La federació d’Entitats Catalanes d’Acció Social (ECAS) va presentar a final de setembre el primer informe de la gent gran. Hi presenten xifres molt dures, com ara que una persona gran de cada tres no pot pagar una despesa imprevista, que el 47,3% viu amb privacions materials i que el 90% no pot estalviar. Però el factor econòmic no és pas l’únic que preocupa. 175.000 persones de més de 65 anys viuen soles sense voler-ho. Parlem amb Teresa Crespo, presidenta d’ECAS, sobre tota aquesta problemàtica que, segons ella, no ha fet sinó començar. —La gent gran és la gran oblidada d’aquesta crisi? —Ha estat la més utilitzada. Està molt bé que els avis puguin ajudar la seva família, però en aquesta crisi hi ha hagut situacions en què se n’ha abusat. N’hi ha molts que estaven en una residència perquè necessitaven una cura especial i els seus fills els n’han tret per cobrar-ne la pensió. Durant aquests anys, hem constatat un deteriorament de la cura de la gent gran. —Però aquestes pensions han salvat a moltes famílies. —És clar, però a la vegada aquest model solidari ha causat molta pobresa entre la gent gran. No tan sols problemes econòmics, sinó també de salut mental. La convivència també ha creat problemes de relació. Moltes vegades allò que un primer moment va semblar una solució, s’ha acabat convertint en un infern. En el moment que els avis són autònoms són un gran ajut. A mesura que avança el temps, i ja no són capaços de fer aquestes activitats, es van creant tensions. Els avis passen de ser un instrument a ser un destorb. —L’esperança de vida augmenta cada any. Això encara pot agreujar més el problema? —Es preveu que el 2051 hi haurà un 30,5% de sobreenvelliment, és a dir, de gent que tindrà més de 85 anys. Si no apliquem una política social diferent i una nova planificació de les pensions tot es pot complicar molt. Cal repensar el model social que tenim. Abans l’etapa no productiva era molt curta, ara és molt llarga. Els governs han d’assumir responsabilitats que fins ara no han assumit. Hem de començar a canviar aquest model ara mateix. O canviem les coses ara o d’aquí a vint anys ens trobarem amb greus problemes. —Quan dieu que el govern ha d’assumir responsabilitats a què us referiu? —Cal un canvi en el sistema de pensions. S’ha d’anar cap a un sistema mixt, com ja tenen molts països europeus. Una part de la pensió hauria de provenir de la cotització que ha fet cada treballador i l’altra aniria a càrrec del pressupost de l’estat. Cal preveure uns diners per a complementar la pensió dels qui ho necessitin. La gent gran també necessita uns ingressos mínims per a viure dignament. —Actualment el 40% de les pensions no superen el salari mínim interprofessional, que és de 765 euros al mes. —N’hi ha de molt inferiors. Una pensió no contributiva són 360 euros. Qualsevol pensió hauria de superar al salari mínim interprofessional. L’estat hauria d’assumir com a mínim una pensió complementaria. Imagina’t una persona sola i que amb 360 euros ha de pagar el lloguer, el menjar i el subministrament elèctric. Com ho pot fer? És veritat que les pensions no han baixat però tampoc no han pujat. En canvi, el preu de la vida no ha parat de pujar. El nivell adquisitiu dels nostres avis no és el que hauria de ser. —Perillen les pensions del futur? —Sí. Si abans teníem 60 milions a la guardiola de les pensions, ara només n’hi tenim 20. Si continuem a aquest ritme, en dos anys ja no tindrem diners per a pagar les pensions. Cal ser conscient que hi ha un alt índex de desocupació i això vol dir menys cotitzacions. Alhora, cada vegada hi ha més gent gran i, per tant, més gent que ha de menester una pensió. Els fons de pensions no donen per a tant. —La societat ha de prendre consciència de què es pot trobar d’aquí a uns quants anys? —Hi ha molts joves que ara treballen en situacions precàries. No tothom té una feina estable. O, si en tenen, és amb uns salaris molt baixos, és a dir, unes cotitzacions mínimes. A aquesta gent, quan sigui gran, li serà molt complicat per a cobrar la jubilació. És normal que quan ets jove miris el present, però cal començar a construir un futur segur per a tota aquesta gent. Si més no, el govern hauria de començar a proposar solucions. Ara fabriquem els vells pobres de demà. —La solitud és un dels altres problemes de la gent gran. —El problema és la solitud no volguda. És un procés que t’acaba destruint, com un maltractament. Molta gent acaba malalta mentalment. Al final no surts, no menges, no cuines… La gent es va deteriorant perquè no hi ha ningú que els doni sentit a la vida. —Com es pot ajudar a pal·liar aquests problemes? —Per a aquesta gent, la millor medecina és parlar amb algú una horeta. Necessiten relacionar-se. Hi ha voluntariats, que només amb la seva companyia poden ajudar moltíssim. Per exemple, els Amics de la Gent Gran. Tenen gent que s’ofereix a parlar i visitar les persones que ho necessiten. Però encara es necessiten molts més voluntaris per a cobrir la demanda que hi ha. —Les institucions quines polítiques socials haurien d’impulsar? —Actualment la Unió Europea parla molt de l’envelliment actiu. Les polítiques haurien de tenir un caràcter preventiu. Caldria prendre mesures perquè la gent no acabés aïllada. S’ha de treballar per potenciar el desenvolupament de la persona tota la seva vida, sense tenir-ne en compte l’edat. —Cal que la societat s’hi impliqui molt més? —Tots ens volem fer vells. Per tant, hi ha d’haver una coresponsabilitat i una conscienciació molt més gran que no hi ha ara. La gent gran no són trastos vells que cal abandonar, sinó que cal estar-ne pendents i tenir-ne cura. Cal enfortir la xarxa comunitària. Hi ha diversos projectes que van en aquest sentit, des del que impulsa que estudiants comparteixin pis amb gent gran fins a projectes de bon veïnatge. Tots demostren que amb molt poc es podria fer molt. Són petites coses que sumades ajuden a crear una societat molt més solidària i cohesionada. —Ens podem emmirallar en algun país? —La tendència és mirar al nord d’Europa. Allà s’impulsen els habitatges cooperatius per a la gent gran. Un projecte que es comença a exportar i que podria obtenir grans resultats. Es tracta de crear cooperatives d’habitatge entre la gent gran. Abans d’anar a una residència, on hi ha una pèrdua de l’autonomia, lloguen o compren un local que poden compartir amb més gent. En aquest espai creen apartaments independents preparats per a les necessitats de la gent gran, a la vegada que s’hi poden oferir uns serveis comuns. D’aquesta manera tots tenen la llibertat de fer el que vulguin en el seu apartament i a la vegada tenen la companyia i l’ajuda necessàries. És com casa teva. Això és bo: si pots ser autònom, per què t’has de fer dependent? —A Barcelona hi ha 4.000 places en residències públiques, però hi ha més de 7.000 persones en llistes d’espera… —La gent es mor esperant la seva plaça a la residència. La Generalitat fa molt de temps que no augmenta places, sinó tot al contrari: les ha amortitzades. Quan una persona es mor aquella plaça es tanca. En canvi, les residències privades tenen places buides, però, és clar, no tothom pot pagar 4.000 euros el mes. Hi ha moltes residències que tenen places que podrien ocupar gent que ho necessités, però no s’han arribat a acords per a oferir places concertades, hi ha llits buits. Entenc que un moment de crisi no es poden construir noves residències, però em costa d’entendre que havent-hi places buides i demanda no s’hagi portat a terme algun tipus de concertació per a donar facilitats a la gent. —Tota aquesta problemàtica s’agreuja en les dones? —La pobresa té cara de dona. Nosaltres tenim una mitjana salarial molt inferior. Durant molt de temps es va dir que la dona s’havia d’ocupar de l’entorn domèstic i dels fills. Després la dona es va incorporar el mercat laboral, però a uns nivells que no són els desitjables. En l’àmbit salarial no som valorades en igualtat de condicions. A més en el moment que té un fill o dos, demana una reducció de jornada o un any d’excedència. Tot plegat fa que deixi de ser competitiva. El problema és que la societat actual no valora que, tenint cura dels fills, la dona fa un servei a la comunitat. Tot plegat fa que acabem cotitzant menys i, per tant, tinguem pensions més baixes. Amb l’agreujant que tenim més esperança de vida i, per tant, els problemes encara s’aguditzen molt més. —Però la situació de la dona ha canviat? —És evident que ha canviat, però si mireu l’economia informal veureu que la gran majoria de persones que hi treballen són dones i immigrants. Ben poques estan assegurades. Això mateix passa amb els perfils dels salaris. Tota aquesta gent ara cobra poc però quan es jubili no cobrarà res o no cobrarà prou. —Quin paper hi ha de tenir la llei de l’autonomia personal i la dependència? —Es va fer una llei fantàstica, però no se’n va calcular la demanda. No se’n va preveure el pressupost. Hi ha hagut una demanda, a la qual no s’ha donat resposta. Aquesta llei ha servit per a la gent que ha cobrat però també ha fet que hi hagués molts decebuts. L’estat espanyol, a més, no ha pagat el que havia de pagar. La llei preveia un 50% de l’estat i un 50% de la Generalitat, i l’estat ha de pagar un 14%. Per altra banda, el copagament ha anat pujant i de mitjana ja es paga un 23%. La Generalitat s’ha fet càrrec de la resta, i ha hagut de pagar molt més que no li tocava. A més, això és anecdòtic, però es va dir llei de l’autonomia personal i de la dependència, i de la primera part tothom se n’ha oblidat. Ara només ens ·liem la dependència de la gent i no com la gent pot aconseguir més autonomia personal.

Summary: Teresa Crespo: ‘Ara fabriquem els vells pobres de demà’


Submergir-se en el debat Catalunya Espanya i escollir-ne els articles més representatius. De catalanistes a anticatalanistes. Del 1897 al 2010. Aquest és el projecte que Joan Safont (1984) va començar aquest estiu al diari El Nacional i que ha acabat convertint-se en un llibre: Greuges i desgreuges. El debat Catalunya-Espanya a la premsa (Ara Llibres). Safont, advocat apassionat pel periodisme i la seva història, coordina actualment el suplement cultural La Llança. Greuges i desgreuges és el quart llibre que publica, després de Per França i Anglaterra, la I Guerra Mundial dels aliadòfils catalans; Capitans del Comerç explicats pels seus fills i Sabotatge contra Franco. VilaWeb ha parlat amb Safont en un local del centre de Barcelona, on arriba amb el seu característic barret. —Comenceu el llibre amb un article d’Enric Prat de la Riba. —Vaig començar la sèrie l’1 d’agost passat. Justament, el centenari de la mort de Prat de la Riba. De Prat de la Riba hi poso l’article que es diu ‘Les províncies mortes’. Hi parla de casta. La casta que monopolitza l’estat. Hi parla d’administració fallida. Hi parla de la importància de Barcelona com a capital. Me’l llegia i pensava, que el va escriure ahir? —Ha! Ja deu passar amb altres. —Mira, també hi ha el famosíssim ‘El alma en los labios’, d’Alejandro Lerroux, escrit poc després dels fets del Cu-cut, quan els militars van entrar a la redacció i van repartir. De republicans a carlins, tots impactats pels fets. Lerroux, no. Ell hauria anat amb els militars al Cu-cut. I mentre el llegia pensava, mira, això és l’a por ellos! —També apareix el mític de Valls i Taverner. Marca el començament del franquisme des de La Vanguardia. —’La falsa ruta’ també tenia claríssim que havia de sortir: és clau en la història del catalanisme. I escrit l’any 1939 per algú que ha format part del catalanisme, i que es fustiga i diu: ho vam fer tot malament. Ell havia estat dirigent de la Lliga, era de la Junta del Col.legi d’Advocats, i desterrat per catalanista durant la dictadura de Primo de Rivera. Era de la generació de Lluís Nicolau i d’Olwer. Però Valls ja va començar a virar a la República. I després és el fanàtic número u del franquisme. El seu pensament diu: el començament del catalanisme va ser cultural, i ja vam anar malament. Les sardanes ja eren massa. Les coses que havien de ser cultura han acabat essent política. I això és un fracàs. —De la premsa espanyola, quina sorpresa heu tingut? —Em va sorprendre Azorín: quan es proclama la República i es comença a redactar l’estatut d’autonomia, ell escriu: el que demanin els catalans, això s’ha d’aprovar. —Mira, un ‘apoyaré’. Quines hemeroteques digitals consulteu i recomaneu? Si vull llegir premsa antiga, on vaig? —Arxiu de Revistes Catalanes Antigues (ARCA) i la Biblioteca Nacional de Madrid (hemeroteca). Totes dues són molt bones. Tot gratuït. I després, racons: els articles de Joan Comorera estan tots penjats, i els d’Andreu Nin també. —Andreu Nin l’heu posat. —Sí. Campalans també. I tots dos repliquen a Fabra i Ribas, socialista del PSOE. Fill de Reus i molt espanyolista, que deia que això del catalanisme era una cosa de burgesos dretans. I Nin i Campalans el repliquen… amb vint anys de diferència! Sobre el mateix text i dient la mateixa cosa: que el catalanisme també té un component revolucionari i un pòsit popular. Hi ha debats que són molt actuals, o no? —’Sant Pancraç, Salut i Feina’. Aquest títol em sona. —L’escriu Jordi Pujol. Hi ha qui diu que aquest article va connectar amb un sector social i popular que potser en el moment efervescent no es tenia en compte, ni se sabia que podia tenir la força que tenia. I en aquest sentit també vaig posar el de Carod-Rovira. ERC és el que és també per aquest article. Va fer que un partit que no acabava d’estar situat, acabat de tornar de l’exili com qui diu, el partit dels vells, encarés la nova etapa. Potser les coses que ell proposava no es van esdevenir del tot, però sí la línia. És Junqueras. Partit gran, hegemònic, centreesquerra. I un altre que poso és el de ‘Madrid se va’. —De Pasqual Maragall. —Era totalment profètic. Una de les coses genials de Maragall. Hi deia, abans de ser ell president, que Madrid se n’anava, si no reaccionàvem, veuríem. I mira. —He vist amb alegria que hi poseu Galí. Raimon Galí. —Sí. Escrit en ple franquisme. Galí és autor de Recalada, llibre estranyíssim i excepcional. Un paio que sobreviu a un accident aeri ja té la meva admiració. Galí era militarista a Catalunya. I m’admira que quan ell i Joan Sales tornen de l’exili diuen: val més una pedra a Catalunya que una catedral a l’exili, per això hem de trobar les noves generacions. Nosaltres els farem de baula amb el món d’abans de la guerra. Hem de descobrir els nous dirigents. I ho fan. Fan conferències al carrer Anglí, a can Raventós. Hi tenim Joan Raventós, Jordi Pujol, Anton Cañellas, en Benet, Ainaud de Lasarte. I el 1980 gairebé tots ells hi són. Dècades després, hi són. Ells els van descobrir. I amb dècades d’anticipació. —Ara els presidents llegeixen paper o digital? —El paper té prestigi, però el digital s’obre pas de manera molt influent. I es distribueix per Twitter, Whatsapp. No ho tinc estudiat, però un article del Nacional o VilaWeb pot circular molt més ara. —El País, o com un diari explica la transició. —El País és un diari molt important per a conèixer aquests últims quaranta anys. S’hi expliquen, amb els seus clarobscurs, amb Cebrián venint dels informatius del franquisme, amb Fraga com un dels fundadors d’El País. —Ho desconeixia. —Fraga? I tant que ho és. S’oblida massa sovint que Manuel Fraga va ser un dels impulsors d’El País, segons que explica Manuel Milián Mestre. Deia que ell havia de ser un polític a tenir en compte i necessitava un diari que l’ajudés. Després se’n destentén i els intel.lectuals progressistes s’hi fan lloc. És la tesi del intelectual colectivo d’Aranguren, quan d’alguna manera tenien el seu mitjà d’expressió. I alhora és un instrument de poder. El més clar que hi ha hagut. I ara El País és el diari per mitjà del qual parla Soraya Saenz de Santamaría. I cada vegada n’estic més convençut. Quan la Moncloa dóna el missatge, el dóna per a El País. L’ABC i la Razón parlen per als convençuts. Però el diari de poder és El País. Com demostra el llibre La desfachatez intelectual aquí els intel·lectuals d’esquerres es van convertir de dretes a El País. I ara ja fitxen directament intel·lectuals de dretes. Els nous talents ja els busca a la dreta. Es pot veure la crisi del sistema del 78, encarnat en un mite com El País. —La Vanguardia també ha perdut alguna cosa. —Connexió amb la part més viva del país. Amb l’esperit viu del país. Justament, la gràcia que tenia era que sabia tenir-ho tot repartit. És un diari que s’ha alineat amb una tercera via menys dinàmica. No dic que sigui majoria o minoria. Dic que li manca dinamisme. —Els intel·lectuals escriuen als diaris? La premsa encara vehicula els grans debats? —Els intel·lectuals tenen Twitter. Però en digital, o en paper, continua havent-hi molta gent que escriu. Intel·lectuals, polítics i escriptors. No crec que els intel·lectuals hagin desaparegut dels diaris, no.

Summary: Joan Safont: ‘S’oblida massa sovint que Manuel Fraga va ser un dels impulsors d’El País’


El ple del Tribunal Constitucional (TC) ha refusat per unanimitat el recurs presentat per Carles Puigdemont, Jordi Sànchez, Jordi Turull, Josep Rull i trenta diputats més del parlament contra la decisió del Tribunal Suprem que va impedir que Turull assistís al parlament per a ser investit president de la Generalitat. El TC no ha admès el recurs d’empara contra la interlocutòria del 23 de març del 2018 que va acordar la presó provisional de Turull, quan ja havia començat el debat d’investidura, perquè considera que no van esgotar la via judicial abans de recórrer al Constitucional. El ponent, Antonio Narváez, destaca que els demandants no van denunciar la vulneració de drets al magistrat instructor Pablo Llarena ni tampoc a la sala de recursos del Suprem. Admetre el recurs ‘suposaria arbitrar per a ells una via privilegiada d’accés al recurs d’empara’, diu la sentència. Això impedeix al TC ‘examinar el fons del recurs interposat’ en el qual van denunciar la vulneració del dret de participació política de Turull.

Summary: El TC refusa el recurs contra la decisió d’impedir que Turull assistís al parlament per a ser investit


Dos dels tres líders pro-democràcia d’Hong Kong detinguts avui per la policia han estat alliberats sota fiança. Es tracta de Joshua Wong, que va encapçalar la Revolució dels Paraigües del 2014 i Agnes Chow, ex-líder estudiantil durant la revolució. Andy Chan, líder del Partit Nacional d’Hong Kong, una formació independentista il·legalitzada, continua detingut. Demosisto, el partit polític de Wong i Chow, ha explicat que el primer ‘ha estat empès a la força dins d’una furgoneta’ quan caminava cap a una estació de metro a les 7.30 del matí (hora local). Wong ha estat traslladat a la comissaria de Wan Chai. D’altra banda, Chow ha estat detinguda a casa seva i traslladada al mateix lloc. Segons la policia, ambdós han estat arrestats per haver ‘incitat a participar en una concentració no autoritzada’ davant de la seu del cos el 21 de juny, tot i que ‘sabien que era una mobilització que era il·legal’. Wong, a més a més, és acusat d’haver organitzat la concentració. Wong va ser alliberat al juny després de complir una condemna de dos mesos de presó pel seu paper en les protestes de 2014. Cal dir, però, que tot i que Wong, Chow i Chan han participat en les manifestacions actuals, cap d’ells ha assumit un paper de lideratge, ja que el moviment s’autoorganitza a través de les xarxes socials. Un cap de setmana sense protestes? Aquest cap de setmana pot ser el primer sense protestes contra el govern després de mesos de manifestacions i accions. El Front pels Drets Humans i Civil, segons que explica Hong Free Press, ha cancel·lat la mobilització perquè la justícia ha tombat el seu recurs contra la prohibició per part de la policia, que havia vetat qualsevol forma de protesta, ja sigui una concentració o una manifestació al·legant que posa en risc l’ordre públic.

Summary: La policia d’Hong Kong allibera els líders pro-democràcia Joshua Wong i Agnes Chow


El Ministeri d’Afers Exteriors del Brasil ha informat que el país abandona el Pacte Mundial sobre Migració de l’ONU, segons ha assenyalat la cadena de notícies Telesur. La retirada, que ha sigut notificada en una missiva al secretari de Nacions Unides, António Guterres, es produeix tan sols un mes després que el Brasil subscrivís a l’acord al desembre. Per la seva banda, el president, Jair Bolsonaro, ha qualificat aquest pacte com un instrument que atempta contra la sobirania del Brasil i és inadequat per tractar el problema migratori. Segons el document, el Brasil no haurà de participar en qualsevol activitat relacionada amb el pacte o la seva implementació. El Pacte Mundial per a una Migració Segura, Ordenada i Regular va ser subscrit a l’Assemblea General de l’ONU i uns 152 països membres, inclòs el Brasil, el van signar. L’acord de l’ONU, no vinculant, aborda la protecció de les persones que migren, com integrar-les en nous països i com retornar-les als seus països d’origen. El pacte va ser aprovat al juliol per tots els països membre de l’ONU excepte els Estats Units. No obstant això, Bolsonaro ha qüestionat en diverses ocasions els pactes globals com aquest i l’Acord de París contra l’escalfament global, sobre el qual també ha amenaçat de sortir-ne. Amb un rècord de 21,3 milions de refugiats a tot el món, l’ONU va començar a treballar en l’acord no vinculant després que més d’un milió de persones arribaren a Europa el 2015, molts d’ells fugint de la guerra civil a Síria i de la pobresa a Àfrica.

Summary: El Brasil se suma a la llista de baixes del pacte migratori de l’ONU


Després de la sentència del cas Palau, la batllessa de Barcelona, Ada Colau, creu que els dirigents polítics de Convergència i també del PDECat ‘han de dir explícitament què sabien i què no’, a banda de prendre les ‘responsabilitats pertinents, que poden passar per abandonar la política’. Així de clara ha estat, i ha apuntat cap a Artur Mas, però també altres polítics en actiu, com Josep Rull, Jordi Turull i Carles Puigdemont. Colau considera que, com a màxims dirigents de les formacions polítiques implicades en el cas, els toca de respondre. La batllessa també ha dit que durant deu anys CDC havia ‘estafat als ciutadans’ mentre ‘governava i, al mateix temps, saquejava el Palau de la Música’. Tot i que Colau ha declarat que no li pertocava a ella dir si Puigdemont, Rull i Turull havien d’abandonar la política o no, sí que els exigeix explicacions i que demanin disculpes a la ciutadania després que la sentència confirmi el finançament il·legal del partit. El tinent de batlle de Transparència de Barcelona, Jaume Asens, ha anat més enllà i ha dit que, si bé ara ja se sabien les responsabilitats penals del cas, calia continuar investigant. En aquesta línia, i fent un paral·lelisme amb la trama Gürtel, creu que ara cal esbrinar qui és l’M.Rajoy del cas Palau. Asens també ha aprofitat per fer una crida a la justícia perquè els diners que han d’abonar Millet, Montull i Osàcar retornin al Palau de la Música o a l’Ajuntament de Barcelona, però creu que en cap cas no són diners que hagin d’anar cap a Madrid. Considera que la decisió del govern de Xavier Trias de fer sortir l’Ajuntament de Barcelona de l’acusació del cas Palau ara els podria sortir molt cara i podria comportar que aquests diners acabin al govern espanyol en compte d’anar a les institucions pertinents. Un altre dels objectius que el govern municipal ha volgut remarcar arran de la sentència és que l’administració local posava tots els controls necessaris per a evitar futurs casos de corrupció. La batllessa ha dit que, des que va entrar a l’ajuntament, havia convertit tot els murs en ‘parets de vidre’ per tal que la ciutadania pugui tenir tota la informació del que hi passa. Per últim, Ada Colau ha donat les gràcies als barcelonins perquè creu que aquesta sentència respon a una pressió veïnal constant que ha fet esquivar les dificultats del procés judicial, en referència als constants retards en el cas.

Summary: Colau demana responsabilitats polítiques a Puigdemont pel cas Palau


BARCELONA, 20 (EUROPA PRESS) El Port de Barcelona ha registrat un benefici net de 19,1 milions d’euros en el primer semestre d’aquest 2016, fet que suposa un 30% més respecte als 14,7 milions que va obtenir en els sis primers mesos de l’any passat. Així ho han explicat aquest dimecres en roda de premsa el president del Port de Barcelona, Sixte Cambra, i el director general, José Alberto Carbonell, que han atribuït aquest augment a una reducció del 60% de les despeses financeres. Aquesta disminució es deu a diferents motius, com la cancel·lació anticipada del préstec amb el Banc Europeu d’Inversions (BEI) per valor de 47,5 milions i la reducció del tipus d’interès variable aplicat a la resta de préstecs subscrits amb el BEI. El volum de negoci s’ha situat en els 76,1 milions, un 1% més, i el flux de caixa operatiu del semestre ha ascendit als 43,2 milions, fet que es tradueix en un augment del 16%. Pel que fa a tràfics, el Port de Barcelona ha superat el milió de TEU –mesura equivalent a un contenidor de 20 peus–, amb un repunt del 13% i un creixement en tots els tipus d’operativa.

Summary: El Port de Barcelona ha guanyat un 30% el primer semestre del 2016


Muriel Casals, la candidata número 3 de Junts pel Sí a Barcelona i ex-presidenta d’Òmnium acaba l’entrevista amb aquest record del seu pare: ‘Aquests dies penso molt en el meu pare, que se’n va anar d’aquest país, el 39, com un soldat derrotat i es va passar tota la vida somniant una Catalunya independent.’ No cal afegir-hi res més. Només llegir les observacions que fa des de la primera línia de la trinxera. Fa cinc anys que lidera el moviment independentista. La lluita no l’ha cansada; es veu més forta i més decidida, com si en la seva mirada blava s’acumulessin els somriures de tots els esperançats en el canvi. —Aquests darrers cinc anys heu estat testimoni d’excepció de la manera com ha canviat el país per fer possible aquest somni. Què us ha impactat més, d’aquest periple? —La tranquil·litat amb què es fa, tant moral com intel·lectual. M’agrada veure amb quina serenitat els ciutadans han assumit posicions que fa només deu anys haurien semblat radicals i excèntriques. Ara, l’actitud més assenyada és ser independentista, aquest pensament és central en la societat catalana. —Sempre heu estat militant d’esquerres. Us hi sentiu còmoda, en aquesta candidatura? —M’hi sento còmoda. Sempre he estat d’esquerres i no n’he renegat mai. Però passa que estic molt convençuda que aquest pas tan important no es pot fer només des de l’esquerra. Un pas com aquest s’ha de fer amb la conjunció de dretes i esquerres. En certa manera, conjurem aquella cosa terrible dels anys trenta de ‘Visca Macià! Mori Cambó!’. Jo no poso per condició de la futura Catalunya independent que sigui absolutament del meu gust. —La ideologia no compta? —El debat ideològic ha existit i tornarà a ser-hi, però en aquest moment hi ha una cosa molt més forta que les ideologies que és tenir instruments. La dreta i l’esquerra es diferencien per la manera com fan el pressupost, però com pots discutir d’això si no en podem disposar. Per això el primer pas que volem fer és que la Generalitat tingui el pressupost. Un cop això hagi passat, ja discutirem el pes relatiu de cada partida. —Els independents sereu decisius? —Hi ha gent que diu que hem de fer de ciment, una broma que ens havien fet a les entitats que buscàvem la unitat era dir-nos ‘superglú’. És possible que continuem fent aquesta tasca d’enganxar, potser per això ens hi han posat. A vegades va bé una mica de greix a la maquinària. —Creieu que el 28, encara que el sí guanyi, la guerra continuarà essent dura? —És possible, perquè el govern espanyol anuncia una resistència molt forta contra el procés que volem engegar. Però també hem d’estar atents a més indicis. És sabut que quan hi ha grans declaracions dels ministres d’Economia dient que no devaluaran la moneda els mercats comencen a pensar que s’acosta una devaluació. Això és un exemple molt petit al costat d’aquest que fem i per tant és possible que si el resultat del dia 27 és bo per a nosaltres això faci canviar el xip del govern espanyol i vulgui negociar. —Voleu dir que seran capaços de negociar tan aviat? —Ho seran. En qualsevol cas, Brussel·les dirà a Madrid: ‘Govern espanyol, aquí hi ha un problema polític que només es pot resoldre políticament. Vostès no poden oposar una negativa a una cosa que necessita una sortida.’ Per aconseguir això és molt important un bon resultat el dia 27. —Quan la CUP diu que el 28 s’ha de proclamar la DUI, què penseu? —Què hi ha un full de ruta i que el 28 comença un procés. Hi haurà un moment solemne en què el Parlament declararà la intenció de construir la independència i començarà un procés de negociació. En cap cas no hi ha d’haver un salt o un buit legal. Nosaltres ho veiem així, i així ho expliquen els informes de la transició nacional. En Carles Viver Pi-Sunyer ho explica molt bé. És clar que hi haurà un moment de trencament per passar d’una legalitat a una altra, però no pot ser el dia 28. —Hi ha gent que s’impacienta i té por que sigui massa llarg. —Aquestes coses requereixen temps. És com un divorci: l’un vol i l’altre no vol. Quan l’un diu marxo de casa, doncs escolta hem d’anar a seure davant d’un jutge, que en el nostre cas serà un àrbitre internacional. Haurem de discutir com fan les parelles: sobre el cotxe, sobre els nens. Nosaltres haurem de debatre els actius i els passius. Potser hem de començar a fer la llista de veure quins quadres del Prado volem recuperar, ens en toca una part. —Això dels quadres encara no ha sortit a cap debat. —És clar que ens toquen! Si ho fem per renda o per població. La senyora Merkel dirà a Rajoy: ‘Segui, que aquests asseguren que vostè pugui pagar el deute.’ Si se’l queda tot sol, li costarà més de pagar; per tant, hem de participar també en una part dels actius. Tancs i maquinària de guerra no en necessitarem, que ens donin els quadres. Bromes a part, tot això està molt estipulat internacionalment. —Què li hem de dir a un indecís? —Entre la por i l’esperança, que triï el que és positiu. Això que farem no és res fàcil, però sí que gairebé és una festa. Li diria que no es perdi l’oportunitat de ser actiu en la construcció del nostre país, que sigui guionista d’un moment exaltant, que no s’ho perdi. —Vós que sou economista: això del ‘corralito’ és cert? —Diuen coses absurdes. És com si ara diguessin que els metges tancaran la seva consulta. —Què li respondríeu a l’Albiol quan diu que les inversions estrangeres disminueixen o que exportem menys? —Que aquest senyor diu mentides. Tu ja ho saps que hi ha mentides grosses, mentides petites i estatístiques. Segons què compares tot varia. Les empreses catalanes exporten i cada vegada més. En aquest moment l’exportació fora d’Espanya amb euros pesa més que no l’exportació a l’estat espanyol. El mercat espanyol és important per a les empreses catalanes de begudes i alimentació a les quals això els pesa, però és que les empreses catalanes també compren a les empreses espanyoles. Els fluxos van en un doble sentit. Que volen perdre un client i un proveïdor? Per una altra banda, les empreses estrangeres que són aquí tenen problemes perquè l’estat espanyol no inverteix en les infrastructures d’aquí. Si el port de Tarragona no té connexió ferroviària amb el rerepaís, el que ha de tenir una filial al port de Tarragona s’ho ha de pensar. En canvi, la Volkswagen acaba de decidir una inversió de més de tres mil milions. No crec que aquesta gent tingui vocació de gerents de la caritat. —Continuen espantant la gent amb la qüestió de les pensions. Els partits del sí no intenten explicar-ho d’una manera gaire fàcil. —Aquesta qüestió no és pas gaire complexa. La gent gran com jo som més vulnerables a aquesta mena de por. Però, és clar, les pensions es paguen amb les cotitzacions de qui és actiu en aquell moment. Si la proporció entre actius i pensionistes a Catalunya ens és més favorable, quedar-se a Espanya esdevé un perill. El Col·legi d’Economistes ha fet un estudi en què aquesta qüestió queda molt clara. També pel que fa a les pensions, internacionalment hi ha un conveni de l’OIT que diu que en casos de secessió, fins que l’estat nou no comenci el flux de les pensions, l’estat vell les ha d’assegurar. Per tant, hi ha un comprimís internacional que l’estat espanyol, que forma part d’aquesta organització, ha de complir. Si no, els expulsaran a ells dels organismes internacionals. —Juntament amb Carme Forcadell, heu donat molta visibilitat a les dones d’aquest país. —Això forma part del canvi que ha fet aquest país. De la mateixa manera que l’independentisme és normal, el lideratge de les dones també. Com dèiem abans, el centre polític i sociològic s’ha mogut. L’atzar va fer que coincidíssim i ha anat bé. A la gent la tranquil·litza, sembla com si les dones féssim menys por. Amb la Carme ens hem complementat. —Ara, tot són homes. —Sí, són uns homes bastant fantàstics.

Summary: Muriel Casals: ‘Si guanya el sí, el govern espanyol canviarà el xip’


Un grup de científics de la NASA ha trobat proves que a Mart hi ha aigua salada en estat líquid. Són proves que demostren que l’aigua corre per la superfície del planeta d’una manera intermitent. Concretament, són ‘sals hidratades’ que corren per les parets dels cràters durant les èpoques més càlides i desapareixen quan la temperatura davalla. L’estudi ha estat publicat a la revista Nature Geoscience i l’ha anunciat el director de ciència planetària de la NASA, Jim Green. La troballa ha estat possible gràcies a les observacions de l’orbitador MRO de la NASA. Les imatges preses s’han estudiat amb el CRISM, un espectròmetre d’imatge que serveix per a identificar els minerals i més composts de la superfície de Mart. L’origen de l’aigua que forma aquests corrents superficials (o RSL, que és la sigla emprada en medis científics) encara és incert. Una de les possibilitats és que l’aigua sigui present a les capes subterrànies del planeta i que surti a la superfície per la fusió del gel quan puja la temperatura. També hi ha qui creu que es podria formar del vapor d’aigua expulsat per l’atmosfera del planeta. Finalment, no es descarta la presència d’un aqüífer. Amb tot, d’aquestes possibilitats no se n’ha confirmada cap. Segons The Guardian, que cita els científics de la NASA, el descobriment fa augmentar les probabilitats que a Mart hi hagi alguna forma de vida.

Summary: La NASA ha trobat aigua salada a Mart


Els canelons són un ritual. Hi ha qui diu que calen dos dies, però també es poden fer en dues hores. Són tan bons que potser paga la pena que ens esforcem per no perdre aquest gran plaer de la taula del nostre país. Amb el cronòmetre a la mà, us asseguro que els podeu fer boníssims, mantenint-ne tot el sabor, en poca estona. La raó que ens permetrà d’estalviar-nos el temps és la cocció de la carn. Si ens els mengem per Sant Esteve, podem aprofitar les restes del pollastre rostit de Nadal, ben regades amb el suc daurat que trobarem al fons de la cassola. Per complementar aquest pollastre, podem afegir-hi carn de porc, potser cap de llom o algun altre tall. Imprescindible el fetge de pollastre: és el que hi donarà el toc decisiu. Amb això en tindrem prou; si no, aprofitem el pollastre de Nadal. Ho podem rostir tot o simplement ho podem fregir en una paella. Sí, sí, fregir: no és pas cap sacrilegi. No poseu el foc rabent, que no quedi sobtat, però tampoc massa lent, perquè no quedi com bullit. A la paella o a la cassola, hi podreu afegir uns grans d’all. Si ho feu a la cassola, també una branqueta de canyella, que hi és imprescindible. Un cop tinguem tota la carn cuita, l’hem de trinxar. Aquí sí que hi ha una diferència important entre fer-ho amb una màquina manual, d’aquestes d’anar rodant, o fer-ho amb una picadora ‘un, dos, tres’. Si ho fem manualment, la textura de la carn no queda pastada i això fa que sigui més gustosa. Dit això, ho podeu fer com més us convingui segons les vostres circumstàncies. Per lligar la carn que hem trinxat i convertir-la en una pasta deliciosa, haurem de ratllar una ceba i sofregir-la en una paella a foc lent. Un cop cuita, hi afegim una cullerada i mitja de farina i una mica de llet. Ho hem de remenar tot com si féssim una beixamel espessa. De seguida hi posem la carn que hem trinxat i ho remenem fins que ens quedi una pasta relligada i ben amorosa. S’hi pot afegir llet fins que tinguem la textura que volem, vigilant que no ens quedi líquida, que seria un petit desastre. Si passés això, ho arreglaríem afegint-hi farina. Quan fem aquesta pasta heu de salar-la. Val més que la tasteu fins que trobeu el punt. Mentrestant podeu bullir els canelons, vigilant que no s’enganxin entre ells. Per això cal remenar-los amb atenció. Sempre va bé de posar-n’hi uns quants de més per si se’n trenquen quan els traieu. Aquest, per mi, és un dels moments més crítics. Per reeixir-hi, hi ha consells de tota mena: des de treure’ls d’un a un a posar-los amb aigua freda perquè no s’enganxin. En realitat, es tracta d’això, que en l’estona que tardem a escampar-los un per un sobre un drap de cuina net, que haurem posat sobre el marbre, els canelons no s’enganxin els uns amb els altres i se’ns esguerrin. Acabat tot això, els omplirem amb una cullera i els enrotllarem per posar-los a les safates. Abans les haurem untades amb mantega perquè no s’hi enganxin els canelons. Després hi afegirem la beixamel, ni massa líquida ni massa espessa. Hi acabarem posant formatge ratllat i una mica de mantega per sobre. Només caldrà posar-los al forn a gratinar i ja estaran. A veure si ho podeu fer en dues hores; ben segur que no hi trigareu pas gaire més. Si us surten bé, ja veureu com no esperareu a Nadal de l’any que ve a tornar-ne a fer. Qualsevol diumenge o festiu es mereixen uns bons canelons a taula. Ingredients per a fer 40 canelons —600 g. de carn magra de porc (cap de llom o qualsevol altre tall), tallada a daus. —Dos pits de pollastre. —Dos fetges de pollastre —Farina —Llet —Mantega —Ceba —Canelons El Pavo (2 capses) —Sal —Formatge ratllat Ací podeu saber-ne més: —S’hi pot afegir vedella? Hi ha molta gent que hi afegeix vedella, cansalada i també fetge gras. Però amb els fetges de pollastre n’hi ha prou. —S’ha de rentar la carn? Sí, val més rentar-la i escórrer-la; mentrestant, salar-la. —Sí optem per rostir la carn, hi podem posar més ingredients? Sí, hi podeu posar tomàquets, llorer, farigola, ceba —Podem parlar de canelons catalans? Sí. Jaume Fàbrega ho explica molt bé. Els canelons provenen d’Itàlia, però es poden considerar plenament cuina catalana perquè els d’ací són diferents. —Podem fer servir canelons que no s’hagin de bullir? Sí, encara anireu més de pressa. També són bons. —Es poden congelar? Hi ha molta gent que quan s’hi posa prefereix fer-ne molts i congelar-ne per poder-ne fer més d’un dia. Els canelons aguanten bé la congelació. —Podem farcir els canelons de més ingredients? De moltes coses. Podeu fer canelons de peix, d’espinacs, de bolets, de marisc i de moltes coses més. Més receptes: –Autèntics canelons a la catalana . Jaume Fàbrega –Canelons de Nadal –Canelons de rostit de la iaia Conxita –Com fer la beixamel.

Summary: Com fer uns canelons ràpids i quedar bé


El conseller Lluís Puig ha arribat a les nou del matí al Palau de Justícia de Brussel·les on s’ha fet la vista oral sobre l’euroordre d’extradició a l’estat espanyol que va presentar Pablo Llarena per un delicte de malversació. Després d’haver escoltat les al·legacions de la defensa i la fiscalia belga durant tres hores, el tribunal de primera instància ha decidit aquest dilluns fer un recés i continuar la vista en un mes. Durant l’audiència l’equip jurídic de Puig ha argumentat que l’exconseller patiria una vulneració de drets fonamentals si fos extradit a Espanya i que el delicte de malversació pel qual se’l reclama no és equivalent en la legislació belga. La fiscalia continua defensant la seva entrega. L’advocat de Puig, Gonzalo Boye, ha assegurat a la sortida de la vista que el jutge belga no adoptarà una decisió sobre l’euroordre el mateix dia 30 de març. La defensa de Puig també ha al·legat que no es compleix el principi de doble incriminació per poder fer l’extradició. Segons els seus advocats, el delicte de malversació a Bèlgica no és equivalent al d’Espanya perquè la legislació belga el considera d’àmbit administratiu i no penal. També es planteja demanar al tribunal belga que faci una pregunta prejudicial al Tribunal de Justícia de la Unió Europea, però no ha confirmat quins aspectes de l’euroordre li generen dubtes legals. ‘Jo no ho limitaria a una sola pregunta’, ha declarat l’advocat Gonzalo Boye. Llarena va presentar l’euroordre contra Puig al mateix moment que presentava les del president Carles Puigdemont i el conseller Toni Comín, però, a diferència d’aquests, la setmana passada el jutge va decidir de no congelar-la perquè ell no és eurodiputat. En el cas de Puigdemont i Comín, el jutge romandrà a l’espera que el Parlament Europeu es pronunciï sobre el suplicatori per retirar-los la immunitat. Ahir Puig va explicar que difícilment podrà ser a l’acte del Consell de la República a Perpinyà de dissabte vinent perquè, encara que el tribunal refusés l’euroordre està convençut que la fiscalia hi presentarà un recurs. Amb això, li mantindran l’única mesura cautelar que li apliquen: no abandonar Bèlgica durant el procediment judicial.

Summary: La justícia belga continuarà la vista per l’euroordre contra Puig el 30 de març


Quan es tanca la porta de ferro, es tanca la porta a tota la manera de fer d’una societat. S’entra en una nova comunitat regida per normes totalment diferents i on tot transcorre més lentament. ‘He tingut molta por de sortir al carrer en sortir de la presó’, explica Jordi C., extreballador de l’empresa d’inserció DIMAS. ‘Terror de saber què em passaria, què m’esperava a l’exterior’. Però les presons no serveixen únicament per privar de llibertat les persones que han estat condemnades. Segons la constitució espanyola les penes privatives de llibertat i les mesures de seguretat penal estan orientades a la reinserció social. Així, un dels objectius del sistema penitenciari és donar eines als interns perquè, quan surtin de la presó, puguin reconstruir la seva vida i no reincideixin en les activitats delictives. Ara bé, són efectius els programes de reinserció social que s’apliquen a les presons? D’acord amb la llei establerta, quan es condemna una persona que ha comès un delicte entra en règim penitenciari. En aquest sentit es produeix un aïllament de la persona envers una societat amb la qual haurà de tornar a conviure un cop hagi complert la condemna. El catedràtic en psicologia de la Universitat de Barcelona, Antoni Andrés Pueyo, explica que aquest aïllament que provoca la presó és ‘una de les conseqüències negatives òbvies’, ja que ‘la societat canvia molt de pressa, mentre que a la presó tot va molt a poc a poc’. De fet, Aina Ibàñez, sociòloga i coautora de l’estudi El paper de les famílies en la reinserció de les persones que surten de presó, explica que als centres penitenciaris s’incideix molt en ‘identificar les necessitats que té la persona en relació al delicte que ha comès perquè no reincideixi’. Però els aspectes que van enfocats al moment de la sortida de la presó, explica, ‘no estan tan reforçats‘. De fet, aquests programes són efectius en molts casos si ens fixem en les xifres. Segons les últimes dades disponibles, procedents d’un estudi de l’any 2014, a l’estat espanyol 7 de cada 10 persones que surten de la presó no tornen a delinquir. A més, contràriament a la percepció popular, les persones que acostumen a reincidir són aquelles que han comès crims menors, especialment les condemnades per delictes contra la propietat i delictes relacionats amb les drogues. En canvi, els casos més mediàtics, els delictes contra les persones i els delictes sexuals tenen taxes de reincidència molt més baixes, concretament d’un 16,1 i un 2,4%, respectivament. Veient les xifres, els programes que es duen a terme dins la presó tenen un cert nivell d’efectivitat per tal d’evitar la reincidència delictiva. Ara bé, són igual de vàlids per a la reincorporació dels interns a la societat? La reinserció d’un intern a la comunitat depèn de diferents aspectes. L’entorn familiar és molt important, però els barrots de ferro acostumen a trencar aquest vincle. ‘La meva condemna ha estat realment curta, però suposa una pèrdua de contacte amb la família, els amics, la professió i et planteges si val la pena continuar’, explica Jordi C. Des del sistema penitenciari no es poden controlar les relacions interpersonals, més enllà de permetre visites regularment. Però pel que sí que pot vetllar és perquè els interns tinguin una feina quan hagin acabat la condemna. Susana Sánchez, pedagoga de l’empresa d’inserció DIMAS explica que l’àmbit laboral és ‘molt important’ per a la reincorporació dels interns a la societat. ‘La gent de presó necessita treballar. És una manera de socialitzar-se i tornar a portar una vida entesa com a normal’. Els interns, però, no s’han d’esperar a haver complert condemna per començar a treballar. Ja s’incorporen a les empreses d’inserció quan obtenen el tercer grau perquè així, quan hagin de sortir de la presó definitivament, tinguin com a mínim una feina. El Centre d’Iniciatives per a la Reinserció (CIRE) és una empresa pública del Departament de Justícia. Entre d’altres funcions, actua com a borsa de treball dins les presons. Així, deriva els interns a les diferents empreses d’inserció laboral que hi ha Catalunya un cop han obtingut el tercer grau. Una d’aquestes empreses és DIMAS, una entitat sense ànim de lucre dedicada, entre més, al sector dels muntatges d’esdeveniments i la construcció. L’empresa va sorgir l’any 1995 a Granollers, coincidint amb l’obertura de la presó de Quatre Camins a pocs metres. Jordi C. explica que va tenir molta sort de trobar-se amb DIMAS. ‘M’ha fet sentir útil i m’ha fet veure que val la pena i que cal recuperar els projectes que tenia’, afirma. La presó està regida per un reglament molt estricte. Mentre compleixen condemna, els interns gairebé no tenen poder de decisió. La rutina ja està estipulada. Aquesta manca de control sobre la presa de les pròpies decisions acostuma a passar factura un cop surten de la presó. ‘Hi ha unes mancances a nivell d’hàbits de treball i de rutines. Allà dins estan protegits i dirigits, es deixen portar. Quan surten a fora el control ha de ser seu i és bastant difícil a vegades’, explica Sánchez. Com que és una empresa d’inserció, però, quan es detecta una problemàtica d’aquest tipus -com ara que un treballador arribi tard o que no es presenti- treballen directament sobre la qüestió. És a dir, en una empresa ordinària, ‘si un treballador no apareix el fas fora. Aquí parlem amb ells de què ha passat i mirem què podem fer per trobar-hi una solució’, explica Sánchez. I la societat, quin paper hi juga? Quan es parla de reinserció sempre es fa referència a la força de voluntat de l’intern i als recursos que es destinen al desenvolupament dels programes i empreses d’inserció. En canvi, gairebé mai se centra el focus en el paper que hi té la societat. Ibàñez creu que ‘gastem molta energia en decidir què fem amb les persones que han comès un delicte, quan el típic discurs de la societat es basa en endurir el codi penal i en desitjar que als presos els caigui la major pena possible’. En aquest sentit, hi ha un estigma social cap a la presó. La societat tendeix a sentir inseguretat quan un intern surt de la presó, ja que temen que reincideixi. Tot i així, les dades demostren que aquesta por sovint és infundada. En relació a l’estigma social, Sánchez diu que la gent té molta por a la presó perquè ‘pensen en delictes de sang, però en realitat la majoria estan relacionats amb les drogues‘. També afegeix que amb els anys s’han adonat que és ‘bastant fàcil que qualsevol de nosaltres acabi a la presó’. En aquesta línia, Ibàñez confia en jugar la carta de la interpel·lació a la societat per trencar l’estigma i facilitar la reinserció dels exinterns. Una mirada al futur Cada vegada més s’està apostant per les mesures alternatives. Aquestes són les imposicions de mesures de seguretat, les feines en benefici de la comunitat, entre d’altres. Tot i així, la presó encara té un ús molt recorrent. Pueyo creu que ‘estem en condicions de tenir noves maneres de sancionar i controlar les persones que han comès delictes, que no requereixen el pas per la presó’. En aquest sentit, Ibàñez matisa que ‘hauríem de començar a ser molt més valents amb les mesures penals alternatives, ja que evitem que la gent s’aïlli de la societat sense deixar d’estar sotmesos a una mesura judicial’. Concreta, però, que la presó ‘s’hauria de mantenir per aquells delictes greus i execrables’. Finalment, Sánchez declara que la presó és una despesa ‘innecessària’ i que si aquests diners es destinessin a la prevenció, a l’educació i al treball amb les famílies, ‘molts dels que ara són a dins no hi serien’. Infogram

Summary: Més enllà de la presó


El president del Parlament de Catalunya, Roger Torrent, no assistirà a declarar demà al Tribunal Suprem, on està citat a declarar en qualitat de testimoni a les 10.30 del matí. Ahir Torrent ja va al·legar que no podria anar perquè hi ha un ple convocat i emplaçava el tribunal a cercar una nova data que no coincidís amb els plens prevists per a les pròximes setmanes. Ara, fonts del servei de premsa de la presidència de VilaWeb confirmen que no han rebut cap resposta del Suprem però que en cap cas, Torrent anirà a declarar demà. El Suprem havia citat Torrent com a segon testimoni just després del portaveu d’ERC al congrés espanyol, Joan Tardà. Demà i dijous està convocat el ple del parlament i també està previst que n’hi hagi la setmana que ve. El calendari del judici contra el procés

Summary: Torrent no anirà a declarar demà al Suprem per a poder presidir el ple del parlament


Procés Constituent ha decidit que no anirà amb ICV-EUiA i Podem per a formar part de la candidatura Catalunya Sí que es Pot. En una assemblea extraordinària al Palau Firal de Cornellà, s’ha fet una votació sobre la proposta de candidatura de coalició i un 60,6% (220 vots) ha votat en contra, mentre que tan sols un 34,7% (126 vots) hi ha donat suport. Un 4,4% (16 vots) dels assistents ha votat en blanc i hi ha hagut un vot nul. Primera votació de l’assemblea de Procés Constituent. En una segona votació, l’assemblea de Procés Constituent ha decidit que no es presentaria a les eleccions del 27-S. L’opció d’anar en solitari ha obtingut 35 vots, la d’anar amb la CUP, 60 vots, i l’opció de no presentar-se ha tingut 214 vots. Segona votació de l’assemblea de Procés Constituent. Pel que fa a la segona votació, Forcades ha defensat que Procés Constituent es presentés en solitari a les eleccions. D’altra banda, Oliveres ha defensat que la formació no es presentés als comicis, l’opció que finalment s’ha imposat per majoria en les votacions. Segons un breu comunicat de la formació, ‘la posició aprovada, la de no concórrer a les eleccions, inclou la possibilitat de demanar el vot per a les candidatures rupturistes en el terreny social i nacional i dels membres del Procés Constituent hi participin i les recolzin a títol individual’. Una setmana de tempteig Aquesta setmana, la plataforma de Teresa Forcades i Arcadi Oliveres posava damunt la taula dues condicions per a poder afegir-se a la candidatura i deixava la porta oberta a acabar pactant amb la CUP. De fet, Procés Constituent ja ha patit una fuga de membres que han anat majoritàriament a la CUP i l’espai de Crida Constituent, sobretot per la posició sobre la independència. Justament ahir el sector crític, Constituents per la Ruptura, va enviar una carta als membres emplaçant-los a votar en contra de l’acord amb ICV-EUiA i Podem. Procés Constituent vol, d’una banda, que es tinguin el compte les reivindicacions de la mobilització ciutadana i, d’una altra, que els candidats no tinguin un paper ‘merament estètic’. Això no ha aturat el procés electoral ni a Catalunya Sí que es Pot ni a la CUP-Crida Constituent, que ja han presentat els respectius candidats. Així, ahir es va saber que el dirigent veïnal Lluís Rabell encapçalarà la confluència d’ICV-EUiA i Podem, i Antonio Baños es perfila com a cap de llista de la CUP, que demà comença la votació de primàries.

Summary: Procés Constituent no anirà amb Catalunya Sí que es Pot ni amb la CUP


Diverses entitats han presentat la campanya ‘Judici a Martín Villa‘, que denuncia la impunitat de l’estat espanyol en relació als 90 morts d’entre els anys 1976 i el 1979, que consideren víctimes de la violència d’estat. Representants de l’Associació Catalana d’Ex-pressos Polítics del Franquisme, l’Ateneu de Memòria Popular, l’Associació d’Amics d’Agustín Rueda, la CGT i familiars de persones assassinades han explicat que la campanya pretén posar en relació les entitats per poder denunciar conjuntament la impunitat i exigir responsabilitats civils, polítiques i penals per a Rodolfo Martín Villa, a qui consideren un dels principals artífex dels crims, impulsant iniciatives de sensibilització ciutadana, denúncia política, reclams institucionals i actuacions penals. Sònia Olivella, d’Irídia, ha dit que la presentació s’ha fet de manera simultània a Barcelona, Madrid, Oviedo, Pamplona, Sevilla, Vigo i Vitòria. El manifest denuncia la política d’impunitat de l’estat espanyol en relació a la manca d’investigació i enjudiciament dels crims contra la humanitat comesos durant la dictadura franquista i la transició espanyola. Les entitats critiquen la llei d’amnistia de 1977 que consideren que és un instrument judicial per a la perpetuació de la impunitat de crims de lesa humanitat i crims de guerra. Acusen Rodolfo Martín Villa d’haver executat, durant el seu govern, una política d’estat repressiva i cruenta, en la que segons el manifest es van cometre crims com els de Vitòria Gasteiz, la setmana pro amnistia, els santfermins del 78, el cas Scala o els fets en diverses manifestacions a Madrid, Màlaga, Tenerife, Alacant i Barcelona. Les entitats consideren insuficient que Martín Villa estigui imputat pels tribunals argentins per crims contra la humanitat i reclamen que les seves responsabilitats siguin també depurades pels tribunals de l’estat espanyol. El president de l’Associació Catalana d’Ex-pressos Polítics del Franquisme, Carles Vallejo, ha explicat que és la política d’impunitat el que els impulsa a actuar i a demanar la nul·litat d’aquesta llei d’amnistia per poder anar fins al fons. La vinculació de Martín Villa amb les clavegueres de l’estat l’ha tractat Carles Navarro, de la CGT de Barcelona, que ha denunciat que l’ex-polític va influir molt en moviments polítics que estaven més per la ruptura que per la continuïtat del franquisme, sobretot el moviment anarquista llibertari. També s’han denunciat alguns casos concrets. Jesús Sahun ‘Joni D’, de l’Associació d’Amics d’Agustín Rueda, ha explicat la detenció de Rueda i l’assassinat el 1978 a mans de funcionaris de la presó de Carabanchel de Madrid. Marc Muñoz és el germà de Gustau Muñoz, assassinat en una manifestació l’11 de setembre del 1978. Ha denunciat que Martín Villa era especialista en una estratègia d’estat per eliminar tota oposició al carrer. Ha demanat que es treballi per desemmascarar Martín Villa, els seus còmplices i els partits que van sortir del règim del 1978 que els han amagat durant 40 anys.

Summary: Una quarantena d’entitats denunciaran els 90 crims d’estat de la transició espanyola


És catedràtic emèrit de la Universitat de València i membre de l’Institut d’Estudis Catalans (IEC) i de l’Acadèmia Valenciana de la Llengua (AVL). Ara Antoni Ferrando (Benicolet, la Vall d’Albaida, 1947) acaba de publicar Fabra, Moll i Sanchis Guarner. La construcció d’una llengua moderna de cultura des de la diversitat (PUV), un volum on s’apleguen alguns dels seus treballs, revisats, en homenatge a Pompeu Fabra i a la resta de la tríada que, amb ell, va donar forma i consistència al fabrisme. Al seu despatx de la Universitat de València, que presideix un retrat de Manuel Sanchis Guarner, tot ordenat i pulcre, Antoni Ferrando s’hi sent còmode. Parla de pressa. Perquè l’entrevista s’ha encabit entre dues reunions i perquè el tema l’apassiona. Tant, de fet, que abans no s’engegi l’enregistradora, ell ja ha començat a enfilar raonaments: —Hi ha hagut una visió molt monolítica del fabrisme. Avui, però, ja es parla dels tres pares del fabrisme. És un canvi molt important. L’altre dia, a la presentació, hi varen venir els tres directors generals de política lingüística. Sembla que aquest llibre és de les primeres coses que han fet en col·laboració. —Parleu dels ‘tres noms indissolubles’ en la història de la llengua catalana al segle XX: Pompeu Fabra, Francesc de Borja Moll i Manuel Sanchis Guarner. —Sí. Indissolubles. El fabrisme transcendeix Catalunya: és una cosa de totes les terres de llengua catalana. Ara ja s’ha assumit que el fabrisme és cosa de tres. Normalment, la insistència en tot el domini lingüístic ve sobretot dels perifèrics. Per raons òbvies. És cert que al nord hi ha sectors molt sensibilitzats, però no és l’actitud majoritària. Al IEC tampoc, eh? Te’n diré una dada: de les sales de la seua seu, amb els noms corresponents (Puig i Cadafalch, Prat de la Riba…), vàrem aconseguir, fa cosa de deu anys, una Sala Alcover. No n’hi ha cap de dedicada a Sanchis Guarner. Ni a Joan Fuster. A cap valencià. —Ja és gros que digueu ‘vàrem aconseguir’: la insistència, sempre… —…ve de fora. Al llibre també comente, diplomàticament, que, de fet, calgué que hi haguera un conflicte al IEC, als anys cinquanta i seixanta, sobre si calia difondre o no el Diccionari català-valencià-balear, per tal que hi entraren, després de cinquanta anys, un valencià i un mallorquí: Sanchis i Moll. L’any 1962. I calgué que arribara la democràcia (entre cometes, ja ens entenem), perquè un català que sí que es creia els Països Catalans, a qui estime moltíssim, Jordi Carbonell, vinguera, delegat pel IEC, per intentar que hi haguera valencians i mallorquins. Perquè hi havia el problema de l’autoritat normativa: tenim l’autoritat, sí, però com pot ser, si no hi ha valencians ni mallorquins? I hi entràrem Pitarch i jo, i Josep Maria Llompart i Aina Moll. A partir d’aquell moment, la Filològica ja va tenir una estructura més integradora. —I més lligada a la realitat. A què atribuïu aquesta actitud tan totsolista? —Com que hi ha un decalatge polític entre els uns i els altres, imagine que l’actitud dels catalans és la de ‘ja anireu fent el vostre camí, perquè no podem esperar-nos, necessitem anar avançant en aquest camí de més autonomia, o més autogovern, o independència’. I ara quan proposes coses de Països Catalans hi ha una certa reticència. Molt gran. Molt. Allà. Tenim una visió massa monolítica de Fabra, pensem que sempre és el mateix i resulta que no —Fins i tot en l’àmbit estrictament cultural? —Sí, sí. Havíem aconseguit tenir força membres de la Filològica. Ara en som menys de la meitat. L’excusa és l’Acadèmia . Però si el IEC hagués estat…  no s’hauria creat l’Acadèmia. Per què no es va crear res de similar en el cas del basc? Perquè, des del començament, l’Euskaltzaindia és una acadèmia dels set territoris històrics, amb presència obligada de membres dels set territoris, amb seus a tot arreu i amb presidències de tot arreu. Eixe tema, ací, no s’ha cuidat. De fet, al llibre s’explica com Bernhard Schädel, romanista alemany, ja va retraure a començament del segle XX que el IEC no comptara amb cap valencià. I va proposar la persona que hi podia haver estat, Roc Chabàs. Imagineu-vos, un canonge. Ho retrau. Un estranger. —De vegades des de fora es veuen millor les evidències. —El llibre comença en el Primer Congrés Internacional de la Llengua Catalana: si s’intentava crear una autoritat lingüística que involucrara totes les terres de llengua catalana, la cosa més normal hauria estat que, així com es va integrar Alcover, també hi haguera hagut un valencià. —En el cas de Pompeu Fabra, que aneu desgranant al llarg del llibre, expliqueu que, resumit, l’objectiu que tenia era proposar un model de llengua que fos acceptable al Principat i compatible amb la resta. —En ortografia, que és la cosa més vistosa, el vestit, diguem-ne, havia de ser igual: si no hi ha una ortografia unitària, no hi ha percepció unitària de la llengua. I va fer una proposta unitària al 98%. En ortografia i en sintaxi. Les diferències que hi ha són detallets de mínims i que passen en qualsevol llengua. En morfologia, en canvi, és clar, vingui i vinga són incompatibles; parlo i parle; etcètera. Hi havia d’haver una adaptació a la millor tradició literària de València i les Illes Balears, que Fabra sempre va pensar que era continuadora dels usos clàssics. —Hi ha l’exemple de la -r en els infinitius verbals, que en català oriental no es pronuncia i que Pompeu Fabra va establir gràficament bo i pensant en els valencians. —És que tenim una visió massa monolítica de Fabra, pensem que sempre és el mateix i resulta que no: va començar essent molt de Barcelona, i va anar evolucionant perquè va estar en contacte amb valencians i amb mallorquins. Al començament, per exemple, pensava en alguna solució del tipus ‘que els valencians posen la -r i nosaltres no’… Era una mena de tres cantonalismes. Però en la mesura que va contactar amb Miquel Duran de València, Martínez Ferrando, Josep Giner, i que va venir a fer algunes visites en moments clau, es va adonar de la importància que tenia el valencià dins del domini lingüístic. —En moments clau? —L’any 1915, perquè hi havia el problema que els sectors dominants ací volien fer una alternativa a la normativa fabrista. Després, l’any 1930, les vespres de les Normes de Castelló. L’any 1935, perquè era un moment de certa plenitud del valencianisme cultural i polític i hi havia la qüestió de la toponímia i volia la màxima convergència. I després, en temps de la guerra, al Congrés d’Intel·lectuals per a la Defensa de la Cultura, on va fer una ponència conjunta amb Carles Salvador. Pensava que València era molt important. Cal remarcar també que Josep Maria de Casacuberta, en representació del IEC, va venir l’any 1968 a la Universitat de València i hi va fer un discurs parlant precisament de l’atenció que Fabra tenia als valencians i la consciència més progressiva sobre la necessitat d’incorporar coses del valencià en la normativa general. Deia que volia incorporar moltes paraules que en un principi havia bandejat. —Oh! —I més coses. Perquè ho anuncia, però no sé quines formes volia reconèixer. Podria ser el meua, per exemple. En les seues gramàtiques sempre hi ha meva. Però en la pòstuma ja hi posa l’una i l’altra. Si saps que meua és la forma que diuen al Rosselló, a gran part de les Illes Balears, a la major part de la demarcació de Tarragona, a tota la de Lleida i a tot el País Valencià… És la majoritària geogràficament! Per tant, no té sentit optar per meva. I sembla més lògic que hi haguera una reconeixença perquè afecta tots els Països Catalans. En la mesura que Fabra sabia més de la llengua de tot arreu, variava també de posicionament. Pensa que el Diccionari català-valencià-balear dóna molta informació dialectal i, mentre ell vivia, només se’n van publicar els dos primers volums. O l’Atles Lingüístic del Domini Català de Veny. En canvi, hi ha una cosa curiosa: feia vacances al Pirineu, i arreplega una sèrie de paraules d’allà perquè les sentia. Si haguera tingut la mateixa experiència respecte de València o de les Illes Balears, si haguera pogut tenir una vida normal i no s’haguera hagut d’exiliar l’any 39, i Fuster ho diu, hauria fet una normativa més integradora i més global. Ara totes les pressions que hi ha des de Barcelona, sobretot des de la premsa, avancen cap a la dialectalització del català —També dediqueu un apartat a Joan Fuster, al llibre: comenceu marcant la tríada i l’acabeu amb Fuster. —La tríada són els que elaboren i difonen la norma. Fuster la defensa. També parle de Verdaguer… —Que forma part de l’altra tríada, l’anterior. —Jacint Verdaguer, Teodor Llorente i Marià Aguiló. Això també és important. A voltes passem amb la idea que no hi havia res, abans. I no: hi hagué un esforç convergent d’una persona que tenia molt clara la unitat de la llengua: Llorente. A casa seua, hi tenia una habitació reservada a Jacint Verdaguer. Verdaguer també tenia la mateixa actitud. I Marià Aguiló, òbviament. Ell va dir a Fabra: ‘No, no pots posar las portas, ha de ser les portes perquè és com s’ha fet sempre, és una cosa comuna, perquè els catalans deien els plurals valencians.’ Que, de fet, no són els plurals valencians, són els plurals pancatalans, per expressar-ho d’alguna manera. Per tant, Aguiló, Verdaguer, Llorente han tingut molta influència. —Expliqueu les diferents opcions a l’hora d’escampar la proposta fabriana: a Catalunya es compta amb la institucionalització; a les Illes Balears, parleu d’una ‘adhesió tel·lúrica’; al País Valencià, de les ‘minories actives’ que sacsegen l’alienació lingüística. —Sí. La gran sort que tingué Fabra fou que pogué comptar, almenys durant vint anys, amb l’oficialització de la seua norma. Això, ací, no va passar. Justament quan s’hi haguera hagut de comptar, amb Sanchis i amb Moll, fou en temps de Franco: impossible. Què va fer Sanchis, per tant? ‘Hem de ser lleials al valencià, és la nostra llengua…’ Són exhortacions morals. I sempre, sempre, recordant els clàssics: ‘És la llengua d’Ausiàs Marc, de Sant Vicent Ferrer, d’Isabel de Villena…’ Tal com recomanava Fabra: si volem recuperar unes formes dignes, més acostades al català, l’estratègia era recórrer als clàssics. I Sanchis ho va fer. L’Adlert, que al començament era molt catalanista i després va passar a ser anti, se n’adonà, i repetia que l’estratègia de Sanchis era justament catalanitzar-nos per mitjà dels clàssics. No anava mal encaminat . —I a les Illes? —La crida a la fidelitat a les nostres tradicions, la nostra cultura, les nostres rondalles… Hi havia una tradició, sobretot a l’església, que tenia molt de pes i s’havia d’aprofitar. Si Fabra haguera pogut tenir una vida normal i no s'haguera hagut d'exiliar l'any 39, hauria fet una normativa més integradora i més global —Si hi havia cap percepció monolítica de Pompeu Fabra i del fabrisme, la desmunteu de cap a peus. —Fou un personatge extraordinari. I va comprendre que la història ens ha fet diversos. Per tant, hem de partir de la diversitat per a construir la unitat. L’única cosa que encara no he trobat, i això no ho havia dit encara enlloc, és quina va ser la resposta de Fabra a l’aprovació de les Normes de Castelló. I trobe que potser va callar perquè pensava que fer-ho era més diplomàtic… —Per què? —Perquè les Normes de Castelló no parlen de ‘llengua valenciana’, però tampoc de ‘llengua catalana’. Codifiquen la mateixa normativa però no reconeixen d’on prové. No parlen de l’autoritat, sinó que la deriven cap a futurs treballs fets per valencians… És un pacte, i és clar… Crec que a Fabra no el va acabar de convèncer la formulació. Però tampoc no hi podia estar en contra perquè, de fet, reconeixia allò que ell volia. M’ha cridat molt l’atenció no haver trobat cap reacció seua sobre les Normes de Castelló, sí. —Pompeu Fabra tenia una aspiració de vertebració política dels Països Catalans. —Sí. Ho té molt clar. I denuncia precisament els atemptats de la constitució republicana contra les relacions de les terres de llengua catalana. També hi ha una citació, de la qual després no he aconseguit la referència, d’un discurs que envià al president Francesc Macià on es queixava que l’estatut d’autonomia de Catalunya no preveia aquestes relacions. Cosa que també ha passat ara. —Escriviu: ‘La nostra llengua continua essent víctima d’unes calculades estratègies glotofàgiques i es veu sotmesa a perilloses temptacions cantonalistes.’ Les dues punxes que l’amenacen. —Sí: intentar que tinga menys drets i que siga una llengua percebuda com a secundària. I l’altra, els cantonalismes: si no hi ha unes polítiques de cohesió, des de les direccions generals de política lingüística, i des dels mitjans de comunicació, estem fent cantonalisme. Ens agrade o no. Fins i tot si es fa en nom de l’independentisme, tot s’ha de dir. —Encara no havíem acabat el segle XX que ja explicitàveu, en un article que ara reproduïu, com la pràctica autonòmica pot afeblir els llaços de relació entre la comunitat lingüística. —És que quan arribes a Tortosa s’ensenya el català de Barcelona! I allà al costat, al País Valencià, on resulta que parlen igual que a Tortosa, s’ensenya un valencià que és el d’ací. —De l’Horta. —Abans hi havia una espècie de contínuum. Ara el sistema d’ensenyament i de mitjans de comunicació van fent fronteres. I, per tant, mentalitats autonòmiques. Els mitjans de comunicació potencien els trets de les capitals, i es va creant allò de ‘llengua valenciana / llengua catalana’. És un poc perillós. La situació ideal seria mitjans de comunicació unitaris. No solament amb l’intercanvi, que de fet vol dir intercanviar mentalitats autonòmiques, sinó comunitaris: que s’alternaren els uns amb els altres, que els locutors foren d’un lloc i d’un altre, que els temes foren d’ací i d’allà de manera indistinta… Això és el que crea unitat de llengua. La resta no ho sé. Tinc molts dubtes que amb el mer intercanvi (que tampoc no el volen de cap manera) fóra suficient. La situació ideal seria mitjans de comunicació unitaris. No solament amb l'intercanvi, que vol dir intercanviar mentalitats autonòmiques, sinó comunitaris —De moment, no sembla que vagi per aquí. —No. Ni d’una manera ni d’una altra. No va de cap manera. Ara què dirien Sanchis Guarner i els altres? Jo crec que dirien això. Sanchis sempre insistia en la seua dèria: un acord policèntric, que vol dir que el fem des de tots els centres, però convergent. Convergent. Ara totes les pressions que hi ha des de Barcelona, sobretot des de la premsa, amb Pla Nualart i la resta, avancen cap a la dialectalització del català. Ara pressionen perquè hi haja les combinacions dels pronoms febles de Barcelona! Si és així, en fi, ja tenim llengua catalana / llengua valenciana. —No es pot aturar, això? —Ací, l’Acadèmia, en part, ha salvat molts trastos. Però també fa prioritzar les coses particulars. I després invoca la unitat. Diu una cosa però després tendeix a practicar-ne una altra. A la primera gramàtica hi havia cinqué i sisé, a la segona, ja hi ha quint i sext. Si continuem així, no contribuïm a la cohesió de la llengua. —Però vós formeu part de l’AVL. —Sí. I intente sempre anar en contra d’aquestes coses. Perquè demane que hi haja eixa convergència. Al IEC què faig? Igual des de l’altra banda, recordar que hem de mirar el conjunt. He de defensar la meua llengua amb dues perspectives diferents. Al començament això em creava uns problemes enormes. Però no: el meu partit és aquest: les institucions són instruments en favor d’una cosa, que és la llengua. Uns altres veuen que les institucions van primer i, després, la llengua. —En un dels articles del llibre escriviu: ‘És encara massa aviat per a poder veure si la recent creació d’una Acadèmia Valenciana de la Llengua podrà servir per a superar l’artificial però molt interessada guerra de normatives al País Valencià.’ —Sí. —Ja es pot veure? —Bé, jo puc dir que en la primera renovació autònoma, que és molt limitada, ja es nota que hi ha més pressió convergent. I cal dir que, avui, les relacions amb l’Institut d’Estudis Catalans són normals, amb comissions mixtes de gramàtica, de lèxic… De fet, ací hem aprovat també l’ortografia d’allà. Amb problemes, perquè, és clar, deien ‘és que no ens han tingut en compte’… Que això també… —És cert. —Sí. Per això dic que la meua tasca és intentar convergir. I hi ha una cosa curiosa: Gabriel Bibiloni, per exemple, ha dit que ha trobat la gramàtica normativa valenciana primera, que va dirigir Pérez Saldanya, més unitària que no la de l’Institut d’Estudis Catalans. Com pot ser que una institució ‘secessionista’ haja fet una normativa més unitària? Per tant, ací, farem tant com podrem, des dels dos costats, i en favor de l’objectiu únic  ser fidels a aquests senyors. Podeu comprar Fabra, Moll i Sanchis Guarner a la Botiga de VilaWeb

Summary: Antoni Ferrando: ‘El fabrisme és cosa de tres’


Dimecres de la setmana entrant (21 de juny) a les set del vespre, la presidenta del Parlament de Catalunya, Carme Forcadell, serà entrevistada pels subscriptors de VilaWeb en un acte exclusiu per als membres de la comunitat del diari. A més, s’hi presentarà un vídeo amb imatges inèdites de l’ocupació del parlament ara fa quaranta anys i també del Fossar de les Moreres i la diada de l’Onze de Setembre. Així mateix, Vicent Partal anunciarà tres novetats importants per als subscriptors del diari. L’acte-entrevista a Carme Forcadell es farà a l’auditori de la Facultat de Comunicació i Relacions Internacionals Blanquerna (carrer de Valldonzella, 12, a Barcelona). Dilluns es van tancar les inscripcions i ja no queden places per assistir-hi. Tan sols podran entrar els subscriptors que han rebut un correu de confirmació de la seva reserva. Si no sou subscriptors, us en podeu fer omplint aquest formulari.

Summary: Carme Forcadell, entrevistada pels subscriptors de VilaWeb en un acte públic


“El que avui farem és parlar de la vida i del que ens pot passar a la vida”. Xusa Serra, infermera, antropòloga i tanatòloga comença així el seu taller a l’escola Juan Ramon Jiménez de Sabadell. Ha vingut a parlar sobre la mort i la pèrdua amb aquesta classe de cinquè de primària (9 anys). La paraula “mort”, però, no apareix fins ben avançat el taller, quan la diuen els propis alumnes. Serra els explica que és “infermera de l’ànima”. Treballa a l’Hospital General de Catalunya (Sant Cugat del Vallès) i acompanya persones que estan a punt de morir i als seus familiars en el procés de dol. Serra és experta en infants. Com viuen el dol? Què es pot fer per educar-los en la vida i la mort? Segons aquesta infermera, primer de tot cal entendre la importància de la família com a tribu on educar-se i establir vincles forts. “Per a un infant la família ho és tot” afirma Serra. És a l’entorn familiar on s’obté la seguretat i l’amor necessaris per créixer. Per això és molt important que, quan l’infant viu una pèrdua d’un ésser estimat o una mascota, pugui expressar plenament el seu dolor amb la família. A més, els infants imiten el model de comportament dels adults. Així que, si aquests actuen de manera sobreprotectora i obvien el dol i la mort, els petits captaran aquest pacte de silenci i s’esforçaran en amagar allò que senten. Segons aquesta experta, cal crear un context de confiança on l’infant se senti còmode per plorar i expressar obertament els seus sentiments, sense ser jutjat. Hauríem de canviar “has de” (has de ser fort, has de deixar de plorar) per “què vols?” (vols un got d’aigua? vols parlar-ne?). Si bé els infants senten el mateix dolor que els adults davant una pèrdua, no el viuen de la mateixa manera ni tenen les mateixes eines per afrontar-lo. D’una banda, els seus sentiments són intermitents, poden passar en poc temps del plor al joc. Es tracta d’una mecanisme natural de protecció. Això, però, suposa que el dol es dilati en el temps i que la tristesa pugui passar inadvertida. D’altra banda, mentre un adult és capaç de cercar ajuda externa per parlar dels seus sentiments, l’infant no sap buscar ningú que l’escolti fora de casa. És essencial, doncs, que es doni aquest espai de confiança i llibertat on la mort no s’ignori, sinó que se’n parli com una de les coses que ens poden passar a la vida. Però de vegades quan la família passa per un període de dol molt intens, no pot acompanyar als infants. Aleshores és important demanar ajuda, per exemple, a l’escola. Educar en el cicle de la vida Quan hi ha una mort a l’escola o un infant perd algú molt proper, els centres educatius tenen una tasca fonamental. L’Anna Maria Nolla és mestra, pedagoga i logopeda i fa disset anys que tracta el dol a l’aula. Ella creu que, actualment, encara que no hi hagi una formació acadèmica per fer pedagogia de la mort, molts mestres estan preparats “de manera personal”. En els currículums escolars no s’hi troba la mort, però es poden aprofitar alguns temaris per parlar-ne, segons l’edat. A Educació Infantil es pot relacionar el cicle de la vida de les persones amb el de les estacions de l’any. La primavera representa el naixement i la infantesa. A l’estiu, la persona es fa gran i decideix el seu camí i amb qui el vol recórrer. La tardor és una època de maduresa, on cadascú sap què vol i se centra en allò que li aporta més. Finalment, a l’hivern, arriba la mort. Però la fulla morta que ha caigut no desapareix. Torna a la terra i nodreix l’arbre. Serra troba un paral·lelisme amb les persones: quan algú mor passa a formar part de la vida d’una altra manera, a través del record. Però és important assenyalar que, de vegades, les fulles cauen a la primavera, quan encara són verdes i fortes. Pot ajudar-los a entendre que la mort és universal i pot passar en qualsevol moment de la vida. A Primària, també es podria aprofitar el temari escolar per parlar sobre la vida i la mort. Per exemple, a medi natural s’estudien els sistemes del cos humà i les funcions vitals: respirar, menjar i relacionar-se amb l’entorn. Però, en canvi, els llibres no tracten explícitament la mort com una altra fase de la vida. Quan els infants són més grans, cap a l’ESO, la història també pot ser un recurs. Nolla proposa, per exemple, comparar l’esperança de vida del segle XV amb l’actual. Podem preparar l’infant per la mort a través de les petites pèrdues del dia a dia, per exemple, quan una joguina es trenca. Les adversitats són part inevitable de la vida. Aquesta infermera creu que, en comptes de negar-les, hauríem d’aprofitar-les com a font d’aprenentatge. “Quan canviem la mirada sobre la mort, canviem també la percepció sobre la vida”, afirma. Acceptar la mort ens permet valorar més la vida i la vellesa i relativitzar els problemes. Com expressen el dol Durant un procés de dol, en l’infant predominen quatre reaccions possibles: Tristesa: és proporcional a l’amor que senten per aquella persona. Plorar és una manera d’alliberar-la. Culpa: busquen la seva responsabilitat en la mort. Per exemple, una discussió. Poden voler autocastigar-se. Els adults han de parar atenció. Por: sorgeix de la inseguretat i pot tenir moltes formes. “Em moriré jo? Qui em cuidarà ara a mi?”. Ràbia: la senten perquè no entenen què ha passat. Pot ser contra tot i tothom, contra ell mateix o contra la persona que ha mort perquè se senten abandonats. El dolor també es pot expressar per altres vies, com ara la dificultat per dormir, la gana o les regressions en aspectes que l’infant ja havia assolit. Per exemple, llepar-se el dit o fer-se pipí a la nit. Quan l’infant perd algú de la família Les morts més importants per a l’infant són les que afecten a persones del seu context més íntim, la família i que, per tant, contribuïen molt al sentit de la seva vida. En la mort d’un pare o una mare l’infant sentirà molt dolor independent de la seva edat. És important respectar qualsevol reacció i insistir que el pare o la mare l’estimaven molt i que ell no té cap responsabilitat en la seva mort. La mort dels avis serà, probablement una de les primeres morts importants que visqui. Quedarà gravada i marcarà la vivència dels dols en el futur. En el cas que mori un germà, no s’ha d’ocultar el dolor dels pares i és positiu plorar tots junts. No se l’ha de comparar amb el germà mort o idealitzar-lo perquè podria intentar imitar-lo. També pot ser decisiva per a un infant la mort de la seva mascota. El fet que l’animal envelleixi a casa pot ajudar-lo a entendre millor el cicle de la vida. Davant la mort d’aquestes persones, els rituals són un espai on l’infant pot acomiadar-se’n. D’una banda, l’infant pot expressar la seva estima a través de la creativitat: música, un escrit, un dibuix… D’altra banda, pot participar en un ritual públic, com el funeral. Tot plegat, forma part d’un dol que cadascú viu al seu ritme.

Summary: La pedagogia de la vida i la mort en els infants


Una pluja intensa caurà a tot el país fins dijous, especialment a la Catalunya Nord, el Principat i les Illes, on poden arribar a 170 o 180 litres per metre quadrat en dotze hores. Alhora, les temperatures baixaran entre cinc i deu graus. La situació és conseqüència d’una gota freda. Avui la pluja ha estat generalitzada a tot el país, sobretot al nord del País Valencià, el Principat i les Illes. Al Principat i a Catalunya Nord, pot haver-hi aiguats de més de seixanta a vuitanta litres per metre quadrat en una hora. A la part més oriental del Pirineu, en dotze hores, n’hi poden caure 150, i a la rodalia de Barcelona, uns 120. Consulta la previsió a: Principat País Valencià Illes Andorra Catalunya Nord Al nord del País Valencià s’acumularan uns cent litres per metre quadrat en dotze hores. A les Illes, es preveu que n’hi caiguin també cent en dotze hores i quaranta en una hora. També es formarà una depressió a la Mediterrània que durà més inestabilitat, amb vents de mar a terra, que faciliten les precipitacions persistents. Previsió del temps per aquesta nit Aquesta nit continuarà la pluja, que es desplaçarà en direcció nord i demà estarà present principalment a les Illes i pluges dispersa principalment al nord del país, fins a desaparèixer aquest dijous. En el cas del Principat s’ha activat el pla Inuncat i s’han suspès classes a diverses poblacions a les Terres de l’Ebre pel temporal, i arreu del país s’han activitat diverses alertes per la forta pluja. Recomanacions de Protecció Civil La pluja pot complicar la mobilitat i Protecció Civil demana d’extremar les precaucions: no romandre a prop de lleres, rius ni guals, i evitar de travessar rieres i torrents. També recorda que no s’han de deixar cotxes aparcats en zones inundables i que cal allunyar-se d’espigons i esculleres. En cas de tempestes, que poden anar acompanyades de llamps, recomana de cercar zones per a protegir-se, allunyar-se dels arbres, filats i objectes metàl·lics i, a casa, evitar els corrents d’aire.

Summary: Alerta a tot el país pel risc de pluja molt intensa


L’ex-fiscal anticorrupción Carlos Jiménez Villarejo ha trencat la relació amb Podem, després d’haver apadrinat el partit i d’haver-ne estat eurodiputat. El motiu de la ruptura ha estat la discrepància amb Podem per la negativa a investir Pedro Sánchez i de donar suport al pacte entre PSOE i Ciutadans. ‘Jo només desitjo que Mariano Rajoy se’n vagi al carrer per a fer una altra mena de polítiques, no que hi hagi noves eleccions i que continuem així’, ha dit en declaracions a El País. I ha afegit que Podem s’ha equivocar en la negociació: ’Qui ha de cedir més en una negociació és qui té menys vots i menys escons, i és Podem qui es troba en aquesta situació, amb el 20,6% dels vots i essent tercera força al congrés’. Villarejo voldria que com a mínim Podem s’abstingués per a permetre la investidura de Sánchez, i assegura haver enviat una carta fa uns dies a Pablo Iglesias exposant-li els motius. Però diu que no ha obtingut cap resposta. Critica ‘l’actitud intransigent d’Iglesias’ en la negociació, i diu d’ell que va tenir ‘un to arrogant i aspre que va posar l’accent en fets que no venien a tomb’, en referència al GAL i Felipe González. Així Villarejo ha escenificat la ruptura definitiva amb Podem, d’on ja es va donar de baixa després de les eleccions del 27-S, pel mal resultat que va obtenir Catalunya Sí que es Pot. Però les desavinences vénen de més lluny, per la fèrria oposició de l’ex-fiscal a la defensa del dret de decidir que ha vingut fent Podem.

Summary: Villarejo trenca la relació amb Podem per no haver investit Pedro Sánchez


Avui, dissabte 13 d’octubre, el Comitè de Solidaritat Catalana de Catalunya Nord fa una acció sorpresa a Barcelona per ajudar els represaliats. Qualsevol qui ho vulgui podrà contribuir a la caixa de resistència fent un donatiu en canvi d’una de les urnes oficials fabricades per al referèndum del primer d’octubre. Aquell dia les urnes que varen baixar de Catalunya Nord van donar la veu als demòcrates. Avui els demòcrates són represaliats i, si n’agafeu una, podreu donar-los suport. El Comitè de Solidaritat Catalana de Catalunya Nord ja va fer una acció com la d’avui el mes de desembre passat al monestir de Sant Miquel de Cuixà, on van repartir tres-centes urnes. El Comitè estudia la possibilitat. de fer pròximes accions semblants. El donatiu per cadascuna és de cinquanta euros, però també s’accepta qualsevol de superior. Per obtenir-les podeu passar per l’Espai VilaWeb, al carrer Ferlandina número 43 de Barcelona, avui de les 11.00a les 14.00 i de les 16.00 a les 19.00 o bé fins que s’acabin. El diari VilaWeb ha cedit desinteressadament el seu local al Comitè de Solidaritat Catalana de Catalunya Nord. Els diners recaptats aniran íntegrament al comitè per donar suport a la caixa de solidaritat. El Comitè de Solidaritat Catalana va ser constituït el 25 d’octubre a Perpinyà i, entre més, ha estat el promotor de l’exposició ‘Urnes: 55 artistes per la llibertat’, inaugurada a Brussel·les pel govern a l’exili. Va arribar a Catalunya el dos de setembre, primer a Perpinyà i ara a Barcelona, al Centre d’Art Santa Mònica. A Perpinyà, el Comitè ha convocat per aquest 30 d’octubre una nova concentració a la Plaça de la Victòria en suport als presos polítics catalans, als exiliats i a tots els represaliats.

Summary: Les urnes tornen a baixar a Barcelona: avui en podeu aconseguir una


Quan els artistes i creadors prenen elements de la realitat per fer-ne literatura o manifestació artística, aquests elements transcendeixen el seu àmbit i passen a convertir-se en mite. Ho trobem amb claredat en l’evocació de poetes sobre alguns paisatges, com Verdaguer i el Pirineu. Això contribueix a fer Jordi Puntí amb Leo Messi, el 10 del Barça, el millor jugador del món, amb el llibre que acaba de publicar: Tot Messi (Editorial Empúries). És clar que abans del llibre, Messi ja era un mite per mèrits propis, però un mite dins del futbol. Fent-ne literatura, Messi depassa l’àmbit futbolístic i esdevé un mite col·lectiu. Jordi Puntí ens ofereix un llibre que té un format que s’assembla al ‘crack’ blaugrana: llibre petit, àgil, ràpid, variat, eficaç. Un llibre intel·ligent, diu l’editor d’Empúries, Josep Lluch, d’ambició literària (com abans ho van fer Montalbán, Villoro o Sergi Pàmies, relacionant literatura i futbol). Un llibre que parteix de l’experiència, perquè l’escriptor i periodista Jordi Puntí fa vint anys que cultiva el periodisme esportiu. Per això el llibre, sobretot, destil·la la seva experiència sobre Messi. I l’editora Isabel Obiols, que publica la traducció en castellà a Anagrama, destaca l’entusiasme infantil que la lectura d’aquest llibre desperta, que conté alhora una certa nostàlgia, una mirada neta, amb apel·lacions directes al lector, que generen una ràpida complicitat, i amb incisos, també, marca Puntí. No és una biografia, Tot Messi és una aproximació personal al jugador argentí. Puntí explica que una de les coses que li ha permès d’escriure el llibre és adonar-se de com n’és, de plaent i interessant, tornar a visionar partits importants on hagi brillat Leo Messi: ‘És com tornar a veure un film, fins i tot com rellegir un llibre. Repetir el visionat d’un partit et permet de centrar l’interès en l’estil i anar a la cerca dels detalls. Per conèixer Messi això és ideal, perquè sempre ofereix detalls que en un primer moment ens han passat per alt, que després se’ns mostren molt reveladors.’ Jordi Puntí ens ofereix vint-i-dues peces breus que ens van retratant el millor jugador del món: evoca la infantesa del ‘crack’ al seu Rosario natal, el paper de la seva àvia, la relació amb Cristiano Ronaldo, Diego Armando Maradona, Ronaldinho o l’explica mitjançant els tatuatges que s’ha fet. ‘I per què l’he escrit ara? Potser perquè ens acostem al seu final. Encara falta temps, tres anys o més, però la proximitat d’aquest final em fa patir. Per això m’hi aproximo des d’un vessant sentimental, de sensació de pèrdua, i intueixo la buidor que ens quedarà. Per això he escrit el llibre, potser, per omplir els moments de nostàlgia que ens quedaran i és aquest gruix de records sòlids que me’l farà sobreviure.’ Aquesta idea del record li fa pensar en un poema de Gabriel Ferrater, ‘Ídols’, que diu així: «Aleshores, quan jèiem abraçats davant la finestra oberta al pendís d’oliveres (dues llavors nues dins d’un fruit que l’estiu ha badat violent, i que s’omple d’aire) no teníem records. Érem el record que tenim ara. Érem aquesta imatge. Els ídols de nosaltres, per la submisa fe de després.» Lleugeresa, rapidesa, exactitud, visibilitat i multiplicitat Pel que fa al to i la forma, l’escriptor explica: ‘Quan em vaig plantejar la manera de fer-ho, vaig pensar que el futbol, al capdavall, és un joc i que això és el que havia de fer jo, jugar amb els recursos literaris. I vaig pensar en els Exercicis d’estil de Raymond Queneau, on una història de quatre línies és explicada de noranta-nou maneres diferents. En aquest cas, és Messi l’element que es manté sempre i jo el vaig interpretant.’ Puntí narra amb el fragment, no pas amb la narració lineal, a la manera d’Italo Calvino. Com diu l’autor al pròleg: ‘Italo Calvino va definir quines serien les característiques de la literatura del segle XXI, i resulta que a la seva manera Messi les compleix totes: lleugeresa, rapidesa, exactitud, visibilitat i multiplicitat.’ Puntí també ha explicat que és un llibre inacabat, que s’anirà perfeccionant fins que el futbolista es retiri. ‘Sense anar més lluny, potser la manera de mirar Messi variarà ben aviat si la selecció argentina guanya el mundial de Rússia aquest juliol, sobretot per part del públic argentí.’ Continua: ‘No he volgut donar un gran contingut intel·lectual al llibre, però la temptació d’intentar explicar amb paraules la felicitat que Messi provoca és molt forta. I això implica convertir el llibre en un acte molt personal.’ En aquest sentit, aquest Tot Messi s’emparenta amb un altre llibre sentimental i de no ficció de Puntí, Els castellans (Llibres de l’Avenç). En tots dos hi aporta records d’infantesa, són textos breus, que es presenten des del gènere del periodisme literari. L’escriptor explica que hi va haver un moment que sí que va sentir que tots dos llibres estaven molt a prop: va ser quan escrivia un capítol on acaba explicant que, després d’un partit en què el Barça va empatar, un Puntí adolescent va demanar a informació de Telefònica el telèfon de Maradona i l’operadora li va donar. El jove es va armar de valor i va trucar-li. A l’altra banda de la línia, una veu jove de dona amb accent argentí li va contestar que en Diego encara no havia arribat. Ell li va dir que li donés ànims i que segur que guanyaven la lliga. Però la felicitat que provoca Messi és directament proporcional a la dependència que genera entre els afeccionats i també entre els jugadors. El llibre pot ajudar a curar aquesta dependència quan Messi es retiri? Per Puntí, el futbol és un esport molt immediat, on el dia a dia mana. Però en aquest cas, creu que la pervivència de Messi serà llarga. Imagina que durant molts anys els seguidors blaugrana cridaran de tant en tant ‘Messi, Messi!’ I el risc es troba en el fet que mentre la generació d’en Puntí encara va conèixer un Barça que guanyava poques vegades, a partir de l’anomenada generació del Harry Potter (Messi i la nissaga dels mags van néixer al mateix temps) els joves seguidors del Barça no saben què vol dir perdre sovint. Per a ells, la vida és una festa cada diumenge. I això en algun moment s’acabarà. I ho trobarem a faltar. Un darrer apunt de Tot Messi: hi ha periodistes esportius que se senten limitats davant les gestes, tantes i tan seguides, de Leo Messi. Per contra, Jordi Puntí considera que Messi també s’ha de valorar com a creador de llenguatge, que no esgota els adjectius. Les seves gestes permeten eixamplar el llenguatge futbolístic. Ho diu així en el llibre: Messi ‘crea llenguatge, l’activa, ens desperta el sentit de la llengua, l’enginy, les associacions menys òbvies’. Doncs que per molts anys, encara.

Summary: Leo Messi, del mite futbolístic al mite col·lectiu


El president de la Cambra de Comerç de Barcelona, Joan Canadell, ha criticat durament la decisió del govern espanyol de no pagar la liquidació de l’IVA pendent del 2017. A Catalunya li corresponen 443 milions d’euros i Canadell creu que el fet que l’estat no els pagui és un nou greuge i un escàndol. Canadell insta la Generalitat a actuar i adverteix que el PSOE i Unides Podem ‘volen fer creure als catalans que ha tornat el diàleg’. ‘La realitat és que continuem com sempre: falses promeses mentre ens continuen maltractant amb un dèficit fiscal insostenible. Cal exigir una solució definitiva!’, ha dit. A més, Canadell critica que alguns diaris –com El Periódico i La Vanguardia– considerin més important una ‘notícia buida per omplir tertúlies’ –en referència a la suposada ‘cocapitalitat’ de Barcelona– que no pas l’impagament del deute de l’estat amb Catalunya. El @govern ha d’actuar davant aquest nou greuge. Mentre PSOE-UP volen fer creure als catalans q ha tornat el diàleg, la realitat és q seguim com sempre: falses promeses mentre ens segueixen maltractant amb un dèficit fiscal insostenible. Cal exigir una solució definitiva! — Joan Canadell (@jcanadellb) February 8, 2020 Mentre a Espanya els mitjans expliquen la gravetat de la notícia 1, aquí obren en portada amb la 2. El tema de l’IVA implica un increment del dèficit fiscal del 2017 de 443 milions, q caldrà combatre amb més deute públic català. És un escàndol!!!👇👇 pic.twitter.com/l2x0KThLf5 — Joan Canadell (@jcanadellb) February 8, 2020 El @govern ha d’actuar davant aquest nou greuge. Mentre PSOE-UP volen fer creure als catalans q ha tornat el diàleg, la realitat és q seguim com sempre: falses promeses mentre ens segueixen maltractant amb un dèficit fiscal insostenible. Cal exigir una solució definitiva! — Joan Canadell (@jcanadellb) February 8, 2020

Summary: Canadell diu que l’incompliment del govern espanyol amb la liquidació de l’IVA del 2017 és un escàndol


Ingredients: 2 kg de mandarines 3 ous la pell d’una mandarina 2 iogurts grecs 6 fulles de gelatina 1 culleradeta de Maizena 200 g de sucre Elaboració: Posem amb aigua freda les fulles de gelatina i les deixem una estona en remull. Batem els rovells d’ou amb el sucre i hi afegim la Maizena, que haurem dissolt amb una mica de suc de mandarina. Fem un got gran de suc de mandarina. El posem al foc. Quan arrenca el bull, hi afegim les fulles de gelatina escorregudes. A continuació, hi posem els rovells d’ou amb el sucre i la Maizena. Tanquem el foc i hi afegim els iogurts. Ho remenem. Muntem les clares a punt de neu i les hi afegim, amb molt de compte, que no baixin amb la barreja. Agafem un motlle de silicona, l’untem amb una mica d’oli i mantega, perquè no s’enganxi, i hi posem la barreja de mandarina. Ho deixem reposar a la nevera dotze hores pel cap baix. A l’hora de servir, amb molt de compte, desemmotllem les postres i les decorem amb grills de mandarina o amb la fruita que es vulgui.

Summary: Recepta: Bavaresa de mandarina