Una de les veus crítiques de l’independentisme és Elisenda Paluzie. Crítica amb determinades actituds, amb algunes decisions i amb la manca de determinació en els moments decisius. Qui la llegeix en articles, l’escolta a les tertúlies o la segueix a les xarxes ja ho sap prou bé. Aquests dies es fa difícil d’entrevistar persones que poden fer una mirada més llarga que curta perquè la realitat canvia d’un dia a l’altre. Hem parlat amb Paluzie, economista i activista per la independència, per analitzar els moviments actuals, les conseqüències de la repressió i els camins que caldrà explorar d’ara endavant. Amb tota la delicadesa que exigeix aquest moment, manté l’esperit crític i l’exigència per a reeixir quan sorgeixi una nova oportunitat de constituir la República Catalana. —Encara no tenim investidura. Què us sembla? —Cada vegada cometem l’error de perdre les millors oportunitats del moment. Si havíem d’investir Puigdemont i dilluns a la nit vam anar a dormir amb un acord entre les tres forces independentistes, dimarts era un bon moment. Ja sabem que la interpretació que farà de les lleis i del reglament del parlament la justícia espanyola anirà en la direcció que tot serà impossible. Com que havien fet aquella bestiesa jurídica del dissabte d’ajornar l’admissió a tràmit del recurs de suspensió del ple però dictar a la vegada unes mesures cautelars, d’alguna manera, en el context aquest d’impugnar-ho tot, no tenien unes bases gaire sòlides. Fotografia: Albert Salamé. —Era un moment de debilitat de l’estat espanyol? —Hi havia un informe contrari del Consell d’Estat espanyol, informes dels lletrats del Tribunal Constitucional dient que no s’havia d’admetre el recurs del govern espanyol… Quan desaprofitem les oportunitats del moment, el temps ens va en contra. Ens va passar el 10 d’octubre, amb aquella mena de suspensió de la declaració d’independència. I ens torna a passar ara amb l’ajornament de la investidura amb el pretext d’unes garanties que sabem que no hi seran mai de part de l’estat espanyol. S’havia escollit una mesa, un president del parlament, i ara tocava fer el debat i votació de la investidura i tirar endavant. —S’han posat de manifest dues estratègies diferents d’encarar la situació actual dels dos grups majoritaris de l’independentisme… —N’hi ha tres, d’estratègies. La CUP voldria fer efectiva la independència, ara que hem tornat a refermar la majoria, que és el que hauríem hagut de fer després del referèndum. Més enllà d’això, ningú no parla amb prou transparència. Sembla que la de Junts per Catalunya és fer l’embat, com a mínim, de la investidura del president que surt de la majoria de les urnes. I no acceptar que no es pugui investir una persona amb tots els seus drets de ser candidat a presidir la Generalitat, que va anar a una llista electoral, i que té el suport parlamentari per a ser-ho. Si més no, volen fer la votació. Però després no diuen què faran després. No diuen si ho portaran fins al final. —I Esquerra? —Mentrestant, Esquerra Republicana va més pel camí de fer un govern autonòmic. Quan diuen ‘govern efectiu’, volen dir un govern que s’ajusti a les limitacions marcades per l’estat i la seva interpretació de les lleis. Si vols aquesta mena de govern, no diguis que vols fer república. Perquè si se’ns demana realisme, també ho hem de dir tot. Que diguin que tindrem un govern autonòmic, però amb una autonomia inferior a la d’abans del 155. I quan s’aixequi el 155, continuarà absolutament tutelada per l’estat. Una vegada has demostrat a l’estat que acceptes el seu xantatge, te’l farà sistemàticament. —Ja els haurem ensenyat la nostra debilitat? —Que no diguin que no podem posar en risc més persones, com ara la mesa del parlament, per fer una votació telemàtica –que enlloc del reglament no diu que sigui prohibida–, mentre ens pretenen fer creure que les lleis de la pobresa energètica i les lleis socials es podran tirar endavant aquesta legislatura. Diuen que és així com volen construir república, per la via de les lleis socials. I no hi haurà lleis socials en la diminuta autonomia que estan disposats a acceptar. Totes aquestes lleis seran suspeses pel Constitucional. I si no volen posar en risc ningú més, tan sols els quedarà fer l’estret camí que autoritzi l’estat espanyol. Si hem de ser realistes, siguem-ho del tot. —Què voleu dir? —Des d’Esquerra se’ns demana de ser realistes. Doncs vosaltres digueu-nos que senzillament voleu recuperar la gestió autonòmica, tornar a tenir consellers i, en el millor dels casos, veure si us deixen donar una petita subvenció a TV3 per compensar el càstig de l’IVA. Això si us deixen. Perquè la intervenció financera és total i l’estat no va necessitar ni el 155 per a fer-la. Digueu-nos que tindrem una legislatura autonòmica trista per a recuperar parcel·les de gestió. I això sense que deixin de fer-se judicis i empresonaments de la nostra gent. I vinga a condicionar-ho tot a l’estratègia de defensa dels presos. Fotografia: Albert Salamé. —Voleu dir que han desistit de l’objectiu? O és que la repressió és eficaç? —La repressió funciona; és eficaç. Té resultats. Ho va dir molt clarament la Cayetana Álvarez de Toledo dimarts en un piulet: ‘La presó resulta ser molt pedagògica.’ Ho va dir quan es va ajornar el ple d’investidura. Hem de tenir en compte i reconèixer que a cada partit hi ha de tot. Però també hem d’observar i tenir en compte que Esquerra Republicana és qui ha pagat el cost judicial més gran. Ja sé que tots tenen empresonats, que Jordi Sànchez anava a la llista de Junts per Catalunya i Joaquim Forn, també. I els consellers encausats són de tots dos partits. Ara, com que Esquerra tenia la competència d’organitzar el referèndum, té encausats els consellers, però també un grup de gent que són el nucli dur de la direcció del partit. Són Lluís Salvadó, Josep Maria Jové… Són del nucli dirigent d’Esquerra. I també té el màxim líder del partit a la presó. Potser és circumstancial, però el fet que Puigdemont decidís d’anar a Brussel·les, el situa en una posició de més llibertat. De moment, té una perspectiva de vint anys fora de Catalunya. Però es pot moure en llibertat, pot parlar amb qui vulgui… I això pot fer que encari l’estratègia política d’una manera una mica diferent. —Què s’ha de fer després d’investir Puigdemont? —Aquesta és la qüestió. També s’ha de dir que Junts per Catalunya sí que vol assumir el cost de la investidura de Puigdemont per poder dir que el president escollit a les urnes ha estat vetat per un estat espanyol repressor. Cal fer la investidura per posar més de manifest les limitacions democràtiques de l’estat espanyol. Però no sabem si Junts per Catalunya vol anar més enllà d’aquest gest. No sabem què passarà després. —Què voldríeu que passés? —Fa un temps pensava que es podia fer aquesta investidura encara que després calgués votar un altre president que pogués fer govern. I tenir la ferida oberta a Brussel·les… Però cada vegada en tinc més dubtes. I penso que potser la millor opció és aquesta del blocatge. Si no ens deixen tenir el president que vol la majoria, fem eleccions tantes vegades com calgui. I que tot el món ho vegi. Que nosaltres no passem per l’adreçador. Que som nosaltres qui triem el president de la Generalitat i no pas el govern espanyol. Que no ens fan por les urnes. I fer un torcebraç democràtic a l’estat. I no a la defensiva, com és pensar que tenim una majoria i que potser la perdrem. Perquè si tenim una majoria però no ens serveix per a avançar i plantar cara a l’autoritarisme, de què serveix? Per a gestionar la minsa autonomia? —Els contraris a plantar cara diuen que és més urgent la retirada del 155… —Recordem que no els ha calgut el 155 per a intervenir l’Ajuntament de Madrid. Com no els va caldre per a intervenir financerament la Generalitat. Si aquesta és la prioritat, diguem que aconseguirem retirar el 155 i que posarem uns consellers i un president de govern obedient per fer la mera gestió que sigui tolerada per l’estat. I que tothom tingui clar que això es farà amb una tutela constant i absoluta. —‘Fer bondat’ no servirà perquè l’estat afluixi… —No, de cap manera. Per exemple, els presos són ostatges polítics. La mentalitat castellana, que és conqueridora i no pas negociadora; com més cedeixes, més vol humiliar. Això que diré vull que no es malinterpreti. En l’àmbit personal, tot és comprensible. Els que reben la repressió més forta han organitzat un referèndum i ens representen a tots. Són encausats per una cosa, el referèndum, que jo vaig ser de les primeres a defensar que s’introduís al full de ruta. Per tant, màxim respecte pel que han fet i per la situació en què es troben. Jo mateixa, si fos en la seva situació, no sé com reaccionaria. Fins que no t’hi trobes, no saps com reaccionaràs. Jo no he estat mai a la presó. I no sé si després d’una setmana de ser-hi el meu objectiu vital seria sortir-ne i res més. Per tant, no els jutjo de cap manera. —Però…? —Però aquesta situació de condicionament polític total és molt arriscada. Que es desdiguin de determinades coses no aconsegueix cap efecte. Hi ha una operació d’estat per a jutjar-los de rebel·lió i inventar-se una violència que no hi és. Volen escarmentar i que el projecte independentista desaparegui per sempre més. Alguns ja ho han fet, però si algú creu que la seva condició de personatge polític o que allò que es decideix de fer el perjudica jurídicament, la cosa més honesta és deixar-ho i concentrar-se en l’estratègia de defensa. I no pretendre continuar formant part de la decisió política o condicionant-la. Fotografia: Albert Salamé. —Els moviments amb més experiència antirepressiva sempre ho han tingut clar: les persones vulnerables perquè poden ser sotmeses a un xantatge no poden ser a primera fila ni condicionar les decisions. —Otegi deia en una entrevista que, malgrat les diferències per l’existència de violència al País Basc, allà tothom tenia assumit que la presó seria present en un moment o altre de la vida dels activistes. I que, tard o d’hora, hi acabarien passant. Aquí ens pensàvem que això no passaria. I hem de fer un aprenentatge a corre-cuita que no és pas fàcil. Els partits, les estructures i les mentalitats no estan preparades per a aquesta repressió. —Deu ser un dels canvis a fer de la nova etapa en què hem entrat. —Cal repensar la forma de lluita per la llibertat. Tot és incipient, però s’han d’aprendre les tècniques de la clandestinitat. Massa gent comptava que estàvem en un estat democràtic i que es podria defensar un projecte polític sempre que fos per vies democràtiques i pacífiques. Ara cal assumir de quina manera actua l’estat i repensar l’organització del moviment independentista. I cal fer també una altra feina: analitzar per què no es va fer efectiva la declaració d’independència. Primer es va retardar tot d’aquella manera després del referèndum. I després es van acabar deixant caure les institucions i uns marxant a Brussel·les i els altres anant a l’Audiència espanyola a declarar. No es van defensar les institucions, ni es va fer efectiva la independència, ni ens vam defensar del 155. —Per què creieu va passar tot això? —No ho sé. El motiu que ens han donat és la por de la violència. Que no volien que hi hagués morts. Això és l’únic que ens han dit. Ha estat l’única justificació de la decisió de retirar-se. Jo crec que no és tan sols això. —Manca de preparació? —Bé, no ho sé. Manca de mentalitat i determinació, potser. S’ha d’analitzar bé. No en tenim la informació. No sé si els periodistes la teniu i heu pogut parlar amb qui la tenia. Però no sabem les raons reals de la decisió. Tenim molt poca informació. I és evident que des del govern s’havia de treballar amb força discreció. I no sabem què s’havia avançat i què no. Es va seguir l’estratègia aquesta que dibuixa la llei de la transitorietat, que és la doctrina Viver Pi-Sunyer de fer la independència passant ‘de la llei a la llei’. I ja fa temps que alguns dèiem que això era fals i impossible davant l’estat espanyol. Era una fal·làcia pensar que podíem anar de la llei a la llei sense la col·laboració de l’estat espanyol. Quan això no és possible, has de tenir ben clar com prens el poder. No pots guanyar si no tens el control del poder. Control del territori… La clau és saber com imposes la teva autoritat. —Ho hem confiat tot massa a la democràcia i en el fet de votar, com si la resta vingués sola? —Exacte. Hem demostrat que no teníem la capacitat d’exercir el poder després d’exercir la democràcia. I el problema no és el 50% dels vots. Tindríem el mateix problema encara que tinguéssim el 70% dels vots a favor de la independència. Evidentment, com més suport és millor. Però, si no tens la capacitat d’imposar l’autoritat, el problema és el mateix. També és cert que ho volem fer tot per vies democràtiques, pacífiques… i cal estudiar més com els moviments de resistència no violenta van aconseguir triomfar i es van imposar. I com van aconseguir afeblir els pilars de poder que els eren contraris. Hem d’identificar quins són els pilars de poder de l’estat espanyol a Catalunya i analitzar per què no els hem sabut afeblir o contrarestar. —Si a la tardor això no estava preparat, res no fa pensar que ara sí que es podria guanyar aquesta pugna de poder? Ara es pot reiniciar la resistència per la República? —Si no vam ser capaços aleshores, tampoc no ho serem ara, immediatament. En tot cas, si hem de ser realistes en aquesta qüestió i hem de reconèixer que no hem tingut la capacitat de guanyar, estic d’acord que no ens hem de posar terminis, però no podem renunciar a l’objectiu. Sense terminis i amb la feina d’entendre què va passar a la tardor feta, cal preparar-se per a ser capaços d’aprofitar l’oportunitat quan torni a sorgir. No sabem si d’ací a sis mesos passarà una cosa que ara no sabem preveure i podrem aprofitar-la. O potser l’oportunitat s’esdevé d’ací a tres anys. En qualsevol cas, és important que estiguem preparats quan sigui el moment. Fins ara ens havíem fixat terminis perquè no quedava prou clara la voluntat dels actors implicats. Hi havia una certa desconfiança. I les negociacions sempre exigien terminis de compromís. —Calia passar sempre pel notari. —Sí. I després s’acabava incomplint-los i motivant noves desconfiances i tensions. I això fa que perdem el bon moment de fer les coses. No sé si teníem la determinació, la força i si estàvem ben preparats, però tinc molt clar que el millor moment per a la independència va ser la setmana després de l’1 d’octubre. Fins i tot el 10 d’octubre, quan es va fer aquella declaració i es va suspendre automàticament, em sembla que ja fèiem tard. Eren moments molt difícils i calia aprofitar l’energia, la commoció i la debilitat de l’estat espanyol per la seva actuació contra el referèndum. Tot el món tenia les imatges a la retina. Retardar el moment va servir per a arribar-hi sense força i havent donat temps a l’estat espanyol per a preparar l’ofensiva. Fotografia d’Albert Salamé. —Així, ara hi ha dues vies que veieu amb bons ulls? Fer la investidura i activar un pla B o fer la investidura i emprendre un blocatge fins que es respecti la voluntat dels catalans? —Sigui quina sigui, hi ha una tasca important que l’ha de fer també la societat civil. Cal mantenir la mobilització. Amb el referèndum, vam demostrar que podíem controlar el territori i que podíem fer una cosa prohibida per tot un estat espanyol. Hi va haver urnes a tot el país. I es va poder votar. Aquesta demostració de control efectiu del territori va ser resultat d’una combinació de l’acció del govern i de l’organització de la xarxa social. Les urnes en són un exemple. Hem après a fer un referèndum. Ara tenim un coneixement acumulat des de les consultes populars del 2009, passant pel 9-N, i ara l’1-O. El know how sobre l’organització de referèndums a Catalunya ja és considerable. El problema és que no tenim aquest coneixement d’altres coses que ens caldria encarar. Cal treballar-hi. —Tots n’anem aprenent… —Sí, però també és cert que cada vegada que mirem de fer una cosa o la fem a mitges, ens situem en una posició de més feblesa. I cada vegada pot ser més difícil. Ja saps que jo vaig ser molt crítica amb el 9-N. Haver-lo fet sense anar fins al final va facilitar que l’estat aprengués com ho fèiem i va fer més difícil l’organització de l’1 d’octubre. La compra de les urnes també n’és un bon exemple. El 9-N va ser el govern qui les va encarregar i pagar. El judici del 9-N ha donat tota la informació a l’estat. I ara ja sabem com atacar per impedir els passos del govern. Per això, les urnes de l’1-O no les va comprar el govern. Se’n van encarregar uns particulars. I això passa ara amb la hisenda pròpia i les estructures d’estat que s’han pogut avançar. Des del 20 de setembre l’estat té tota la informació d’aquestes coses. De cada pas en fals, n’aprèn l’independentisme, però també l’estat espanyol. —Què té de bo la via del blocatge? —Es tracta de demostrar que l’estat espanyol no ens pot imposar el president de la Generalitat. Que és el qui vulgui la majoria elegida per la ciutadania. Si impedeixen que pugui governar, tornem a votar i fins que s’acabi el vet. El president de Catalunya només sortirà de les urnes de Catalunya. Aquest és el missatge que cal enviar al món. Hi ha gent que pateix per la possibilitat de perdre la majoria. Però el moment de màxima mobilització del vot unionista va ser el desembre amb l’alarma de l’estat per la declaració de la independència. I amb un independentisme molt noquejat i una campanya electoral nefasta. Molt dolenta. La de Junts per Catalunya va ser més efectiva perquè es va centrar en un sol missatge (‘Si voleu que el president torni, voteu-lo’), però una campanya molt dolenta en general. Tothom estava massa afectat per la retirada del 27 d’octubre i per l’impacte de la repressió i les presons. —Voleu dir que en una nova campanya electoral hi hauria capacitat de millorar el resultat? —Segurament. La campanya de por econòmica de l’estat va ser molt forta. I les forces independentistes no la van saber contrarestar gens. Tenien dades a l’abast per a respondre les mentides que escampava l’unionisme. I no les feien servir. Els partits no les van aprofitar. El bloc del 155 va tenir la capacitat d’instal·lar un relat catastrofista que no era gens real. I ara que les dades reals han anat sortint s’ha vist que tot era mentida. Ni havien marxat tres mil empreses, ni això tenia cap efecte sobre el PIB. Van dir bestieses molt grosses sobre tot això. Van arribar a dir que Catalunya podia perdre un 30% del PIB. I el PIB és l’activitat. No pas la seu social de les empreses. Si no es desplaça l’activitat de les empreses, el PIB no nota cap moviment. Ara han sortit també les dades de l’Airef i diuen que el creixement econòmic de Catalunya és del 3,3% anual, superior a la mitjana espanyola i de la zona euro. El creixement de l’últim trimestre, que havien anunciat que cauria en picat, finalment serà d’un 0,7%, també superior al de l’any anterior… —Mentides que potser van influir en una part de la població el 21-D? —I tant. Tot va començar després de l’1 d’octubre, amb el decret aquell que l’estat tenia preparat per a facilitar el trasllat de la seu de les empreses. I els nostres és com si haguessin desaparegut, en aquesta qüestió. Sí que es va donar alguna resposta a la mentida, però potser no es va ser prou actiu i l’estat i els seus actors a Catalunya van aconseguir que el seu missatge semblés real. Em refereixo a una resposta política. Perquè en el camp social i acadèmic es va mirar de respondre. Xavier Sala i Martín va fer els seus piulets a Twitter, i tots vam fer el que vam poder. Aquesta campanya de por econòmica ara ja s’ha demostrat falsa. Ja l’han gastada. Fotografia d’Albert Salamé. —Ara ja no la poden repetir? —En unes noves eleccions ja no farà l’efecte que segurament va fer el 21-D. La gent ara està més preparada també. Tothom sap que hi ha uns costos de transició. I això no ha fet enrere els més de dos milions de persones que van votar independència el 21-D. Aquests tenen més mèrit que els del 2015 perquè són votants conscients del risc de fer aquest camí independentista. També és cert que l’unionisme ha aconseguit mobilitzar més vots que mai i ha passat del 39% al 43%. Però crec que, d’aquest 43%, una part pot està condicionada pel discurs de la por econòmica. Si ara es treballa bé, es pot desactivar una bona part d’aquest vot. Ara ja podem demostrar que tot allò era mentida. Una part del seu vot es pot recuperar o bé desmobilitzar. —Us preocupa l’estat de les entitats sobiranistes? També han quedat força tocades per la repressió… —Es troben en la mateixa situació. Com que els màxims dirigents són acusats per sedició i també per rebel·lió, són més prudents en l’actuació. Dimarts al vespre ho vam veure. S’havia convocat una concentració per la investidura i després es va mig desconvocar, però no del tot… Calculen cada passa que fan i això les fa presoneres del xantatge repressiu. La repressió fa efecte. Hi ha més dirigents de les entitats que assistien a les reunions del referèndum i posteriors i potser tenen por que s’afegeixin més acusacions a la causa general. —Què espereu que passi aquesta setmana que ve? —Com més tardem a fer el ple d’investidura, pitjor. Ja ha estat un error no fer-lo dimarts passat. Però cada dia que passa s’allunya la possibilitat de fer la investidura. Per tant, cal que es posin d’acord aviat i, com a mínim, que investeixin el president Puigdemont per la via telemàtica. Com a mínim, això. I després voldria que es construís la República acceptant que no ens podem imposar calendaris i fent l’anàlisi sincera de què va fallar quan era el moment. Cal refer l’estratègia per quan arribi una nova oportunitat. Hem de ser conscients que l’estat espanyol té molt clar que inhabilitarà i condemnarà a la presó tots els encausats. Hem de tenir clar que no els fa res el desprestigi de perdre el cas a Estrasburg d’ací a set o vuit anys. I que fer bondat no canviarà res d’allò que ells ja han decidit. Fotografia: Albert Salamé.

Summary: Elisenda Paluzie: ‘Que tot el món vegi que nosaltres no passem per l’adreçador’


L’empresari alacantí Enrique Ortiz ha admès este dilluns que es va equivocar després d’haver finançat il·legalment al Partit Popular de la Comunitat Valenciana (PP) per a l’organització de les campanyes de les eleccions generals del 2008 com ja ha confessat en el mes d’abril en un escrit dirigit a l’Audiència Nacional. ‘Em vaig equivocar i demane perdó. Ha estat un error. Mai es va deure fer, però es va fer’, ha admès. Així ho ha assenyalat Ortiz durant una compareixença a la comissió d’investigació de les Corts que investiga el procés d’adjudicació de places de residències d’accessibilitat per a les persones dependents, en concret, en els centres del grup Saba, format per una desena d’empreses entre les quals figura Lubasa o Sedesa —propietat de la família Cotino—, en ser preguntat per un diputat de Podem pel presumpte finançament il·legal del PP, que l’empresari va admetre en un escrit a l’Audiència Nacional en què reconeix haver abonat 348.115 euros al PP del País Valencià amb ocasió de la campanya de les generals del 2008. Sobre esta qüestió, Ortiz ha assenyalat que ja va respondre davant de l’Audiència Nacional, tot i que ha afirmat: ‘Em vaig equivocar i demano perdó públicament. Va ser un error que mai es va deure fer, però es va fer i ja hem donat totes les explicacions que havíem de donar’, ha tancat. El propietari d’Enrique Ortiz i Fills Contractista d’Obres, integrat en el Grup Cívica, va admetre a l’escrit que una de les firmes de la trama Gürtel, Orange Market, va elaborar diferents factures que suposaven la prestació de servicis per part de la seua companyia per a donar cobertura formal a estos lliuraments de diners. La Fiscalia Anticorrupció sol·licita per a l’empresari una pena de quatre anys de presó per delictes en els comptes electorals i falsedat en document mercantil. En el seu escrit de defensa, Ortiz va reclamar que se’l condemnés a 15 mesos de presó i una multa. ‘Sol·licitem respectuosament que el tribunal acorde en sentència la substitució de les penes de presó per la corresponent multa’, va afegir al text. Ortiz es troba entre les 20 persones que s’asseuran a la banqueta en els pròxims mesos per finançar de manera il·legal el Partit Popular de la Comunitat Valenciana (PP) entre 2007 i 2008, en concret les campanyes de les eleccions autonòmiques i municipals del 2007 i les generals del 2008.

Summary: L’empresari Enrique Ortiz demana perdó pel finançament il·legal al PP


L’eurodiputada d’ERC Diana Riba ha demanat als membres del Parlament Europeu de ‘no quedar callats’ davant la ‘massiva violació dels drets fonamentals’ per part de la Junta Electoral (JEC). Ho ha fet a través d’una carta enviada a tots els eurodiputats on els explica la decisió de l’àrbitre electoral d’inhabilitar el president de la Generalitat Quim Torra i vetar que Oriol Junqueras pugui accedir a la seva acta de diputat al Parlament Europeu, fet que ha qualificat d’il·legal. Riba ha explicat que la decisió de la JEC va tenir lloc un dia abans del debat d’investidura de Pedro Sánchez, una situació que, segons ella, evidencia les ‘implicacions polítiques’ de la resolució. ‘El vell règim d’Espanya està incòmode amb el diàleg entre el govern català i espanyol per trobar una solució política a un conflicte polític’, ha assegurat. Així mateix, ha contraposat la legalitat europea, a través del Tribunal de Justícia de la Unió Europea (TJUE), amb l’espanyola, on ‘un òrgan administratiu desobeeix les corts europees’. ‘Davant d’aquestes massives violacions dels drets fonamentals, el Parlament Europeu no pot quedar callat’, ha afirmat. Riba ha reiterat la necessitat de la institució de ‘protegir-se’ davant les ‘interferències il·legals’. ‘És de l’interès de la institució protegir la seva independència i el bon funcionament tot reivindicant la immunitat d’Oriol Junqueras’, ha conclòs.

Summary: Riba demana als eurodiputats de ‘no quedar callats’ davant la ‘massiva violació de drets fonamentals’ de la JEC


El judici a Francesc Homs al Tribunal Suprem, per desobediència i prevaricació arran de l’organització del 9-N, encara la recta final. Aquesta tarda ha passat per la sala l’ex-president Artur Mas, cridat per la defensa d’Homs com a testimoni. Mas ha estat escridassat per quatre nostàlgics amb alguna bandera espanyola a l’entrada del tribunal: ‘Sediciós! Que Espanya ens roba? Tu sí que robes amb el 3%!’ Una anècdota més d’un judici que va per feina, però que pretén escenificar el poder de l’estat amb un tribunal de set magistrats del Suprem. Com que és acusat en un altre procés, Mas no ha hagut de jurar abans de declarar i tenia el dret de no respondre les preguntes que el poguessin perjudicar en la seva defensa. Ha començat l’advocada de la defensa: ‘Bona tarda, molt honorable president.’ La primera pregunta ha estar per a demanar les raons que el van dur a avançar les eleccions del 2012. ‘Allò que es diu al carrer s’ha de poder traslladar a les urnes. Aquell clam s’havia de poder confirmar a les urnes per saber si hi havia una majoria favorable al dret de decidir. En democràcia, el vot de la gent passa davant de tot. Almenys per mi. En aquelles eleccions, vam proposar de fer un referèndum per a saber l’opinió de la ciutadania.’ Tot el recorregut per a consultar la ciutadania Mas ha recordat que abans de provar de fer la consulta del 9-N es va mirar d’establir un pacte per a consultar els ciutadans amb una proposta al congrés espanyol. Tal com ha explicat, com que el congrés i el govern espanyols s’hi negaren, es va cercar la manera de consultar la ciutadania per vies legals. I així es va arribar a la convocatòria del 9-N amb la llei de consultes per la via no referendària, aprovada per una immensa majoria al parlament. ‘D’acord amb aquella llei vaig convocar la consulta amb un decret, que va ser liquidat de manera fulminant pel govern espanyol i el Tribunal Constitucional’, ha explicat l’ex-president. Arran d’aquella suspensió, vam aturar la consulta tal com l’havíem convocada. Eva Labarta, advocada d’Homs, li ha demanat quines diferències tenia la proposta que es va fer a continuació amb la forma del procés participatiu. Mas ho ha explicat: no hi havia cens perquè es feia amb la participació; passava de ser una consulta d’un dia a durar quinze dies; l’administració ja no ho organitzava tot i eren els 42.000 voluntaris els qui executarien el procés participatiu; a banda de respondre la pregunta es podia fer qualsevol proposta sobre el futur polític de Catalunya… Mas ha recordat que el procés participatiu no tenia conseqüències legals perquè no era vinculant. ‘Tenia conseqüències polítiques, però no legals’, ha dit. ‘No hauria pensat mai que una ocurrència podia acabar al Suprem’ Mas també ha explicat que ja no hi havia la majoria parlamentària perquè alguns grups que els havien donat suport –en referència a ERC– no estaven d’acord amb la nova fórmula. I també ha recordat la gran resposta que hi va haver: ‘Necessitàvem vint mil voluntaris i se’n van apuntar més de quaranta mil.’ A partir de la suspensió, segons Mas, tot va quedar en mans dels voluntaris. També ha explicat la resposta del govern espanyol, que va ser de ridiculització i mofa. ‘Van dir que era una ocurrència. No hauria pensat mai que una ocurrència podia acabar davant el Tribunal Suprem’, ha dit Mas somrient davant del tribunal. Labarta també ha demanat a Mas com els havien notificat la segona suspensió el 4 de novembre. L’ex-president ha dit que no els l’havien notificada personalment i que havien rebut una notificació per correu electrònic el dia 4 i una carta per correu ordinari l’endemà. Mas ha fet notar que la providència del TC no recollia la petició del govern espanyol de fer un advertiment personal i directe al president de la Generalitat sobre les conseqüències de desobeir. I ha explicat la seva reacció: ‘Vam acordar de presentar un recurs davant el TC perquè enteníem que el govern de l’estat havia fet un abús de poder clar demanant la suspensió cautelar i perquè volíem que ens explicités què s’havia de suspendre.’ Mas també ha deixat clar el silenci que hi va haver per part de la justícia durant aquell període: ‘Des del dia que vaig anunciar el procés participatiu, el 14 d’octubre, fins al dia que es va acabar el procés participatiu, el 25 d’octubre, l’única notificació que vaig rebre va ser la providència del TC. Ni jutges de guàrdia, ni fiscals, ni cap tribunal, no es van adreçar a nosaltres.’ I ha recordat que una setmana després del dia 9 de novembre hi hagué l’acord de la junta de fiscals segons el qual en aquell procés no s’havia produït cap delicte. El fiscal no ha volgut fer preguntes El fiscal ha renunciat a fer preguntes a Mas al·legant que ja és jutjat en un procés paral·lel. A continuació testificaran Carles Viver i Pi-Sunyer, ex-president del Consell per a la Transició Nacional; Miquel Buch, president de l’Associació Catalana de Municipis; Josep Martí i Blanch, ex-secretari de Comunicació del govern; i Albert Lamarca, president de la Comissió Jurídica Assessora. Demà serà el torn dels dos agents de la Guàrdia Civil que van redactar l’informe pericial informàtic. Ja van comparèixer al judici del TSJC i van aportar més confusió que no claredat. Un cop hagin testificat aquests dos agents, serà el moment de les conclusions finals de la fiscalia i la defensa i l’al·legat final de l’acusat, Francesc Homs. El judici restarà vist per a sentència a la tarda. Les cròniques del judici contra Homs: Artur Mas al Suprem: ‘En democràcia, el vot de la gent és el primer; almenys per mi’ (dimarts a la tarda) El fiscal aconsegueix suscitar dubtes sobre l’ús del padró pel 9-N (dimarts al matí) El fiscal topa amb els primers testimonis en el judici contra Homs (dilluns a la tarda) Homs planta cara al fiscal del Suprem: ‘Assumeixo tots els fets que m’imputa i més’ (dilluns a migdia) Matí de contrasts dins i fora del Tribunal Suprem (dilluns a primera hora) Amb tren cap al Suprem per a un judici d’estat (espanyol) (diumenge al vespre)

Summary: Artur Mas al Suprem: ‘En democràcia, el vot de la gent passa davant de tot; almenys per mi’


El tall de l’avinguda Meridiana de Barcelona, l’única protesta contra la sentència del Suprem que ha sobreviscut, arriba avui als cent dies. A la cruïlla on es troben Sant Andreu, la Sagrera i Nou Barris, que ara exhibeix una enorme pintada de ‘Llibertat’, cada vespre es reuneixen desenes, centenars i fins i tot milers de persones. La sentència en va ser el catalitzador, però la protesta –contra la repressió, la desmotivació general i les contradiccions– ha pres vida pròpia. Per entendre millor la mobilització, ens reunim en una cafeteria del centre de Sant Andreu amb cinc participants –alguns d’actius i alguns de desencantats– que ens expliquen les seves experiències sobre l’asfalt. Al voltant de la taula hi ha l’Anna, una activista de Nou Barris i treballadora d’un equipament cultural; en Gerard, també de Nou Barris i detingut en un dels talls; i la Núria, una autònoma precària de Sant Andreu. Més tard, s’hi afegeixen la Luci, una veïna de Sant Andreu, i en Jordi, un soldador de Nou Barris. Per raons de seguretat no s’han fet fotografies de la conversa. —Éreu persones polititzades abans de l’1-O? —Anna  Jo he estat sempre involucrada en moviments reivindicatius de Nou Barris com ara el casal popular Tres Voltes Rebel. —Gerard  Jo no he fet més activisme que formar part del mobilitzacions que m’han semblat més interessants o útils. Em considero una persona interessada en la política, en tant que llegeixo per documentar-me i informar-me, però no tinc cap vincle amb els partits independentistes. No veig cap estructura política que em representi. —Núria  Jo que sóc la més gran, et diré que no. Sóc una de les noves convertides a l’independentisme. Sempre havia estat catalanista, però creia en Espanya. Encara recordo la il·lusió i l’esperança de la transició o de quan Zapatero va guanyar contra pronòstic les primeres eleccions. Vaig pensar que Espanya canviaria, però m’he adonat que és irreformable. —Per què decidiu de participar en el tall de la Meridiana? —A.: En primer lloc per proximitat, però també perquè creia en la utilitat d’articular uns altres espais de protesta a banda i complementaris a les grans mobilitzacions que hi havia a Barcelona després de la sentència. I ara, en un context general de desmobilització, entenc el tall com un espai que manté activa la flama de la mobilització. Però també com un espai d’autoorganització, que pot donar peu a més iniciatives. —N.: Jo ho entenc com un pas més dins la meva implicació en l’activisme. Ara fa més de dos anys que participo en la passejada pel centre de Barcelona ‘Llibertat Presos Polítics’, que és un bon aparador per a explicar als turistes la repressió de l’estat espanyol. I arran d’això vaig fer el salt a la Meridiana i després, per exemple, al tall del Tsunami a la Jonquera. —G.: A mi m’és més fàcil explicar per què me n’he anat apartant. —Endavant. —El tall és important com a mobilització popular del veïnat de Sant Andreu, Nou Barris i la Sagrera. Com a lloc de trobada és útil, però no em sembla un espai on sigui possible de trencar amb l’status quo del règim del 78. Crec que té un rerefons processista o llirista, que narcotitza, que impedeix d’anar més enllà. No hi ha cap posició clara sobre com fer front a l’estat i a la situació política. Crec que tallar la Meridiana de vuit a deu del vespre s’ha convertit en una rutina. —A.: Comparteixo en part això que dius, però no la reflexió que com a col·lectiu no anem ‘més enllà’. El tall és un espai d’apoderament i de reivindicació. A més, l’autoorganització ha permès de crear vincles i xarxes amb uns altres punts del territori, uns altres talls i uns altres agents socials. Dit això, en un context de desmobilització general i, en part incentivat pels partits, entenc que hi hagi gent desmotivada. —Què es pot fer per què aquesta gent hi torni? —N.: Malauradament, per sortir a la premsa i per tenir repercussió cal que hi hagi violència. És així. Llavors deixem de comunicar la protesta. Que vingui la Brimo, cremem quatre contenidors i tindrem més ressò mediàtic. Potser així aconseguirem que vingui més gent. Volem això? No ho crec. No és l’essència de la Meridiana. —A.: Crec que el nostre punt fort és el factor intergeneracional. Som una protesta que reflecteix totes les edats i experiències. No hi ha un sol perfil de ‘meridianer’. N’hi ha molts i tothom hi és benvingut. Només cal veure les activitats que fem. Com podem recuperar la gent que s’ha desencantat? Crec que ens hem de fer més visibles. Potser fins i tot ens cal innovar com a espai de protesta, però sobretot explicar millor què reivindiquem. Som útils i ho podem ser encara més. —N.: Però tampoc no és una situació d’urgència. El tall no està en estat terminal. Som l’única protesta que ha sortit cada dia al carrer d’ençà de la sentència. De la mateixa manera que hi ha gent que no ha tornat, també n’hi ha que ve d’arreu de Catalunya. I no ens enganyem, el temps ara no convida a sortir a tallar la Meridiana… però hem resistit les festes i ja som gairebé al febrer. Aquesta resistència és el que fa i farà que la gent s’afegeixi a la protesta. —Gerard, que us faria tornar-hi? —G.: Per mi una reivindicació ha de posar en perill el privilegi d’aquella classe que utilitzen l’arma policial i el seu monopoli de la força per defensar-se. Si no es posa en escac aquest privilegi, la protesta és totalment passiva. I la Meridana crec que es tolera perquè no causa grans problemes. Crida una mica, però no cridis gaire. —Quina alternativa proposeu? —Hem d’aconseguir de posar els privilegiats entre l’espasa i la paret. La Meridiana no em sembla el lloc, però tampoc un tall de dos dies a la Jonquera. Cal estendre la mobilització a més punts del país i de manera simultània. És molt més complicat. —N.: És evident que la independència no es farà només a la Meridiana. Això que diu crec que ho compartim tots. Però el context del tall no és el context d’una resposta de país amb tots els actors, entitats i mitjans. —Luci, que acabeu d’arribar, què en penseu d’aquests cent dies del tall? —Luci  Em sembla una ximpleria, perquè per desgràcia, em sembla que ens queden molts dies de protesta. Però el tall és un collage emocional i de reivindicacions, que ens ha fet més forts com a ciutadans. Compartim espai infants i avis que van viure la guerra civil. Les visions són ben diferents, a vegades fins i tot esbojarrades, però la mescla és francament enriquidora. I no vull dir tan sols en l’àmbit polític, sinó també en l’humà. Però hi ha una cosa que no m’agrada. —Quina? —No suporto que diguin que la Meridiana és un símbol. Per mi això és perillós. No som una cosa estàtica que mereix adoració. El tall és una cosa viva i que evoluciona amb la gent que hi participa. —Què en penseu de la decisió de comunicar la protesta al Departament d’Interior? —A.: Personalment vaig en contra del permís, però diumenge la majoria de l’assemblea va decidir de renovar-lo. Jo era partidària de deixar-nos un marge de no-notificació per tornar-nos a trobar amb la resistència a peu de carrer. D’aquesta manera, el tall no s’acomoda i les companyes que han deixat de venir potser tornaran perquè se senten més útils en aquest format. De totes maneres, la primera notificació no la vaig entendre com una decisió conservadora ni un pas enrere, sinó com una decisió que generava un nou escenari que ens permetia una organització millor, cosa impossible davant del cordó policial. —L.: Jo també sóc contrària al permís. Però entenc la decisió de l’assemblea. Abans de festes hi va haver moltes identificacions, encerclaments, detencions i més tècniques repressives que no mereixem. Tenim el dret d’expressar-nos, però era un moment difícil. Hi havia molta tensió i la gent tenia por. Crec que ens va anar bé parar uns dies. Però jo no sabia que el permís durava un mes. —A.: Seria ideal de poder debatre la notificació cada setmana a l’assemblea, però per raons burocràtiques és pràcticament impossible. —Algú és partidari de notificar el tall? —N.: Jo. Hi ha dos panorames. El de la gent més gran i conservadora, per dir-ho d’alguna manera, i el de la gent més jove, que és més de donar canya… —L.: Hi ha molta gent gran disgustada amb el permís. Jo mateixa . —N.: Segurament, però jo hi vaig votar a favor. —Per quin motiu? —No m’agrada córrer davant la Brimo. No m’agrada. No tenen límits. Crec que això ho pot explicar millor en Gerard. —Com fou la vostra detenció? —G.: A mi em van detenir precisament abans del primer permís. Quatre agents dels Mossos es van acostar a una persona, que era fora d’un encapsulament, i un el va agafar pel coll. Jo m’hi vaig adreçar, tot i que no era prou a prop per a aturar la detenció. Vaig començar a cridar i en aquell moment uns quants agents em van tirar a terra. Em van immobilitzar, i un cop emmanillat, em arrossegar la cara per l’asfalt de la Meridiana. Vaig passar una nit al calabós i ara estic a disposició judicial. —De què us acusen? —D’un delicte d’atemptat contra l’autoritat. Segons els Mossos em vaig resistir a la detenció i vaig clavar puntades de peu als agents. És un muntatge policial. El meu advocat i jo hem decidit de denunciar els Mossos pel maltractament que em van infligir. En el moment de la detenció em vaig sentir desemparat. —Què voleu dir? —Suposo que si hagués estat en una data més calenta, més pròxima a la sentència, quan la gent estava acostumada a posar el cos per evitar la repressió, la gent hauria intervingut per mirar d’aturar-la. No en culpo ningú. I entenc perfectament la gent que no fan un pas endavant quan la policia actua, però si tenim tanta por de ser represaliats, difícilment aconseguirem res. —L.: A mi em sap greu tot això que expliques. Quan la policia actua, la situació és molt tensa i un no sempre reacciona com voldria. Potser ens caldria més formació en aquest sentit. La setmana de la teva detenció va ser molt dura. Persecucions, encerclaments, agressions, identificacions… estàvem en xoc. En alguns casos s’han evitat detencions. Però en el teu cas no sé què va passar, em sap molt greu. —A.: Jo recordo que s’han evitat detencions i denúncies. El problema és quan la Brimo fa carrusels, carrega i ens encercla. Quan ens dispersen ens afeblim com a col·lectiu. Som més vulnerables i difícilment podem donar una resposta a les porres. —N.: Segurament ens falta formació per aquesta violència. Jo he vist detencions a la Meridiana i he cridat amb un megàfon contra els agents: ‘Vergonya, goril·les, hauríeu d’estar perseguint delinqüents i no aquí.’ Però què puc fer? No tinc la força física per a aturar un agent. I si m’hi acosto… se m’emporten a mi també. —Hi ha una xarxa de suport en cas de denúncia o detenció? —Jordi  A Nou Barris hi ha un grup de suport que es diu Solidaritat Perifèrica. Fa unes quantes setmanes, conjuntament amb ells, vam crear un grup de ‘meridians’, on tenim una persona que fa d’enllaç amb Alerta Solidària. A tothom que ha tingut problemes, com és el cas d’en Gerard, li hem ofert suport. En aquest sentit, fa temps que demanem pel bot de Telegram que tothom qui hagi estat identificat, denunciat o detingut ens n’informi. —Ho fan? —Com que ara hi ha permís per a fer el tall i la cosa està calmada costa que la gent ho expliqui. Però suposem que a mesura que vagin arribant les denúncies aniran posant-se en contacte amb nosaltres. De moment, hi ha desenes d’identificats, quatre o cinc denúncies i quatre detinguts. —Per quins delictes són les denúncies? —Atemptat contra l’autoritat, desordres públics, participació en manifestació no comunicada i resistència a l’autoritat. —Què n’hem d’esperar de la commemoració d’aquests cent dies? —A.: Esperem que hi hagi una concentració multitudinària. Hi haurà correfocs, actuació musical i presència de col·lectius de represaliats. Esperem que el temps sigui més benvolent que la policia i ens en deixi gaudir. Si plou a bots i barrals els actes es faran dissabte.

Summary: Testimonis de cent talls: ‘La independència no es farà tan sols a la Meridiana’


L’ex-comissari general d’Informació dels Mossos, Manuel Castellví, ha declarat que els tres cossos policíacs no van preveure la ‘magnitud’ de l’1-O. ‘En l’anàlisi de riscos ens vam equivocar tots’, ha manifestat a preguntes de l’advocada de l’estat. També ha dit que no es va preveure ‘el gran moviment social de l’1-O’ i que el dispositiu de Mossos, Guàrdia Civil i la policia espanyola va ser ‘insuficient’. L’interrogatori a Castellví es completarà dilluns amb les preguntes de les defenses. Vegeu ací la declaració íntegra: Ha explicat que van plantejar al govern la possibilitat de desconvocar la consulta perquè temien que hi hagués una ‘escalada de violència’ davant la ‘dualitat’ de gent concentrada als col·legis i l’actuació dels cossos policíacs per a impedir-ho. ‘Tots érem conscients d’aquesta dualitat però no de la magnitud’, ha reconegut. ‘Hem fracassat, no vam preveure el gran moviment social de l’1-O’, ha dit. Però ha repartit aquesta responsabilitat amb els cossos de policia espanyols i que, sumant tots els operatius, ‘va ser insuficient’. Els Mossos van destinar 7.800 agents i els cossos espanyols uns 6.000. Criteris d’actuació dels Mossos Castellví ha explicat els criteris d’actuació que tenien els Mossos per a l’1-O. El comissari ha recordat que Ferran López els va traslladar que entre els tres cossos policíacs hi havia ‘un sol dispositiu’ i que es va avisar que per part dels Mossos el número màxim d’ordre públic era de 1.000 agents. Els dies previs a l’1-O, Castellví ha explicat que van aixecar més de 4.400 actes a centres de votació on hi havia gent i que els van avisar 943 responsables als que es va dir que l’activitat al centre havia d’acabar abans de les sis del matí. També ha dit creure que aquesta actuació prèvia va provocar que 239 centres no obrissin el dia 1. Ha justificat, però, que abans del l’1-O no van tancar cap col·legi perquè no feien activitat preparatòria del referèndum. Ja el primer d’octubre, a primera hora del matí i amb la previsió que tots els centres de votació estiguessin ‘oberts i ocupats’, una parella d’agents va anar a cadascun dels col·legis amb la missió de fer una tasca de ‘mediació’ amb els votants. Així, ha dit, es va aconseguir que 43 col·legis no obrissin portes. Si la medicació no funcionava, s’havia de fer ús de la força. I ha afegit que es va aquest ús de la força amb la qual es va aconseguir aturar la votació en 23 centres més del total de 110 que es van tancar. En 44 casos més es van tancar quan va disminuir la presència de manifestats al migdia i última hora de la tarda. Aquell dia, la Brimo no va actuar (estava previnguda per una manifestació a la tarda) però sí es van desplegar l’Àrea Regional de Recursos Operatius (ARRO). Sorpresa per l’actuació de la policia espanyola i la Guàrdia Civil Castellví ha explicat que es va mostrar sorprès quan, abans de les nou del matí, hora prevista de l’obertura dels col·legis, ja va veure que la policia espanyola va començar a intervenir amb unitats d’ordre públic en un centre. ‘Ens va sorprendre, perquè el que va parlar era que el procés era que les parelles anessin als centres, si calia actuar amb unitats d’ordre públic dels Mossos i si no es podia portar a terme reclamar ajudar als cossos de l’estat’, ha dit. De fet, ha recordat que passades les nou del matí s’envia un llistat de 230 locals per demanar suport a la policia espanyola i la Guàrdia Civil. L’advocada de l’estat li ha preguntat què va passar amb la resta de locals fins arribar als més de 2.000. Castellví ha insistit que hi havia d’haver una parella de mossos en cada centre, i ha afegit: ‘El dia 1 d’octubre cap força de seguretat vam arribar a tots els col·legis’.

Summary: La declaració de l’ex-comissari Castellví: ‘No vam preveure el gran moviment social de l’1-O’


Més per Menorca i Més per Mallorca han criticat la suspensió de la prohibició del combustible dièsel a partir de l’any 2025 a les Balears que ha anunciat el govern per les amenaces de l’executiu espanyol de dur la norma al Tribunal Constitucional. La decisió s’havia pres arran d’un compromís amb el govern espanyol de desenvolupar una llei estatal que permetrà de complir l’objectiu de l’administració balear. El diputat de Més per Mallorca, Josep Ferrà, ha explicat que el compromís adquirit amb el govern espanyol en funcions no garanteix l’aprovació d’aquesta llei abans del 2025 i que, actualment, tampoc no tenen majoria parlamentària. Segons ell, el govern balear s’ha precipitat. El portaveu del grup de Més per Menorca, Josep Castells, també s’ha manifestat contrari a aquesta mesura del govern. La formació està ‘alarmada’ –ha dit– i intentarà capgirar la decisió. Finalment, la portaveu del PSIB, Silvia Cano, ha dit que el govern espanyol s’ha compromès a desenvolupar una llei estatal de canvi climàtic que, segons ella, comparteix l’objectiu del govern quant a la prohibició del dièsel el 2025. I ha afegit que l’executiu de les Illes ha optat per aquesta suspensió amb l’objectiu d

Summary: Els nacionalistes refusen que el govern balear suspengui la prohibició dels vehicles dièsel


El ministre de Finances de Bèlgica, Johan Van Overtveldt (N-VA), ha criticat l’estat espanyol i el president Mariano Rajoy i ha dit que era ‘vergonyós’ que mig govern de Catalunya sigui a la presó. S’afegeix així a les crítiques dels seus companys de gabinet contra la repressió espanyola. Segons que publica el diari Le Soir, Van Overtveldt ha dit en una entrevista televisiva: ‘És una situació estranya que hi hagi gent a la presó per opinions polítiques en un país democràtic.’ A més, ha negat que l’agraïment del president Carles Puigdemont als flamencs sigui vergonyós: ‘Vergonyós és que la gent acabi a la presó pels seus punts de vista polítics en una democràcia.’Van Overtveldt també s’ha preguntat si l’estat espanyol respectaria els resultats de les eleccions del 21-D en cas de victòria independentista. Més informació: Els tres grans partits belgues qüestionen l’actuació espanyola contra els catalans

Summary: El ministre de Finances belga s’afegeix a les crítiques contra Rajoy


Els CDR han recollit les imatges més impactants de l’actuació de la policia espanyola i els Mossos d’Esquadra el 21-D. Al vídeo es veuen incidents com les càrregues contra un home que provava de mantenir la línia policíaca, furgonetes accelerant contra manifestants, un agent de la policia espanyola fent la botifarra, antiavalots colpejant repetidament un grup contra la paret o un mosso fent caure un home gran. Vegeu-lo ací: Us deixem amb un recull del #21D, on es demostra la brutal repressió que van exercir els @mossos.#BuchDimissió! Gràcies @CDR_Audiovisual!#21DESBORDEMLOS #TombemElRègim #CDRenXarxa pic.twitter.com/f5YkZ7htf3 — CDR Catalunya (@CDRCatOficial) December 23, 2018

Summary: Els CDR recopilen les càrregues policíaques més dures del 21-D


En l’última hora s’han produït diverses càrregues de la policia espanyola i els Mossos d’Esquadra sobre els manifestants tant a dins com a l’exterior de l’Aeroport de Barcelona. Els mossos han carregat per a tal d’accedir a l’aeroport i sortejar una multitud; a la porta d’accés de la T1 la policia espanyola ha pegat diversos periodistes; i a l’interior diverses persones denuncien cops de porra per sobre la cintura. A continuació podeu veure alguns vídeos que mostren la violència de la policia.  Així corre la multitud arran de les càrregues #SentenciaProces https://t.co/n1fuVCWTvN pic.twitter.com/uHzhs5u5Fs — VilaWeb (@VilaWeb) October 14, 2019  Així s'ha obert pas els @mossos contra els manifestants #SentenciaProces https://t.co/aPhRY3IlLF pic.twitter.com/YxpcqwyrOL — VilaWeb (@VilaWeb) October 14, 2019 🎥 Corredisses als accessos de l'aeroport després de les primeres càrregues dels Mossos d'Esquadra. 📻 Per seguir l'última hora escolta'ns a https://t.co/TUNU3tXttK (Imatges via Natàlia Puigtió) pic.twitter.com/s1KHrwsvbr — Catalunya Informació (@Catinformacio) October 14, 2019 Violencia policial también contra periodistas. En este vídeo, contra la compañera de @ctxt_es https://t.co/N3Rt5W6aGz — Miquel Ramos (@Miquel_R) October 14, 2019 Agents de la Brimo agredeixen amb porres en dues ocasions a la periodista francesa @EliseGaz tot i dur el braçalet i cridar que era premsa. També l’han colpejat a l’ordinador @periodistes_cat @GrupBarnils @periodistescat pic.twitter.com/cI0qLNDsxV — Jordi Borràs (@jordiborras) October 14, 2019 🔴 ÚLTIMA HORA | Es confirma l’ús de bales de foam a l’Aeroport del Prat. 💥 @MiquelBuch dimiteix! pic.twitter.com/pF9cnlPJGU — La Forja – Jovent Revolucionari (@LaForja_Jovent) October 14, 2019

Summary: La policia carrega a l’aeroport mentre continua l’arribada de milers de manifestants per a blocar-lo


La Taula per la Democràcia havia convocat per a avui una manifestació per a exigir l’alliberament dels presidents de l’ANC i Òmnium Cultural, Jordi Sànchez i Jordi Cuixart. Tanmateix, aquesta no és l’únic reclam, havent activat el govern espanyol l’article 155 amb la qual cosa es perpetra el cop d’estat contra la Generalitat. A continuació podeu seguir en directe el minut-a-minut de la manifestació a la qual també assisteix el president Carles Puigdemont: 18.50 – Pep Guardiola s’ha pronunciat sobre els fets d’avui: ‘És un dia trist per a Europa, per al món i per a la democràcia.’ 18.43 – Segons la Guàrdia Urbana, 450.000 persones han assistit a la manifestació. 18.30 – Ada Colau atén els mitjans de comunicació: ‘El cert és que el president Puigdemont va fer el pas de no declarar la independència i ho va explicitar al president Rajoy. Hi havia les bases per a un diàleg, que és el que vol la immensa majoria de la població. Lamentablement, hi ha hagut un cop a la democràcia i les llibertats.‘ 18.18 – Maria del Mar Bonet clourà l’acte interpretant ‘Què volen aquesta gent?’. 18.12 – Mans enlaire contra el cop d’estat: 18.05 – Agustí Alcoberro: ‘El que es posa de manifest avui, dimarts passat, dilluns a la nit, és que no aconseguiran que fem passos enrere.’ 18.04 – La consellera de Cultura del govern balear censura la suspensió de l’autonomia de Catalunya: No tinc paraules. I alhora se m'acudeixen tantes… #Democràcia #Llibertats #Drets #LlibertatJordis. Com pretenen callar la veu d'un poble? — Fanny Tur Riera (@FannyTurRiera) October 21, 2017 17.58 – Marcel Mauri, d’Òmnium: ‘No passaran perquè tenim la democràcia, perquè som un sol poble, perquè us volem ja a casa, Jordis.’ 17.50 – Els conductors de l’acte llegeixen unes paraules que han enviat Jordi Cuixart i Jordi Sànchez des de la presó: ‘Estem bé, estem forts. No afluixeu defensant el diàleg i la independència.’ 17.40 – També hi ha protestes al centre de Londres per a demanar l’alliberament de Cuixart i Sànchez. Protesta a Londres per reclamar la llibertat dels presidents d’Òmnium Cultural i l’ANC, Jordi Cuixart i Jordi Sànchez pic.twitter.com/ugwlWRkUhu — Sergi Mulero (@sergimulero) October 21, 2017 17.34 – Destitució del president i el govern, control de les finances, dels mitjans públics, dels Mossos… Totes les mesures del 155. 17.28 – El seu 155 els pot acabar sortint per la culata . Llegiu l’anàlisi de Marcel Mateu. 17.25 – ‘TV3 seran sempre nostres’, ‘Independència’ i ‘Els carrers seran sempre nostres’, alguns dels càntics que criden els manifestants. 17.20 – Castellà, sobre el 155: ‘És un cop d’estat en tota regla. Declarem la Independència i seguim.’ 17.15 – Imatges impressionants de la manifestació multitudinària al passeig de Gràcia: 17.11 – Així és la capçalera de la manifestació: 17.06 – Imatges espectaculars de la riuada de gent que hi ha al passeig de Gràcia: En aquesta hora greu tots els catalans som cridats a defensar les nostres institucions. No defallim!! pic.twitter.com/ebzGLpW9f8 — Agustí Benedito (@agustibenedito) October 21, 2017 17.00 – La capçalera de la manifestació comença a avançar: La imatge que ofereix Reuters de la manifestació #SànchezCuixartTV3. Comença ara a les 17h https://t.co/ngYSdWJurg pic.twitter.com/Co8MwAw7Mn — 324.cat (@324cat) October 21, 2017 16.56 – Aquest és l’aspecte del passeig de Gràcia: Passeig de Gràcia amb carrer Mallorca, a pocs minuts de començar la manifestació #inforac1 #LliberatJordis pic.twitter.com/oCMTK8Xkbp — Xavi Sierra (@xavisima) October 21, 2017 16.52 – El president Carles Puigdemont arriba a la manifestació: Puigdemont ja és a la manifestació per la llibertat de Sànchez i Cuixart https://t.co/ZpXJ92vIsf #SànchezCuixartTV3 pic.twitter.com/mSqIM9w483 — 324.cat (@324cat) October 21, 2017

Summary: En directe: Manifestació contra el cop d’estat i en favor de l’alliberament de Cuixart i Sànchez


Joseba Azkarraga sap de fa dècades com és el sistema judicial espanyol; com funciona, fins a quin punt és polititzat i els magistrats de la cúpula són capaços de vulnerar drets fonamentals en nom de la unitat d’Espanya. És nebot d’una víctima d’ETA. Va ser diputat del PNB i d’Eusko Alkartasuna després de l’escissió. Durant els anys del pla Ibarretxe va ser conseller de Justícia del govern basc i darrerament, al capdavant de la plataforma Sare, s’ha dedicat a treballar pels drets dels presoners bascs i a denunciar la política penitenciària espanyola de dispersió. Hi parlem la setmana de l’escàndol de la justícia espanyola arran de la revelació del sistema de repartiment polític de jutges al Consell General del Poder Judicial. —Quin escàndol al poder judicial espanyol! —En parlava amb un magistrat amic meu, dels pocs que se salven a la cúpula judicial, i jo li comentava que era un desprestigi enorme. I em va dir una cosa que crec que és certa: ‘perquè hi hagi desprestigi hi ha d’haver una mica de prestigi.’ I la judicatura a l’estat espanyol, el prestigi, el va perdre ja fa molt de temps. I això que ha passat aquests últims dies sembla que sigui un escàndol de màxima potència. Primer el WhatsApp de l’impresentable aquest d’en Cosidó en què es vanta de controlar la sala segona i la 61, que és la que pot tractar la il·legalització dels partits independentistes, de la qual ja parla l’extrema dreta. I després apareix el senyor Marchena, l’expressió més clara de la prevaricació a l’estat espanyol, i de sobte és presentat a la justícia com la divinitat perquè presenta la dimissió. —Una dimissió de no res… —És clar, perquè no havia estat ni nomenat. Però la cosa més curiosa és que ja s’havia pogut retirar abans, quan encara van dir als vocals no elegits encara que havien de votar un president determinat. Però no; pren la decisió quan el desprestigi ja és absolut. La justícia es converteix en un esperpent quan un jutge com Llarena es pot permetre de dir qui pot ser candidat a presidir la Generalitat i qui no. Això no passa ni a Turquia. I a Espanya ho fan amb el beneplàcit dels partits que es diuen progressistes, com el PSOE, i de la premsa autoanomenada progressista però que no en vol saber res quan són vulnerats els drets bàsics dels ciutadans. —Després d’aquest escàndol hem tornat on érem, on el PP volia, amb Marchena i Lesmes controlant el Suprem? —No ho veig pas així, sóc una mica més optimista. L’escàndol aquest és conegut a Europa. A les decisions de la justícia europea en relació als processos d’extradició de Puigdemont i els consellers, s’afegeix això d’ara. Els estats i la justícia europeus saben que aquí hi ha un deteriorament progressiu i que qui jutjarà els independentistes catalans és una justícia prevaricadora i directament dependent del poder polític. Ho saben. Crec que ara ja no hi ha l’opció de mirar a una altra banda quan alguns drets són vulnerats constantment. Desmond Tutu solia dir que en situacions d’injustícia no pots ser imparcial perquè això et situa al costat de l’opressor. És que no parlem d’una qüestió d’independència sí o no; la base de tot això és democràcia sí o no. I aquest estat no és democràtic. —A Europa ho saben però sembla que vulguin mirar a una altra banda. —El judici del procés no haurà de ser als independentistes, sinó a l’estat espanyol. Cal capgirar-lo. Perquè si al final esdevé un judici tècnic en què cadascú defensarà el seu client d’un punt de vista estrictament jurídic, estarem llests. I jo m’hi incloc. Crec que ha de ser un judici contra l’estat espanyol davant Europa, i això requereix la unitat en la defensa dels presos, i aquesta és la imatge que s’ha de projectar. No sé si hem d’anar a trinxar el judici, però sí a defensar els presos denunciant fonamentalment l’estat espanyol. Això serà clau, i espero que passi, però requereix un cert grau d’unitat. —Els drets dels presos no són els únics en joc. —Sí, els de tots els catalans, de tothom a l’estat espanyol. Per això insisteixo que és un problema de democràcia, i cal traslladar-lo. I hi ha un element que és molt important: aquestes institucions tan deteriorades a l’estat espanyol, com la monarquia, per corrupta, antidemocràtica i caduca, i la justícia, per prevaricadora, cal continuar-les desprestigiant. Perquè s’ho han guanyat. I això és clau també en tot el procés que feu a Catalunya però que afecta el conjunt de l’estat espanyol i tot Europa. No es pot girar la cara quan hi ha aquestes vulneracions de drets. Ara fa poc el Tribunal d’Estrasburg ha condemnat el govern turc per l’ús i abús de la presó preventiva i d’haver apartat un diputat, dissident polític, amb l’empresonament. Aquest és exactament el mateix cas que el dels polítics independentistes. —Estrasburg ja ha establert un precedent molt important. —És clar. I jo hi tinc una certa confiança, en Europa. Ja sé que políticament els estats no seran gaire favorables al reconeixement d’un procés d’independència a Catalunya. Perquè, a molts, els pot afectar als problemes interns. Però quant a la justícia, podem guanyar aquesta batalla. I això requereix unitat en la defensa dels presos i dels demòcrates a l’estat espanyol i a Europa. No és un problema català, això afecta la democràcia en general. —La sentència ja és escrita? —Sí. Jo crec que sí. Si ja ho han dit. La desimboltura amb què el prevaricador jutge Llarena trasllada a la seva interlocutòria que ell mateix es considera part afectada en el procés és prou greu perquè, haguessin apartat aquest home de la carrera judicial. I tot això s’ha de fer servir per a continuar burxant allà on més els cou, en l’acusació de manca de democràcia a l’estat espanyol. —Us van sorprendre les interlocutòries de Llarena? —No t’amago que no em pensava pas que aquest personatge anés tan lluny en la seva actitud prevaricadora. I per descomptat que cada passa em sorprenia més. No em pensava que li permetessin d’arribar tan lluny. —Al començament els advocats dels presos fins i tot hi tenien esperança. —Sí, és que l’alternativa era la jutgessa Carmen Lamela. És la que va portar el cas d’Altsasu: un baralla nocturna d’uns joves que es barallen amb guàrdies civils. Els detenen, els porten a l’Audiència espanyola i instrueix el cas la muller d’un tinent coronel d’aquesta policia, que és la jutgessa Lamela, que alguna vegada han condecorat, fins i tot. En qualsevol país del món hauria estat motiu d’apartar-la de la causa. —Hi ha qui diu que en realitat era Marchena qui controlava la instrucció de Llarena. —Sí, és així. I la manera com obtenen ell i la filla la plaça a la judicatura és tota una argúcia, una mena de mercadeig en què es van protegint els uns als altres. Això és la justícia prevaricadora, que no tan sols depèn del poder polític de torn, sinó que és així. I aquí hi ha jugat un paper fonamental el PSOE, que no pot acusar el PP d’utilització de la justícia per un WhatsApp del Cosidó. No, home, no, que el PSOE n’és una part activa! I, quant al procediment contra els independentistes catalans, té molta responsabilitat del fet que avui siguin acusats de sedició. Perquè no s’hi val que l’advocacia retiri l’acusació de rebel·lió quan la fiscalia general de l’estat també podia haver-la obligat a fer-se enrere i no ho va pas fer. —Perquè no vol o perquè no pot? —Jo crec que el PSOE té una gran por de la pressió de la dreta. És un complex que tenen. No pot ser de cap manera que diguis que assumeixes el poder polític arran d’una moció de censura contra Rajoy però que en aquest aspecte mantinguis la política del PP. Hi ha una connivència. —Amenacen amb les pitjors penes possibles perquè qualsevol rebaixa sembli que s’hagi d’agrair. —Però no s’hi val. Només és acceptable l’absolució. Ni l’indult, no serveix. Tot i que en aquest cas crec que és una cosa molt personal dels presos si fossin condemnats. —Però l’indult és l’assumpció d’una responsabilitat, i que un pres l’acceptés podria repercutir en la situació dels altres, oi? —Sí. Però no l’ha de demanar necessàriament el condemnat. Ara, això és reconèixer un delicte, i aquí no n’hi ha. Però vull ser molt caut amb això, perquè cal respectar molt les decisions que pugui prendre el pres que pot ser condemnat. —Què pot passar al judici? —Vejam, una cosa d’entrada: aquí, l’únic cop d’estat que hi ha hagut, l’ha fet l’estat espanyol. Hi ha tres poders que no han estat elegits democràticament i que la seva actuació és absolutament colpista i antidemocràtica: la corona, el Tribunal Suprem amb Marchena i Lesmes i la Guàrdia Civil. Són tres poders que han comès l’autèntic cop d’estat; no el comet pas qui posa urnes per fer possible democràticament l’exercici d’un dret. No hi ha hagut violència aquí, sinó una actitud pacífica i democràtica. Això es podrà demostrar al judici, i per això és important que hi hagi observadors internacionals; que el món sàpiga què passarà. A l’estat espanyol, li sol fer molta por com pensi Europa. —L’estat espanyol prova d’aplicar a Catalunya el model de repressió del País Basc? —El ‘tot és ETA’ de Garzón, que va possibilitar el tancament de diaris i la il·legalització de Batasuna, és un esquema semblant al que volen aplicar aquí. Ara tot és un procés independentista il·legal, que s’ha de reprimir perquè vol destruir Espanya; conceptes d’aquests patriòtics caducs. Jo crec que el jutge Llarena, una part important de la judicatura, els partits polítics d’una banda i de l’altra haurien volgut que hi hagués un procés violent. Perquè això els hauria donat arguments, però la realitat els ha descol·locat. L’estat espanyol no perdonarà mai a Catalunya, al moviment sobiranista, que hagi tingut el coratge d’haver-se-li enfrontat. I intentarà reprimir-lo fins al final. La defensa d’això que feu ens afecta a tots. —Penseu que al final aconseguiran de forçar que hi hagi violència? —Jo vull creure que s’evitarà. La societat catalana, si més no els independentistes, si han demostrat res és un tarannà pacífic i democràtic. I això és clau. Qualsevol indici de confrontació violenta anirà contra aquest procés, i naturalment els dirigents de les entitats civils i els polítics el podran evitar. —Una altra cosa és el grau de repressió que estigui disposat a suportar aquest poble. —Sí, és clar. Però tu pots defensar les teves posicions de manera estrictament pacífica. Perquè això els fa mal. Si l’estat i la justícia espanyola pretenen res, és una confrontació violenta. I això s’ha d’evitar. —Albert Rivera era incapaç de dir si Vox era un partit d’extrema dreta. Avui on és l’extrema dreta espanyola? —Jo crec que compartida entre Vox, el PP i Ciutadans. I em fa l’efecte que molt més a Ciutadans que no pas al PP. Han demostrat que són un partit d’extrema, extrema, extrema dreta. —La societat espanyola és més permeable avui a aquest discurs que no pas abans? —En això hi té molta culpa el PSOE. La seva actitud de no confrontar la dreta ni l’extrema dreta possibilita que hi hagi una part de la societat espanyola permeable. Que hi hagi encara coses com la Fundación Francisco Franco, venerant un dictador sanguinari, no passa als altres països. Però a Espanya és possible. I del juny que donem voltes si treure els ossos d’aquest ocellot del forat del Valle de los Caídos o no i encara no ha passat. Hi ha massa miraments vers la família del dictador; els han de donar els ossos i que en facin brou, si volen. Però que els treguin d’allà i prou. Jo crec que, al PSOE, li manca el valor necessari per a confrontar la dreta. —En aquesta lluita per la democràcia que demaneu, es pot confiar en el PSOE? —Sé que hi ha un debat a la societat catalana al voltant de donar suport al pressupost de l’estat espanyol i mantenir Pedro Sánchez perquè és pitjor allò que pugui venir amb Rivera i Casado. Però quina és la diferència? Si Sánchez hagués donat mostra i exemple que estava disposat a reconduir democràticament aquesta situació, impedint que fossin els jutges els qui solucionessin un problema polític… Però és que no ho ha fet! —Diuen que ha rebaixat la tensió ambiental. —Potser a Espanya. No pas a Catalunya. Tinc la impressió que a Catalunya hi ha hagut molta gent que ha fet un procés de comprendre que això és un problema democràtic i això els ha fet donar suport a l’independentisme. —Penseu que la repressió fa efecte? Hi ha un sector de l’independentisme que demana de frenar. —No voldria entrar en el debat dels partits independentistes catalans. És un procés seu. Però entenc que rere la idea d’eixamplar la base política fóra bo que no hi hagués la idea de reduir la reivindicació de la independència ni de la República. Jo vull creure que no és això. No hi ajuda gens la divisió al parlament, entre els partits o que cadascú vagi per lliure en unes eleccions tan importants com les europees. Vist de fora, la immensa majoria dels independentistes demanen unitat als dirigents. Aquesta és la clau d’un procés guanyador. —Otegi proposava un front comú electoral de catalans, bascs i gallecs. Hi esteu d’acord? —És una proposta interessant. Però tal com va avui el procés a Catalunya, primer hi hauria d’haver unitat entre els partits independentistes catalans i després ja hi afegiran els altres partits independentistes de l’estat espanyol. Però la clau és què es farà ara a Catalunya. Jo respecto molt les decisions que s’adoptin aquí, però és un moviment en què cal unitat d’acció estratègica. La impressió que tinc és que en aquestes eleccions cadascú anirà per lliure, però tot i així també és important que després hi hagi una unitat estratègica. —Heu visitat els presos. Com els heu vist? —Els vist forts. Vaig anar als Lledoners, al Mas d’Enric i al Puig de les Basses. I els veig amb la preocupació d’un procés judicial com el que ve, però amb les idees molt clares d’allò que han de continuar fent. Hi ha una frase que Cuixart em va transmetre i que em va impactar. De fet, crec que l’assumeixen la resta de presos. Ell deia que sabia què es perdia a fora, el fill petit, el seu projecte empresarial, la família… Però que a la presó se sentia feliç perquè defensava les coses en què creia i els drets del seu poble. Això demostra una fortalesa interior important que em fa l’efecte que és assumida per tots; no faria diferència entre els uns i els altres. —Diuen que es mana molt des dels Lledoners. Heu tingut aquesta sensació? —Sí, és que és lògic. Els qui hi ha són dirigents polítics de diferents partits i de la societat civil. I cal escoltar molt els qui són a la presó. Però és cert que la direcció política d’un procés s’ha de fer a l’exterior de la presó. —Es pot dirigir un partit o un país a la presó o a l’exili? —Jo crec que no. Però és important prendre en consideració aquestes visions a l’hora de dirigir la política. Sí que penso la direcció política ha de ser a les institucions i als carrers. —Com estan els presos bascs? —Estan fotuts. És un altre dels incompliments del govern socialista. Es manté una política penitenciària similar a la del PP, en què l’allunyament significa que una família recorri setmanalment una mitjana de 1.500 quilòmetres per a visitar durant mitja hora el familiar presoner. I malgrat les primeres declaracions del president del govern espanyol dient que canviaria la política penitenciària amb profunditat, pràcticament no ha fet res. Perquè té por de la crítica de la dreta. Sempre igual. No s’adonen que facin què facin, aquesta crítica, la tindran sempre. No hi ha un canvi d’actitud; hi pot haver alguna cosa de maneres, però a l’hora de prendre decisions la situació és pràcticament igual. —Quin recorregut doneu al debat sobre el nou estatut basc? —Hi ha unes bases que s’han creat entre el PNB i Bildu que m’agradaria que en el futur desemboquessin en una nova relació del País Basc amb l’estat espanyol. Però és cert que dins el PNB hi ha un debat obert entre les posicions del lehendakari Urkullu amb les d’una part del partit. No sé com acabarà. I a mi m’avorreix una mica aquest debat, perquè mentre el president Torra va venir al País Basc l’altre dia defensant clarament la independència del seu país, allà parlem de les transferències de vivers i plantes, de les d’un estatut de quaranta anys. Jo crec que hem perdut una situació capdavantera de reivindicació del dret d’autodeterminació i de la independència que vam tenir durant anys a l’estat espanyol. Jo gairebé diria que el meu lehendakari és Puigdemont o Torra.

Summary: Joseba Azkarraga: ‘La corona, el Suprem i la Guàrdia Civil han comès l’autèntic cop d’estat’


Ha estat director comercial d’Aeroports de Catalunya durant més de sis anys, i és una de les persones responsables que avui hi hagi un gran nombre de connexions intercontinentals i vols de llarg radi a l’aeroport del Prat. Òscar Olivé acaba d’assumir el càrrec de director general del Centre d’Estudis del Transport per a la Mediterrània Occidental (CETMO), des d’on impulsen, entre més projectes, la connexió del corredor mediterrani cap al sud, amb els països del Magreb. Olivé, gran coneixedor del funcionament de l’aeroport del Prat, qualifica d’inadmissible la situació de saturació que hi ha hagut al llarg de les darreres setmanes, precisament ara que comença l’època forta de les vacances d’estiu. Alerta no només dels inconvenients que causen les llargues cues als passatgers, sinó també de l’impacte negatiu que pot tenir a nivell internacional i de les conseqüències que se’n poden derivar. —Dieu que la situació a l’aeroport del Prat és inadmissible. —Sí, perquè el que passa ara amb els controls de seguretat i el que va passar fa poc amb els controls de passaport projecten una imatge de l’aeroport que estic segur que no es queda només ens els àmbits català i espanyol. A nivell internacional, aquestes fotografies que hem vist de cues i de gent esperant ofereixen una mala imatge de l’aeroport i de la ciutat de Barcelona. Això em preocupa moltíssim. Aquest any ha estat molt bo per a l’aeroport de Barcelona, s’han obert una infinitat de rutes i això mai havia passat en un sol any: és un rècord. A més, a final de setembre tenim a Barcelona el World Routes. I aquesta no és la millor targeta de visita. Em preocupa la imatge que dóna al món una infrastructura que és cabdal per a Barcelona i per a l’economia de Catalunya. No ens ho podem permetre, hi ha massa en joc. Si volem tenir més companyies aèries, més rutes intercontinentals i volem ser un ‘hub’, hem de ser molt més eficaços en tot això. —S’ha posat en risc aquest bon posicionament de l’aeroport del Prat? —Vull pensar que això són situacions puntuals que es corregiran i que no tornaran a passar. Però és evident que això arriba internacionalment i que, quan seus a parlar amb una companyia aèria per a crear una nova ruta, no parles gaire de l’aeroport, perquè l’aerolínia ja dóna per fet que l’aeroport de Barcelona funciona perfectament. Si aquestes disfuncions a l’aeroport continuen i s’allarguen, potser sí que les companyies en prendran nota. Reconeixen que tenim una T-1 fantàstica, però si ens anem trobant amb aquesta mena d’incidents, la percepció internacional de l’aeroport podria canviar. Fins ara, el funcionament de l’aeroport no havia estat un element crític en la negociació, perquè les companyies sempre havien pressuposat que era bo. —El problema és quan els arriben informacions que l’aeroport no va bé. —Sí, aquesta és l’amenaça, perquè la companyia acaba donant un servei a un client final, a un passatger, l’experiència personal del qual, si és traumàtica, es converteix en un element molt negatiu. —Per què hi ha hagut aquests problemes? Hi ha desídia o desinterès a resoldre’ls? —Vaig participar en la comissió multilateral que es va crear pel problema del control de passaport amb la Generalitat, la delegació del govern, la Cambra de Comerç… I faig una lectura diferent d’aquell problema del dels controls de seguretat que hi ha ara. —Comencem pel problema que tenim ara. —L’empresa que presta el servei és privada, i va guanyar un concurs públic que va fer Aena. Jo no conec els termes de la licitació ni de l’adjudicació. Són cosa d’Aena. I és cert que qui fa la licitació ha de vetllar perquè la prestació del servei es faci amb els estàndards que recull la licitació. Això és responsabilitat d’Aena. Però no puc anar més enllà, perquè és una qüestió vinculada a un procediment de contractació intern que desconec. Em preocupa la conseqüència, que és una disfunció en els filtres de seguretat, que genera unes cues que que hem de suportar tots. Entenc que hi ha una mediació en marxa per part de la Generalitat. Hi ha d’haver una solució, perquè no pot ser que comencem la part forta de la temporada d’estiu amb aquest problema. I no pot ser que, quan vinguin al setembre, les grans companyies aèries del món tinguin aquesta benvinguda. —Sí que coneixíeu més el problema dels controls de passaport. —Sí. Per una banda és cert que a Barcelona, gràcies a les noves rutes de llarg abast que s’han obert, tenim més passatgers que arriben de fora de l’espai Schengen, i per això hi ha un increment de gent que ha de passar pel control de passaport. Però també és cert que, probablement, hi va haver un dèficit d’efectius humans i materials o tecnològics. —Però això Aena ja ho sabia. —Qualsevol gestor aeroportuari sap amb prou antel·lació quins avions aterren, quins s’enlairen i quina capacitat tenen. Si un aeroport sap que a una determinada hora ha d’aterrar un Aerobús-380, que és un avió molt gran, sap que tindrà una capacitat màxima de cinc-cents passatgers. Si, a més, sap que l’avió ve de fora de l’espai Schengen, sap que aquests passatgers hauran de passar pel control de passaport. Per tant, aquesta informació és coneguda. Hi ha hagut una certa manca de previsió. —Com es pot entendre que no hi hagi prou recursos per a un increment de passatgers que fa mesos que se sap que hi haurà si es té una previsió d’afluència? —I afegiré una cosa: és evident que el que va passar amb els passaports afecta Barcelona i Catalunya com a destinacions turístiques però, en primer terme, afecta l’aeroport del Prat. Qui sofreix més això és l’aeroport. I crec que n’han pres bona nota, del que va passar, i que van entendre que això no pot tornar a passar. Tenir un control de passaports àgil és el que ens permet de continuar creant rutes de llarg radi. —Hi ha hagut desídia? —He sentit de tot, que hi ha hagut desídia, que hi ha hagut teories de conspiració. No hi crec massa, en aquestes teories. Jo crec que les coses s’han de fer ben fetes. —Però la desídia també la determina un model de gestió centralitzat a Madrid. —Jo no dubto de la professionalitat i la bona feina de l’equip de l’aeroport de Barcelona. És una gent que, des del primer minut, ha tingut molt bona predisposició. Però és cert que precisament el control de passaports no depèn del gestor aeroportuari, sinó del ministeri d’Interior. Dit això, jo sempre he estat partidari d’una gestió individualitzada dels aeroports. Si ets responsable de la gestió del teu aeroport, d’un aeroport, et preocuparàs pels seus problemes i te n’ocuparàs més. I tot i que el respecti, no comparteixo el model de gestió en xarxa. Gestionar individualitzadament un aeroport és la manera de preocupar-te de tot allò que hi passa durant les vint-i-quatre hores del dia. —I ara, al CETMO, un dels projectes que teniu entre mans és potenciar el corredor mediterrani cap al sud. —Ara el CETMO ostenta el secretariat tècnic d’un grup de treball que es diu GTMO 5+5. És el grup de ministres de transport de la mediterrània occidental. Hi ha Espanya, Portugal, França, Itàlia i Malta. I els cinc del sud són Mauritània, Marroc, Algèria, Tunísia i Líbia. I aquest grup definim les xarxes de transport. Nosaltres definim com les xarxes europees de transport i el corredor mediterrani es poden estendre als països del Magreb. I treballem en una idea, que és com es podria dissenyar un corredor transmagrebí que fos la continuació natural del corredor mediterrani que arriba fins a Algesires. Tindria molt de sentit que la continuació natural del corredor mediterrani fos aquest corredor transmagrebí. Per una raó: les relacions comercials i econòmiques entre una banda i l’altra (i especialment les de Catalunya cap al sud) són molt rellevants, especialment pel mar. Hi ha una activitat molt clara entre les dues ribes de la Mediterrània. Aquest, probablement, és el projecte més important que es desenvolupa.

Summary: Òscar Olivé: ‘Si els problemes al Prat continuen, les aerolínies en prendran nota’


La Comissió Europea decidirà avui la quantia de la multa a l’estat espanyol per no haver pres mesures per reduir el dèficit. Llevat d’alguna sorpresa d’última hora, proposarà de deixar dos anys més de marge, fins al 2018, per reduir el dèficit més avall del 3%, tal com marca el pacte d’estabilitat i creixement (PEC). Els comissaris es mantenen dividits entre demanar una multa zero o simbòlica, és a dir, teòricament més baixa del 0,2% del producte interior brut (PIB), que estableixen les normes com a regla general, segons que ha reconegut a Europa Press una font d’alt nivell comunitària. En el cas de l’estat espanyol, aquesta multa simbòlica seria de 2.000 milions d’euros. ‘És obert’, ha admès un membre del Col·legi de Comissaris, que ha afegit que, en el debat sobre la multa, ‘l’estat d’ànim s’ha rebaixat’. Segons algunes altres fonts europees, hi ha possibilitat de cancel·lar-la.

Summary: Brussel·les decideix la multa a Espanya per haver incomplert el dèficit


Cada set de desembre els quintos d’Albocàsser, de la capital de l’Alt Maestrat, continuen una tradició particular que ve de lluny i que es reinventa cada any: El cant de les cartes i la resta d’albades que es canten en motiu de la Puríssima Concepció. Els joves de divuit anys s’apleguen a les onze de la nit per ‘cantar les cartes’ i fer una ronda. Comencen a la porta de l’església, preguen la Mare de Déu i canten la vida, mort i passió de Jesús amb unes quaranta cobles ordenades segons els dotze colls de la baralla de cartes. Quintos cantant les cartes. Fotografia: Ajuntament d’Albocàsser / Lluís Puig Continuen davant de les cases de les autoritats, a qui dediquen versos antics i actuals, que ja no tenen res a vore amb les cartes, i segueixen cantant a les fadrines del poble, de totes les edats, casa per casa, fins que acaben a altes hores de la matinada. L’endemà, passen per les mateixes cases i recapten diners per sufragar la festa, acompanyats de la rondalla i la banda de música. Tot plegat, és una festivitat local, poc estudiada i coneguda, que mostra el paper de la cançó com a mitjà d’expressió dels joves i de transmissió de valors, i com a element transgressor i modernitzador que reflecteix el present de cada època. Ja que, entre més, aquestes cançons s’han cantant en català i en castellà, i tant han servit per cantar a la Mare de Déu i a la República com per a fer crítica social, perpetuar el masclisme i per començar a revertir-lo, malgrat que molt tímidament i amb un procés de redefinició de la festa, encara incipient. Fotografia: Ajuntament d’Albocàsser / Lluís Puig Una història de llegenda Les fonts locals diuen que el cant de les cartes va començar pels volts de l’any 1870 a Albocàsser, quan el rector José Joaquín Chillida Pastor el va establir arrel de conèixer la història que li va contar un veí, que havia fet el servei militar a Cuba, i que explicava el judici sumaríssim i absolució del company seu Andrés Espinosa de los Monteros, de Logronyo. I és que acusaven aquest soldat d’escoltar missa mentre mirava una baralla de cartes. Però preguntat pel tribunal, va explicar amb enginy que meditava els diversos misteris de la mort i passió de Jesucrist, tot utilitzant les cartes a mode de rosari, de la següent manera: ‘El de bastos considero / la columna que amarraron / al Divino Redentor / y lo que le maltrataron’, ‘El tres de bastos señala / las tres veces que el Señor / llevando la cruz a cuestas / por el calvario cayó’, i, així, successivament. Ara bé, segons l’historiador i xirimiter bocassí Francesc Bellmunt, aquesta anècdota no és exclusiva d’Albocàsser, és present arreu de l’estat espanyol, sobretot, en romanços de cec, i comença a implantar-se a meitat del segle XIX. Així doncs, el fet de cantar amb el suport de les cartes s’incorpora a una tradició de fer albades, estesa a les terres del Maestrat. La tradició de cantar es remunta al segle XV Francesc Bellmunt creu que la tradició es remunta, almenys, al segle XV, i està lligada a les ‘majoralies dels fadrins’, documentades a Albocàsser des de meitat del segle XVII. Bellmunt diu: ‘Intueixo que els majorals feien albades perquè en tenim als Països Catalans des del segle XIV, en eixe mateix nom. Així que no seria rar que els fadrins cantaren a les fadrines, té lògica.’ El lligam amb els quintos es remunta al segle XVIII, quan Carlos III instaura les quintes i els que es lliuraven del servei militar passaven a ser dels majorals dels fadrins i, al remat, organitzaven la festa. Però no sempre han cantat ells, a principis del segle XX, i fins als anys trenta, contractaven un o dos cantadors per interpretar dotze cartes o menys. I en la post-guerra ja canten els quintos la baralla sencera, gairebé com ara, explica Bellmunt. El caràcter particular de la música En l’actualitat, els quintos reben classes i assagen un mes abans per aprendre les albades, amb el bocassí Julio Mestre. Les canten amb més o menys fortuna, individualment i sense acompanyament instrumental. Però cada cobla s’intercala amb la melodia, ràpida i fugissera, que fa un grup reduït de músics de la banda Associació Musical Santa Cecília d’Albocàsser i que, segons Francesc, abans sonava amb dolçaina. Fotografia: Ajuntament d’Albocàsser / Lluís Puig Aquesta part instrumental actua a mode de codi comunicatiu, és més curta o més llarga amb xicotetes variacions, segons a qui dediquen l’albada. I, amb la vocal, lliga amb les anomenades, genèricament, albades del Maestrat, que mantenen la seua idiosincràsia a altres pobles de l’entorn amb els ritmes trencats, coneguts també com Aksaks. A Albocàsser, però, aquest ritme ha minvat, evidenciant l’embat constant que molts aspectes musicals tradicionals mantenen amb els valors de l’acadèmia musical occidental, que contribueix a aigualir i substituir elements lingüístico-musicals que ens enriqueixen i que compartim amb els pobles de la mediterrània, per d’altres més globalitzadors i homogeneïtzadors. Segons Pere Guambau, estudiós de la música del Maestrat i professor de l’Escola de ball, cant i música tradicional Lo Planter, les alabades gairebé s’havien acabat però hi ha hagut una revifalla. Gumbau, diu: ‘Quan escoltes les albades al carrer, el 90% es fan en ritme binari, els ritmes trencats estan desapareixent a tot el Maestrat. Als Ports, en canvi, sí que es conserven amb força gràcies a les gaites, però a tota la resta s’estan perdent molt, tot i que se n’escoltaven en les gravacions de fa vint anys, fins i tot en les bandes.’ Quintos cantant les cartes. Fotografia: Ajuntament d’Albocàsser / Lluís Puig Quartetes de tots colors Totes les cobles són quartetes de vuit síl·labes i rimen en els versos parells. Les de les cartes són d’exaltació i pregaria, i existeixen models diferents que van rotant en cada edició. Les albades per saludar i demanar permís a les autoritats tenen un pèl d’ironia i es renoven des de l’any 2004. En canvi, les dedicades a les fadrines, sempre s’han renovat i algunes resten en la memòria col·lectiva. Tot i que són amatòries i engalanadores, també se’n fan d’ofensives, punyents i crítiques, sovint, a altes hores de la matinada i depenent de la situació. Tant és així que algunes vegades han generant tensions fortes i malentesos. Bellmunt en fa de noves cada any, explica: ‘Cal tenir molta paciència, una miqueta d’ironia i intentar no fer rimes fàcils. Per una banda intento buscar paraules populars i, per l’altra, no vull caure en castellanismes, i això t’acota molt. És una miqueta complicat però es fa, m’ho agarre com una espècie de sudoku.’ Quintos mirant les llibretes de cobles. Fotografia: Ajuntament d’Albocàsser / Lluís Puig Els folkloristes n’han recollit al llarg del segle XX i XXI, com ara Ricardo Olmos als anys cinquanta. I existeix un document mecanografiat amb les cartes de principis de segle i algunes de les llibretes on els quintos apuntaven les lletres, des de la post-guerra fins a l’actualitat. Malgrat tot això, Francesc n’ha recollit de la memòria oral, dels temps de la República. Segons els seu informant Pepe ‘Moleta’, qui va ser alcalde durant els anys cinquanta, els cantadors cantaven versos com aquests, a les escales de l’Ajuntament: ‘En el as yo considero / la valentia de Azaña / que por su nombre ha venido / la República a España.’ i ‘En la sota considero / la mujer de gran valor / como Maria pineda / y Agustina de Aragón.’ La introducció del català La major part de les lletres són en català però no sempre ha estat així, un fet que lliga amb la situació de la llengua arreu del país. Bellmunt comenta: ‘Açò de la qüestió lingüística en la música tradicional és tremend, als masos més pobrets i apartats les lletres són sempre en valencià, en castellà n’hi ha poquetes i malparlades, sovint no s’entenen, com quan ara cantem en anglés sense saber-ne. En canvi, al poble, a la civilització, als anys quaranta i cinquanta, els quintos tenen totes les llibretetes en castellà.’ De fet, les cartes eren en castellà fins la mort del dictador, quan el bocassí Pedro Boix les va escriure totes en català, per primer cop, i se’n van traduir algunes. Les albades a les fadrines van fer el canvi lingüístic amb èxit, a partir de l’any 2002. Bellmunt recorda: ‘Quasi no cantava ningú en valencià. L’any que jo vaig ser quinto vaig voler cantar-ho tot en valencià, la gent estava expectant. Vaig agafar llibretetes velles i vaig entrevistar àvies per compilar les que eren en valencià, i en vaig afegir unes quantes més, meues o d’altres llocs. Ara per ara, tots els anys en faig de noves i els quintos em demanen la llibreteta perquè saben que són en valencià.’ Arrel de tot això, la festivitat de la Puríssima ja es viu en català amb total normalitat. La filla de Pere Boix, l’artista i Premi Maestrat Viu, Tere Boix, va fer una exposició, l’any passat, en què va reinterpretar totes les caretes artísticament i les va escriure en català. Tot respectant la tradició, les va dedicar a la Mare de Déu, parlant-li de dona a dona, i les va adaptar a la societat i els problemes de hui en dia, lligant-ho amb el misticisme de les cartes tradicionals. Una de les cobles resa així: ‘Sota de bastos sou forta / portes càrrega a la vida / i amb la tendresa del cor / sempre guanyes la partida.’ Detalls de l'Exposició de Tere BoixDetalls de l'Exposició de Tere Boix Boix explica que li van proposar de cantar-les durant la festa i que hagueren funcionat, diu: ‘No haguera passat res de cantar-les, em deien que era l’any adequat per fer-ho perquè, a més, cantaven les xiques per primer cop. Però ja les havia escrit Francesc.’ Les dones fan avançar la tradició Segons Pere Guambau, al Mestrat, les albades les canten majoritàriament els homes, diu: ‘El 90% de les albades les canten els homes i les dones tan sols els contesten fent el cor. Això sí, he vist cantar dones a les albades de Sant Pere Màrtir d’Alcalà de Xivert, però com una cosa testimonial i anecdòtica. La dona encara està arraconada.’ L’any 2018, però, les quintes d’Albocàsser van fer un pas importantíssim per a la cultura popular, per a la integració real de la dona en la cultura popular i en la redefinició de la festa: Van cantar les cartes i les altres albades, de retruc i per primer cop en la història. Aquesta cobla final va despertar molts aplaudiments: ‘Bendició per a Albocàsser / per a les quintes que ací estem / cridem tots amb veu forta / visca la Mare de Déu.’ En aquesta altra dedicada a l’alcalde, van explicar per què cantaven les xiques: ‘Este any per falta de quintos / que puguen fer les albades / ens farem càrrec les xiques / per compromís i per ganes.’ Més tard, van entonar aquests versos enfront del rector: ‘Que les dones són valentes / això és paraula de Déu / que quan a Crist el mataven / allí estàvem, baix la creu’ i ‘Agraint els bons consells / que sempre tu ens has donat / li cantarem a les xiques / que en això no hi ha pecat.’ Sarai Raver, una de les quintes, explica: ‘Les meues companyes i jo teníem un poc de por per com reaccionaria la gent perquè, per primera vegada, les xiques cantaven una cosa pròpia dels xics. Jo sóc la primera que si hagueren hagut xics a la meua quinta, no haguera cantat perquè la Puríssima és la festa dels quintos i les xiques no pinten massa. Però ho vam agafar amb il·lusió perquè sabíem que anàvem a fer història. És que no volíem perdre la tradició. I la gent ho va rebre mot bé.’ Les quintes cantant al rector. Fotografia: Ajuntament d’Albocàsser / Lluís Puig Després de cantar les cartes, li van cantar a les dones fadrines del poble, casa per casa. Raver diu: ‘El fet de cantar-li a les dones solteres és igual que cantar-li als xics, és una tradició que compleixes i ja està. La gent major estava preocupada per si s’acaba la tradició d’anys i van agarrar millor que ho cantàrem les dones.’ En relació a això, Tere Boix apunta que algunes dones podrien sentir-se malament en aquestes rondes, que caldria trobar una fórmula més encertada i amb lletres més acurades. Boix diu, amb naturalitat i respecte: ‘Les tradicions són masclistes i sempre ho han sigut. Però és un tema a sanejar i a actualitzar un poquet. Podria aprofitar-se eixa nit, que estan tots al carrer seguint la ronda, i que tots fan cas, per llançar un poc més de missatge i fer més cultura, tot mantenint el punt irònic. Totes les tradicions són renovables i canvien segons els temps. Penso que és una nit desaprofitada, en tot el bonic que podrien ser les albades.’ Tere Boix Una festa per impulsar el canvi Amb tot això, la festa dels quintos ha fet un primer pas que podria ser decisiu per no estigmatitzar les dones en relació al seu estat civil. És un exemple més de les festes que comencen a caminar tímidament cap a una obertura de mires, allunyada del folklorisme i de la sacralització de la tradició, tot adequant-se a les sensibilitats actuals i seguint el camí llarg que ja han obert moltes altres expressions de la cultura popular. Fotografia: Ajuntament d’Albocàsser / Lluís Puig Fet i fet, la festivitat de la Puríssima d’Albocàsser manté ben vives les albades gràcies als joves, com passa a pocs altres llocs. I és que el poble s’estima les tradicions, fan les rossegades per Sant Antoni i bureos amb la rondalla. Però, a més, tenen de les pintures rupestres del Barranc de la Valltorta i l’ermitori de Sant Pau que, en el seu dia, va acollir la I Colònia Escolar Valencianista impulsada, entre d’altres, pel prestigiós gramàtic Carles Salvador, l’estiu de l’any 1933. I on, probablement, aquells xiquets van escoltar la coneguda faula del llop i la raboseta, que passa entre Albocàsser i la localitat veïna, Tírig. Moment de la ronda de la PuríssimaMoment de la ronda de la Puríssima

Summary: Les cartes d’Albocàsser: unes albades de llegenda


Amazon obrirà un centre logístic a Martorelles la pròxima tardor i crearà sis-cents cinquanta llocs de treball en un termini de tres anys. És el quart centre que la companyia nord-americana crea a Catalunya en pocs mesos. Aquesta instal·lació serà de trenta mil metres quadrats i quan comenci la seva activitat comptarà amb dos-cents treballadors. El batlle de Martorelles, Marc Candela, ha assegurat que la inversió d’Amazon col·locarà el parc empresarial del municipi en un percentatge de màxima ocupació, l’equivalent als anys anteriors a l’esclat de la crisi. El conseller d’Empresa i Coneixement de la Generalitat, Jordi Baiget, ha explicat que Amazon consolida la seva aposta per Catalunya com un ‘hub’ estratègic del sector de la logística a Europa, on la companyia ja ha construït trenta-un centres en set estats. El nou centre de Martorelles se suma als tres equipaments que Amazon té Catalunya. El juny de l’any passat es va confirmar la construcció d’un gran centre logístic a El Prat de Llobregat, al setembre es va inaugurar un magatzem a Barcelona i a l’octubre es va crear un nou centre logístic a Castellbisbal que començarà a funcionar enguany. En total, la companyia nord-americana donarà feina a més de tres mil persones. L’interès d’Amazon en Catalunya rau en la situació estratègica del Principat i el creixement de clients catalans.

Summary: Amazon obrirà un centre logístic a Martorelles, el quart de Catalunya


El president de la Generalitat en funcions, Artur Mas, confia a ser reelegit en el càrrec, tot i la negativa de la CUP a fer-ho possible. En una entrevista a Catalunya Ràdio, Mas ha dit que, ‘si tot va bé’, serà el pròxim president. ‘No admeto que ens diguin que nosaltres siguem el govern de les retallades; som el govern que ha administrat les retallades imposades per Madrid de la millor manera que ha sabut’, ha declarat. Tanmateix, ha admès: ‘Amb el resultat que hem obtingut, necessitem alguns diputats més per a fer les coses: hem d’administrar aquesta situació.’ Ací podeu escoltar l’entrevista: La negociació amb la CUP encara no ha començat, ha dit: ‘Em vull entendre amb ells. Hem de parlar civilitzadament entre tots els qui perseguim el mateix objectiu. Ara començaran les converses.’ Però també ha deixat anar aquest avís: ‘Cal parlar amb la CUP del full de ruta, però han d’entendre que hi pot influir d’acord amb la seva proporció; ha d’entendre que hi pot influir, i ho ha de fer, sabent que Junts pel Sí té un milió i mig de vots i ells tres-cents mil.’ I encara: ‘L’adversari és tan poderós que no podem deixar el mínim desacord a Catalunya en allò que és essencial.’ Sobre l’encausament per haver promogut la votació del 9-N, Mas ha dit: ‘Legalment, no vaig desobeir. Políticament, hi va haver una rebel·lió democràtica contra l’estat.’ Ha adduït que el Constitucional espanyol no va especificar quines actuacions en concret del 9-N suspenia i ha definit així l’actuació de l’estat espanyol: ‘Això és la reacció d’un estat orgullós, amb l’orgull ferit, rabiós, maldestre, incapaç de dialogar, que farà tant com pugui per veure si també em pot liquidar a mi’, ha exclamat. Així mateix, ha admès que una inhabilitació tindria conseqüències legals mentre Catalunya romangui subjecta a l’ordenament jurídic espanyol.

Summary: Mas: ‘La CUP ha d’entendre que Junts pel Sí té un milió i mig de vots i ells tres-cents mil’