L’any 2011 les filles de Xavier Miserachs (Barcelona, 1937 – Badalona, 1998), un dels fotògrafs més rellevants de la segona meitat del segle XX a Catalunya, juntament amb Colita, Oriol Maspons, Leopoldo Pomés, Francesc Català-Roca, van donar al MACBA l’arxiu fotogràfic del seu pare. El fons fotogràfic i documental conté 60.000 negatius, 20.000 transparències, 2.500 fulls de contacte, correspondència i altres documents que reflecteixen la trajectòria professional del fotògraf, compresa entre el 1954 i el 1998. A canvi, el MACBA es va comprometre a digitalitzar tot el material i a difondre’l. La primera idea del museu fou mostrar aquest fons, com així es farà a partir del mes de novembre. Però la idea d’anar més enllà i construir una exposició sobre l’obra de Miserachs va anar agafant forma. Es va encarregar a l’historiador de la fotografia Horacio Fernández que comissariés l’exposició. Ell, contrari a les retrospectives, perquè diu que fan que l’artista després tardi anys i panys en tornar a tenir una altra exposició, va decidir de fixar-se en un dels treballs més destacats de la trajectòria de Miserachs, el llibre (o ‘fotollibre’ com Horacio Fernández l’anomena) ‘Barcelona, blanc i negre’. Un volum de l’any 1964, que avui és difícil de trobar i que ja es considera un objecte de col·leccionista. Fotografia de Xavier Miserachs del llibre ‘Barcelona, blanc i negre’ (Aymà, 1964). Xavier Miserachs, que es va morir prematurament als seixanta-un anys, va deixar publicades les seves memòries a Edicions 62, pocs mesos abans de morir-se. Les va titular ‘Full de contactes’. En aquest llibre deixava un relat viu de la seva vida, de la seva època i de la seva professió de fotògraf. I hi ha unes quantes pàgines dedicades a ‘Barcelona, blanc i negre’. Diu que el llibre va ser fruit de l’atzar: «L’atzar va fer sortir del calaix on dormien, després de dos anys de letargia, les fotografies de Barcelona. Rafael Serra, gerent de l’editorial Aymà, era a l’estudi esperant que jo acabés un encàrrec puntual i urgent, però sense importància. Per entretenir-lo li vaig deixar-li les caixes plenes de fotos 24×30. Quan va marxar va demanar-me d’emportar-se les caixes per ensenyar-les a la gent de l’editorial. Pocs dies després va convocar-me a Aymà. El senyor Cendrós (em sembla que era l’amo) em proposava publicar el treball en forma de llibre. Oda Zantop i el mateix Serra tindrien cura de la producció. Joan Oliver s’encarregaria del pròleg, i els textos dels peus de foto els escriuria Josep maria Espinàs. La maqueta la faria Ràfols Casamada. Així va néixer ‘Barcelona, blanc i negre’.» Primera sala de l’exposició ‘Miserachs Barcelona’, al MACBA. Doncs bé, Horacio Fernández va decidir reinterpretar les fotografies d’aquest volum excepcional, també per la qualitat d’impressió, a través de dos llenguatges: l’expositiu, amb el treball de l’estudi d’arquitectes Langarita-Navarro, que ha fet una proposta molt intervencionista, però amb un fil conductor invisible que manté la coherència amb el llibre, i la interpretació a través de dos llibres editats avui per l’editorial RM, amb la col·laboració dels dissenyadors Ramón Pez i Laia Abril, que també mostren un ‘fotollibre’ contemporani a partir de les fotografies de ‘Barcelona, blanc i negre’, però sense el pròleg ni els peus de foto originals. Només una cita a la pàgina central del mateix Miserachs on diu: «No passa res, la imatge sembla presa a l’atzar, hi ha gent que no se sap per què hi és, ni per què els vaig incloure a la foto; l’espai en què passa l’escena és del tot anodí. A la recerca d’un tema inexistent, la mirada es passeja per la imatge i va descobrint signes en la indumentària, les parets, el mobiliari urbà, els vehicles. El fotògraf ha proposat una imatge de la realitat, però la interpretació va a càrrec del lector, que difícilment s’hi esforçaria si la veiés aïllada, fora del context d’un llibre, d’un discurs.» El segon llibre que s’ha editat ara i que tanca la proposta ‘Miserachs Barcelona’, és una versió més clàssica del primer volum editat per RM. Fotografia de Xavier Miserachs del llibre ‘Barcelona, blanc i negre’ (Aymà, 1964). Explica Horacio Fernández que el veritable protagonista de ‘Barcelona, blanc i negre’ és la gent. I és la gent la que acaba atrapant el visitant d’aquesta exposició, ‘Miserachs Barcelona’, tot fent una aproximació de fora cap a dins: de la perifèria de la ciutat (com fa el llibre de Miserachs), entrant i descobrint els seus barris i fins al detall de la gent. Al final l’exposició acaba mostrant el llibre de Miserachs del 1964, tal com es va editar. A més, l’exposició assaja diferents recursos i formats que s’utilitzaven a la dècada dels seixanta. El MACBA redescobreix el fotògraf Xavier Miserachs a través de l’exposició, els llibres, l’arxiu, i també amb l’organització d’un seminari que tornarà a posar a debat la seva obra.

Summary: El MACBA recupera la mirada del fotògraf Xavier Miserachs sobre la Barcelona dels anys seixanta


Les caps de llista de Ciutadans i del PP per Barcelona a les eleccions espanyoles, Inés Arrimadas i Cayetana Álvarez de Toledo, han rebentat el debat de TV3 el primer minut, atacant el director de la cadena i moderador, Vicent Sanchis. Arrimadas li ha lliurat un cartell on es podia llegir ‘Carta de dimissió’. Ha acusat TV3 de ser ‘maquinària separatista’ i li ha recordat la reprovació del parlament. ‘Deixi de ser conseller de la propaganda, un comissari polític’, ha etzibat Arrimadas, davant un Sanchis impertèrrit. Tant ella com Álvarez de Toledo han dit que era una ‘anomalia’ que Sanchis hagi moderat el debat perquè és processat per desobediència per l’1-O al jutjat 13 de Barcelona. ‘Vostè és processat per desobediència en una operació d’assalt a la legalitat constitucional’, ha dit la candidata del PP, que ha acusat TV3 d”humiliar la meitat dels catalans’. Sanchis ha respost que ell era el moderador i que no pensava debatre amb elles, que prevalia la seva presumpció d’innocència i que el parlament no decideix dins el consell de govern de la CCMA. En canvi, els candidats d’ERC i de JxCat, Gabriel Rufián i Laura Borràs, han defensat Sanchis i els treballadors de TV3 dels atacs de l’unionisme. El debate electoral en TV3 empieza con una reprobación a su director por parte de Cayetana Álvarez de Toledo e Inés Arrimadas, que le ha entregado a Sanchís un borrador de carta de dimisión pic.twitter.com/5WSj0cYJnn — The Catalan Analyst (@CatalanAnalyst) April 24, 2019

Summary: Arrimadas i Álvarez de Toledo rebenten el debat de TV3 atacant Sanchis el primer minut


Èxit absolut de l’acte de Consell per la República a Perpinyà. Segons l’organització, 200.000 persones han assistit al Parc de les Exposicions per veure el president Carles Puigdemont i els consellers Toni Comín i Clara Ponsatí, després de dos anys d’exili. L’acte també ha comptat amb missatges del vice-president Oriol Junqueras, Marta Rovira, Jordi Turull, Josep Rull, Joaquim Forn, Jordi Sànchez i Jordi Cuixart. ‘Preparem-nos’: Puigdemont fa una crida a encetar una ‘lluita definitiva’ I Crònica de Roger Graells Recupereu l’acte íntegre ací. Ponsatí ha estat la primera exiliada en prendre la paraula. En un discurs molt encès, ha afirmat: ‘No ens deixem entabanar per taules i diàlegs d’enganyifa.’ Posteriorment, Toni Comín ha agafat el relleu per recordar a l’estat espanyol que els jutges europeus l’han deixat en evidència. Finalment, el president Puigdemont ha defensat la creació de la xarxa de Consell per la República arreu del Principat i ha demanat a la ciutadania que es prepari ‘per a guanyar la lluita definitiva.‘ Els adoctrinats al centre del món I Contracrònica de Josep Rexach Un control de la policia espanyola al peatge de La Jonquera ha generat un coll d’ampolla que ha atrapat de milers de vehicles, entre els quals un centenar d’autobusos que no han pogut arribar a Perpinyà. Per permetre l’arribada del màxim de gent, l’organització ha començat l’acte amb una hora de retard.

Summary: El Consell per la República desborda Perpinyà amb un acte multitudinari


Els ex-presidents del Parlament de Catalunya Núria de Gispert i Ernest Benach han presentat a l’Ateneu Barcelonès l’Associació de Foment de la Caixa de la Solidaritat, que no serà dirigida per l’ANC i Òmnium com fins ara, sinó per De Gispert, que en serà la presidenta, i Benach, que farà de vice-president. L’associació es constitueix, al marge de les entitats sobiranistes que la gestionaven fins ara, per fer front a les despeses jurídiques de totes les persones que haurien fet ‘accions cíviques no-violentes’ emmarcades en el procés cap a la independència. En el cas dels polítics, les defenses les continuaran pagant els partits, mentre que la caixa sufragarà les fiances i les multes. Segons que ha explicat la direcció de la nova associació, ‘d’entrada’ només destinaran les quantitats recollides en favor dels afectats pel procés, posant d’exemple els membres dels CDR, tot i que es mostren oberts a ‘analitzar’ altres casos afectats per la repressió espanyol no relacionats, com els de Valtònyc o Pablo Hassel.

Summary: La Caixa de Solidaritat esdevé una entitat pròpia i l’ANC i Òmnium se’n desvinculen


Treballadors del centre logístic d’Amazon al Prat han denunciat que l’empresa els està modificant els horaris laborals assignats ‘d’un dia per l’altre’ o ‘amb dos dies d’antelació’ coincidint amb el Black Friday i la vaga que han convocat els empleats del centre logístic de San Fernando de Henares (Madrid). Així ho ha explicat a l’ACN l’assessor de CCOO al centre del Prat, José Luis Arias, qui ha recordat que, segons l’estatut dels treballadors, l’empresa pot modificar un 10% de les hores anuals de l’empleat però ha d’avisar amb 5 dies d’antelació. A banda d’aquests canvis, l’empresa no està exigint una major productivitat als treballadors aquests dies, malgrat que s’ho temien. Arias ha explicat que els empleats del Prat ja tenien des de feia tres mesos un quadrant amb els torns de treball que havien de fer inicialment i ha denunciat que canviar els horaris a última hora posa traves a la conciliació de la vida laboral i familiar. ‘Aquesta setmana hi ha hagut moltes modificacions amb un o dos dies d’antelació’, ha afegit. Un dels punts que tractarà el comitè d’empresa d’Amazon al Prat –que es constituirà en els pròxims dies- és la negociació d’un calendari laboral per a tot el 2019 perquè els empleats puguin saber amb antelació quan treballen i quan descansen. Una altra de les peticions és que la jornada sigui de dilluns a divendres i que treballar els caps de setmana sigui voluntari i amb compensació econòmica. CCOO també demanarà a l’empresa que no se superi el topall del 30% de treballadors contractats per empreses temporals que estableix el conveni col·lectiu del sector. Al centre logístic del Prat hi ha més de 1.750 treballadors. Els treballadors del gran centre logístic de San Fernando de Henares -el primer que va obrir Amazon a l’estat espanyol- fan vaga avui i demà coincidint amb el Black Friday. També tenen previst aturar l’activitat entre el 7 i el 9 de desembre, així com pels dies 15 i 30 de desembre, a més del 3 de gener.

Summary: Treballadors d’Amazon denuncien la modificació dels horaris laborals pel Black Friday


‘El so de les cases’ és el títol que dóna nom a una iniciativa pionera a la ciutat de Vic en què es proposa un seguit de visites úniques i exclusives amenitzades amb música. La regidora de Cultura, Susagna Roura, ha explicat que l’objectiu és passar una estona agradable amb concerts a l’aire lliure o a l’interior de cases senyorials que normalment no estan obertes al públic i fer-ho tot escoltant propostes musicals d’estils molt diversos que van des de la clàssica fins al jazz. Entre els espais dels concerts destaca la Casa Cortada, una casa privada de les més grans de la ciutat, o la renovada Casa Ricart, un exponent modernista de Vic que ara és seu de l’estudi d’enginyeria i arquitectura Colomer-Rifà. S’han escollit una desena d’indrets que repassen des de l’època romana, amb el Temple Romà, passant pel llegat medieval, l’època barroca o el modernisme en forma de cases senyorials i espais singulars. L’aforament als concerts gratuïts és limitat i tindran lloc la tarda de dissabte 24 de setembre i diumenge 25 al matí. Al porxo de la Casa Clariana (1609) hi haurà el concert del Cor Tradicional de l’Escola de Música de Vic (Emvic), mentre que les sales nobles de la Casa Bojons acolliran un quartet clàssic de corda. Al Temple Romà s’hi desenvoluparà l’espectacle musico-teatral ‘AmorromA’, una selecció de textos poètics d’autors romans que ha ideat el músic Santi Arisa. Al balcó de Can Maresch, a la plaça Paradís, el Cor Cabirol interpretarà diverses peces de música coral infantil. Pel que fa al finestral gòtic de l’Ajuntament, l’artista Mar Vilaseca hi farà un concert de jazz. El menjador de la Casa Cortada servirà d’escenari perquè Pau Codina interpreti fragments de suites per a violoncel de Bach. Al jardí penjant de l’església barroca de Sant Felip, hi farà el seu concert la Jazz Band de l’Emvic, mentre que el balcó de la Casa Anita Colomer acollirà un duet de metalls de l’Emvic. Per últim, la Sala de Sínodes del Palau Episcopal, l’espai on el bisbe de Vic rep les visites, ressonarà amb les notes clàssiques per a corda del Quartet Gerhard, mentre que la sala noble de la Casa Ricart acollirà l’òpera de Jordi Domènech. Els concerts seran gratuïts i tindran una durada de deu minuts els que tenen lloc al carrer i de vint minuts els que se celebren a l’interior dels edificis. Dissabte 25 els concerts seran a les sis, dos quarts de set, les set, dos quarts de vuit, les vuit i dos quarts de nou del vespre. Diumenge tindran lloc a les onze, dos quarts de dotze, les dotze, dos quarts d’una i la una del migdia. Així, per poder-los veure tots, caldrà assistir als concerts que es facin els dos dies.La regidora de Turisme, Carme Bover, ha assenyalat que la proposta ‘té tots els ingredients per portar turisme i nous visitants a la ciutat’. Per la seva banda, la regidora de Cultura, Susagna Roura, ha explicat que la proposta és ‘un embrió que compta amb totes les potencialitats de créixer i fer-se gran’. En aquest sentit, la regidora ha assenyalat que si la proposta rep una bona acollida, no es descarta repetir la iniciativa en noves ocasions.

Summary: Les cases senyorials de Vic s’omplen de música en directe


Pimec i Foment tindran a partir d’ara la mateixa representació al Consell Econòmic i Social de Barcelona (CESB), segons el decret que ha signat la batllia de la ciutat. La comissió executiva d’aquesta institució farà efectiu el decret aquest mateix mes i el pròxim plenari, ja amb la nova composició, està previst per al 27 de juny. D’aquesta manera, el CESB es converteix en un dels primers òrgans que fa efectiu l’acord de Foment, Pimec i Fepime pel qual les petites i mitjanes empreses han de tenir la mateixa representació que la gran patronal a les institucions. Així doncs, ambdues han passat a tenir la condició d’organitzacions empresarials més representatives amb paritat dins del CESB amb cinc membres cadascuna. Fins ara, en representació de les organitzacions empresarials més representatives a Barcelona hi havia 8 membres de Foment, 3 de Pimec i 1 de Fepime. A partir d’ara n’hi haurà 5 de Foment i 5 de Pimec. Fepime es queda sense representació, però és una organització de petita i mitjana empresa adscrita a Foment. El Consell Econòmic i Social de Barcelona (CESB) és un òrgan consultiu i de participació de caràcter general on participen els agents socials i econòmics més representatius de la ciutat de Barcelona. Des de l’Ajuntament s’indica que el CESB és un òrgan de diàleg i de consens en els àmbits econòmics, socials i pressupostaris.

Summary: Pimec i Foment tindran la mateixa representació al Consell Econòmic i Social de Barcelona


L’ex-consellera d’Ensenyament, Irene Rigau, ha considerat que la resolució del TSJC que la manté com a investigada pel 9-N —conjuntament amb Artur Mas i Joana Ortega— demostra que ‘hi ha idees que no es poden debatre, però sí difondre falsedats ’. En aquest sentit, en una entrevista a Els Matins de TV3, Rigau ha expressat la seva incomprensió per com s’ha premiat el PP en aquestes eleccions. L’ex-consellera ha afirmat que seria ‘altament agressiu, però no es pot descartar’ que Fernández Díaz repeteixi com a ministre de l’Interior. Rigau ha denunciat que la interlocutòria que tanca la instrucció del 9-N i que l’envia a judici s’hagi fet pública només dos dies després de les eleccions al Congrés: ‘Ara ja sabem que hi ha un tipus de material que si es preveu que pot perjudicar políticament i a segons qui el pot beneficiar, es guarda’. L’ex-consellera també ha deixat clar que presentaran un recurs amb ‘tota la serenor i contundència’ sobre la decisió del jutge de mantenir-los les acusacions.

Summary: Rigau sobre el 9-N: ‘Hi ha idees que no es poden debatre, pero sí difondre falsedats’


El conseller d’Afers estrangers, Alfred Bosch, ha advertit que no canviarà ‘ni una coma’ del Pla d’Acció Exterior de la Generalitat, que el govern espanyol va requerir-li de modificar a l’agost. Segons que ha dit Bosch, el pla és ‘plenament legal, legítim i necessari’, i així li ha dit en un escrit a l’executiu espanyol. ‘Hem contestat clarament al govern espanyol que no bloquejarem l’acció exterior de la Generalitat, continuarem treballant’, ha afirmat. El conseller ha descrit l’acció exterior com una ‘obligació’ en un món globalitzat on Catalunya ha de tenir ‘el seu paper’ com el tenen ‘tots els països, empreses o sindicats’. A més, el govern ha aprovat avui sis nous decrets per blindar sis delegacions amenaçades per un contenciós administratiu del govern espanyol al TSJC. Els decrets pretenen ‘homogeneïtzar’ les sis delegacions al Regne Unit, Alemanya, Suïssa, França, els Estats Units i Itàlia, que són les que es van tancar durant el 155 i es van reobrir amb la represa de l’autogovern. El govern justifica els sis decrets per ‘motius organitzatius i normatius’ perquè el departament d’Acció Exterior vol que tinguin una ‘estructura normativa paral·lela’ a la de la resta de delegacions que s’han anat creant des de llavors. Així, el decret 126/2018 de 26 de juny, impulsat durant l’etapa d’Ernest Maragall a la conselleria, i que restablia les sis delegacions en un únic text, queda substituït per sis decrets diferents. En caure aquell decret, pot caure també el contenciós al TSJC.

Summary: Bosch diu que no canviarà ‘ni una coma’ del Pla d’Acció Exterior amenaçat per Borrell


El president interí de la Cambra de Diputats, Waldir Maranhão, ha decidit d’anul·lar la votació a favor de l’impeachment (judici polític) contra la presidenta brasilera, Dilma Rousseff, feta en aquella cambra. Maranhão ha informat en un comunicat que havia decidit d’acollir en part la petició de l’advocat general de la Unió, José Eduardo Cardozo, que reclamava la nul·litat de les sessions celebrades el 15, 16 i 17 d’abril a la Cambra de Diputats. Aleshores es va votar a favor de fer el judici polític. ‘He acollit les argumentacions perquè entenc que efectivament hi va haver vicis que converteixen en nul·les de ple dret les sessions en qüestió’, ha anunciat Maranhão. Argumenta que els diputats van revelar el sentit del seu vot abans de sentir l’al·legat de Cardozo a favor de Rousseff i amb prou feines van deixar-lo parlar, cosa que vulnera el dret de defensa. Nova votació Maranhão ha anunciat que la votació sobre l’impeachment s’haurà de repetir en condicions, però sense especificar la nova data. Això augmenta encara més la incertesa sobre el judici polític contra Rousseff. De fet, era previst que dimecres el senat votés sobre el judici polític, recolzant-se en les decisions favorables prèvies de les comissions especials de les dues cambres i del ple dels diputats. Cal tenir en compte que Maranhão va arribar al càrrec la setmana passada, perquè el Tribunal Suprem va destituir Eduardo Cunha –impulsor del judici polític contra Rousseff– per haver usat la cambra en benefici propi. ‘El recurs ha estat acceptat i, per tant, el procés està en suspens’: aquesta ha estat la primera reacció de Rousseff a la notícia. Tot i això ha demanat cautela: ‘Vivim una conjuntura d’estratagemes’, ha dit. Rousseff ha insistit que tot plegat és un cop d’estat encobert. ‘Tinc la intenció de lluitar fins al final. Hem de defensar la democràcia’, ha subratllat.

Summary: El judici poilític contra la presidenta del Brasil, Dilma Rousseff, s’anul·la i s’haurà de tornar a votar


L’ex-duc de Palma Iñaki Urdangarin ha reconegut avui que va decidir crear la societat Aizoon, propietat d’ell i de la seva esposa, la infanta Cristina, per recomanació de l’assessor fiscal Miguel Tejeiro i per tenir avantatges fiscals en el cobrament de factures a Nóos. D’aquesta manera, no cobrava directament un salari o una factura com a autònom o persona física, sinó com a persona jurídica, cosa que li reportava millors condicions tributàries. Això no obstant, ha dit que la seva esposa no era responsable de la creació ni la gestió de l’empresa, sinó que la va implicar per ‘temes personals’. En el segon dia d’interrogatori per part del fiscal, Urdangarin també ha afegit que Nóos era un dels principals clients d’Aizoon, i que entre el 2004 i el 2005 ell va facturar a l’entitat sense ànim de lucre un total de 710.000 euros per l’assessorament en l’organització del Valencia Summit i la Illes Balears Forum. No ha concretat quan cobrava per hora facturada, però ha dit que aproximadament com un consultor d’Esade. Urdangarin també ha volgut aclarir que l’Institut Nóos era una entitat sense ànim de lucre, però que com a associació de professionals tenia dret a tenir beneficis, sempre que els reinvertís en l’objecte social de l’entitat. Tot i així, ha dit que no feia cap pas sense consultar-ho a la Casa Reial, i que el març del 2006 quan van sorgir preguntes parlamentàries sobre la seva presència a la direcció de Nóos, José Manuel Romero Moreno, comte de Fontao i advocat del rei Juan Carlos, li va recomanar que els ducs de Palma i el secretari de les infantes, Carlos García Revenga, sortissin de l’estructura de l’entitat. Així ho van fer, però ha admès que va seguir vinculat indirectament a projectes que ell havia iniciat i estava ‘en còpia’ en molts correus electrònics sobre la matèria, encara que no hi participava. Concretant sobre projectes sospitosos, ha explicat que Juan Pablo Molinero procedia de la consultora PricewaterhouseCoopers i tenia l’exclusiva de buscar un patrocinador per a l’antic equip ciclista Banesto. Quan es van conèixer van decidir treballar plegats, però la gestió principal la va seguir fent Molinero, que era qui parlava amb el comptable de Nóos, Marco Antonio Tejeiro, sobre la facturació, de la qual l’ex-duc de Palma se n’ha desentès completament. Urdangarin va ser qui va posar en contacte Molinero amb les autoritats balears. Sobre els projectes a València, ha explicat que es va reunir amb l’ex-batllessa de la ciutat, Rita Barberá, per parlar del Valencia Summit, però també ha admès que van parlar de la Copa Amèrica de vela i dels fallits Jocs Europeus, i no ha quedat clar si també en va parlar amb l’ex-president de la Generalitat, Francisco Camps. Com en el primer dia d’interrogatori, bona part de les seves respostes han estat ‘no ho sé’, ‘no ho recordo’ o ‘aquest tema no el portava jo’. En alguna ocasió fins i tot el fiscal s’ha estranyat que no recordés, per exemple, que Diego Torres era el gerent de Nóos. A més, el fiscal ha volgut remarcar diverses imprecisions o contradiccions entre la declaració d’avui i la que va fer davant del jutge d’instrucció.

Summary: Urdangarin admet que va crear Aizoon per cobrar feines a Nóos però en desvincula a la Infanta


Els preparatius per a la mobilització independentista a la Meridiana de l’Onze de Setembre passen aquests dies d’estiu per l’estranger. Com els darrers anys durant els dies previs a la Diada, les delegacions internacionals de l’Assemblea Nacional Catalana (ANC) han convocat a ciutats de tot el món actes just abans de la Via Lliure de Barcelona. Enguany hi ha una quarantena d’actes internacionals confirmats, concentrats principalment a dues dates: diumenge passat i avui. A la majoria de casos, la finalitat és formar una punta de fletxa gegant que assenyali, simbòlicament, la ‘Via Lliure cap a la República Catalana’. Mobilitzacions simultànies als Estats Units Avui, concretament, les prèvies internacionals de l’11-S s’han concentrat sobretot als Estats Units. En una quinzena de ciutats nord-americanes s’hi ha convocat la formació d’una punta de fletxa humana. N’hi havia a Nova York, Washington, Boston, Los Angeles, Seattle, Houston, Dallas, Cincinnati, Miami, Atlanta, Chicago, Minneapolis, Oklahoma City, Boulder i Tempe. A San Francisco i Portland es van fer ahir. Imatge de la Via Lliure a Boston: San Francisco: Washington: Nova York: Miami: Al nord d’Amèrica també es fa avui l’assaig de la fletxa a la capital econòmica del Quebec, Montréal (11.30). Dues ‘vies lliures’ tant a Austràlia com a l’Amèrica del Sud A banda el gros de ‘vies lliures’ als EUA, avui se’n fan quatre més en uns altres racons del planeta. A l’Amèrica del Sud, n’hi ha de programades a la capital colombiana, Bogotà, a les 11.00, i a Santiago de Xile, a les 11.30. Santiago de Xile: I també a Austràlia, on la comunitat catalana aquest estiu n’ha preparat cinc, dues de les quals s’han fet avui: a Brisbane (11.00) i Perth (11.00). Ahir es va fer a Canberra. De les ‘vies lliures’ australianes, els organitzadors en destacaven algunes activitats ben particulars, com ara una menjada de pa amb tomàquet davant el parlament federal australià de Canberra (vídeo), la pujada de castells de la primera colla d’Oceania, els Koales de Melbourne (el 5 de setembre), la unió amb la comunitat maori de Brisbane amb la representació d’un ‘haka’ de suport a Catalunya, el primer gran acte del reobert Casal Català de NSW a Sydney (6 de setembre) i la fletxa catalana a la ciutat més allunyada de totes les ciutats del món, Perth. Imatge de la concentració a Canberra: Un tram específic per als catalans a l’estranger L’ANC ha previst un tram específic de la Via Lliure que es farà a la Meridiana de Barcelona per als catalans de l’estranger que es desplacin a Catalunya per la Diada. Proposa que s’inscriguin al tram 53, que es troba a l’encreuament entre la Meridiana i el carrer d’Espronceda. A continuació podeu consultar la llista de les mobilitzacions a l’estranger prèvies a l’Onze de Setembre: Polònia —Szczecin: 29 de juliol —Varsòvia: 2 d’agost a les 17.30 Quebec —Québec: 18 d’agost a les 17.30 —Montréal: 30 d’agost a les 11.30 Equador —Quito: 23 d’agost a les 11.00 Argentina —Paraná (Entre Ríos): 23 d’agost a les 11.30 —Buenos Aires: 5 de setembre a les 15.00 Països Baixos —Amsterdam: 23 d’agost a les 16.30 Alemanya —Berlín: 23 d’agost a les 17.00 Emirats Àrabs —Dubai: 28 d’agost a les 18.00 Suïssa —Berna: 28 d’agost a les 16.00 Estats Units —Dallas: 30 d’agost —Boulder: 30 d’agost —New York: 30 d’agost —Houston: 30 d’agost a les 10.00 —Seattle: 30 d’agost a les 10.30 —Washington: 30 d’agost a les 11.00 —Boston: 30 d’agost a les 11.00 —Los Angeles: 30 d’agost a les 11.00 —San Francisco: 30 d’agost a les 12.00 —Cincinnati: 30 d’agost a les 13.00 —Miami: 30 d’agost a les 16.00 —Atlanta: 30 d’agost a les 16.30 —Chicago: 30 d’agost a les 16.30 —Minneapolis: 30 d’agost a les 16.30 —Oklahoma City: 30 d’agost a les 17.00 —Portland: 30 d’agost a les 17.00 —Phoenix: 30 d’agost a les 17.30 Austràlia —Canberra: 29 d’agost a les 11.00 —Brisbane: 30 d’agost a les 11.00 —Perth: 30 d’agost a les 11.00 —Melbourne: 5 de setembre a les 11.00 —Sydney: 6 de setembre a les 11.00 Xile —Santiago de Xile: 30 d’agost a les 11.30 Colòmbia —Bogotà: 30 d’agost a les 11.00 Mèxic —Piràmides de Teotihuacan: 5 de setembre a les 10.30 Anglaterra —Londres: 5 de setembre a les 12.00 —Manchester: 6 de setembre a les 16.00 Bèlgica —Brussel·les: 6 de setembre a les 12.00 El Salvador: 6 de setembre a les 12.00 Noruega —Oslo: 6 de setembre a les 13.00 Escòcia —Edimburg: 6 de setembre a les 16.00 França —París: 6 de setembre a les 17.00 Euskal Herria: —Bilbao: 8 de setembre a les 19.00

Summary: Amèrica i Austràlia es mobilitzen per la Via Lliure


Vilanova de Bellpuig (al Pla de l’Urgell) vol batre un rècord Guinness aquest cap de setmana… O fer un miracle, segons com es miri. Un veí, Josep Maria Pons, propietari del bar L’Estoneta, vol tancar al camp municipal 1.001 músics, gairebé tants com habitants té el poble. L’objectiu és que la multitud musical toqui ‘No Surrender’, de Bruce Springsteen, per poder convèncer el cantant que actuï a Vilanova de Bellpuig. Pons és un afeccionat fervent de Springsteen i ha convertit el seu bar en una mena de santuari. Les parets hi són plenes de referències al músic; s’hi destaca un disc d’or de Born in The USA signat, i també un soterrani habilitat com a sala de concerts, anomenada ‘sala Boss’. L’esdeveniment, conegut com a No Surrender Festival, té el beneplàcit de l’ajuntament i s’inspira en el Rockin’ 1000 de Cesena (Itàlia), on un miler de músics van interpretar ‘Learn to Fly’ de Foo Fighters. El vídeo es va fer viral i va aconseguir que el grup es comprometés a fer-hi un concert. El cantant, Dave Grohl, fins i tot va enregistrar un vídeo de resposta en què deia: ‘Ens veiem aviat, Cesena’. El novembre del 2015, Foo Fighters va començar la seva ronda europea des d’aquella ciutat de l’Emília-Romanya. Vilanova de Bellpuig somia un final igualment feliç, però Pons admet que no sap si Bruce Springsteen visitarà el poble, tot i que és de viatge a París i el seu guitarrista Steve Van Zandt a Barcelona (actua al festival Cruïlla). ‘Si ve tenim allotjament i desplaçament preparats. Fins i tot hem contractat més seguretat que la que exigien les llicències’, ha declarat a La Vanguardia. Les inscripcions per a participar en el No Surrender Festival continuen obertes i tenen un cost de deu euros. Ara com ara, ja s’hi han apuntat gairebé set-cents músics. Segons l’organització, totes les posicions són ben cobertes, però calen més teclistes i baixos. Com canta Bruce Springsteen, ‘hem fet promeses que hem jurat que recordarem sempre. No hi ha marxa enrere, no hi ha rendició’. Només queden sis dies per a l’intent de rècord i Pons vol que tot plegat sigui una festa inoblidable.

Summary: Vilanova de Bellpuig desafia un rècord Guinness amb música de Bruce Springsteen


Els professors de l’institut El Palau de Sant Andreu de la Barca (Baix Llobregat) han decidit que ja n’hi ha prou, de callar. Des de l’octubre, quan es van trobar que un grup de pares havia denunciat nou professors a la televisió i a la Guàrdia Civil per haver criticat la violència policíaca de l’1-O, el silenci s’havia imposat entre docents, pares, mares i familiars. La por feia efecte, i el Departament d’Ensenyament els recomanava de no parlar. Però l’escrit de la fiscalia sobre delictes d’odi de la setmana passada i l’assenyalament d’El Mundo i d’Albert Rivera contra els professors acusats han motivat un canvi. Els professors ja no volen callar i volen denunciar la persecució contra el centre. I ara Ensenyament, intervingut pel 155, ha passat a amenaçar els qui vulguin expressar-se. Ho denuncia el professor Josep Lluís Alcázar, delegat sindical de la CGT a l’institut, en aquesta entrevista. —Les pintades i les amenaces contra els professors són un pas més enllà. —La meva opinió és que aquest cap de setmana s’ha volgut tirar llenya al foc i s’ha aconseguit. Volen que hi hagi un enfrontament a l’institut, que hi hagi una fractura irreversible. Aquest n’ha estat l’objectiu, i això que ha passat aquest matí amb les pintades n’és una expressió. També hi ha hagut molta agressivitat i insults greus a la xarxa. —Han actuat la fiscalia, els mitjans espanyols i Albert Rivera i ara heu acabat rebent les amenaces. —Sí, però la cosa va començar el 4 d’octubre, quan ens vam trobar tot l’institut ple de càmeres de televisió. Abans de buscar cap mena d’explicació o d’aclariment, ho van esbombar tot als mitjans de comunicació. Per això diem que hi ha hagut una instrumentalització, perquè aquesta resposta no és l’habitual de les famílies; primer mires de contrastar-ho, d’aclarir-ho, de parlar-ne, per saber si ha anat realment així o no, i el primer dia no llances allò que ha dit el nano als mitjans de comunicació. Això va començar el dia 4 i ho hem estat vivint tots aquests mesos. Ara, és cert que la denúncia de la fiscalia li fa fer un nou gir, i això que ha passat aquest cap de setmana encara un altre. La situació és molt dura. —Com estan, els professors afectats? —En tenim uns quants de baixa, que, per cert, el Departament d’Ensenyament no la reconeix com a laboral. Volem fer saber que no ha fet públics els informes d’inspecció, sobre els quals ens ha dit oralment que indiquen clarament que no van dir cap de les coses que denuncien i que no hi ha indicis que els professors actuessin irregularment. I, és més, els informes certifiquen que la situació es feia insostenible per als qui han hagut d’agafar una baixa. Els documents també donen fe que havien de fer un tractament. I només ha faltat ara que el departament ens adverteixi què hem de dir, que no ens deixi parlar… Els professors estan malament: els uns han hagut d’agafar una baixa per tractament i els altres passen per una situació molt difícil. I, per a la resta de companys, és una cosa que toca tot l’institut. I no parlo únicament de professorat, sinó de nois, pares, famílies… El mal que es fa és molt gran. —Hi deu haver por de parlar, de dir segons què. —Sí. Ens volen convertir en un exemple d’això que fa un any que van dient, que adoctrinem. I com que no en tenen cap de real, en volen crear un i donar-li un valor exemplar. Aquestes últimes setmanes, hi ha hagut el dia de la dona i el dia de la pau, i hem estat condicionats per quines coses dèiem. I no únicament al meu institut, sinó més enllà. Per Sant Jordi, per exemple, hem estat condicionats per si posàvem una bandera catalana. Envien un missatge a tots els professors i els posen sota sospita. Crec que és com se sent ara qualsevol docent a Catalunya. —Us queixeu del paper del departament. Quin és el vostre interlocutor ara? —Són els Serveis Territorials i la seva directora. Aquesta és la nostra primera interlocutora, la mateixa d’abans. Després, Madrid, el ministeri de Méndez de Vigo. —I no en teniu la resposta que esperàveu? —No. De cap manera. Ens feien callar i ens deien que era pel nostre bé. Això, ho hem aguantat uns quants mesos, perquè d’alguna manera podia perjudicar els arguments dels advocats de la Generalitat, que han portat la defensa fins ara. D’altra banda, els professors proposàvem que hi hagués algun espai per a veure’s i contrastar què havia dit el noi, què havia dit el professor, què havien dit els altres nois. Ho van intentar amb el consell escolar, amb la inspecció, amb l’ajuntament, que és socialista, amb una regidoria de Ciutadans. Però els pares que denuncien no volen cap reunió, no volen parlar ni debatre, ni mesurar les coses, veure unes altres opinions, el context… No ho volen. —Per què no es fa públic l’informe d’inspecció que diu que no hi va haver cap irregularitat? —Nosaltres l’hem reclamat una vegada i una altra. I, segons que hem vist, també l’ha reclamat el batlle mateix, però l’hi neguen. La queixa d’aquestes famílies no ha arribat mai al departament i això és una cosa molt estranya. És el primer cas que una queixa d’un pare no arriba ni a l’institut ni al departament i, en canvi, arriba als mitjans de comunicació. I després ens assabentem que ve d’una unitat de la Guàrdia Civil a la fiscalia. Tu, com a pare, primer ho intentes contrastar, i no pas portar-ho als mitjans de comunicació, amb totes les conseqüències que té això. Els hem exigit que facin públic l’informe. Tinc la carta del sindicat amb la resposta de la directora de Serveis Territorials exigint que hi hagi un pronunciament públic dient a les famílies que estiguin tranquil·les perquè la inspecció hi ha treballat i ha conclòs que no hi va haver mala praxi per part dels professors. Però aquest pronunciament públic no s’ha fet. —I l’ajuntament? —Va convocar una reunió i no s’hi va presentar cap de les famílies denunciants. No volen parlar. —També heu tingut moltes mostres de suport. —Sí, i tant. Això són sis o set famílies, i tenim desenes de famílies de guàrdies civils. En un institut de mil dues-centes famílies. I de pares d’alguns altres instituts. Fins ara tots ells havien callat. Però la decisió de la setmana passada de trencar el silenci és important. El silenci s’ha acabat. Ho farem de la manera que exposem menys els companys i tirem endavant. —Quan dieu que ‘s’ha acabat el silenci’, què voleu dir? —Abans era una recomanació, perquè hi havia un procés i els advocats hi treballaven. Tots callàvem. Això va ser així fins que dilluns passat va sortir l’escrit de la fiscalia. De què havia servit, callar? És que el document ni tan sols recull que nosaltres no hi estem d’acord. La gent s’indigna i diu prou. Quan decidim de fer el pas, el to que ens arriba ja és diferent: ‘O calleu o hi haurà conseqüències.’ Aquest és el missatge que ens traslladen dimarts. Ens diuen que si fem públic un comunicat sobre això, hi haurà conseqüències. —Quines conseqüències? —Habitualment són expedients. —Del departament? —Sí. Demà, la CGT presentarem una reclamació exigint una rectificació immediata i manifestant que és una intromissió a la llibertat d’expressió del professorat, i més en una resolució que vam prendre en assemblea. —És pel 155, que actuen així? —No ho sé. Jo sé què vaig viure, perquè jo hi era, quan ens van dir personalment aquestes paraules. La conseqüència va ser que el comunicat que es volia llegir no es va arribar a llegir. Però tot això va ser en vint-i-quatre hores. Teníem una unitat de TV3 a fora perquè l’assemblea ho havia decidit després de l’oferiment de la televisió d’informar-ne al TN i al TN Comarques. I hi va acabar intervenint el departament, advertint-nos que ens exposàvem a conseqüències, si parlàvem. Així és com vivim. Fins ara hi havia la por de ‘ai, ai, ai, no posem una pancarta a la Ciutat de la Justícia, no sigui que…’ Aquest argument ja no val, quan apareix l’amenaça.

Summary: Josep Lluís Alcázar: ‘A l’institut El Palau, el silenci s’ha acabat’


Canes, 14 de juliol de 1948. El Tour descansa un dia abans d’emprendre l’atac als Alps. Sobre la sorra de la platja, l’equip Legnano dibuixa l’altimetria d’una etapa ferotge de 274 quilòmetres que l’endemà pujarà els colls d’Alòs, Vars i Izoard, tots per sobre els dos mil metres. Debaten els millors punts on poder atacar. En aquell grup hi ha Gino Bartali. Fuma una cigarreta i s’ho mira amb certa indiferència perquè és a vint-i-un minuts de Louis Bobet, capdavanter de la general. Ja fa deu anys de la seva victòria de la ronda gal·la i enguany sembla que tornarà a escapar-se-li. Després de la sessió a la sorra, uns quants corredors s’instal·len a la terrassa de l’hotel. D’allà veuen passar la gentada que camina amunt i avall pel Bulevard de la Croisette. No hi ha pressa, és la festa nacional de França: ‘Llibertat, igualtat i fraternitat’. Per a fer temps juguen al ‘terziglio’, fan bromes, calmen la set amb algun refresc i Bartali s’encén un altre cigarro. Sense mòbils ni Twitter, són els periodistes italians que segueixen el Tour els qui anuncien la nova: fa poques hores que un estudiant d’extrema-dreta ha atemptat contra el cap del Partit Comunista, Palmiro Togliatti. Un empleat de l’hotel s’acosta al grup. Algú truca de Roma i deman per Bartali. Aquesta conversa, la recollirà anys més tard el periodista Ginni Mura al llibre Non gioco più, me ne vado: gregari e campioni, coppe e bidoni (‘Ja no jugo més, ho deixo: gregaris, campions, copes i bidons’). —Hola, Gino, que em reconeixes la veu? —Clar, ets en De Gasperi. Bé, perdoneu excel·lència, vós sou De Gasperi. Sabeu, fa temps, a les reunions d’Acció Catòlica, ens tractàvem de tu. Fa tot just tres mesos que s’han fet les primeres eleccions de la república. Per por que els comunistes i socialistes portessin Itàlia a l’òrbita de la Unió Soviètica, els electors han donat la victòria a la conservadora Democràcia Cristiana d’Alcide De Gasperi, que s’ha imposat al Front Popular, nascut de la unió entre comunistes i socialistes. A Itàlia la situació és encara molt tensa. Després de la Segona Guerra Mundial, la societat és molt fragmentada entre els moviments d’esquerra i els conservadors, i paral·lelament, el món es va repartint entre dos blocs. Amb l’atemptat de Togliatti, De Gasperi afronta la primera crisi com a primer ministre i està neguitós perquè no es desencadenin enfrontaments al carrer. —Parlem d’afers seriosos; aquest Tour, el pots guanyar?, demana De Gasperi, qui no sembla ser conscient que resten nou etapes perquè s’acabi i remuntar vint-i-un minuts a Bobet és una missió molt complicada. —Excel·lència, no sóc un mag: el Tour acaba a París d’aquí a una setmana… —Que despistat que sóc. Tens raó. Però podries aconseguir de guanyar l’etapa de demà? —Sí, ho garanteixo al noranta-nou per cent. La guanyaré amb un quart d’hora d’avantatge. —Si us plau, Gino. Per a nosaltres és molt important que ho aconsegueixis. Quan dic ‘per a nosaltres’, dic per a Itàlia. Diuen que l’endemà Bartali es va despertar i sobre Canes queia una tempesta de por. ‘Bellissimo’, es va dir a ell mateix. Carreteres sense asfaltar, pols i molt fang si havia plogut, aquestes eren les condicions sobre les quals corria el ciclisme èpic dels anys trenta, quaranta i cinquanta. Com més complicat era el terreny, millor s’hi trobava Bartali. Qui el va veure competir assenyala que era un molt bon escalador que marcava les diferències quan l’esgotament s’apoderava del pilot. Un fanàtic del patiment, per això l’anomenaven ‘l’home de ferro’. Bartali va guanyar set etapes del Tour del 1948. Ja del començament, el seu equip, el Legnano, va intentar de rebentar la prova marcant un ritme infernal als colls d’Alòs i de Vars. Després d’haver passat Guilhèstra, Bartali va atacar sense miraments a les rampes de l’Izoard. Una ascensió que coneixia bé. Deu anys abans havia guanyat la mateixa etapa per a acabar guanyant el Tour després. Ara tenia l’encàrrec del primer ministre. Catòlic convençut, Bartali no desitjava cap més cosa que complir la promesa que havia fet el dia abans. Va coronar l’Izoard en solitari i després de més de deu hores sobre la bicicleta, va creuar primer la meta a Briançon. Li va arrencar més de sis minuts al segon, el belga Albéric Schotte, i divuit (!) al líder de classificació general, Bobet, que va arribar fos a la meta. Després de tal exhibició, Bartali va situar-se a poc més d’un minut del francès. Els butlletins de les ràdios italianes van obrir amb la gesta de l’heroi nacional, mentre que la segona notícia era sobre Togliatti, que ja estava fora de perill. De Gasperi va emetre un missatge per la ràdio demanant calma a la població. També es va incloure en les notícies que s’emetien al cinema: Amb els ànims més tranquils, l’atenció d’Itàlia es va dirigir a França, on, ara sí, Bartali tenia opcions de repetir victòria. L’endemà, una altra etapa que ha passat als annals de la història: Briançon-Èx–los–Bens. El ciclista francès Raphaël Geminiani la va resumir així: ‘El Galibier enmig d’una tempesta de neu, la Croix de Fer entre la boirina, Porte en plena boira i el Chartreuse sota la neu.’ Segons Bartali, ‘l’etapa més dolorosa que he patit mai’. El cop moral del dia abans va catapultar l’italià, qui va tornar a imposar-se amb més de cinc minuts de diferència respecte del segon. Va posar-se el mallot groc de líder i ja no se’l trauria fins a París, on va guanyar el seu segon i últim Tour. A la tornada, el va rebre el papa Pius XII, el president de la República, Luigi Einaudi i, com no podia ser de cap altra manera, De Gasperi, acompanyat d’un jove Giulio Andreotti. Bartali i De Gasperi se saluden després de la victòria al Tour. (fotografia de l’arxiu del Corriere della Sera) —No imagines el favor que ens has fet. Demana’m què vulguis, qualsevol cosa, ni que sigui una copa d’or d’un metre, va dir-li De Gasperi. —De copes, ja en tinc moltes. Però seria possible de no pagar impostos durant un any? —De cap manera, va intervenir Andreotti. —Doncs així no faci res, va respondre el ciclista. Aquell any va ser l’últim que Bartali, de trenta-quatre anys, va pujar al capdamunt d’un podi d’una gran volta. Al palmarès, tres Giros d’Itàlia, dos Tours de França i encara que no hi consti, haver contribuït a evitar una guerra civil al seu país.

Summary: Bartali i el Tour de França que va evitar una guerra civil a Itàlia


El ple d’investidura del candidat socialista a la presidència del govern espanyol, Pedro Sánchez, començarà dissabte a les nou del matí i la previsió és que la primera votació es faci el migdia de diumenge, vigília de Reis. Així ho ha decidit la presidenta del congrés espanyol, Meritxell Batet, que ha formalitzat avui la convocatòria del debat d’investidura per als dies 4 i 5 de gener, i pel 7 en cas que, com es preveu, Sánchez no sigui escollit en el primer intent amb majoria absoluta, fixada en 176 vots. Batet ha fixat l’hora pocs minuts després que es confirmés l’aval del Consell Nacional d’ERC a l’acord d’investidura assolit amb el PSOE. ERC ratifica l’acord amb el PSOE i permetrà la investidura de Sánchez El 31 de desembre proppassat, Batet ja es va posar en contacte amb els portaveus dels diferents grups parlamentaris per prevenir-los que el debat tindria lloc aquests dies amb la finalitat que tinguessin el temps necessari perquè els seus diputats poguessin reservar els viatges per assistir al ple d’aquest cap de setmana. Només faltava confirmar l’hora, encara que ja s’avançava que seria a primera hora del matí de dissabte amb la idea que la primera votació pogués celebrar-se com a tard al migdia del diumenge per evitar la multitudinària Cavalcada de Reis de Madrid; i donar també temps als diputats per poder desplaçar-se als seus llocs de procedència i gaudir de la Nit i del Dia de Reis. Finalment, el debat arrencarà a les nou del matí, amb la lectura de la proposta de candidat lliurada pel rei espanyol a la presidenta del congés. A partir d’aquí serà el torn de Sánchez, que pujarà a la tribuna per exposar a la cambra el seu programa de govern, sense límit de temps. Dissabte, duel amb Casado i Abascal Segons van confirmar a Europa Press fonts de la presidència del Congrés, després de la seva al·locució inicial hi haurà un recés per donar temps a l’oposició a preparar les seves respectives intervencions. Després serà el torn dels portaveus dels diferents grups, que intervindran de major a menor. Cada grup parlamentari comptarà amb 43 minuts d’intervenció: 30 de discurs inicial, 10 de rèplica i 3 de contrarèplica. Es pressuposa que Sánchez anirà responent d’un en un a cadascú i també sense límit de temps. Es dóna per segur que Sánchez debatrà el primer dia amb Pablo Casado (PP), Santiago Abascal (Vox), Pablo Iglesias (Unides Podem) i Gabriel Rufián (ERC), ja que es calcula una mitjana de gairebé dues hores de debat per cada grup. Posteriorment, o diumenge, serà el torn d’Inés Arrimadas (Cs), Aitor Esteban (PNB), Mertxe Aizpurua (Bildu) i amb els diferents representants del Grup Plural -integrat per JxCat, MásPaís-Equo, CC, NC, Compromís, el BNG, el PRC i Terol Existeix-, del Grup Mixt -que formen UPN, Foro Astúrias i la CUP– i del PSOE. Després de les intervencions, es procedirà a la votació, que es fa per crida i cada diputat es posa dempeus per proclamar el seu vot, la qual cosa requereix temps. Fonts de la presidència del congrés espanyol han apuntat que la idea és que la primera votació tingui lloc al migdia del diumenge, encara que tot dependrà del temps que dediqui Sánchez a debatre amb els portaveus que intervindran diumenge. Segona volta, 48 hores després L’hora en què s’anunciï el resultat d’aquesta ‘primera volta’ marcarà el ple que caldrà celebrar-se 48 hores després, dimarts 7 de gener, en cas que Sánchez no aconsegueixi la majoria absoluta (176 diputats) que es requereix en el primer intent. En aquesta segona sessió, Sánchez tindrà deu minuts per demanar el suport de la cambra, i els representants dels grups parlamentaris disposaran de cinc minuts cadascun. En total, una hora més abans de començar la segona votació per crida, en què al candidat ja en té prou amb majoria simple (més ‘sí’ que ‘no’). En cas que Sánchez fracassi i no s’aconsegueixi una alternativa viable en els dos mesos posteriors a la primera votació, és a dir fins al 5 de març, el rei espanyol, amb la confirmació de la presidenta del congrés, haurà de dissoldre les Corts espanyoles l’endemà i convocar noves eleccions 47 dies després, el dimecres 22 d’abril. Si el candidat socialista aconsegueix l’aval del congrés i surt investit, Batet ho comunicarà a Felipe VI, a l’efecte del seu nomenament com a president del govern.

Summary: Batet convoca el ple d’investidura de Sánchez per dissabte a les nou del matí


L’ex-secretari general de CDC, l’ex-president Artur Mas, ha valorat ‘molt negativament’ la sentència del cas Palau, que condemna l’ex-tresorer del partit Daniel Osàcar a quatre anys i mig de presó i a una multa de tres 3,8 milions d’euros. L’Audiència de Barcelona també exigeix a CDC que retorni 6,6 milions pel finançament irregular del partit. ‘No l’esperàvem d’aquesta duresa en absolut’, ha dit Mas, que ha confirmat que hi recorreran en contra al Tribunal Suprem espanyol. Ha defensat que no hi va haver irregularitats en l’adjudicació d’obra pública mentre ell era a la Generalitat i ha lamentat que s’acusés Osàcar de tràfic d’influències perquè no s’havien investigat els contractes d’obra pública del govern. També ha reiterat la seva confiança en Osàcar, a qui ha definit com una persona ‘absolutament honorable’. Mas ha negat que hi hagi cap responsabilitat política: ‘Quines responsabilitats polítiques hi ha d’haver més, si el partit ha desaparegut?’ A més, ha recordat que al judici no hi havia ningú més que Osàcar i que cap membre més de Convergència va ser cridat ni com a testimoni. Segons Mas, aquesta factura econòmica no perjudica el PDECat perquè la desvinculació econòmica amb CDC és absoluta. Ha afegit que calia esperar que la sentència fos definitiva i, en cas que es mantingui l’obligatorietat de tornar aquest import, ha garantit que CDC, que continua com a entitat jurídica, pagaria ‘fins a l’últim cèntim d’euro’. CDC nega el finançament irregular del partit tot i la sentència del cas Palau El representant legal de CDC, Francesc Sànchez, ha negat el finançament irregular del partit, tot i que la sentència del cas Palau considera acreditat que Convergència va rebre irregularment diners de Ferrovial i acorda el decomís dels 6,6 milions d’euros obtinguts en la comissió de tràfic d’influències. ‘El delicte és tràfic d’influències i emblanquiment de capital per a Osàcar. El que es fa a Convergència és el comís dels diners produïts per aquest delicte, però en cap cas per finançament irregular. No hi havia aquest delicte en el seu moment’, ha insistit Sànchez als periodistes. El representant legal de CDC ha confirmat que recorrerien la sentència i ha lamentat que el tribunal hagi ‘comprat pràcticament en la seva majoria’ la tesi de la fiscalia, si bé ha reconegut que s’havia ‘rebaixat de manera important la pena sol·licitada’ per a Osàcar, que era de vuit anys. ‘Estem convençuts que Daniel Osàcar no entrarà a la presó’, ha dit. Turull critica la lentitud de la justícia El conseller Jordi Turull ha contraposat la rapidesa judicial del cas de l’1-O amb els gairebé nou anys que ha trigat la sentència de cas Palau. En una entrevista a ‘Els matins’ de TV3, Turull s’ha referit a Daniel Osàcar com una ‘bona persona i honesta’. I ha afegit: ‘Quan fas aquestes afirmacions sembla que intentis justificar no sé què, que no es justifica de cap de les maneres.’ No ha volgut fer especulacions, a pocs minuts de saber-se la sentència, i s’ha limitat a dir que estava segur que seria ‘justa’. Tampoc no ha volgut valorar possibles conseqüències polítiques de la sentència, tenint en compte que també es jutjava el suposat finançament irregular de CDC a canvi d’obra pública a través del Palau. El diputat electe de JxCat ha desvinculat la renúncia de Mas al capdavant del PDECat amb la sentència. ‘A Mas li agrada la coincidència de dates i coincidia amb els dos anys del pas de donar relleu a Puigdemont; ell no ho ha vinculat i me’l crec’, ha conclòs. Vegeu també: La sentència del cas Palau: presó per a Millet, Montull i Osàcar i condemna a CDC a retornar sis milions al Palau

Summary: Mas critica la ‘duresa’ de la sentència del cas Palau i diu que hi recorreran en contra


Aquesta setmana, a l’Hospital de Sant Pau de Barcelona s’ha fet una reunió pionera que ha aplegat quaranta experts en Alzheimer de tot d’Europa. Durant dos dies, s’han reunit membres de l’Alzheimer Disease Exome Sequencing Consortium (ADES) i de l’European DNA Bank for Deciphering the Missing Heritability of Alzheimer’s Disease (EADB). Han parlat de dos projectes que, per mitjà de l’anàlisi de milers de dades compartides entre investigadors de tot el món, han de servir per a esbrinar quines són les bases genètiques de la malaltia, cosa que encara és una incògnita per a la comunitat científica. Parlem de les conclusions d’aquestes jornades i de l’estat de la recerca sobre l’Alzheimer amb Jordi Clarimón, el cap de la Unitat Genètica en malalties neurodegeneratives de l’IIB Sant Pau. —Quines conclusions se n’han extret, de la reunió? —Que analitzar el genoma, interpretar-lo, és extremadament complicat. Seqüenciar-lo és fàcil, però interpretar-lo és extremadament difícil. Hem detectat punts del genoma que poden ser interessants, però són conclusions molt preliminars que haurem d’anar seguint amb els anys per estar realment segurs que són significatius per a la malaltia de l’Alzheimer. Esperem que en un any o un any i mig puguem haver conclòs aquests dos projectes i en tinguem una resposta. Saber quins gens són més implicats en la malaltia ens en farà entendre les bases biològiques, cosa que servirà per a dissenyar nous fàrmacs. —En definitiva, analitzeu el genoma de nombrosos pacients amb Alzheimer per a esbrinar què tenen en comú i poder atacar la malaltia per aquest punt comú? —Exacte. El genoma amb què neixes et predisposa i protegeix de moltes malalties i amb estudis com aquests volem esbrinar quins gens tenen o poden tenir efecte en la predisposició i protecció d’aquestes afeccions. No sabem quines troballes farem. Potser necessitem més mostres o potser veiem que amb aquesta mostra podem interpretar l’arquitectura genètica de l’Alzheimer. Tot això ho sabrem a curt o mitjà termini. —En una malaltia en què la influència genètica oscil·la entre el 60% i el 80%, un estudi com aquest és central? —La dada és correcta, però crec que, a vegades, ens enlluerna. La genètica té importància en la malaltia de l’Alzheimer, però n’explica una part relativament petita. És una malaltia molt complexa i no sabem com l’ambient modifica l’efecte genètic. No es pot dir que es tracti d’una malaltia genètica. Els gens no determinen el risc, però sí que el modifiquen. Jo sempre m’allunyo del determinisme genètic. —No es pot dir que sigui més genètica que el càncer, per exemple? —No! El càncer és genètic perquè el provoquen mutacions acumulades a les cèl·lules que fan que aquestes cèl·lules es multipliquin. Per tant, és purament genètic. Aquestes mutacions poden provenir d’una mutació genètica inicial o de l’ambient: si ets fumador, les cèl·lules tenen més possibilitats de mutar i esdevenir canceroses. —Se sap, però, que variants genètiques com l’apoE4 influeixen en l’Alzheimer… —Sí. L’apoE4 és una variant genètica que se sap, des dels anys noranta, que té influència en la malaltia. Qui la té, té més risc d’agafar-la. A la reunió, hem parlat de diversos gens que pensem que hi poden influir, però en el cas d’aquesta variant se sap segur. Qualsevol persona que visqui fins a vuitanta-cinc anys té un 15% de possibilitats de tenir Alzheimer. Si es té aquesta variant genètica al genoma, el risc passa del 15% al 25%. A més, si la persona té la mala sort d’haver heretat dues còpies de l’apoE4 (una per part del pare i una per part de la mare), les possibilitats de tenir Alzheimer pugen al 50%. Es calcula que el 15% de la població catalana té aquesta variant. A banda, menys d’un 1% dels casos són genètics en el sentit que els gens tenen una mutació que origina el desenvolupament de la malaltia amb total seguretat. Després hi ha formes més comunes, com el cas de l’apoE4, que predisposen al desenvolupament la malaltia, però no l’asseguren. A més, hi ha gens amb un efecte menor que modulen el risc de desenvolupar-la. Però no tenen tanta influència ni força com l’apoE4. Coneixem vint d’aquestes variants genètiques moduladores i amb projectes com aquest en volem descobrir més. Volem tenir més peces per a completar el trencacoscles i interpretar l’arquitectura genètica de l’Alzheimer. —És possible saber si es tenen aquestes variants genètiques? —No té cap sentit clínic. Informar que una persona té la variant de l’apoE4 i les altres variants moduladores és molt desaconsellat. Per més que un pacient sàpiga que és portador de l’apoE4, aquesta informació no és important perquè no es pot saber si tindrà Alzheimer ni, en aquest cas, quan el tindrà. A més, tampoc no hi ha tractament, no hi ha cap vacuna. —I en l’1% dels casos amb la mutació genètica? —En aquests casos és diferent, perquè és segur que desenvoluparan la malaltia i, probablement, a unes edats molt primerenques (quaranta anys o cinquanta) a causa d’una mutació del genoma. Només és un 1%, però són moltes famílies al món. En aquests casos sí que es recomana el consell genètic, perquè són individus que saben que desenvoluparan la malaltia amb tota seguretat i ens equivocarem poc amb l’edat de desenvolupament de la malaltia. Per tant, són gent jove, activa i amb plans de futur, econòmics, legals… És millor que ho sàpiguen perquè així podran prendre decisions. —I què es fa en aquests casos? —La notícia es dóna dins un ambient on hi ha un psiquiatre i un psicòleg perquè l’individu tingui temps de pair-la. Es fa en un entorn molt professional per a poder prendre decisions. Si algú té quaranta anys, saber que tindrà la malaltia l’ajudarà a prendre decisions abans d’hora, perquè és una malaltia greu en què es perd la cognició. —Hi ha cap manera de retardar-la? —No, els fàrmacs que es recepten són simplement simptomàtics i no modifiquen el curs natural de l’Alzheimer. Ara, estem molt segurs que la gent que té una vida sana té menys risc de desenvolupar-la. —Què vol dir tenir una vida sana, exactament? —Per una banda, tenir cura de la salut física: fer exercici (no cal anar al gimnàs cada dia), passejar cada dia durant mitja hora i menjar bé, seguint una dieta com la mediterrània, que inclou fruita seca, oli d’oliva verge, verdura, fruita, una mica de carn…etc. Una dieta no sana, rica en colesterol, alta de sucres i greixos no va bé. Es pot menjar formatge i embotit, però amb control. No cal menjar pastes fins a morir. D’una altra banda, és important tenir una vida intel·lectual activa. No cal ser un erudit, ni passar-se el dia fent sudokus ni resolent problemes matemàtics, però sí llegir, anar a reunions o visitar exposicions i museus. —Una vida sana en redueix el risc? —Sí. Per a entendre-ho millor: sempre diem que tot allò que protegeix de les malalties càrdio-vasculars protegeix de la malaltia de l’Alzheimer, i hi ha milions de dades que ho demostren. Aconsellem que, ara que encara no tenim una teràpia que alteri el curs normal de la malaltia, la gent, ja de jove, s’habituï a fer treballar el cos i el cap i a tenir una vida i una dieta sanes. Això, que n’estem completament segurs pel que fa a la malaltia càrdio-vascular, és totalment extrapolable a la malaltia d’Alzheimer. Malauradament, la malaltia no es guareix i només se’n pot fer un seguiment. Ha canviat molt el diagnòstic, però, perquè cada vegada es fa abans. Vint anys enrere, l’Alzheimer s’identificava a les etapes finals, quan la persona ja estava al llit i amb una demència absoluta. Ara es diagnostica molt abans perquè la gent cada vegada té més cultura i sap que quan detecta alguna cosa fora del que és normal ha d’anar a cal neuròleg. Estem més cultivats. Abans se’n deia demència senil i atribuíem la pèrdua de la memòria a l’envelliment. A més, comencem a tenir biomarcadors que detecten que, tot i que algú cognitivament sigui sa, comença a haver-hi canvis al cervell. —I això com es detecta? —De dues maneres. La primera és la neuroimatge. Es posa un traçador que assenyala que hi ha segregació de la proteïna que segrega l’Alzheimer i, tot i que no hi hagi manifestació clínica, vol dir que la malaltia es desenvolupa. També es diagnostica amb la pulsió lumbar: s’agafa líquid cefaloraquidi i se n’analitzen i valoren unes determinades proteïnes. D’aquestes maneres, es pot saber que la persona comença a desenvolupar la malaltia, però no se sap quan se’n manifestaran els primers símptomes. Ara es veu l’Alzheimer com un continu que dura vint anys o més i que no necessàriament s’ha de diagnosticar quan hi ha demència. Però, hi insisteixo, saber abans d’hora que es té la malaltia no serveix de gran cosa. Seria diferent si els fàrmacs experimentals (la famosa vacuna contra l’Alzheimer) fossin efectius. Si funcionen, probablement, aquests individus que ja tenen la malaltia a dins seran els primers de beneficiar-se’n. —Com està aquesta línia de recerca? —La vacuna de l’Alzheimer ha de servir per a evitar que s’acumuli una proteïna (la proteïna precursora del beta-amiloide) que tots els pacients amb la malaltia acumulen al cervell. Els tractaments en fase experimental ataquen aquesta proteïna i fan que el sistema immunitari la reconegui i l’elimini. —Avança aquest tractament? —Hi tinc més esperances que anys enrere. Abans, aquesta investigació avançava a perdigonades, però ara es fa més curosament i alguna dada preliminar que hem sentit en algun congrés fa tenir força esperances. Sóc cautelós amb aquestes coses, però en aquets moments podem tenir certa esperança. —I ha avançat el tractament relacionat amb els símptomes? —Els medicaments que es donen van bé contra la pèrdua de memòria. Poden evitar que aquesta pèrdua no sigui tan aguda, però sense modificar el curs natural de la malaltia. —Què pot fer pensar que tens Alzheimer o com es pot detectar en un familiar? —Es caracteritza per una pèrdua de memòria, generalment de la memòria recent. No s’ha de confondre amb un oblit. Ara tenim més informació i sabem que no és normal perdre molt la memòria encara que es tinguin vuitanta anys. Segons quins oblits té la persona, cal que la visiti el metge o el neuròleg. Li faran tot de proves i discerniran si és una pèrdua de memòria deguda a l’edat o a un estat depressiu, que fa que aquesta persona estigui trista i, per tant, perdi la memòria, que la recuperarà quan superi la malaltia; o podrà determinar que això és l’inici d’una malaltia neurodegenerativa. —Així quina classe d’oblit hem de tenir en compte? —No és igual oblidar el nom del carrer on has viscut tota la vida o el nom d’una persona propera, que deixar-te les claus. —Què caldria per a avançar més ràpidament? —Més inversió. Als Estats Units inverteixen mil milions de dòlars anuals en la recerca contra l’Alzheimer. A més, com que és inversió pública, els genomes seqüenciats són oberts a tothom. A Europa, el funcionament és diferent perquè cadascú té les seves dades i l’accés és més complicat. Ara hem inclòs la seqüenciació dels americans a les dades europees. Als Estats Units hi ha la consciència que és una malaltia molt important que té un tractament gairebé més car que el càncer i és per això que han augmentat de quatre-cents milions d’euros anuals la inversió per a l’Alzheimer. —I aquí? —L’estat espanyol inverteix 115 milions a tota la investigació biomèdica enguany (no únicament a l’Alzheimer, sinó també al càncer, les malalties càrdio-vasculars i les infeccions, per exemple). L’estat espanyol inverteix l’1,2% del PIB en recerca i desenvolupament i Catalunya un 1,4%. Però la mitjana europea és del 2% i la dels Estats Units del 2,6%. L’estat espanyol ha disminuït la inversió en R+D d’un 35% des del 2010. En canvi, la despesa militar serà de 8.000 milions d’euros enguany! —Tanmateix, hi ha raons per a ser positius? —Sí, a l’Hospital de Sant Pau, per exemple, s’investiguen molt tots els tipus de demències, no solament l’Alzheimer. Cadascuna té unes bases biològiques diferents de les altres i per això és important que siguin ben diagnosticades. L’Hospital de Sant Pau és un referent europeu en aquest camp, i per això la reunió s’ha fet aquí. Podríem treballar millor, però, si, a més de créixer la inversió pública, augmentés també la filantropia. Els països anglosaxons tenen el costum de donar molts diners a la ciència. Aquí, malgrat iniciatives com la Marató de TV3 o la Fundació La Caixa, aquesta cultura no és tan estesa i la filantropia només abasta l’1% del total de diners destinats a la investigació.

Summary: Jordi Clarimón: ‘Podem tenir una certa esperança amb la vacuna contra l’Alzheimer’


Milers de persones s’han vist afectades a la regió de l’Illa de França, que inclou la capital, París, pel desbordament del riu Sena, que també ha provocat complicacions en el servici de transport parisenc. Les autoritats han xifrat en gairebé 4.000 el nombre de persones evacuades al departament de Sena i Marne des del començament del temporal, diumenge passat, segons fonts locals esmentades per l’emissora France Info. Unes 24.000 llars han patit talls d’electricitat. La regió metropolitana de París ha registrat el maig més plujós des del 1960, si bé l’anterior rècord assolit pel Sena a la capital data del 1910, quan va arribar als 8,6 metres de profunditat. Este divendres, el nivell del riu podria superar els 5 metres i acostar-se als 6 metres, cosa que implica inundacions al Metro. Tot i això, el transport públic ja s’ha avançat a les possibles complicacions i ha anunciat talls a partir d’esta vesprada en previsió que la situació empitjore. L’empresa ferroviària SNCF ha informat a Twitter de talls a la línia RER C. El Louvre, situat a ribes del Sena, també preveu incidències. “És molt probable que hàgem de tancar el museu i demanar l’ajuda dels voluntaris esta vesprada”, ha explicat el responsable del centre, Jean-Luc Martinez, en una circular interna recollida per l’agència Reuters. El primer ministre, Manuel Valls, ha visitat este dijous al costat del ministre de l’Interior, Bernard Cazeneuve, el Centre d’Operacions per a Grans Crisis, des d’on ha reconegut que la situació és “difícil”. El Govern també ha anunciat un fons d’ajuda per als damnificats.

Summary: Milers d’afectats a París i els seus voltants pel desbordament del riu Sena


El conseller d’Exteriors Alfred Bosch ha demanat als socialdemòcrates eslovens que parlin amb el PSOE i les joventuts socialistes a l’estat espanyol per saber ‘quin és el problema amb el diàleg’ i fer que deixin de ‘fer-se mal a ells mateixos, a les seves idees i als seus principis’. Ho ha dit en una ponència al fòrum jove dels socialdemòcrates a Eslovènia. Durant la seva intervenció, Bosch s’hi ha dirigit perquè són ‘políticament propers’ i ha confiat que els escoltaran, de manera que ha demanat ajuda perquè el PSOE accepti una la taula de diàleg i negociació per resoldre el conflicte a Catalunya. A més, ha afegit que la via de la repressió i la política de ‘revenja i càstig’ no és acceptable i ‘no és decent en un terreny moral’. Bosch ha insistit en el diàleg com a la ‘manera correcta’ de solucionar el conflicte polític i ha argumentat que és ‘la via europea’. A més, ha explicat que no demana en cap cas que els eslovens es posicionin sobre la república catalana, sinó que ho facin sobre la necessitat de resoldre la situació ‘de manera cívica, pacífica i democràtica’, que recorda que són els valors de la UE. El conseller d’Exteriors, que ha estat rebut a una sala decorada amb llaços grocs, ha advertit que el govern ‘no es pot rendir’ en la defensa de la democràcia i per això ha reafirmat el seu compromís amb el dret de decidir. ‘No imposem res a ningú; si us diuen això, negueu-ho, només volem parlar per veure com la gent pot decidir el seu futur’, ha resumit Bosch. Així, ha acusat el president del govern espanyol en funcions, Pedro Sánchez, de no acceptar una taula de diàleg perquè ‘no tenen cap alternativa’ a la proposta catalana d’un referèndum. També ha recordat que Sánchez ‘no agafa ni el telèfon’ al president de la Generalitat, Quim Torra, i s’ha queixat que aquesta ‘no és manera de gestionar el problema’. Bosch, a més, durant la seva intervenció s’ha referit breument a la situació de governabilitat a l’estat espanyol i ha recordat que la investidura de Sánchez pot dependre dels vots d’ERC. ‘S’obre una finestra d’esperança’, ha explicat Bosch, que ha avançat que aquest context pot ser de ‘progrés’ i es poden ‘corregir coses’. També hi ha intervingut l’eurodiputat eslovè Milan Brglez, que ha avisat que si Carles Puigdemont, Toni Comín i Oriol Junqueras no acaben sent reconeguts com a eurodiputats ‘les institucions europees seran les qui violen els drets humans’. ‘Com a membre del parlament europeu he d’alçar la veu contra aquesta situació’, ha afegit Brglez. A més, ha assegurat que el conflicte català ja ha passat a l’àmbit europeu i ha advertit que si no es troba una solució política i dialogada hi haurà dues possibilitats, ‘o pedra la democràcia o perdrà Espanya’. Milan Kučan espera que Sánchez tingui una ‘actitud més democràtica’ envers Catalunya que no pas en campanya Durant la seva intervenció, Brglez ha defensat que els líders independentistes puguin ser reconeguts com a eurodiputats d’acord amb les consideracions de l’advocat general del TJUE, així com d’acord amb la voluntat dels catalans, que van votar-los. A més, s’ha referit també al fet que des de les institucions espanyoles se’ls permetés presentar-se a les eleccions però després, un cop elegits, es considerés que no complien els requisits. Brglez ha demanat al Parlament Europeu, doncs, que es pronunciï a favor de reconèixer-los com a eurodiputats i ha afegit que s’ha de ‘seguir la llei europea i no l’espanyola’. L’eurodiputat també s’ha referit a la sentència del Suprem espanyol i l’ha qualificat de ‘desproporcionada’. En aquest sentit, ha emplaçat el govern espanyol a parlar. ‘Sense diàleg no hi ha solució política’, ha conclòs. En un sentit similar s’ha expressat Andrej Omerzel, que acaba de dimitir com a president de les joventuts dels socialistes eslovens després d’haver denunciat les pressions de la formació per haver convidat Bosch. Ha insistit que la violència ‘mai és la solució’. ‘No podem permetre que continuï la violència’, ha reblat Omerzel, que ha dit que qui l’està utilitzant són els poders de l’estat. Així, l’ex-president ha afegit que cal qüestionar la realitat dels drets humans a la UE.

Summary: Bosch insta Sánchez a dialogar en la seva ponència en el fòrum jove dels socialdemòcrates eslovens


La Unió Europea ha anunciat que no reconeixia l’Assemblea Constituent de Veneçuela, elegida diumenge passat. En un comunicat, els vint-i-vuit estats membres han demanat al president del país, Nicolás Maduro, que rectifiqués i suspengués l’òrgan escollit, impulsat pel mandatari i criticat per l’oposició del país. Els vint-i-vuit diuen al govern veneçolà que enduriran la seva resposta en cas que els principis democràtics resultin erosionats a Veneçuela, però eviten adoptar sancions, de moment. En el comunicat, la Unió Europea diu que l’elecció de l’assemblea ha empitjorat la crisi social i política en què ja es trobava immers el país i que amenaça de deteriorar altres institucions previstes a la constitució, com l’Assemblea Nacional, controlada per l’oposició. També apunten que les circumstàncies en què van tenir lloc les eleccions de diumenge generen seriosos dubtes sobre la capacitat del nou òrgan de representar tots els sectors de la població veneçolana, especialment aquells allunyats ideològicament del cercle de Maduro.

Summary: La Unió Europea no reconeix l’Assemblea Constituent de Veneçuela


Anna Sahun es veu pletòrica. L’entrevistem l’última setmana en què es representa la seva obra, Nenes i nens, a la Villarroel, dins el Festival Grec. Diu que aquesta obra és la que l’ha feta més feliç, en el pla teatral, perquè ha aconseguit de redescobrir-se com a actriu. És un monòleg d’una hora i mitja en què es buida davant el públic per explicar una història de violència personal. Comença amb un format de comèdia verbal fins que aconsegueix deixar l’espectador atordit. Qui no l’hagi poguda veure podrà assistir a les funcions que aviat es programaran a tot el país. —Hem d’anar molt amb compte de no anar-nos-en de la llengua. Diríeu que Nenes i nens és una història de violència domèstica? —És una història de violència. Jo ho deixaria així. Però penso que en el fons, en la història, hi ha un missatge esperançador, d’algú que sobreviu a un fet tràgic. I la conclusió és que, malgrat tot, la vida val la pena. És també un missatge d’alerta, perquè s’hi tracten molts temes, com el masclisme i la violència, però amb una maduresa que fa que l’espectador es miri aquests temes des d’una perspectiva familiar o domèstica. —La violència és latent a tota l’obra, però no es descobreix en tota la magnitud fins al final. —És la violència inherent en una societat encara tan masclista. El canvi de papers que implica que en una parella la dona sigui la que assoleixi l’èxit o la que porti els calés a casa, encara és vist amb cert recel. Només veient aquest masclisme ets conscient que encara ens queda molta feina a fer. —És molt interessant una de les frases que pronuncieu al final de l’obra: ‘La societat està dissenyada per a aturar els homes.’ —Sí, aquest és el missatge final. És la tesi de l’obra. El missatge és: estiguem alerta perquè això passa massa sovint, cada dia. És maco com la protagonista enfoca el naixement de les societats amb l’objectiu de no fer-nos mal els uns als altres, d’establir uns certs codis ètics i morals perquè ens puguem respectar mútuament i sobreviure, mantenir-nos vius. Però, malgrat això, a Occident, encara hi ha molta violència. I la pregunta és: la violència és inherent a l’home i no hi podem fer res? La protagonista ho diu en un moment: no sé per què ens estranyem tant que hi hagi violència, perquè forma part de l’ésser humà, de la nostra espècie. —Ara que feu un glop d’aigua, no us atureu ni un moment per hidratar-vos en l’hora i mitja que dura l’obra. —Mireu, els tres primers dies vaig haver de parar per a fer un glop, però pels nervis. És a dir, tu pots parlar una hora i mitja sense beure aigua si vas ben hidratat i no ets a quaranta graus al sol, però els nervis són molt traïdors. Amb en Joel , havíem assajat molt de temps aquesta obra, però no havíem estat en contacte amb el públic, que és el teu interlocutor en un monòleg. I més en un monòleg tan directe. De sobte, trobar-me amb aquest públic, que respira, que reacciona… Em van venir uns nervis… A més, el principi de l’obra és frenètic, i entre la velocitat i els nervis els tres primers dies ho vaig passar fatal. Al cap de deu minuts ja està, perquè ja has conegut el públic i ja et pots tornar a concentrar. —Sabeu quan claveu un cop de puny emocional a l’estómac de l’espectador? —Sí. Ho sents tot. En notes els sospirs, la tensió continuada… I penso que el públic no és prou conscient que aquí no jugo amb la quarta paret. Quan ets en plena escena en una altra obra, parles als altres actors i interactues, i no parles directament al públic, de manera que no els observes de la mateixa manera que ells t’observen a tu. Aquí sí. I qualsevol llumeta i qualsevol soroll de mòbil, no el pots passar per alt. —Us ha costat d’interpretar aquest text? Ho dic pel seu dramatisme. —Uf. M’ha costat molt. Amb en Joel hem fet una feina incansable. És un codi nou per a mi, no havia fet cap monòleg. De sobte, passes de fer un teatre de situació a ser gairebé com un conferenciant, que surt davant el públic a explicar la seva vida. A més, el principi l’obra té un punt de stand-up comedy, i es va fer volgudament així. No ens volíem recolzar en res teatral, que només fóssim el text i jo. Hem hagut de treballar les intencions, insistir en cada frase, saber per què la dius, des d’on la dius… M’ha costat molt i en Joel m’hi ha ajudat molt, perquè ha estat pacient i perseverant. Recordo l’emoció que vaig tenir quan vaig llegir el text per primera vegada. Abans em demanàveu si sé quan clavo un cop de puny a l’estómac de l’espectador. I ho sé perquè a mi me l’ha fotut el text. En Joel va insistir molt que això fos una experiència ja viscuda, que d’alguna manera la protagonista ja vingués plorada de casa i no cerqués la compassió, que volgués despertar la gent amb el seu missatge i el seu exemple. —Heu parlat de Joel Joan, la vostra parella… —Se sap, sí . —La gent en parla pel carrer. Com és l’experiència que us dirigeixi la vostra parella? —És molt interessant. La cosa més positiva és que hem sabut separar les estones en què fèiem feina, de les estones en què érem parella i aquelles en què fèiem de pares. I l’altre avantatge és que ens coneixem molt, i la confiança ajuda a dir: sé que pots arribar aquí i insistim en aquest fragment. Si amb un monòleg ja t’has despullat molt perquè no pots amagar res, a la teva parella, que a més et dirigeix, no li pots amagar res. És una col·laboració que et permet d’anar al detall. No ho sé, potser m’equivoco, però si això hagués estat un procés normal amb un director amb qui no ens coneguéssim, el procés hauria estat molt més curt i potser no hauria arribat tan a fons. Potser a còpia de fer moltes funcions, però la proposta d’en Joel crec que ha estat molt oberta, sincera, molt franca i molt descarnada, com és el text. Perquè en el fons l’obra no és més que una dona que s’obre en canal i ofereix la seva vida. —Us ha marcat molt el personatge de Porca Misèria? —Carai si m’ha marcat! M’ha marcat tant que d’aquí en va sortir el projecte vital d’allà. Diguéssim que, quant a popularitat, va marcar una generació concreta. Als qui ara voregem els quaranta, va ser una sèrie que parlava dels nostres problemes. I sí, va ser un punt d’inflexió en la meva trajectòria. Jo fins llavors havia fet teatre en companyies petites i, de sobte, allò em va obrir un seguit de portes que em van portar a fer més tele. I ara hi ha generacions que em coneixen pel meu paper a La Riera, on vaig estar molts anys fent de dolenta. —I aquesta obra pot tornar a ser un punt d’inflexió en la vostra carrera? —Per a mi, sense dubte, és el millor que he fet. En el terreny teatral, és on sóc més feliç. I crec que després d’aquests de sis mesos de màster-class he arribat a un nivell a què no havia arribat mai. Feia molts anys que treballava a la televisió, amb rapidesa, on et dirigeixen poc i et serveixes molt de recursos, però ara, amb en Joel, tot això ho hem tombat a terra i hem provat de tornar a construir. De vegades els actors, com que ens sentim genials, tendim a escoltar-nos. I això és veritat. De vegades quan fas teatre et quedes allà, parlant… I penses: per què t’agrades tant? Bé, és clar, per l’ego, per això t’has dedicat a aquest ofici… Tot i que haig de dir que crec que el meu el tinc controlat. Assajar aquest monòleg ha estat un bany d’humilitat, com si comencés de zero i hagués redescobert la professió. De manera que sí, sense dubte, en la meva vida professional, aquest monòleg és un punt d’inflexió. És de les millors coses que m’he trobat en dramatúrgia i direcció. Ara, si això canviarà la meva carrera, no ho sé, és un món molt petit, el nostre. —L’Associació d’Actors i Directors diu que un 70% dels actors i actrius no poden viure de la seva feina. Entenc que formeu part del 30% restant. Però en aquest grup, com es viu? —És complicat, sí. Depèn de l’època. Jo vaig tenir un període bastant llarg d’estabilitat perquè vaig fer Porca Misèria, després vaig estar un any i mig sense fer televisió i després ja vaig estar set anys a La Riera. Per això, la meva percepció no és gaire real. En plena crisi, el 2009, acabava de tenir la meva primera filla i vaig començar a tenir una feina estable. Per tant, no sóc referència de res perquè he tingut sort. I ara, paral·lelament, encara que hagi anat fent coses de teatre, em sembla que he de demostrar més coses perquè pensin en mi, perquè em tenen molt associada a la televisió. I una de les raons de fer aquest text és que volia tornar a fer una targeta de presentació: mireu, a aquesta edat, amb la meva maduresa, jo puc fer això, i a qui li interessi, estic oberta a propostes. —És difícil de desempallegar-se de l’etiqueta de ser un actor de televisió. —Sí, és una etiqueta. I hi ha dues menes d’actors: els que van més encaminats a la televisió i els qui van més encaminats al teatre. Hi ha gent que fa el salt a la televisió, però ja feia quinze anys que feia teatre. A l’inrevés és diferent. El pas és més complicat, perquè al teatre hi ha més tècnica i a vegades no pots fer passar el que fas passar amb un primer pla i una música de fons. —No vau pensar mai a provar de treballar a Madrid? — Vaig començar a estudiar teatre una mica gran, perquè abans vaig fer Humanitats, i després d’un Erasmus, a vint-i-sis anys i un xicot per allà, encara m’endreçava la vida. I quan definitivament vaig decidir que em quedava aquí, a vint-i-vuit o vint-i-nou anys, em va sortir el paper de Porca Misèria. Sí que m’havia passat pel cap, però Madrid és molt dur i ja estava enganxada a la televisió d’aquí. I després, quan ja tens família, es fa complicat. Ara que ja els tinc una mica més grans, doncs penso que bé, potser anar i tornar ho faria. Ara, passar una temporada allà no ho crec, m’agrada massa Barcelona. De moment encara resisteixo aquí. —Per acabar, arribem al ‘momentet de VilaWeb’, que deia en Joel Joan en una entrevista. No heu amagat que sou independentista. No us ha fet por de significar-vos així? —Penso que si algú no em tria per les meves idees polítiques, ja no em val la pena de treballar-hi. Jo no em dedico a la política, de manera que no m’han de valorar per això. Per tant, penso que qui no em vulgui per això, tampoc no em mereix. —Com la veieu, la situació actual? —La veig negra com aquest mantell. Sí. La veig negre. M’agradaria tenir l’esperança que això a curt termini es pot solucionar, però ara mateix veig que vénen uns quants anys de desgast i molt de patiment. Tard o d’hora ho aconseguirem, però a una dècada vista. Ara mateix només hi veig patiment. —Us sentiu decebuda amb els polítics? —Una mica, sí. Va haver-hi un moment que semblava que tots anàvem units, que ja ens dividiríem més endavant. Però, hòstia, és que si no ho fem junts i només pensem en partits… La unitat costarà molt. La meva àvia es va morir amb cent anys i ja m’ho deia: ‘Ai, nena, això no ho aconseguirem mai perquè ni nosaltres no ens posem d’acord’. ‘No, àvia, aquesta vegada, sí’, li dèiem. Doncs som aquí, tenia raó. Grec 2019: una ruta apassionada, de Melbourne a Nova York

Summary: Anna Sahun: ‘Si algú no em tria per les meves idees, ja no em val la pena de treballar-hi’


Els problemes del servei de Rodalia de Renfe són comuns entre València i Barcelona i les queixes dels usuaris augmenten. En el cas de la capital valenciana, la plataforma Indignats amb Renfe fa un pas endavant i ara es mobilitzarà ‘per un servei de Rodalia i mitjana distància de qualitat’. Preparen una concentració el dissabte 9 de març a l’Estació del Nord. A la concentració, s’hi ha afegit la Plataforma de Defensa del Ferrocarril de CGT, Usuaris del Tren Valencià, València en Bici i més col·lectius. També s’hi han adherit tot un seguit d’ajuntaments. A hores d’ara, Carcaixent, Catarroja, Algemesí, Tavernes de la Valldigna, Almussafes i Sant Carles de la Ràpita ja han aprovat mocions que demanen un servei de trens públic i de qualitat. Així mateix, s’ha cursat una petició a Change.org per un servei digne de Rodalia i mitjana distància i que exigeix un transport ‘fiable, sostenible, assequible i accessible’. La plataforma Indignats amb Renfe critica ‘el descarat menfotisme de Renfe i el Ministeri de Foment en vista d’aquesta situació’.

Summary: Mobilitzacions contra Rodalia a València el 9 de març


‘Sembla que viure de lloguer sigui sinònim de resignació’, diu Irene Sabaté, portaveu del sindicat de llogaters de Barcelona. Explica que ha arribat l’hora de revertir aquest concepte social i començar a reclamar els drets dels llogaters que recull la llei d’arrendaments urbans (LAU). La inestabilitat econòmica i les dificultats per a aconseguir préstecs bancaris a l’hora de comprar un habitatge ha fet que una gran part dels ciutadans opti pel lloguer i que aquesta sigui l’única manera de tenir un habitatge digne. De fet, segons que recull l’Institut d’Estatística espanyol, el 26,7% dels habitatges de les Illes són de lloguer; al Principat, ho són el 23,6%; i al País Valencià, el 16%. És preferible contactar amb una agència intermediària o directament amb el propietari? En el moment de començar a cercar un pis de lloguer, la cosa més habitual és trobar el contacte d’una agència intermediària. Tanmateix, és preferible contactar directament amb el propietari, ja que la intermediació que fa l’agència immobiliària comporta pagar-ne uns honoraris sense que el llogater en tregui cap benefici. ‘Una de les nostres reivindicacions és que els honoraris de les agències els assumeixin els propietaris, creiem que és injust que qui realment es beneficia del servei, el propietari, no sigui qui el pagui’, diu la portaveu del sindicat. Un altre dels aspectes a tenir en compte quan cerquem un pis és que tingui el certificat d’eficiència energètica. Des de l’1 de juny de 2013, és obligatori que se’n faci referència en l’anunci de l’habitatge. És un certificat que vetlla per la reducció de despeses en subministraments energètics i exigeix als propietaris el bon manteniment dels aïllaments de l’habitatge, com ara finestres, per evitar fuites d’energia que fan créixer les despeses econòmiques. Els aspectes clau quan signem el contracte Abans de signar el contracte, és important de llegir-lo amb cura i negociar-ne les condicions amb el propietari. La durada del contracte pot ser pactada. En cas que no s’arribi a cap acord, haurà de ser d’un any, prorrogable en anualitats fins als tres anys, segons que preveu la LAU. En el cas que el llogater no vulgui prorrogar el contracte, ha d’avisar el propietari amb trenta dies d’antelació, com a mínim. Un cop signat el contracte, el propietari ja no es podrà fer enrere, tret d’una sèrie de supòsits, entre els quals, que n’hagi de fer ús. ‘Tot es pot pactar, hi ha flexibilitat, però s’ha de ser conscient de l’asimetria de poder que hi ha entre les dues parts’, diu Sabaté. El contracte ha d’especificar el preu exacte de l’arrendament, que serà vigent durant tota la seva durada, tot i que es pot especificar la possibilitat d’una pujada anual d’acord amb l’augment de l’IPC. Cal tenir en compte que els preus són regulats per la llei de l’oferta i la demanda i, per tant, serà difícil que es pugui negociar el preu. Sí que es pot consultar els índexs de referència de preus de lloguer a cada territori. Un altre dels punts clau a l’hora de signar el contracte és deixar clar qui assumirà les despeses (comunitat, impostos, assegurances, etc.) i el pagament de les reparacions en casos d’avaries. On va a parar la fiança del llogater? La LAU només obliga que la fiança correspongui a una mensualitat en els habitatges sense moblar i dues en els moblats. ‘No és això, que passa a la pràctica, és una clàusula que s’incompleix sistemàticament’, explica Sabaté. D’altra banda, segons la llei, el propietari ha de dipositar la fiança a l’Institut Català del Sòl (INCASÒL), en el cas del Principat, a l’Institut Balear de l’Habitatge (IBAVI), a les Illes, i a la Conselleria d’Hisenda de la Generalitat Valenciana, en el cas dels habitatges llogats al País Valencià. Aquests tres organismes són els encarregatsde gestionar les fiances dels llogaters en cada territori respectivament. Un cop acabat el contracte, el propietari només podrà restar-ne la quantitat corresponent a la reparació de danys ocasionats pel llogater. Per a assegurar-se que ho fa així, el llogater pot demanar-li les factures. Lloguer alegal d’habitacions Una de les pràctiques més comunes, sobretot a les grans ciutats, és el lloguer per habitacions, però la LAU no ho preveu pas. És, doncs, una pràctica alegal sense cap mena de regulació. De fet, en molts contractes de lloguer s’exclou la possibilitat de rellogar parts de l’immoble a altres persones. D’altra banda, hi ha propietaris que gestionen ells mateixos aquesta mena de lloguer sota condicions que no estan establertes enlloc. S’ha de tenir en compte, per tant, que cap contracte de lloguer d’habitació no queda emparat per la LAU. ‘Molts propietaris ja donen per fet que el llogater, segons la capacitat d’ingressos que tingui, haurà de compartir el pis. Passa amb molts pisos d’estudiants, on ja s’entén que hi haurà com a mínim dues o tres famílies donant suport a aquells habitants. Normalment, un dels estudiants és el titular del contracte i la resta paguen en negre’, explica la portaveu del sindicat.

Summary: Quins drets teniu com a llogaters segons la llei d’arrendaments urbans?


L’entitat Juristes per la República ha interposat una querella contra l’ex-delegat del govern espanyol a Catalunya Enric Millo, per la suposada prevaricació per no intervenir i impedir les càrregues del Primer d’Octubre. Juristes per la República va interposar una querella contra Millo per un delicte de prevaricació per omissió davant el que consideren una ‘no actuació’ del llavors delegat del govern espanyol, donada la seva condició d’autoritat, per impedir les càrregues de l’1-O. En la seva declaració com a testimoni en el judici al Suprem a la cúpula del procés, el passat 5 de febrer, Millo va acusar el president català Carles Puigdemont d’encoratjar durant l’1-O a les concentracions en punts de votació per impedir que la policia requisés urnes, davant la qual cosa es van constituir ‘muralles de persones’ que es van enfrontar violentament amb els agents.

Summary: Juristes per la República interposa una querella contra Enric Millo per les càrregues del Primer d’Octubre