El president del Col·legi de Farmacèutics de Barcelona, Jordi de Dalmases, i el president de la Federació d’Associacions Farmacèutiques de Catalunya, Antoni Torres, han manifestat la seva indignació amb el posicionament del director del Centre de Coordinació d’Emergències i Alertes Sanitàries de l’estat espanyol, Fernando Simón, que va descartar ahir de reforçar el material de protecció als farmacèutics. ‘Si es mantenen les mesures de precaució com el metre i mig de distància, l’ús de mecanismes de pagament que evitin el contacte directe, o el fet que les persones que presenten símptomes es mantinguin a més distància o es protegeixin d’alguna manera, òbviament el risc es redueix’, va argumentar Simón. ‘El risc de transmissió hauria de ser mínim. Com en altres col·lectius, el valor s’assumeix. Com entenem que un bomber ha d’apagar un foc, també entenem que els diferents col·lectius responen i assumeixen els riscs propis de la seva professió amb les mesures de protecció més adequades. Però tots sabem els riscos associats a la nostra pràctica’. ‘Atònit, perplex. Com es pot dir això en un moment d’alta sensibilitat per als professionals?’, ha denunciat De Dalmases. ‘Això no es pot dir. És inhumà. Enviaríem un bomber a apagar un foc amb una samarreta? Enviaríem l’exèrcit en sabatilles a la muntanya? O enviaríem la policia en pantalons curts a una manifestació? Oi que no? Oi que protegim els professionals dels riscos inherents a la seva professió? Doncs els farmacèutics també ho necessitem. Podem entendre que s’hagin de prioritzar uns recursos escassos, però mai no podrem entendre que un responsable del Ministeri de Sanitat, en un moment que donem un servei impecable, ens digui que no necessitem ni mereixem tenir màscares.’ En la mateixa línia, Torres ha explicat per què era necessari l’ús de màscares en la seva professió: ‘Quan les persones tenen dubtes si els seus símptomes són de coronavirus, no truquen al telèfon d’emergències perquè està saturat. Vénen a la farmàcia perquè els donem l’opinió. Tenim un possible sospitós davant. És un risc normal, no passa res, és intrínsec a la nostra professió… Les persones, quan surten d’urgències per anar al seu internament domiciliari també passen per la farmàcia. Vostè em dirà que això també és normal, que és intrínsec a la meva professió… M’està dient que tot aquest risc és intrínsec? I de què serveix la protecció de riscos laborals? Si ja és intrínsec… Vostè o menteix o ignora, i no sé quina de les dues coses és pitjor.’

Summary: Els farmacèutics, indignats amb Simón: ‘Enviaríem un bomber a apagar un foc amb una samarreta?’


El portaveu d’En Comú Podem al congrés espanyol, Jaume Asens, no descarta que els comuns facin batlle Ernest Maragall. Així ho ha dit al programa ‘Via Lliure’ de RAC 1. ‘No descartem un pacte que faci Maragall alcalde. La nostra opció preferida és l’Ada, per la posició de pont que pot fer en un moment tan complicat de vetos i bloquejos mutus. Difícilment ho podrà fer un altre alcalde. Però aquesta porta no l’hem tancat mai’, ha explicat. Asens reconeix que ‘és molt difícil que el PSC es posi d’acord amb ERC, però no impossible’ i diu que la decisió de fer batlle Maragall estaria en mans de les bases del partit: ‘Si canviem de pantalla, és possible que s’hagin de tornar a pronunciar’. Preguntat sobre les seves preferències pel que fa a aquesta qüestió, Asens ha dit que ‘són irrellevants’. ‘No hi sóc al dia a dia, les meves responsabilitats m’han allunyat de Barcelona’, ha afegit. Ahir les bases de Barcelona en Comú van validar de manera massiva, per 457 vots contra 27, la proposta de la direcció perquè Colau es presenti a la investidura.

Summary: Asens: ‘No descartem un pacte que faci Maragall alcalde’


El grup de Treball contra les Detencions Arbitràries, que depèn del Comitè de Drets Humans de l’ONU, ha fet públic un veredicte en què demana la llibertat immediata d’Oriol Junqueras, Jordi Sànchez i Jordi Cuixart. A més, el document insta el govern espanyol a indemnitzar-los i fer una investigació ‘exhaustiva i independent’ del cas. Entre les conclusions, argumenten que l’empresonament de Junqueras, Sànchez i Cuixart és arbitrària i que Espanya ha d’adoptar ‘les mesures necessàries per a reparar la situació sense dilació’. També precisa que se’ls ha de concedir el dret efectiu d’obtenir una indemnització i altres reparacions d’acord amb el dret internacional. El grup demana a l’estat espanyol i a les defenses que l’informin, en un termini de sis mesos, si Junqueras, Cuixart i Sànchez han estat alliberats i també si s’obre una investigació arran de les vulneracions de drets dels presos i si l’estat modifica lleis ‘per harmonitzar-les’ amb les seves obligacions internacionals. Tanmateix, el grup assegura que es reserva el dret ‘d’emprendre el seu propi seguiment si s’assenyalen nous motius de preocupació en relació amb aquest cas’. Segons el grup, el seguiment del cas li permetrà mantenir de informat el Consell de Drets Humans de l’ONU sobre possibles progressos o deficiències pel que fa a l’aplicació de les seves recomanacions. Finalment, recorda que el Consell de Drets Humans ha encoratjat tots els estats a col·laborar amb el grup de treball, i ha demanat que tinguin en compte les seves opinions i, si cal, que es prenguin les mesures necessàries per a reparar els empresonaments arbitraris. El veredicte que emet l’ONU no és vinculant, però sí que tindrà molta importància per a bastir la futura demanda al Tribunal d’Estrasburg si Espanya la desobeeix. El grup de Treball de l’ONU contra les Detencions Arbitràries depèn de l’Alt Comissionat pels Drets Humans, que forma part del Secretariat de l’organització i ha estat encarregat per l’Assemblea General de vetllar pels drets humans al món. En el curs de la seva història, aquest grup ha publicat 245 resolucions d’aquesta mena i només dues feien referència a estats de la Unió Europea, un cas a França i un altre a Polònia. En tots dos, els presos van ser alliberats. L’advocat Ben Emmerson, que ha coordinat la demanda dels presoners polítics a les Nacions Unides, explicarà a les 17.30 en una conferència de premsa a Londres el contingut de la decisió. La defensa de Cuixart en demana la llibertat L’advocat de Cuixart, Benet Salellas, ha pres la paraula al judici al Suprem per demanar al tribunal -i de viva veu- que el deixés en llibertat després de l’informe del grup de treball contra les Detencions Arbitràries de l’ONU. Salellas ha dit que el dictamen ‘constata la vulneració de fins a onze articles’ i que, per tant, ha demanat la posada en llibertat ‘immediata’, tal com recull l’informe. Segons l’advocat, aquest informe justifica una nova petició de llibertat. El president del tribunal, Manuel Marchena, li ha dit que està ‘en el dret absolut’ per demanar-ho però que el tràmit s’ha de fer per escrit per donar trasllat a les parts abans que el tribunal resolgui. Per això, Salellas ha informat que registraran un escrit abans que acabi la sessió d’avui.

Summary: L’ONU reclama la llibertat immediata de Junqueras, Sànchez i Cuixart


L’any 2016 es va publicar a França el llibre titulat Contre Valls: réponse aix néoconservateurs, que és una crítica contundent feta per l’esquerra francesa a l’ex-primer ministre Manuel Valls. L’obra va ser escrita per Noël Mamère i Patrick Farbiaz, tots dos militants del Partit dels Verds. Ara la documentada obra es reedita en català, amb l’afegitó de dos capítols finals sobre l’aterratge de Valls a la política barcelonina, per ajudar el lector a entendre qui és, políticament parlant, Manuel Valls. Contra Valls (Edicions Saldonar) es presenta aquests dies i VilaWeb va parlar ahir a Barcelona amb un dels autors, Patrick Farbiaz, que durant deu anys va portar les relacions internacionals dels Verds francesos i que coneix Manuel Valls de fa més de quaranta anys. —Havent llegit el llibre sembla que l’hàgiu editat per alertar els lectors de qui és Manuel Valls. —Exactament. Em sembla que per a Catalunya, per a Barcelona, aquest home és perillós. Els francesos l’han rebutjat completament i no és cap regalet per als catalans, no. —Al llibre parleu de Rémi Fraisse. Qui era? —Era un jove de vint-i-dos o vint-i-tres anys. Ecologista. Aquest jove va morir assassinat per la policia defensant els drets del medi ambient. Lluitava contra una empresa que prenia aigua per alimentar terrenys de grans terratinents. Manuel Valls va donar l’ordre de reprimir violentament les manifestacions. I una nit d’enfrontaments li van disparar una granada. Es va crear una comissió parlamentària, presidida per Noël Mamère, coautor del llibre, que va demostrar la cadena de comandament: és Valls qui dóna l’ordre de reprimir els manifestants, i ho comunica al ministre d’Interior, que ho trasllada al cap de policia. —Qui era Leonarda? —Una jove gitana que en una sortida escolar es va veure que no tenia papers. Valls, el 2013, volia que l’expulsessin, a ella i la seva família. Gran mobilització de la gent jove, que no va evitar l’expulsió. François Hollande va dir que ella es podia quedar, però els pares no. La noia va negar-s’hi. La cosa interessant és que Valls va dir que si no els expulsaven a tots, ella inclosa, dimitiria com a ministre d’Interior. Feia xantatge a Hollande. Valls ja havia fet declaracions contra els gitanos abans, durant, i després, d’aquest cas. Deia el mateix que Sarkozy: no tenen el mateix estil de vida que nosaltres i si es queden hi haurà confrontació. —Parleu de vint mil gitanos expulsats per Valls de França. D’on la traieu, la xifra? —És la xifra oficial. La del ministeri. —Quin és el model que té de República francesa, el senyor Valls? —La República de Valls i l’estat monàrquic espanyol són el mateix. Un estat únic, indivisible, fort, autoritari, amb capacitat per definir la política en tots els àmbits. I que s’imposa als cossos intermedis. Valls té per referent a Napoleó Bonaparte. Bonaparte primer era republicà, sí, però després va ser emperador. L’important de Bonaparte és que té contacte directe amb el poble, sense intermediaris. La República que vol Valls és un estat fort, centralitzat, a partir d’una capital forta, i on els poders locals tenen poca responsabilitat. La República és ell. —Expliqueu les quatre raons del fracàs de Valls a França: posicionar-se contra drets laborals, enfrontament amb Macron, la mort de Rémi Fraisse i una d’al.lucinant: volia treure la nacionalitat francesa a gent …nascuda a França! —Era la França de després dels atemptats gihadistes. Tothom va al·lucinar que pretengués expulsar francesos fills de la immigració, molts musulmans, gent nascuda a França. Volia enviar-los als països on havien nascut els seus pares o avis. En realitat era una mesura pels que tenien doble nacionalitat. Però era gent que mai havien estat a Algèria, o a l’Àfrica Negra. Hi havia moltes possibilitats que els països aquests els refusessin, i s’haurien trobat apàtrides. I això va fer al·lucinar tota l’esquerra. —Parleu de les coaccions a la llibertat d’expressió feta per Valls. —Quedi clar que Valls mai va intentar censurar directament, només contra un humorista antisemita, Dieudonné. Cosa encara més greu. Li va donar influència. Jo parlo per exemple del cas que va escandalitzar molts intel·lectuals francesos. Després dels atemptats a Hebdo Manuel Valls va dir que comprendre els terroristes era excusar-los. Brutal. Rebutjava comprendre, analitzar, estudiar, intentar explicar les causes d’un fenomen tan greu, i que troba els orígens no a Síria ni a l’Irac sinó a França, perquè els assassins eren joves francesos. Els sociòlegs, politòlegs o historiadors que intentaven explicar les causes, que no eren només religioses, sinó també per la misèria del suburbi van considerar les paraules de Valls com una limitació de la seva llibertat d’expressió. Va haver-hi pressions de Valls cap als periodistes, demanant-los de ser responsables quan abordaven temes com el terrorisme. —Quan Valls era alcalde d’Évry expliqueu que va multiplicar per tres els efectius de la policia local. —Va ser la seva estratègia principal, a Évry. Apostar per la por dels ciutadans. No resoldre, la seguretat, però insuflar por a la gent. I no només va multiplicar la policia sinó també les càmeres de videovigilància. I quan va ser ministre d’interior no va canviar ni una coma de les polítiques de Sarkozy, que en seguretat es basaven a fer xifres. Cada policia es responsabilitzava personalment de posar el màxim de multes, detencions, i això permet que les estadístiques de repressió augmenti, sí, però no fa que la delinqüència es redueixi. —Parleu de l’estratègia de Manuel Valls i la compareu amb la doctrina de xoc explicada per Naomi Klein. —L’estratègia de Manuel Valls procedeix de la transgressió: insultar els gitanos no és normal des d’un partit d’esquerres. Provoca un xoc. I es trenca un tabú. O quan critica la mesura de les trenta-cinc hores, votada quan ell era ministre. La comparació amb Klein és perquè l’estratègia vol un xoc. No només amb les paraules. Va acabar expulsant gitanos i creant convulsió. Aquesta transgressió va acompanyada de la culpabilització: la culpa és dels gitanos, o dels sindicalistes. —En quines coses creieu que els catalans s’erren mirant Valls? —Pensar que és bon gestor de la ciutat, perquè en realitat no ho és. Ell diu que vol resoldre els problemes de seguretat i d’habitatge, però quan era ministre va desmantellar la llei aprovada per una ministra ecologista, que limitava i controlava els lloguers. Es volia evitar l’especulació. I Valls va liquidar la llei. Per la pressió dels batlles, ara Macron intenta recuperar-la. —A França qui dóna suport a Valls, avui? —No gaire gent. A l’esquerra la família socialista el rebutja. I una de les raons per les quals no s’ha quedat a França és perquè Emmanuel Macron no l’accepta. De fet, és Valls qui va proposar que Macron fos ministre, i quan va veure que el successor d’Hollande podia ser Macron i no ell va començar a humiliar-lo en públic. Al llibre ho explico amb detall. —A mig pal! —Exacte. Un dia Macron va dir que el creixement econòmic a França estava a mig pal. Criticava el tractament de l’economia des del govern. Valls se n’assabenta, a la tarda se’l troba, i s’hi adreça davant les càmeres de manera virulenta. Però les imatges només veuen la reacció escandalitzada de Macron. No és fins ara que Ségolène Royal, present en l’escena, ha explicat en el seu darrer llibre què va dir. Valls li diu a Macron: ‘I la titola què, també la tens a mig pal?’ —El coneixeu personalment, Valls? —Fa quaranta anys. Jo era militant socialista, com ell. I des de fa vint-i-cinc anys sóc ecologista. Ens hem anat trobant. Per exemple, avui Valls és conegut perquè és molt sionista i defensor d’Israel. Però el 1999, quan era batlle d’Évry, va ser elegit gràcies als vots de gent d’origen musulmà; els va tornar el favor i va viatjar a Palestina. Jo era delegat internacional dels Verds, aleshores, i vam coincidir a l’autocar que ens va dur a Jerusalem, Gaza i Cisjordània. Sèiem de costat. La tradició israeliana diu que per espantar les delegacions es disparen a l’aire uns quants trets. Per intimidar. És molt impressionant. Aquell dia, tothom cap a terra. I allà ens vam veure les cares. Valls i jo de cara a terra.  —I de prop, com és? —No sé si pas si hi ha gaire diferència amb el Valls de lluny. És un personatge colèric. No m’agrada dir-ho, però a França es deia que té la sang calenta com un andalús. Ara a França tothom sap que és català. Però abans el veien com un torero. Els francesos pensen que els catalans són gent de formes més suaus. I ell és molt brutal. —Alguna cosa que vulgueu afegir? —Sí. La declaració increïble de Valls, quan va dir que ell era el candidat de les elits. Les elits contra qui? Contra les classes treballadores, contra les classes mitjanes? I qui són les elits? Les elits de la seva nova parella? Serien els rics espanyolistes, aquests. Els rics nacionalistes espanyols. Trobo molt significatives, aquestes declaracions. Marc Bloch, gran historiador, va escriure un llibre sobre la Segona Guerra Mundial, L’estranya desfeta, on diu que les elits van trair Franca, perquè per ells Hitler era millor que no els comunistes. Hitler era millor que el Front Popular. A mi em sembla mot sorprenent que qui es va presentar com la gran muralla contra el Front National a França, i que va fer dimitir tots els candidats socialistes a la segona volta perquè la dreta s’imposés a l’extrema dreta, ara vagi de costat de PP i Vox en una manifestació contra el Partit Socialista. La pregunta és, qui són les elits? El PP? Vox? Ciutadans? Els rics? —Finalment: per què aneu amb un llaç groc? —Perquè dono suport a la llibertat, i als presoners catalans, que són presoners polítics, que no han fet cap delicte, ni de sang ni de res. Aquests homes només han defensat les seves conviccions i han intentat aprovar lleis progressistes que han estat prohibides pel Tribunal Suprem espanyol. Han intentat fer un referèndum perquè la majoria de la població tingués el dret de decidir. I ara es troben a la presó per la seva opinió política. A banda, tinc dues filles que viuen a Barcelona, i per tant conec des de fa gairebé quaranta-cinc anys Catalunya, i sobretot Barcelona. Les meves filles m’han demanat –i ho faig de gust– de constituir a França un comitè de solidaritat amb el poble català.

Summary: Patrick Farbiaz: ‘Manuel Valls és un home perillós per a Barcelona i per a Catalunya’


La intendenta dels Mossos Teresa Laplana ha assegurat avui a l’Audiència espanyola que ella no tenia obligació de parlar amb l’ex-president de l’ANC Jordi Sànchez si no era per ordre dels seus superiors, ‘ni donar-li explicacions ni demanar-li res’, perquè ‘no té cap autoritat’. En la seva declaració, ha explicat que abans del 20-S no havia parlat mai amb Sànchez i que aquell dia ho va fer tres cops sempre després que els seus superiors jeràrquics li ho indiquessin per telèfon, atès que s’havia ofert per a mediar entre els Mossos i els manifestants a la seu del Departament d’Economia. Poc després de les 12.00 va rebre una trucada del comissari Joan Carles Molinero perquè parlés amb Sànchez, però es va presentar Xavier Vidal, també de l’ANC. Li va demanar col·laboració per enretirar una mica els concentrats de la façana. Poc abans de les 14.00 el conseller Joaquim Forn va trucar al major Josep Lluís Trapero perquè parlés amb Jordi Sànchez. Ho va fer, i després Trapero va trucar a l’intendenta Laplana. La seva advocada i també la de Trapero, Olga Tubau, ha preguntat a Laplana si el major dels Mossos li va ‘ordenar’ que parlés amb Sànchez. Laplana ha dit que Trapero només li va explicar que Sànchez s’havia ofert per col·laborar en la formació d’un passadís de voluntaris perquè la Guàrdia Civil pogués entrar els detinguts al Departament d’Economia. Preguntada sobre si l’ex-president de l’ANC prenia decisions sobre les actuacions policíaques, Laplana ho ha negat rotundament. ‘Va venir allà amb la única atribució de col·laborar en la formació d’un passadís, res més. Ell podia dir missa però no podia condicionar cap actuació policial. No és ningú per exigir ni interferir en les decisions i les ordres que dóna la policia’, ha declarat. ‘La seva capacitat d’influència era nul·la’, ha afirmat. Cap a la tarda, el comissari Molinero la truca per dir-li que es crearia el cordó de seguretat perquè la comitiva judicial pogués sortir i per indicar-li que parlés amb Sànchez per allargar-lo uns metres, fins a prop dels cotxes policials no logotipats que eren a la Gran Via amb Balmes. Sànchez li va respondre a Laplana que no podia mantenir el cordó indefinidament i que l’avisés mitja hora abans de la sortida de la comitiva. La intendent dels Mossos també ha negat, a preguntes de Tubau, haver mantingut mai una reunió amb membres del govern de la Generalitat, de l’ANC, d’Òmnium o amb Trapero amb ‘la finalitat de tractar la creació d’un estat independent’. ‘Mai, rotundament no’, ha dit. Laplana ha explicat que va anar al Departament d’Economia a dirigir l’operatiu de seguretat dels Mossos per responsabilitat –estava de baixa dos dies– i ha assegurat que en tot moment va col·laborar amb la Guàrdia Civil, tot seguint les indicacions dels seus superiors.Un cop acabada la declaració, Laplana podrà absentar-se del judici. El tribunal va acceptar, a petició de la defensa, que no acudeixi a les sessions fins als informes finals perquè pateix estrès posttraumàtic. A la vista hi ha acudit, a banda de la seva família, el coordinador del PDECat, David Bonvehí, Ferran Bel, també del PDeCat. La intendenta dels Mossos és acusada de sedició per la fiscalia, que sol·licita quatre anys de presó.

Summary: Laplana diu que ella només va parlar amb Sànchez el 20-S per indicació dels seus superiors


El portaveu d’ERC al congrés espanyol, Gabriel Rufián, ha qualificat de ‘covard’ el secretari general d’Unides Podem, Pablo Iglesias, per haver equiparat Oriol Junqueras amb dirigents de Vox. ‘Que covard equiparar el qui s’està en una cel·la amb la teva companyonia d’avui amb els dirigents del partit que demanava 75 anys en el judici que l’hi ha portat’, ha dit Rufián a Twitter. Equiparación ninguna. Con Junqueras y con muchos de vosotros compartimos valores e ideas. Hablo de condición humana. Y lo dice el hijo y el nieto de quien también estuvo en la cárcel por sus ideas combatiendo la dictadura. No pretendía ofender (y creo que lo sabes). Abrazo — Pablo Iglesias (@Pablo_Iglesias_) December 6, 2019 Responia a un piulet anterior d’Iglesias per justificar unes imatges en les quals apareix fent broma amb el portaveu de Vox al congrés, Iván Espinosa de los Monteros, i amb la dirigent de Ciutadans, Inés Arrimadas, en un dels actes de l’aniversari de la constitució espanyola. Iglesias ha defensat que no es tracta d’una manca de coherència política, sinó de ‘condició humana’. I ha acompanyat el missatge de diverses fotografies en què apareix parlant amb Junqueras i una altra amb l’ex-president del govern espanyol, Mariano Rajoy. ‘Aquest Nadal en moltes famílies hi haurà votants d’UP, de partits independentistes, de Vox, del PSOE o de qualsevol altre. Igual que als sopars de feina o a la classe de la facultat. I parlaran i riuran’, ha defensat Iglesias. Iglesias respon Iglesias ha respost a Rufián amb una segona piulada: ‘Cap equiparació. Amb Junqueras i amb molts de vosaltres compartim valors i idees. Parlo de condició humana. I ho diu el fill i nét de qui també va ser a la presó per les seves idees combatent la dictadura. No pretenia ofendre (i crec que ho saps). Abraçada’ La picabaralla entre els dos dirigents polítics arriba enmig de les negociacions entre el PSOE i ERC per a la investidura. Precisament, Rufián ha acabat el piulet referint-se a Iglesias com a vice-president en referència al càrrec que podria ocupar en un futur govern espanyol del PSOE i Unides Podem.

Summary: Rufián qualifica Iglesias de covard per haver equiparat Junqueras amb dirigents de Vox


Van anunciar que s’aturaven i ara n’arriben els dos darrers concerts, les dues darreres oportunitats per veure i sentir Aspencat en directe: divendres dia 20 d’octubre a la plaça de bous de València i dissabte dia 21 d’octubre a la sala Razzmatazz de Barcelona. En parlem amb Kiko Tur, la veu del grup de la Marina. —Aturar-se no és retirar-se, oi? —Bé, allò que vàrem dir a les xarxes ho mantenim ara mateix: és una aturada indefinida. I ho diem perquè realment ni tan sols nosaltres mateixos no sabem quan tornarem, o si tornarem. Hi ha diversos motius: el primer, que durant els darrers sis anys hem estat molt on fire amb concerts, rondes molt frenètiques, discs… El grup està cansat. Perquè, al final, els que som del sud, cada cap de setmana fem mil o mil cinc-cents quilòmetres. Per una altra banda també hi ha els moments vitals de cadascú, que són distints. Necessitem l’aturada per veure en quina direcció hem de remar, i amb quin grau d’intensitat mamprendrem després el ritme. —Les decisions d’Aspencat es prenen en assemblea. Com la vàreu plantejar, aquesta? —Són moltes hores de furgoneta, i al local d’assaig el debat es va obrir a partir de la sensació d’alguns membres del grup. Potser la decisió racional haguera estat fer un disc nou i continuar durant dos anys més fent rondes i vivint de la música. Però això seria enganyar-nos a nosaltres mateixos, perquè ens haguera causat una sensació de rutina i de fer perquè sí. Entenem que un ofici artístic té un valor afegit: et deus al públic i tu has de gaudir dalt de l’escenari, has de gaudir fent allò que fas, perquè, si no, es nota i el grup es desinfla. I hem vist que necessitem aquesta aturada per tornar a agafar embranzida. —Obrint Pas, La Gossa Sorda, Orxata Soud Sistem, ara s’atura Aspencat… Hi pot haver una certa sensació de buit… —Ho entenc i ho respecte. Que nosaltres ens n’anem i queda un espai orfe? No ho crec, perquè no és que hi haja un relleu, sinó que continuen grups contemporanis, com ara Zoo, Auxili, Smoking Souls, Atupa, El Diluvi… i més, que juguen en un circuit diferent, com ara Sénior, Tardor, l’emergent projecte de Xavi Sarrià, evidentment… Segurament l’any que ve veurem més projectes nous. I com que ara la xarxa en facilita molt l’arribada, si hi ha un projecte amb una qualitat mitjanament bona serà molt més fàcil que aplegue el públic. Ho veurem. I en tot cas, si és cert que hi ha un buit, s’omplirà molt ràpidament, perquè hi ha moltes propostes, i molt bones. —Heu comentat que sou fills creatius de la crisi, que la música us naixia de la ràbia. No podem dir que s’hagi acabat la crisi, o la ràbia que causa. —Evidentment que no. La font d’inspiració més gran per a nosaltres ha estat l’actualitat. I ara mateix, l’actualitat no és que siga una font d’inspiració per a un disc, sinó per a dos o tres. Però és que nosaltres necessitem frenar una mica. En això. —Què us imagineu que passarà diumenge vinent, el primer dia ‘sense’ Aspencat? —Diumenge descansarem. I ens deixarem estimar pels nostres. I recordarem amb molt d’orgull les nits que haurem viscut divendres a València i dissabte a Barcelona. En qualsevol cas, la gent és sobirana i al final decidirà la importància que ha tingut Aspencat al llarg d’aquests anys. Estem molt contents perquè els concerts que ja hem fet d’aquesta ronda de comiat han estat molt grans: els darrers, a l’Hospitalet, a la Salamandra, que va ser la segona actuació que vam fer a Catalunya perquè les entrades de la primera, a Razzamatazz, es van exhaurir molt ràpidament, i el dissabte a casa nostra, a Xaló, que va ser un ple absolut, crec que ha estat el concert més multitudinari que s’ha fet mai a Xaló. I bé, no sols això: a fora, al País Basc, a Madrid i a Sant Jaume de Galícia també hi vàrem fer sold out… La gent ens ha transmès una estima incondicional, i ens dóna molta força. Al final, el record d’allò que haja aconseguit Aspencat el tindrà la gent. Érem un ‘autotot’ perquè no teníem res —Recordeu el primer concert? —És clar que sí! A la plaça major del meu poble, a Xaló. Durant les festes d’agost. Recorde la sensació de pensar que érem molt atrevits: va ser una llançada a la piscina brutal, perquè érem molt amateurs. Ho recorde amb un amor especial, també perquè tota la gent jove del poble era allà donant-nos suport. Era una cosa nova: al poble no hi havia hagut mai cap grup que eixira a tocar a la plaça. —En vàreu fer més, de coses noves: vàreu canviar la dolçaina pel llaüt, per exemple. Més enllà d’aquest fet, quin ha estat l’estil, o els estils, d’Aspencat? —És una barreja d’estils, sí. Al final, Aspencat és un grup de música mestissa que es construeix a partir de la música d’arrel jamaicana, per bé que ha anat evolucionant segons que ho han fet les distintes branques del reggae. Evidentment no fem reggae roots ni res semblant, sinó que agafem la base rítmica del reggae i la pigmentem amb distints colors. A partir d’aquí fem una barreja amb algunes reminiscències del pop i del rock, i fins i tot del folk més tradicional. Hi ha un company del grup, Héctor , que toca el llaüt, que ve de les rondalles i de la música popular del País Valencià. Aquestes influències es noten. Aspencat té una paleta molt àmplia: la música d’arrel jamaicana seria el paraigua que ho abasta tot , però a partir d’aquí tenim una part més tradicional i una altra de més electrònica. Al final, la gràcia és saber barrejar-ho tot en la mesura que toca. Crec que a la gent li ha agradat la barreja. Si hem fet una cosa de la qual estem molt contents, és un so identificatiu al primer cop d’oïda. —A ‘L’herència’ canteu als vostres predecessors, d’Ovidi Montllor a Paco Muñoz o Raimon: ‘Gràcies a tu que cantaves furtiu, gràcies a tu som l’últim que riu’. —Sí . Bé, és que qui riu l’últim riu millor. També és una crida a l’èpica i, en certa manera, després d’allò que vivim a Catalunya, podem aplicar-ho als fets actuals: el dia que Catalunya siga lliure, riurem tots i riurem millor. Perquè voldrà dir que hem guanyat. I ho dic com a valencià, des de la solidaritat més absoluta. Però més enllà d’això, és un agraïment: totes les revolucions tenen la seua banda sonora i, si nosaltres, humilment, hi hem posat el nostre granet de sorra, benvingut sia. Però les primeres espelmes les varen encendre aquests personatges, i d’aquí la voluntat d’agrair: perquè gràcies a algú que es va llevar la mordassa, gràcies a algú que va trencar la censura i gràcies a algú que va ser atrevit fins i tot arriscant-se a ser detingut, com és el cas de Lluís Miquel, nosaltres som aquí. Perquè al final sempre fa falta que algú comence a caminar. El dia que Catalunya siga lliure, riurem tots i riurem millor —Heu estat onze anys anant pel món com a Aspencat. Entre el primer concert a Xaló, i el darrer, el País Valencià ha evolucionat… —En podríem parlar en molts termes, d’aquesta evolució. Hi ha hagut un canvi de govern i aquest ha estat el canvi més palpable i més recent. Els grups com nosaltres vàrem nàixer en l’obscuritat absoluta que s’ha viscut al País Valencià durant més de vint anys, teníem un mur al davant, i al final érem un ‘autotot’ perquè no teníem res. No hi havia mitjans que parlaren de nosaltres, no hi havia institucions que donaren suport a la cultura feta en llengua pròpia ni res que se li pareguera, al contrari, només hi havia entrebancs i pals a les rodes. Hi ha hagut una llarga resistència. Ara encara hi ha encara molta feina per fer, però es comencen a veure canvis d’actitud i voluntats, fets i passes valentes cap endavant, sobretot per part del conseller Vicent Marzà. És evident que tants anys de delinqüència a les institucions, de bandes organitzades que es dedicaven a delinquir i a apropia-se dels recursos públics, costen de revertir. —Sí. —Però es fan passes. I tot i que el 9 d’Octubre vam veure la cara de l’extrema dreta, també crec que, en l’àmbit social i cívic, ja no callem. Crec que hem perdut una mica la por, una mica bastant. Crec que ens hem espolsat la por. Al País Valencià ja hi ha molta gent que camina pel carrer amb el cap ben alt. Ja no hi ha aquell victimisme i aquella autocensura que teníem els valencians. Ara mateix nosaltres també ens hem empoderat. La música i l’escola han estat dos dels baluards imprescindibles i necessaris en aquest camí que hem recorregut. A partir d’aquí, el futur? Els tempos del País Valencià són lents, si els comparem amb els dels germans i germanes del nord, però a poc a poc va traient el cap. Hem de continuar. Aquí, a més, s’ha aviciat el feixisme per tenir-lo llest per quan fera falta traure’l al carrer. Per tant, crec que manca molta feina per fer, amb humilitat i coratge. —Heu dit que la música és una combinació de refugi i eina de lluita, en l’àmbit més personal. Ara, què? —. Mira, jo ara al gener seré pare i, per tant, em ve un projecte vital molt interessant i il·lusionant. Després, caldrà continuar creixent i continuar aprenent. Hi ha moltes preguntes per a les quals encara no tinc resposta. Necessite més respostes, formar-me més i llegir més. I participar de la forma més activa possible en els moviments socials, sobretot a la Marina Alta, que manca molta feina a les comarques i als pobles, i tota l’ajuda és poca. Crec molt en el municipalisme. —Quin és el darrer llibre que heu llegit? —Fre d’emergència, dels companys Pau Llonch i Josep Manel Busqueta.

Summary: Aspencat: ‘Al País Valencià ja hi ha molta gent que camina pel carrer amb el cap ben alt’


Catorze jugadors, dues portaries i una pilota al camp. Tot i que aparentment podria semblar un partit tradicional de futbol, aquí no guanya qui marca més gols. Es tracta del Futbiot, un torneig esportiu organitzat per Biot Foundation que pretén trencar amb els estereotips i les regles d’aquest esport per donar llum a la seva vessant més pedagògica. El passat 10 de juny va tenir lloc la segona edició d’aquest torneig a Olot, la capital catalana de la Garrotxa, on van participar més de 450 infants i 50 voluntaris. En la nostra societat, els jugadors de futbol són els referents de molts nens i nenes, promovent així uns comportaments que es traslladen des dels grans estadis fins als camps de sorra de les escoles. Però la cultura futbolística no està exempte de polèmica: des de la manca d’igualtat de gènere fins a la discriminació racial, avui en dia el futbol està lluny de ser concebut com una eina per millorar els valors de la societat. Ara bé, és possible revertir un model que promou l’èxit per sobre del comportament i transformar-lo en una eina educativa? És a partir d’aquesta idea que neix Futbiot, que vol potenciar el comportament respectuós, promoure valors saludables i utilitzar el futbol com una eina pedagògica pels infants. El projecte Futbiot és un projecte de l’organització catalana Biot Foundation. Lluc Sau, un dels fundadors del projecte, explica que la idea els va venir quan, després de visitar els campus de futbol d’arreu de Catalunya, van adonar-se que “l’equilibri entre ser un nen i un jugador de futbol clarament no funcionava, la balança estava totalment inclinada cap a l’últim”. Sau apunta que en la majoria de campus que van visitar “els entrenadors i les famílies prioritzaven el resultat per sobre del procés d’aprenentatge de l’esport”. Aleshores, els va emergir una pregunta: per què el guanyador d’un partit de futbol ha d’estar determinat pel número de gols marcats i no per l’actitud dels jugadors al camp? Amb aquesta idea en ment, van treballar per crear un espai per a la inclusió social i la cohesió on els infants poguessin aprendre i passar-ho bé mentre practiquen un esport. El futbol era l’excusa per crear una xarxa educativa; per ser un esport que desperta emocions i conflictes, el futbol va convertir-se en l’eina ideal per treballar habilitats socials, hàbits saludables i valors educatius. Quan el projecte va convertir-se en una realitat l’any passat, l’organització de Futbiot va programar tres torneigs anuals: un a Olot (Girona), un altre a Reus (Tarragona) i un Bata (Guinea Equatorial). De fet, Biot Foundation treballa en aquest país africà per combatre l’exclusió i el risc social en adolescents. Els torneigs van agafar la forma d’una mini-lliga entre escoles i en cas de Bata, entre poblats. Van decidir encarar-ho cap als nens i nens de 5è i 6è de primària (d’entre 10 a 12 anys), amb l’objectiu d’enfortir els seus valors i hàbits just abans de l’adolescència. Les normes del joc Futbiot ha reescrit les normes del joc per poder trencar amb els estereotips preconcebuts d’aquest esport. El més important i alhora innovador del torneig és valorar l’actitud per sobre dels gols. Marta Eroles, psicòloga de l’esport i coach de rendiment, recolza aquesta iniciativa davant la “competitivitat constant” en què viuen avui en dia els infants, que els porta a associar, erròniament, “l’èxit amb guanyar”. Els partits del torneig consisteixen en dues parts de deu minuts i un descans part de tres. Cada equip és format per set jugadors al camp, que poden ser nens o nenes, i tots els membres de l’equip han de jugar, com a mínim, una de les dues parts del partit. A més, existeixen unes regles de protocol que vetllen pel respecte i l’esportivitat dins i fora del terreny de joc. D’una banda, els dos equips estan obligats a donar-se les mans abans i després del partit i, de l’altra, es castiga aquell equip que no és puntual. Però si hi ha una norma que destaca per sobre d’aquestes és que no hi ha entrenadors. D’aquesta manera, els equips han de coordinar la rutina, els canvis durant el partit i les seves emocions sense cap referent que els pugui guiar. Sau confessa que al començament estaven preocupats per com evolucionaria aquesta norma, que donava als joves jugadors una autonomia total per manejar les seves pròpies decisions. “El dia del torneig havíem preparat professionals per ajudar en aquestes situacions” explica Sau, però reconeix que al final “els resultats van ser millors” del que esperaven. Marta Eroles assegura que, en un context en què cada vegada els infants són més dependents, “sobretot a l’hora de gestionar conflictes”, aquesta norma els permet aprendre una sèrie d’habilitats “per poder negociar o gestionar els egos”. A més, la psicòloga afegeix que aquests aprenentatges després podran extrapolar-se de l’esport a altres entorns i que “els ajudaran a enfrontar-se sols a situacions difícils”. Ara bé, el canvi més gran respecte els partits de futbol tradicionals és com es calcula la puntuació al final del partit. Per valorar l’actitud dels jugadors per sobre dels gols, Futbiot ha ideat una taula que puntua els dos equips amb un màxim de cinc punts per a cada un. Dos punts són donats a l’equip que ha fet més gols, dos punts per aquell que ha tingut una millor actitud, i els dos equips reben un punt extra si són mixtes i, per tant, tenen jugadors masculins i femenins. Per poder determinar quin equip ha tingut una millor actitud durant el partit sense oblidar l’anàlisi dels aspectes més esportius, el torneig de Futbiot ha establert l’ús de dos àrbitres. El primer està situat al camp, controlant els aspectes més tècnics, mentre el segon està a l’àrea de la banqueta, seguint de prop l’actitud dels jugadors durant el partit per graduar el seu comportament, analitzant si els jugadors són respectuosos cap al seu rival i els membres del seu mateix equip, si respecten l’àrbitre i el públic, si es comuniquen verbal i no verbalment, si juguen com un equip, etc. L’objectiu de Futbiot de l’any que ve és ampliar el torneig a Lleida i Barcelona, per tenir presència a les quatre províncies catalanes i incrementar el nombre d’infants que tinguin accés a aquest tipus d’educació per mitjà de l’esport.

Summary: Futbiot: l’actitud per sobre del gol


Els ciclistes a la carretera tenen tristament més visibilitat que mai. Les dades ho demostren: el 2016 es va tancar amb 4 morts, 67 ferits greus i 467 accidents de persones en bicicleta per carretera a Catalunya. El nombre de morts ja s’ha igualat en aquesta meitat d’any. Els atropellaments comencen a ser freqüents i ja són un problema de seguretat pública. Els casos d’Scarponi, Hayden i Froome han fet visible la fricció existent entre conductors i ciclistes. A casa nostra, el conflicte ha tornat al primer pla després d’una mort a Oliva, a la Safor, l’11 de juny i de tres morts a principis de maig. Sis ciclistes també van ser envestits a Tarragona a mitjans de maig. Els tres accidents, a més, comparteixen un element: el conductor del vehicle havia consumit alcohol o drogues. Esclat de la sinistralitat En els últims anys la presència de ciclistes en vies interurbanes ha crescut notablement, perquè la bicicleta és més saludable i sostenible que l’automòbil. La directora del Servei Català de Trànsit (SCT), Eugènia Domènech, apunta que a Catalunya “hi ha uns 6 milions de bicicletes”. Tot i així, tenen un problema important: la seva fragilitat no té res a veure amb la carrosseria massissa d’un vehicle. En paral·lel a l’augment de ciclistes, també creix la sinistralitat. En els últims deu anys els accidents mortals s’han duplicat, i això ha fet que des de les institucions s’hagin posat en marxa campanyes per tal de reduir aquests accidents. “S’ha de fer una feina de conscienciació per als ciclistes, però sobretot també per als altres vehicles, que han de respectar la presència de ciclistes a la carretera”, afirma Domènech. A més, afegeix que encara es troben “molts conductors que desconeixen la normativa: que no saben que els ciclistes poden anar en files de dos o que s’ha de respectar el metre i mig de distància durant l’avançament”. Accidents bicicleta Create line charts Adrià Arenas, secretari del Bicicleta Club de Catalunya (BACC), assegura que un dels grans problemes en aquest país per la convivència dels automòbils i les bicicletes a les carreteres és la “mentalitat cotxística” que la població ha interioritzat. Arenas diu que “amb la Guerra Civil i la dictadura, i el boom de Seat dels anys 60, a Espanya es va invisibilitzar totalment la bicicleta. La gent no està acostumada a conviure amb aquest transport”. Domènech no considera que el conductor causant dels accidents s’ajusti a un tipus de conductor en concret. No obstant això, apunta que les tres grans causes d’accident són la ingerència d’alcohol o altres drogues, l’excés de velocitat i les distraccions, que han augmentat especialment amb l’arribada dels mòbils intel·ligents. El fet que aquestes siguin les tres causes principals vol dir que, més enllà del desconeixement concret de la normativa d’avançament a ciclistes, hi ha un problema d’irresponsabilitat. A més, la majoria d’accidents passen en carreteres de segon nivell, amb vorals més estrets i menys trànsit, en què els conductors se senten segurs i acceleren més. “Cada cop hi ha més por” diu el triatleta i ciclista de carretera Àlex Matesanz. “Els conductors incompleixen les normes: premen el clàxon, fan avançaments imprudents, no respecten el metre i mig!”, critica. Les causes La sinistralitat a les carreteres s’està reduint a escala general, però encara queden alguns col·lectius en què els accidents mortals no baixen: un és el dels ciclistes. Com ja hem apuntat, l’alcohol és una de les causes principals: l’any passat el 49% dels conductors que havien causat un accident de trànsit tenien presència d’alcohol o altres drogues a la sang. En aquest sentit, Domènech destaca que “tota la feina de conscienciació ha d’anar acompanyada de propostes normatives, però també cal fer actuació preventiva: els controls d’embriaguesa són molt importants per reduir la mortalitat en els accidents, per exemple”. Àlex Matesanz explica que la seva experiència com a ciclista l’influeix en la seva conducció: “no condueixo mai amb més d’una cervesa al cos, m’he adonat del perill que suposa quan estàs a l’altra banda”. El desconeixement de les normes sovint va acompanyat d’una manca de percepció de risc per part del conductor. “Hi ha molta gent que no tan sols no sap les normes, sinó que moltes vegades no n’entén el motiu, i això també demana més conscienciació. El compliment de les normes no és només perquè són una forma de convivència, sinó perquè incomplir-les genera inseguretats i risc”, assegura la directora del Servei Català de Trànsit. Per la seva banda, Arenas defensa que “el fet de no respectar el metre i mig és una realitat diària. La majoria de conductors tenen una actitud poc empàtica i prepotent. Es pensen que els ciclistes són una molèstia per al seu desplaçament pel contrast de velocitat”. Percentatges dades Create your own infographics A les vies interurbanes és obligatori circular pel voral, però moltes vegades està ple de brossa i, fins i tot, de vidres trencats, que poden malmetre la bicicleta. Des del BACC es defensa que, encara que invertir en carrils bici és beneficiós per als ciclistes, no n’hi ha prou amb això. “L’augment d’infraestructures no farà canviar la mentalitat dels conductors, que és la gènesi del problema”, afirma Arenas. “És més”, afegeix a títol individual, “construir carrils bici legitima que els conductors es queixin dels ciclistes quan circulem per on van els cotxes”. Però llavors, com es pot reduir la mortalitat de ciclistes a les carreteres? Algunes solucions Posar el focus en els cotxes i no tant en les bicicletes. En això hi coincideixen el Servei Català de Trànsit i el BACC. Pel secretari d’aquesta organització, “s’ha d’invertir en reduir la velocitat dels cotxes: donar-nos espai als ciclistes és menys important”. Arenas argumenta que conductors i ciclistes han d’aprendre a compartir l’espai i, per tant, es tracta sobretot que els vehicles de motor redueixin la velocitat per adaptar-se a la dels ciclistes. “Sóc partidari d’estendre els carrers limitats a 30 km per hora o de sincronitzar els semàfors de manera que afavoreixin el desplaçament ràpid dels ciclistes i l’aturada constant dels cotxes, que acabaran anant més lents per no haver-se d’aturar”, explica. A escala interurbana també li sembla bé fer trams de velocitat limitada. De fet, considera que “per arribar a velocitats de 100 o 80 km per hora, els cotxes ja tenen les autopistes, on les bicis no poden circular. A les carreteres de segon nivell, no s’hi hauria de poder anar tan ràpidament”. Per la seva banda, el Servei Català de Trànsit defensa que “la fluïdesa del trànsit no s’ha de posar en dubte”, però no veu viable fer vies exclusives per a ciclistes. “Aquest és un dels debats principals en aquest camp”, reconeix Domènech. En qualsevol cas, la directora de l’organisme públic diu que treballen “per crear vies segures i vies verdes alternatives”. Per tal que siguin segures, un dels elements importants és la senyalització, que ha de permetre que els conductors sàpiguen que circulen per una carretera amb molts ciclistes i, per tant, extremin les precaucions. Una demanda del secretari del BACC és “endurir la llei pel que fa a les infraccions: massa cops un conductor begut atropella un ciclista i només passa una nit a la presó!”. Arenas també reivindica fer els vorals més amples sempre que es pugui, especialment en vies estretes. No obstant això, per l’associació, les carreteres no són el principal causant dels accidents: “en l’accident d’Oliva, per exemple, era una recta molt clara”, justifica el ciclista. De fet, tothom coincideix a destacar que cal més sensibilització i que no es tracta de ciclistes i conductors, sinó de persones que es desplacen.

Summary: Ciclistes: els oblidats a la carretera


Tensió a la porta del Parlament de Catalunya. Els metges en vaga i un grup de bombers han intentat entrar a la cambra després de manifestar-se al parc de la Ciutadella exigint millores en les condicions laborals. Els Mossos d’Esquadra els han impedit l’accés a la cambra amb empentes. Els agents han detingut un bomber i l’han fet entrar al parlament, i posteriorment l’han alliberat. Representants dels bombers estan negociant per aconseguir el seu alliberament. Els manifestants han cridat lemes com ‘això també t’afecta a tu’ o ‘vaga, vaga, vaga la primària ja no “traga.”‘ Els Mossos d’Esquadra han demanat reforços a la BRIMO. Els concentrats han rebut el suport d’alguns diputats. Recordeu l'1-O passat què van dir de nosaltres quan varem voler entrar al Parlament? Imatges d'ara mateix a la porta: pic.twitter.com/HCrzOkksNd — Bernat Castro 🦊 (@Bernat_Castro) November 28, 2018 Els #metges en vaga i els @bomberscat s’han trobat a les portes del Parlament. Els dos col·lectius reclamen millores laborals @metgescatalunya pic.twitter.com/s2yRin3YAn — Marta Bellés Abad (@MartaBelles33) November 28, 2018 🔴 Tensió davant el Parlament. @bomberscat intenten superar el cordó de Mossos ▶ DIRECTE | https://t.co/VGI43oDsPs pic.twitter.com/eywVx7mh5a — btv notícies (@btvnoticies) November 28, 2018 El departament de Salut i el sindicat Metges per Catalunya han acostat posicions en les negociacions per desconvocar la vaga, però encara no hi ha acord. L’Institut Català de Salut (ICS) descarta limitar les visites diàries a 28 i proposa reduir la població assignada que té cadascun dels professionals. Metges de Catalunya, però, vol consultar un informe del departament sobre càrregues de treball de cada centre per analitzar si d’aquesta manera les visites podrien durar un mínim de dotze minuts. El seguiment de la vaga als Centres d’Atenció Primària de l’Institut Català de la Salut (ICS) és del 38,93% pel que fa al personal mèdic i del 3,64% en la resta de la plantilla, segons dades del Departament de Treball fins a les 12 hores. En canvi, Metges de Catalunya xifra en un 74% el percentatge de facultatius que han secundat la vaga en aquesta tercera jornada. Pel que fa a la sanitat concertada, el govern parla d’un 15,62% de vaguistes als CAP. Als hospitals concertats, el seguiment del col·lectiu mèdic ha estat d’un 17,25%, d’un 5,26 en salut mental i d’un 7,53 en sociosanitaris. El sindicat agrupa el seguiment de la concertada en un 65%. Serveis mínims En aquesta tercera jornada de vaga, l’atenció primària passa d’uns serveis mínims del 25% al 33%. Els serveis d’urgència i especials funcionen amb total normalitat. El transport sanitari només ho fa en cas d’emergència.

Summary: Metges en vaga i bombers topen amb els Mossos a la porta del Parlament de Catalunya


Un grup de deu estudiants del Sindicat d’Estudiants dels Països Catalans (SEPC) s’han encadenat a la seu de la Secretaria d’Universitats i Recerca (Via Laietana 2, Barcelona) per a exigir una rebaixa del preu de les matrícules universitàries. Segons denuncien, des de 2001 el preu ha augmentat un 143%, pel que demanen aplicar ara una rebaixa del 30%. Com a resultat de la protesta, on han acudit molts estudiants a donar suport, han tallat la Via Laietana. ⚠ATENCIÓ⚠ ➡Les estudiants ens acabem d’encadenar a la Secretaria d’Universitats i Recerca. 🗣Volem denunciar la barbaritat que són els costos econòmics d’estudiar. ❌Aquests preus no són públics!Vine a donar-nos suport! (Via Laietana, 2) pic.twitter.com/Ug6yvWKb3h — SEPC (@SEPC_nacional) March 15, 2018 ‘Estudiar a la universitat pública és com una cursa d’obstacles que cal anar saltant’, lamenta la Mercè, portaveu del SEPC. A més de la matrícula, estudiar a la universitat suposa haver de pagar transport i allotjament en cas de viure lluny, denuncia. Hores després, una dotació de Mossos d’Esquadra ha desallotjat els estudiants i segons l’organització antirrepresiva Alerta Solidària ha practicat dinou identificacions a membres del SEPC. ⚠@mossos ens estan desallotjant de les portes de la Secretaria d’Universitats i Recerca. El moviment estudiantil resisteix davant les forces d’ocupació. #Taxímetre pic.twitter.com/zL2asGuPiz — SEPC (@SEPC_nacional) 15 de març de 2018 A banda d’encadenar-se, els estudiants han fet una pintada a terra amb la frase ‘Defensem la pública’ i han penjat dues pancartes de la façana de l’edifici. ⚠DIFUSIÓ⚠Les estudiants ens hem encadenat a la Secretaria d'Universitats i Recerca. Fartes de pagar per estudiar. Aquests preus no són públics! pic.twitter.com/guTCDPUQjw — SEPC (@SEPC_nacional) March 15, 2018

Summary: Un grup d’estudiants s’encadena a la Secretaria d’Universitats i Recerca per a demanar una baixada de taxes


El ministre d’Universitats, Manuel Castells, diu que defensarà ‘la posició del govern’ espanyol a la taula de negociació davant de la possibilitat d’abordar un referèndum d’autodeterminació, però admet que l’hauran de ‘consensuar’ amb l’altra part. Abans de la seva compareixença a la comissió d’Universitats al congrés espanyol, Castells ha remarcat que ell és ‘en la posició’ de l’executiu espanyol: ‘Tots els ministres d’aquest govern vam prometre la constitució i, per tant, som constitucionalistes‘. El ministre també ha recordat que ell forma part del govern espanyol i ‘no del català’. Sánchez s’avé amb Torra a fer la primera reunió de la taula de negociació el 26 de febrer Castells integrarà la taula de negociació juntament amb el president del govern espanyol, Pedro Sánchez, la vice-presidenta primera, Carmen Calvo, el vice-president segon, Pablo Iglesias, el ministre de Sanitat, Salvador Illa, i la ministra de Política Territorial, Carolina Darias. Els integrants del govern català que hi participaran encara no s’han anunciat. La primera reunió serà dimecres de la setmana que ve, 26 de febrer, al Palau de la Moncloa.

Summary: Castells, sobre la possibilitat d’abordar un referèndum a la negociació: ‘Defensaré la posició del govern espanyol’


Demanem a Eduard Voltas de fer una entrevista per a parlar del moment convuls, difícil i incert de l’independentisme, encara baldat pel cop del 155. Les eleccions del 21 de desembre han donat un baló d’oxigen que ha de permetre de continuar avançant. Voltas, editor i columnista, acostuma a posar el dit a la nafra i a cercar el punt de reflexió constructiu sense ser complaent. Ens respon dient que no ho veu clar. Que hi ha moltes més preguntes que no respostes en aquest moment. I que cal pensar molt per trobar un desllorigador a tot plegat. Li demanem d’explicar precisament això. De fer una conversa que no pretengui fixar veritats ni donar lliçons de res. I ens concedeix una entrevista plena d’idees que poden contribuir a la reflexió col·lectiva que cal. Som-hi. Fotografia d’Albert Salamé. —Estem bé o malament? —Estem empatats. És un empat, però un resultat que classifica l’adversari. És un empat perquè és cert que l’estat espanyol no ha aconseguit els seus objectius immediats. Pretenia guanyar les eleccions, sembrar la derrota a les files de l’independentisme i aconseguir un govern unionista a Catalunya. Des d’aquest punt de vista, ells han perdut. Però també és cert que l’objectiu de l’independentisme és aconseguir la independència. I en aquest primer assalt a la fortalesa, no ho ha aconseguit. Per tant, som en un empat. El seu objectiu és mantenir la unitat d’Espanya i l’aportació productiva i fiscal dels catalans. I això, de moment, ho tenen. L’estat es pot prendre el luxe d’allargar l’empat indefinidament. I, en canvi, qui té l’obligació de desempatar és l’independentisme. Per tant, té l’obligació de pensar noves estratègies per desempatar. —L’increment de la virulència del conflicte no ha fet perdre suport a la independència. Això és una bona notícia. És un empat amb petites victòries? —Sí. I són victòries sorprenents. S’han trencat els motlles de situacions d’altres moments històrics i d’altres països on la repressió i la por empetiteixen els moviments reivindicatius. En aquest cas, com més clars han estat els costos de la independència i com més dolorós ha estat el càstig, més vots i més suport ha tingut el projecte polític. L’independentisme ja fa temps que trenca motlles. Ho ha fet amb els milions de persones al carrer sense cap símptoma de desmobilització i sense cap incident. Són coses que no passen enlloc del món. La duresa i l’agudització dels costos no han fet minvar el moviment sinó que l’han reforçat. No som aquell poble poruc o espantadís que algú havia volgut fer creure. El poble ha demostrat una valentia espectacular. —Una valentia que no va evitar que en un moment determinat quedés tot penjat… —Això ho va decidir la direcció política del moviment. Aquell cap de setmana del 27 d’octubre hi havia centenars de milers de persones esperant instruccions i completament disposades a una estratègia de desobediència civil i defensa pacífica però contundent de la República proclamada. No hi va haver una direcció política que volgués activar aquesta defensa. Allò que va passar, tots plegats ho hem aparcat perquè hi havia una altra urgència, que era derrotar el 155. Cosa que encara no s’ha acabat perquè caldrà veure si s’aconsegueix fer una investidura i formar govern. Caldrà veure si es pot tornar a agafar el timó del vaixell per molt intervingut que estigui. Si es pot reprendre el timó i el rumb, caldrà poder dedicar un temps a revisar què va passar aquell cap de setmana. No pas amb voluntat de cercar culpables ni per acusar ningú, sinó per aprendre de l’experiència. —Per extreure’n bones lliçons? —Exacte. També és cert que les direccions polítiques són un reflex dels moviments socials que els donen suport. És molt estrany tenir una direcció que no ho sigui. Tendeixo a pensar que qualsevol altra direcció política que hi hagués hagut en aquest moment històric diferent de Puigdemont, Junqueras, Alcoberro i Mauri, hauria actuat de la mateixa manera. —És un empat amb un partit de tornada aviat o és un empat que ens classifica per una nova lliga que encara s’ha de disputar? —Si la victòria de l’independentisme s’ha de produir per la mateixa acció política dels independentistes, és probable que l’empat no es resolgui aviat. Si s’ha de produir per la força de l’independentisme i la seva acció política, és possible que no sigui immediat. En canvi, hi ha una altra manera d’aconseguir la victòria. És l’esfondrament de l’adversari. Que el projecte de l’estat espanyol es faci inviable. L’estat espanyol té unes quantes crisis obertes damunt la taula. —No tan sols la crisi catalana… —Exacte. I poden dur-lo a dificultats molt greus i que podrien precipitar un final del procés inesperat. I més ràpid d’allò que ens diu el sentit comú. El dia abans de caure el Mur de Berlín, ningú –i ningú vol dir ningú– podia imaginar que el mur hauria caigut l’endemà. Tenia l’aparença d’una gran fortalesa. I allò que hi havia era una gran fragilitat. Tan sols calia que hi anés algú amb un martell i comencés a picar. I tota aquella fortalesa es va ensorrar en una nit. La fortalesa de l’estat espanyol, és real o és aparent? Això no se sap mai fins que no agafes el martell i comences a picar. I aquell cap de setmana d’octubre es va renunciar a prendre el martell i picar. —Té sentit pensar en un retorn de Puigdemont després de la investidura i plantar la resistència que no es fa fer aleshores? —Bé, és que jo no veig que la direcció política estigui disposada a fer-ho. Una de les conseqüències que ha tingut la manera com han anat les coses és que amb el vot popular hem ratificat els mateixos dirigents que van decidir actuar d’aquella manera. Per tant, els mateixos dirigents davant d’una situació semblant actuaran igual. No hi ha cap motiu per pensar que ara ho farien diferent. No crec que hagi canviat res. Quan intento obrir el focus, allò que és important és adonar-se que ara ja tenim tota la informació. De què ha servit aquest primer assalt a la fortalesa, aquests set anys de procés des de la sentència del Constitucional? D’una cosa molt important. Ara ja tenim tota la informació. Res no ens pot agafar per sorpresa. Fotografia d’Albert Salamé. —A quina informació us referiu? —Tenim tota la informació sobre l’estat espanyol i tota la informació sobre l’independentisme. Coneixem molt bé l’independentisme i coneixem molt bé l’estat espanyol. A tots ens agradaria jugar un partit net, a Wembley, una gespa impecable, regadeta d’abans-d’ahir, amb un àrbitre neutral, i onze contra onze. I ara ja sabem que el partit no serà mai així. No ho serà. Ens podem queixar, podem protestar, podem denunciar-ho. Però no farem que el partit sigui a Wembley amb una gespa impecable, un àrbitre neutral i onze contra onze. No serà així. El partit es juga en una gespa que fa dos anys que no la reguen, plou, l’àrbitre està comprat, el públic llença tota mena d’objectes als nostres jugadors, hi ha una part del públic que xiula i mira cap a una altra banda (Europa), i s’eliminen jugadors i se’ls envia a la banqueta. Haurem de jugar en aquest terreny de joc. I si es vol guanyar, s’ha de guanyar en aquest terreny. No hi ha més nassos. La reflexió que crec que encara no ha fet l’independentisme perquè la urgència era una altra – guanyar les eleccions, recuperar les institucions, etc.– és aquesta: com es fa la independència d’Espanya. —I com es fa? —Als independentistes catalans els ha tocat de fer la independència d’Espanya. No del Canadà, ni del Regne Unit… La independència s’ha de fer respecte a l’estat espanyol. En altres casos n’hi ha prou guanyant eleccions, aconseguir un referèndum i guanyar-lo amb un vot més del sí que del no. Però la cultura democràtica és diferent a Espanya. I la cosa no va per aquí. És cert que falta gent i falta suport. Clar que sí. Però el problema no és que l’adversari demani el 50% més 1 amb el seu cinisme insuportable. No és aquest. És l’independentisme qui necessita aquesta força. I si és el 55%, millor. I si és el 60% o el 65%, encara millor. És evident que cal convèncer i ser més. Però sobretot cal una cultura política diferent. Una cultura política més conscient dels riscs associats a fer la secessió d’un estat de la Unió Europea, membre de l’OTAN i que es diu ‘Reino de España’. —Cal adoptar el llenguatge del poder? Cal tocar tecles del poder financer, del poder coercitiu…? —Tocar tecles em sona massa a estructures d’estat. I diria que el discurs de les estructures d’estat ha quedat absolutament desarticulat. És evident que des d’una Generalitat autonòmica no es pot desplegar cap estructura real d’estat. L’estat ho boicotarà. Aquell famós programa informàtic Espriu ja deu ser al riu. Vull pensar que hem superat l’edat de la innocència. Els independentistes que ja ho érem els anys vuitanta havíem tastat quina mena d’estat era l’estat espanyol. Els que ja vam veure l’Operació Garzón, les tortures, l’actuació del GAL a Iparralde… havíem arribat a creure que el context europeu i la globalització impediria a l’estat espanyol de fer això que han fet. Ha estat com tornar a trobar un vell adversari. Si més no, pels de la meva generació, ha estat com dir ‘sí, són ells’. —Encara hi són… —Exacte. No han canviat. El context potser ha impedit alguna actuació encara més salvatge. Però han passat trenta anys i continua essent el mateix. —Amb la diferència que ara és molta més la gent que no ho accepta. —Sí. I que molta gent ha pres consciència de la mena d’adversari que hi ha al davant. En Toni Soler va fer un missatge a Twitter que potser ens hauríem de tatuar tots: ‘Mai més no podem començar una frase dient «Espanya no es pot permetre…» o «Europa no permetrà…»’. Ara ja sabem que Espanya es permetrà el que vulgui i Europa permetrà el que sigui. Això no és Wembley i la gespa no està regada. —No hi haurà un desllorigador… —Sí, el desllorigador és una força popular imparable i una direcció política alineada. I jo crec que han faltat les dues coses. La força popular que hi ha hagut ha estat brutal, però no imparable. Ens han parat, oi? I la direcció política va decidir frenar en un moment determinat. És curiós perquè veníem de l’1 d’octubre, que va ser un autèntic festival de coordinació executiva i emocional entre les institucions i el carrer. I vam pensar que tenien igual de ben preparat el 27 d’octubre que l’1. Els que havíem estat capaços de fer l’1 d’octubre havíem de tenir un pla per fer la independència. I va resultar que no n’hi havia. T’encares a un estat que té el monopoli de la força i que la fa servir sense cap mania. A partir d’ara caldrà fer les coses d’una manera diferent. Què hem après d’aquesta fase? No podem treure la conclusió que hi havia uns líders covards. Això seria mentida. Els líders són igual de covards o valents que el poble. En són un reflex. I és tot el moviment qui ha de fer la reflexió sobre què cal fer a partir d’ara. —Us preocupa l’estat en què es troben les entitats que han organitzat la mobilització aquests anys? —També s’han de repensar elles mateixes. Estan escapçades. I els lideratges que hi ha no sabem si són provisionals o definitius. Suposo que ningú no vol convertir-los en definitius perquè seria una manera d’acceptar que els dos Jordis seran a la presó molt de temps. Per tant, es manté una situació de provisionalitat que en algun moment s’haurà de resoldre. Fotografia d’Albert Salamé. —Algú va dir que amb els dos Jordis al carrer el 27 d’octubre no hauria anat com va anar… —Jo no vull caure en el ‘què hauria passat si…’ A més, ara és molt fàcil dir coses d’aquestes. És molt fàcil dir que si haguéssim aprofitat l’impuls de l’1 d’octubre per convocar eleccions i anar a buscar una majoria aclaparadora… Sí, sí, però qui ho va proposar en aquell moment? A pilota passada tot és molt fàcil. A mi m’interessa el debat sobre què es pot fer ara. I l’únic que fa imparable l’independentisme és la força popular. Força coercitiva en el sentit clàssic no la tindrem. La fantasia dels Mossos… Això dels Mossos ja s’ha vist. Van arribar al seu límit el dia 1 d’octubre. Això és el màxim que pots esperar del cos de Mossos d’Esquadra. Perquè és el que és. És la policia autonòmica i judicial. No és un cos de voluntaris armats per defensar la República. No són milicians. Quan parlem de poder coercitiu, de què parlem? L’única coerció possible és la coerció democràtica. La d’una majoria molt àmplia de manera que el canvi es faci inevitable. Però si es pretén dibuixar aquest canvi en un full de ruta, amb dates i calendari, es tornarà a anar contra les roques. —Per què ho dieu? —El dia 1 i 3 d’octubre va ser quan l’estat estava més debilitat. Si Puigdemont aleshores hagués dit que ens han pegat, que és molt greu i que no s’ha pogut fer un referèndum amb condicions perquè s’ha impedit a la gent votar, i diu que vol que voti tothom en unes eleccions plebiscitàries i, si hi hagués el 50% +1 de vots independentistes, proclamaria la independència, què li hauria dit tothom? Que no complia, que era un traïdor, un botifler… que el full de ruta deia una altra cosa, que el referèndum era vinculant… No pot ser que la direcció política estigui constantment sotmesa la sospita que vol trair o desviar l’objectiu. I probablement, si en lloc de fer el que es va fer s’hagués fet això altre, estaríem bastant millor. Com a mínim, tindríem la iniciativa política. Per tant, jo sóc partidari de no dibuixar un full de ruta amb dates i fites. A partir d’ara, el full de ruta ha de ser l’actitud. Allò que és innegociable no és que tal dia farem tal cosa. Allò que no s’ha de negociar és l’actitud. —I quina és? —Anar a guanyar la independència per la via de convèncer el màxim de gent possible fins a fer-ho inevitable. I si no, aleshores hi ha l’estratègia del xoc democràtic. Que és l’estratègia d’anar a omplir les presons. Però jo, que no seria a qui tocaria anar a la presó, qui sóc per dir a dos mil regidors, vuit-cents alcaldes, setanta diputats i dotze membres del govern que es posin a desobeir de manera permanent i a buscar la zona de fricció amb el risc de ser encausats i empresonats? Qui sóc per dir que cal omplir les presons amb dues mil persones? Qui sóc jo per dir això? Aquesta seria l’estratègia del conflicte obert, democràtic, però permanent… No es liquida l’IVA, ni l’IRPF dels treballadors, les institucions deixen de cotitzar la seguretat social dels funcionaris a l’estat, desobediència absoluta, el rei persona non grata a tots els municipis… etc. I dues mil persones a la presó. És una estratègia. Però jo no hi aniré i no sóc ningú per dir que s’ha de fer així. L’independentisme no sap com fer la independència. Ho ha provat d’una manera. No ha sortit bé. Qui digui que sap com es fa la independència, menteix. No ho sap ningú. Mentre no ens il·luminem cal fer treball polític i recuperar la iniciativa. I, amb el resultat electoral, tens el mapa molt clar d’on has d’anar a convèncer gent. —On? —On has tret pitjors resultats. No vull assenyalar territoris. S’ha d’anar a treballar fort allà on s’ha tret els pitjors resultats. Com que en aquests llocs no seràs visible a través de les televisions, cal ser-hi físicament. Als barris no s’hi va; als barris s’hi és. Com pot ser que una força com Ciutadans sense articulació territorial, sense presència als barris i sense militants hagi tret els vots que ha tret? Perquè té el 80% del pastís televisiu al seu servei. Si no tens el 80% de les televisions al teu servei, quina altra manera que tens de visibilitzar-te als llocs on has tret mals resultats? Físicament. Ser-hi. Però és una feina tan complicada i tan dura que entenc que hi hagi gent que, per amagar la mandra, faci plantejaments més fàcils. Dreceres més radicals. Però no és més radical qui més crida sinó qui guanya. —Si l’objectiu és ampliar la base, cal revisar la manera com l’independentisme s’ha relacionat amb el món dels comuns? —Jo crec que l’1 d’octubre marca el camí de la resposta. L’1 d’octubre es va prescindir de la direcció dels comuns. Se’ls va intentar convèncer, evidentment, però no es va aturar res pel fet que la direcció dels comuns no pujava al carro. No es va aturar pas. I l’1 d’octubre va interpel·lar centenars de milers de votants dels comuns de les eleccions espanyoles. El projecte republicà ha de parlar més amb la gent i menys amb les direccions polítiques. L’agenda política de la direcció dels comuns és la seva. No faràs que la canviïn per la teva. La seva no és l’agenda de la ruptura republicana. És legítim que en tinguin una altra. S’ha de parlar directament amb els ciutadans. Amb tots. No només amb els votants dels comuns. Fotografia d’Albert Salamé. —També els de Ciutadans? —Estic absolutament convençut que hi ha votants de Ciutadans del 21-D que d’aquí a dos anys poden ser votants republicans. N’estic completament segur. Entre més, perquè no penso que estiguem envoltats d’un milió d’espanyolistes, fatxes i sàdics que gaudeixen amb la presó de Junqueras i les hòsties de l’1 d’octubre. No ho penso. Crec que hi ha una part d’aquest vot que és un vot de censura de la manera com l’independentisme ha fet les coses. Bàsicament per una raó: ‘no podeu fer això perquè no teniu la majoria’. Hi ha una part del vot de Ciutadans que és identitari, espanyolista… i sàdic. És així. Però estic segur que hi ha una part de l’electorat seu que els vota per això. També una part de l’electorat del PSC. És una gent que desactivarà la seva oposició a la independència en el moment que l’independentisme pugui presentar una victòria electoral amb més del 50% dels vots. —El 2014 vau escriure un llibre dirigit als indecisos. Encara en queden? —La indecisió no és una fotografia estàtica. La prova és que fa deu anys hi havia dos-cents mil independentistes i ara n’hi ha dos milions. En aquell moment hi havia un milió vuit-cents mil indecisos? No. Estaven absolutament convençuts del seu vot autonomista i que les coses anaven bé i no calia plantejar-se la independència. En algun moment devien passar a ser indecisos i d’aquí a ser independentistes. Encara es pot generar molta indecisió entre el vot unionista. —Aquesta seria una estratègia: generar indecisió a les files unionistes? —És un estat previ a ser independentista. Efectivament. Ningú no passa del negre al blanc sense passar pel gris. Diuen que el canvi de vot d’un partit a un altre de molt diferent no es produeix automàticament. Que sempre es passa per l’abstenció o per un partit a mig camí abans de votar el partit contrari. Generar indecisos entre l’unionisme pot ser el títol d’una bona estratègia. —Com es fa? —Per una banda, l’acció de l’estat pot generar indecisos. Com que l’estat no té aturador i tothom té el seu límit de tolerància a la repressió, els indecisos poden començar a emergir entre el bloc unionista. I també el projecte republicà pot generar indecisió a les files unionistes. Aquest projecte s’ha d’explicar. Sóc partidari d’això que en diuen procés constituent. Jo en diria debat constituent. No el faria al parlament si no es va a l’estratègia dels dos mil presos. Si es va per aquí, alabat sia Déu, ens posem la manta al cap i avall. Però crec que la cosa no va per aquí. I per tant, faria un debat constituent molt potent amb la participació de centenars de milers de persones. Als barris, dibuixant república. Si no és encara una institució, la República ha d’estar als caps i als cors de la gent. —La conclusió és que hem anat massa ràpid? —No. Jo crec que no. Honestament, no crec que el problema hagi estat anar massa ràpid. Ha estat no haver identificat la mena d’adversari que l’independentisme tenia davant. No haver-lo identificat a temps. I no haver pres les decisions polítiques corresponents. No crec que hagi estat un problema de velocitat. Això és un procés històric. I hi ha moments de màxim conflicte, moments de distensió, més conflicte, etc. S’ha fet allò que calia des del punt de vista de la velocitat. Però l’independentisme es pensava que jugava contra una altra mena d’equip, a un camp molt diferent i amb un àrbitre neutral. Ho pensàvem o ens ho volíem creure. Aquest ha estat el gran error. I ha estat un error de la direcció política de l’independentisme. Això sí. La caracterització de l’adversari per decidir com ha de jugar l’equip és una tasca que pertoca a la direcció política. —Us consta que aquesta autocrítica sigui compartida i es vulgui actuar de manera diferent? —No em consta res perquè costa molt de saber què pensa la direcció política ara mateix. Entre més, perquè no se sap quina és la direcció política. La direcció política d’Esquerra Republicana és al carrer Calàbria o és a Estremera? La direcció de Junts per Catalunya és a Brussel·les o és el PDECat o qui és? Ho saben ells? Una cosa és que jo no ho sàpiga. Però, ells ho saben? Esquerra Republicana sap on és la direcció? I Junts per Catalunya sap qui és la direcció? I l’ANC i Òmnium saben quina és la seva direcció? —Aquestes preguntes haurien de quedar resoltes com més aviat millor. Aquesta és una debilitat imperdonable… —Perquè l’estratègia de l’estat espanyol ha estat decapitar i desarticular la direcció política de l’independentisme. Certament. Per sort, el tipus d’envit que hem tingut davant ha estat un envit electoral. I la gent hi tenia un paper. Depenia de la gent. Si l’envit no hagués estat electoral, sinó que hagués estat institucional o d’una altra mena, probablement estaríem força pitjor. Perquè la direcció política de l’independentisme està desarticulada. Ni els mateixos partits ni les entitats no saben quina és la direcció. Perquè no se sap si Oriol Junqueras serà a la presó dos mesos més o vint anys. No se sap. No sabem si Carles Puigdemont estarà a l’exili tres setmanes més o trenta anys. On és la direcció? Quina és? Hi ha molta feina a fer. Necessitem una mica de temps per pensar. No per rectificar ni per trair, ni per jutjar, ni per res més. Tan sols cal pensar. Hem de pensar on som i on anem. —Aquesta entrevista potser hi haurà ajudat. —Sí? Ho celebro. Fotografia d’Albert Salamé.

Summary: Eduard Voltas: ‘Hi ha una altra manera d’aconseguir la victòria de l’independentisme’


VICENÇ ALTAIÓ Poeta i activista cultural. President de la Fundació Joan Brossa «Aquest estiu ens va fer l’últim concert, a Cadaqués. Fou el 10 d’agost al vespre. Carles Santos va fer un concert memorable. Aquell vespre el cel era a punt per a la tempesta, però va entrar la tramuntana i va netejar els núvols. Va quedar el cel net. I ell va tocar de manera virtuosa, tal com havia nascut. Ho sabies que en Santos era un virtuós de petit? En Joan Brossa de ben jove li va ensenyar una altra música, la música contemporània. El seu primer concert de música contemporània va rebre una crítica molt crítica que es va publicar a La Vanguardia. El seu pare va comprar tots els diaris d’aquesta capçalera que van arribar a Vinaròs i els va llançar a mar. I en Brossa trobava aquesta acció fascinant. Precisament havia de ser Santos qui inaugurés l’exposició sobre Brossa del Macba, la setmana vinent. Carles Santos amb John Cage. »Santos va en la línia de continuïtat de l’avantguarda catalana, després de Miró, Brossa, amb Mestres Quadreny, amb Portabella, Carles Hac Mor… Avui repetim la història dels anys setanta, que ens van fer callar. Sabies que Santos va compondre la música de l’himne de l’Assemblea de Catalunya? Després se’n va anar als Estats Units, va conèixer John Cage, que el va influir. En tornant a Catalunya va desplegar-se sota el paraigua de la Fundació Miró, com tants d’altres joves artistes. »Per mi Santos era força física, plena de música i de combat. Compartíem una família estètica i filosòfica. En Santos la música es feia cos i la cultura era feta treball. I això assumint la llibertat màxima. I fent-nos riure i emocionar. El vaig conèixer a París l’any 1982. Actuava al Museu d’Art Modern de París, dins un cicle de música contemporània. Ens en vam assabentar i el vam anar a veure amb en Perejaume, la Maria Josep Balasch i en Joaquim Sala-Sanahuja. Ens va impressionar la quantitat de gent que l’havia anat a veure. El concert es deia Visca el piano!, nom que anys després vam utilitzar de títol per a l’exposició que li vam dedicar el KrTU i la Fundació Miró, l’any 2006. Per a ell el piano era l’objecte de treball, per això en aquell concert de París Santos anava vestit amb una granota de treballador. »I en acabar de tocar la música s’ha posat dins del piano. Ha tancat la tapa i, en silenci, ha cridat: “Visca el piano!” Un artista lliure, i radical. Visca l’Assemblea de Catalunya, amic. Carles Santos a Cadaques. Vicenç Altaió d’esquena. ROSA MARIA MALET Directora de la Fundació Joan Miró de Barcelona «La Fundació Miró va tenir un paper en la vida de Carles Santos. Jo era molt jove i el director de la fundació era Francesc Vicens, però diria que una de les primeres actuacions que va fer a Barcelona va ser a la Miró amb el Grup Instrumental Català, que Santos dirigia amb Mestres Quadreny. I recordo molt bé que venia a la fundació a assajar amb el piano que teníem. Era el seu lloc d’assaig. Arribava, assajava i se’n tornava. Era un més de la família de la fundació. A més, l’any 2006 vam dedicar-li una exposició, ‘Visca el piano!’ Entremig, Carles Santos havia fet moltes actuacions esporàdiques al nostre centre. Una vegada va fer intervenir uns gossos. »Però de ben segur que l’actuació més màgica i emotiva fou el concert inaugural que va fer per a la gran exposició del centenari de Joan Miró l’any 1993: ell dirigia els músics des de la terrassa de la fundació mirant cap a Barcelona. Els músics es trobaven distribuïts per tot d’espais emblemàtics de l’edifici de Josep Lluís Sert. Els músics seguien els moviments de Santos a través d’uns monitors de televisió. I a la marquesina hi havia una cantant amb un vestit vermell i una cua molt llarga que anava a parar a la porta d’entrada de la fundació. En aquella ocasió, aquesta acció la va idear conjuntament amb en Xavier Olivé. »Jo definiria Santos com indefinible. Ho copsava tot, ho analitzava, ho assumia. Per exemple, una vegada em parlava de la fascinació que va començar a sentir per la Setmana Santa de Sevilla: els moviments, les olors, la llum… I cada any hi anava. Temps després, en l’espectacle teatral Ricardo i Elena, que eren els noms dels seus pares, hi fa aparèixer uns ballarins fent uns moviments sincopats que recordava els costaleros dels passos de Setmana Santa. I després hi ha el factor de Sant Carles de la Ràpita i de Vinaròs, del gaudi dels arrossos i peixos, de navegar, els seus veïns, dels animals que tenia a casa seva… A més de tenir una llibertat total, tenia una altra qualitat: per situació estranya que presentés, mai no era una situació torturada. PERE PORTABELLA Cineasta «És molt fort. Perquè encara que coneixia el desenllaç, en el moment que s’esdevé, el sotrac que et produeix és profund i quedes sorprès de la commoció. És que era una amistat de molts anys, plena de lleialtat i afecte. Demà passaré tot el dia a Vinaròs. »Ha estat una amistat molt gran, d’una gran sintonia. Mira, jo sóc un cineasta incorrecte i ell era un músic incorrecte. I ell no era només músic, com jo no només he estat cineasta, i tampoc no érem acadèmics, teníem una mirada oberta cap al cinema, la música, l’art, el teatre, la política… Ens van ficar a la presó, a la Model el 1973, formant part dels 113 de l’Assemblea de Catalunya. »Amb aquesta manera d’entendre l’art i la cultura, teníem Brossa al costat. Érem un trio molt bo. En Brossa, en Santos i jo vam col·laborar en molts films i en molts projectes. Saltàvem els codis de la indústria cultural, ens trobàvem a la perifèria. I en aquesta posició teníem una gran capacitat expansiva, treballant amb tota llibertat. »Me’l va presentar Joan Brossa mentre filmava la meva primera pel·lícula, No compteu amb els dits. En Brossa em va dir: ‘He conegut un noi de Vinaròs que és molt interessant i crec que podem treballar plegats.’ I a partir de llavors sempre el vaig tenir al costat. Són relacions molt fortes, perquè sempre ens vam situar al límit. Ara hem posat a les xarxes socials uns fragment de la pel·lícula Pont de Varsòvia, aquell fragment on Santos dirigeix a uns músics al carrer. Una escena esplèncida. »En Santos havia de presentar l’exposició dedicada a Joan Brossa del Macba. Ara ho hauré de fer jo. Serà important. Passaré quatre curtmetratges i un fragment de la pel·lícula El pont de Varsòvia, on apareix ell dirigint uns músics al carrer. Magnífic.» Carles Santos amb Lluís Llach i Pere Portabella a la Via Catalana.

Summary: Carles Santos, el més gran, llibertat i avantguarda total


El govern espanyol dóna cinc dies, fins al dia 16, al govern català perquè rectifiqui la decisió de declarar la independència. Altrament, diu que aplicarà l’article 155 de la constitució espanyola, que implica la suspensió de l’autonomia. Segons que explica el govern català, Puigdemont ja ha rebut el requeriment en què s’exigeix una resposta abans del dia 16 a les deu del matí. En el document es requereix a Puigdemont que confirmi si hi ha cap autoritat de la Generalitat de Catalunya que hagi declarat la independència o si el seu discurs davant el ple del parlament ‘implica la declaració d’independència, deixant de banda que sigui vigent o no’. En cas que la resposta sigui afirmativa o bé no n’hi hagi, en el text s’informa Puigdemont que el govern espanyol proposarà al senat d’adoptar les mesures necessàries –sense especificar quines– perquè la Generalitat compleixi ‘les seves obligacions constitucionals’ a l’empara de l’article 155. El document vegeu el PDF En una compareixença al palau de la Moncloa aquest matí, Mariano Rajoy ja ha anunciat: ‘El consell de ministres ha acordat de requerir formalment al govern de la Generalitat si ha declarat la independència de Catalunya. Aquest requeriment és previ a qualsevol de les mesures que pot prendre  a l’empara de l’article 155 de la constitució i pretén oferir claredat i seguretat sobre una qüestió de tanta importància.’ I ha afegit: ‘El govern vol oferir certeses als catalans i evitar la confusió creada per la Generalitat. En la resposta que Puigdemont doni a aquest requeriment, es marcarà el futur dels esdeveniments. Si manifesta la voluntat de respectar la legalitat es posaria fi a un període d’inestabilitat. És el que se li ha demanat. És urgent posar fi a la situació que es viu a Catalunya.’

Summary: Ultimàtum de cinc dies de Rajoy a Puigdemont abans d’intervenir l’autonomia de Catalunya


Xavier Trias s’ha defensat aquest diumenge a la nit de la informació publicada per La Sexta i El Confidencial en el marc d’una nova investigació del Consorci Internacional de Periodistes d’Investigació, en la qual se l’acusa de tenir una societat familiar opaca a les Illes Verges. “Mai he tingut cap relació amb cap compte o producte financer a l’estranger; mai he tingut diners a l’estranger; mai he tingut coneixement ni he participat en operacions financeres lligades a la meva família”, ha sentenciat Trias respecte les acusacions que es desprenen dels anomenats ‘Paradise Papers’. A través d’un comunicat, l’exalcalde de Barcelona també ha anunciat que la família ha acordat iniciar una investigació per esclarir aquesta informació. Segons la notícia difosa per La Sexta i El Confidencial, Trias tindria una empresa ‘offshore’ a les Illes Verges per gestionar l’herència del seu pare juntament amb els seus onze germans i un nebot. Els ‘Paradise Papers’ senyalen que el pare de Trias era propietari d’una empresa farmacèutica important i apunten que ell se n’hauria beneficiat amb les anomenades ‘Trust’ –companyies que gestionen transmissions de patrimoni- per desviar diners a l’estranger. Davant la notícia, Xavier Trias ha assegurat que desconeixia les informacions que el periodista de La Sexta li va exposar durant una entrevista realitzada aquest divendres passat, on lamenta que les preguntes se li van fer “amb to acusatori”. Trias ha destacat que ell mai s’ha ocupat dels temes econòmics dels seus pares ni tampoc dels dels seus germans. L’exalcalde de Barcelona ha apuntat que la família vol esclarir les informacions que senyalen l’economia dels seus pares, de manera que l’advocat dels germans Trias reclamarà els documents utilitzats pel Consorci Internacional de Periodistes d’Investigació “per poder verificar-los”. “A tots els germans aquestes informacions ens han generat un gran desconcert”, ha lamentat. Xavier Trias ha augurat que es demostrarà que la informació és falsa, i ha recordat que la justícia no va poder provar una altra l’acusació d’evasió de diners que ja es va difondre l’any 2014, quan ‘El Mundo’ va assegurar que tenia 13 milions d’euros a Suïssa. “La vocació de servei i la millora de la vida de la gent han estat les guies de la meva activitat pública”, conclou Trias al final del seu comunicat.

Summary: Trias es defensa de les informacions dels Paradise Papers: “Mai he tingut diners a l’estranger”


Les eleccions del 26-J a Barcelona es va imposar En Comú Podem, malgrat perdre prop de 20.000 vots. ERC i el PP, segona i tercera força, van ser els partits que més van millorar els resultats del 20-D. El PSC va conservar la quarta posició i CDC —Democràcia i Llibertat, al desembre— va caure fins a la cinquena posició després de perdre 16.000 vots. Ciutadans va quedar relegat al sisè lloc. La participació, al global de la ciutat, va caure prop d’un 5%. A continuació us oferim els mapes de distribució del vot de cada a partit a Barcelona. Podeu ampliar el mapa a pantalla completa clicant el botó de les dues fletxes de la part superior esquerra. Per poder veure les dades heu de passar el cursor al damunt del mapa. El mapa d’En Comú Podem: El mapa d’Esquerra Republicana de Catalunya: El mapa del Partit Popular: El mapa del Partit Socialista de Catalunya: El mapa de Convergència Democràtica de Catalunya: El mapa de Ciutadans:

Summary: Mapa: La força de cada partit a Barcelona, casa per casa


El president de Turquia, Recep Tayyip Erdogan, ha proclamat que restauraria la pena de mort si la iniciativa aconseguia l’aprovació del parlament, on el seu partit (AKP) té la majoria absoluta. Turquia va abolir la pena de mort el 2002, perquè era una condició obligatòria de la UE per a negociar-ne l’adhesió. ‘Heu proposat de tornar a introduir la pena de mort . És un assumpte que queda en mans del parlament. Cal tenir en compte que la pena de mort existeix als Estats Units, la Xina i més llocs’, ha afirmat davant de més d’un milió de persones a l’anomenat ‘Míting dels Màrtirs i de la Democràcia’, a Istambul. ‘Si el parlament aprova la pena de mort, ho acceptaré. Acceptaré qualsevol decisió que prengui sobre aquesta qüestió. Si la gent ho vol, els partits hauran de respectar la seva opinió’, ha afegit. Manifestació en contra del cop d’estat fallit Més d’un milió de persones s’han reunit a Istambul per assistir en una manifestació convocada pel president turc, Recep Tayyip Erdogan, per condemnar l’intent fallit de cop d’estat del 15 de juliol. La manifestació també ha servit per a fer una demostració de força arran de les crítiques d’Occident per les purgues del govern al sistema. La mobilització, anomenada ‘Míting dels Màrtirs i de la Democràcia’, s’ha fet al districte de Yenikapi, al costat europeu de la ciutat. Ha marcat el punt culminant de les tres setmanes de manifestacions nocturnes dels seguidors d’Erdogan per tot el país. L’organització ha preparat més de dos milions de banderes, cinc milions d’ampolles d’aigua i mesures de seguretat ben imponents amb més de 13.000 voluntaris, sense comptar agents de policia. El clergue Fethullah Gülen ha estat un tema recurrent entre els oradors. Gülen, que és exiliat als Estats Units, és considerat el màxim responsable del cop d’estat fallit. El clergue, aliat d’Erdogan durant els primers anys de govern de l’AKP, ha negat les acusacions i ha denunciat el cop. Hi han assistit l’ex-president, Abdullah Gül, el cap de l’estat major de les forces armades, el general Hulusi Akar –segrestat momentàniament pels colpistes–, i el director de l’Oficina d’Assumptes Religiosos de Turquia, Mehmet Görmez. El primer ministre del país, Binali Yildirim, ha estat un dels oradors i ha recordat la seva promesa de portar Gülen a la justícia: ‘No serà un acte de venjança, serà un acte legal’. Per primera vegada en molt de temps, els principals partits de l’oposició s’han afegit a la mobilització en suport del govern. S’ha destacat el discurs del cap del partit kemalista CHP, Kemal Kiliçdaroglu. Ha dit: ‘Després de l’intent de cop d’estat s’ha obert la porta d’un nou compromís a Turquia, un país nou’. A la manifestació també hi ha assistit l’ultranacionalista MHP. El gran absent ha estat el Partit Democràtic dels Pobles (HDP) i l’oposició pro-kurda no hi ha estat convidada.

Summary: Erdogan restaurarà la pena de mort a Turquia si el parlament ho aprova


L’alcaldessa de Barcelona i impulsora de Catalunya en Comú, Ada Colau, ha assegurat aquest dijous que assumirà la decisió que les seves bases prenguin sobre el referèndum de l’1 d’octubre, en una consulta que els comuns preveuen celebrar al setembre amb els seus inscrits per decidir de forma democràtica ‘si hi ha una posició prioritària’ de l’espai polític. ‘Com a posició majoritària els que siguem veus públiques, quan responguem no a títol individual sinó a títol polític, haurem de respectar la decisió de la majoria’, ha assegurat Colau en una entrevista a Onda Cero recollida per Europa Press. També ha insistit que els comuns defensen un referèndum efectiu i que ella treballarà per una proposta perquè Catalunya pugui votar per ‘una República, que no té perquè estar separada d’una República espanyola, pot ser confederada, per exemple’. Preguntada per la seva participació al 9N, ha recordat que va votar ‘sí-sí’ però que va ser un ‘vot de protesta’ en un context en el qual el Govern central podia prohibir la votació, liderada per la societat civil i amb un caràcter cívic que convidava a la mobilització, i ha assegurat que la seva eventual resposta a l’1-O dependrà de com es plantegi. Colau ha assegurat que l’Ajuntament no ha rebut cap requeriment de la Generalitat i ha insistit que no posaran en perill la institució ni els funcionaris en cap situació compromesa: ‘No es traslladarà als funcionaris el que han de resoldre els polítics’. Ha insistit que l’1-O tal com ho planteja el Govern català no reuneix les condicions perquè sigui el referèndum que Catalunya necessita: ‘No es donen les condicions. Ara bé, pot haver-hi una mobilització, i serà totalment legítim tant si és amb urnes o sense urnes’. Guàrdia Civil al TNC L’alcaldessa ha titllat de desafortunat el requeriment de la Guàrdia Civil al Teatre Nacional de Catalunya (TNC) sobre l’acte del Govern i JxSí pel referèndum: ‘Però on anirem a parar? Que estem en democràcia, i això recorda als vells temps més foscos’, ha asseverat, i ha advertit que accions com aquesta no resoldran l’assumpte, sinó que augmenten la tensió i la crispació.

Summary: Colau assumirà la decisió que prenguin les seves bases per l’1-O amb una consulta al setembre


El centre de supercomputació Cosmos, de la Universitat de Cambridge, impulsat pel científic Stephen Hawking, ha anunciat que vol crear el mapa 3D més detallat de l’univers des del Big Bang. Aquesta instal·lació i el seu superordinador, en funcionament des del 1997, es dediquen a la investigació de la física de la cosmologia, astrofísica i de partícules, amb la finalitat de revelar els misteris més profunds de l’univers. Cosmos vol traçar la posició de milers de milions d’estructures còsmiques, incloent-hi les supernoves, forats negres i les galàxies. Aquest mapa serà editat amb el superordinador que hi ha al Departament de Matemàtiques Aplicades i Física Teòrica de Cambridge. Actualment és l’equip de memòria compartida més gran d’Europa, amb 1.856 nuclis de processador Intel Xeon E5, 31 co-processadors Intel MIC (Many Integrated Core), i 14,5 terabytes de memòria compartida a escala mundial, segons Universe Today. El mapa 3D es basarà en les dades obtingudes mitjançant dues investigacions anteriors –el satèl·lit Planck de l’ESA i el Dark Energy Survey. L’equip del Cosmos utilitzarà la imatge detallada del fons còsmic de microones (CMB) –la radiació deixada pel Big Bang– publicat el 2013, informa Cambridge News. Aquestes imatges de la llum més antiga del cosmos van permetre als físics de refinar les estimacions per a l’edat de l’univers (13.820 milions d’anys) i el ritme d’expansió. Aquesta informació es combina amb dades del Dark Energy Survey que mostra l’expansió de l’univers els últims deu milions d’anys, segons Cambridge News. A partir de tot això, l’equip del Cosmos compararà la primerenca distribució de la matèria a l’univers amb l’expansió posterior per veure com dues es relacionen. El projecte espera rebre un impuls després del desplegament de la sonda d’Euclides de l’ESA, que és programada per al llançament el 2020. Aquesta missió mesurarà les formes i els desplaçaments al vermell de les galàxies (que cerquen deu milions d’anys en el passat), cosa que ajuda els científics a comprendre la geometria de l”univers fosc’, és a dir, com la matèria fosca i l’energia fosca influeixen conjuntament.

Summary: Stephen Hawking es proposa de cartografiar tot l’univers conegut


Ramon Llull i Jacint Verdaguer són dues figures cabdals de la literatura catalana. Llull la funda i Verdaguer la refunda. Coincidint amb l’Any Llull, la Quinzena Literària farà que s’acostin aquests dos escriptors. Aquest esdeveniment literari, eminentment poètic i d’homenatge a Verdaguer, tindrà lloc del 17 de maig al 5 de juny a Folgueroles i també a Vic i la Gleva. Consulteu el programa. El dissabte 21, al matí, s’ha programat la conferència ‘El Llibre d’Amic i Amat i l’experiència mística de Blanquerna’ a càrrec de Joan Santanach, comissari de l’Any Llull, que parlarà de la relació de Verdaguer amb el poeta medieval. I el mateix dia, però a la nit, es podrà veure l’espectacle Cos a cos, amb Biel Mesquida, Pepa López i Carme Callol, que faran dialogar El llibre d’Amic i Amat de Llull, les Perles d’Amic i Amat de Verdaguer i el Llibre d’amic de Vinyoli. Ramon Llull va inspirar un dels llibres cabdals de la darrera època de Verdaguer, que va escriure Perles d’Amic i Amat arran d’una estada a l’ermita de Miramar a Valldemossa (Mallorca) en plena crisi personal. Aquest llibre centrarà l’interès del Mercat de Llibre Vell de Poesia, el diumenge 22. També s’hi destaca, el dia 27, la presentació d’una novetat editorial, Flors del Calvari. Llibre de consols (Verdaguer Edicions), que és el volum 16è de l’edició crítica de l’Obra Completa del poeta. L’acte inaugural de la Quinzena Literària, el 17 de maig, és la Cantata Canigó, idea original de la Bressola i que forma part de les activitats de celebració del Cinquantenari de la Flama del Canigó. És un concert fruit d’un treball exhaustiu amb les escoles, que implica més de 1.500 alumnes i 17 centres educatius. Es podrà veure, en una forma més reduïda, en una única actuació a l’Atlàntida de Vic. Així mateix, el dia 20 s’oferirà l’espectacle Com sona l’amor? A propòsit de Llull, Verdaguer i altres poetes, amb alumnes, que és una reinterpretació de Verdaguer. El dissabte 28 a la tarda es farà el Festival Literari Flors del Desvari, que aplega músics i poetes que de manera més o menys improvisada fan ressonar els versos a l’ermita de la Damunt, un indret incomparable. Hi participaran les poetesses Àngels Gregori, Maria Sevilla, Maria Cabrera i els músics Jordi Rallo, Sébastien Roueche i Hug Vilamala. L’acte el presentarà Biel Barnils. Aquest col·lectiu de poetes i músics joves ha preparat un vídeo de promoció del festival, que us oferim en primícia. Finalment, el dia 5 de juny es clourà la Quinzena Literària amb un recital poètic concebut i dirigit per Pere Tió, que tractarà sobre la significació dels arbres en la vida humana, amb una atenció a Verdaguer, Llull i més autors.

Summary: La Quinzena Literària de Folgueroles fa dialogar Llull i Verdaguer


El sanitari d’Street Mèdic detingut ahir al tall de l’avinguda Meridiana de Barcelona ha quedat en llibertat, tal com recull un vídeo del fotoperiodista Emili Puig. Alerta Solidària informa que el 13 de novembre de 2020 serà jutjat per resistència a l’autoritat. 🔴🔴 Jordi, el Street Mèdic detingut ahir després d'una discussió amb un agent dels @mossos al tall de Meridiana amb Fabra i Puig, ha sortit en llibertat. El sanitari només volia socórrer a un manifestant ferit.Vídeo : Emili Puig pic.twitter.com/Qr4hwWcELH — Emili Puig (@EmiliPuig1) November 24, 2019 El sanitari va ser detingut per agents antiavalots dels Mossos d’Esquadra en el tall d’ahir a la nit -el 41è des de la sentència contra el procés- que es va acabar amb càrregues de la policia. Va ser detingut enmig de la incomprensió dels ciutadans quan demanava a un dels agents que li permetessin d’assistir un ferit. A més d’ell, també van detenir un manifestant. Fonts dels Mossos d’Esquadra han explicat que un dels detinguts és acusat d’amenaces i desordres públics i l’altre d’atemptat contra l’autoritat per haver llançat una ampolla de vidre contra la línia policíaca. Després d’haver passat la nit a la comissaria de les Corts, els manifestants han estat posats a disposició judicial a la Ciutat de la Justícia. Emili Puig va enregistrar la detenció: 🔴⚠ Durant el tall d'avui a Meridiana amb Fabra i Puig, un Street Mèdic ha estat detingut després d'una conversa amb un agent de la BRIMO dels @mossos. El sanitari volia socórrer a un manifestant que es trobava en una situació de risc i l’agent li ha negat. pic.twitter.com/gYrp8kFd9O — Emili Puig (@EmiliPuig1) November 23, 2019 Segons que explica Puig a VilaWeb, el sanitari havia estat al tall del carrer de Balmes amb la Gran Via que fan diàriament els acampats de la plaça de la Universitat, on tothom havia estat identificat per la policia. Quan van saber que hi havia càrregues contra els veïns que tallaven l’avinguda Meridiana, va anar-hi per socórrer-los. A l’altura de Fabra i Puig, va voler assistir un ferit i es va trobar que els antiavalots no li ho permetien. Finalment, va ser detingut mentre intentava convèncer un agent. A les 11.00 un grup de gent s’ha concentrat davant de la comissaria de les Corts. Quan els detinguts han estat traslladats perquè declarin davant del jutge, els concentrats s’han desplaçat en manifestació fins a la Ciutat de la Justícia. A la rambla de Badal, un conductor enfadat pel tall de carrer ha intentat envestir els manifestants, fet que ha provocat moments de tensió. Després, l’home ha aparcat el cotxe i els manifestants han continuat el camí. ⚠🔴 De camí a la Ciutat de la Justícia, el grup que estava concentrat a la comissaria dels @mossos de Les Cort esperant la llibertat del Street Mèdic, han tallat alguns carrers. Un intent d’atropellament per part d’un conductor, ha acabat amb empentes i crits. Vídeo:Emili Puig pic.twitter.com/TSVPL4yAnu — Emili Puig (@EmiliPuig1) November 24, 2019

Summary: Alliberat el sanitari detingut durant el tall de l’avinguda Meridiana