Poseu sobre un mapa les cinquanta ciutats del planeta que estadísticament es considera que tenen un millor nivell de vida. I després pinteu les grans muralles i tanques que s’han erigit els darrers anys per a impedir l’accés d’emigrants sense papers al primer món. El resultat, impressionant, és aquest: 49 de les 50 ciutats amb millor qualitat de vida del món es troben avui, de fet, emmurallades rere la gran tanca global. L’única excepció és Singapur, un estat-illa autoritari, que pren també mesures molt agressives per aturar l’emigració. El mapa dibuixa dos planetes. Dins el mur, on estem nosaltres, hi viu només el catorze per cent de la població mundial però en canvi és ací on hi ha el 73 per cent de la riquesa. A fora de la tanca, en canvi, només hi ha el 27 per cent de la riquesa, que se l’han de repartir el 86 per cent de la població. En els punts més calents, allà on la pressió demogràfica o política és més intensa, s’han instal·lat o s’estan instal·lant tanques físiques pensades per a impedir el pas. Les principals són les següents: –L’Àrea desmilitaritzada entre les dues Corees o DMZ. És el terreny neutral que separa ambdues Corees, i que és una reminiscència de la guerra de Corea a la península de Corea, en treva des de l’any 1953. Fa quatre quilòmetres d’ample i 250 de llarg i és avui la zona més perillosa del món. -Australia’s Northern Approach NA: La barrera nord australiana. La marina i l’exèrcit de l’aire australià patrullen de forma constant i molt intensa l’anomenada ANP. Són particularment durs enviant cap al nord qualsevol vaixell que consideren que intenta portar emigrants il·legals. -El Mur. Entre Mèxic i els Estats Units. La presidència de Donald Trump tornarà a posar el focus sobre el mur que ja separa en moltes zones els Estats Units i Mèxic i que Trump vol que siga un mur complet de banda a banda. Això significaria crear un mur de més de tres mil quilòmetres, més llarg de la Gran Muralla Xinesa. Actualment ja estan fortificats uns cinc cents quilòmetres en total. -Frontera Marítima de la UE. La frontera marítima de la Unió Europea és especialment vigilada, sobretot en la zona pròxima a les Illes Canàries i en el canal de Pantelleria i les costes de Líbia. És una de les zones on més persones moren intentant entrar dins la zona tancada. -Tanca de Ceuta i Melilla. Les tanques de Ceuta i Melilla són dues construccions de tanca doble, la més alta de les quals arriba als sis metres d’alçada. Es complementen amb una zona desmilitaritzada i una tanca també a la banda del Marroc. La tanca de Ceuta té vuit quilòmetres de llarg mentre que la de Melilla en té dotze i està encara més fortificada. Melilla és el punt on es dirigeix molts emigrants que tenen la voluntat d’arribar a Europa des de l’Àfrica subsahariana. -Mur entre Israel i Palestina. El mur entre Israel i Palestina no compleix només una funció d’aturar l’emigració sinó que el seu propòsit essencial està relacionat amb el conflicte entre els dos països. Però en la pràctica s’ha convertit també en un mur que atura emigrants, sobretot procedents de països àrabs i asiàtics. El mur té 721 quilòmetres de llarg. -Espai Schengen Una part dels estats membres de la Unió Europea han abolit les fronteres entre ells creant un gran espai de lliure circulació. Aquest moviment, però, s’ha vist acompanyat d’un notable enduriment de les fronteres exteriors. Els darrers anys, sobretot, s’han ampliat molt les tanques als Balcans per intentar aturar l’èxode de refugiats de la guerra de Síria.

Summary: El mapa que posa en context i explica la tanca de Ceuta i Tarajal


L’economista Elsa Artadi (1976) ha assumit un paper decisiu en aquesta campanya electoral. És la directora de la campanya de Junts per Catalunya, una llista feta entorn del president Puigdemont, amb una presència minsa del Partit Demòcrata i amb moltes cares independents. Com és lògic, s’ha hagut d’actuar amb molta rapidesa per la imposició d’unes eleccions no previstes per la majoria parlamentària ni pel govern. L’excepcionalitat del moment, amb membres del govern i les entitats sobiranistes a la presó i el president i alguns consellers a l’exili a Bèlgica, converteix aquestes eleccions en una segona tanda de l’1 d’octubre, diu Artadi, que demana als ciutadans d’enviar un missatge a Espanya i al món: Rajoy no pot canviar un president de Catalunya perquè és el poble que decideix. —No tindreu la presència del primer de la llista, ni del segon… —Tampoc la tercera, ni el setè, ni el segon per Girona… —Com valoreu aquestes absències i com ho fareu per fer una campanya més o menys normal? —Comencem amb handicaps també emocionals. Això és complicat. Tenim companys a la presó, membres del govern, líders civils, el govern a l’exili… Ni que haguessin sortit tots avui, la situació seria molt complicada. Aquesta càrrega no és fàcil de portar. I encara que alguns mitjans han filtrat aquest cap de setmana passat que podia passar això que finalment ha passat, el fet és que, quan hem rebut la notícia, no ens ho volíem creure. No tenim ni el primer, ni el segon, ni el tercer de la nostra candidatura. Però també és molt complicat emocionalment per al país. Comencem la campanya electoral amb presos polítics i un president i uns consellers a l’exili. És una situació molt radical i un atemptat molt fort contra la democràcia. És impensable que pugui passar l’any 2017. —Després de tant parlar de les garanties del referèndum… —Exacte. La cosa més forta és que vam estar les setmanes prèvies al referèndum amb l’acusació que seria un procés i una votació sense garanties. Ens imposen unes eleccions a les quals decidim d’anar, però ara no els preocupen gens ni mica les garanties en la igualtat de condicions entre tots els participants. Hem decidit de presentar-nos a les eleccions en un context molt complicat perquè formen part d’una aplicació salvatge de l’article 155. No hem refusat mai d’acudir a les urnes. No ens fan gens de por. Sempre les hem defensades. I, per tant, el 21-D convertirem la seva amenaça en la nostra oportunitat. La vulneració de drets polítics que implica que alguns tinguem els candidats amenaçats, empresonats o exiliats és gravíssima. Fotografia d’Albert Salamé —Algú que volgués votar la vostra candidatura podria dubtar sobre la capacitat que tindrà Puigdemont de prendre possessió de la presidència… —Al president Puigdemont li permeten de ser candidat. Ens permeten de presentar-nos amb un programa electoral que no ha estat impugnat i que diu allò que diu. I no hi ha cap impediment perquè el president Puigdemont continuï essent diputat del Parlament de Catalunya. I una vegada s’és diputat del parlament, es té dret de ser elegit president. És un dret reconegut a tots els diputats. Per què cal votar Junts per Catalunya? Precisament per poder fer efectiva la voluntat dels catalans. La que es va expressar el 27-S i la voluntat molt contundent de l’1-O. I que ara ratificarem tots de nou el 21 de desembre. Considerem que aquestes eleccions són una segona tanda de l’1 d’octubre. És fonamental que la gent que va defensar les urnes del referèndum ara vagi a votar i ho faci amb un compromís amb la continuïtat del president i del mandat ciutadà d’aquell dia. —El 27 d’octubre es va proclamar la República. Els passos que es faran després de les eleccions seran per construir-la, defensar-la i desenvolupar-la? —El 27 d’octubre es va portar el resultat de l’1-O al parlament. Era un compromís que es va complir. El referèndum i les conseqüències del seu resultat són definits per lleis aprovades al parlament. El govern de la Generalitat va organitzar el referèndum i va ser la gent que el va defensar amb els seus cossos i amb la seva organització. El 27-O es va tancar aquest cicle vinculat al referèndum. Calia portar el resultat al parlament. El referèndum va ser una gran victòria que no vam poder celebrar per la magnitud de la violència que vam rebre. Va ser una gran victòria. Però, certament, vam fer un pas enrere quan vam perdre les institucions amb l’aplicació del 155 i tota la repressió, que és molt i molt greu. Què passarà després del 21 de desembre? Que no hi haurà 22 de desembre sense el 21. Fotografia d’Albert Salamé —I això què vol dir? —Que el resultat de les eleccions ha de ser contundent. Per poder recuperar el pas enrere que vam fer amb la pèrdua de les institucions. Cal recuperar les institucions. Això és una prioritat. Cal recuperar una certa normalitat que requereix que el president torni al Palau de la Generalitat, es recuperi el ple funcionament del parlament, el govern funcioni a ple rendiment i s’anul·lin les causes judicials contra el govern, la mesa del parlament, els alcaldes i els líders civils. I després s’ha d’aconseguir que el govern espanyol reconegui el resultat i asseure’s en una taula de negociació. El gran objectiu del 21 de desembre és aquest. Cal aconseguir, amb un resultat clar, que no puguin menystenir el mandat democràtic de les eleccions que han imposat. —Quan parleu de resultat contundent, de què parleu? Una victòria amb el 50% dels vots? —És important que la llista del president guanyi i és important que les forces favorables a la República obtinguin el 50% dels vots. Jo sóc independentista, però abans que això sóc demòcrata. Per tant, vull que el conjunt de partits independentistes obtinguin una majoria clara. —I si es repeteix un resultat com el del 27-S, amb majoria d’escons però sense arribar al 50% dels vots, què passarà? —Com sempre en qualsevol parlament, una majoria d’escons permet de formar un govern amb l’objectiu de fer efectius uns compromisos i uns objectius concrets. Aquest govern tindria per missió ampliar la majoria social i continuar preparant les institucions i el país per fer el camí que volem fer cap a la consolidació de la República. Una cosa és tenir el mandat per a governar i una altra és tenir prou majoria social per a fer efectiu l’objectiu polític de la independència. És evident que no s’ha acabat pas res amb el 155. Persistirem i el nostre compromís és arribar sempre fins al final. I ho volem fer perquè pensem que és la millor opció per al país i no pas només per als independentistes. —L’anul·lació dels processos judicials, la fi de la repressió, una taula de negociació… Tot plegat semblen ara coses impossibles si observem l’actitud de l’estat espanyol. Tot va en sentit contrari. —Sembla impossible perquè fins ara sempre han pogut negar que hi hagués la majoria. Ho han negat tot. Han negat que s’hagués fet un referèndum; han negat que hi hagués la majoria social; han negat fins i tot la seva violència contra l’evidència de milers d’imatges que han fet la volta al món. S’han agafat a un relat de negació que, si el resultat del 21-D és clar, ja no podran tornar a fer. No podem permetre com a societat que hi hagi un resultat clar en unes eleccions organitzades amb les seves regles i garanties i que tornin a menystenir-ne el resultat democràtic. És impensable que en ple segle XXI a Europa neguin el resultat d’unes eleccions que ells mateixos han imposat i organitzat al nostre país. De fet, seran ells que hauran de sortir la nit del 21-D a anunciar el resultat. Fotografia d’Albert Salamé —Els pot ser relativament fàcil tornar a dir que no hi ha democràcia sense compliment de la legalitat i la constitució. Què ha canviat? —El Tribunal Constitucional el 2014 va dir que és legal portar un programa com el nostre a unes eleccions. Tenim un focus internacional que no teníem fins ara. Aquesta comunitat internacional exigeix una solució negociada, dialogada i pactada. S’han ofert a ajudar perquè això sigui possible. No som al mateix lloc que fa dos anys. Han canviat moltes coses. A mi també m’agradaria que es resolgués més de pressa. Però hem avançat i cal continuar avançant. Esperem que després del 21-D puguem actuar amb una posició de més solidesa que la que teníem fins ara. Quanta més solidesa? Això dependrà de la gent. Com més bo sigui el resultat més fàcil serà seure a la taula de negociació i partirem d’una posició més forta. —Si la llista més votada és la d’ERC i no la vostra, tot això es podrà fer igualment? —Nosaltres creiem que guanyarà Junts per Catalunya, la llista del president. Estem convençuts que és important que sigui així. Serà un missatge important per a l’estat espanyol i per a la comunitat internacional. Cal recordar a l’estat espanyol que qui mana a Catalunya són els catalans i que les seves imposicions les deixem sense efecte quan ens posen una urna davant. Votar Puigdemont és deixar clar que Rajoy no pot posar i treure presidents. I també cal enviar un missatge important al món: que el poble de Catalunya fa costat al seu president. —Esteu disposats a investir algú que no sigui Carles Puigdemont? —El nostre candidat és el president Puigdemont. I no entenem que hi pugui haver un resultat diferent d’aquestes eleccions que no sigui el seu retorn al Palau de la Generalitat. Qualsevol altre resultat i la investidura d’un altre president legitimaria el 155. —Hi insisteixo: com podrà prendre possessió si no pot tornar a Catalunya? —El reglament no diu que hagis d’estar físicament al parlament. De fet, el parlament no especifica moltes coses perquè no es va fer pensant que res d’això que passa pogués passar al segle XXI. No preveu tota aquesta casuística. Sí que diu que tots els diputats tenen el dret de ser elegits per a la presidència de la Generalitat. Per tant, caldrà trobar-hi una solució. Si el poble de Catalunya i el parlament decideixen que és la persona que volem com a president, s’haurà de resoldre la situació d’una manera política. Puigdemont sempre repeteix una frase: no pot ser que el mateix programa que et porta a ser escollit president et pugui portar a la presó. O l’una cosa o l’altra, però totes dues a la vegada no poden conviure. Si el parlament vol que Puigdemont continuï essent president, s’ha de respectar. Fotografia d’Albert Salamé —Les decisions importants de Junts per Catalunya les prendrà el PDECat? —Les decisions de Junts per Catalunya s’hauran de prendre buscant el màxim consens dins el grup parlamentari. Serà un grup amb independents, militants d’altres partits, membres del PDECat… Hi ha persones en posicions destacades que són de la direcció del Partit Demòcrata. Per tant, s’haurà de buscar el consens entre les persones que formen part de Junts per Catalunya. I finalment, qui ha de decidir? Lògicament, el president Puigdemont, amb Jordi Sànchez al costat i els consellers. És una llista feta entorn del president. Per això parlem de la llista del president. És ell qui ens ha ofert de ser al seu costat i és un privilegi poder compartir-hi llista. El paper del Partit Demòcrata en la configuració d’aquesta llista ha estat fonamental. El president va demanar de fer una llista tan àmplia com fos possible i el PDECat es va posar al servei d’aquesta idea. —Els principals dirigents espanyols de Podem han dit aquest cap de setmana que l’independentisme és culpable d’haver despertat el feixisme. Què us sembla? —No els hauria de preocupar si el feixisme està despert o adormit. Allò que és preocupant és que existeixi. Hi ha expressions d’uns mesos ençà que són molt preocupants. Feia temps que no els vèiem actuar amb aquesta impunitat. Però això no pot ser mai culpa de la víctima, que en realitat som tots. Aquesta equidistància tan estranya de Podem suposo que respon al fet d’haver volgut entrar en la campanya amb algun reclam contundent. Però és completament desafortunat. —Sou directora de la campanya i candidata de Junts per Catalunya, però també sou economista. Què hi ha de cert i què hi ha de fals en les informacions sobre les conseqüències econòmiques d’aquest tram del procés que hem passat? —És molt cert que el procés no ha afectat negativament l’economia. A mesura que s’ha anat intensificant l’avenç del procés, l’economia no ha parat de millorar. De fet, l’entrada al 2017 amb un compromís clar del president Puigdemont de fer tot això que hem acabat fent, amb rècord d’exportacions, rècord d’inversió estrangera directa, l’economia creixent per damunt del 3% (per damunt de l’economia espanyola i europea), cinquanta-quatre mesos de descens de la taxa de desocupació, etc. La idea que el govern no es preocupa per l’evolució de l’economia és completament falsa. Sí que hi ha un descens moderat del turisme el mes d’octubre. Però això és lògic després dels atemptats de l’agost i de les imatges de violència policíaca de l’1 d’octubre que van fer la volta al món. Això ha espantat turistes que havien previst de passar uns dies a Catalunya. Fotografia d’Albert Salamé —I el canvi de seu social d’algunes empreses? —Sí. Hi ha hagut alguns canvis de seus d’empreses d’aquí. Però no s’ha mogut cap empresa estrangera. I si la raó dels moviments fos la hipotètica inestabilitat o un suposat risc lligat a la independència, les primeres que s’haurien mogut haurien estat les inversions estrangeres. Però els representants de les cambres alemanya, francesa i britànica diuen que les seves empreses continuen apostant per Catalunya. Perquè és una economia sòlida i amb projecció exterior. La setmana passada vam ser al consolat dels EUA i va quedar clar que les seves empreses continuaven apostant per Catalunya. —L’experiència de dirigir una campanya deu ser una bogeria. Ja teniu temps de fer ioga? En sou una gran practicant… —És una bogeria, sí. És apassionant. I sóc afeccionada al ioga per la part física i l’espiritual, la pau interior. El ioga m’hauria d’ajudar a portar correctament una situació com l’actual. Però aleshores cal ser molt disciplinat i treure temps d’on no n’hi ha. Per a això sí que sóc poc disciplinada. Ara ho dono tot a respondre a la confiança que m’ha estat donada. Per sort, la campanya electoral té una durada curta.

Summary: Elsa Artadi: ‘Votar Puigdemont és deixar clar que Rajoy no pot posar i treure presidents’


El president del PP, Pablo Casado, ha expressat el ‘desig’ que el PP, Ciutadans, la plataforma de Manuel Valls i dirigents de la societat civil s’aliïn per concórrer a les pròximes eleccions a la Generalitat. ‘Tant de bo tots els constitucionalistes arribem a una convergència democràtica i constitucionalista que no només passa per Manuel Valls, Ciutadans o el PP sinó per la societat civil’, ha dit en una entrevista a Antena 3. Segons Casado, a Catalunya cal que la societat civil digui ‘prou’ i que ‘professors, periodistes i professionals aixequin la veu’ per dir que no volen ‘combregar amb aquesta fractura social i aquesta ruïna econòmica’. Malgrat tot, ha dit que no hi ha ‘converses en ferm’ sobre la hipotètica plataforma electoral.

Summary: Casado vol que el PP es presenti amb Cs, Valls i la societat civil a les eleccions catalanes


Ja hem brindat pel 2020 acabat d’encetar i per la dècada que, de fet, començarà l’any vinent. Amb serenor o, més probablement, amb perruca de colors i ulleres d’estrelletes, serpentines, paperets. El cel és clar, els camps són llaurats i els bons propòsits, de moment, intactes. Gairebé fa recança, ara, de mirar enrere i repassar el temps que ja hem gastat, per a bé o per a mal o per a psè. Gairebé fa recança, potser, o mandra, però també és útil: el tòpic diu que va bé de mirar d’on venim per saber cap a on anem, i, en aquest cas, ves quines coses, el tòpic té raó. Per saber cap a on anem o per corregir el camí, segons que convingui. No és fàcil d’encabir tot un any en un petit titular, però si calgués, proposaria de veure el 2019 al País Valencià com un punt d’inflexió. Pel Botànic, i per què representa, però no exclusivament. Si ho recordem (no fa pas tant de temps com això), vam començar el 2019 amb un pronòstic polític reservat: a la primavera hi havia d’haver eleccions autonòmiques i municipals, i el vent bufava negre. Les eleccions andaluses acabaven de dibuixar, amb claredat esfereïdora, el panorama d’esclat de l’extrema extrema dreta espanyola; a Catalunya l’estat espanyol en mode defensiu continuava estrenyent el 155 declarat o sense declarar; i, de postres, de seguida es va veure que la incapacitat d’aprovar el pressupost faria coincidir eleccions estatals i valencianes. D’aquí el pronòstic fosc: la teoria, l’anàlisi sobre el tauler, establia que era el moment ideal per a fer caure el Botànic (el pacte PSPV-Compromís-Unides Podem) que, quatre anys abans, havia donat forma de govern al canvi polític al País Valencià. El moment ideal de fer caure el Botànic i després, també, la Nau, que, a la ciutat de València, encapçalava el batlle Joan Ribó (si hi ha una cosa que no acaben de poder pair, els vetustíssims representants de la reacció autòctona o importada que sofrim al sud és, precisament, aquest deseiximent que es consolida al Cap i Casal i que canvia abric de pells per bicicleta). Havia de ser aquell ‘retorn a la normalitat’ que reclamava la dreta espanyolista i el seu sentit patrimonialista de les institucions. Com si els quatre anys passats haguessin estat tan sols un parèntesi en el seu domini, una penitència per als Gürtels i els Taula i tant de lladrocini com havia sortit finalment a la llum, una penitència i sant tornem-hi. I ja esmolaven els ullals. I se sentien assajar tambors de revenja. Però les urnes, ves per on, els van contradir els ombrívols desitjos: amb una participació més alta (75,80%) creada pel context també de mobilització de la dreta espanyolista, el PP (que va perdre encara 50.000 vots) no va aconseguir de tenir majoria amb les altres marques acòlites i el Botànic es va reeditar. I la Nau, passat un mes, també. 2019 ens ha mostrat que el canvi, al País Valencià, no era flor d’un dia, que pot ser que sigui més fondo i més seriós que no ho semblava. Important. Un canvi a moltes bandes, complex, mòbil. Interessant. Superada l’avaluació electoral, la resta del 2019 ha estat un adonar-se i constatar que el dos ja no és l’u: que de la il·lusió primera, del simple (i essencial també) fet de respirar cal passar a alguna altra cosa, més tangible, que el temps de desenrunar ja ha quedat enrere (encara que hi continuï havent estralls peperistes per a arranjar) i que és hora que es noti l’acció de govern en positiu, diguem-ne. I això ha posat en evidència la segona meitat de l’any que repassem: que l’agenda de llengua i de país està pendent (a punt he estat d’escriure ‘tota l’agenda’…: per salvar possibles inexactituds ho deixarem, ai, en un ‘gairebé tota l’agenda’). Ni s’ha reconnectat TV3 (cal recordar que la reciprocitat és un acord de les Corts aprovat en temps del PP? Cal recordar-ho?), ni s’ha entrat a l’Institut Ramon Llull (sí, hi ha col·laboracions i coses: no s’hi ha entrat), ni s’ha reformat la Llei de Funció Pública entre més per incloure-hi la competència lingüística, ni hi ha Llei d’Igualtat Lingüística. Tampoc no hi ha hagut la reforma que per fi llevi la barrera del 5% per a accedir a les Corts. Ni s’ha donat resposta adequada a lluites necessàries i emblemàtiques com ara la que es duu a terme, de fa tant de temps (i ara, en l’era del Botànic, també) per salvar el nostre patrimoni natural, històric, humà: l’enderrocament de l’alqueria del Forn de Barraca per a ampliar la carretera entre València i Alboraia ha encès una alerta tristíssima respecte de les polítiques territorials, més enllà d’eslògans i proclames. Una altra qüestió que ha mostrat aquest 2019, i que pot marcar potser l’any que comença, és que, dins els equilibris que conformen el Botànic, el PSPV-PSOE hi ha guanyat pes. I que marca. I que l’exerceix. I que és un PSPV-PSOE cada vegada més dominat pel ministre espanyol Ábalos i allò que Ábalos significa. Veurem com evoluciona (‘evoluciona’: una manera de dir). I més: dos temes que han determinat també el 2019, encara que potser no tinguin efemèride: el sud i el finançament. D’una banda, la manca d’estratègia clara respecte de les comarques del sud, respecte de la conurbació Alacant-Elx-Oriola-Torrevella, on, per cert, la dreta espanyolista gasta tones d’esforços esquarteradors. A Alacant, les eleccions municipals van consolidar allò que ja havien aconseguit abans els partits d’esquerres (‘d’esquerres’ escrit així en termes generals), que van perdre la ciutat després de la seqüència escàndol econòmic-retirada dels socis de govern (Guanyar Alacant i Compromís)-dimissió del batlle Echávarri (PSPV-PSOE)-moció del PP amb vot de regidora trànsfuga. I ara, ciutat i, sobretot, Diputació, exerceixen de contrapoder cantonalista respecte de la Generalitat. Al començament del paràgraf hi surt escrit ‘manca d’estratègia clara’ i hi cal una puntualització, perquè la dreta espanyolista sí que en té, d’estratègia per al sud, i l’aplica: tensar, autoproclamar-se representant dels sentiments i els interessos del sud en confrontació a València. I, en aquest anar tensant, atacar, no caldria sinó, l’escola, la llengua, la vertebració necessària. I, d’una altra banda, el finançament. Que podríem situar al calaix de les coses que no han passat. No tan sols perquè no s’hagi resolt, és clar (si hagués estat així, si hi hagués hagut ni que fos un pedaç que frenés l’espoliació, la qüestió hauria encapçalat l’article en lletres grosses i negretes i subratllat, llumenetes, efectes especials, i semblaria poc), sinó perquè ha estat un tema desaprofitat. L’any 2017 (2017!) hi va haver aquella manifestació que va aplegar tothom menys el PP. I després… doncs després, això que ha passat també durant 2019: un esment per aquí, una insinuació per allà, un discurs: no s’ha aprofitat l’escletxa oberta, no hi ha hagut cap estratègia clara ni prou bel·ligerant. I si desaprofites una ocasió no romans allà on eres sinó, sense voler-ho, un pas, ai, enrere. En aquest 2019, dèiem, s’ha constatat que el dos ja no és l’u: ha començat el Segon Botànic i, quatre anys després d’haver obert balcons i finestres, pot ser que la gent esperi polítiques, actuacions concretes. Que ho esperi i que ho reclami i que calguin. A més de voluntat, per a fer política calen, òbviament, diners, un pressupost que ara desapareix Meseta enllà. Per acabar, una de calenta i una de freda, una celebració i un mal presagi: el 2019, en fi, serà l’any en què el País Valencià (però no pas tot, encara, que al sud d’Alacant continua actiu!) va deixar de pagar el lladrocini que significava el peatge peatge peatge peatge peatge peatge (quants peatges de més hem pagat?) de la AP-7. Però també, i aquesta no ha estat una notícia tan sonada, l’any en què va tancar aquell forn que hi havia al cor de València, davant Santa Caterina. Aquell de tan bo on feien coques de nous i de panses i pastissets de moniato i de cabell d’àngel i tonyes i tortells i que no ha pogut suportar la pujada del lloguer que els hauria arribat el primer de gener. I ara el preu que en demanin el pagarà qualsevol franquícia desenfredada de monyonyes repetides (si ara toca iogurt, serà iogurt, o samarretes per a guiris, cafeteria italiana, Mediterranean flavour to take away). Aquest canvi accelerat, desballestador, antiveïns, perillós, també és una de les coses que han passat. Com un avís, el 2019.

Summary: Com un punt d’inflexió, el 2019 valencià


L’ANC ha anunciat avui un ‘esclat de colors’ per a l’Onze de Setembre, a la cruïlla entre passeig de Gràcia i el carrer Aragó de Barcelona. L’entitat vol sumar-hi tothom, representar el camí recorregut i presentar el sí al referèndum com una eina positiva i de canvi. El color, el camí i l’eina del sí seran els tres elements protagonistes de la mobilització. És previst que l’entitat doni més detalls sobre l’organització en els pròxims dies. L’entitat ha reivindicat un cop més la feina dels voluntaris en tots els actes que ha organitzat. No ha descartat de canviar el missatge o la ubicació de la mobilització de l’Onze de Setembre en funció dels esdeveniments polítics. Aquest serà el sisè Onze de Setembre consecutiu en què l’ANC organitzarà, juntament amb les altres entitats sobiranistes, el gran acte de suport a la independència. El 2012, va ser una gran manifestació al centre de Barcelona. El 2013, la Via Catalana va recórrer el Principat de nord a sud. El 2014, va dibuixar la V entre la Diagonal i a la Gran Via de les Corts Catalanes. El 2015, un riu de gent va baixar per la Meridiana. I el 2016, es va optar per concentracions descentralitzades a Barcelona, Lleida, Tarragona, Salt i Berga. ‘Campanya massiva’ per al referèndum L’ANC també ha anunciat en l’assemblea general una ‘campanya massiva’ de cara al referèndum d’independència del setembre. L’entitat ha confirmat que començava una etapa de mobilització permanent i ha demanat unitat als partits polítics i a les entitats i associacions sobiranistes, als quals ha convidat a seure en una mateixa taula per fortificar la unitat de tot el sector del sí. Un dels punts clau de la campanya, a més de la mobilització al carrer, serà l’ús intens de les xarxes socials i les noves tecnologies. L’ANC vol explicar els arguments del sí i arribar als sectors més joves de la societat. A més, l’entitat ha fet una crida a derrotar els arguments de la por del no. Els assistents, prop de quatre mil, han aprovat el full de ruta de l’entitat per a enguany. El text manté la determinació de proclamar la independència en cas que l’estat espanyol impedeixi el referèndum. El podeu consultar ací. Manifest de suport als encausats del parlament L’entitat ha llegit un manifest de suport als membres de la mesa del Parlament de Catalunya encausats per haver permès el debat de les conclusions del procés constituent a la cambra, atès que estaven suspeses pel Tribunal Constitucional. Amb la presència d’alguns dels membres de la mesa i la presidenta del parlament, Carme Forcadell, l’ANC ha reiterat el suport a tots els càrrecs electes i als condemnats per l’organització del procés participatiu del 9-N: l’ex-president Artur Mas i els ex-consellers Francesc Homs, Joana Ortega i Irene Rigau.

Summary: L’ANC anuncia un ‘esclat de colors’ a Barcelona per a l’Onze de Setembre


Els senadors de Compromís Carles Mulet i Jordi Navarrete han exigit la dimissió del president del govern espanyol, Mariano Rajoy, per signar el Reial decret llei, del 3 d’octubre de 2014, que adoptava mesures urgents per al sector gasista i, en concret amb el ‘fallit projecte energètic Castor, ara considerat nul després de la sentència del constitucional’. Al respecte, el portaveu de Compromís al senat espanyol, Carles Mulet, ha assenyalat que Rajoy és ‘responsable polític per adoptar indecents mesures per afavorir la inversió multimilionària fallida del Castor, mal concebuda i executada, premiant de manera exprés a les concessionàries que van executar de manera poc diligent un cop de pilota com és aquest magatzem submarí inservible ‘. Mulet ha constatat que ‘en qualsevol país civilitzat’ el president hagués dimitit per uns fets així ‘sense que ningú l’hi demanés, i encara que siga de forma simbòlica l’hi demanem, ja que sabem que no prendrà una decisió així’. En aquest sentit, ha recalcat que Rajoy ha rebut del mateix tribunal constitucional espanyol ‘un dur revés per les seues polítiques, després d’abonar els milers de milions a l’empresa de Florentino Pérez’. Ha recordat que Rajoy ‘va ordenar el pagament del Castor amb presses i que l’actual marc legal permet que inversions fallides o nyaps com el Castor surten dels diners de tots els ciutadans’, fet que considera ‘indecent’. ‘Han de separar-se els negocis d’aquest i altres empresaris de la política de l’estat. Si no disposen de tècnics especialistes, el país ha de buscar-los, però no podem estar a mercè de pirates i dels que donen cobertura a dubtosos projectes’, ha reclamat. Compromís ha retret al PP que ‘salte a la torera’ la lògica retributiva del sistema gasista, com ja va denunciar abans de conèixer-se la sentència del constitucional espanyol, ja que les instal·lacions ‘no han estat disponibles, ni incorporades al sistema gasista ni en correcte funcionament doncs amb les primeres injeccions de gas matalàs van arribar els terratrèmols’. ‘Lamentablement hem vist com Rajoy i els seus ministres van avalar una obra falsa, van fomentar inversions fallides, van pagar al·legant urgència i necessitat a cop de decret i sense cap auditoria que justifiqués que el pagament estava justificat’, ha assenyalat Mulet. A més, ha recordat que ‘el PP va rebutjar al juny investigar en una comissió del senat tot el que envolta el Castor’. La coalició ha reclamat que es pose una data per al desmantellament de les plantes terrestre i marina del projecte i ‘no es perpetue ni un any més un procés d’hibernació que costa desenes de milions a l’any, així com claredat amb tot el que envolta les empreses del promotor del Castor, siga amb les autopistes o qualsevol altra concessió tenint en compte les costoses pífies que resulten’.

Summary: Compromís demana la dimissió de Rajoy per la compensació econòmica de la plataforma Castor


Un estudi internacional dirigit pel Grup Espanyol d’Investigació en Càncer d’Ovari ha demostrat que administrar niraparib després de la quimioteràpia convencional en pacients recentment diagnosticades en estat avançat en millora la supervivència i redueix gairebé d’un 40% el perill de recaiguda i de mort. La investigació, presentada al Congrés Anual de la Societat Europea de Medicina Oncològica (ESMO) de Barcelona, ha estat dirigida pel codirector del Departament d’Oncologia de la Clínica Universitat de Navarra i president del Grup Espanyol d’Investigació en Càncer d’Ovari (GEICO), Antonio González Martín. ‘En aquest estudi hem avaluat els beneficis d’utilitzar niraparib després del tractament estàndard de càncer d’ovari basat en quimioteràpia. Amb aquest nou abordament terapèutic hem observat una millora significativa de la supervivència de les pacients i una reducció de gairebé un 40% del seu perill de recaiguda’, ha explicat González, que ha publicat el seu treball en la revista The New England Journal of Medicine. El càncer d’ovari es diagnostica cada any a unes 205.000 dones al món i és la cinquena causa de mort per càncer en la dona a Europa. Segons González, generalment es diagnostica entre els 45 anys i els 75, encara que hi ha un nombre significatiu de pacients a partir dels 30 anys. És el tumor ginecològic més mortífer perquè la majoria de les pacients són diagnosticades en una fase avançada, car no hi ha tècniques de diagnòstic precoç. A més, un 80% de les diagnosticades en aquest estat recauen després del tractament amb cirurgia i quimioteràpia. ‘Aquesta investigació sorgeix de la necessitat de cercar noves estratègies i teràpies alternatives que augmentin la supervivència de les pacients amb aquesta malaltia’, ha aclarit l’oncòleg. L’estudi ha analitzat 733 pacients recentment diagnosticades amb càncer avançat d’ovari i l’assaig clínic en fase III es va fer en 181 centres internacionals, coordinats pel GEICO, que al seu torn forma part de la Xarxa Europea de Grups Cooperatius per a Assajos Ginecològics Oncològics (ENGOT, en les seves sigles en anglès), associacions de les quals González Martín és també president. El treball va consistir a afegir niraparib després del tractament convencional de quimioteràpia. Niraparib és un potent fàrmac inhibidor de PARP (un enzim implicat en la reparació de l’ADN i la mort cel·lular) que s’utilitza com a teràpia de manteniment en dones amb recaiguda de càncer d’ovari, tinguin mutat el gen BRCA o no (associat al perill de patir d’aquesta malaltia). Al seu torn, els investigadors van estudiar l’efecte d’aquest tractament en pacients amb un defecte en la reparació de l’ADN anomenat deficiència de la recombinació homòloga (HRD). En les pacients que sí que van mostrar aquesta deficiència (la meitat de les dones de l’estudi), el benefici del tractament va ser encara més alt i va aconseguir una reducció del perill de recaiguda o progressió de la malaltia d’un 57%. L’estudi, finançat per TESARO, una companyia pertanyent a la farmacèutica GlaxoSmitheKline (GSK), ‘suggereix de considerar niraparib com una primera opció de tractament per a pacients amb càncer d’ovari avançat després de completar amb èxit la quimioteràpia de primera línia’, ha resumit González.

Summary: Un nou tractament millora la supervivència de pacients amb càncer d’ovari


ERC diu no al pressupost de Pedro Sánchez i demà formalitzarà una esmena a la totalitat als comptes espanyols. Ho han anunciat en una conferència de premsa conjunta Joan Tardà, Marta Vilalta, Gabriel Rufián i Mirella Cortés, que han argumentat que votaran en contra del pressupost perquè el govern espanyol no accepta el dret d’autodeterminació i manté la judicialització del conflicte. ‘Estem a favor de dialogar amb el govern espanyol per donar resposta a les demandes democràtiques i per posar fi a la repressió i la persecució del moviment independentista. No hi ha hagut cap resposta, per això presentem l’esmena a la totalitat’, ha explicat la portaveu d’ERC, Marta Vilalta. Els republicans estaven disposats a negociar si el govern feia gestos en dos àmbits: instar la fiscalia a actuar i aturar la via repressiva i construir un escenari de diàleg i negociació. La presentació d’una esmena a la totalitat és un rebuig total als comptes, també a la tramitació i a una posterior negociació. El fet de presentar-la o no és cabdal, encara que totes les propostes de rebuig als comptes es votin conjuntament al congrés espanyol. Perquè si no en presenten, formalment es votaran les esmenes del PP i de Ciutadans, que ja han anunciat esmenes a la totalitat. Per tant, el cost polític de la votació canvia, encara que el resultat pràctic sigui idèntic. El PDECat espera Per la seva banda, el PDECat ha anunciat instants després que també presentaria una esmena a la totalitat, però divendres. Diuen que no hi ha cap compromís del govern espanyol amb l’autodeterminació ni en una mediació internacional, i li donen quatre dies per a rectificar. Ho ha anunciat Eduard Pujol, portaveu adjunt de Junts per Catalunya, qui ha explicat que era una decisió consensuada amb el PDECat.

Summary: ERC i PDECat trenquen definitivament amb Sánchez i li rebutgen el pressupost


Pepe Beúnza (1947) és considerat el primer objector de consciència al servei militar franquista per motius polítics. Autèntica icona de la lluita antifranquista, es va passar dos anys a la presó i un any i mig al Sàhara en un batalló disciplinari després de negar-se a fer el soldat el 1971. Aquest català d’origen andalús viu avui a Caldes de Montbui. Tècnic agrícola ara jubilat, Beúnza continua essent un activista, fa conferències i ara s’ha implicat de ple amb l’1-O. En aquesta entrevista telefònica parlem del seu independentisme, de l’1-O i de la resistència no violenta. —Hi ha gent que compara el moment actual amb el franquisme. Com ho valoreu? S’exagera, no s’exagera? —La diferència més gran és que la gent gairebé no té por. Una mica, en tenim, però abans en teníem molta més. I per a la gent jove, ara ho he descobert, la por és una novetat. No la coneixien. Nosaltres, els insubmisos, anàvem als consells de guerra i havíem de fer un gran esforç per vèncer la por. Hi ha un canvi espectacular. Mireu, no hauríem pensat mai que ens haguéssim d’enfrontar a fills del franquisme orgullosos de Franco. Us posaré un exemple, que és terrible. M’han dit que la gent que han detingut aquests dies van declarar davant el jutge emmanillats. Una humiliació terrible. Has d’estar fort i preparat perquè aquesta humiliació et faci créixer. Jo havia declarat davant molts jutges militars i no recordo haver fet mai cap declaració emmanillat. Aquesta gent s’han tornat bojos totalment. Són reductes del franquisme que són en un lloc de poder i encara poden fer mal. Però ho tenen molt malament, perquè no faran res més que el ridícul. —Què feu aquests dies? —Jo estic al poble, Caldes de Montbui, i participo en totes les lluites que hi ha. Avui, en un acte unitari. Demà, a Santa Coloma. Ahir vaig anar a la universitat fent un taller de resistència no violenta. Pensem que hi ha molt a fer, però som molta gent. Estic molt sorprès, i gratament, de la capacitat del poble català per a resistir i enfrontar-se a aquesta campanya contra la democràcia i els drets que hem de suportar. —Anireu a votar? —Home, suposo que faran tots els possibles perquè no puguem anar a votar. Però nosaltres farem tots els possibles per a anar-hi. Evidentment que aniré a votar. Només faltaria. —Ja sabeu on votareu? —Sí. Ho tenim clar. —Què votareu? —Jo votaré dignitat. Jo votaré que sí. —Per què? —Per què hem nascut persones lliures, per formar pobles lliures, i relacionar-los amb altres pobles en condicions d’igualtat, sobirania, justícia, generositat, amistat. No entenc per què Catalunya ha de relacionar-ser amb Madrid en condicions de sotmetiment, d’inferioritat. No ho entenc. Penso que s’ha de canviar. I no només per Catalunya. Tots els pobles han nascut per ser lliures. La lluita per Catalunya no és només per Catalunya. Jo em considero un ciutadà del món. I votaré que sí. Busco la justícia i la igualtat i la sobirania per a tots els pobles del món. Inclòs el madrileny, o l’extremeny. O el que sigui. Però jo la lluita la faig aquí. —Hi ha gent que diu que no és un referèndum. És una mobilització. —Referèndum. Mobilització. Afirmació de la democràcia. Afirmació de la dignitat personal. Obrir camins de futur. Serà moltes coses. Intentaran que no sigui res. Però nosaltres farem que siguin moltes coses. —Tanta tensió potser farà por a la gent. —El moment d’aquí a diumenge és interessant. La gent va perdent la por. Serem molts, que anirem a votar. Hi ha gent gran amb moltes ganes de votar. Mireu, jo feia conferències i venien dues persones. Doncs l’altre dia, la sala era plena. Avui hi haurà tanta gent, que alguns es quedaran el carrer. Això anima molt. Nosaltres no hi tenim res a perdre. Mentre sigui un canvi pacífic, un canvi no violent, i la gent estigui convençuda que la força és nostra… —Teniu una forta xarxa d’amistat a l’estat espanyol. Què us diuen quan senten el vostre discurs? —La gent amb qui tinc amistat ve de la insubmissió. Tots em diuen què podem fer per ajudar. Què podem fer per ajudar. Hosti, manifesteu-vos i estigueu molt al cas que això és una lluita de tots. La majoria entén molt bé aquest problema. Alguns, no tant. —Voleu afegir res? —Mireu. Nosaltres, durant els trenta anys de la lluita de la insubmissió, vam comprendre l’extraordinària força de la desobediència civil no violenta. I és això que hem d’explicar a la gent. La desobediència civil s’ha d’explicar bé: no va contra la llei. Al contrari. És reforçar la llei, fer-la més justa, fer-la millor. I aquell qui està disposat a anar a la presó per millorar la llei, home, és una persona que té una estima per la llei extraordinària. Això hem d’explicar. La nostra acció és positiva. Millora la llei. Si no fos per la desobediència civil, encara seríem a les cavernes. Tant que algú del govern de Madrid encara hi és. D’aquí ve la importància d’aquests dies.

Summary: Pepe Beúnza: ‘Si no fos per la desobediència civil, encara seríem a les cavernes’


Els manifestants convocats pels sindicats i per les Armilles Grogues han tornat a sortir avui als carrers de l’estat francès quan es compleixen vint-i-quatre dies del començament de la vaga indefinida contra la reforma de les pensions que impulsa el govern del president Emmanuel Macron. Les protestes han estat visibles a París, però també en altres capitals, en unes mobilitzacions que superen ja la vagues del 1995 dels ferroviaris (22 dies) i estan ja prop de la del 1986-1987 (28 dies). El més probable és que la superi, perquè el govern no ha convocat al diàleg els sindicats fins al 7 de gener. Unes tres-centes Armilles Grogues s’han concentrat avui a les 12.30 a la plaça de la Borsa de París amb la participació d’un dels fundadors del moviment, Jérôme Rodrigues, i una crítica frontal a la proposta de reforma de les pensions. En paral·lel, els principals sindicats –Confederació General de Treballadors (CGT), Força Obrera (FO), Solidaris Unitaris Democràtics (SUD) i la Federació Sindical Unitària (FSU)– han convocat una marxa que ha començat a les 13.00 a l’Estació del Nord parisenca. La CGT-Ferrocarrils ha convocat a més protestes a Rennes, Le Mans, Nancy o Saint-Étienne. Quant als transports, és el sector amb més seguiment de la vaga indefinida: 6 de cada 10 trens d’alta velocitat, 1 de cada cinc regionals i sis línies de metro s’han aturat. El president de França, Emmanuel Macron, va provar d’assolir una treva amb els sindicats abans de les vacances, però no ho va aconseguir. Ara, la companyia de ferrocarrils espera que la situació millori durant el cap de setmana. La vaga de transports ha estat convocada contra el projecte de reforma de les pensions del Govern de Macron, que aspira a unificar els més de 40 esquemes contemplats ara per ara per un únic marc que, segons el mandatari, afavoriria la igualtat entre els treballadors, els qui, per la seva banda, denuncien que es veuran obligats a allargar la seva edat de jubilació amb aquesta mesura. Tot i que alguns sindicats han demanat suspendre les aturades durant la temporada festiva, diversos grups de treballadors ferroviaris van decidir continuar la vaga.

Summary: Les Armilles Grogues i els sindicalistes protesten en la quarta setmana de vaga indefinida a l’estat francès


El cap de llista d’En Comú Podem, Jaume Asens, ha proposat una reforma del sistema judicial, i en concret del Ministeri Fiscal, que despolititzi la justícia. Durant la seva intervenció al fòrum d’economia Fòrum Europa – Tribuna Catalunya, Asens ha apostat perquè la figura del fiscal general de l’estat sigui escollida pel congrés espanyol i no pel ‘govern de torn’. ‘No ha de ser un fiscal a les ordres dels diferents governs’, ha assegurat, i ha afegit que s’hauria de parar especial atenció al cos que es dedica a la investigació de casos de corrupció. Asens ha afirmat que cal augmentar ‘la sensibilitat democràtica’ a tot el sistema judicial i ha remarcat que el poder judicial ‘està construït sobre els fonaments del franquisme’. ‘No hi ha hagut cap ruptura’, ha sentenciat.

Summary: En Comú Podem proposa que qui esculli el fiscal general de l’estat sigui el congrés espanyol


L’arquitecte Vittorio Gregotti, un dels més reconeguts d’Itàlia, s’ha mort avui a 92 anys en un hospital de Milà a causa de les complicacions d’una pulmonia després d’haver contret la Covid-19. Gregotti va participar en el projecte de remodelació de l’Estadi Olímpic de Barcelona i el disseny general de l’Anella Olímpica de Montjuïc per als Jocs Olímpics del 1992 al costat dels arquitectes Carles Buxadé, Joan Margarit, Alfonso Milà i Federico Correa. Ha estat el president de la Triennal de Milà, l’arquitecte Stefano Boeri, qui n’ha informat a les xarxes socials. L’ha descrit com ‘un mestre de l’arquitectura internacional’ però també com un ‘assagista, crític, editorialista, polemista, home d’estat, que ha contribuït a la història de la nostra cultura’. Havia estat ingressat a la clínica milanesa Sant Giuseppe per una pulmonia agreujada per la malaltia del coronavirus 2019. Nat a Novara el 1927, va ser un dels grans arquitectes italians, considerat un dels mestres del segle XX, amb els seus dissenys marcats per la simplicitat de forma, l’ordre i la precisió. Va participar en moltes exposicions internacionals i va ser el responsable de la secció introductòria de la XIII Triennal de Milà el 1964, que li va atorgar el Gran Premi internacional. També va ser director de la secció Arts Visuals i Arquitectura de la Biennal veneciana, va ser nomenat doctor honoris causa a Praga i Romania i és membre honorari de l’American Institute of Architects.

Summary: S’ha mort a causa del coronavirus 2019 Vittorio Gregotti, arquitecte de l’Anella Olímpica de Montjuïc


Ací a Berlín l’ARD-Hauptstadtstudio és una alimara privilegiada per entendre què està passant, des del punt de vista polític. A Alemanya, per aquesta por històrica que els fa tenir un estat fort, les televisions i les ràdios públiques, sobretot les ràdios, no tenen un caràcter nacional sinó que són gestionades pels estats federats. Cada estat té les seues pròpies emissores, que col·laboren entre elles però que fan sentir sempre la veu pròpia i diferenciada. A la capital alemanya tots els corresponsals de les diverses cadenes públiques treballen a l’ARD-Hauptstadtstudio. Junts però no barrejats. L’edifici està just creuant el carrer des del vell Reichstag, la seu del parlament alemany. La major part dels ministeris són poc metres al seu voltant i només creuant el pont sobre el riu hi ha un edifici que acull els principals mitjans internacionals. Pels periodistes, doncs, la localització és un luxe. Poden anar a peu als llocs on hi ha la notícia, com a molt en bicicleta. Els de ràdio sobretot. Ells riuen comparant el soterrani on les teles guarden cotxes espectaculars amb els seus logos pintats a la porta al costat de la munió de bicicletes anònimes de la gent de la ràdio. L’equipament fa la diferència. Les ràdios han estrenat uns micròfons espectaculars que graven el so ells mateixos amb una qualitat bàrbara i el bolquen per usb o wifi als ipads que fan servir d’estudi. Les condicions amb les quals treballen aquesta gent impressionen però el que els té impressionats a ells aquests dies és el ressorgiment dels pitjors fantasmes d’Alemanya. Amb la vista fixada en les eleccions d’avui. Unes eleccions regionals molt nacionals Les eleccions regionals, als parlaments dels diversos estats alemanys, tradicionalment giren al voltant de la política local. Els lands són poderosos i les seues polítiques determinen la major part de la vida dels alemanys així que els seus dirigents solen protagonitzar les eleccions quan arriba l’hora. Avui diumenge n’hi ha tres d’eleccions, en tres estats molt diferents. A Saxònia-Anhalt, que té de capital Magdegburg, en l’antiga Alemanya de l’est, a Baden Württemberg, amb capital a Stuttgart i a Renània-Palatinat, amb capital a Mainz, prop de Frankfurt. Les previsions, allò que diuen les enquestes, dibuixen un panorama molt complicat, marcat per la crisi dels refugiats amb la previsió d’una pujada espectacular de l’extrema dreta. A Saxònia les enquestes afirmen que els populistes d’Alternativa per Alemanya (AfD) entraran al parlament i quedaran en tercer lloc, darrere dels democristians de Merkel i dels ex-comunistes de Die Linke que pujarien al segon lloc. Els socialdemòcrates, la totpoderosa SPD, cauria a una inèdita quarta posició. Les previsions no són molt millors als altres estats. A Baden Württemberg sempre han guanyat el democristians, des del final de la guerra. I avui podria acabar-se aquesta tradició de dècades. Curiosament governen els Verds, gràcies als pactes d’esquerres, i el president verd de la regió, Winfried Kretschmann, ha esdevingut les últimes setmanes un dels més ardents defensors de la cancellera i la seua política de fronteres obertes als refugiats. Mentrestant el candidat de la CDU, Guido Wolf, se n’allunyava i s’apartava tant com podia de Merkel. La política alemanya té aquestes coses A Renània-Palatinat el focus en el resultat de la CDU tindrà una lectura suplementària. Julia Klöckner, la candidata local, és qui sona més per a succeïr a Angela Merkel i qui lidera l’oposició interna a la cancellera, especialment en el tema dels refugiats. Com es llegirà la seua derrota o la seua victòria? Si derrota els socialdemòcrates seria un resultat històric, ja que porten guanyant en aquest estat des de fa vint-i-cinc anys. Una victòria en aquest estat, combinada amb una derrota en els altres dos possiblement excitaria la batalla per la successió dins la CDU d’una manera realment substancial. Tots aquests detalls, però, quedaran en un segon pla demà al matí perquè la noticia serà, sobretot, que a tot arreu l’AfD superarà el deu per cent del vot sense dificultats i que en algun cas podria acostar-se als vint punt. I això és una amenaça important, una enorme tormenta política. Perquè probablement, de la mà de l’AfD, a partir de diumenge l’extrema dreta entrarà als tres parlaments que es voten i amb això aconseguirà ser present ja en vuit dels setze estats federals. Amb la qual cosa sembla més que previsible que puguen superar la barrera electoral i entrar també al parlament federal en les eleccions previstes per l’any vinent. Alternativa per Alemanya aconseguiria així el que l’extrema dreta no ha aconseguit a Alemanya des del règim nazi: tenir una presència important a les institucions. De l’euroescepticisme a la xenofòbia Aquest partit es va donar a conèixer el 2013 com un partit euroescèptic, partidari del retorn al marc alemany. El seu primer líder era un professor que ara molt consideren moderat, a la vista dels brams dels seus successors. Bernd Lucke va ser destituït el juliol de l’any passat en una decisió que ell va considerar un cop d’estat i la seua successora, Frauke Petry, ha esdevingut un autèntic maldecap per la classe política alemanya. És jove, just té quaranta anys, empresària i parla amb una violència i una brutalitat que ningú no s’havia atrevit a fer servir en aquest país després de la segona guerra mundial. Fa unes setmanes a Berlín va demanar que la policia de fronteres disparés a matar contra els immigrants il·legals que intentaven entrar al país. Ho va dir en una ciutat on fins el 1989 la policia de fronteres de la RDA disparava contra els qui intentaven travessar la frontera fugint a la RFA. No és estrany per això que les seues paraules causaren una autèntica commoció ciutadana. Responent a les veus que la criticaven agrament Petry es va limitar a dir que no se l’havia entès. Res més. La reacció de la classe política contra AfD ha estat contundent però no sembla estar fent efecte entra la societat alemanya. Aquesta mateixa setmana Die Zeit, parlant del líder d’AfD a Turíngia, Björn Höcke, escrivia que ‘durant dècades els alemanys ens hem cregut que al nostre país no podien triomfar polítics d’aquest estil i ací els tenim: allò impossible ja és una lamentable realitat’. La crisi dels refugiats sacseja la política alemanya La raó de tot plegat és la crisi dels refugiats. La cancellera Merkel ha adoptat una política molt digna de defensa de l’obertura de fronteres. Però, segons les enquestes, la majoria dels alemanys pensa que està equivocada o que el problema se li ha escapat de les mans. Un dels periodistes que treballen a l’Hauptstadtstudio m’explica que la qüestió impressionant és que, malgrat tot, la CDU de Merkel aguantarà i el país en canvi castigarà l’SPD, que forma part de la coalició de govern, com a responsable. ‘Amb Merkel sempre passa el mateix: aquell amb qui fa coalició mor’ em diu, amb una barreja d’admiració i estranyesa. ‘Primer ho va pagar l’SPD, després els liberals i ara tornarà a pagar-ho l’SPD i no directament ella’. Per què passa això? ‘Probablement perquè l’SPD està tot ell, sense fissures, a favor de la política de Merkel cap als refugiats mentre que a la CDU hi ha polítics obertament en contra’. Una raó estranya però possible: ‘segurament hi ha votants que pensen que qui està equivocada és Merkel però no la CDU’ diu, abans d’afegir amb resignació ‘no hi ha cap altra explicació possible, no en sé trobar cap més’. De moment tots els partits alemanys ja han anunciat que no comptaran amb Alternativa per Alemanya per a fer cap classe de pacte ni d’acord. Però la veritat és que ningú no sap quina serà l’aritmètica que emergirà aquesta nit. I això fa pànic.

Summary: Amb la irrupció de l’extrema dreta, Alemanya s’encara avui als seus fantasmes


El president del govern espanyol en funcions, Mariano Rajoy, ha donat instruccions a l’advocacia de l’estat perquè actués en vista que el Parlament de Catalunya ha eludit les amenaces del Tribunal Constitucional espanyol i ha aprovat de debatre sobre la desconnexió de Catalunya. A més, Rajoy s’ha posat en contacte amb els principals dirigents polítics del PSOE, Podem i Ciutadans per informar-los dels passos que farà el govern espanyol en funcions. La vice-presidenta Soraya Sáenz de Santamaria ha apuntat directament contra Carme Forcadell dient que no havia complert la interlocutòria del TC que ordenava que s’impedís la votació d’aquestes conclusions de la comissió del procés constituent. En concret, la Comissió General de Secretaris d’Estat i Subsecretaris analitza la possibilitat d’elevar al consell de ministres de divendres un acord pel qual s’autoritza l’Advocacia de l’Estat a presentar davant el TC un incident d’execució contra la resolució aprovada al parlament. El govern del PP considera que la resolució del parlament ‘vulnera radicalment’ la sentència del Tribunal Constitució del 2 de desembre del 2015 que va anul·lar l’anomenat procés de desconnexió. Segons el govern espanyol, també vulnera la sentència del 19 de juliol en què s’advertia els poders implicats i els seus titulars, especialment la mesa del Parlament de Catalunya, del seu deure d’impedir o paralitzar qualsevol iniciativa que signifiqui eludir un mandat del TC. Sánchez fa costat a Rajoy El secretari general del PSOE, Pedro Sánchez, ha comunicat per telèfon el suport al president del govern espanyol en funcions, Mariano Rajoy. Sánchez demana que es compleixi la legalitat a Catalunya després del ‘greu error’ que, segons la seva opinió, ha comès el parlament desobeint el Tribunal Constitucional espanyol (TC). També ha instat Rajoy a ‘prendre la iniciativa per impulsar una solució política’ per a Catalunya i l’estat espanyol.

Summary: El govern espanyol apunta contra Forcadell i activa els advocats de l’estat


D’ençà que Junts per Catalunya, ERC i la CUP treballen en les negociacions per a formar govern, la convocatòria de les eleccions sobresurt intermitentment quan el carro de les converses sembla que va pel pedregar. Aquesta possibilitat va agafar força el 30 de gener, quan el president del parlament, Roger Torrent, va decidir unilateralment d’ajornar el ple d’investidura. Ara torna a passar: després de la negativa de la CUP a votar favorablement la investidura de Jordi Sánchez, l’horitzó electoral sembla que torna a acostar-se. Tanmateix, qui té la clau per a convocar eleccions és Mariano Rajoy. Amb l’aplicació de l’article 155, Rajoy es va convertir en el president de la Generalitat de facto. Ell és qui pot convocar eleccions avançades, dissolent el parlament i clausurant la legislatura. Però l’aplicació que el senat espanyol va fer de l’article 155 limita aquest dret a sis mesos i, per tant, Rajoy podria convocar eleccions anticipadament fins al 27 d’abril –el 155 es va publicar al BOE el 27 d’octubre. Així doncs, Rajoy té unes quantes setmanes de coll per a exercir aquesta potestat. No fa gaire, l’ex-ministre d’Afers Estrangers espanyol José Manuel García-Margallo amenaçava amb aquesta possibilitat: ‘O els independentistes són capaços de posar-se d’acord amb un candidat lliure d’hipoteques judicials i que pugui formar un govern estable i durador, no subjecte a decisions judicials que puguin interrompre el seu recorregut, o el president Rajoy, com a president de la Generalitat, es trobarà forçat –perquè això no s’allargui in aeternum– a dissoldre el parlament i convocar eleccions.’ Si els independentistes arriben a aquesta data sense acord, Rajoy molt possiblement podria convocar eleccions. Però en el cas que se superés la data, s’entraria en una fase desconeguda. Catalunya no tindria president de la Generalitat, l’únic amb potestat de convocar eleccions, i Rajoy hauria perdut els seus poders. Tanmateix, el PP té majoria el senat i podria prorrogar-los. El rellotge del parlament Paral·lelament a aquesta data límit marcada pel 155, el parlament té uns límits temporals propis. L’article 67.3 de l’estatut, que regula els debats d’investidura, preveu que si, al cap de dos mesos de la primera votació d’investidura encara no s’ha pogut elegir el nou president, el parlament es dissoldrà automàticament. Tanmateix, la investidura, que s’havia de fer el 30 de gener, no ha arribat a començar i, segons els lletrats del parlament, el rellotge no ha començat a córrer. Els quatre diputats de la CUP, a la sessió d’investidura fallida del 30 de gener. Sobre aquesta qüestió, avui el Tribunal Constitucional haurà de discutir si admet a tràmit el recurs d’empara contra la decisió dels lletrats presentat pel PSC. Els socialistes consideren que la decisió de Torrent d’ajornar sense data el ple d’investidura vulnera els drets dels diputats. Per això, demanen al TC que engegui el rellotge i que consideri iniciat el termini dels dos mesos. Si el Constitucional dóna la raó al PSC, marcaria el 30 de març com a data límit abans de dissoldre el parlament i convocar eleccions. Per una altra banda, avui el Tribunal Constitucional espanyol també debatrà si admet o no el recurs contra la investidura de Puigdemont presentada pel govern espanyol. El 26 de gener el govern espanyol va prescindir de l’opinió del consell d’estat i va impugnar al Constitucional la candidatura de Puigdemont, una giragonsa poc sòlida legalment. Això va obligar els magistrats del Constitucional, al seu torn, a fer un moviment que no comprometés el govern espanyol i alhora no pogués implicar en el futur una condemna del Tribunal Europeu dels Drets Humans per violació dels drets dels diputats. El Constitucional va obrir llavors un període de deu dies per a escoltar les parts i va dictar cautelarment unes condicions per a la investidura de Puigdemont que impedia de fer el debat i la votació de la investidura de manera telemàtica o delegada i exigia que Puigdemont tingués un permís judicial si volia presentar-se al ple. Per aquestes condicions insòlites, el president del parlament, Roger Torrent, va ajornar la investidura de Puigdemont fins a saber què diu el Constitucional, que avui finalment debatrà si admet o no el recurs del govern espanyol.

Summary: Com, qui i quan es poden convocar eleccions: 27 d’abril, la data límit


Lorena Roldán no serà presidenta de la Generalitat, però la dirigent de Ciutadans ha explicat què farà el seu govern en un futur, sense condicionals. Amb la complicitat d’Albert Rivera i Inés Arrimadas des de la tribuna del parlament, la dirigent catalana de Ciutadans s’ha avingut a perdre per golejada una moció de censura abocada al fracàs, potser perquè el preu del seu desgast parlamentari engrossirà el rèdit de Rivera arreu d’Espanya. Arrimadas va guanyar les eleccions el 21-D, però ha estat Roldán l’única que ha acceptat de posar a prova els escassos suports de Ciutadans a la cambra. Roldán intentava revestir el moment de transcendència històrica amb paraules d’agraïment i un posat emocionat, mentre Rivera i Arrimadas li responien des de dalt la tribuna amb un mig somriure còmplice, sabent-se retratats per les càmeres en tot moment. Rivera ha trepitjat el Parlament de Catalunya com si fos un plató de televisió perfecte per a la seva pre-campanya electoral. Hi ha vingut a exposar el ‘gran acord nacional’ espanyol, que no és res més que el cop de volant que ha fet a última hora, amb tots els sondatges pronosticant-li una caiguda de digestió difícil, per a acostar-se al PSOE i rascar-li, si pot, el vot fronterer. Un gir que podria precedir el triple salt postelectoral de Rivera per a mantenir-se al capdavant del partit encara que les urnes el castiguin severament. I qui sap si, llavors, fins i tot intentar un pacte amb el mateix Pedro Sánchez que va refusar insistentment després del 28-A, malgrat la sagnia de les seves files. Amb aquest ‘gran acord nacional’, ara no li falten raons d’estat per a defensar un acostament. Sense que serveixi de precedent, la resta de partits i el govern han coincidit a definir la moció de censura de Ciutadans com una ‘farsa’ i un ‘acte electoral’. Tots tret del PP, que ha assistit al debat amb la seva candidata per Barcelona, Cayetana Álvarez de Toledo, asseguda una altra vegada a la tribuna d’autoritats. L’executiu ha volgut menystenir el ple cedint la intervenció principal, inusualment curta, a la portaveu del govern, Meritxell Budó, i allunyant Quim Torra del faristol. Roldán s’ha esforçat per demostrar la viabilitat d’un govern alternatiu, i això que no hauria tingut prou suports encara que Miquel Iceta s’hagués avingut a votar-hi a favor. Malgrat l’evidència matemàtica, el primer eslògan de Ciutadans ha estat aquest: el constitucionalisme, unit, pot governar. Inés Arrimadas i Albert Rivera a la tribuna del parlament. Fotografia: ACN. La realitat parlamentària és ben diferent. El PSC no va donar credibilitat a la moció de censura de Ciutadans des del principi i s’abstindrà, en un intent de mantenir-se equidistant dels blocs Cs-PP i dels sobiranistes. Els comuns i la CUP tampoc no van trigar a desmarcar-se’n, encara que tot plegat impliqui la continuïtat d’un govern que critiquen assíduament. Tanmateix, Ciutadans s’ha esforçat a provar que semblés que, si el PSC s’hi afegeix, es pot formar un govern constitucionalista a Catalunya. A cavall d’aquest eslògan, Roldán i Carrizosa han insistit, una vegada i una altra, als socialistes catalans que s’afegissin al seu bàndol. Ho han fet tantes vegades que la portaveu del PSC, Eva Granados, ha agraït que es dirigissin a Iceta com a futur president de la Generalitat. Si Iceta semblava que era el més desitjat per Ciutadans, Torra i l’independentisme han tornat a rebre els cops d’un discurs polític ancorat en una suposada realitat de violència a Catalunya construïda per filtracions periodístiques. El segon eslògan del dia de Ciutadans ha vinculat l’independentisme amb el terrorisme. Un terrorisme que és presumpte en seu judicial, però que Ciutadans fa servir indiscriminadament per acusar els independentistes d’aplaudir la violència. Ho va dir Arrimadas ahir: ‘La moció es presenta ara perquè no havíem tingut mai goma-2 en el debat polític. Això ha canviat. No havíem tingut mai un president de la Generalitat que dóna suport explícit a persones que han reconegut que preparaven atemptats contra Catalunya.’ Per justificar l’oportunitat d’una moció de censura que expulsi Torra del Palau de la Generalitat, Carrizosa ha tornat a citar les filtracions de la investigació judicial i policial de la batejada com a operació Judes. De fet, Carrizosa ha hagut d’admetre que la investigació era secreta: ‘N’hi ha dos que han confessat que recollien material per fer amonal i goma-2, explosius. Hi ha dos confessos, pel que sembla, perquè està en secret de sumari.’ Això sí, agafant-se al que n’ha ‘transcendit’, no ha dubtat a preguntat als independentistes: ‘Vostès se n’han desmarcat?’ Carrizosa ha posat el dit a la nafra, perquè la condemna d’una suposada violència organitzada sota secret de sumari comença a coure sobre les ferides obertes de l’independentisme, a les portes d’una possible desobediència civil en massa com a resposta a la sentència del Tribunal Suprem. Potser els exemples més clars són el recompte del total de presos polítics que fan els uns i els altres, o la conjugació del verb ‘condemnar’ a l’hora de respondre els emplaçaments que els arriben des de Madrid. L’independentisme no arriba cohesionat a la imminent sentència, encara que avui s’uneixi per votar en contra de la moció de censura. Però l’unionisme tampoc. Ha estat per això que, amarada de nostàlgia, Roldán ha apel·lat a l’esperit de la manifestació unionista del 8 d’octubre de fa dos anys, o a la unitat d’acció de Ciutadans, el PSC i el PP en els plens del 6 i el 7 d’octubre. Ciutadans ha insistit a criminalitzar Torra fent ús d’informacions publicades a partir de filtracions, que diuen que el president de la Generalitat sabia els plans dels empresonats per a ocupar el parlament. També per la suposada implicació del Cesicat, l’anomenat CNI català. ‘Se’ls relaciona en seu judicial amb aquests presumptes terroristes’, ha repetit Roldán. Budó ha acusat Ciutadans de llançar-los calúmnies, de fer assenyalaments amb el dit i d’utilitzar filtracions per a fer afirmacions. ‘No volem ser còmplices del mal ús de la moció de censura’, ha argumentat la portaveu del govern. Els ha culpat igualment de no ser respectuosos amb el parlament i amb la ciutadania amb l’únic objectiu d’acaparar l’atenció televisiva. La pre-campanya electoral serà llarga. Continuarà.

Summary: Ciutadans prova de convertir el parlament en un gran plató televisiu del 10-N


El restaurant Lasarte, la proposta gastronòmica a Barcelona de Martín Berasategui amb el xef italià Paolo Casagrande als fogons, ha aconseguit la tercera estrella Michelin. El Lasarte, que és al Monument Hotel Barcelona 5GL, va obrir el gener del 2006. L’any següent va obtenir la primera estrella i el 2010 la segona. Aquesta és l’única tercera estrella de tota la península Ibèrica. D’aquesta manera, ja hi ha quatre restaurants dels Països Catalans que tenen aquesta distinció, juntament amb el Celler de Can Roca a Girona, el Sant Pau a Sant Pol (el Maresme) i Quique Dacosta a Dénia (la Marina). D’esquerra a dreta: Josen Roca i Martín Berasategui. Han aconseguit dues estrelles Michelin els restaurants valencians L’Escaleta (Cocentaina, el Comtat) i BonAmb (Xàbia, la Marina). I obtenen una estrella per primera vegada: Céleri (Barcelona), Xerta (Barcelona), Ca l’Arpa (Banyoles, Pla de l’Estany), La Boscana (Bellvís, Pla d’Urgell), L’Antic Molí (Ulldecona, Montsià), Raúl Resino (Benicarló, el Maestrat), Sents (Ontinyent, la Vall d’Albaida), Adrián Quetglas (Palma) i Argos (Port de Pollença, Mallorca). Martín Berasategui ja té vuit estrelles Michelin i és el primer cuiner amb dos restaurants que tenen tres distincions: Martín Berasategui a Lasarte-Oria i, ara, Lasarte Barcelona. La tercera estrella al restaurant de Barcelona, la hi ha donada un dels seus deixebles i ex-alumnes, Paolo Casagrande. ‘Hi ha saba nova a la marca Berasategui, ells em fan gran’, ha dit. I ha explicat que la cuina els permet de convertir-se en ‘transportistes de felicitat’. S’havia apuntat que enguany podria ser un dels millors dels darrers anys de la guia Michelin per als restaurants catalans amb dues estrelles, que cobegen la tercera i hi han posat afany i cura. Però al final només l’ha aconseguida el Lasarte. Amb tot, aquest restaurant passarà als annals de la guia i de la història de la gastronomia pel fet de ser el primer de la ciutat de Barcelona que aconsegueix la tercera estrella. La llista dels restaurants estelats dels Països Catalans: Amb tres estrelles: El Celler de Can Roca (Girona) Sant Pau (Sant Pol de Mar) Quique Dacosta (Dénia) Lasarte (Barcelona) Amb dues estrelles: L’Escaleta (Cocentaina) BonAmb (Xàbia) Zaranda (Calvià) Àbac (Barcelona) Miramar (Llançà) Les Cols (Olot) Enoteca (Barcelona) Moments (Barcelona) Amb una estrella: Céleri (Barcelona), Xerta (Barcelona), Ca l’Arpa (Banyoles), La Boscana (Bellvís), L’Antic Molí (Ulldecona), Raúl Resino (Benicarló), Sents (Ontinyent), Adrián Quetglas (Palma), Argos (Port de Pollença), Disfrutar (Barcelona), Hoja Santa (Barcelona), Hotel Restaurant Empòrium (Castelló d’Empúries), Tresmacarrons (el Masnou), Pakta (Barcelona), Tickets (Barcelona), Malena (Gimenells), L’Ó (Sant Fruitós de Bages), Les Moles (Ulldecona), Casamar (Llafranc), Alkimia (Barcelona), Caelis, Hotel Palace (Barcelona), Cinc Sentits (Barcelona), Dos Cielos, Hotel Melià (Barcelona), Gaig (Barcelona), Hisop (Barcelona), Hofmann (Barcelona), Fonda Sala (Olost), Moo, Hotel Omm (Barcelona), Saüc (Barcelona), Via Veneto (Barcelona), Els Casals (Sagàs), L’Angle (Barcelona), Capritx (Terrassa), Estany Clar (Cercs, Berguedà), Can Jubany (Calldetenes), La Cuina de Can Simón (Tossa de Mar), Ca l’Enric (la Vall de Bianya), Bo.Tic (Corçà), Massana (Girona), La Fonda Xesc (Gombrèn), Els Tinars (Llagostera), Torreó de L’Indià (Xerta), Rincón de Diego (Cambrils), Can Bosch (Cambrils), Fogony (Sort), Les Magnòlies (Arbúcies), Dos Palillos (Barcelona), Koy Shunka (Barcelona), Lluerna (Santa Coloma de Gramenet), Nectari (Barcelona), Els Brancs (Roses, Platja de Canyelles Petites), Monastrell (Alacant), L’Escaleta (Cocentaina), Casa Manolo (Daimús), La Finca (Elx), Casa Pepa (Ondara), El Poblet (València), La Sucursal (València), Ricard Camarena (València), Riff (València), Cal Paradís (Vall d’Alba), BonAmb (Xàbia), Andreu Genestra (Capdepera), Es Molí d’en Bou (Sa Coma), Es Racó d’es Teix (Deià), Simply Fosh (Palma), Es Fum (Palmanova), Jardín (Port d’Alcúdia), Can Dani (Formentera), La Gallineta (Perpinyà), La Balette (Portvendres), El Fanal (Banyuls). Girona ha estat per primera vegada l’amfitriona de la gala de la Guia Michelin, on es lliuren les estrelles als millors restaurants de l’Estat espanyol i Portugal. S’ha fet al Mas Marroch, l’espai de celebracions del Celler de Can Roca a Vilablareix, al costat de Girona, i hi han participat els millors cuiners dels Països Catalans, l’estat espanyol i Portugal. Hi ha assistit el president de la Generalitat, Carles Puigdemont, amb més de 450 convidats, un centenar de periodistes acreditats i també tots els xefs dels restaurants de dues estrelles i tres.

Summary: El Lasarte de Barcelona obté la tercera estrella Michelin


El preu del tabac ha afegit tensió a la relació entre Andorra i la Unió Europea (UE) per l’acord d’associació que negocien. El govern del Principat ha advertit que renunciaria a signar el pacte si la UE vol incloure-hi la qüestió de la fiscalitat i, en conseqüència, pretén obligar a apujar el preu del tabac. La ministra d’Afers Estrangers, Maria Ubach, ha estat taxativa i ha advertit: ‘Si s’insisteix en la fiscalitat, no podrem continuar la negociació d’aquest acord.’ Abans, tant liberals com socialistes havien expressat malestar per la possibilitat de cedir sobirania fiscal a la UE pel tabac.

Summary: El preu del tabac enfronta Andorra i la Unió Europea


Cada usuari de VilaWeb haurà emès vint grams de diòxid de carboni quan acabe de llegir aquesta entrevista. Tants com si planxa una camisa. El diòxid de carboni conté partícules que, emeses a l’atmosfera, originen l’efecte hivernacle que causa el canvi climàtic. Aquesta dada l’ha calculada Andreu Escrivà, ambientòleg que treballa a la Fundació Observatori del Canvi Climàtic i forma part del Comitè d’Experts en Canvi Climàtic de la Generalitat Valenciana. És un divulgador científic convençut i molt actiu a les xarxes socials. Li hem demanat la dada perquè sabem que ha calculat quant de diòxid de carboni i més substàncies enviarà a l’atmosfera en els desplaçaments amb cotxe que farà per promocionar el llibre que és a punt d’eixir de la impremta. En compensació, ha comprat un tros de bosc per mitjà de Reforestum, una aplicació creada per una empresa emergent. Hi havia més opcions, però Escrivà va optar per ajudar la gent que crea noves oportunitats de negoci. El llibre que publica Bromera es titula Encara no és tard i no sap si l’ha escrit un home optimista o un home amb esperança. Però mentre el sentim parlar ens assetgen tot de dubtes. Diu, per exemple, que el canvi climàtic no es pot evitar perquè ja el vivim, i que, en tot cas, en podem frenar l’avançament. Explica que l’aigua de la mar es tornarà més àcida i que, si fem les coses molt malament, veurem com comença el desglaç total de Grenlàndia. A banda els efectes del canvi climàtic, Andreu Escrivà pensa que hem tingut molts problemes a l’hora de comunicar-lo. Diu que no s’ha fet bé, que pintar imatges catastrofistes i óssos polars morts de gana no ha servit de res. Per això, com que diu que no és tard i que tenim les eines per a aturar-ho, li demanem quin titular hauríem de posar en aquesta entrevista per no fer curt ni fer llarg. No ens dóna el titular però sí que dibuixa una ciutat ideal, ‘sense tant fum, amb una energia més barata i renovable, amb espais naturals millors, amb uns productes de l’horta que tindrem a tocar i movent-nos amb cotxes elèctrics’. —De què parlem quan parlem de canvi climàtic? —El canvi climàtic és un procés que ja vivim, perquè la temperatura ha augmentat un grau des de l’època preindustrial. El clima sempre ha canviat al llarg de la història de la Terra. Però quan diem canvi climàtic, ens referim a aquell causat pels éssers humans. Aquesta és la diferència principal. I el causem de manera molt accelerada. En el passat hi ha hagut canvis climàtics molt dràstics, però dràstics a escala de la història de la Terra. És a dir, un canvi de 0,00002 graus per any, per posar un cas. Ara anem a un grau cada cent anys, de moment. I es va accelerant. És un canvi de molts ordres de magnitud, un milió de vegades més ràpid que les que s’han donat en la història de la Terra. I té moltes conseqüències. Una, per exemple, és que el mar està més àcid. En un restaurant noruec van fer un experiment amb unes gambes. Els comensals van dir quines els semblaven més dolentes i va coincidir que eren les criades en les aigües més àcides. El canvi climàtic en un plat de gambes. Això, si ho dius als de Dénia, es posen molt nerviosos. —Es pot evitar el canvi climàtic? —Ni tancant totes les centrals tèrmiques, de petroli, gas, carbó, ara mateix no evitaríem el canvi climàtic. Per què? Perquè ja hi som, en el canvi climàtic, i ja tenim una concentració de diòxid de carboni en l’atmosfera que ens garanteix una inèrcia tèrmica durant molts anys. Encara que ara els éssers humans desapareguérem, d’ací a vint o trenta anys continuaria havent-hi canvi climàtic perquè hem posat en marxa una bola molt grossa que costa molt de parar. Es pararia? Sí, relativament prompte, en cinquanta o seixanta anys, però la qüestió és que com que sabem que no desapareixerem de la terra, com que no ens morirem de colp tots els 7.000 milions de persones, el que hem de fer és reduir, reduir, reduir… i no perdre’ns en debats estèrils. Foto ©Prats i Camps —Afecta igual a tot el globus, el canvi climàtic? —Lamentablement afecta més als països més pobres. Dir això és tabú, però algunes zones del món poden beneficiar-se’n. A Noruega o a la Sibèria, no els anirien gens malament tres o quatre graus més, però no quinze. Podrien conrear la terra més temps, tindrien més pastures, més aigua líquida, etcètera. Però el problema és que el 90% de la gent viu en la franja de la Terra que se’n veuria molt afectada. Es posa molt com a exemple Bangladeix, perquè un percentatge prou elevat de la seua població viu a un metre d’altitud sobre el nivell del mar. Si puja un metre, la meitat del país queda inhabitable. Els països que poden patir més aquestes coses són els del tercer món o en desenvolupament. —Des de quan se sap que vivim en una època de canvi climàtic causat per l’home? —La primera vegada que es va calcular que podríem estar escalfant la Terra amb les emissions de gasos d’efecte hivernacle va ser el 1897 i ho va fer Svante Arrhenius. Era un químic suec, que va veure que si doblàvem la quantitat de diòxid de carboni en l’atmosfera, la temperatura pujaria 4 o 5 graus. En aquell moment érem a 280 parts per milió i ara som a 400. Realment, el corpus científic seriós sobre el canvi climàtic parteix de final dels anys 70 i principi dels 80, quan conflueixen unes quantes coses: la temperatura continua pujant i comencem a tenir moltes sondes i satèl·lits que ens donen una gran quantitat de dades i, a la vegada, tenim la capacitat informàtica de processar-ho. Per posar una data, les veus d’alarma serioses serien de 1988. En eixe any es produeix la compareixença de James Hansen davant el congrés dels Estats Units i és molt dur. Diu que la tendència de l’escalfament no s’atura i que hi hem de fer alguna cosa. En el 1989 es crea el panell intergovernamental de canvi climàtic. El Protocol de Kyoto és del 1997. No havien passat ni deu anys des d’aquesta compareixença. És un problema molt greu i sí que hi ha una reacció relativament ràpida. —El protocol de Kyoto, la conferència de París, són trobades espectaculars que sembla que només serveixen perquè els governs compren pròrrogues. —El protocol de Kyoto era insuficient. No es va complir al 100% però encara que s’haguera complit el canvi hauria sigut menor. La conferència de París és distinta. Per a les coses bones i per a les coses roïnes. En allò roín, perquè no posa els mecanismes adequats per a complir els objectius, però a la vegada sí que estableix uns objectius que jo crec que són els bons. N’hi ha dos. Un és que no passem dels dos graus, si pot ser d’un grau i mig, respecte a les temperatures en el segle XIX, i ja hem passat d’un grau. I dos, la descarbonització de l’economia. Què passa? Que deixa una finestra massa gran, al meu entendre, per a descarbonitzar l’economia, i això vol dir que emetrem tant de diòxid de carboni com siguem capaços d’absorbir. No vol dir que deixem d’emetre’n, però vol dir que si emetem deu, siguem capaços d’absorbir deu. Ja siga amb restauracions forestals, ja siga mitjançant tecnologia de captura de carboni. En principi són bones fites que, si s’acompliren, jo em quedaria molt més tranquil. El problema és que no tenim els mecanismes ben descrits i no tenim la capacitat punitiva per a dur al bon camí els països que no complisquen. Hi ha petroli per a apujar la temperatura molts, molts, molts graus —Algun dia se suposa que haurem de deixar de cremar petroli i carbó. De quant de temps parlem? —Algun dia haurem de deixar de cremar petroli, però el problema fonamental és que tenim molt més petroli del que podem cremar. Els càlculs que més m’espanten diuen que hauríem de deixar sota terra més o menys tres quartes parts de tot el petroli, carbó i gas natural que tenim i que coneixem. És a dir, reserves sobre les quals hi ha expectatives econòmiques. —Tant de petroli hi ha? —Hi ha petroli per a pujar la temperatura molts, molts, molts graus. Si volem complir París, deixarem de cremar petroli molt abans que se’ns esgote de manera natural. El problema és que tens BP, Repsol o Shell, i els has de dir que el petroli sobre el qual tenen accions i han venut participacions ara no val res. Foto @Prats i Camps —Es pot substituir tot el petroli i tot el gas o el carbó per energies renovables? —Amb renovables i baixant el consum d’energia. No podrem fer el mateix que fem ara amb energies renovables. Eficiència energètica, energies renovables, per a què? Per a continuar talant l’Amazones amb una serra elèctrica? Per a continuar construint carreteres trencant parcs naturals i que la gent hi vaja en cotxes elèctrics? No podem continuar gastant la mateixa energia i, a la vegada, pensar en el desenvolupament infinit, perquè el planeta continuarà sent finit. El que hem de canviar és el xip: el planeta és finit. L’energia ens arriba del sol, és cert, però tenim un límit d’aprofitament. S’ha de repensar tot. Ens hem de posar a dieta energètica. —Parleu de consumir menys energia, però una vegada hem arribat on som, com podem fer aquesta dieta? —Molta gent se sorprèn quan li dic que pot fer més deixant de menjar carn roja que deixant el cotxe en casa. Això no vol dir que hàgem de deixar de menjar carn roja, perquè el gremi de carnissers em voldrà matar. Però les vaques tenen un impacte molt gran en qüestió de la petjada hídrica, necessiten molta aigua tant per a elles com per a les pastures. Eixes pastures i fins i tot el pinso que els donen són processos molt cars energèticament. Al final, tu et menges un quilo de vaca i eixe quilo en realitat són molts milers de litres d’aigua i molts litres de petroli. Pel que fa al transport, és una barbaritat cremar tant de combustible fòssil per algunes distàncies que es podrien fer o en transport públic o caminant o en bicicleta o compartint cotxe. No cal demonitzar el cotxe. A més, passen coses com el cas de dues amigues del Regne Unit que vivien a 400 quilòmetres l’una de l’altra i van quedar a Màlaga perquè els eixia molt més barat volar a Màlaga que agafar el tren i veure’s a mig camí. Els eixia més barat en diners, però les emissions de carboni que produeix aquest vol són molt més cares que els vint euros que els va costar el bitllet. Hem de posar taxes al carboni. Si tu poses un impost molt seriós sobre les emissions de carboni, alguns serveis que són barats de manera irreal, com aquests vols de baix cost, deixarien de ser-ho. —Hi ha cap energia neta? —No hi ha cap manera de generar energia que no genere un impacte ambiental. Evidentment, l’impacte ambiental d’una fotovoltaica ben feta, eficient, que cuides bé i amb una placa que et dure moltíssim de temps és molt menor que l’impacte de cremar carbó. Molta gent pensa en les energies renovables com un descàrrec de consciència. —Quina és la feina que feu en el comitè d’experts de la Generalitat? —És interessant veure que es busca l’opinió d’aquelles persones que poden aportar coses. Hi ha gent amb molta experiència, que ha treballat en molts àmbits, que toca temes de canvi climàtic. També és depriment i et trobes amb gent que ha treballat en sòls, en aire, en aigua o en vegetació. I tots veuen com van canviant els patrons, com van empitjorant les condicions. Quasi podem parèixer un grup de teràpia. Crec que un panel d’experts no és la solució. Crec que el govern valencià fa bé, però no és prou perquè la solució al canvi climàtic no ha de venir d’uns experts o uns tècnics. —I d’on ha de venir? —Ha de venir de la ciutadania. Ha de venir d’una cosa tan senzilla com parlar de canvi climàtic amb tot el món. No en una sala tancada, sinó estendre la conversa climàtica a la ciutadania. És una cosa que molta gent menysprea perquè pensa que és un problema d’emissions. Si tu no fas converses, si no crees espais de debat, de presa de consciència del que és el canvi climàtic, no crearàs una demanda social d’accions contra el canvi climàtic. La part fonamental és donar-li a la gent les eines perquè puga entendre el desafiament que és el canvi climàtic. Alfabetització climàtica. Per això, més que un comitè d’experts del País Valencià, de Catalunya o de Castella la Manxa, el més important és portar el debat a tots els llocs, no quedar-se en les universitats i signar càtedres, sinó arribar als barris, als pobles, a la gent amb risc d’exclusió, als mercats municipals, a les escoles, a l’esport, als instituts. En 2080 es calcula que hi haurà zones del món on no es podrà treballar. No es podran fer activitats físiques entre les sis del matí i les sis de la vesprada perquè farà massa calor. No serà el cas de València, però en el circuit del riu, per on la gent corre, potser d’ací a 30 anys hi haurà un cartell de prohibit usar-lo a les hores del migdia en juliol i en agost. I això és canvi climàtic. Els turistes, per exemple. Quan un ancià de Manchester s’ofegue, de manera literal, perquè no aguanta viu en el Campello, no hi anirà. Això et llevarà un recurs econòmic que és el turisme. Ni en Catalunya ni en les Illes ni en el País Valencià no estem pensant què fem com a societat davant aquest repte que ens canviarà el futur. Som un país eminentment costaner. Tenim el problema de la Casbah en el Saler. Diuen, posarem un espigó. I quan el mar puge un metre i mig, què faràs? Si es desgela Grenlàndia, que no ho veurem ni tu ni jo, seran set metres. Encara que si ho fem prou malament, veurem com comença el desglaç. I amb set metres no cal prolongar Blasco Ibáñez, el mar arribaria a l’estació del Cabanyal. L’albufera tornaria a ser mar. No estem parlant d’un poquet més de calor, estem parlant de canvis substancials en el nostre territori i no entenc com és que parlem tot el dia del territori, de la vertebració, del futur dels valencians i no parlem del canvi climàtic. —El panorama que pinteu és apocalíptic. —El País Valencià és una de les zones mundials més vulnerables. Per exemple, en la zona de València plouen 500 litres per any i en algunes zones de més al sud, de 300 a 400. Els boscos es formen a partir de 400 litres per any. Si passem de 425 litres per any a 370, ja deixem de tenir les condicions perquè es creen boscos, i el que ens quedarien serien boscos relictes. Boscos que en un moment tenien les condicions necessàries, però que si hi ha un incendi, ja no es podran regenerar. No és el mateix que si a Palència o a Santander la pluja baixa de 800 litres per any a 700. En el sud del país estem en una mena de línia roja de desertificació. El canvi climàtic no va de canvis progressius, va de llindars, va del fet que quan passem un llindar, per exemple, es perd el sòl productiu i ja no podem recuperar-lo. Es perd el bosc i ja no podem recuperar-lo. Es perd una praderia de posidònia i ja no es pot recuperar. La gamba de Dénia, per exemple, té un rang de temperatura en què viu i es reprodueix bé. Si tu passes la temperatura en la qual la gamba de Dénia es reprodueix, ja no es reproduirà, encara que hages superat només 0,2 graus. Hi ha com uns interruptors en el clima, que són els que estem polsant. Colps bruscos. La gent encara veu el canvi climàtic com un problema ambiental, però és una qüestió de salut —Heu posat exemples de danys en llocs concrets que afectarien la vida i la salut de les persones. —Si ha estat tan difícil de comunicar el canvi climàtic i tan complicat de generar respostes ciutadanes és perquè s’ha percebut i s’ha emmarcat com un problema eminentment ambiental. Quan en els anys 80 es pren consciència del canvi climàtic, les organitzacions que advoquen per fer alguna cosa són Greenpeacce o WWF o Adena, organitzacions ecologistes. Allò que fan és emmarcar el canvi climàtic en una narrativa ambiental. La gent compra aquesta narrativa i ho veu com un problema ambiental, com la desforestació de l’Amazones, la pluja àcida, etcètera. I això no és així. El canvi climàtic és un problema absolutament transversal que toca economia, toca turisme, toca salut, molta salut, toca educació, producció, agricultura, pesca, ramaderia… ho toca tot. Hi ha una sèrie d’estudis molt interessants sobre l’estrès tèrmic. Si no canviem la tendència, si no fem res, a Nova York, a final de segle, l’estrès tèrmic serà comparable al que avui hi ha a la península aràbiga. L’estrès tèrmic és una combinació de temperatura, humitat, onades de calor. Les onades de calor van causar, només a França, 15.000 morts en 2003. S’ha comprovat en escoles, en oficines: les concentracions de diòxid de carboni, si són tres o quatre vegades superiors a les que hi ha en el carrer, les capacitats cognitives baixen. Podem anar cap a un món on les concentracions de diòxid de carboni no siguen en espais tancats sinó en tot el món a l’exterior. Problemes sanitaris de malalties infeccioses transmeses, per exemple, pel mosquit tigre. Poden anar arribant una sèrie de paràsits, de virus. El canvi climàtic té molt a veure amb el virus Zika. Si tenim les condicions més paregudes al nord d’Àfrica, és normal que acaben venint les malalties del nord d’Àfrica. El planeta Terra és un planeta humà. Afectem grans processos del planeta. I per afrontar-lo, perpetuar una estructura en què el canvi climàtic siga només un xicotet trosset dins del departament ambiental d’un govern és continuar comprant eixe marc en què només importa en l’àmbit ambiental. I per això crec que seria molt interessant crear una agència de canvi climàtic que fóra independent. Mentre continuem pensant que són coses dels animalets, coses dels verds i aquestes històries, continuarem sense fer-ne massa cas. I en el cas particular del govern, crec que fem tard. —Com hauria de ser i quines atribucions hauria de tenir aquesta agència? —La va proposar Podem en una esmena als pressupostos de la Generalitat. Seria una agència separada del que és actualment la direcció general, i fins i tot crec que podria dependre de Presidència perquè és un tema central de país. Hauria de tenir una certa autonomia per imbricar-se en l’acció de govern de la resta de conselleries i a la vegada desenvolupar materials propis d’avaluació de les polítiques en funció del canvi climàtic. Faria eixa funció d’alfabetització ambiental i seria la responsable de la interlocució amb els grups d’experts, amb les universitats. A banda, tindria el paper d’elaboració de la llei de canvi climàtic que el Consell ha promès abans que acabe la legislatura. Foto ©Prats i Camps —Després de tot el que heu explicat en aquesta entrevista, continueu pensant que encara no és tard? —Encara no és tard és el títol del meu llibre. Sóc optimista per dos motius fonamentals. Si haguera hagut de donar aquesta resposta fa tres anys, probablement hauria dit que sí que és tard, que no hi ha res a fer. Però paradoxalment, ara, que estem pitjor perquè la temperatura ha continuat pujant i generant gasos d’efecte hivernacle, et dic que encara no és tard. Perquè per primera vegada, encara que siguen insuficients, es fan passos en la bona direcció. Per exemple, l’acord de París. Fa molts anys que parlem de canvi climàtic però només en els últims cinc o deu entenem què ha estat fallant en la comunicació. Tenim la restauració ecològica. Sabem que les zones humides poden incorporar molt de diòxid de carboni i poden mantenir-lo segur. Tenim tecnologies. Estem progressant molt en les tecnologies de captura de carboni, plantes industrials amb tecnologies de recaptura del diòxid de carboni que emeten i incorporar-lo a capes profundes de roca d’on ja no puga eixir. Això cada vegada va creixent. Hi ha hagut dos o tres avenços molts importants en els últims dos o tres anys. Fa només deu anys semblava ciència-ficció. El més important és que ens n’hem adonat. S’ha guanyat l’hegemonia climàtica. És una cosa tan senzilla i tan complicada com canviar la manera en què vivim i produïm. El canvi pot ser a millor. Encara no és tard. El canvi climàtic és un problema de justícia. Lluitar contra el canvi climàtic és lluitar contra la fam, contra les migracions. I jo crec que tenim eixa sensació que podem fer-ho. El que falta és que les capes de la població i els governs que tenen la capacitat de transmetre que és un problema abordable es posen les piles. Hi haurà decisions doloroses. I això també s’ha d’assumir. Com quan parlem de consumir menys energia. A mi també m’agrada volar i la carn roja, però si el bitllet d’avió em costa més car perquè incorpora el preu de les emissions de diòxid de carboni, i puc fer un vol a l’any en comptes de dos, m’hi hauré d’acostumar. No és un dret adquirit poder anar un cap de setmana a baix cost a Frankfurt. És una cosa que podia estar molt bé, però els costos d’aquest tipus de vida són molt superiors als beneficis.

Summary: Andreu Escrivà: ‘Es pot fer més contra el canvi climàtic deixant de menjar carn roja que no pas deixant el cotxe a casa’


És la fotografia de les festes de la Mercè. I no perquè ho hagi decidit cap jurat en un concurs, sinó perquè ho ha decidit la xarxa, la gent a Twitter. Aquests darrers dies ha tingut una difusió enorme una fotografia de Mireia Comas, del moment en què la colla castellera dels Minyons de Terrassa, a la plaça de Sant Jaume de Barcelona, acaben de descarregar el tres de deu amb folre i manilles (el primer castell de deu que s’ha vist mai a la ciutat). A les manilles, enmig de l’eufòria de la plaça, dos nois castellers es fan un petó. L’amor i l’eufòria per l’èxit efímer d’un castell. La fotografia, en blanc i negre, és a molts racons de Twitter, i a Facebook. Fotografia: Mieria Comas. Aquesta repercussió ha impressionat Mireia Comas, que d’ençà que tenia sis anys feia castells als Minyons de Terrassa. Fins que ho va deixar estar. Però ara fa quatre anys va tornar-hi per fer fotografies per a la colla. Enguany encara no havia pogut anar a cap diada, i la de la Mercè fou la primera. Va ser conscient del moment del petó: va fer una ràfega de fotografies amb un objectiu 70-200. El resultat no la va convèncer. ‘La vaig passar en blanc i negre, que em va agradar més, i vaig estar a punt de no penjar-la, perquè no em convencia. Sí, hi havia el petó, però vaja, no m’afecta gaire que dos nois es facin un petó’, explica a VilaWeb. La fotografia ha estat repiulada també per molts gais i lesbianes, gairebé com una icona. ‘Són dos amics, no em consta pas que siguin parella’, precisa ella, que explica què li transmet la fotografia: ‘És aquell moment de després d’haver estat a les manilles, aguantant un tres de deu, que és una de les coses més bèsties dels castells. Passes una tensió! I arriba el moment en què dius “ja està!”… i s’hi barreja l’eufòria i la relaxació per l’objectiu assolit.’ Què hi diuen els protagonistes? La repercussió de la fotografia ha estat impressionant i ja fa la volta al món. El programa ‘Versió RAC-1′ va parlar ahir amb Comas, i amb els protagonistes de la fotografia, els castellers dels Minyons de Terrassa Miquel Aguilar i Gerard Pla. ‘Per Sant Fèlix havíem dit que si descarregàvem el tres de deu ens fariem un petó allà dalt, i no va poder ser. Però per la Mercè sí que ho vam poder fer’, diu Aguilar. I afegeix: ‘Som molt amics des de fa molts anys i ens estimem molt, i li tornaria a fer el petó mil vegades.’ Gerard Pla diu: ‘Ens vam mirar després de l’eufòria d’haver-lo descarregat i ens vam fer un petó amb totes les ganes del món.’ I afegeix una observació final: ‘Jo vaig pensar que la societat havia evolucionat prou per a no sorprendre’s tant pel petó entre dos homes. No m’esperava que sorprengués tant. Si hagués estat entre un home i una dona no hauria passat, això.’ En aquest vídeo podeu veure el casteller sencer i, si us hi fixeu, podreu veure també el moment del petó, quan el castell ja és pràcticament descarregat: La fotògrafa Mireia Comas acaba de publicar i autoeditar el llibre de fotografies de castells Els castells no són de princeses.

Summary: La història de la foto dels castellers a la Mercè: ‘Li tornaria a fer el petó mil vegades’


L’anomenat ‘grup de Poblet’, organitza en l’associació El País de Demà, ha decidit avui que es presentarà a les pròximes eleccions al Parlament de Catalunya. Així ho ha anunciat un dels impulsors, el director general de la Fundació Escola Superior de Disseny, Antoni Garrell. Aquest grup intenta reorganitzar el ‘catalanisme moderat’, o autonomista, amb el suport d’alguns sectors del PDECat i ex-dirigents de CiU com l’ex-conseller Lluís Recoder. ‘Hem decidit impulsar el sorgiment d’una nova opció electoral, que es formalitzi en un partit o plataforma que es concreti els pròxims dies, que no repeteixi les fórmules del passat i que faci una proposta oberta a tots els que volen una Catalunya entesa i un sol poble’, ha declarat Garrell després de l’assemblea d’avui en la qual ha assistit l’ex-senadora i militant del PDECat Marta Pascal. Segons que ha pogut saber VilaWeb, Pascal ha comunicat al president del partit, David Bonvehí, que hi assistiria. No ha expressat, però, cap suport explícit a aquesta nova candidatura més enllà de la seva presència a l’acte. Pascal va deixar l’acta de senadora després d’haver explicat les seves discrepàncies amb Carles Puigdemont. Aquests moviments es produeixen enmig de les negociacions de JxCat per a la redifinició de l’espai, quan encara no s’ha descartat pas la possibilitat que hi hagi una escissió ‘moderada’ dins del PDECat que en qualsevol cas Artur Mas ja va dir que no lideraria. El grup de Poblet ha iniciat converses amb el partit Units per Avançar, de l’ex-dirigent d’Unió Ramón Espadaler, que va declarar recentment que aquests contactes per a poder fer una candidatura des del catalanisme autonomista, que ell anomena ‘catalanisme integrador’, ‘progressaven adequadament’.

Summary: El ‘grup de Poblet’ anuncia una nova candidatura del catalanisme autonomista