Què és un ‘impeachment’? És un procés legal pensat per jutjar un càrrec públic de rang federal. La constitució nord-americana estableix que el poder legislatiu pot emprendre el procés quan hi ha indicis de ‘traïció, suborn o més alts crims i males praxis’. El procés té dues fases. Primer, la cambra de representants decideix si acusa el càrrec en qüestió o no. Si l’acusa, el senat el jutja. En cas que els senadors el declarin culpable, l’acusat perd el càrrec. Només dos presidents han passat per un impeachment: Andrew Johnson, el 1868, i Bill Clinton, el 1999, però cap d’aquests dos judicis no va tenir èxit. Richard Nixon va dimitir abans de ser processat, preveient una sentència desfavorable. La resta s’han aplicat contra jutges federals, llevat d’un senador i un membre de l’administració presidencial. Per què processen Trump? La trucada a Zelenski La cambra de representants ha acusat el president Trump de dos càrrecs. El primer, abús de poder, comès suposadament per haver pressionat el president ucraïnès Volodímir Zelenski perquè investigués per corrupció l’ex-vice-president Joe Biden, possible rival demòcrata a les eleccions d’enguany, i el seu fill Hunter, que tenen negocis a Ucraïna. Trump és acusat d’haver amenaçat Zelenski que, si no l’obeïa, cancel·laria una reunió amb ell a la Casa Blanca i retindria una partida que ja havia estat aprovada de quatre-cents milions de dòlars en suport militar d’Ucraïna. L’oposició considera que, si això es provés al judici, Trump hauria actuat contra la seguretat nacional dels Estats Units per interessos polítics personals. En segon lloc, el president és acusat d’obstruir el congrés per haver instat els membres del seu govern i els seus col·laboradors a no fer cas de les citacions de la cambra, i per haver demanat als testimonis que no cooperessin amb la investigació. Quines proves hi ha contra ell? El 26 de setembre proppassat, un informant que s’identificava com a membre dels equips d’intel·ligència nord-americans va publicar una carta en què alertava que, setmanes enrere, el 25 de juliol, Trump havia tingut una conversa telefònica amb Zelenski en què havia fet servir ‘el poder del seu càrrec per demanar la interferència d’un país extern a les eleccions ’, que es faran el novembre d’enguany. Trump ha reconegut que, dies abans de la trucada, va ordenar que els EUA no enviessin els diners a Ucraïna, però nega que la intenció real fos coaccionar el seu homòleg. Tot i que tant Trump com la Casa Blanca ho han desmentit reiteradament, l’ambaixador nord-americà a Ucraïna, Bill Taylor, va assegurar davant el comitè que investigava els fets que el president havia deixat ben clar que la retenció dels diners restava supeditada a la hipotètica investigació contra els Biden. Quina fase del procés comença avui? L’impeachment contra Trump ja ha superat la primera fase: la cambra de representants ha decidit d’acusar-lo formalment i avui comença el procés al senat. Els senadors hi faran de jurat i un grup seleccionat de set congressistes demòcrates, d’acusació particular. La defensa de Trump serà un equip mixt d’advocats personals i consellers de la Casa Blanca. La majoria de dubtes giren entorn del magistrat John Roberts, que presideix el Tribunal Suprem i que serà l’encarregat de dirigir el procés. No és clar encara si el seu paper serà merament moderador. Perquè Trump sigui defenestrat cal que ho acordin almenys dos terços del senat, on els republicans tenen majoria absoluta (són 53, contra els 47 demòcrates: la minoria ha de convèncer 20 republicans que votin contra el seu president). Per això sembla improbable que l’impeachment reïxi: tot depèn de si les proves són prou flagrants per a convèncer els senadors moderats, i si els convé de donar-hi suport o no, tenint en compte que molts se sotmetran a la reelecció alhora que ho hauria de fer Trump, el 3 de novembre. A més, com va passar amb Bill Clinton, és factible que una majoria clara de senadors creguin que Trump és culpable, però votin en contra de destituir-lo, argüint que Trump és popular i té suport i, per tant, no n’hi ha prou per a fer-lo plegar. Si hi hagués sorpresa, el rellevaria automàticament el vice-president ultraconservador Mike Pence. Quant durarà? Trump hi compareixerà? Hi ha discrepàncies que no s’esclariran fins que no hagi començat el ‘judici’. Primer de tot, se’n decidirà el format. El dirigent republicà al senat, Mitch McConnell, vol que el procés no duri més de dues setmanes. A partir d’avui hi haurà sessió cada dia llevat del diumenge. Els demòcrates també esperen que el procés sigui àgil, a fi que no obstrueixi les primàries que triaran el següent rival de Trump, i que comencen el 3 de febrer. Però el calendari que havia previst el seu líder, Chuck Schumer, va amb dotze dies de retard. McConnell també pretén que no hi compareguin els quatre testimonis que exigeix Schumer. El més important és el de John Bolton, que va dimitir fa pocs mesos el càrrec de conseller de Seguretat Nacional per discrepàncies amb la manera de fer de Trump. Fa pocs dies, Bolton va explicar que estava disposat a declarar. Podria ser una declaració explosiva, però Trump podria fer ús del seu privilegi i vetar-la, tal com ha insinuat aquests darrers dies. Quant a Trump, que s’ha referit a l’impeachment com una ‘cacera de bruixes’ i ‘assetjament presidencial’, podria optar per declarar-hi, però ara com ara sembla clar que el seu advocat, Pat Cipillone, declararà en nom seu.

Summary: Tot allò que heu de saber sobre l”impeachment’ contra Trump


Sense cap sorpresa. Ada Colau ha revalidat la batllia de Barcelona amb el suport de Barcelona en Comú, el PSC i Manuel Valls. Per primera vegada, el candidat de la llista més votada no assolirà la batllia de la capital catalana. Colau ha consumat el tomb que va començar l’endemà del 26-M i continuarà quatre anys més al capdavant de l’ajuntament. Però el ple al Saló de Cent ha estat marcat per la presència de Joaquim Forn, pres polític, els crits de llibertat i la concentració de suport a la plaça de Sant Jaume. Una multitud solidària amb Forn també ha protestat contra Colau pel pacte amb el PSC i Valls. A la plaça també hi havia, en minoria, un grup de suport a la batllessa dels comuns. Un ampli dispositiu de la Guàrdia Urbana s’ha desplegat per a evitar qualsevol incident. Colau i Collboni: torna a Barcelona el tàndem trencat pel 155 Al seu discurs, Colau ha tornat a lamentar que no hi hagi hagut un tripartit entre els comuns, ERC i el PSC. Ha agraït el suport dels socialistes i els tres vots de Valls, ‘uns vots que no hem anat a buscar i que no hem amagat que ens incomodaven’. Ha dit que és conscient que s’haurà d’esforçar per ser ‘més dialogant i accessible’ aquesta legislatura i ha criticat qui qualifica els comuns d’equidistants. ‘No seré en cap cas alcaldessa independentista ni alcaldessa antiindependentista. M’esforçaré per a fer l’alcaldessa de tots els barcelonins’, ha afegit, cosa que també ha demanat a tots els regidors. Colau s’ha compromès a continuar combatent la judicialització de la política. Dirigint-se a Forn, ha desitjat que arribi a ell i als presos polítics ‘una alenada’ d’aire fresc de Barcelona. ‘No tindrem descans col·lectivament fins que no sigueu a casa en llibertat’, ha assegurat. També s’ha compromès a mantenir un contacte regular amb Forn per parlar sobre la ciutat i a mantenir el llaç groc a la façana de la casa de la vila si ho decideix la majoria de la junta de portaveus, on els comuns poden ser majoria amb ERC i JxCat. Forn ha fet un discurs dur amb Colau. Enmig d’un saló de cent dempeus, amb crits de llibertat i una gran ovació a la plaça de Sant Jaume, ha començat felicitant-la, però tot seguit li ha dit: ‘Crec que heu comès un gran error no respectant la llista més votada; tothom sap com heu aconseguit els vots. Ho sou gràcies a un partit que ha situat com a primer objectiu que Barcelona no tingui un batlle independentista, i vós ho heu facilitat. Sabeu que responeu a una pressió política dirigida; heu estat l’instrument útil d’aquests poderosos, que tant us agrada criticar en campanya.’ Ha continuat així: ‘Vós dieu que ajudeu a desmuntar la política de blocs. Més aviat penso que així està més consolidada i clarifica la posició del vostre partit, que sempre s’ha mogut en l’equidistància. I em dol el menyspreu sobre el meu partit; la discrepància és respectable, però no em complau que digui que ni tan sols seureu a parlar amb nosaltres quan dieu que voleu governar per a tothom.’ Després hi ha intervingut Valls, que s’ha vantat del suport a Colau i d’haver barrat el pas a l’independentisme. Ha defensat el vot d’ell mateix i dos regidors més de la seva candidatura a Colau per ‘sentit d’estat’ i per la necessitat de barrar el pas a Maragall. ‘No s’ha de fugir la responsabilitat: és sí o no. El més important era evitar que Barcelona tingués un alcalde independentista’, ha dit. Ha estat escridassat per la majoria del públic del Saló de Cent quan, durant el discurs, s’ha dirigit a Joaquim Forn i li ha dit a l’estat espanyol no hi ha presos polítics ni exiliats. A Ernest Maragall, el candidat d’ERC, l’han deixat amb la mel a la boca, i al seu discurs s’ha mostrat agraït per haver pogut ‘tornar a estimar Barcelona’. S’ha compromès a ser la veu dels seus votants a l’ajuntament en el paper que li toca. Maragall també ha dit que prendran la iniciativa a l’oposició i que seran exigents amb el govern municipal. ‘Que ningú no es permeti presumir de progressisme si no assumeix el compromís de llibertat dels presos polítics, i de conquerir la plenitud democràtica per decidir el nostre futur’, ha dit. Maragall també ha tingut un record per Oriol Junqueras, que va proposar-li d’encapçalar la candidatura d’ERC de la presó estant, i pel seu germà, l’ex-batlle i ex-president Pasqual Maragall. Dirigint-se a Forn, ha dit que sabran llegir el significat del fet que avui hi fos present i del fet que d’ara endavant hi fos absent. L’acte ha acabat amb el cant d’Els Segadors i les fotografies oficials i el desplaçament de la nova corporació municipal al Palau de la Generalitat per tal de saludar el president, Quim Torra. Un trajecte que Forn ja no ha pogut fer, perquè se l’han endut de tornada a la presó de Soto del Real.

Summary: Ada Colau, investida batllessa de Barcelona amb els vots del PSC i Valls


L’Obra Cultural Balear (OCB) ha manifestat el suport a la manifestació contra el que consideren que és una ampliació encoberta de l’aeroport de Palma. La mobilització és convocada per al diumenge, primer de març, a les 17.00, davant la delegació del govern espanyol. Com a entitat defensora del màxim nivell d’autogovern, reivindica que les principals infrastructures d’entrada i sortida de les Illes han de ser gestionades plenament i directament per institucions de les Balears. L’Obra es manifesta contra qualsevol pla d’ampliació de l’aeroport de Palma fet d’esquena a la voluntat de la ciutadania de Balears i de les seves institucions. A més, considera que l’intent d’ampliació de l’aeroport de Son Santjoan atempta directament contra la declaració d’emergència climàtica del govern i el Consell de Mallorca.

Summary: L’Obra Cultural es declara contrària a l’ampliació de l’aeroport de Palma


Treballadors del Departament de Cultura a Lleida han dut a terme aquest migdia un acte simbòlic davant del moll de càrrega del Museu de Lleida quan es compleix un mes de l’actuació que va suposar ‘el segrest i trasllat a Sixena d’algunes obres del Museu de Lleida, Diocesà i Comarcal, a l’empara de subterfugis legals i de l’aplicació de l’article 155’, segons han explicat. Els funcionaris de Cultura, conjuntament amb treballadors del museu lleidatà, han format un llaç humà de color groc, per tal d’expressar el suport del personal del departament al Museu de Lleida i, a la vegada, exigir ‘l’alliberament immediat dels ostatges, tant exiliats com presos’. La iniciativa s’emmarca en les activitats que des de fa setmanes porten a terme periòdicament els treballadors de la conselleria de Cultura a Lleida per manifestar públicament el seu suport ‘al normal funcionament de les institucions, al Govern legítim, a l’exili o a la presó, i als presos polítics de les associacions cíviques i culturals’.

Summary: Treballadors de Cultura i del Museu de Lleida despleguen un llaç groc un mes després del trasllat de les peces a Sixena


El president del govern espanyol Mariano Rajoy, ha concedit una entrevista a Onda Cero en la qual, en articular una resposta sobre les eleccions del 21-D, ha tingut una relliscada i ha reconegut Catalunya com una república: ‘En les últimes eleccions de la república a Catalunya, el resultat entre els partits independentistes, nacionalistes, i els que no ho eren, era exactament igual que el de les últimes eleccions’. Vegeu el vídeo: Rajoy: “En las últimas elecciones de la República en Cataluña…”. ¿Quién podría haber imaginado que el primer país en reconocer la República Catalana sería España? Supongo que Llarena y el TC ordenarán hoy mismo la detención del presidente de España por rebelión y sedición. pic.twitter.com/ace5bHTluP — Kasper Juul🎗 (@KasperJuul_0) 24 de gener de 2018 El lapsus ha corregut ràpidament per la xarxa i #RajoyenOndaCero s’ha convertit ‘trending topic’ a l’estat espanyol. De fet, no és la primera vegada que Rajoy viu una situació semblant als micròfons d’Onda Cero i essent entrevistat per Carlos Alsina. El 2015 Rajoy fou incapaç d’argumentar per què els catalans deixarien de ser ciutadans europeus en cas d’independència de Catalunya. Una simple pregunta d’Alsinael va deixar desarmat. Vegeu aquest fragment de vídeo, subtitulat en anglès:

Summary: Mariano Rajoy hi torna: ‘En les últimes eleccions de la república a Catalunya…’


El govern català ha aprovat avui els nomenaments de M. Victòria Girona com a nova directora general d’Universitats, en substitució de Josep Pallarès, que assumeix la Direcció General de Planificació en l’Àmbit d’Universitats i Recerca que, entre d’altres responsabilitats, tindrà la coordinació del Pacte Nacional per a la Societat del Coneixement. Girona és llicenciada i doctora en Farmàcia per la Universitat de Barcelona (UB) i catedràtica de Química-Física, ha estat degana de la Facultat de Farmàcia i avaluadora de la primera i segona edició del Pla Nacional d’Avaluació de la Qualitat de les Universitats Espanyoles. Pallarès, llicenciat en Ciències Físiques per la UB i doctorat per la Politècnica de Catalunya (UPC), ha estat director general d’Universitats des del febrer del 2016 i anteriorment havia exercit diferents càrrecs a la Rovira i Virgili (URV) de Tarragona.

Summary: Victòria Girona, nova directora general d’Universitats de la Generalitat de Catalunya


VilaWeb prepara millores a la seva aplicació per a mòbils i pissarretes. Perquè siguin efectives, cal que actualitzeu l’app si no ho heu fet darrerament. Els canvis són tècnics i milloraran la qualitat de manera progressiva. Si teniu Android, podeu actualitzar l’app des d’ací: https://play.google.com/store/apps/details?id=com.eideam.vilaweb&hl=ca Si utilitzeu un iPhone o un iPad, la podeu actualitzar des d’ací: https://itunes.apple.com/es/app/vilaweb/id406620374?l=ca&mt=8 Si encara no teniu l’aplicació, aquests enllaços també serveixen per a descarregar-la.

Summary: Important: cal actualitzar l’app de VilaWeb per a millorar-ne el funcionament


Ingredients: (per a 4 persones) 2 melonets Gàl·lia 250 g maduixots del Maresme 10 nespres 4 cullerades soperes de sucre roig Suc de dues llimones Elaboració: Tallem els melons per la meitat, els buidem tot fent boletes. Els posen en un bol. Després netegem els maduixots, sense treure-li la part del tronquet i les fulles, perquè no agafin aigua. Els afegim al bol. Pelem les nespres, traiem els pinyols i els partim per la meitat. També els afegim al bol. Posarem quatre cullerades de sucre i el suc de dues llimones dins del vol amb les fruites i ho deixem reposar un parell o tres d’hores. Per a la presentació, aprofitarem la closca del meló, que servirà de recipient per acollir la fruita macerada. La meitat de la closca del meló es col·locarà dins d’un bol transparent. Aquesta macedònia és una base que es pot servir acompanyada amb iogurt, nata, vi dolç, suc de taronja…

Summary: La cuina de la Neus: Macedònia de primavera


El jutge de l’Audiència Nacional espanyola José de la Mata pren declaració avui a partir de les 11 del matí a Oriol i Marta Pujol Ferrusola en el marc de la investigació sobre la fortuna que la família tenia a Andorra. El jutge els atribueix un suposat delicte d’emblanquiment de capitals continuat, igual que a la seva germana, Mireia Pujol Ferrusola, que declararà el pròxim dimarts. Oriol Pujol –que també està pendent de judici a Barcelona pel cas de les ITV- compareix davant d’un jutge per primera vegada per esclarir l’origen de la fortuna. A la interlocutòria de citació el jutge recorda que es desconeix per ara l’origen dels fons de la família i no consta raó que els justifiqui, així com que tots els membres de la família que han declarat van negar haver tingut comptes bancaris a l’estranger. El jutge explica que Oriol Pujol Ferrusola va ser titular d’un compte a Andorra entre 1992 i 2010 del que era cotitular la seva dona Anna Vidal Maragall. Segons el jutge, els membres del grup familiar actuaven amb un ‘patró similar de comportament’, perquè van mantenir els fons a Andbank fins el 2010, quan els van passar a BPA abans que el 2012 els ‘ocultessin’ en fundacions panamenyes. Van actuar d’aquesta manera tots menys Oriol Pujol Ferrusola, que va reintegrar els diners en matàl·lic i ara ‘se’n desconeix la seva destinació final’. Pel que fa Marta Pujol Ferrusola, el jutge explica que disposava de quatre comptes a Andbank associats cadascuna a un tipus de moneda. Segons De la Mata, el 2012 va transferir recursos a una fundació de dret panamenya Doreal o Donean i el 2014 va regularitzar 532.029 euros amb Hisenda procedents de comptes bancaris andorrants mitjançant una transferència a un compte del Banco Madrid que havia obert set dies abans. Pel que fa a Mireia Pujol Ferrusola, el jutge explica que va tenir un compte a Andbank des de 1992 a 2010 que el 2012 van anar a parar també a Doral o Doneran. El 2014 Mireia Pujol va regularitzar 1.072.767 euros procedents de comtes bancaris andorrants també mitjançant una transferència a Banco Madrid. De la Mata detalla tots els moviments dels seus comptes bancaris i assenyala que la majoria dels fons ingressats mitjançant transferència en aquestes comptes bancaris que titularitzen cadascun dels germans Pujol Ferrusola i la seva mare Marta Ferrusola, prové principalment dels diferents comptes del fill gran a Andbank, encara que en alguna ocasió van ser Oleguer, Pere o Josep Pujol. Un patró similar de comportament en l’actuació de tot el grup familiar, que va mantenir els fons a Andbank fins el 2010, data en què els van passar a BPA. En aquesta entitat els van mantenir fins el 2012, quan els van ocultar darrere de fundacions panamenyes fins el 2014, amb l’excepció d’Oriol Pujol Ferrusola, ‘que ho va reintegrar en efectiu sense que es conegui el seu destí final’. El jutge destaca que Jordi Pujol Ferrusola i la seva dona Mercè Gironès eren titulars de comptes bancàries a Andorra com a mínim des del 1992 i que en tots aquests anys havien introduït ‘alt percentatge de fons en efectiu’ del que se’n desconeix l’origen. Recorda que tots dos van negar en les seves declaracions tenir o haver tingut comptes bancaris a l’estranger, fet que encara agreuja –segons el magistrat- la manca de justificació d’aquests ingressos. Cita com a exemple l’existència d’un compte obert l’any 2.000, d’un document denominat ‘contracte d’operativa confidencial’ i un annex del contracte d’obertura del compte on ‘consta la signatura de l’imputat Jordi Pujol Ferrusola’. També recorda que té a la seva disposició suports documentals de cinc operacions de retirada d’efectiu d’un compte de Jordi Pujol Ferrusola i un document de l’entitat bancària signat per Jordi Pujol Ferrusola datat el mateix dia de l’obertura del compte on ‘explica que ell no és propietari dels fons que s’ingressen, i que el titular real és el Sr Jordi Pujol Soley’. El jutge destaca també un segon document manuscrit de l’expresident de la Generalitat datat al mes de maig del 2001 ‘on afirma ser propietari del compte nº 63810 i declara que en cas de la seva defunció tot el que hi hagi en aquest compte passa a Marta Ferrrusola Lladós’. Segons el magistrat, també es desconeix l’origen dels fons que es van ingressar en efectiu a aquest compte. El llegat, ‘un mer relat’ De la Mata també apunta que no consta que el llegat del que va parlar l’expresident de la Generalitat sigui real. Segons la interlocutòria, el comunicat que va fer Jordi Pujol i Soley és ‘un mer relat sense cap contingut determinant’ que de ser real ‘contindria dades com la quantitat del llegat el lloc ‘estranger’ on es trobaven aquests fons, acompanyat de documentació que corrobori aquestes afirmacions’. També explica que Marta Ferrusola va tenir tres contractes bancaris a Andorra a Andbank, BPA i Kopeland Foundation Al primer va ingressat 659.098 euros mitjançant transferències bancàries, dels que 217.446 provenien de comptes del seu fill, Jordi Pujol Ferrusola, mentre que 239.786 euros provenien del compte de Pere Pujol Ferrrusola i la resta eren ‘d’origen desconegut’. Posteriorment va reintegrar part d’aquests diners a comptes de Jordi i Pere Pujol Ferrusola. Per tot plegat, el jutge conclou que les conductes dels Pujol són ‘susceptibles d’integrar-se al menys en el tipus d’emblanquiment de capitals’ i per aquest motiu cita a declarar com a investigades Marta, Mireia i Oriol Pujol Ferrusola ‘per donar-los l’oportunitat d’aportar la seva versió sobre els fets i determinar la seva eventual participació als mateixos’.

Summary: Oriol i Marta Pujol Ferrusola declaren avui a l’Audiència espanyola per la fortuna familiar a Andorra


Marta Rosique (ERC) és la diputada més jove del congrés espanyol i ahir va formar part de la mesa d’edat. Aquesta barcelonina de 23 anys ahir es va convertir en un dels personatges de la jornada perquè duia una samarreta que es va fer viral: ‘Acció antifeixista. Països Catalans.’ VilaWeb va entrevistar-la pocs minuts després d’acabar la sessió d’investidura per a conèixer-la una mica i saber-ne l’experiència. —Qui és Marta Rosique? —He estudiat periodisme, i ara faig Ciències Polítiques. La idea és poder combinar la feina i els estudis. Jo sóc la diputada de les Joventuts d’Esquerra Republicana al congrés dels diputats. Sóc secretària de Política i Cooperació Internacional. Parlo quatre idiomes: català, castellà anglès i francès. I havia estat al Consell de Joventut de Catalunya i portaveu d’Universitats per la República durant el Primer d’Octubre. He nascut a Barcelona. El meu pare és metge i la meva mare, autònoma, es dedica a qüestions de seguretat alimentària. —Un ocellet m’ha dit que heu publicat articles a VilaWeb? —Hi he escrit un parell articles amb Marta Tévar (‘L’alternativa al model capitalista de les xarxes socials‘ i ‘Compartir la vellesa‘) de quan estudiava periodisme a la Pompeu Fabra, que tenia un conveni a VilaWeb. Ara faig polítiques perquè d’alguna manera vaig tenir la sensació que tenia algunes idees clares, però que em faltava estructurar-les. I vaig pensar que m’aniria bé. —Quan entreu a militar a ERC i per què? —Deu fer quatre o cinc anys. M’havia implicat en afers europeus, però volia treballar a escala de país. I dins les JERC et donen l’oportunitat de tractar de totes les lluites en un conjunt. Tot allò que fem per aconseguir la República Catalana és amb la intenció d’aconseguir més redistribució de la riquesa. I lluitar per això. ERC és el partit que permet l’alliberament nacional i alhora el social. Crec que són indestriables. —Com resumiríeu el dia? —Això que ha passat avui demostra que serà dur. No serà una etapa fàcil. Per dos aspectes que per mi són importants: hi tenim l’extrema dreta. I hi teníem l’Oriol Junqueras, Josep Rull, Jordi Turull i Jordi Sánchez que eren amb nosaltres però que han hagut d’anar-se’n perquè els han de tancar a la presó. I això clarament és una anormalitat. —Us ha fet il·lusió conèixer Valle-Inclán? — Era molt simpàtic, l’home. Ens ha tractat molt bé. Però estava cansat. Si per a nosaltres ha estat esgotador, per a ell, que havia de presidir aquell batibull constant, era més complicat. —Portàveu una samarreta que s’ha fet viral: ‘Acció antifeixista. Països Catalans.’ Cap reacció? —He fet el sord. No sé si m’insultaven. He vist molts diputats que em miraven amb cara estranya, o quan anaven a votar s’aturaven un segon, em miraven i continuaven. Però també hi ha hagut gent que m’han dit ‘tu em representes’. Gent que no eren d’ERC. És bonic de veure la solidaritat antifeixista. Gerardo Pisarello, per exemple. I després m’ha sorprès bastant que se m’hagi acostat un moment Pedro Sánchez i m’hagi dit: ‘Enhorabona perquè no és fàcil això que fas.’ No sé com s’ha d’interpretar. Entenc que si no portés aquesta samarreta no m’hauria fet aquest comentari. —Per què us l’heu posada? —Per què trencava justament amb aquesta normalitat que comentava. D’alguna manera deixa clar que no és normal que hi hagi extrema dreta en unes institucions que suposadament han de ser democràtiques. I que alhora, nosaltres, malgrat la repressió, continuem reivindicant la República Catalana. I ho continuarem fent des del front de Madrid, com ho fem a les altres institucions o als carrers. —Res a afegir? —Per mi emocionalment ha estat fort. M’he sentit impotent i he notat molt la injustícia quan he vist que se’ls enduien cap a la presó. Aquesta imatge crec que no l’oblidaré mai. —Els coneixíeu, els presos polítics? —Amb l’Oriol hi havia coincidit en actes i ens hem enviat cartes. Amb en Jordi Sánchez hi havia tingut contacte durant l’Octubre, perquè les Universitats per la República vam ocupar la UB i recordo que venien Jordi Sánchez i Jordi Cuixart, i teníem una relació molt bona. I la predisposició d’ajudar-nos els uns altres quan poguéssim. —Preparada a ser la generació que visqui la independència? —La tercera generació, diuen, és la que pot fer memòria històrica. A la gent jove els ho explico: som nosaltres, la tercera generació, després de la dels meus pares (cinquanta llargs) i els avis (nascuts durant la guerra). Nosaltres hem de poder parlar clarament del passat, fer memòria històrica i canviar. A nosaltres ens toca combatre l’herència del franquisme. És responsabilitat nostra, dels joves. —Quan arribarà? —No hi crec gaire, a posar data. Hem de poder fer possible el moment. I com a moviment independentista hem de saber generar una reacció enorme quan arribi la sentència.

Summary: Marta Rosique: ‘He vist molts diputats que em miraven amb cara estranya’


L’economista i diputat Francisco de la Torre ha presentat aquest dijous la seva dimissió al comitè executiu nacional de Ciutadans, segons han confirmat a Europa Press fonts de la formació taronja. El parlamentari havia anunciat recentment que estudiava deixar el projecte en el qual es va embarcar en 2015 i aquest mateix dijous ha traslladat a la direcció del partit liderat per Albert Rivera la seva decisió de deixar la direcció de la formació. De la Torre és membre de l’executiva, responsable de política fiscal i secretari de programes de la Comunitat de Madrid, a més de diputat per aquesta comunitat autònoma reelegit en les eleccions del passat 28 d’abril.

Summary: Nova baixa a Ciutadans: plega Francisco de la Torre, membre de la direcció


El president de la Comissió Europea (CE), Jean Claude Juncker ha demanat als estats membres de la UE que durant la reunió extraordinària de ministres d’Interior convocada pel dilluns 14 de setembre s’aprovin les propostes per acollir 120.000 refugiats. Aquests se sumarien a les 40.000 places d’asil que la CE ja havia demanat al mes de maig. L’objectiu és alleugerir la situació de Grècia, Hongria i Itàlia, que comencen a estar desbordats. La CE ha fet una proposta en la qual vint-i-dos països col·laboraran en el repartiment de refugiats. D’aquest total Alemanya serà el país que n’aculli més, amb 31.443. Per darrere el segueixen França (24.031), Espanya (14.931), Polònia (9.287) i Holanda (7.214). Per voluminosa que sembli la xifra, Juncker diu que ‘es queda curta si es tenen en compte la quantitat de persones que han arribat a Europa en els últims mesos’, a més de petita si es compara amb la població i la riquesa del continent europeu. ‘És clar que no podem acollir tota la misèria del món però els refugiats dels quals parlem només representen el 0,11% de la població europea, quan al Líban són un 25%, amb només una cinquena part del PIB de la UE’, ha dit. Ha afegit: ‘Parlem d’éssers humans, no de xifres’ i ha recordat que Europa s’ha construït gràcies a molts moviments de població. També ha afegit: ‘Tots els europeus hem estat refugiats alguna vegada’. Juncker ha criticat també els governs d’Hongria, Eslovàquia i, en menor mesura, Polònia, ja que discriminen segons la fe dels refugiats: ‘No hi ha religions ni creences ni filosofies quan parlem de refugiats’.

Summary: Juncker demana que els governs europeus acullin 120.000 refugiats


Dos anys després del 20-S, davant la conselleria d’Economia, una multitud ha tornat a proclamar que els carrers seran sempre seus. ‘A les portes de la sentència del Suprem, continuem convocats, continuem mobilitzats fins que tothom sigui lliure’, ha sentenciat l’actriu i escriptora Estel Solé, conductora de l’acte. Si el nombre de congregats estava a anys llum de la manifestació de la Diada, l’ambient que s’hi respirava també era totalment diferent. No hi havia ni rastre de l’ensopiment que es palpava entorn de la plaça d’Espanya fa poc més d’una setmana, com una espessa resignació. Aquesta vegada, els habituals ‘presos polítics, llibertat’ i ‘independència’ sonaven com a preludi d’alguna cosa que forçosament haurà de passar. Si no, enterraran una part de l’electorat independentista en un fangar de frustració col·lectiva a l’altura de les expectatives que han generat els partits i les entitats independentistes amb la resposta al Suprem. Potser era la proximitat de la sentència, o potser és que el record del que va passar fa dos anys ha agitat la gentada que s’ha acostat a l’acte organitzat per Òmnium i l’ANC, però alguna cosa semblava haver-se despertat del tot. Ho diu Jordi Cuixart, ho ha dit el president de la Generalitat i ho repetien aquesta tarda els manifestants: ‘Ho tornarem a fer.’ És un lema encara ambigu en espera d’una concreció que triga a arribar. Però el crit d’avui ressonava gairebé com una exigència als polítics que han seguit l’acte al peu de l’escenari, quan encara no han traçat una resposta institucional a la sentència compartida amb l’ANC i Òmnium. D’ERC, hi havia la plana major. Hi eren el president del parlament, Roger Torrent; el vice-president del govern, Pere Aragonès; el cap de files d’ERC a l’Ajuntament de Barcelona, Ernest Maragall; el president del grup parlamentari d’ERC, Sergi Sabrià; i la secretària general adjunta d’ERC, Marta Vilalta. Fa dos anys, el jutjat número 13 de Barcelona va posar el focus en el departament d’Oriol Junqueras, que es va convertir en el nucli principal d’atenció dels escorcolls, tot i que n’hi va haver una quarantena més i disset detinguts, a més de l’intent fallit de la policia espanyola d’entrar a la seu de la CUP sense ordre judicial. Per part de JxCat, hi han assistit el portaveu al parlament, Eduard Pujol; la portaveu de JxCat al congrés espanyol, Laura Borràs, i diputats com Gemma Geis, Aurora Madaula, Francesc de Dalmases, Pep Puig i Pep Riera. De la CUP, Eulàlia Reguant i la diputada Natàlia Sánchez. També hi ha estat Camil Ros, de la UGT. L’escorcoll d’aquell dia, amb Jordi Cuixart i Jordi Sànchez fent una crida a la dissolució de la protesta sobre el cotxe destrossat de la Guàrdia Civil espanyola, es va convertir en un parany que va acabar amb el seu empresonament preventiu per un presumpte delicte de sedició. ‘És evident que l’estat buscava qualsevol excusa per a criminalitzar aquest moviment, que és pacífic i, a partir del dia d’avui, van començar a construir un relat fals de violència, com hem vist en el judici’, ha denunciat el vice-president d’Òmnium, Marcel Mauri. Però més que un plany per la repressió, l’energia dels manifestants ha esdevingut un clam per la desobediència. Llegint un text de Jordi Sànchez, l’ex-diputada de la CUP Gabriela Serra ha arrencat grans aplaudiments quan ha cridat: ‘Volíem votar i vàrem votar! I això és el que tard o d’hora tornarem a fer: vencerem la por, desobeirem i guanyarem.’ El ‘desobeirem’ era un afegit seu, i ha provocat grans aplaudiments. N’hi ha hagut molts més. La desobediència ha estat una constant ovacionada en els textos de Sànchez i Cuixart que representants de la societat civil i familiars dels dos presos polítics han llegit des de l’escenari. ‘Quan una prohibició atempta contra els nostres drets la nostra obligació és desobeir-la’, ha dit Joan Guisado, de la Federació Catalana d’Escoltisme i Guiatge, llegint Sànchez. I també ho ha fet el sociòleg Salvador Cardús, amb un altre text de l’ex-president de l’ANC: ‘És en la defensa de les causes justes on la desobediència esdevé una acció moralment legítima i políticament necessària.’ Carles Vicente, d’Unió de Pagesos, hi ha insistit posant veu a un altre text de Cuixart: ‘Desobeïm el sistema perquè obeïm els drets humans.’ Han passat dos anys, però la tarda d’avui queda lluny del dia en què va esclatar tot, quan l’1-O semblava empènyer el país a una cruïlla sense retorn. Malgrat la gentada, no s’hi ha reunit tanta gent com llavors, ni els que hi han estat eren exactament els mateixos. Faltaven, sobretot, els joves. Els estudiants que aquells dies ho van donar tot i que, després d’aquella tardor convulsa, no han tornat a sortir amb la mateixa força al carrer. Falten poques setmanes per a la sentència. Així ho ha assegurat el ben informat fiscal José Zaragoza, que sembla dominar el calendari amb què treballen els jutges del Tribunal Suprem. I aleshores sorgeix la pregunta. Es pot reviure l’esperança col·lectiva d’aquell octubre?

Summary: Clam per la desobediència, dos anys després


La Fontana Rosa 6 Avenue Blasco Ibanez Mapa a Google Menton, a tocar de la Ligúria i a tan sols vuit quilòmetres de Mònegue, va pertànyer al petit principat de la família Grimaldi del 1633 al 1861, juntament amb Rocabruna. A banda aquest detall històric, que ja singularitza prou la bonica vila de la Costa Blava, des de la nostra òptica Menton té un altre al·licient molt important: és el paradís terrenal on es va establir a partir del 1922 el gran polític i escriptor valencià Vicent Blasco Ibáñez (1867-1928). Fou una figura clau de la València d’ara fa un segle per la seva tasca com a escriptor, amb novel·les naturalistes que retraten amb detall la vida valenciana de la fi del segle XIX i també amb grans èxits de vendes universals. Així mateix, fou un home d’acció vinculat a la política: l’anomenat blasquisme fou el moviment polític republicà hegemònic a la ciutat de València entre el 1898 i el 1933. Però Blasco es va haver d’exiliar unes quantes vegades: l’última, arran de la dictadura de Primo de Rivera. Després de recórrer tot el món, va optar per adquirir el 1922 la finca Fontana Rosa de Menton i recrear-hi un bocí de la seva València per mitjà de rajoles de ceràmica decorades, pèrgoles, basses i jardineres coloristes, llimoners i fruiters… A la Fontana Rosa va començar i acabar el llibre La vuelta al mundo de un novelista, en què arrenca amb aquestes frases: ‘Un dels primers matins de la tardor del 1923. Sec en un banc del meu jardí de Menton. Arbres, estanys, arbusts florits, ocells i peixos semblen avui ben diferents del que veig diàriament. Alguna cosa sobrenatural anima tot allò que m’envolta, com si durant la nit s’haguessin trastornat els ritmes i els valors de la vida. El jardí em parla.’ Durant gairebé set anys va anar ampliant la vil·la amb la compra de terrenys adjacents, en els quals va crear un jardí literari amb un racó dedicat a cadascun dels seus escriptors favorits. Amb la seva mort sobtada el 1928 i les invasions italiana i alemanya de Menton a la Segona Guerra Mundial, la Fontana Rosa va ser requisada i saquejada i va romandre abandonada durant trenta anys, fins que la família la va cedir a Menton el 1970. Gràcies a la declaració de Patrimoni Històric francès, el 1990, la finca s’ha pogut anar recuperant amb l’ajut del Cercle Blasco Ibáñez local. Actualment, el municipi organitza visites guiades per aquest singular ‘jardí valencià’, on es destaca la rotonda de Cervantes, amb els busts de Dickens, Flaubert, Victor Hugo, Dostoievski, Puixkin, Honoré de Balzac, Émile Zola i, és clar, el seu adoradíssim Miguel de Cervantes. El 28 de gener de 1928 a la matinada, Vicent Blasco Ibáñez va deixar de respirar a Menton, on van reposar les seves restes fins que el 29 d’octubre de 1933, en plena República, les van traslladar definitivament a València. I una mica més: L’admiració de Vicent Blasco Ibáñez per Miguel de Cervantes va anar molt més enllà de convertir-lo en el protagonista del jardí dels novel·listes de la Fontana Rosa. A més dels vessants polític i cultural, també en va tenir un d’aventurer i emprenedor que el va dur a fundar dues colònies agrícoles d’arrel valenciana a l’Argentina: l’una es va dir Nueva Valencia i l’altra, Cervantes. —Què és Com a casa? —Tots els articles —Suggeriments per a la secció: marti.crespo@partal.cat

Summary: El ‘jardí valencià’ de Menton


El parlament britànic ha aprovat per 322 vots a favor davant de 306 en contra l’esmena Letwin, que paralitza fins dilluns la votació final sobre l’acord del Brexit. L’esmena imposa l’aprovació prèvia d’una legislació pertinent a la sortida del país de la Unió Europea. La decisió situa en una posició difícil el primer ministre, Boris Johnson, que s’ha negat a donar el següent pas requerit, en principi, per llei: sol·licitar un ajornament de la sortida de la UE. Fonts de la cadena britànica ITV havien confirmat aquest matí que l’esmena gaudia d’un important suport entre diversos grups parlamentaris com a última mesura de contenció davant d’una derrota a la cambra del pla de Brexit, que abocaria al país a una sortida caòtica de la Unió Europea. El primer ministre britànic, però, i després de la votació, ha garantit que aquesta paralització no suposarà un ajornament de la sortida del país, prevista pel 31 d’octubre, i s’ha compromès a presentar la setmana vinent la legislació pertinent. No obstant això, Johnson té el problema que, en principi, està sota l’obligació legal de demanar una extensió de tres mesos a l’Article 50 -la base legal del protocol de sortida de la UE – abans d’aquesta mitjanit. En el seu lloc, Johnson ha donat de termini fins a dilluns a la Cambra dels Comuns perquè reconsideri la seva decisió, el dia en què el primer ministre té previst lliurar la legislació que li permeti complir amb l’esmena. ‘No negociaré un ajornament amb la Unió Europea i la llei no m’obliga a fer-ho’, ha manifestat Johnson. ‘Diré als nostres amics i col·legues de la Unió Europea exactament el mateix que porto dient durant els 88 dies que porto com a primer ministre: que un nou ajornament seria dolent per a aquest país, per a la Unió Europea i dolent per a la democràcia’, ha asseverat. Immediatament després, el líder de l’oposició laborista, Jeremy Corbyn, ha avisat Johnson que podria estar incorrent en una il·legalitat en negar-se a demanar l’ajornament que recomana l’anomenada Llei Benn, i li ha exigit que compleixi amb la normativa vigent. El president de la Cambra dels Comuns, John Bercow, ha demanat calma als diputats i esperar a que es desenvolupin els esdeveniments de les properes hores.

Summary: Johnson es nega a ajornar el Brexit malgrat la derrota provisional del seu pla


Ha començat la primera sessió del debat d’investidura que ha d’acabar amb Juanma Moreno, del PP, com a nou president andalús. Obtindrà els vots de Ciutadans, partit amb el qual té un acord de govern tancat, i de Vox, que després de l’acord de propostes amb el PP en facilitarà la investidura. Moreno serà el primer president autonòmic investit amb els vots de l’extrema dreta i un assaig del tripartit de dretes que vol assaltar les institucions espanyoles a partir del maig, quan es faran eleccions municipals i autonòmiques a la major part de comunitats. Una aliança amb la vista posada en les eleccions espanyoles per a foragitar Pedro Sánchez de la Moncloa. Serà, també, el primer president del PP d’Andalusia després de gairebé quaranta anys d’hegemonia del PSOE. En la sessió d’avui, Moreno exposarà, sense límit de temps, el programa polític que proposa per al seu govern. Quan acabi, la presidenta del parlament, Marta Bosquet, de Ciutadans, tancarà la sessió fins demà. La segona jornada començarà demà a les 10.00. Cada grup parlamentari tindrà un màxim de trenta minuts per a exposar la seva posició. Vox, el partit amb menys escons, engegarà la sessió. El seguiran, per aquest ordre, Endavant Andalusia (17 escons), Ciutadans (21), PP (26) i PSOE (33). Tot i ser la força amb més suport, els socialistes perdran, per primera vegada, el poder del parlament andalús, després de deu legislatures consecutives de monopoli. El candidat a la Junta andalusa tindrà dret d’una rèplica individual de deu minuts, sense cap restricció en l’ús de la paraula. Acabat el debat, es farà la votació. Serà públic i per nomenament d’ordre alfabètic. Si en la primera tanda Moreno supera els 55 vots favorables que marca la majoria absoluta de la cambra, la investidura serà un fet. PP, Ciutadans i Vox sumen 59 escons i, previsiblement, el candidat no tindrà cap entrebanc per a ser investit nou president andalús, en substitució de Susana Díaz. Protesta a l’exterior del parlament Coincidint amb el debat d’investidura, una multitudinària concentració a l’exterior del parlament andalús crida consignes com ‘en igualtat ni un pas enrere’, ‘fóra feixistes del nostre parlament’, ‘no exagerem, ens assassinen’ o ‘som el crit de les que ja no hi són’. A més, s’hi ha cantat l’himne d’Andalusia. La concentració ha estat organitzada per més de 45 col·lectius feministes i té el lema ‘Ni un pas enrere en igualtat i diversitat. Els nostres drets no es negocien’. Entre la multitud destaquen els globus liles i les banderes irisades. Emocionada #EstáPasando #NoMeToquesLosDerechos #NiUnPasoAtrasEnIgualdad pic.twitter.com/PrIJTttvdX — Eli Donaire (@elisadonaire) January 15, 2019 Se canta el himno de #Andalucia a las puertas del @ParlamentoAnd junto al grito unánime de #NiUnPasoAtrásEnIgualdad #UGTFeminista @UGT_Comunica pic.twitter.com/VbdUNaQVX6 — UGT Andalucia (@UGT_Andalucia) January 15, 2019 A una vintena de municipis d’arreu dels Països Catalans s’han convocat concentracions per a donar suport a les dones andaluses i denunciar el pacte de PP i Ciutadans amb Vox. Ací podeu consultar on s’han convocat totes les mobilitzacions, que seran a les 19.00.

Summary: Andalusia: l’extrema dreta investeix un president autonòmic per primera vegada


Després de la jornada inaugural del judici contra el procés –en què les defenses van denunciar les vulneracions de què han estat objecte i van demanar proves i testimonis que no els han admès–, avui és el moment de l’acusació. El partit ultradretà Vox, la fiscalia i l’advocacia de l’estat espanyol aniran de bracet per argumentar els delictes que imputen als dotze dirigents independentistes processats i les peticions de penes que en demanen. Tot i l’intent barroer del Ministeri d’Afers Estrangers espanyol d’amagar que l’acusació popular l’exerceix la ultradreta, avui Vox es començarà a esplaiar per a exposar el seu argumentari durant el judici. La ultradreta és representada pel secretari general del partit, Javier Ortega Smith, un boina verda de l’exèrcit espanyol. El ‘Rambo de Vox’, com el van batejar per haver fet sis quilòmetres nedant de la península Ibèrica a Gibraltar –anar i tornar– per a desplegar-hi una bandera espanyola gegantina. Acompanyat pel vice-secretari jurídic de Vox, Pedro Fernández, Ortega Smith aprofitarà la repercussió mediàtica del judici contra el procés per a encarar la pre-campanya electoral de les eleccions municipals, autonòmiques, europees i, segurament, espanyoles. Pedro Fernández i Javier Ortega Smith, representants de Vox al judici, ahir. Al costat de Vox, hi ha els fiscals del Suprem, Javier Zaragoza i Fidel Cadena, que també demanen que els presos polítics siguin condemnats per rebel·lió. Zaragoza és ex-fiscal en cap de l’Audiència espanyola. De bracet amb el jutge Baltasar Garzón, és l’artífex de la doctrina ‘tot és ETA’ que es va aplicar per perseguir el sobiranisme basc. Amb Garzón, Zaragoza va intervenir en la famosa operació Nécora contra el narcotràfic a la costa gallega. Tot i ser membre de la Unió Progressista de Fiscals, anys més tard s’oposà aferrissadament a la investigació contra els crims del franquisme, encapçalada per Garzón, fet que va anar acompanyat de les acusacions de prevaricació contra el jutge impulsades per Manos Limpias i la Falange. A més, ha encapçalat persecucions a la sàtira i la crítica, com ara quan va presentar una querella per injúries al rei espanyol contra tres periodistes que havien publicat un article als diaris bascs Deia i Gara amb una vinyeta satírica anomenada ‘Les tribulacions de l’ós Iogui‘. En la il·lustració, hi apareixia el rei Juan Carlos caçant un ós. Era una referència a les informacions que el monarca espanyol, a Rússia, havia caçat un ós que havia estat embriagat amb vodka amb mel perquè fos de més bon caçar. Javier Zaragoza i Fidel Cadena, fiscals del Suprem, ahir. Zaragoza va acompanyat de Fidel Cadena, conegut a Catalunya perquè fou el fiscal que demanà d’obrir una causa penal per a investigar les presumptes responsabilitats en el cas sobre les obres de Sixena dels dos darrers consellers de Cultura de la Generalitat, Santi Vila i Lluís Puig. Segons Cadena, tots dos van incórrer en presumptes delictes de desobediència per haver rebutjat repetidament la devolució de les peces ordenades per un jutge d’Osca. La tercera branca de l’acusació, l’advocacia de l’estat espanyol, defensa gran part de les tesis de la fiscalia. L’objecte de l’advocacia de l’estat és vetllar pels perjudicis que hagi pogut causar un acusat a l’estat espanyol, de manera que habitualment se centren en les acusacions de malversació. Així va ser de bon començament en aquest cas, però a l’hora de presentar els escrits d’acusació van afegir-hi el delicte de sedició. Les cares i veus d’aquesta tercera branca de l’acusació són Rosa Maria Seoane i Elena Sáenz. Seoane va ser nomenada advocada de l’estat en aquest cas en substitució d’Edmundo Bal, destituït per la insistència a acusar també de rebel·lió els presos polítics. El canvi de càrrec va arribar quan feia pocs mesos que el govern espanyol l’havia nomenada secretària general d’Adif. Rosa Maria Seoane i Elena Sáenz, advocades de l’estat, ahir.

Summary: La foto de l’escàndol: l’estat espanyol, al costat de l’extrema dreta fent d’acusació


El portaveu d’UPyD, Gorka Maneiro, ha ofert al PP, PSE i Ciutadans que abandonin els seus interessos partidistes i s’uneixin per impugnar conjuntament la llista d’EH Bildu en què Arnaldo Otegi es presenta de candidat a president, si finalment és admesa per la Junta Electoral de Guipúscoa. La candidatura d’Otegi ha estat lliurada avui a la Junta Provincial de Guipúscoa. El pròxim 23 d’agost l’òrgan electoral considerarà si el dirigent d’EH Bildu pot presentar-se d’aspirant al govern basc a les eleccions autonòmiques del 25 de setembre. En un comunicat, Maneiro ha expressat: ‘Presentar una impugnació conjunta donaria imatge d’unitat constitucionalista i democràtica davant dels serveis auxiliars d’ETA i enfront dels qui pretenen de burlar l’estat de dret i menysprear les víctimes.’ I ha afegit: ‘De la mateixa manera que els nacionalistes s’uneixen per defensar amb més força els seus propòsits, els qui no ho som hauríem de deixar de tenir complexos per fer la mateixa cosa.‘

Summary: UPyD ofereix a PP, PSE i Ciutadans d’impugnar conjuntament la candidatura d’Otegi


Efectius de la policia de Bolívia s’han amotinat en algunes capitals (Cochabamba, Sucre, Tarija i Santa Cruz) aquestes darreres hores. La pressió ciutadana perquè se n’hi afegeixin més ha augmentat a La Paz, Trinidad i Riberalta. Això ha desfermat la pitjor crisi en els més de tretze anys de govern d’Evo Morales i el deixa cada vegada més acorralat perquè renunciï. La policia boliviana ha passat d’estar qüestionada per no haver actuat en la convulsió que travessa el país després de les eleccions del 20 d’octubre a posar-se al costat del poble, com li pregava bona part de la societat. Els motins protesten contra el govern de Morales i volen evitar més enfrontaments. Morales ha dit que la ‘democràcia és en perill’ per un ‘cop d’estat’ que, ha denunciat, han posat en marxa ‘grups violents’ que ‘atempten contra l’ordre constitucional’, ha indicat a Twitter. ‘Denunciem davant la comunitat internacional aquest atemptant contra l’estat de dret’. Hermanas y hermanos, nuestra democracia está en riesgo por el golpe de Estado que han puesto en marcha grupos violentos que atentan contra el orden constitucional. Denunciamos ante la comunidad internacional este atentado contra el Estado de Derecho. — Evo Morales Ayma (@evoespueblo) November 9, 2019 En aquest context, el ministre de Defensa, Javier Zavaleta, ha assegurat que les forces armades no estan aquarterades i no es desplegaran, per la qual cosa ha insistit que la població estigui tranquil·la, segons el diari La Razón Digital. Les protestes a Bolívia van esclatar la mateixa nit de les eleccions presidencials del 20 d’octubre passat per la suspensió sobtada de la transmissió dels resultats just quan obligaven a una segona volta entre Morales i el dirigent opositor principal, Carlos Mesa. Quan es van reprendre, gairebé 24 hores després, concedien la victòria en primera volta a Morales, per la qual cosa Mesa va denunciar un ‘frau gegant’. Tots dos van fer una crida a la mobilització dels seus, que ha derivat en disturbis. Hi ha hagut dos morts i més de 190 detinguts. Morales ha accedit que l’OEA, amb el suport de països com Espanya, Mèxic o el Perú, realitzi una auditoria electoral vinculant. Mesa, en canvi, no l’accepta perquè diu que és fruit d’un acord unilateral entre el govern i el bloc hemisfèric sense tenir en compte l’oposició.

Summary: Motins de la policia desfermen a Bolívia la pitjor crisi en l’era d’Evo Morales


L’Audiència de València ha arxivat la causa que investigava possibles irregularitats en la construcció del circuit urbà de fórmula 1 a la ciutat de València, tal com havia sol·licitat la fiscalia anticorrupció i en contra del criteri de la jutgessa instructora del cas. En una interlocutòria, facilitada pel Tribunal Superior del País Valencià, la Secció Cinquena de l’Audiència Provincial de València segueix la línia d’Anticorrupció i veu prescrit el possible delicte de prevaricació. Aquest delicte, continua la resolució, únicament seria perseguible encara en virtut de la seva connexió amb una malversació agreujada, cosa que, en no acreditar-se un ‘perjudici econòmic directe per a la Generalitat Valenciana, no ha sigut possible constatar de forma fefaent’. La titular del jutjat d’instrucció número 17 de València havia dictat l’ordre d’obertura del judici oral, però la fiscalia anticorrupció i diversos acusats van recórrer la decisió, ja que consideraven que la prevaricació ja havia prescrit i no veien malversació. Entre els acusats hi havia l’ex-president de la Generalitat Francisco Camps, i tretze persones més, entre les quals l’ex-conseller Mario Flores i l’ex-secretari Victoriano Sánchez Barcáiztegui, per un delicte continuat de malversació de cabals, en concurs amb un delicte de prevaricació administrativa. L’advocacia de la Generalitat demanava set anys de presó i disset d’inhabilitació absoluta per a Camps per un presumpte delicte de prevaricació en la causa per presumptes irregularitats en la construcció del circuit urbà de fórmula 1 a València. També l’acusa d’un delicte de tràfic d’influències pel qual li demana nou mesos de presó i quatre anys d’inhabilitació més per a l’exercici de qualsevol càrrec públic.

Summary: L’Audiència de València arxiva la causa pel circuit de Fórmula 1


Era i és una de les obsessions d’Oriol Junqueras: que ERC s’obri pas a l’àrea metropolitana de Barcelona. Una operació que ha volgut fer de bracet d’ex-militants socialistes i comuns, però no dels ex-convergents. A la seu del carrer de Calàbria han cregut sempre que la suma els restaria. El resultat de la determinació de Junqueras aquest 28-A és que l’antic cinturó infranquejable per a l’independentisme cada vegada ho és menys, tot i que la convocatòria d’unes eleccions espanyoles no era, d’entrada, la més favorable, i una part de l’independentisme es pot haver abstingut o pot haver votat forces no sobiranistes. ERC ha guanyat en algunes de les viles mitjanes del Baix Llobregat (com ara Molins de Rei, Olesa de Montserrat i Corbera de Llobregat) i municipis més petits (Begues, Torrelles, Sant Climent i Cervelló). A les grans ciutats, com ara l’Hospitalet de Llobregat, Badalona i Santa Coloma de Gramenet, ha millorat els resultats i ha escalat posicions, molt lluny encara de la victòria obtinguda pel PSC i de la força que hi atresoren els comuns. Però el mapa ja no és uniforme: s’hi dibuixen discontinuïtats. No hi ha cap franja monocolor i Junqueras ha començat a minar l’antiga hegemonia socialista, que es va tenyir del carabassa de Ciutadans en les eleccions catalanes del 21-D i del violeta d’En Comú Podem en les espanyoles anteriors. La crida al vot útil per a aturar el tripartit de dretes ha fet forat als municipis metropolitans i l’independentisme hi continua essent minoritari. Junts per Catalunya (JxCat) hi ha mantingut la discreta posició obtinguda per CDC i el suport al Front Republicà (FR) hi ha estat testimonial. Però l’avenç d’ERC ha fet que l’independentisme comencés a fer-hi un forat enfront de la clara majoria partidària de preservar la unitat de l’estat espanyol, en una disputa constant amb el PSC (que ha recuperat l’espai perdut en mans de Pablo Iglesias el 2016), els comuns (que han resistit al podi de les urbs metropolitanes, malgrat la davallada general) i Cs. Barcelona és la gran excepció, i potser un primer símptoma de canvi. ERC hi ha guanyat amb un 23,12% dels vots, seguit molt de prop pel PSC. L’independentisme hi ha arribat al 37,22%, amb els vots de JxCat i el FR. El percentatge no és pas gaire lluny dels resultats globals de les tres candidatures a Catalunya –39,38%–, una xifra històrica en unes eleccions espanyoles. A la capital catalana, ERC va ser segon el 2016, darrere els comuns. JxCat hi ha perdut més de dos punts, però s’hi ha mantingut en el cinquè lloc, i el FR hi ha superat la barrera del 3%, amb més de 28.700 vots. Un creixement lent, però generalitzat Junqueras ha tornat a confiar en Gabriel Rufián per a intentar penetrar en la perifèria barcelonina, i el tàndem ha obtingut un augment de suport notable en les grans ciutats del cinturó. Ha esdevingut la quarta o tercera força (segon el municipi) i el 2016 acostumava a ser la cinquena. Els primers llocs han estat blindats per al PSC, els comuns i Cs. A l’Hospitalet de Llobregat, ERC ha passat del 8,37% al 13,63% i ha escalat una posició en el rànquing: quarta formació més votada. A Badalona partia del mateix cinquè lloc, i ha esdevingut tercer: ha passat de tenir l’11,51% al 17,62% dels vots i ha superat Inés Arrimadas, igual que a Gavà (16,90%). A Santa Coloma de Gramenet, ERC gairebé ha doblat els suports (del 5,80% al 10,73%) i ha estat quarta força. És un municipi tradicionalment molt complicat per a ERC i l’antiga CDC. JxCat no hi ha augmentat el 2% que els convergents hi van obtenir el 2016 i són la setena candidatura més votada, darrere del PP i Vox. A Cornellà de Llobregat, la distribució ha estat similar. ERC ha passat del 7,94% al 12,52% (de cinquena força a quarta) i JxCat ha millorat del 3,18% al 7,94%, tot i que és la setena candidatura, també darrere el PP i l’extrema dreta. És la mateixa posició aconseguida per Laura Borràs a Sant Boi de Llobregat, on JxCat ha perdut un punt (3,64%). ERC s’hi ha convertit en la tercera força, amb el 15,59%; tres anys abans era la cinquena, amb el 9,40%. El patró es repeteix a Viladecans: ERC, quarta (amb un 12,42%, quan en tenia un 3,74%) i JxCat setena (3,74%). I a Sant Adrià de Besòs, amb un 14,75%. A Castelldefels, ERC ha estat tercera (17,20%) i ha superat Cs; igual que al Prat de Llobregat (on ha passat del 7,94% al 3,96%) i a Esplugues (15,71%). En aquestes ciutats, el FR no ha arribat al 2% dels vots. La realitat és complexa. Les grans ciutats metropolitanes continuen essent difícils d’abastar per a l’independentisme i caldrà veure si l’electorat consolida l’avenç d’ERC a mitjà i llarg termini. Els resultats de Junqueras milloren si posem la lupa més enllà del cinturó i ampliem l’àrea d’influència barcelonina fins a les ciutats més poblades del Vallès, el Maresme i el Garraf. Junqueras ha guanyat a Sant Cugat del Vallès (26,75%), com també ho va fer ara fa tres anys, i JxCat s’hi ha mantingut en segon lloc (16,73%), davant el PSC. També ha quedat primera a Vilanova i la Geltrú (25,26%) i segona a Terrassa (20,86%), Sabadell (21,65%), Granollers (23,65%) i Mataró (22,09%), darrere el PSC i davant dels comuns. ERC ha quedat tercera a Cerdanyola del Vallès (19,28%) i a Mollet (18,09%), darrere del PSC i ECP i davant d’Arrimadas. Sant Vicenç dels Horts: una mostra Potser els resultats de Sant Vicenç dels Horts, el poble de Junqueras, són els que resumeixen millor la tendència a l’alça que ha viscut ERC a la perifèria barcelonina. El juny del 2016, va quedar-hi tercera (14,95%) i els comuns van guanyar-hi folgadament (28,15%) seguits del PSC (20,63%). Aquesta vegada, Junqueras ha estat segon amb el 23,29% dels vots, darrere de Meritxell Batet (27,64%), i molt lluny de JxCat (2,74%). Alguna cosa sembla haver canviat a l’àrea metropolitana. El temps ho dirà. En aquest mapa, podeu veure el creixement d’ERC per municipis:

Summary: ERC voreja l’inabastable somni metropolità


Fa quatre anys que la web ‘Paper de vidre‘ es va convertir en un espai digital dedicat al conte en llengua catalana. S’hi poden llegir contes inèdits d’autors consagrats, contes d’autors novells, contes traduïts per alguns dels traductors més significatius del panorama literari català, contes recuperats, que gairebé ja no es recordaven, i avançaments editorials. És un festival literari, que s’actualitza cada quinze dies o menys. Els seus responsables, l’activista Guillem Miralles i l’escriptora, correctora i traductora Tina Vallès. Des del 2005 que corren aquesta aventura plegats, tot i que fins al 2014 ‘Paper de vidre’ era una plataforma cultural més oberta, que no es dedicava estrictament al conte. El projecte no té finalitats lucratives, de manera que per als autors i traductors, que també aporten les seves creacions sense remuneració econòmica, és una oportunitat per a fer-se visible, per mantenir-se actiu literàriament, per a fer descobrir autors de fora poc o gens coneguts, per cridar l’atenció de les editorials… La feina del tàndem Miralles-Vallès, des de la vocació literària, genera empatia, il·lusió, complicitat, diàleg franc, generositat, opta per la literatura per part dels autors. El nivell de la pàgina, d’altura. Ara acaben de publicar el llibre 24 contes al dia (Godall Edicions), que mira de mostrar què han estat aquests anys d’edició de contes. Però, de fet, el llibre és una fita dins d’un camí que ve de lluny i que és una manera de projectar endavant ‘Paper de vidre’. Un treball silenciós, aprofundit, ple de consciència literària, també de territori. Potser per situar i fer memòria, caldria començar l’entrevista recordant quan va néixer ‘Paper de vidre’, gairebé amb el segle XXI, quan encara no era pas un espai dedicat al conte. —Guillem Miralles  Aquesta aventura va començar amb un pdf que penjàvem a la xarxa, i d’aquí vam passar a fer una revista en línia amb unes seccions estables: un pròleg (convidàvem a escriure’l una persona de referència del món de la cultura), una entrevista i escrits de gent que tenia ganes d’escriure (uns amb més gràcia i uns altres amb menys) i on cabien tant articles d’opinió com poemes, contes, cròniques, etc. Quan el 2005 va entrar la Tina (fins aleshores érem l’Anna Costa i jo tirant del carro), també ens va portar el seu company, en Xavi Simó, que va introduir la portada. —Tina Vallès  I així vam conèixer l’Oriol Malet, que es va oferir a fer-nos una portada. —Va ser un gran planter, el ‘Paper de vidre’ de la primera època, una plataforma amb què molts autors es van donar a conèixer. —G.M.: Sí. Va coincidir amb l’eclosió del món dels blocs, on hi havia la Tina Vallès, en Carles Miró, la Teresa Amat, en Miquel Adam, en Joan Todó… —T.V.: En Todó sempre diu que va començar amb nosaltres a escriure prosa. Quan vam decidir que no publicaríem més poesia ni fotopoesia i que ens centraríem en la prosa (contes, cròniques, assaig…), li vam posar el repte d’escriure contes. Fins aleshores no s’ho havia proposat. I la major part dels contes del seu primer llibre, A butxacades, vénen de ‘Paper de vidre’. —Vau fer molt de periodisme, també. —T.V.: Vam fer entrevistes importants, com la de la Núria Folch o especials sonats, com el d’en Ramon Barnils, el d’en Santiago Rusiñol, o l’especial Rodoreda, amb autors joves que l’havien llegida a l’institut i que no devien tenir més de trenta anys: Najat el Hachmi, Anna Carreras, Melcior Comes, Martí Sales, Borja Bagunyà… Hi ha uns quants noms que s’han anat consolidant, com aquests, i uns quants que no. D’això fa deu anys. — G.M.: Per la mena de gent que entrevistàvem i la que feia els especials, podem identificar una època. —T.V.: També musical. Vam entrevistar els Sanjosex quan començaven, en Roger Mas quan començava, els Manel, fins i tot. —G.M.: En Joan Miquel Oliver, que també estava molt bé. I vam fer una especial que es deia ‘La lletra de la cançó’, on deu cantautors o membres de grups ens explicaven la seva relació amb el món de les lletres, com les feien, etc. I també hi ha hagut molts d’aquests cantautors i grups que han participat en les festes que hem fet de ‘Paper de vidre’ i on estrenaven disc o cançons: Sanjosex, Roger Mas, Judit Neddermann, Bikimel… —També va ser un planter per als músics, doncs. —T.V.: Estàvem molt atents a tots aquells que començaven, com nosaltres, cadascú des del seu àmbit. Una de les entrevistes sonades va ser a Isaki Lacuesta, a qui vam entrevistar quan tot just havia fet el seu primer film, Cravan vs Cravan. —G.M.: Fa poc, el centre George Pompidou de París ens va demanar aquesta entrevista, en el marc d’una retrospectiva que faran de l’obra de l’Isaki Lacuesta. —T.V.: La cosa bona que tenien les nostres entrevistes era que, com que nosaltres no som periodistes ni el nostre mitjà és cap mitjà, tenien l’extensió que ens donava la gana. Quan vam fer l’entrevista amb la Mercè Ibarz, per exemple, tots dos ens vam llegir tots els seus llibres, quedàvem per fer un cafè, després anàvem transcrivint-la, quina una lentitud! Tardàvem dos mesos… —G.M.: Això sempre ens ha caracteritzat: no deixar-nos endur pel ritme frenètic que gasta la premsa. No, juguem en una altra lliga i tenim la possibilitat de fer les coccions a foc lent. —T.V.: En alguns moments hi ha gent que ens ha vingut a buscar per professionalitzar el projecte una mica, amb més altaveu. Però sempre ha estat que no, perquè fem el que ens dóna la gana i si demà ell i jo ens en cansem, doncs tanquem i ja està. Valorem aquesta llibertat en el fer. Guillem Miralles. —De quina manera subsisteix ‘Paper de vidre’? —T.V.: No hi ha més despesa que el nostre temps. Tot i que amb el llibre, l’editorial ha pagat els autors i traductors. Però nosaltres no. I els pocs beneficis que puguem treure del llibre o dels anteriors, són per a pagar músics quan fem alguna festa o recital, per convidar a sopar els convidats, per pagar el domini i quatre cosetes més. La despesa principal és temps. —G.M.: Hi va haver un moment que vam pensar a cercar alguns patrocinadors, però vam veure que ens perdíem en la gestió… —T.V.: I ens venien a sobre uns compromisos que no ens convenien. La sensació d’estar lligat a algú no ens convenç. —Aquest element generacional de la primera etapa de ‘Paper de vidre’ té un gran valor. —T.V.: I te n’adones després. És clar, tens interès per la gent amb qui connectes per edat i moment creatiu i explosiu, també. –G.M.: Aquesta generació nascuda la dècada dels setanta coincideix que és la primera escolaritzada en català, amb uns referents culturals molt significatius i de manera inconscient, potser hem replicat una mica el que vam viure de nens: aquella bullida del temps de la transició, en què hi havia moltes iniciatives i no totes eren de caire empresarial amb retorn monetari. Part d’això segur que implícitament hi és. —Sorgiu en un moment de canvi de segle on els valors neoliberals encara es troben molt enganxats en la societat. Tot ha de tenir una compensació econòmica, els diners són signe de prestigi, d’èxit. Però el món de la cultura sempre ha funcionat diferent, per bé i per mal. El voluntariat en l’àmbit de la creació i la cultura ha estat a l’ordre del dia. —G.M.: Cert. Que això no impedeix que sempre que hem fet un llibre hem volgut que els creadors cobressin alguns diners. —T.V.: Sí. Un fet delicat de la col·laboració altruista és que quan demanes a algú de col·laborar, sempre ho has de dir de seguida. I deixar clar que si no ho vol o no pot col·laborar de franc, cap problema, que això no canvia res. Tots sabem com costa guanyar-se la vida escrivint o fent música. Això ho tenim molt present. El primer contacte és sempre amb prevenció, per veure com respira cada autor o traductor. Tanmateix, ens hem endut molts pocs gerros d’aigua freda. Algun sí, però no els explicarem. N’hi ha de divertits. —G.M.: Quedaran explicats en un llibre pòstum, per als hereus, que es dirà Paper de vidre, la repassada (ha, ha, ha). —I com i quan va arribar el moment de canviar d’etapa, l’actual, i pivotar sobre el conte? —T.V.: Vam fer el canvi per moltes raons. Una, per cansament. Se’ns va acabar la generació. Ja havíem parlat amb tothom amb qui volíem parlar, ja havíem fet un especial a tots els qui admiràvem (Rodoreda, Barnils, Sales…), i als últims números ja costava trobar temes que ens motivessin tant com els primers. I a més, va coincidir amb l’aparició dels digitals culturals, el primer dels quals va ser Núvol. Tot i no néixer amb la voluntat de competir amb nosaltres, vam adonar-nos que allò nostre era inviable. Teníem el mateix contingut penjat durant dos mesos i mig. Amb aquesta periodicitat, una web avui es mor. I tot això va coincidir que el món del conte tornava a moure’s altra vegada, després de Monzó, quan hi havia hagut un buit enorme. A més, també volíem fugir de la realitat cultural, fugir cap a la ficció. Una suma de tot plegat. —G.M.: Jo patia molt, perquè pensava que el projecte dels contes se’ns acabaria en quatre dies. Però vam aguantar un any publicant un conte a la setmana! Va ser espectacular, amb els mitjans que teníem. —T.V.: I tots els contes els anàvem a buscar, tret dels de la secció ‘Els trobats’. Però s’ha de dir que ens arribaven molts originals i n’hi havia ben poc de publicables. Ens fèiem un fart de llegir. I cada inèdit, buscat; cada traductor, buscat; fins que vam decidir dues coses: incloure la secció ‘L’avançat’, que era com una llaminadura per a les editorials (avançaments literaris), i per una altra banda, publicar un conte cada quinze dies. —Això que dèieu, que després d’en Monzó hi va haver un buit en l’àmbit dels contes… Home, de contistes n’hi ha hagut sempre. —T.V.: Sí, però la percepció popular era aquesta: tothom fa de Monzó o no existeix. I tots els editors deien ‘els contes no venen’. I hi havia una sensació general que els contes no venien, els traduïts tampoc. A veure: hi ha un tipus de lector que només és lector de novel·les, però no és un tipus de lector que seguiria ‘Paper de vidre’. Hi ha un altre tipus de lector que sí que llegeix contes, que és un lector que li és igual el gènere, valora allò que li caigui a les mans si és interessant. —G.M.: També defensem la dignificació del conte com a gènere. En el nostre portal només hi ha contes. No és allò que passa en un diari, que el conte es posa al costat d’un article d’opinió o d’una entrevista, mig amagat, i que de fet l’autor el publica per provar, perquè també podria ser una novel·la… En el nostre cas, fem una defensa contundent del gènere intentant contribuir a donar entitat al conte. En àmbits com el món editorial anglosaxó i sud-americà, tenen una entitat molt forta. Tina Vallès —Tina Vallès: De fet, en el nostre portal només hi ha ‘el conte’. Trobem una petita biografia de l’autor i del traductor i ja està. En Guillem i jo hem desaparegut completament. De fet, fem d’editors en aquesta etapa. —G.M.: És el que expliquem en el pròleg del llibre: hem desaparegut, però fem una feina molt determinant. —Heu anat polint el format i deixat allò que és essencial, per no dispersar-se. I això fa que el conte prengui una gran potència, perquè està net de tot. —T.V.: I perquè per fugir de la realitat o per enfocar bé la realitat cal recórrer a la ficció. De fet, la ficció ja ha envaït la realitat i el que fem és netejar les ulleres del lector. Hem anat a aquesta essència. —I referents? Quan vau imaginar aquest format us vau inspirar en The New Yorker per exemple? —G.M: Home, és molt exagerat. —T.V.: Quedaria molt bé dir que sí, però no. I tal com dèiem que la primera etapa de ‘Paper de vidre’ va ser planter, aquesta segona etapa també ho comença a ser. Hi ha alguns autors, de la secció ‘El trobat’, que ja han publicat els primers llibres de contes i que s’han estrenat amb nosaltres: Marta Orriols, Miquel Duran, Marçal Arimany, Alba Dalmau… —I quina és la secció que us ha donat més alegries? —T.V.: Es fa difícil de dir, perquè trobar una veu nova, donar-li una de les primeres empentes, fa molta il·lusió. Però la secció ‘Els traduïts’ també fa una il·lusió especial. —G.M.: Hem publicat molts contes traduïts que no únicament són inèdits en català, sinó que, a més a més, el seu autor no havia publicat mai cap conte en català. I donem una pista als editors, també. —T.V.: Godall Edicions va publicar en català Iban Zaldua després d’haver-lo descobert a ‘Paper de vidre’. Ens l’havia presentat en Francesc Serés. Es creen també aquests vincles. —Teniu constància que els editors us segueixin? —T.V.: Ens tenen presents. —Per tant, també feu una feina de prescriptors. —T.V.: La paraula maleïda. —G.M.: Si no prescriptors, sí que donem pistes. —Per què arriba ara ‘24 contes al dia‘ i quins criteris de selecció heu fet servir? —T.V.: És un resum dels darrers quatre anys. —G.M.: Fa quatre anys que vam començar el ‘Paper de vidre’ de contes, i el llibre va començar a néixer fa dos anys i mig. El vam cuinar a foc lent. Vol ser un recull de tot allò que s’ha fet, destacant la feina dels traductors. És evident que hem triat tres seccions de les cinc que tenim (‘Els trobats’, ‘Els inèdits’ i ‘Els traduïts’), perquè n’hi ha dues que no les podíem publicar (‘L’avançat’ i ‘El recuperat’). —T.V.: D’aquesta manera, si a algú li cau a les mans el llibre i no sap què és ‘Paper de vidre’, doncs és igual, perquè és un llibre de contes. De cada secció hi ha quatre autors que ofereixen un conte publicat i un d’inèdit. De ‘El trobat’, publiquem Mònica Batet, Carme Caum, Miquel Duran i Mercè Ubach. I de ‘Els inèdits’, proposem Ramon Erra, Yannik Garcia, Pep Puig i Toni Sala. —G.M.: I això de fer-los fer dos contes a cada autor et diferencia de les antologies i et permet aprofundir en cadascun. Jo crec que el lector ho agrairà. —T.V.: En la secció ‘El traduït’ oferim autors que aquí no són gens coneguts, però que són actuals i vius, que els hem conegut gràcies als traductors: Drago Jancar ,per la Simona Skrabec; el rus Leonid Ivànovitx Dobitxin (aquest fa anys que es va morir), gràcies a la Marta Nin; Norman Manea, gràcies a la Corina Oproae; i l’Angela Readman, gràcies a l’Esther Tallada. També hem descobert Valeria Parrella gràcies a la Sara Serrano. —Fa goig. —G.M.: Sí que fa goig! —Què ens explica aquest llibre sobre la realitat literària contemporània? —T.V.: Aquest llibre és una festa. Ens diu que el conte català té una salut de ferro amb els autors consagrats i que ve una nova fornada amb algunes veus molt bones, que si continuen escrivint, poden oferir coses molt potents. I que tenim un planter de traductors de primera. Són uns grans ambaixadors de la cultura. Per mi, la figura més generosa de la literatura és el traductor. És algú que et fa la feina de pont i ens han descobert molts autors. —G.M.: I lligat amb el que deia la Tina, també estic molt orgullós del títol 24 contes al dia (com el de fa uns anys, Una nova polida), no només per a expressar aquesta diversitat i qualitat dels autors catalans, sinó que, en el cas dels traductors, també posen al dia el llenguatge. Les seves traduccions aporten una precisió lèxica i un llenguatge posat al dia. —T.V.: Sí, és una proposta de model de llengua. —Abans també parlàveu d’arribar a la realitat per mitjà de la ficció. —T.V.: Quan parles del conte, la gent a vegades es pensa que et situes en una ficció allunyada del que passa i que es crea tot des de zero. En canvi, els contes del llibre es troben molt vinculats a la realitat i et donen visions del món molt properes. —G.M.: Hi ha realitat social, política, cultural, política… —Poca literatura de gènere? —G.M.: Poca. Alguna cosa de ciència-ficció. —No voldríem acabar sense demanar-vos per aquesta independència i llibertat d’acció que porteu a l’extrem, quan dieu que vosaltres impulseu el projecte, però que quan us en canseu, plegareu veles i s’ha acabat ‘Paper de vidre’. —G.M.: Això depèn de les ganes i, en aquest moment, en tenim moltes. Penso que la Tina ha volgut dir que anem pas a pas i no ens marquem uns horitzons gaire llunyans ni ambiciosos… —T.V.: De fet, anem per cursos. I ja parlem del curs que ve. De manera que, un any més s’hi pot comptar, amb ‘Paper de vidre’ (ha, ha, ha). Anem fent, sí. És més la sensació que ho controlem entre tots dos i fem i desfem. Per exemple, el 3 d’octubre de 2017 tocava publicar un conte, però com volies que publiquéssim res el dia de la vaga general i dos dies després de l’1-O? Vam fer vaga. Aquell octubre no podíem parlar de res que no fos de l’1-O. Els interessats en el projecte ‘Paper de vidre’ i en el llibre que acaben d’editar, 24 contes al dia (Godall Edicions), teniu una cita el 14 de juny a la llibreria Documenta de Barcelona, on se’n farà una presentació.

Summary: ‘Paper de vidre’, fugint cap a la ficció


Per la capvuitada de Sant Josep, el dissabte 25 de març, les falles arriben a Barcelona. Serà al barri marítim del Poblenou, gràcies a l’Espai País Valencià, que ja fa gairebé deu anys que organitza aquesta festa a la capital catalana. Aquestes falles populars de Barcelona d’enguany es fan en complicitat amb les entitats locals de cultura popular. D’aquesta manera s’asseguren de tenir un espai i tots els permisos en regla per a cremar la falla. Durant tots aquests anys, moltes vegades la falla no s’havia pogut cremar a causa de les restriccions municipals a l’hora de fer foc a l’espai públic. De fet, l’any passat la festa es va haver de suspendre a última hora per aquest motiu. Però l’essència de les falles és que acabin consumides pel foc i per això l’Espai País Valencià va cercar la implicació d’entitats barcelonines lligades al món del foc. Va establir contacte amb la Colla del Drac del Poblenou i la casa de la festa de Can Saladrigas, que han proporcionat un lloc on fer la cremada –al mateix indret on cada any es fa la foguera de Sant Joan del Poblenou– i han cedit un espai per a construir la falla. En un sol dia es farà tot el cicle faller: al matí hi haurà la crida a la casa de la festa de Can Saladrigas, on també es presentarà la gaiata (13.00). Havent dinat, es farà un ‘cercaentitats’ pels carrers del barri i es començarà a muntar la falla en un espai que hi ha situat entre el final de la rambla del Poblenou i la platja del Bogatell. Després de poder ser admirada durant tres hores, a les 20.00 es cremarà la falla i començarà una festa a l’Ateneu Popular Octubre. Els dies previs també s’han fet actes: a Can Saladrigas s’hi pot veure una exposició introductòria sobre el món faller i aquest vespre l’artesà Javier Santes hi farà un col·loqui. Evidentment, la temàtica de la falla és sorpresa, però l’organització dóna algunes pistes: el tema central girarà entorn d’un personatge que fa molt poc que ha deixat la política valenciana i els ninots fan referència a l’actualitat del Poblenou, el barri que els ha acollits. La falla és cent per cent popular i és feta artesanalment pels voluntaris de l’Espai País Valencià. També manté el sentit autèntic de la festa, que és molt reivindicativa i crítica. A més, enguany es presentarà una gaiata, en referència a les festes de la Magdalena de Castelló que es fan aquests dies.

Summary: Les falles arriben a Barcelona


JxCat, ERC i la CUP han tombat la designació de Miquel Iceta com a senador espanyol. El resultat de la votació ha estat de 65 vots en contra, 25 a favor i 39 abstencions. Així doncs, el ple del Parlament de Catalunya l’ha vetat com a substitut de José Montilla, un pas imprescindible perquè dimarts el PSOE el pogués erigir en president del senat espanyol, en plena campanya de les eleccions del 26 de maig. Iceta només ha aplegat els vots del PSC i de CatECP. Tant Ciutadans com el PP s’han abstingut. No hi ha hagut sorpreses i la majoria de la cambra ha deixat de banda la vella cortesia parlamentària a causa del context d’excepcionalitat que viu la política catalana. Allò que per al PSC és un retorn a la tardor del 2017, per als independentistes és un vot de dignitat enfront de l’esperat sotmetiment de la cambra catalana als designis de Pedro Sánchez. Tanmateix, els socialistes sostenen que s’ha traspassat una línia vermella. ‘El sectarisme s’ha imposat sobre la legalitat i el sentit comú’, ha arribat a dir Iceta. La portaveu del PSC, Eva Granados, ha dit que s’obstaculitzava el dret del seu grup de rellevar el senador que li pertoca d’acord amb els resultats de les eleccions del 21 de desembre. El PSC ha demanat empara al Tribunal Constitucional espanyol perquè creu que s’ha vulnerat el dret de participació política recollit a l’article 23 de la constitució. Fins que el TC no s’hi pronunciï, el PSC no presentarà cap altre candidat a senador. Iceta no ha aclarit si, quan arribi el moment, el proposar a ell novament o algú altre. En declaracions als mitjans, també ha dit que el seu propòsit era esdevenir president de la Generalitat i no pas esdevenir un ministre del nou govern de Sánchez. Quant al seu substitut a la presidència del senat espanyol, ha subratllat que Pedro Sánchez no volia que exercís el càrrec un socialista català, sinó que fos concretament ell. Iceta pretenia treballar per la reforma de la cambra i per teixir acords, ha dit. Iceta ha valorat l’impacte que pot tenir la posició dels independentistes en les hipotètiques negociacions amb el PSOE per a encarar la nova legislatura espanyola. Ha dit que no desistiria de cercar solucions acordades per al conflicte català, ‘per dolorosa que pugui semblar’ la votació amb què l’han tombat. Però Granados sí que ha advertit que el parlament s’hi juga ‘molt més que no sembla’ en les relacions de Catalunya i Espanya. Dimarts, després del permís concedit pel Tribunal Suprem, la constitució del congrés espanyol girarà entorn de la presència d’Oriol Junqueras, Jordi Sànchez, Jordi Turull i Josep Rull. La del senat espanyol, entorn de la de Raül Romeva. Iceta no s’hi ha referit, però sí que ha lamentat que hi faltarà un senador en representació dels socialistes catalans. ‘On és la cortesia amb els diputats que són a la presó?’ La majoria independentista ha explicat que els seus vots havien estat contraris per les condicions d’excepcionalitat que viu el país, amb l’existència de presos polítics i exiliats, la vulneració de drets de diputats al parlament i dels candidats que són a la presó i que han demanat de participar en la campanya electoral. També han retret a Iceta l’aval a l’aplicació del 155. De fet, totes tres forces han reiterat els arguments amb què van ratificar que s’oposarien al nomenament d’Iceta. JxCat ha al·legat que estan massa acostumats que Madrid mani i que Catalunya obeeixi. ‘No pertoca al Parlament de Catalunya de decidir qui és el president del senat’, ha insistit el portaveu del grup, Albert Batet, que ha censurat que es parlés d’un ‘fals diàleg, sovint cínic’, perquè no hi ha negociacions de debò. Per JxCat, tampoc no es pot parlar de la tradicional cortesia parlamentària si es banalitza el dolor dels presos polítics i els exiliats i se’n fa mofa. ‘On és la cortesia amb els diputats que són a la presó?’, ha reiterat el president del grup d’ERC, Sergi Sabrià, rebutjant lliçons de comportament parlamentari. Sabrià també ha demanat al PSC quantes amenaces més rebrien per no haver-lo fet president del senat espanyol. La CUP ha criticat que Iceta representa el règim del 78 i ha emblanquit l’extrema dreta manifestant-s’hi al costat. ‘No oblidem que va estar a favor de l’aplicació del 155 i que aquesta setmana ha recordat que, si cal, el tornarà a aplicar’, ha afegit el diputat Vidal Aragonés. Ciutadans ha volgut distanciar-se del PSC i de l’independentisme amb l’abstenció, i ha constatat que amb el seu vot favorable tampoc no n’hi hauria hagut prou per a encimbellar Iceta al senat espanyol. En el primer ple sense Inés Arrimadas, Carlos Carrizosa ha criticat que Sánchez l’hagués triat a dit i ha acusat els socialistes de dinamitar els ponts amb els partits anomenats constitucionalistes. Aquest és el discurs, de fet, que el partit d’Albert Rivera entona durant la campanya electoral, situant contínuament el PSOE al costat de l’independentisme, malgrat la votació. El PP ha certificat el fracàs de l’estratègia de distensió i de diàleg entre els socialistes i els independentistes, particularment ERC. ‘Dues setmanes ha trigat el separatisme a demostrar en què consisteix per a ells el diàleg: en xantatge’, ha etzibat Alejandro Fernández. Els comuns han atribuït les posicions de tots els grups als interessos electorals que hi ha en joc enmig de la campanya. ‘Era un simple tràmit parlamentari i ara sembla que s’ha convertit en una qüestió d’estat’, ha criticat Jéssica Albiach. En un moment en què Unides Podem s’erigeix com a possible soci estable de futur del PSOE, els comuns han estat els únics a avalar la designació d’Iceta encara que, segons Albiach, el primer secretari del PSC es va ‘cobrir de glòria’ declarant que estaria a favor d’un nou 155 si es vulnerava la constitució espanyola i comparant Catalunya amb Sarajevo. El sistema de votació, al TC Abans del ple, la mesa ha refusat la petició dels socialistes catalans perquè la votació fos amb urna i paperetes, un sistema que hauria permès el nomenament perquè només serien vàlids els vots amb el nom del candidat proposat i no s’hi podria votar en contra. La votació ha estat electrònica i secreta. La majoria de la mesa al·lega que aquest és el format habitual per a la designació de senadors i així ho han avalat els lletrats. Segons el PSC, des del 1980 la tria de senadors s’ha fet quinze vegades per assentiment, vuit per votació electrònica secreta, quatre de manera ordinària i dues amb urnes. És a dir, que hi havia dos precedents, el 1989 i el 1992. El PSC ha impugnat al TC el sistema de votació i espera que resolgui aviat sobre això: en el rerefons del recurs hi ha la convicció dels socialistes que el sistema no hauria de permetre que una majoria conjuntural pugui vetar la representació que pertoca a una minoria. Curiosament, la votació s’ha hagut de repetir, perquè la primera vegada ha estat pública per error. Abans del ple, la comissió de l’estatut dels diputats ha dictaminat que Iceta reunia les condicions d’elegibilitat. Tots els grups hi han votat a favor menys la CUP, amb l’argument que no s’havien d’enviar representants catalans a les institucions espanyoles.

Summary: El parlament atura la pretensió de Sánchez de fer Iceta president del senat espanyol


El congrés nacional del Partic Comunista Francès ha aprovat, amb un 92% dels vots, una esmena de suport als presos polítics catalans presentada pel l’ex-batlle nord-català Nicolàs Garcia. Segons que ha dit el mateix Nicolàs Garcia al seu web personal, ell i altres membres d’aquest partit (l’eurodiputada Marie-Pierre Vieu i el líder comunista a les eleccions europees Ian Brossat) es reuniran el 30 de novembre amb els presos polítics catalans a la presó dels Lledoners per abordar la qüestió de la candidatura d’un pres o exiliat a la seva llista per a les eleccions europees, en senyal de solidaritat: ‘Ens reunirem amb els presos polítics catalans i en particular Oriol Junqueras per abordar la qüestió de la candidatura d’una o un presoner o d’una o un exiliat polític català a la nostra llista per la Unió Europea’. Després d’una primera i forta intervenció de Marie-Pierre Vieu, diputada europea, Garcia ha presentat en nom de la delegació del Pirineu Oriental una esmena que, una vegada aprovada, serà el text d’orientació política del PCF per als tres anys vinents. Aquesta esmena diu ‘Nosaltres, comunistes francesos, no acceptem que polítics i líders socials siguin empresonats i processats per haver pacíficament organitzat un referèndum sobre la creació d’una República Catalana independent. En una democràcia, posar urnes a disposició dels ciutadans no pot constituir un delicte’. Els comunistes francesos adopten al 92% una moció de suport als presos polítics. Gran feina de l’elegit nordcatalà @GarciaNicolas66 i de l’eurodiputada @mariepierrevieu. 👏#LlibertatPresosPolítics https://t.co/MG4Sub7UVD — Júlia Taurinyà (@JuliaTaurinya) 24 de novembre de 2018

Summary: El Partit Comunista francès oferirà als presos catalans un lloc a la llista de les europees, en senyal de solidaritat


El govern espanyol ha replicat al president de la Generalitat, Carles Puigdemont, que no té la potestat de condicionar el format de la compareixença que vol fer al congrés espanyol per a explicar el referèndum. Aquesta és la resposta a la carta que el president ha enviat avui a la presidenta de la cambra, Ana Pastor. L’executiu de Mariano Rajoy ha celebrat, en un comunicat, que Puigdemont ‘hagi canviat d’opinió’ i ha dit: ‘Les votacions són la forma en què els legítims representants de la sobirania nacional expressen la posició política sobre els assumptes que afecten el conjunt del poble espanyol.’ A més, el govern espanyol exigeix a Puigdemont que expliqui el contingut de la llei de transitorietat i de les decisions que prendrà el govern respecte del referèndum les setmanes vinents. Aquesta és la carta que ha enviat Puigdemont a Pastor.

Summary: El govern espanyol posa entrebancs a la petició de Puigdemont d’explicar el referèndum al congrés


El Consell per la República ja ha començat a caminar. Ha estat en un acte en què el president Carles Puigdemont ha tornat a parlar al Palau de la Generalitat. La novetat més destacada del consell és que funcionarà amb la participació de la gent. Tothom qui ho vulgui podrà adherir-se a un registre que serà l’eina amb què es podran ‘prendre decisions col·lectivament i compartir informació’, diu la web. Al Consell per la República es pot apuntar qualsevol persona que accepti els principis explicitats en el document d’adhesió (que apareix en el pas número 2 d’apuntar-se). Per tant al registre es poden inscriure: -Tots els ciutadans dels Països Catalans, amb independència de la ciutadania prèvia que tinguin (andorrana, espanyola, francesa o qualsevol altra) i amb independència de la situació legal que tinguin al país. -Tots els catalans a l’estranger, amb independència de la ciutadania que tinguin i el seu lloc de residència. -Totes les persones de qualsevol part del món que tinguin interès en Catalunya i que acceptin els principis explicitats en el document d’adhesió, obrint així una via semblant a la de l’e-ciutadania estoniana. El Consell per la República farà servir aquest cens per a tots els seus processos electorals (eleccions a l’Assemblea de Representants) i refrendaris. I en cada cas les persones amb dret a vot tindran relació amb la temàtica d’aquest vot. Per exemple en temes locals només votaran els residents en cada localitat, mentre que en l’Assemblea de Representants votaran tots els inscrits. Per apuntar-se al registre ciutadà del Consell per la República cal seguir aquests passos: 1. Aneu a la pàgina web consell.republicat.cat i cliqueu en el botó ‘Registre’. 2. Cliqueu sobre ‘Alta’. 3. Escriviu el correu electrònic. Quan ho feu rebreu a la vostra bústia de correu les instruccions per a continuar el procés d’adhesió. 4. Creeu una contrasenya. El correu que haureu rebut a la vostra bústia té un enllaç. Clicant-lo us apareixerà aquesta pantalla. Heu de crear la contrasenya que vulgueu, que serà la que després us possibilitarà de participar en el Consell per la República. Cliqueu sobre ‘Genera contrasenya’. 5. Adheriu-vos al Consell. Us apareixerà aquesta pantalla que declara quins són els principis de la ciutadania republicana. Si hi esteu d’acord, hi heu d’escriure el nom, cognoms i adreça electrònica i clicar sobre el botó inferior, que té un text començat amb les paraules ‘Em comprometo…’ Observeu que s’hi diu de manera explícita que aquest registre no té límits territorials. Això vol dir que s’hi pot inscriure qualsevol ciutadà que visqui als Països Catalans, amb independència de quina ciutadania prèvia tingui; qualsevol català resident a l’estranger, amb independència de quina ciutadania tingui; i, de fet, qualsevol persona que reconegui i accepti aquests principis. 6. Ompliu les dades personals. Heu d’omplir les dades que us identifiquen. En el cas de ser menors d’edat, heu de posar en el primer camp el correu del tutor legal o d’un dels progenitors. La resta de gent només ha d’omplir les altres dades. ‘Número ID’ fa referència al document d’identitat i ‘estat emissor’, a quin estat pertany aquell document (andorrà, espanyol, francès o un altre). Això significa que si teniu un DNI, per exemple, brasiler heu de posar aquest DNI i en el desplegable ‘estat emisor’ triar Brasil. En el cas que no feu el registre amb el document d’identitat sinó amb el passaport us demanaran dades addicionals. 7. Pagament de deu euros o una altra quantitat. Aquests diners només s’abonen una vegada i serveixen per a pagar la infrastructura informàtica necessària per a confeccionar el cens. Si voleu, també podeu pagar una quantitat superior. 8. Pantalla de validació. Amb aquesta pantalla el registre confirma que ja us heu validat dins el cens de la República. Més endavant, quan s’hagin de fer les eleccions a l’Assemblea de Representants o es comencin les discussions i votacions, us demanaran demanarà un pas més per a poder votar. Les instruccions per a fer aquest pas arribaran al correu a partir del mes de desembre. Més informació: El Consell per la República ja té més de deu mil inscrits VÍDEO del discurs íntegre de Puigdemont a Palau: ‘El Consell per la República servirà per a arribar allà on les institucions no puguin arribar’

Summary: Consell per la República: com podeu apuntar-vos al registre ciutadà, pas a pas


El ministre d’Afers Estrangers espanyol, Josep Borrell, no s’ha volgut pronunciar sobre Catalunya en la compareixença davant el centenar d’eurodiputats que han d’aprovar-lo com a cap de la diplomàcia de la UE. I això que la primera pregunta que li han fet els parlamentaris tenia a veure amb el procés d’independència. ‘No hi ha dubte que m’hi he pronunciat amb tota la fermesa possible, però també he de dir-li que com a Alt Representant de la política exterior la meva tasca no serà pronunciar-me sobre els problemes interns de cada país’, ha respost a un eurodiputat espanyol del grup popular. Per contra, ha promès que, si l’Eurocambra el valida com a Alt Representant de la UE, farà a Kossove el seu primer viatge oficial. Borrell ha dit que ‘mai’ ha estat al país balcànic per ‘raons òbvies’, però s’ha compromès a anar a Pristina i fer dels Balcans una de les ‘grans prioritats’ del seu mandat. Els draps bruts de Josep Borrell que li poden complicar l’aprovació del Parlament Europeu Borrell ha negat que el fet que l’estat espanyol no reconegui la independència de Pristina sigui un ‘problema’ mentre tampoc la reconeguin la Xina o els Estats Units, però ha dit que a la UE estan ‘units’ en la política d’implicar-se en la situació a Kossove i Sèrbia, independentment del reconeixement. ‘Han d’assolir un acord, és important’, ha afirmat, instant Sèrbia a ‘implicar-se en un total, profund i sincer diàleg’ amb el seu veí. ‘Podeu estar segurs que aquest serà un dels temes que més prendré en consideració’, ha remarcat Borrell sobre el país balcànic, dient que l’status-quo ‘no és sostenible.’ Segons Borrell, si la UE no és capaç de resoldre la situació als Balcans, que són el seu ‘veïnat immediat’, serà ‘difícil’ que pugui actuar de forma geopolítica a la resta del món. Abengoa i els ‘indis’ Durant la vista oral, els eurodiputats també han demanat a Borrell pel cas Abengoa. ‘Sempre he rebutjat que hagi fet ús d’informació privilegiada, és cert que em van sancionar, però era una operació per 9.000 euros, el 7% de la meva cartera d’accions’, ha justificat el socialista. Borrell ha assegurat que va perdre ‘300.000 euros’ amb Abengoa, i ha restat importància a la sanció, tot i admetre que va fer una operació ‘en un moment inapropiat.’ ‘Creu que algú amb informació privilegiada l’utilitza només per vendre el 7% de la cartera?’, ha preguntat, ironitzant que ‘tant de bo totes les operacions d’informació privilegiada fossin com aquesta.’ En una de les intervencions, un eurodiputat també ha retret a Borrell els seus comentaris sobre la independència dels Estats Units i el fet que es van crear ‘matant quatre indis.’ ‘Sobre la cita dels indis, ja vaig demanar disculpes, va ser una expressió desafortunada’, ha admès. Prioritats del mandat ‘La UE ha d’aprendre a utilitzar el llenguatge del poder’, ha defensat Borrell. En aquest sentit, ha reivindicat que la UE ha de reforçar el seu rol internacional i evitar quedar-se empetitida enmig de la confrontació entre els EUA i la Xina. Pel que fa a les seves prioritats com a Alt Representant, Borrell també ha destacat la necessitat de ‘reiniciar’ les relacions transatlàntiques, impulsar reformes als Balcans i una ‘nova estratègia’ a l’Àfrica, especialment en vista a gestionar l’afer migratori. El socialista espanyol també ha remarcat que ‘l’ordre multilateral’, el ‘respecte als drets humans’ i els ‘objectius climàtics’ centraran la seva acció com a cap de la diplomàcia europea. Veneçuela Borrell s’ha oposat a aplicar sancions que no siguin individuals a Veneçuela. ‘Estic en contra de sancions que afectin més al país’, ha dit mostrant la seva preocupació per la seva situació humanitària. Puigdemont lamenta no poder ser-hi El president Carles Puigdemont –a qui no s’ha permès prendre posessió de l’acta d’eurodiputat juntament amb Oriol Junqueras i Toni Comín– ha lamentat a Twitter no haver pogut seguir la compareixença des de l’Eurocambra. ‘M’hauria agradat formular-li preguntes, en defensa dels drets dels nostres electors. Han estat els únics que no hi han pogut participar.’ He hagut de seguir el hearing a @JosepBorrellF des de la distància i no des del mateix @Europarl_CAT, que és on els ciutadans ens volen. M'hauria agradat formular-li preguntes, en defensa dels drets dels nostres electors. Han estat els únics que no hi han pogut participar. pic.twitter.com/E1ePAF0W3K — Carles Puigdemont (@KRLS) October 7, 2019

Summary: Borrell farà el seu primer viatge a Kossove si és aprovat com a Alt Representant de la UE


Els científics John B. Goodenough, M. Stanley Whittingham i Akira Yoshino, han estat distingits amb el Premi Nobel de Química 2019 pel desenvolupament de les bateries de ió-liti. Les bateries de ió-liti, que ofereixen un alt rendiment i avui són d’ús comú en la indústria electrònica de gran consum, les va proposar per primera vegada M.S. Whittingham, químic anglès, actualment de la Universitat de Binghamton, el qual va utilitzar sulfur de titani i metall de liti d’elèctrodes. El 1985, el japonès Akira Yoshino va crear un prototip de bateria fent servir material carbonós en el qual es podien inserir els ions de liti com un elèctrode i òxid de liti cobalt (LiCoO2), que és estable a l’aire, com l’altre. En emprar materials sense liti metàl·lic, es va incrementar espectacularment la seguretat sobre les bateries que utilitzaven el liti metall. L’ús d’òxid de liti cobalt va possibilitar que es pogués aconseguir fàcilment la producció a escala industrial. Aquest va ser el naixement de l’actual bateria Li-ió. El nord-americà John Bannister Goodenough va contribuir després a desenvolupar una bateria de ions de liti d’estat sòlid que supera les bateries de ions de liti en densitat energètica, rang de temperatura operativa i seguretat.

Summary: El Nobel de Química premia els pares de les bateries de ió-liti


El cap de llista de Junts per Catalunya (JuntsxCat), Carles Puigdemont, ha alertat que l’estat espanyol vol empresonar tota una generació de polítics catalans, en referència a la petició del Tribunal Suprem espanyol d’investigar els membres del ‘comitè estratègic’ per a la independència. Amb un missatge en directe des de Brussel·les, durant l’acte de la candidatura a Tortosa, Puigdemont ha demanat de guanyar el 21-D per evitar que l’estat tingui l’aval per a empresonar els dirigents polítics. Ha insistit en el perill que l’estat espanyol empresoni també els responsables de partits i organitzacions i ‘tothom que passava per allà’. El president ha cridat a guanyar les eleccions perquè el poble ‘estima la seva llibertat i les seves institucions’. També ha avisat que el 155 se simbolitza en les lleixes buides del Museu de Lleida, en referència a les obres de Sixena espoliades, i ha dit que el conseller Lluís Puig ha defensat el patrimoni amb més dignitat des de l’exili que no pas el paer de Lleida, Àngel Ros (PSC), des de la seva ‘poltrona’. El portaveu de JuntsxCat, Eduard Pujol, ha critica les ‘llàgrimes de cocodril’ de Ros després de l’espoliació del Museu de Lleida. Pujol ha dit que Iceta, Arrimadas i Albiol eren ‘nines russes’ del president espanyol, Mariano Rajoy.

Summary: Puigdemont alerta que l’estat espanyol vol empresonar tota una generació de polítics catalans