons fonts del departament, presentaran un primer esborrany de les dues lleis abans de l’estiu. Els terminis de la gestió política i burocràtica del model, per tant, s’allarguen. Al mateix temps, el departament treballa en el Pla de l’Energia 2020-2030, que ha de fixar els objectius a assolir. A més, caldrà veure si les agendes catalana i espanyola s’acoblen o si el govern espanyol i el TC torpedinen les polítiques de la Generalitat amb l’argument de les invasions de competències. El govern espanyol té guardada en un calaix la futura llei estatal de canvi climàtic, paralitzada per la convocatòria d’eleccions anticipades, el pla espanyol d’energia i clima 2021-2030 i una estratègia que anomena de transició justa, amb l’objectiu de descarbonitzar l’economia el 2050. Mentre no es dissenya tot el canvi de model, hi ha iniciatives governamentals de foment de les renovables. L’Institut Català de l’Energia destinarà 58 milions d’euros a incentivar les inversions de les empreses i els ciutadans per a l’estalvi i l’eficiència energètica. Part d’aquests recursos provenen del fons espanyol d’Eficiència Energètica, nodrit de la tarifa elèctrica que paguen els consumidors i creat a instàncies de la Unió Europea perquè els estats inverteixin en la transició energètica. És el primer any que es territorialitzen, després d’haver-ne reclamat insistentment la gestió la Generalitat. Del total, vuit milions seran per a incentivar una mobilitat més sostenible i la resta seran línies d’ajut per a la reducció de les emissions de la indústria. L’allargament de la vida útil de les nuclears La central nuclear d’Ascó. La llei també obliga a tancar les centrals nuclears abans de final del 2027 i a traçar un pla per fer-ho possible. Però el govern espanyol ja va pactar amb les elèctriques d’allargar-ne la vida útil més enllà del límit dels quaranta anys d’antiguitat, malgrat les crítiques de les entitats com Greenpeace o Ecologistes en Acció, que han advertit reiteradament de la temeritat de mantenir el funcionament de centrals velles en un país on la inversió en investigació es baixa. En el calendari que va enviar a Brussel·les, el govern espanyol establia que Ascó I (Endesa) tancaria el 2029, Ascó II (Endesa i Iberdrola) el 2033, i Vandellòs II (Endesa i Iberdrola) el 2035, cosa que obligarà a augmentar-hi les inversions fins a les dates acordades, i afrontar després un desmantellament complex i costós. Els greus accidents nuclears de Fukushima i Txornòbil són els precedents que els ecologistes citen més per evidenciar que les centrals no són segures i reclamar una desnuclearització urgent. A Catalunya també recorden l’incendi de Vandellòs I el 1989, que va fer témer una tragèdia nuclear. A més, el govern ha fracassat reiteradament en l’intent de fixar imposts a les nuclears pels recursos del govern espanyol al TC. La Generalitat ha de pagar ara 35,2 milions d’euros a les centrals per la decisió del Constitucional de tombar l’impost sobre el risc ambiental d’elements radiotòxics, tal com va avançar VilaWeb. Els deures per a l’aplicació de l’ambiciosa llei de canvi climàtic no s’acaben aquí. El govern també resta obligat a provar marcs estratègics de mitigació i d’adaptació o a fer els anomenats pressuposts de carboni amb els objectius a complir els anys vinents, que ha de vigilar el Comitè d’Experts sobre el Canvi Climàtic. Un comitè que el parlament va nomenar en l’últim ple i que s’havia d’haver constituït sis mesos després de l’aprovació de la llei. Hi ha més organismes que també s’han de crear per decret, amb llargs procediments interns. Mentrestant, és vigent el pla d’energia i canvi climàtic 2012-2020, que casa amb els objectius europeus. Tots els departaments del govern s’han d’implicar en la lluita contra el canvi climàtic i adaptar, per exemple, les polítiques de salut o agricultura a la pujada prevista de la temperatura. I la declaració d’emergència climàtica? El govern va declarar l’emergència climàtica, però encara no s’ha concretat cap mesura que la converteixi en alguna cosa més que una declaració política. Fridays for Future lamenta que no hagi anat acompanyada de les mesures urgents i demana si l’emergència s’ha ensucrat o és una emergència falsa. Barrero assegura que, sobretot, s’han d’intensificar les polítiques de mitigació i no donar la batalla per perduda només amb estratègies d’adaptació. Fonts del Departament de Territori i Sostenibilitat apunten que el govern avalua com la declaració pot permetre ara d’escurçar terminis administratius per aplicar aspectes de la llei. ‘La declaració d’emergència climàtica fa reconsiderar prioritats, accelerar propostes, ressituar el pressupost… Ens obliga a una acceleració de tots els processos. Estem en un canvi de paradigma. Coses que fa uns quants anys hauríem estudiat amb més temps, ara les hem d’abordar reduint els terminis i pensant-les de manera immediata’, apunta Subirà. El camí es llarg i el temps corre.

Summary: Crisi climàtica: totes les traves que frenen el combat urgent a Catalunya


La companyia de dansa i música Xuriach presenta aquest dimarts a les set del vespre a l’Espai VilaWeb el seu disc i DVD titulat Sonau, musichs, sonau…! Balls i festa a la Catalunya del barroc. És un projecte inèdit de reconstrucció de músiques i danses catalanes dels segles XVII i XVIII que inclou paisatges sonors, música instrumental i vocal i la recreació audiovisual de balls i celebracions amb vestuari, instruments i ambients originals de l’època. A més, la publicació coincideix amb el desè aniversari de Xuriach. Podeu veure l’acte ací. Aquest és el vídeo promocional. Fet amb passió i compromís, el disc ofereix d’una manera amena i creativa un estudi aprofundit sobre la dansa que es ballava a Catalunya durant el període barroc. Hi han pres part instruments originals de l’època i hi han col·laborat diversos cantants, com ara Anaïs Oliveras o Pep Gimeno ‘Botifarra’. A més, l’estudi aporta noves claus de lectura i d’interpretació del patrimoni coreogràfic i festiu català, més enllà de possibles simplificacions folklòriques. Com era la dansa en el període barroc? La dansa que es ballava a la Catalunya del segle XVII i començament del XVIII tenia encara molts elements post-renaixentistes. Si a Europa s’havia popularitzat el model de la belle danse francesa, precursora d’això que ara anomenem ‘dansa clàssica’, a casa nostra s’havien mantingut fidels a una manera d’entendre la música, el ball, l’anomenada ‘dansa d’escola ibèrica’. Precisament aquest estil de dansa és el gran desconegut del repertori català, però ningú no es pot imaginar un carnaval ni cap festa d’aquell temps sense un grup de ministrils. I el cas és que en la música tradicional d’avui encara trobem variants d’aquell repertori antic: pavanes en balls del ciri, espolsades o balls de gitanes, villanos en cançons tradicionals, balls de bastons i corrandes, balls plans, sardanes i gèneres com ara la jota, el fandango i el bolero en són alguns exemples.

Summary: Xuriach presenta el seu disc i DVD aquest dimarts a l’Espai VilaWeb


‘Quan ens van dir que se’ls quedaven va ser molt fred. Com que ja ho havíem viscut, teníem la serenor necessària per a gestionar el moment. Vam anar a buscar les maletes preparades amb roba i les vam portar als advocats. Després vam cercar l’alternativa més ràpida per a tornar a casa i tornar a començar la vida sense ells. O la vida amb ells a la presó. Sense saber fins quan.’ En contrast amb les paraules, Diana Riba recorda amb molta serenor el 23 de març de 2018, el dia en què la seva parella, Raül Romeva, i Carme Forcadell, Dolors Bassa, Jordi Turull i Josep Rull van ser empresonats pel Tribunal Suprem. Era el final d’un dia dramàtic que s’havia despertat amb una carta de Marta Rovira des de l’exili. De matinada, havia travessat la frontera per tal de no anar a declarar al Suprem. Un mes més tard, es va saber que s’havia instal·lat a Ginebra, Suïssa. Per arribar a l’empresonament dels cinc polítics catalans, que s’afegien a Jordi Sànchez, Jordi Cuixart, Oriol Junqueras i Joaquim Forn, cal retrocedir vint hores. Passades les deu de la nit del dia 22, la CUP va decidir de no investir Jordi Turull com a president i les desavinences polítiques van saltar per l’aire. Una incapacitat política que es revestia d’impotència i tristesa perquè l’endemà Romeva, Forcadell, Bassa, Rull, Rovira i el mateix Turull havien d’anar a declarar al Suprem. Llarena revisava si els enviava a la presó, i els pronòstics eren els pitjors. El convenciment que se’ls quedarien era gairebé generalitzat, tot i que tothom es negava a creure-s’ho fins que no fos una realitat. Tal com va acabar el ple, Rovira, Forcadell i Bassa van renunciar a les actes de diputades. Dolors Bassa va enviar un missatge a la seva germana, Montse Bassa: ‘Decideixo deixar-ho perquè ens han citat només als qui fem política activa.’ Certament, no havien citat ni Carles Mundó ni Meritxell Borràs. Malauradament, aquesta expectativa no era encertada. Bernat Pegueroles, marit de Carme Forcadell, explica: ‘La Carme no volia presentar-se a les eleccions, però al final ho va acceptar perquè creia que el fet de ser diputada li podia donar un resguard jurídic. Però, com que va veure que no era així, va pensar que era millor anar a declarar sense ser diputada.’ L’exili i els primers comiats En el moment de deixar l’acta, hi havia una persona que ja tenia decidit que no aniria a declarar a Madrid: Marta Rovira. Un mes abans, ja havia començat a pensar en aquesta possibilitat i quan el dia 19 va rebre la citació del Suprem, va prendre la decisió definitiva: ‘L’únic motiu que feia entendre aquesta nova citació al Suprem per a revisar les noves mesures de llibertat era un escarment polític. Vaig arribar a la conclusió que era una venjança política. I per aquí no hi volia passar. No volia sotmetre la meva família a aquesta salvatjada’, explicava Rovira en la primera entrevista que va concedir després de l’exili a Catalunya Ràdio. El dia abans del ple d’investidura, Sergi Sabrià era amb Alba Vergés en un avió que ja s’envolava en direcció a Brussel·les per anar a veure Meritxell Serret i Toni Comín. De sobte, va rebre una trucada del partit que li demanava que tornés, havia de fer el discurs en el lloc de Rovira: ‘Amb la situació jurídica de la Marta, em van dir que era millor que ho fes jo. Vaig dir que és clar, que entenia la situació, tot i que reconec que se’m feia una muntanya, perquè estic més acostumat a dirigir el partit des de la sala de màquines’, explica Sabrià, que va haver de tornar a corre-cuita de Brussel·les fent escala a Lisboa. Qui és el president del grup parlamentari d’ERC no va saber fins després del ple quines eren les intencions de Rovira. Poques persones d’ERC ho sabien. Calia mantenir-ho en secret, i més tenint en compte que feia dies que tenia la certesa que la seguien. Sí que ho va dir a la resta de citats a declarar. Primer, als companys d’ERC –Romeva, Bassa i Forcadell–, i després, al ple, ho va fer saber a Rull i Turull. Amb la renúncia de les actes, tocava acomiadar-se abans de marxar. Els uns, cap al Suprem; Rovira, cap a l’exili. Sabrià recorda aquell moment com un ‘xoc descomunal’. ‘Hi va haver abraçades de comiat. El desequilibri emocional en aquell moment era acollonant. Veies que era molt probable que uns no tornessin, i que la Marta se n’anava segur, que li canviava la vida, que era l’última vegada, probablement en molts anys, que veuria aquests carrers, que trepitjaria el seu país.’ Aquella nit, Rovira va posar rumb a l’exili. Quan ho va fer oficial l’endemà al matí, abans que els seus companys anessin a declarar, ella ja era fora de les fronteres de l’estat espanyol. Per qüestions de seguretat, no en vol revelar la logística. Segons que va publicar el bisetmanari El 9 Nou, i ha pogut confirmar VilaWeb, com que feia dies que se sentia vigilada, va idear un pla per a despistar possibles vigilants. Després del ple d’investidura, el marit de Rovira va anar amb cotxe cap a Madrid acompanyat d’una diputada d’ERC que s’assembla molt a Rovira. Amb aquest esquer, la secretària general dels republicans va poder marxar a l’exili amb llibertat. ‘Si us plau, investiu-me’ Després de la no-investidura de Jordi Turull, la resta de citats a declarar van anar cap a Madrid. També una delegació de Junts per Catalunya: ‘És un dels viatges més durs que he viscut mai en política’, recorda Albert Batet, portaveu del grup parlamentari. Diu que una vegada a Madrid, Turull li va demanar: ‘Albert, si us plau, investiu-me.’ L’endemà encara hi hauria una segona ronda d’investidura, però ja no va ser possible perquè molts diputats ja no hi eren; entre ells, el candidat. La seva filla, Laura Turull, recorda amb ràbia que Pablo Llarena els va prendre declaració i els va deixar sortir a dinar: ‘Va ser molt cruel. El meu pare ens va trucar i ens va dir que havia anat molt bé… Tu no pots deixar anar a dinar una persona que després tancaràs i a qui demanaràs disset anys de presó.’ Romeva, Bassa, Forcadell, Rull i Turull, amb els seus acompanyants, van anar a dinar junts en un restaurant de davant el Suprem: ‘Va ser un moment de distensió, vam riure, realment vam estar molt bé. Ens vam fer il·lusions. Els familiars sempre veiem la llum allà on hi ha foscor, perquè l’hem de cercar’, recorda Diana Riba. I Bernat Pegueroles, que també hi era: ‘Vam pensar que era un signe d’esperança.’ Però no va ser així. Poc després de les cinc de la tarda, va arribar la notícia que ningú volia sentir. Llarena decretava presó provisional per a tots cinc al·legant risc de fugida. ‘Un escarment, volen ostatges i ja els tenen’, deia Montse Bassa. Llavors va entendre que no els havien citat pas a ells perquè fessin política activa, sinó que Llarena havia decidit de tancar a la presó tots aquells acusats de rebel·lió. ‘Ella no s’ho esperava, per això havia deixat l’acta.’ Sabrià explica que va marxar del Suprem abans que s’anunciés la decisió. Quan ho va saber, era a Barajas esperant un avió en direcció a Catalunya. ‘Recordo estar sol, a la fila de l’avió, i plorar. Estava trinxat emocionalment’, explica des del despatx del parlament que era el d’Oriol Junqueras i Marta Rovira. Encara s’hi refereixen com el seu despatx. ‘Però al final vaig fer la reflexió que havíem de treure forces d’on fos, perquè si no, guanyen ells. Sempre tinc al cap les paraules de l’Oriol: “Jo aguantaré aquí el temps que calgui, però que sigui útil. Lluiteu a fora perquè el patiment d’aquí dins ens porti a un horitzó de llibertat”.’ El cap de setmana més complicat del procés, un any després 1er capítol: La investidura fallida de Turull: el dia més dolorós del procés

Summary: Cinc presos més i un exili inesperat: la data més infausta del procés


La manifestació del Nou d’Octubre va convertir-se en una marxa contra els grups d’extrema dreta, després de les agressions sofrides per periodistes i manifestants antifeixistes per la violència ultra. Per analitzar el fenomen, À Punt fa una radiografia als grups d’extrema dreta organitzats en el País Valencià. Com es relacionen, com actuen, què els mou. En el reportatge apareixen diverses veus expertes en aquest fenomen. Vegeu el documental ací, en què parlen experts sobre els motius de l’existència de grups ultres – crisi econòmica i, també, crisi de valors i moral-, els espais de trobada, la simbologia i les tàctiques de propaganda, com és escampar notícies falses.

Summary: Un documentari d’À Punt fa una radiografia dels grups d’extrema dreta en el País Valencià


Ivan Duque, candidat conservador, ha estat escollit president de Colòmbia amb un 53,98% dels vots. Considerat l’hereu de l’ex-president Álvaro Uribe, és contrari a l’acord de pau signat amb les FARC i va prometre en campanya que si guanyava, en revisaria els termes. ‘La pau que enyorem, que reclama correccions, tindrà correccions perquè les víctimes siguin el centre del procés per a garantir veritat, justícia i reparació’, va dir després de conèixer els resultats que el van fer guanyador. El seu rival, el progressista Gustavo Petro, s’ha quedat amb un 41,84% dels vots, segons dades corresponents al 99,92% de l’escrutini. En el seu moment, Duque va ser el portaveu de la campanya pel ‘no’ al referèndum sobre els acords de pau signats entre el govern de Juan Manuel Santos i la guerrilla de les FARC. El ‘no’ va guanyar per poc, fet que va obligar les dues parts a replantejar els termes. En el discurs posterior a conèixer els resultats, Duque es va referir a la polarització social entre partidaris i contraris als acords de pau. ‘Entregaré totes, absolutament totes les meves energies a unir aquest país. És molt important dir-vos a vostès i a tota Colòmbia que no hi ha ciutadans vençuts. Avui, més que mai, es tracta d’unir el país’, proclamà. Gustavo Petro, l’altre candidat, s’ha convertit en la possibilitat més propera que l’esquerra colombiana ha tingut d’arribar al govern. Petro, ex-batlle de Bogotà i antic militant del moviment guerriller M-19, va lamentar la campanya de la por que s’ha fet contra ell. ‘Ens han guanyat dient que érem ateus, que hem matat gent, que transformaríem Colòmbia en Veneçuela. Tot això és mentida.’ Petro va anunciar que seria l’oposició al govern de Duque i va avisar: ‘Vuit milions de colombians no permetrem que enviïn de nou a la guerra al país.’ Entre els reptes del nou president de Colòmbia hi ha també la negociació amb l’Exèrcit d’Alliberament Nacional, que el govern Santos va començar a febrer de 2017 i que ha quedat congelada. L’únic compromís que es va esgarrapar va ser una treva de cent dies pactada setembre per la visita del papa Francesc.

Summary: El conservador Iván Duque guanya les eleccions presidencials de Colòmbia


El parlament alemany, el Bundestag, ha votat aquest divendres a favor d’iniciar les negociacions per un tercer rescat per a Grècia. Els parlamentaris alemanys han votat amb 439 vots a favor, 119 en contra i 40 abstencions la proposta del govern d’Angela Merkel de permetre les negociacions amb Atenes per un préstec europeu d’uns 85.000 milions d’euros a tres anys. Una cinquantena de membres de la coalició conservadora de la CDU/CSU de Merkel han votat en contra de negociar el rescat. Merkel ha remarcat que l’ajut és la millor solució per evitar una situació de ‘caos’. La cancellera ha admès que hi ha qui desconfia de l’acord, però ha remarcat que els avantatges superen els desavantatges. ‘Seriem negligents, i actuaríem irresponsablement, si almenys no intentéssim aquest camí’, ha assegurat Angela Merkel durant la seva intervenció al Bundestag per defensar l’acord. El seu ministre de Finances, Wolfgang Schäuble, el mateix que va intentar incloure la menció al Grexit en les conclusions de la cimera de la darrera setmana, també ha defensat un vot pel ‘sí’. Schäuble ha dit que aquest rescat és ‘l’última oportunitat’ per a Grècia. El ‘sí’ del Bundestag a les negociacions pel rescat és el més important que calia abans que l’Eurogrup pugui obrir, formalment, les converses amb Atenes. En els últims dies, també hi han votat a favor els parlament d’altres estats fins ara reticents a oferir més diners a Grècia, com Finlàndia. Les negociacions pel rescat poden durar, segons va avisar el president de l’Eurogrup, Jeroen Dijsselbloem, unes ‘quatre setmanes’.

Summary: El Bundestag dóna llum verda al tercer rescat de Grècia


El secretari general del PSOE, Pedro Sánchez, ha convocat per a demà al congrés una reunió conjunta de la Comissió Permanent del partit i de la direcció del grup socialista, una cita en la qual es reafirmarà la decisió del Comitè Federal de votar no a la investidura del president Mariano Rajoy. Després de setmanes sense presència pública, Sánchez reprendrà així la seva activitat en un moment en què el PP i Ciutadans han obert la possibilitat de negociar un acord d’investidura. La reunió de la cúpula del PSOE coincidirà de fet amb el Comitè Executiu del PP que ha de decidir si accepta les condicions que exigeix Albert Rivera per a negociar el suport del partit taronja a la investidura de Rajoy. El seu nucli de confiança A la reunió dels socialistes s’ha convocat a la Comissió Permanent, composta pels membres de l’executiva Federal que s’ocupen d’una àrea determinada, i a la direcció del grup socialista que encapçala el portaveu parlamentari, Antonio Hernando. Es tracta, doncs, de dirigents del nucli de confiança del secretari general, i no estan convocats a la cita ni els vocals de l’executiva Federal, ni el conjunt dels diputats del PSOE. Segons que han indicat fonts socialistes, la idea de la reunió és deixar clar que, amb independència de la negociació que puguin obrir el PP i Ciutadans, el PSOE no ha canviat de posició respecte del Comitè Federal que el juliol va aprovar per unanimitat votar en contra de la investidura de Mariano Rajoy. Tot això quan augmenten les pressions des de PP i Ciutadans sobre els socialistes perquè s’abstinguin amb la finalitat d’evitar unes terceres eleccions. Algunes veus del partit, com l’extremeny Guillermo Fernández Vara, l’aragonès Javier Lambán, o l’asturià Pedro Sanjurjo (president del Parlament autonòmic), han suggerit la conveniència de reobrir el debat sobre la posició del PSOE. Cap d’ells està convocat a la reunió de demà. Pressions des de l’esquerra I per l’altre costat, des de Podem i Izquierda Unida es reclama al PSOE buscar una alternativa progressista a Mariano Rajoy al·legant que els dos partits més algunes formacions territorials sumen més diputats que els de PP i Ciutadans. Aquesta alternativa també té suports en el PSOE. D’altra banda, a la reunió dels socialistes es redoblarà la pressió perquè la presidenta del Congrés, Ana Pastor, reveli la data del debat d’investidura, ja que el PSOE sosté que, una vegada acceptat l’encàrrec del Rei, Mariano Rajoy no pot eludir aquesta cita parlamentària. Més de dues setmanes després de ser designat formalment candidat a la investidura, Rajoy continua insistint que només acudirà al debat si té vots suficients. El PP ha tornat a abonar aquest dimarts aquest argument: “La investidura no està feta per a un vot negatiu”, ha assenyalat el secretari general del grup popular, José Antonio Bermúdez de Castro.

Summary: Sánchez reuneix demà la cúpula del PSOE per reafirmar el no a Rajoy


El Tsunami Democràtic va aconseguir ahir que milers de persones bloquessin l’aeroport de Barcelona durant més de nou hores, en resposta a la sentència contra el procés. Els mossos i la policia espanyola, coordinats en un mateix dispositiu, van carregar en diferents ocasions. Per la seva banda, als carrers de tot el país, es van viure diferents manifestacions en protesta per la sentència del Suprem.

Summary: Resposta a la sentència: nou hores d’ocupació a l’aeroport de Barcelona