Divendres Vox va denunciar una agressió d’un grup de ‘feministes radicals’ a Son Servera, al nord-est de Mallorca. Alguns mitjans de comunicació ho van recollir, però s’ha demostrat que era un muntatge del partit d’extrema dreta dirigit per Jorge Campos. Tot indica que una militant s’ho va inventar, perquè cap centre d’assistència sanitària de la zona ni l’hospital de Son Espases no ho han acreditat, i la denunciant s’ha limitat a aportar a la Guàrdia Civil un informe mèdic de la suposada afectada, la seva filla, que era del mes de febrer passat. Però el dirigent de Vox a les Balears, Jorge Campos, el president de la formació ultra, Santiago Abascal, i fins i tot Xavier Pericay, diputat i portaveu de Ciutadans a les Illes, van encendre ràpidament el foc denunciant l’agressió a Twitter. Campos va arribar a descriure l’atac de ‘brutal agressió del feminisme’ i va demanar que la presidenta Armengol en demanés disculpes. L’agressió ha estat tan desacreditada que fins i tot Vox ha hagut de desmentir-la i ha criticat durament la denunciant. Se senten víctimes d’un engany per part d’aquesta persona, diuen ara. Jorge Campos és un vell conegut de la mentida i l’engany. Defensor de l’anticatalanisme, sempre s’ha mostrat enemic de la llengua pròpia de les Illes i contrari a la llibertat d’expressió. La sentència de l’Audiència espanyola contra Valtònyc, ratificada pel Suprem espanyol, va sorgir precisament d’una denúncia interposada per ell mateix –aleshores president de Círculo Balear, associació gonella i ultraespanyolista creada el 1999– per una cançó que porta per títol ‘Circo Balear’. El dirigent de Vox ja ha anunciat que vol derogar la llei de normalització lingüística aprovada l’any 1986 pel parlament. Al capdavant de Círculo Balear va defensar el TIL de Bauzá, que pretenia d’eliminar el català a les aules i que va ser fortament contestat per la societat illenca. Aquesta associació d’extrema dreta va defensar també el manteniment del monument franquista de Sa Feixina, a Palma. El dirigent de l’extrema dreta espanyola a les Illes sempre s’ha mostrat partidari de qui considera entitats germanes, com la Fundació Denaes para la Defensa de la Nación Española, amb la qual ha participat a força actes, o la també ultra Convivencia Cívica Catalana. El seu historial és ben farcit. Campos ha donat suport a manifestacions amb banderes falangistes on hi ha hagut agressions o s’ha fotografiat amb coneguts personatges feixistes de les Illes. Contrari a l’Estatut d’Autonomia aprovat l’any 1983, també s’ha mostrat crític amb el PP balear, excepte en l’època de José Ramon Bauzá, a qui va oferir un lloc quan va deixar el partit.

Summary: De la querella contra Valtonyc a l’agressió inventada durant la vaga feminista: L’historial del dirigent de Vox a Mallorca


Una persona armada amb un ganivet i un estri de cuina ha mort un jove de dinou anys i n’han ferit vuit més en un atac a Lió. Segons que ha informat la prefectura del Roine l’atac ha tingut lloc prop de les cinc de la tarda al metro de Villeurbanne, als afores de la segona ciutat de França. Tres dels ferits estarien en estat molt greu. La policia ha detingut l’atacant. Fonts policials han informat als mitjans francesos que, si bé en un principi es buscava un segon atacant, no seria el cas. Totes les hipòtesis sobre el mòbil de l’atac estan obertes, inclosa la pista terrorista. De fet, la fiscalia antiterrorista supervisa l’operació, si bé no se n’ha fet càrrec. El ministre de l’Interior francès, Christophe Castaner, ha explicat que s’ha mobilitzat la policia i que segueix d’aprop la situació. La @PoliceNationale est mobilisée, sous l'autorité du procureur de la République, pour faire toute la lumière sur l'agression à l'arme blanche survenue à #Villeurbanne.Je suis la situation @Place_Beauvau, avec @NunezLaurent. — Christophe Castaner (@CCastaner) August 31, 2019 Gérard Collom, batlle de Lió, ha atés els mitjans poc abans de les set de la tarda. ‘Cal esperar les conclusions de la investigació i ser molt prudents’ ha dit. Ha indicat que les persones ferides esperaven el bus en el moment de l’agressió. Segons ha informat la xarxa de transports públics de Lió, l’estació on han passat els fets, Laurent Bonevay, està tancada per intervenció policial.

Summary: Un mort i diversos ferits a Lió per un atac amb ganivet


La defensa d’Oriol Junqueras presentarà un recurs al Tribunal de Luxemburg contra la decisió d’avui del Parlament Europeu d’acceptar la resolució del Tribunal Suprem espanyol, que va declarar inhabilitat l’eurodiputat d’ERC i extingida la seva immunitat. L’advocat de Junqueras, Andreu Van den Eynde, ha explicat que no podia presentar un recurs contra la interlocutòria del Suprem, però sí que pot interposar-lo contra la decisió de l’eurocambra. Concretament, al Tribunal General de la UE, que forma part del Tribunal de Luxemburg. Quin recorregut té ara la defensa de Junqueras contra la decisió del Suprem? El Parlament Europeu ha justificat la seva marxa enrere, després de reconèixer Junqueras com a eurodiputat, assegurant que la jurisprudència del Tribunal de Justícia de la Unió Europea l’obliga a acceptar sense dilació les decisions dels tribunals estatals, en aquest cas del Suprem espanyol. Amb aquest recurs, el Tribunal de Luxemburg s’haurà de pronunciar sobre si el Suprem ha aplicat correctament la sentència del 19 de desembre, que donava la raó a Junqueras i li reconeixia la condició d’eurodiputat i la seva immunitat. Per la seva banda, ERC ha exigit al president del Parlament Europeu, David Sassoli, que expliqui obertament quines pressions ha rebut pel canvi de posicionament de l’eurocambra. En un comunicat, el partit reitera que s’ha de complir la sentència del TJUE i que esgotarà totes les vies per a garantir-ne el compliment. Esquerra Republicana ha emès un comunicat de resposta a la decisió del Parlament Europeu. «Esquerra Republicana mostra la seva indignació amb la posició expressada avui pel president del Parlament Europeu, David Sassoli, i anuncia que la recorrerà al Tribunal General de la Unió Europea (TGUE). La sentència del TJUE va ser absolutament clara: Oriol Junqueras és eurodiputat des de la proclamació dels resultats de les eleccions al Parlament europeu i des d’aquell dia gaudeix d’immunitat parlamentària. En conseqüència, l’estat espanyol hauria d’haver tramitat un suplicatori si volia revertir aquesta condició, però no ho va fer i des d’aleshores ha sotmès Oriol Junqueras a una situació d’indefensió. Per aquest motiu, Esquerra Republicana exigeix que es compleixi la sentència de la Unió Europea i que no prevalguin els interessos d’un estat membre per sobre dels interessos de la Unió, ja que això posaria en qüestió els seus principis fundacionals. En aquest sentit, Esquerra Republicana demana a la presidència del Parlament Europeu que expliqui obertament les pressions que hi ha hagut per modificar la posició sobre la immunitat d’Oriol Junqueras. Esquerra Republicana seguirà treballant en tots els fronts i esgotarà totes les vies per garantir el compliment de la sentència del TJUE i protegir els drets d’Oriol Junqueras en tant que amb ells es protegeixen els drets i les llibertats del conjunt dels ciutadans de Catalunya i de la Unió Europea.»

Summary: Junqueras recorrerà contra la decisió del Parlament Europeu al Tribunal de Luxemburg


Els Mossos d’Esquadra auditaran al detall les seves actuacions en les protestes contra la sentència. Segons que ha explicat la portaveu del govern, Meritxell Budó, es tracta de la investigació interna més important de la història de la policia catalana. De moment ja s’han identificat quinze actuacions que poden ser casos de mala praxi per part d’agents del cos. L’auditoria pot acabar en expedients, sancions o informació reservada. L’obertura de la investigació ha estat acordada en una reunió que el conseller d’Interior, Miquel Buch, ha mantingut amb el comissari en cap dels Mossos, Eduard Sallent, i els responsables de l’àrea d’avaluació i afers interns. A banda dels episodis de mala praxi també s’analitzaran la presa de decisions i els recursos humans i materials dels quals disposaven els agents durant els fets.

Summary: Interior investiga quinze actuacions dels Mossos durant les protestes


Quan Feliu Ventura va escriure al gener del 2015 un manifest demanant que se celebressin els vint anys del traspàs d’Ovidi Montllor, a tot el país van néixer iniciatives per commemorar l’efemèride. El Centre Artesà Tradicionàrius de Barcelona es va involucrar profundament en la iniciativa a través dels espectacles ‘Ovidi Popular, 20 anys!’ i ‘Ovidi Simfònic. Perquè volem!’ i avui tanca el cicle amb el concert ‘Avui Ovidi’. És un espectacle de la mà d’artistes joves i amb una mirada cap a la poesia, la música i textos de l’artista d’Alcoi que es podrà veure aquest vespre al Bar del Tradicionàrius. ‘Avui Ovidi’ és un espectacle multidisciplinari d’una nova generació d’artistes que inclou cançons, poesia i textos d’Ovidi Montllor, però també de poetes com ara Vicent Andrés Estellés, Víctor Alexandre, Núria Cadenas o Pere Gimferrer. La vetllada està dirigida per Marc Ràmia i Eloi Aymerich i compta amb la participació de diferents músics i actors de nova fornada: l’actriu Jéssica Pérez, l’actor Pol Martínez, la cantant Laia Mulà i Jo Jet, acompanyats del músic Isidre Caro i la poeta Maria Antònia Grau. Fins a final de més també es pot veure al Centre Artesà Tradicionàrius l’exposició ‘Ovidi Popular’. Parteix del treball que fa anys va començar a fer l’artista plàstic Antoni Miró en record, homenatge i reivindicació de l’artista. Es concreta en un seguit d’elements d’obra gràfica digital sobre paper o llenç que fixen diferents expressions, actituds o representacions del seu amic personal Ovidi Montllor.

Summary: Una nova generació d’artistes redescobreix el llegat d’Ovidi Montllor


El president de Foment del Treball, Joaquim Gay de Montellà, ha rebutjat avui un eventual referèndum unilateral d’independència (RUI) i ha insistit que la Generalitat i el govern espanyol haurien de negociar un pacte fiscal per ‘buscar la incardinació’ del Principat amb l’estat espanyol. En una entrevista en Catalunya Ràdio recollida per Europa Press, el president de la principal patronal catalana ha lamentat la incertesa política a l’estat espanyol per la falta de govern i ha alertat que crea un ‘precedent dolent per al futur del país’. ‘Deu mesos sense govern no és el que correspon i demanem un esforç de compromís’, ha sostingut, i ha considerat que la falta d’executiu suposa una pèrdua d’influència i de capacitat de generar negocis i riquesa.

Summary: Gay de Montellà insisteix a negociar un pacte fiscal i rebutja accions unilaterals


La literatura catalana molt sovint s’ha mogut a batzegades, amb corrents que volien imposar pensaments únics i, per contrast, moviments de resposta. Al temps de la Mancomunitat, per exemple, Eugeni d’Ors va prendre el noucentisme per model, en contraposició al modernisme, i va donar una importància cabdal a la poesia sobre la novel·la. Així mateix, als anys setanta, Castellet i Molas van voler imposar el realisme com a forma principal d’expressió per a la novel·la catalana i el seu llegat estètic ha estat com una llosa d’un pes immens. Però tant el realçament de la poesia a la primeria del segle XX com la narrativa realista dels anys setanta van tenir resposta: per una banda, del 1925 fins a la guerra de 1936-1939 vam viure un esclat de producció novel·lística de tota mena. Per una altra, el 1974 es va publicar l’obra més llegida de tots els temps en català, El Mecanoscrit del segon origen, de Manuel de Pedrolo, que no fou pas una novel·la realista, sinó de ciència-ficció. Per això és tan saludable que ara vegi la llum l’antologia Extraordinàries, que aplega texts inèdits de quinze narradores, la major part debutants, que han optat per algun vessant de la literatura fantàstica. De fet, ací hi ha hagut antologies molt importants que han servit per a aclarir el panorama literari: la dels Imparables fou la irrupció d’un grup poètic molt important, de la mateixa manera que, més tard, els més joves poetes van entrar en escena amb el llibre Pedra foguera. En narrativa s’han destacat recentment les propostes de Manel Ollé i de Lolita Bosch; i en novel·la negra Crims.cat i Crims.cat 2.0 van obrir el camí al boom del gènere, que va confirmar Elles també maten. Per tant, era lògic que, arran d’una mancança, aparegués un envit com aquest. I quina era la mancança? Ricard Ruiz Garzón, inventor del projecte i coordinador de l’antologia, ens ho explica: ‘La gent era incapaç de dir tres noms d’escriptores de ciència-ficció, de fantasia èpica o de terror. I això s’havia de resoldre.’ I la millor solució era publicar aquest volum on s’apleguen obres de Maria Arazo, Elena Bartomeu Magaña, Àngels Blasco Ros, Roser Cabré-Verdiell, Esperança Carrió, Eva Espinosa, Gemma Martí O’Toole, Anna Martínez, Inés MacPherson, Muntsa Mimó, Gemma Nafria, Elena Polanco, Aina R. S., Laura Tomàs Mora i Cristina Xifra. Segons els editors de Males Herbes, ‘és una pinzellada de la literatura que vindrà, d’una banda perquè qui l’escriu són dones, i de l’altra perquè s’endinsen en els gèneres fantàstics amb una clara voluntat de renovar-los. Són històries que eixamplen els límits de les literatures de la imaginació i en capgiren les convencions, per oferir una perspectiva nova, més actual i més atractiva, d’alguns grans temes de la literatura de l’insòlit. Hi trobareu paradoxes tecnològiques, dracs, detectius hàptics, dones d’aigua, marcians o futurs distòpics; tanmateix, aquests mons llunyans i aquests fets insòlits tan habituals en la cultura popular dels nostres dies us portaran a territoris inesperats i a situacions que mai hauríeu pogut preveure’. Diu l’antòleg: ‘Hi ha autores de totes les edats, però tenen en comú que escriuen dins allò que podem qualificar de literatura fantàstica i que fins ara són inèdites, per bé que algunes tenen textos llargs que aviat es publicaran. També hi ha qui ha publicat algun text en revistes o en antologies i un grapat faran el salt a la novel·la ben aviat. En sentirem parlar.’ Segons Ruiz Garzón, aquest és el gènere literari que més creix i on hi ha un canvi generacional més gran, perquè molts joves en consumeixen sense pensar-s’hi gaire. ‘En anglès hi ha moltes dones que fan literatura fantàstica i en castellà també n’hi ha antologies, però en català ens en feia falta una que fos el punt de partida per a un gènere que estic del tot convençut que agafarà volada.’ El responsable de l’antologia es remet a dades concretes: ‘Fa deu anys que faig classes a l’Ateneu i cada any tinc més alumnes que escriuen molt bé. Volen publicar i no saben on fer-ho. Per una altra banda, els editors volen trobar autores perquè aquest gènere gairebé sempre l’escriuen nois. Em diuen que si surt una bona autora la publicaran. Però a l’hora de la veritat no hi ha connexió i per això vaig pensar que calia fer aquest primer pas.’ I aquest primer pas podria ser molt més llarg , perquè Ruiz Garzón va posar-se en contacte amb les escriptores que coneixia i amb les que tenia a prop, és a dir, les recomanades directament per algú que ell coneixia. Amb això va aplegar un centenar de relats dels quals ha seleccionat aquests quinze. En el criteri d’elecció hi han pesat uns quants factors, però sobretot que hi hagués qualitat i varietat dins l’ample món del gènere fantàstic. A partir d’aquí va anar a veure els editors de Males Herbes i ara Extraordinàries ja és una realitat. És també una proposta per al futur. ‘Puc atrevir-me a dir –afegeix– que en pocs anys un terç de les autores hauran publicat novel·les i se’n parlarà.’ Curiosament, la novel·la de gènere fantàstic va ser cultivada extensament a la fi dels anys vint, abans de la guerra, precisament quan els narradors catalans es van treure la cotilla del noucentisme imposat per Eugeni d’Ors. I una part important d’aquestes obres les ha anades recuperant Males Herbes. Ricard Ruiz diu que en aquella època s’escrivia amb ‘molta més naturalitat que no pas ara. El gènere fantàstic, l’escriu tothom, la Rodoreda, la Capmany, Bertrana…: tothom en feia sense pensar-hi gaire, però aquestes obres han estat maltractades i invisibilitzades sense pietat i això ens obligaria a fer una reescriptura del cànon, una reescriptura molt necessària, perquè molts autors i autores de la tradició conrearen aquest gènere. Però d’això no se’n parla, hi ha prejudicis molt arrelats que saltaran cap al futur amb les noves veus i que obligaran a remirar el passat.’ ‘És molt poc realista pensar que l’única literatura és la realista’, diu Ruiz Garzón. Ell va pensar de seguida en Males Herbes per a editar l’antologia perquè han fet una aportació que canvia el panorama i perquè han defensat clarament el gènere amb diverses antologies. ‘Ara hem arribat a una maduresa important, del punt de vista creatiu i editorial, en què fins i tot les editorials no especialitzades es van obrint al gènere si tenen bons textos. Ha estat molt important la feina de la Societat Catalana de Ciència Ficció, el seminari de gèneres fantàstics de l’Associació d’Escriptors i la feina del Biblionauta. Són puntes d’un iceberg que acabarà emergint en algun moment. El canvi que molta gent encara no intueix és inevitable, perquè van creixent noves generacions sense prejudicis lectors.’ El llibre arriba en el centenari de Perucho, d’Isaac Asimov i de més autors d’aquesta literatura. ‘Esperem que hi pugui haver moltes reivindicacions en aquest sentit.’ De moment, les Extraordinàries se la juguen en un país on ho tenien tot en contra: ser dones, fer literatura de gènere, escriure relats breus i escriure en català. Tot es conjurava perquè no funcionés, però ara com ara les expectatives són molt altes i la curiositat també.

Summary: Quinze dones ‘Extraordinàries’ per a fer renéixer la literatura fantàstica en català


Aquestes últimes setmanes, els vaixells de l’ONG badalonina Proactiva Open Arms han arribat als ports de València, Barcelona i Palma amb els nàufrags rescatats a la Mediterrània, prop de les costes del nord d’Àfrica. Són homes i dones fatigats que arrosseguen una llarga història de fugida i misèria. L’última parada del seu viatge, abans de trepitjar Europa, havia estat Líbia –sempre Líbia–, un estat fallit, en descomposició des del linxament del dictador Muammar al-Gaddafi el 2011, que ha esdevingut el principal punt de sortida de migrants de l’Àfrica a Europa. Un país imprescindible per a entendre l’anomenada ‘crisi migratòria’, i del qual, malgrat això, no sabem res. Líbia és un forat negre informatiu. El periodista Karlos Zurutuza i el fotoperiodista Ricard García Vilanova van anar-hi per primera vegada amb l’exèrcit d’informadors que cobrien la caiguda de Gaddafi. Molts no van tornar-hi mai més. Zurutuza i García Vilanova, en canvi, no han pogut deixar de fer-ho, no volen abandonar Líbia. D’aquesta fal·lera, i gràcies a l’impuls de la beca Photographic Social Vision per al Fotoperiodisme d’Investigació, n’ha sortit el llibre Terra endins. Vida i mort en la ruta líbia cap a Europa, cent quaranta pàgines per a entendre què passa a Líbia. —S’ha explicat molt poc que Líbia és el principal punt de sortida d’immigrants i refugiats de l‘Àfrica a Europa. Creieu que era necessari fer-li justícia? —La manera com s’ha explicat Líbia mostra el periodisme d’avui dia. El 2011, maten Gaddafi i s’omple d’informadors, entre els quals, en Ricard i jo. Després passa el moment de màxima tensió i tothom desapareix, ningú ja no se’n recorda més, de Líbia. La precarietat laboral i el pes del breaking news, que absorbeixen tot l’espai informatiu, fan molt difícil d’explicar històries amb context. —Al llibre dieu: ‘El problema és que hem reconstruït aquesta història només a través dels testimonis de la pobra gent rescatada al Mediterrani central. Entendre la complexitat del que passa a Líbia en un vaixell a través del testimoni d’un nigerià és impossible.’ Ningú pregunta als libis? —Així és. Hem escoltat milers de testimonis de subsaharians rescatats, però quants libis han aparegut als mitjans per explicar què passa al seu país? No hi ha interès de les grans capçaleres. A mi aquestes setmanes m’han trucat molts mitjans demanant-me sobre Líbia perquè hi ha hagut el cas de l’Aquarius, però per això i prou. Tots aquests anys oferia reportatges del país i ningú hi estava interessat. —Tres governs, centenars de tribus, milers de grups armats i màfies de tràfic de persones. Per començar a entendre Líbia, s’ha de tenir clar que no hi ha cap autoritat central? —A Líbia, les ciutats funcionen com petits estats independents els uns dels altres. Els municipis gestionen les forces armades i, en el cas de les poblacions costaneres, que són la majoria, també gestionen els guardacostes. A més, no podem pensar en els estàndards europeus, els límits entre què és govern, què és màfia i què és milícia són impossibles de traçar, tot està interrelacionat. —Si cada ciutat té els seus guardacostes, qui són, doncs, els anomenats guardacostes libis? —És difícil de dir. Seguint el mateix esquema de terra, on cada milícia controla el seu territori, cada ciutat patrulla les seves aigües. Abans, però, els guardacostes actuaven com a contrabandistes, demanaven diners a les màfies a canvi de deixar passar les barcasses. Quan el 2016 la Unió Europea va posar en marxa l’operació Sophia, la situació va canviar. Des d’aleshores, Europa s’ha dedicat a entrenar, armar i legitimar els guardacostes perquè siguin els encarregats d’impedir que les barcasses de migrants arribin a Europa. —A les màfies no els deu fer gaire gràcia aquesta operació. —Europa també ha provat de treballar amb les màfies. Itàlia, de fet, finança la màfia més gran de la principal ciutat de sortida de migrants a canvi que aturi el tràfic de persones i actuï en el territori perquè les altres també deixin de fer-ho. Per això, a final del 2017, hi va haver una guerra entre màfies, perquè la que estava patrocinada per Itàlia volia incidir en els negocis de les altres. —El govern italià, per tant, finança les màfies a Líbia per evitar que els migrants arribin a les seves costes. —S’ha de dir que Itàlia és el país europeu que més pateix l’arribada de migrants, que ha d’assumir el merder, i quan demana ajuda es queda sola. Salvini ha de gestionar això i com que no hi ha cap autoritat central per a negociar a Líbia, s’asseu amb les milícies i amb les màfies. És un esquema que també van fer els americans a l’Irac i a l’Afganistan. S’aplica igual a Líbia. Al final, si l’estat no existeix, t’has de relacionar amb qui mana sobre el terreny. —Tot i això, finançar els guardacostes i les màfies no ha servit per a aturar el tràfic de persones. —És clar, perquè en una sola ciutat potser hi ha vint o trenta màfies de tràfic de persones. No és tan senzill. Líbia no és com la Turquia d’Erdogan, a qui pagues milions i milions i et tanca les fronteres. Després del linxament de Gaddafi, no hi ha cap autoritat central amb qui negociar res, per això és tan complicat, també, d’entendre què hi passa. —Per aturar l’arribada de migrants, la Unió Europa també ha pressionat les ONG perquè se’n vagin del terreny, i ho ha aconseguit. —Les ONG s’havien convertit en un testimoni incòmode de les coses que passaven, per això les altes instàncies europees van començar una campanya per a desprestigiar-les. El resultat és que la flota de rescat s’ha reduït un terç i les que hi operen ja no poden desembarcar a Itàlia, fet que augmenta el temps del viatge i redueix el que passen a la zona de rescat. —Que no hi hagi ONG de rescat frenarà els qui volen arribar a Europa? —No, els migrants sortiran, però cada vegada en moriran més. El 2014, Itàlia tenia l’operació de rescat Mare Nostrum, però era molt costosa econòmicament i política. Quan va demanar ajuda a Brussel·les, li va girar l’esquena. Aleshores, Roma va suspendre l’operació i Frontex va agafar el control de les fronteres: els migrants no deixaven de sortir, simplement el nombre de persones que moria al mar es va multiplicar per trenta. Això mateix passarà ara. —Abans del 2011, Líbia no era un país de pas per a les rutes migratòries, sinó que era un país de destinació. Tantes oportunitats laborals oferia perquè milers de subsaharians i asiàtics hi anessin a treballar? —Líbia té les reserves de petroli més grans de l’Àfrica, encara que no n’és el principal exportador. Amb una població de només sis milions de persones, els libis estaven acostumats a viure de renda, sense treballar, des dels anys seixanta que es va instaurar aquest sistema. Per això, calia que vinguessin estrangers a treballar, com a metges, paletes o escombriaires, perquè els libis no ho feien. A més, el 2011, un dinar libi costava l’equivalent a un euro; un nigerià podia viure millor a Líbia que a Nigèria i enviar diners a la família. —Amb la caiguda de Gaddafi, Líbia s’ha descompost. Per què interessava, doncs, fer-lo caure? —Realment, això no ho sé. Els libis tenien tot el dret del món d’alçar-se en contra de Gaddafi, però el linxament que va rebre el dictador de la resta del món no tenia cap relació amb el benestar dels libis. De fet, després de la caiguda de Gaddafi hi va haver eleccions, però Líbia la van deixar sola. Un país que surt de 44 anys d’un règim lisèrgic, d’un dia per un altre, no pots pretendre que entengui que allò ja és una democràcia. És molt més complicat. Si hi havia cap pla per Líbia, ha estat nefast. Si el pla era crear aquest caos, aleshores ha triomfat, però és clar, arran d’això la Unió Europea té molts problemes per a controlar els fluxos migratoris. Jo estic segur que molts, sobretot els italians, troben a faltar Gaddafi. —Una de les últimes propostes del primer ministre italià, Matteo Salvini, a la cimera sobre immigració de la UE, va ser la d’obrir centres de detenció de migrants a Líbia. A banda de ser immoral, és viable, des del punt de vista pràctic? —No, és impossible. És un missatge polític que envia Salvini: ‘Mireu, no tan sols tanco els ports italians i entreno els guardacostes per evitar que surtin, sinó que faig que les possibles peticions d’asil es facin des de Líbia.’ Però Salvini, que té un gran coneixement de Líbia,perquè va ser colònia italiana, sap perfectament que això és impossible. I encara ho és més al sud del país, com va dir, al desert, on no hi ha cap mena de control de res. És important recordar que Itàlia, a banda del problema migratori, té grans interessos energètics a Líbia: a Trípoli hi ha les refineries de gas i petroli que alimenten Itàlia. Per això, Itàlia, i també l’ONU, donen suport un govern escollit a dit que els libis no reconeixen i que està sustentat per una milícia salafista, que utilitza la brutalitat pròpia de l’islamisme radical per imposar el seu ordre, com feien els talibans a l’Afganistan. Però aquest govern controla les refineries de gas i petroli. —L’islamisme radical està relacionat amb la misèria? —Totalment. A Europa deien que a Líbia que hi havia un problema molt gran amb Estat Islàmic, però els libis sempre et diuen que això són problemes europeus, perquè tenen por que els esquitxi. I així va, a Europa ens centrem a combatre Estat Islàmic a Líbia i ens oblidem que els tres governs libis enfrontats reben diners injectats de l’Aràbia Saudita. L’islamisme radical entra a Líbia des de dalt, no des de baix. Tothom vol la seva part del pastís. Líbia, com Síria, és un camp de batalla on els qui volen el poder viuen molt lluny, sigui a Doha, Riad, Moscú o Washington. —Per què vosaltres, com a periodistes, teniu protecció, i un subsaharià no l’aconsegueix? —Nosaltres aconseguim la protecció d’algunes tribus i milícies perquè hi hem tornat una vegada i una altra. I és d’aquesta manera, tornant-hi, que et guanyes el respecte de la gent. Demostres que tens un compromís amb la història, que no ets algú que només hi arriba quan hi ha bombes i se’n va quan s’acaba l’espectacle. El problema del subsaharià és que ara només hi és de pas. Tot i això, sí que n’hi ha que tenen el respecte dels locals. Hi ha libis que ajuden i protegeixen els subsaharians, però això no ho expliquen, els mitjans. —El tràfic de persones, però, s’ha convertit en un dels negocis més suculents per als locals. —Sí, però no per a tothom. Fixeu-vos en Zuwara, una ciutat costanera. Quan els libis se’ls van començar a omplir les platges de cadàvers, dels qui havien mort ofegats, van organitzar-se per ajudar els migrants, enterrar els cossos i lluitar per fer fora les màfies de tràfic de persones de la població, i ho van aconseguir. Les brigades antimàfies van expulsar el tràfic de Zuwara. Es demonitza molt els libis, però ells pateixen aquesta qüestió molt més que nosaltres. —Quin futur li espera, a Líbia? —No tinc una bola de vindre, però no hi ha motius per a l’optimisme. Al Líban van ser quinze anys de guerra i a Líbia res fa pensar que sigui millor. Aquestes fronteres, que es van traçar sobre mapa fa un segle, com les de l’Orient Mitjà, potser caldrà canviar-les o cercar altres formes de govern que s’adaptin millor a la realitat de cada lloc. —Hi tornareu, per explicar-ho? —És que jo treballo així, tornant als llocs. Els periodistes, si només viatgem de guerra en guerra, i no tornem mai més, ens convertim en vouyers de guerra. Crec que la manera d’explicar una història és seguir-la, establir-hi un compromís. En el cas de Líbia, després de viure l’aixecament militar i la destrucció que va provocar, jo sento que sóc responsable d’explicar com continua la història. A més, també creo vincles personals: tinc molts amics a Líbia i hi tornaré encara que només sigui per veure’ls.

Summary: Karlos Zurutuza: ‘Líbia, com Síria, és un camp de batalla per un poder que és molt lluny’


La Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals (CCMA) exigeix al diari El País que rectifiqui l’article ‘Una setmana a la bombolla de TV3‘ publicat el 12 de novembre. L’autor del text, el periodista Íñigo Domínguez, conclou que TV3 és un mitjà propagandístic a partir d’una suposada anàlisi de contingut de la programació. El 17 de novembre, Vicent Sanchis, director de TV3, va escriure una carta al director d’El País, Antonio Caño, on desmentia una per una les afirmacions sobre el tractament informatiu de la televisió pública. D’acord amb llei orgànica 2/1984, Sanchis exigia a El País que rectifiqués l’article publicant la versió de TV3. El País havia de publicar-la en el termini de tres dies, és a dir, abans de dilluns, però no ho va fer. Televisió de Catalunya desmenteix l'article "Una semana en la burbuja de TV3" i demana rectificació a @el_pais: https://t.co/H6sEqZwS1f — CCMA (@CCMA_cat) November 23, 2017 Però TV3 no ha obtingut cap mena de resposta a la petició i, passat el termini del dret a la rectificació amistosa, els serveis jurídics de la cadena preparen una demanda a un jutjat de primera instància que presentaran abans d’una setmana per exigir que es faci aquesta rectificació, entenent que es basa en mentides que són presentades com a fets. L’article d’El País deia que TV3 havia exagerat la incidència de la vaga general del 8 de novembre, que el programa ‘Info-K’ polititza els menors, que l’explicació sobre què són els presos polítics es va il·lustrar amb fotografies dels consellers empresonats, que TV3 no va informar del motiu de l’acusació d’incitació a l’odi contra vuit docents de la Seu d’Urgell i que mai no s’hi parla de la fuita d’empreses. El periodista també va escriure que el telenotícies havien informat massa breument de la declaració judicial en què Carme Forcadell va dir que havia acatat el 155, que gairebé no s’hi informa d’Espanya i que els partits unionistes tenen poca presència als informatius. Sanchis, en la carta que El País no ha publicat, desmunta totes aquestes acusacions. Sobre la vaga general, explica que TV3 va informar que el seguiment havia estat menor al de la vaga del 3 d’octubre i va especificar que s’havia informat sobre el gran impacte dels talls de carreteres. També es van emetre reportatges sobre la repercussió en les grans empreses de la Zona Franca de Barcelona i Mercabarna i en el comerç de Terrassa i Barcelona. El director de TV3 explica que els periodistes van donar la xifra de seguiment de la vaga facilitada pel govern espanyol. La carta defensa ‘InfoK’, que defineix com ‘un programa informatiu infantil homologable al format existent a bona part d’Europa occidental’, amb setze anys de trajectòria, i detalla com s’hi va informar tant de l’1 d’octubre com del concepte de pres polític. Sanchis nega que s’hi utilitzessin les imatges de Jordi Sànchez i Jordi Cuixart per il·lustrar el concepte de pres polític –que al reportatge es deia que hi ha qui els hi considera i qui no–, sinó que es va explicar amb imatges de dos redactors del programa. Amb el mateix to, el text desmenteix detalladament les acusacions sobre el cas dels docents de la Seu d’Urgell, la fuita d’empreses, la declaració de Carme Forcadell i la suposada inexistència d’Espanya en els telenotícies. Sobre la presència o no dels representants dels partits unionistes, Sanchis aclareix: ‘La presència dels diversos representants polítics als informatius de TV3 ve determinada per la importància i transcendència informativa de les seves decisions, actuacions o declaracions, i en cap cas no està condicionada a un determinat minut dels informatius.’ La carta acaba recordant que qualsevol visualització a la web tv3.cat dels informatius ‘suposadament analitzats’ contradiu completament les afirmacions publicades per El País. Llegiu ací tota la carta escrita per Vicent Sanchis:

Summary: TV3 demandarà judicialment El País per les mentides en un article difamador


Penny Lawrence, vicepresidenta executiva d’Oxfam i número dos de l’ONG al Regne Unit, ha dimitit a primera hora de la tarda arran de l’escàndol sexual que ha esquitxat l’organització els darrers dies. Un grup de directius va contractar prostitutes haitianes amb fons de l’organització l’any 2011, en el marc de les tasques d’ajuda que impulsava Oxfam per a pal·liar els efectes del terratrèmol de 2010. El diari britànic The Times va treure a la llum la setmana passada aquests abusos i va assenyalar el director de l’ONG a Haití, Roland van Hauwermeiren, que havia contractat prostitutes (algunes d’elles menors) amb fons de l’organització. Lawrence era directora de programes quan van succeir aquests fets. Ha declarat que se sent ‘avergonyida’ pel que va passar sota la seva responsabilitat i ‘profundament empenedida pel dolor i l’angoixa generada pels qui donen suport a Oxfam i per la majoria de persones vulnerables que han confiat en l’organització’. El màxim responsable de l’ONG, Mark Goldring, ha lamentat la dimissió: ‘Com nosaltres, està impactada pels fets i decidida a fer el que sigui millor per a Oxfam i les persones a les quals ajudem’.

Summary: Dimiteix la número dos d’Oxfam al Regne Unit arran de l’escàndol sexual d’Haití


Divendres passat es va fer a Madrid un dinar entre els presidents de sala del Tribunal Suprem, inclòs Manuel Marchena, el president del Consell General del Poder Judicial espanyol, Carlos Lesmes, i el president del Tribunal de Justícia de la Unió Europea, Koen Lenaerts. Fou després d’un acte sobre les xarxes de cooperació judicial internacional, i s’esqueia justament quan aquest tribunal, amb seu a Luxemburg, rebrà molt probablement recursos, peticions o qüestions que tenen a veure amb la situació de l’eurodiputat Oriol Junqueras, tancat a la presó, i dels eurodiputats Carles Puigdemont i Toni Comín, a l’exili i vedats, ara com ara, pel president en funcions del Parlament Europeu, Antonio Tajani. Una setmana abans, el Suprem espanyol havia pres una decisió molt polèmica: havia denegat a Oriol Junqueras el permís de sortir de la presó per a participar en un acte de promesa de la constitució dels eurodiputats proclamats a la circumscripció espanyola i per a viatjar el dia 2 de juliol vinent a la sessió constitutiva de l’eurocambra, a Estrasburg. Els arguments del tribunal, del 14 de juny, signats pels set magistrats que van participar en el judici contra el procés i que ara deliberen sobre la sentència, eren molt durs, i sorprenents. Els mateixos jutges que l’havien deixat assistir al congrés espanyol a prometre la constitució com a diputat, poc després li ho impedien com a eurodiputat. Marchena i els altres magistrats mantenien Junqueras en presó preventiva malgrat la proclamació –aquell mateix dia al BOE– de la llista d’eurodiputats, en què hi havia Junqueras, a més de Puigdemont i Comín. Mantenint-lo tancat, a Junqueras li violaven la immunitat. Però el Suprem no ho veia així. La seva lògica era la següent: que per a gaudir d’immunitat, cal que sigui eurodiputat a tots els efectes, i per això ha de prometre la constitució. I ho tenia tan clar, el tribunal, que el va mantenir a la presó. L’advocat d’Oriol Junqueras, Andreu Van den Eynde, va demanar al Suprem que ho consultés al Tribunal de Justícia de la Unió Europea, perquè hi havia en joc les prerrogatives d’un eurodiputat. Una setmana després, hi va haver el dinar a Madrid amb el president del Tribunal de Justícia de la Unió Europea. I quatre dies després del dinar, el Tribunal Suprem ha començat els tràmits per a formular la qüestió pre-judicial al Tribunal de Luxemburg. No es pot afirmar pas que hi hagi una relació directa entre l’una cosa i l’altra, però la seqüència dels esdeveniments ha estat aquesta. El tribunal demana a les acusacions i a les defenses que abans de tres dies presentin al·legacions a la possibilitat de presentar aquesta qüestió pre-judicial al tribunal europeu. I demana a la defensa de Junqueras quina és ben bé la pregunta que vol que el Suprem formuli. Perquè Van den Eynde va proposar al tribunal sis qüestions diferents per a presentar la pre-judicial, com ara els límits a la prohibició de l’elegibilitat i al desenvolupament efectiu de les seves funcions. Però d’acord amb l’escrit que ha publicat avui, el Suprem entén que la pregunta que hauria de formular a Luxemburg té a veure amb la immunitat de Junqueras, i demana al seu advocat que li ho especifiqui. Una qüestió de terminis Això vol dir que el Suprem encara no ha pres cap decisió, però obre una porta, la de fer entrar en joc el TJUE, que el 14 de juny semblava que tancava de cop. Què pot passar d’ara endavant? Quines conseqüències pot tenir una possible resposta, en un sentit o un altre, del tribunal europeu sobre la situació de Junqueras i la de Puigdemont i de Comín? D’ací a una setmana ja hi ha la sessió constitutiva del Parlament Europeu, però és improbable que, en cas que efectivament el Suprem enviï la pregunta a Luxemburg, en rebi cap resposta abans, tal com diuen fonts del tribunal citades per l’agència ACN. Habitualment, han de passar entre quatre i sis mesos fins que no hi ha una resposta a qüestions pre-judicials com aquesta. Això pot fer que, si bé el Suprem ha accedit a fer la pregunta, quan tingui la resposta ja hi hagi hagut la sentència en el judici contra Junqueras i la resta de presos polítics. I amb Junqueras condemnat i inhabilitat, ja no hi haurà marge de maniobra: no podrà exercir d’eurodiputat. La situació de Puigdemont i de Comín és diferent. Una resolució del Tribunal de Luxemburg dient que Junqueras té immunitat des del moment que fou proclamat serviria també per a ells dos, de manera que el Parlament Europeu no podria posar-los pas cap entrebanc. Tanmateix, és possible que Luxemburg s’hi pronunciï abans i tot, si finalment la defensa dels exiliats acaba presentant un recurs d’urgència al tribunal europeu perquè Puigdemont i Comín puguin fer ús de les seves prerrogatives com a eurodiputats sense impediments. Si més no amb unes mesures cautelars, que podrien arribar força abans que no els quatre o sis mesos de la resposta a una qüestió pre-judicial formulada pel Tribunal Suprem. Ara per ara, això són hipòtesis. A final de setmana, o a començament de la setmana entrant, el Suprem espanyol decidirà si presenta la pre-judicial, si a Koen Lenaerts li acaba arribant a Luxemburg una pregunta per escrit d’un dels seus companys de taula al dinar de divendres passat a Madrid.

Summary: Què els pot passar, a Junqueras, Puigdemont i Comín, si el Suprem va a Luxemburg?


El president de la Generalitat, Quim Torra, ha anunciat que vol confinar Catalunya i tancar les fronteres, restringint les entrades i sortides del Principat per evitar el col·lapse del sistema sanitari davant la crisi del coronavirus 2019. Ha demanat al govern espanyol col·laboració per a tancar també els aeroports, els ports i el transport ferroviari. Ha explicat que havia comunicat la decisió al president espanyol, Pedro Sánchez, però que encara no n’havia rebut resposta. Torra ha dit que el govern de la Generalitat estava preparat per a controlar el territori i, d’aquesta manera, impedir que la malaltia s’estengués més. No ha posat hora al tancament, però ha dit que serà tan aviat com es pugui. Aquest matí, el cap dels Mossos d’Esquadra ha assegurat que estaven preparats per al control complet del territori i que era més senzill confinar tot el Principat que no pas unes quantes ciutats a la vegada. Torra diu que el govern s’anticipa a una evolució ‘massa ràpida’ del coronavirus a Catalunya i ha agraït la ‘solidaritat’ i el ‘sacrifici dels ciutadans’. ‘La pandèmia ens posa a prova i demostrarem que la societat catalana és solidària i responsable’, ha reblat.

Summary: Torra anuncia que vol tancar Catalunya


Segons ha denunciat l’Alt Comissionat de l’ONU per als Refugiats (ACNUR), unes 44.000 persones es van veure obligades a abandonar les seves cases per força cada hora el 2017, més de 30 al minut, a causa de les guerres, la violència i la persecució als seus països. Això situa la xifra de desplaçats forçosos al món en 68,5 milions, el que suposa un nou rècord i un augment del 50% respecte deu anys enrere, quan eren 42,7 milions els que es trobaven en aquesta situació. En total, el 2017 va haver-hi 16,2 milions de nous desplaçats, dels quals 11,8 milions van buscar refugi en altres països i 4,4 milions van optar per quedar-se dins de les fronteres del propi, segons l’últim informe de Tendències Globals publicat per l’agència de l’ONU. La taxa de desplaçament va ser superior a la de 2014, quan va haver-hi 42.500 desplaçats l’hora. 25,4 milions de refugiats La xifra de 25,4 milions de refugiats és la més alta fins avui i suposa 2,9 milions més que els que hi havia a finals de 2016. Síria segueix sent el país que més refugiats ha generat a causa dels més de set anys de guerra civil, amb més de 6,3 milions, gairebé un terç del total i un 14% més que un any abans. Li segueix Afganistan, on la població refugiada va augmentar un 5% i es va situar en 2,6 milions, encara que en aquest cas el creixement ve motivat per naixements i la concessió d’asil a Alemanya. En tercer lloc se situa Sudan del Sud, on el conflicte que va començar a finals de 2013 deixa ja 2,4 milions de refugiats, un milió més que un any abans. Birmània ha entrat en el ‘top 10’ a causa de l’èxode massiu de rohingyas arran de la repressió de les forces de seguretat després d’una ona d’atacs en l’estat de Rajine, amb un total d’1,2 milions de refugiats, gairebé un milió d’ells en el veí Bangladesh. La llista dels deu principals països d’origen la completen Somàlia (amb 986.400), Sudan (amb 650.400), República Democràtica del Congo (amb 620.800), República Centreafricana (amb 545.500), Eritrea (amb 486.200) i Burundi (amb 430.300). En total, els refugiats procedents d’aquests deu països suposen el 82% del total i els cinc primers aglutinen més de les dues terceres parts.

Summary: Les guerres i la persecució deixen un rècord de 68,5 milions de desplaçats forçosos al món


El ministre d’Afers Estrangers espanyol, Josep Borrell, va dir ahir en un acte al paranimf de la Universitat Complutense de Madrid que els Estats Units tenien poca història i que ‘l’única cosa’ que havien fet era ‘matar quatre indis’. Concretament, Borrell, al costat del seu homòleg alemany, Heiko Maas, va dir: ‘Hem superat els sentiments antagònics. La pau ha permès de llimar l’aspror antagònica. Però una altra cosa és crear una identitat comuna, i això és molt més difícil. I tenim massa històrica darrere per arribar a ser mai… Però per què els Estats Units tenen un nivell d’integració política més alt? Primer, perquè tots tenen un mateix idioma, i segon, perquè tenen molt poca història darrere. Van néixer a la independència pràcticament sense història; l’única cosa que van fer va ser matar quatre indis. Però a part d’això, va ser molt fàcil.’ Vegeu-ho, al moment 1 hora i 18 minuts:

Summary: El discurs racista de Borrell en un acte públic: ‘Els EUA només van matar quatre indis’


Totes les associacions de jutges i fiscals d’Espanya, a excepció de les progressistes Jueces para la Democracia (JpD) i Unión Progresista de Fiscales (UPF), s’han adherit a un comunicat en defensa del jutge del Tribunal Suprem, Pablo Llarena. El president Carles Puigdemont i els consellers exiliats l’han demandat a Bèlgica per haver dit a Ovieu que a Espanya no hi havia presos polítics, fet que contradiu la imparcialitat que se suposa a un jutge instructor. Aquest comunicat, elaborat per l’entitat majoritària, Asociación Profesional de la Magistratura (APM), a la qual pertany el Llarena, també ha estat signat per les associacions de jutges Francisco de Vitoria i Foro Judicial Independiente i per les de fiscals Asociación de Fiscales i Asociación Profesional e Independiente de Fiscales. L’informe elaborat per l’Advocacia de l’estat espanyol sobre com actuar atesa la demanda civil a Bèlgica contra Llarena diu que hi ha prou requisits perquè Espanya s’hi personi, sense els inconvenients afegits pel Ministeri de Justícia espanyol. El ministeri de Dolores Delgado va anunciar dijous que els serveis jurídics de l’estat defensarien la sobirania de la jurisdicció dels tribunals espanyols davant la justícia belga però que, ‘en cap cas’, s’havia d’entendre com una defensa personal del magistrat de l’alt tribunal per ‘actes privats que li són atribuïts’. L’afirmació que el govern espanyol actuarà ‘en la mesura proporcional i adequada’ per protegir la immunitat jurisdiccional del Regne d’Espanya, és entesa per les associacions signants del comunicat partint del ‘desconeixement absolut dels tràmits processals o pitjor encara, del propòsit de no fer res’. Com que l’ordenament belga exigeix que abans de la vista que resolgui sobre l’admissió o inadmissió de la demanda les diferents parts al·leguin els arguments, adverteixen que si aquest tràmit no és realitzat en el moment adequat, Espanya no es pot oposar a la demanda. Si no s’hi persona, perd la immunitat A més, s’hi afegeix el fet que el govern belga va comunicar a l’espanyol que cal invocar la immunitat davant el tribunal i li van recomanar ‘assegurar la defensa de la seva immunitat in limine litis al Tribunal de Primera Instàncies de Brussel·les’. Si Espanya no s’hi presentés, aquest tribunal podrà considerar que renuncia a la seva immunitat jurisdiccional. El comunicat afegeix que tampoc no cal entendre com a improcedent la defensa per part de l’estat espanyol del magistrat Llarena davant accions legals a l’estranger ‘amb l’excusa’ que poden tenir causa en opinions privades ‘que ni tan sols són citades’. Les associacions consideren que un mínim coneixement del conjunt d’iniciatives desenvolupades al llarg del sumari instruït contra els exiliats evidencia que ‘només intenten desautoritzar per mitjans molt diversos l’actuació de l’instructor, i així, no es persegueix altra cosa que desautoritzar el mateix procés en el seu conjunt’. Demanen una defensa total de Llarena Per això, l’APM insta el Ministeri de Justícia espanyol a fer ‘una defensa clara i oberta de la jurisdicció espanyola, sense objeccions com, i que compleixi les mesures que ha sol·licitat el Consell General del Poder Judicial (CGPJ) en haver estimat la petició d’empara promoguda pel mateix Llarena’. D’altra banda, els jutges de l’APM demanen al Consell General del Poder Judicial (CGPJ) que adopti les mesures pertinents per a materialitzar la declaració d’empara, assegurant-ne la defensa en cas de ‘inacció del govern’. Finalment, i en el cas de no adoptar-se les mesures necessàries per a salvaguardar la independència judicial i la immunitat jurisdiccional d’Espanya, l’APM anuncia que valorarà l’adopció de ‘les mesures oportunes per a suplir la inacció i interessar la depuració de les responsabilitats penals i administratives que s’hagués pogut incórrer per aquesta passivitat’.

Summary: Les associacions conservadores de jutges i fiscals espanyols fan costat a Llarena


Més Compromís no dóna encara per fet el suport al govern de coalició de Pedro Sánchez i Unides Podem i no vol que s’inclogui el partit en cap suma per a la investidura mentre no hi hagi negociació. El diputat Joan Badoví ha reconegut que hi té una disposició favorable però ha advertit que ‘ara mateix’ el PSOE i Podem no poden donar per fet el suport de Compromís. Reclama una negociació real –i no de dues hores, com a la legislatura passada– per fixar les condicions de la coalició. Una d’aquestes condicions és que el govern espanyol es comprometi a presentar en set o vuit mesos una proposta per a la reforma del model de finançament, tal com va avançar en una entrevista a VilaWeb. Més Compromís també exigirà l’augment progressiu del pressupost de l’estat a la partida de dependència, que, segons que ha recordat, la Generalitat sufraga al 88%, per bé que li correspon de pagar-ne només la meitat. També s’hi inclou la petició de compromisos concrets sobre el País Valencià. Baldoví ha destacat que cal invertir per a dignificar el transport de rodalia i per defensar més activament l’agricultura, de manera que es tingui en compte l’impacte dels acords que se subscriguin amb tercers, com ara Mercosur.

Summary: Compromís encareix el seu suport a la investidura de Sánchez


Alguns dels principals mitjans internacionals han començat a explicar el fracàs de la negociació entre els partits espanyols per a la investidura d’un nou president. El diari The New York Times és segurament el més dur: Espanya –recorda– s’aproxima al rècord de Bèlgica, que va passar 589 dies sense tenir govern constituït. ‘Espanya ha començat el cinquè mes sense govern, però és molt possible que en passi sis més, o més, en uns llimbs polítics’. I ataca: ‘Una paraula que sembla que ha pres força aquests dies per a parlar de política és circ.’ I continua així: ‘Mentre els polítics es barallen sense parar, l’únic consens que hi ha és que el país ha entrat en unes aigües desconegudes.’ I descriu la situació amb un punt de perplexitat: ‘Mariano Rajoy, el president en funcions, s’aferra al càrrec actuant com si fos el president investit mentre refusa l’oferiment del rei de mirar de formar govern. Els ministres del seu govern no han volgut reconèixer el parlament sortit de les eleccions ni tan sols de passar comptes amb els seus legisladors. El nou parlament ha portat el govern als tribunals per no haver-ne reconegut la legitimitat, mentre tampoc no reconeix la legitimitat de Rajoy.’ Afegeix: ‘Se suposa que les coses no havien de ser així. Una nova generació de dirigents de partits havia promès el desembre que podria marcar el començament d’un període de canvi i de reforma constitucional. En comptes d’això, Espanya voreja la crisi constitucional. L’ordre del dia és una esclerosi institucional, molta escenificació i confusió.’ Més: ‘Ja no és la percepció pública dels polítics, que no es pot enfonsar gaire més en un país en què virtualment cada partit ha estat empastifat en escàndols de corrupció aquests últims anys; és que des de començament d’any l’única cosa que s’ha aconseguit és debilitar gairebé completament la confiança de l’opinió pública en les institucions polítiques.’ ‘Les noves generacions s’assemblen cada vegada més a les velles’ Posa d’exemple la sessió del dia 6 d’abril al congrés, en què ‘els parlamentaris tenien l’oportunitat de passar comptes amb Rajoy sobre el suport del seu govern a l’acord controvertit de la UE sobre el retorn de refugiats a Turquia. Però les consideracions humanitàries es van deixar de banda de seguida per passar a les tensions personals entre els dirigents dels partits emergents, Albert Rivera de Ciutadans i Pablo Iglesias de Podem.’ I el reportatge els ataca dient: ‘Les noves generacions s’assemblen cada vegada més a les velles.’ Tampoc no se’n salven pas les velles, de l’assot del reporter: ‘Mentre molts parlamentaris miren de captar l’atenció dels mitjans, Rajoy i el seu govern en funcions han brillat per la seva absència, amb un patró de distanciament que va començar fins i tot abans de les eleccions, quan el president es va negar a debatre amb la major part dels seus oponents.’ Repassant l’actuació del gabinet de Rajoy, el reportatge de seguida topa amb José Manuel Soria, esquitxat pels ‘papers de Panamà’, per la qual cosa va haver de dimitir. I, tot i amb això, tal com recorda el diari nord-americà, Rajoy no ha donat ni una sola explicació. La incertesa legal i Catalunya Tot plegat, diu el reportatge, té conseqüències. I en aquest sentit es fixa en Catalunya. ‘El govern de Catalunya avança en el pla de separar-se d’Espanya. I Brussel·les ha advertit recentment sobre el deteriorament de les finances públiques d’Espanya, un cop Madrid no ha aconseguit el seu objectiu de dèficit per al 2015.’ I afegeix: ‘El buit de poder només s’ha traduït en més incertesa legal.’ Més repercussió a la premsa internacional A banda el New York Times, més diaris de prestigi que s’han fet ressò del fracàs de la negociació. Per exemple, el Financial Times, que afegeix que les enquestes sobre unes noves eleccions dibuixen un panorama polític que no variaria gaire; i Bloomberg destaca la últimes maniobres fallides perquè hi hagués investidura.

Summary: Duríssima crítica del New York Times al ‘circ polític’ espanyol


El Tribunal de Justícia de la Unió Europea (TJUE) considera que les hipoteques referenciades amb l’índex IRPH poden ser abusives. En la sentència, el tribunal amb seu a Luxemburg insta els tribunals espanyols a ‘assegurar-se del caràcter clar i comprensible’ de les clàusules de contractes dels préstecs hipotecaris i a substituir-les en cas que siguin considerades abusives amb l’objectiu de protegir els consumidors. El TJUE contradiu així la decisió del Tribunal Suprem espanyol, que considera que els préstecs hipotecaris referenciats a l’IRPH no poden sotmetre’s a control judicial perquè no impliquen cap abús per part dels bancs.

Summary: La justícia europea diu que les hipoteques amb IRPH poden ser abusives


El govern de Macedònia s’ha escarrassat –especialment aquests darrers mesos– a fer que el país sigui vist des de l’exterior com el dic de contenció de la Unió Europea contra els refugiats. ‘Macedònia defensa Europa de si mateixa’, en paraules de Gjorge Ívanov, president de la república. D’aquesta manera vol eludir la crisi política que ofega el país des de fa més d’un any. Recentment, el boicot de l’oposició i la pressió popular –autoanomenada Revolució dels Colors– han obligat el Tribunal Constitucional a ajornar, per segona vegada en pocs mesos, les eleccions generals que s’havien de fer el 5 juny. El partit socialdemòcrata, SDSM, el primer de l’oposició, ha dit: ‘A Macedònia hi haurà eleccions només quan es donin totes les condicions perquè siguin lliures, justes i democràtiques.’ Una dona fa malbé un adhesiu on es pot llegir: 'Eleccions el 5 de juny'Una plantilla per fer pintades amb el lema 'sense justícia, sense pau' Una manifestant de la Revolució dels Colors discutint amb un antiavalotLa seu del govern de Macedònia després d'una acció dels manifestants La crisi política va esclatar el maig de l’any passat. Zoran Zaev, líder de l’SDSM, va destapar que el primer ministre, Nikola Gruevski, havia ordenat de fer escoltes telefòniques a més de 20.000 funcionaris i figures públiques. Les intervencions tenien el beneplàcit del cap de contraintel·ligència, Saixo Mijalkovic (cosí de Gruevski). Però les escoltes només són una petita part d’una trama de corrupció i manipulació política que la coalició nacionalista i conservadora, VMRO-DPMNE, ha anat teixint en deu anys de govern. El clientelisme ha esquitxat la policia, el poder judicial i els mitjans de comunicació. D’una altra banda, a principi del 2015 el govern havia acusat Zaev de voler organitzar un cop d’estat amb l’ajuda ‘d’agents exteriors’. El líder de l’oposició s’havia negat a acatar el resultat de les eleccions del 2014 i havia denunciat ‘abús de poder’ per part de VMRO-DPMNE. La primera protesta contra el govern fou el 5 de maig del 2015. L’afluència de manifestants als carrers de la capital, Skopje, va anar creixent de dia en dia. El 9 de maig, una escaramussa amb uns quants morts entre milicians albanesos i la policia a Kumanovo –al nord del país– va afegir encara més tensió. Exaltà, sobretot, la minoria albanesa discriminada: un 25% de la població. A mitjan mes, els carrers de Skopje ja acollien desenes de milers de persones que reclamaven la dimissió del primer ministre. No obstant això, Gruevski es va estimar més desafiar la massa: ‘Seria un covard si dimitís, plantaré cara a tots els atacs.’ Els manifestants no van aconseguir el cap del primer ministre, però sí la renuncia d’uns quants ministres i el cap de contraintel·ligència. La situació es va pacificar amb l’acord de Przino, negociat pels principals partits de Macedònia amb la mediació de la Unió Europea. Les línies mestres del pacte eren l’entrada de l’SDSM al govern, la dimissió de Gruevski a començament d’enguany, eleccions avançades i la creació d’una fiscalia especial per a investigar l’escàndol de les escoltes i els delictes relacionats. La treva, tanmateix, va ser efímera. El partit que encapçala Zaev va acusar la VMRO-DPMNE d’entrebancar la feina de la fiscal especial, Kàtica Jàneva. El 14 de gener, tal com marcava Przino, Nikola Gruevski va dimitir de primer ministre. Va dir que ho feia ‘obligat’ i va definir el moment polític de ‘situació de segrest’. Les eleccions anticipades foren convocades el 24 d’abril. No obstant això, l’ambient es va continuar enrarint, fet que va obligar el parlament a ajornar les eleccions fins al 5 de juny. L’oposició, que assegurava que no es complia l’acord de Przino, va anunciar que hi faria boicot. Les protestes –organitzades pel col·lectiu Protestiram, ‘Jo protesto’– van tornar a omplir els carrers el 12 d’abril. Aquell dia, el president del país, Gjorge Ívanov (més tard implicat en els ‘papers de Panamà’), va anunciar públicament que havia ordenat de perdonar tots els polítics i col·laboradors investigats per l’afer de les escoltes telefòniques. ‘He decidit de fer ús del meu dret constitucional per a ajudar a superar aquesta crisi política imposada des de l’exterior’, va dir. I va aclarir, també, que actuava per ‘l’interès del país’. Zaev va titllar el perdó presidencial de ‘cop d’estat’. El comissari europeu per a l’ampliació de la UE, Johannes Hahn, també fou crític amb la decisió, perquè, segons ell, anava contra la llei i posava en dubte les futures eleccions, a més de les aspiracions europees de Macedònia. "#Skopje: Today's actions of President #Ivanov are not in line with my understanding of #rule of law. 1/4 — Johannes Hahn (@JHahnEU) April 12, 2016 In light of these developments, I have serious doubts if credible elections are still possible 2/4 — Johannes Hahn (@JHahnEU) April 12, 2016 "Political leaders must know that the actions we have seen recently put the #EuroAtlantic future of their country seriously at risk" 3/4 — Johannes Hahn (@JHahnEU) April 12, 2016 "#Democracy means compromise + serving the citizens. I call upon all political parties to get back to the negot. table +work for reforms"4/4 — Johannes Hahn (@JHahnEU) April 12, 2016 Aquella mateixa nit hi hagué enfrontaments entre els manifestants i els antiavalots que acordonaven edificis governamentals. ‘Sense justícia, sense pau’, era el clam dels manifestants. Amb el pas dels dies, les protestes es van estendre per tot el país. A Skopje, les manifestacions tenien un objectiu molt clar: atacar tota cosa governamental. Les façanes dels edificis oficials i la seu de VMRO-DPMNE es van omplir de taques de pintura i pintades. En aquell moment, els manifestants van adoptar el nom de la Revolució dels Colors. Una revolució, segons els simpatitzants del VMRO-DPMNE, que té la voluntat de convertir el país en una nova Ucraïna. A les protestes contra el govern, hi conviuen les banderes macedònies amb les albaneses, cossa que irrita sobre manera els nacionalistes. L'arc del triomf cobert amb la bandera macedònia i tacat de pintura pels manifestantsUna pintada contra el govern al monument per als herois caigutsUn edifici en plena reforma perquè la façana sembli d'estil neoclàssicProtesta d'albanesos en contra el governProtesta d'albanesos en contra el govern Una de les dianes preferides dels manifestants són els monuments i els remodelatges arquitectònics que formen part del projecte urbanístic ‘Skopje 2014’. El pla, idea personal de Gruevski, pretén donar a la ciutat un aspecte falsament històric amb façanes i monuments d’un estil neoclàssic que voreja el kitsch. A més, moltes escultures, com ara les de Felip II i Alexandre Magne, tenen el propòsit d’enardir el sentiment nacionalista dels ciutadans. ‘Skopje 2014’ ha esdevingut el símbol de la corrupció i l’opacitat del govern macedoni. Gruevski no ha declarat mai quant costava el pla, però ara com ara hom calcula que supera els cinc-cents milions d’euros. Una xifra desorbitada, per no dir espantosa. Macedònia només té dos milions d’habitants i la desocupació hi ateny el 27%. Als peus de l’escultura d’Alexandre Magne, uns manifestants hi van escriure: ‘Jo no pago imposts per a això.’ El govern ha respost a la Revolució dels Colors organitzant contraprotestes, detenint simpatitzants de l’oposició i enarborant els símbols nacionals en tots els actes polítics. Arresting Branimir Jovanovic, 1 of the most brilliant young intellectuals, monetary economist.#protest#Macedonia pic.twitter.com/2IzZI70hVa — Vladimir Petreski (@VPetreski) April 14, 2016 De totes maneres, la pressió internacional ha forçat Ívanov a fer-se enrere pel que fa al perdó als implicats en les escoltes telefòniques. La mesura afecta aquells que tenen càrrec polític, vint-i-dos dels cinquanta-sis encausats. Els ànims no s’han calmat malgrat la retirada parcial del perdó i l’anul·lació de les eleccions. Per a Federica Mogherini, alta representant de Política Exterior i de Seguretat Comuna de la UE, l’única solució de la crisi política és que ‘totes les parts preservin i respectin l’acord de Przino’. I afegeix: ‘La feina per a preparar unes eleccions creïbles ha de continuar i cal prioritzar les reformes urgents per mitjà d’un procés inclusiu.’ Aquests darrers dies, l’oposició ha presentat una moció de censura contra el president, i els manifestants de la Revolució dels Colors han continuat tallant els principals carrers de Skopje.

Summary: La Revolució dels Colors aconsegueix de frenar les eleccions a Macedònia


La Xina ha decidit elevar els aranzels a béns importants dels Estats Units per valor de 60.000 milions de dòlars. Aquesta mesura és una resposta a la decisió dels Estats Units d’elevar del 10% al 25% els aranzels a productes xinesos importats per valor de 200.000 milions de dòlars (177.615.000 d’euros) Segons l’opinió de l’executiu de Xi Jinping això danya els interessos de les dues parts i no ajuda a resoldre les diferències comercials entre els dos països. Així, per ‘defensar’ el sistema de comerç multilateral i els seus ‘legítims drets i interessos’, la Xina ha decidit elevar els gravàmens sobre una llista de 2.493 productes importats des del país nord-americà. Els nous aranzels aniran des del 5% fins al 25% i començaran a aplicar-se a partir del pròxim 1 de juny. D’aquesta manera, Xi Jinping ha decidit ignorar les advertències que aquest mateix matí ha llançat el president dels Estats Units, Donald Trump. En un missatge publicat en el seu compte social de la xarxa social Twitter, Trump havia avisat Pequín que no respongués a la pujada d’aranzels dels Estats Units o la situació aniria ‘a pitjor’. El president nord-americà també ha alertat que la Xina serà ‘danyada greument si no aconsegueix un acord’. Trump i Xi tenen previst reunir-se durant la cimera del G-20 al Japó a finals de juny. A la cita, tots dos mandataris abordaran el conflicte comercial.

Summary: La Xina imposa aranzels a productes dels EUA per valor de 60.000 milions de dòlars


MADRID, 1 (EUROPA PRESS) La Policia turca ha detingut aquest dijous, en el marc d’una operació llançada contra elements d’Estat Islàmic a les ciutats d’Istanbul i Izmir, un mínim de 22 persones acusades de tenir algun tipus de vincle amb el grup. L’operació, llançada dos dies després de l’atemptat múltiple a l’aeroport Atatürk d’Istanbul que va deixar al voltant de mig centenar de morts, s’ha saldat amb tretze detencions a Istanbul, entre les quals es troben la de quatre estrangers, i nou a Izmir, tal com ha informat el diari turc ‘Hurriyet’.

Summary: Turquia.- Turquia deté 22 persones en el marc d’una operació contra Estat Islàmic a Istanbul i Izmir


El batlle de Sant Carles de la Ràpita, Josep Caparrós, i el primer tinent de batlle, Albert Salvadó, han estat citats a comparèixer a declarar com a investigats davant del titular del jutjat número 4 que investiga les seves actuacions durant el referèndum de l’1-O, el 3 d’abril vinent. La convocatòria dels dos edils arriba després que el jutjat hagi acceptat a tràmit la petició de la Fiscalia de Tarragona, que d’altra banda, segons recorden, ja ha arxivat les investigacions que afectaven altres batlles, i només manté aquestes dues acusacions. El ministeri públic havia demanat al jutjat d’Amposta que obrís peça separada per investigar la presumpta responsabilitat de Caparrós i Salvadó en l’obertura i reobertura del punt de votació ubicat al pavelló firal. La mateixa instància judicial ja tenia obertes diligències arran de l’actuació policíaca l’1-O. ‘El nostre poble recordarà sempre el que va passar aquell 1 d’octubre i nosaltres, com a servidors públics, estem tranquils i convençuts perquè no pot ser mai una actuació delictiva la nostra. Votar no és delicte’, ha declarat Caparrós en un comunicat.

Summary: Citen a declarar el batlle de Sant Carles de la Ràpita per l’obertura del punt votació durant l’1-O


Els quatre joves detinguts com a presumptes autors d’una agressió sexual a una jove de dinou anys la nit de Cap d’Any a Callosa d’en Sarrià van enregistrar la violació en vídeo, segons que han confirmat a EFE fonts de la recerca. Els joves, de 19, 21, 22 i 24 anys, van ser detinguts al lloc dels fets, el primer de gener a la matinada, i divendres al vespre van passar a disposició del jutge, que va decretar que ingressessin a la presó. Els quatre homes van ser detinguts com a presumptes autors d’un delicte d’agressió sexual, dos delictes d’abusos sexuals i un delicte contra la intimitat. Un dels detinguts, de 22 anys, ja tenia antecedents per violència masclista i abusos sexuals a una menor. Durant la investigació del cas, la Guàrdia Civil ha localitzat una altra dona, que sembla que també va sofrir abusos sexuals l’octubre de l’any passat per part del detingut i que ha interposat una denúncia. La investigació continua oberta perquè els agents sospiten que els detinguts poden haver comès dues agressions amb dues dones més, i no es descarta que la xifra de víctimes pugui augmentar. Quatre detinguts per una agressió sexual en grup a una jove la nit de Cap d’Any

Summary: Els detinguts per la violació d’una jove a Callosa d’en Sarrià ho van enregistrar en vídeo


La plataforma Pícnic per la República difon a les seves xarxes socials una rèplica del cercador d’empreses de la campanya Consum estratègic de l’ANC, tancada per ordre judicial com a mesura cautelar demanada per Foment del Treball. Consum Estratègic té l’objectiu ‘d’enfortir una economia catalana molt més deslligada de les pressions polítiques’ i d’incentivar que s’abandonés el consum d’aquelles ‘empreses de tipus oligopolístic’ que havien ‘participat obertament en la campanya de la por’ contra l’independentisme. L’adreça de la nova pàgina web és consumeticcatala.com i s’hi pot trobar el mateix contingut que hi havia a l’original. ⚠ Atenció: https://t.co/7DluSQnq3C és ara https://t.co/CbW4hXinvR ⚠ L'Estat espanyol ha fet tancar el web de Consum Estratègic de l'Assemblea. Però el poble català no s'atura: podeu seguir consultant les empreses i negocis compromesos amb el país a ➡ https://t.co/KKAa9bSP7G pic.twitter.com/ZqvxmsG1GI — PicnicxRepública ✊ 😷 (@PicnicxRep) January 18, 2020 Fonts de l’ANC es desmarquen de la rèplica i es limiten a dir que ‘algú l’ha copiat’, ja que ells van obeir les mesures cautelars amb la previsió de guanyar el judici per la demanda de Foment per competència deslleial. No és el primer cop que es repliquen pàgines webs vinculades a l’independentisme tancades per ordre judicial. Durant la tardor de 2017 la justícia espanyola va ordenar la clausura del web del referèndum, de l’ANC, d’Òmnium i d’Empaperem.cat, però van aparèixer rèpliques de les pàgines amb l’objectiu de burlar la censura. Més recentment també s’ha tancat la pàgina web del Tsunami Democràtic, que ha trobat en el seu canal de Telegram la via de comunicació més directa amb la població.

Summary: Repliquen la web del Consum estratègic tancada per ordre judicial


El president de Colòmbia, Juan Manuel Santos, ha recalcat que s’havia acabat la guerra amb les FARC, minuts després d’entrar en vigor l’alto el foc definitiu, durant les converses de pau al país sud-americà. ‘Aquest 29 d’agost comença una nova història per a Colòmbia. Silenciem els fusells. S’ha acabat la guerra amb les FARC!’, ha dit el mandatari a través del seu compte a la xarxa social Twitter. Este 29 de agosto empieza una nueva historia para Colombia. Silenciamos los fusiles. ¡SE ACABÓ LA GUERRA CON LAS FARC! — Juan Manuel Santos (@JuanManSantos) August 29, 2016 El màxim cap de les FARC, Rodrigo Londoño Echeverri, àlies ‘Timochenko‘, va ordenar als seus homes a les 16.00 (hora local) de diumenge des de l’emblemàtic Hotel Nacional de l’Havana que posessin fi a la lluita armada. Però l’alto el foc ‘bilateral i definitiu’ no ha entrat en vigor fins a les 00.00 d’avui dilluns (7.00 al Principat de Catalunya), quan la Força Pública —militars i policies—, complint ordres de Santos, ha cessat les accions armades.

Summary: El president de Colòmbia anuncia que ‘s’ha acabat la guerra amb les FARC’


El parlament ha validat en el ple d’avui el decret sobre l’explotació i control de l’activitat de lloguer de vehicles amb conductor (VTC) i més mesures de transport terrestre, amb 55 vots a favor i dos en contra. El document aprovat fixa les condicions de funcionament dels VTC i estableix que els seus serveis sempre restaran condicionats a una contractació prèvia, que es fixa en un mínim de 30 minuts. A més, s’inclou la possibilitat que els ajuntaments i els consells insulars puguin reduir aquest temps de contractació prèvia a 15 minuts. En la regulació s’estableix també que els conductors de VTC no podran circular per les vies públiques en cerca de clients ni propiciar la captació de viatgers que no hagin contractat prèviament el servei. Els VTC hauran de portar la documentació acreditativa de la contractació i si ha estat telemàtica, també caldrà acreditar la contractació per mitjà de l’aplicació o document digital corresponent. Així mateix es prohibeix la captació de clients fora de les oficines o dels locals de l’empresa. És una regulació molt semblant a les que s’han aprovat a Catalunya i al País Valencià.

Summary: El parlament de les Illes valida el decret de les VTC


La consellera de Presidència, Elsa Artadi, ha assegurat que Junts per Catalunya no farà cap política de blocatge al congrés espanyol perquè el que intentaran és ‘desblocar’ el conflicte entre Catalunya i Espanya i exigir que es respecti el dret d’autodeterminació, entre altres aspectes. ‘No entendríem anar a Madrid a pactar qüestions sectorials a hores d’ara. El conflicte és obvi’, ha recalcat en declaracions a Catalunya Ràdio. Ha argumentat que la política al congrés espanyol ha de passar per donar una solució política a un conflicte que, a parer seu, és polític, després d’anys d’inestabilitat. Artadi també ha negat que en la confecció de les llistes a les espanyoles, municipals i europees hagin buscat la desaparició del PDECat: ‘Puigdemont és el PDECat. Turull, Rull, Forn són el PDECat, i també altres persones destacades del govern, com Calvet i Buch’. El que han volgut fer, ha dit, és buscar la màxima unitat entre aquest partit, JxCat i la Crida. Segons Artadi, si persones com Carles Campuzano i Jordi Xuclà no són a les llistes de les eleccions espanyoles és perquè cal buscar nous lideratges: ‘A Campuzano el conec des de fa temps, i tinc molt bona relació amb ell, a més d’agraïment per la feina feta. Però quan va ser diputat les primeres vegades jo no el podia votar perquè era menor d’edat’. La consellera, que serà la número dos de JxCat a les municipals per Barcelona, intensificarà els contactes per intentar sumar a la candidatura Ferran Mascarell, del qual ha dit que ‘seria un gran valor’. Veu més difícil d’incorporar Jordi Graupera, que ja ho ha descartat públicament.

Summary: Artadi diu que JxCat farà política de ‘desblocatge’ al congrés espanyol


Aquest dilluns al vespre, entre fileres de turistes i paraigües, érem molts els qui feiem cua a les portes de La Pedrera, sota l’aiguat. L’ocasió s’ho valia: el duo Natza Farré i David Fernández parlant sobre Lideratge en femení. Entre rialles, bromes i cops de destral, els periodistes Natza Farré i David Fernández, juntament amb Núria Ribó, també periodista i moderadora del debat, van desgranar el binomi “lideratge i feminisme”, títol de la tercera sessió el cicle Acció & Reflexió, que organitza la Fundació Catalunya La Pedrera. És el títol de la conversa un oxímoron per se, es pregunta Ribó? Existeix el lideratge femení? Què és el lideratge sinó una jerarquització del poder? No és aquesta jerarquització quelcom masculí? Ribó llançà la primera pregunta: ens calen avui líders? I Fernández va ser el primer en prendre la paraula: “vinc amb una doble incomoditat”, confessa amb un somriure als llavis, tot recordant-nos una anècdota periodística: tres anys després d’entrar al Parlament els titulars continuen sent “el líder de la CUP”, en lloc de portaveu. Els canvis, però, són lents. També (o sobretot) en política. El seu primer aprenentatge del feminisme, segons Fernández: “una de les coses que he après del feminisme és que les lluites no s’acaben mai” i que “la democràcia és lenta”. Es cou a foc lent perquè els canvis vénen a poc a poc. Podeu llegir la crònica íntegra a Núvol, el digital de cultura.

Summary: Natza Farré i David Fernández. Ens calen líders?


Quines conseqüències pot tenir la suspensió de la declaració independentista per part del Tribunal Constitucional espanyol? Ara per ara, tot resta pendent de la formació d’un nou govern de la Generalitat que dugui a terme les iniciatives legislatives previstes en la declaració i que són en el punt de mira de les institucions espanyoles: la llei de la hisenda pública, de la seguretat social i del procés constituent. En el moment que el govern les aprovi i el parlament les comenci a tramitar, la maquinària judicial de l’estat espanyol es pot engegar i suspendre de càrrec algunes de les vint-i-una persones esmentades en el requeriment del govern espanyol enviat al TC; és a dir, el president de la Generalitat, la presidenta del Parlament, els membres de les mesa de la cambra, consellers… Què pot passar en cas de desobediència? La jurista Dolors Feliu en parla en aquesta entrevista, en què adverteix que entrem en un terreny jurídic nou, desconegut, i que fa de mal preveure què pot passar. —Quins efectes pot tenir la suspensió de la declaració independentista per part del TC? —Aquesta suspensió d’ara és la primera que es fa després de la reforma de la llei orgànica del TC. El tribunal va un pas més enllà i fa cas d’allò que li diu el govern de l’estat i ens diu que la suspensió pot implicar responsabilitats de tota mena, també penals, i fa un requeriment expressament a vint-i-una persones. Fins ara l’única cosa que feia era admetre a tràmit els recursos, i automàticament hi havia la suspensió. Però això ens posa un pas més enllà del que va passar el 9-N; aleshores el govern de l’estat també havia demanat que es fes un requeriment al president de la Generalitat i, en canvi, el Tribunal Constitucional no el va fer pas. Ara caldrà veure què desencadena això. —Inhabilitacions? —La inhabilitació en realitat s’ha d’establir per sentència penal, perquè és conseqüència d’un delicte. La inhabilitació només és possible si arribes a provar la desobediència. En el cas de les querelles del 9-N, com que no hi va haver requeriment, la querella no s’aguanta, perquè, a més, tampoc no hi va haver desobediència. Ara la inhabilitació sí que hi és: quan el TC parla de responsabilitat penal crec que es refereix a això. Sí que és cert que la nova llei orgànica del Tribunal Constitucional estableix les mesures perquè es compleixi la suspensió. Potser el tribunal podria entendre que la suspensió de determinat càrrec és necessària per a avalar la suspensió de la resolució. Una crítica a la reforma d’aquesta llei del TC és que ja hi havia maneres d’inhabilitar o de penar una desobediència clara; amb la reforma sembla que es vulgui arribar al mateix resultat per una via diferent. —Una via diferent però més ràpida? —Més ràpida, és clar. Però la referència que fa el tribunal als requeriments penals pot no voler dir que sigui el tribunal directament qui faci la inhabilitació. Ara, som en un quadre obert en què caldrà anar avançant. Tampoc no veig clar com anirà evolucionant tot això. Per exemple, amb la tramitació de lleis com les de la hisenda pública, de procés constituent… Però ara, com que hi ha un govern en funcions, el govern no pot presentar projectes de llei. El parlament podria presentar proposicions de llei, però amb un govern sense formar ni uns acords polítics ferms és poc possible. Primer cal lligar el nou govern que ha de tenir Catalunya. —Quan hi hagi el nou govern, els responsables ja podrien rebre conseqüències de la suspensió de la declaració. De quina mena? —Aquesta situació és kafkiana, perquè tramitar les lleis implicaria vulnerar la suspensió de la resolució, però alhora parlem de la iniciativa legislativa del govern, que és una de les funcions constitucionals i estatutàries de la Generalitat. Com pot ser que quedi suspesa per una suspensió d’una resolució parlamentària? És una resolució que en realitat diu què pensa el parlament i reflecteix els programes polítics dels grups parlamentaris que tenen la majoria. Per tant, si realment aquesta resolució no existís, el resultat fóra el mateix: els grups s’agafarien als seus programes polítics, i aquests programes diuen el mateix que la resolució. Què vol dir això? Que la suspensió de la resolució és pràcticament la suspensió d’un programa polític. Es pot aturar l’activitat legislativa i totes les prerrogatives dels parlamentaris i del govern aturant una resolució que no és una llei, i que per tant no és controlable davant dels tribunals ordinaris, que no es deroga… Dins la maquinària jurídica som en una dimensió desconeguda. I hi hauria d’haver forçosament un debat sobre això. —Aquest debat no hi és, però en canvi sí que hi ha uns advertiments i unes amenaces molt concretes i molt reals. —Sí, és una situació en què sabíem que tard o d’hora ens trobaríem: encara som dins l’estat espanyol i volem la ruptura de la legalitat espanyola per crear-ne una de pròpia. Ens agradaria fer el pas d’una legalitat a una altra d’una manera controlada, tal com es va proposar a Escòcia. —Però la situació aquí és molt diferent. Com ho pot fer l’estat espanyol, per suspendre els càrrecs advertits pel TC? —Perquè hi hagi una inhabilitació hi ha d’haver una sentència ordinària penal. I no sé si el TC voldrà suplir les querelles. Si la reforma de la llei del TC vol evitar la via penal per fer les mateixes declaracions d’inhabilitació més ràpidament no estic pas segura que el TC s’hi posi bé. El TC, l’admissió del recurs del govern espanyol contra la resolució del parlament, fa referència a unes responsabilitats penals; per tant, no crec que sigui el tribunal mateix qui dicti aquestes responsabilitats penals. —Però la modificació de la llei del TC sí que ho permetria. —Per garantir aquesta suspensió es diu que es puguin prendre totes les mesures i requerir la col·laboració del govern de l’estat: aquesta és una de les coses que trobo més greus d’aquesta modificació de la llei del TC. Què vol dir realment això? D’entrada vol dir que una de les parts del conflicte, que és el TC, s’erigeix també en executor de suspensions automàtiques. Més enllà, el significat que té això no sé quin és, perquè som en una dimensió desconeguda i no sé què passarà. Però sí, és clar que podran dictar i fer coses. Fins a quin punt el TC es deixarà utilitzar és l’interrogant. —Ara el TC pot actuar d’ofici si veu que es tramiten lleis i considera que s’incompleix la suspensió de la declaració independentista? —Mesures cautelars? Sí, pot ser d’ofici o a instància de part. Però no crec que li calgui perquè el govern de l’estat estarà absolutament a l’aguait i actuarà primer. —I un cop actuï, quin serà el moment més perillós? —La resolució del parlament parla de tramitació de les lleis, però l’admissió del TC parla d’intentar impedir qualsevol acte contrari a la resolució. Com que la resolució parla de tramitació, crec que el moment perillós és l’aprovació d’una proposició de llei, o d’un projecte de llei al consell executiu o en una ponència parlamentària, per exemple; també l’admissió a tràmit per part de la mesa… —I sobre qui s’actuaria concretament? —Aquí hi ha el requeriment nominal. Qui més perilla és qui és esmentat en el requeriment, els vint-i-un noms. Aquestes són les persones més sota el punt de mira. —I si després hi ha més incompliments de la llei espanyola, se suspendrien més càrrecs? —De veritat, això serà possible? A veure, posem per cas la pobresa energètica. Realment si es torna a intentar d’executar el decret, hi hauria una vulneració d’una suspensió d’una resolució parlamentària que provoca un incompliment que pot fer que et suspenguin del càrrec… Ho trobo molt embolicat. Perquè els incompliments són incompliments per si mateixos, no pas per si has incomplert una resolució que suspèn que incompleixis no sé què… —Però en la tramitació de lleis com la de la hisenda, la seguretat social o el procés constituent sí que sembla que allò que es prohibeix, l’amenaça i el càstig són més clars. —Sí, se les miraran més. —Quan es comencin a tramitar, quines responsabilitats es poden exigir a aquests càrrecs assenyalats? —S’hauria de veure cas per cas. Perquè una cosa és l’execució de la suspensió i una altra cosa és la tramitació d’un delicte. Són coses molt diferents. La inhabilitació crec que no podria ser; en tot cas, alguna mesura de suspensió, de substitució de la decisió pel govern… No ho sé, perquè com que aquesta llei orgànica no s’ha aplicat mai som en una dimensió desconeguda. —Una suspensió de càrrec es pot fer molt ràpidament o necessita un recorregut llarg? —No ho sé, perquè són mesures de la nova llei orgànica del TC i no se sap encara com s’articularia. Suposo que hi hauria d’haver un procediment. Hi ha un moment que es poden prendre mesures sense escoltar les parts. Però no crec que sigui en aquest cas, que serien mesures que s’haurien de fer amb procediment. —A algú a qui suspenguin i no faci cas de la suspensió, què li podria passar? —Hem de pensar en el cas Atutxa, que va ser inhabilitat per no haver dissolt el grup parlamentari de l’esquerra abertzale. Hi ha aquest precedent. —Però en el cas d’Atutxa la inhabilitació va venir tard. —Perquè hi va haver un plet penal. I una cosa és la inhabilitació i una altra la suspensió. La inhabilitació per sentència implica no poder exercir un càrrec públic durant un temps. I la suspensió pot ser per no haver respectat la suspensió de la resolució, però això només dura mentre la resolució és suspesa. —I si no es fes cas de la suspensió? —S’obriria un ventall nou. —Voleu dir que presentarien una querella contra aquesta persona? —Si ho van fer amb el 9-N… Però no sé si es pot aplicar amb tant automatisme, perquè aquí darrere hi ha un seguit de drets, de tramitació, de drets parlamentaris, drets fonamentals com el dret de participació i de representació, que és recollit a la constitució, són drets màxims protegits, que s’haurien de posar a la balança en la suspensió automàtica d’una resolució. Aquí no ha estat tot dit, no hi ha un automatisme. La llei del TC altera tot l’engranatge constitucional i arriba a incidir en poders atorgats a la constitució i l’estatut a més òrgans constitucionals i estatutaris. —Què preveu ben bé l’article 155 de la constitució espanyola? Poden suspendre l’autonomia? —El mecanisme del 155, mal aplicat i mal raonat, pot arribar a fer que l’estat intenti suspensions o recuperació de competències. Aquesta és la idea primordial. Però no sé fins a quin punt les línies vermelles que posen la gent mateixa, el carrer, la democràcia, la percepció internacional que hi pugui haver, l’estat espanyol les podrà resistir. Hi ha una legitimitat de la majoria independentista a les institucions i al carrer que topen amb la voluntat d’entrar aquí i deixar sense una autonomia garantida pel títol vuitè de la constitució. És molt discutible que pugui ser suspesa, l’autonomia; a pessigades, potser sí. Però, segons quina pessigada, no se l’empassaran. Fins a quin punt es considerarà que es traspassen tots els límits serà quan comencin a suspendre càrrecs institucionals, toquin el moll de l’os de l’autogovern i comencin a exercir competències des del govern de l’estat. Aquesta és una possibilitat que preveu tant el 155 de la constitució com la llei orgànica del TC. Aquest serà el moment en què es veurà el poc tarannà democràtic.

Summary: Dolors Feliu: ‘Jurídicament som en una dimensió desconeguda’


Els responsables legals de Convergència Democràtica de Catalunya (CDC) i del PDECat declaren aquest dilluns per primer cop com a investigats a l’Audiència nacional espanyola pel cas 3%. La vista serveix perquè els dos partits, investigats com a persones jurídiques, designin qui serà la persona que representarà cadascun dels partits. El jutge José de la Mata i la Fiscalia els interrogaran per primer cop. Per part de CDC, el representant legal designat és el president del partit, Vicenç Mauri, acompanyat pel lletrat Xavier Melero. En el cas del PDeCAT, el representant és el responsable de finances, Jordi Oliveras, assistit per l’advocat Daniel Pérez-Esqué. Oliveras només respondrà les preguntes del seu advocat. El jutge investiga Convergència i PDECat (com a continuador del primer) pels delictes de tràfic d’influències, suborn i blanqueig de capitals. Aquest dimecres també declaren altres investigats, entre ells els germans Carpintero del Grup Ortiz per l’adjudicació suposadament irregular de l’ampliació d’una escola a Sabadell. El passat 27 de juliol, el jutge que investiga la causa del 3% va decidir ampliar a CDC i PDECat la investigació i els demanava que designessin representant legal, ja que estaven investigats com a persona jurídica (la mateixa fórmula que el PP en el cas Gürtel). En la interlocutòria, el jutge argumentava que en aquesta causa s’investiguen alts càrrecs del partit que, segons atribueix el jutge, d’acord amb altres càrrecs públics i funcionaris d’administracions i institucions públiques catalans van posar en marxa una estructura per finançar il·legalment el partit. La investigació vol esclarir si, a través de donacions a les fundacions de Convergència (Catdem i Fòrum Barcelona), van alterar concursos públics per “dirigir” les adjudicacions cap a les empreses que feien les donacions. Segons el que s’investiga fins al moment, l’Audiència nacional espanyola considera que les licitacions compromeses en aquesta causa pugen a més de 218 MEUR, adjudicades definitivament per 175 MEUR. De la Mata creu que les ‘donacions irregulars’ lligades a aquestes adjudicacions pugen al milió d’euros. El jutge considera en la interlocutòria que CDC no disposava d’un ‘sistema o un simple protocol intern’ que garantís la intervenció i comptabilització de tots els seus actes i documents i, per tant, de les obligacions de caràcter econòmic. ‘Així es reflecteix en les auditories internes del partit i apareix com un incompliment al Tribunal de Comptes’, ha afirmat. De la Mata assegura que els directius i responsables del partit ‘tenien coneixement’ de les ‘irregularitats’ sobre el finançament que s’investiga i, per tant, conclou que la formació ‘no tenia normativa de control intern i coneixia, com a mínim a través dels informes del Tribunal de Comptes, les irregularitats que es podien derivar dels pagaments a través dels quals les fundacions vinculades a CDC derivaven diners al partit en concepte de donacions’. El jutge també considera que, tot i que hi havia relleus en les persones de l’estructura, el sistema es mantenia ‘inalterable’, i que els canvis a l’estructura del partit no van suposar ‘el cessament de la comissió dels fets investigats’. Afirma que tenien coneixement que les fundacions eren ‘societats interposades’ a través les empreses adjudicatàries feien arribar comissions que ‘simulaven’ com a donacions. Sosté que l’activitat es va mantenir almenys durant 11 anys. L’activitat continua amb el PDECat, segons el jutge Sobre el perquè també investiga el PDECat, el jutge considera que quan el 2016 Convergència es va refundar va ser una ‘simple transformació o canvi d’aparença d’una mateixa realitat’. A més, creu que el canvi de nom es va fer per ‘desconnectar-se de les responsabilitats en les quals poguessin haver incorregut com a CDC’. L’executiva del PDECat del passat 30 de juliol va acordar ‘defensar la posició’ del partit davant de l’Audiència nacional espanyola i argumentar que és un partit ‘totalment nou’. ‘Hem acordat comparèixer davant de l’Audiència, defensar la nostra posició i esprem que ben aviat es deixin de posar ombra de dubte sobre un partit totalment nou, net, transparent, que no es mereix que algú el vulgui embrutar’, va assegurar el president de la formació, David Bonvehí. Ja han declarat 23 investigats Aquesta causa es va començar a investigar al Vendrell arran d’una denúncia de la CUP. El jutge però va demanar inhibir-se i el 23 d’abril l’Audiència nacional espanyola se’n va fer càrrec. El jutge De la Mata ha pres declaració ja a diversos dels investigats que, en la majoria de casos, era la primera vegada que declaraven davant d’un jutge. El passat mes de juny ja van passar per dependències de l’Audiència nacional espanyola fins a 23 investigats. Tots ells van declarar i van abandonar el jutjat sense cap mesura cautelar. Entre ells, l’exresponsable econòmic i jurídic de CDC, Francesc Xavier Sànchez Vera, la que fou cap econòmica financera de CDC, Anna Dolors Benítez Bueno i Carles del Pozo Cerdà, gerent i coordinador de l’àrea econòmica de CDC. També el president del Port de Barcelona, Sixte Cambra, l’extinent d’alcalde de l’Ajuntament de Barcelona Antoni Vives, l’exgerent municipal de l’empresa municipal BIMSA Constantí Serrallonga o l’ex subdirectora d’Estudis i Coordinació de la Direcció General d’Administració, Isabel Muradàs. Tots van negar qualsevol implicació i asseguren que no tenien coneixement de donacions a canvi d’adjudicacions i afirmen que tots els procediments de concursos públics es van fer d’acord a la llei.

Summary: Convergència i PDECat declaren per primer cop com a investigats a l’Audiència nacional espanyola pel cas 3%


BARCELONA, 15 (EUROPA PRESS) El secretari general de Podem Catalunya, Albano-Dante Fachin, ha afirmat que el posicionament del secretari general de Podem, Pablo Igleisas, i el de la líder de la Coordinadora Nacional de CatComú, l’alcaldessa de Barcelona, Ada Colau, han variat en els últims dies cap a les tesis que defensa la seva formació sobre l’1-O. “Estem molt contents que tant Pablo, com Ada, com Xavi Domènech hagin arribat a la postura que des de Podem hem defensat des de fa setmanes”, ha sostingut Fachin en una entrevista d’Europa Press, en la qual ha assumit que el moment és complex i que la pluralitat dels projectes de la nova esquerra catalana obliga a construir coincidències. El divendres de la setmana passada el Consell Ciutadà de Podem –després de debatre-ho entre les seves bases– va decidir recolzar l’1-O entenent-ho com una mobilització i fer campanya per la participació, i Iglesias i el seu secretari d’organització, Pablo Echenique, van manifestar el mateix dia que si ells fossin catalans, no hi participarien. Un dia després la Coordinadora Nacional dels ‘comuns’, després de portar el debat a les seves bases, també va decidir entendre l’1-O com una mobilització, però no cridar de moment la participació; el dilluns Colau va afirmar estar disposada a facilitar el vot des de l’Ajuntament però va advertir que concretaria el suport quan el Govern concretés la seva proposta, i després Pablo Iglesias també es va mostrar partidari de facilitar-ho. Fachin no es va sentir desautoritzat per la direcció estatal del partit perquè afirma ser el portaveu del resultat d’uns debats: “No em preocupa que el secretari general o dos secretaris generals no vegin una cosa clara, la qual cosa em preocuparia és que no es respectessin les decisions” que es prenen des de Catalunya. En aquest sentit, ha recordat que malgrat que minuts després que ell anunciés que Podem cridaria a la participació l’1-O, Iglesias va dir que ell no hi participaria, també va dir que respectava la decisió de la formació a Catalunya. “Crec que que l’important és que anem apropant posicions”, ha celebrat Fachin que considera que s’acabarà aconseguint un acord entorn dels punts comuns que surtin dels debats de les bases. OBERT A CELEBRAR UNA ASSEMBLEA En rèplica a Echenique, que va instar l’Executiva de Podem ha celebrar una Assemblea General del partit per fixar el posicionament d’aquest, ha dit que la primera fase és la de debat entre els inscrits: “És molt important que es vegin les cares i debatin, i això solament es pot fer en els cercles”. L’Assemblea General del partit és l’òrgan de decisió de la formació, que emplaça als inscrits a decidir per via telemàtica, i Fachin considera que el debat és un instrument “més fort que abordar una decisió tan complexa amb un ‘sí’ o un ‘no’ en una pàgina web”; no obstant això no es tanca a utilitzar totes les eines al seu abast per prendre una decisió final abans de l’1-O. Fachin exigeix al Govern desgranar els seus plans entorn del referèndum que ha anunciat per l’1 d’octubre i també està a l’espera de conèixer la reacció del Govern central, per la qual cosa creu que celebrar l’Assemblea implicaria tallar un debat que veu necessari per a l’ocasió. ICV “REACTIVA” El secretari general de Podem recorda que Colau dirigeix l’Ajuntament de Barcelona, per la qual cosa és “d’agrair que prengui precaucions” a l’hora de fixar el posicionament del consistori. No creu que la postura de Podem sigui més clara que el de la resta d’actors de l’esquerra, però sí que és “el que menys ha variat”, alguna cosa que atribueix al fet que en els cercles i a l’executiva hi ha una majoria molt sòlida sobre participar a l’1-O. “És veritat que en els ‘comuns’ hi ha posicions més reactives a la participació: és el cas d’ICV que normalment ha defensat una posició més allunyada de qualsevol tipus d’implicació”, ha sostingut Fachin. Creu que sobre els ‘comuns’ Podem té un posicionament “més estable, que permet dir el mateix el dijous, divendres, el dissabte, el diumenge, el dilluns i el dimarts”, però no veu negativa la pluralitat de l’espai dels ‘comuns’.

Summary: Fachin aplaudeix que Iglesias i Colau s’apropin a la tesi de Podem Catalunya sobre l’1-O


El candidat d’Unides Podem Esquerra Unida a la Generalitat valenciana, Rubén Martínez Dalmau, ha assegurat que el PSOE ‘no garanteix un finançament just’ i ha manifestat que el País Valencià no es pot refiar d’aquest partit. Dalmau ha advertit que ja s’ha vist altres vegades que el que prometen en campanya ho incompleixen al govern. Per a evitar-ho, el candidat de la coalició ha ditque ‘només un govern conformat per Unides Podem i el PSOE garantirà un finançament just’, segons informa en un comunicat. Dalmau ha apuntat que el president espanyol, Pedro Sánchez, que va obrir la campanya electoral a Castelló, ‘no va concretar el seu compromís amb la reforma del sistema de finançament ni quant a terminis, ni quant a model’. ‘Som la formació amb implantació estatal que amb més detall ha introduït en el seu programa electoral sobre la reforma del sistema de finançament i a més és l’únic que exigeix donar una solució al problema del deute’, segons ha insistit el candidat a la Generalitat. Dalmau ha garantit que Unides Podem impulsarà des de l’executiu espanyol aquesta reforma, al mateix temps que ‘la completarà amb altres qüestions importants, com la implantació d’una reforma fiscal progressiva o la reestructuració del deute de la Generalitat, derivada dels problemes ocasionats per l’injust sistema de finançament i que supera ja els 46.000 milions d’euros’. Per part seva, la candidata d’Unides Podem Esquerra Unida al congrés espanyol, Rosa Pérez Garijo ha assenyalat que ‘els canvis necessaris per a millorar el benestar de la gent han d’escometre’s en paral·lel des de la Generalitat i l’estat espanyol’. Pérez Garijo ha definit de molt innocent, fregant la mentida, pensar que poden desenvolupar-se polítiques de progrés en el Consell mentre en el Consell de Ministres espanyols s’aplica el programa de retallades socials de Ciutadans‘. Finalment, la candidata de la confluència ha afirmat la ‘total predisposició a afavorir un govern del Botànic i un govern de l’estat més valent que permeti el desenvolupament social i econòmic, el benestar de la ciutadania a través de serveis públics de qualitat i un futur d’igualtat i sostenibilitat ambiental’.

Summary: Martínez Dalmau diu que el PSOE no garanteix un finançament just al País Valencià