Santi Vila (1973) ha estat diputat al Parlament de Catalunya (2006-2013), batlle de Figueres (2007-2012), conseller de Territori i Sostenibilitat (2012-2016), conseller de Cultura (2016-2017) i conseller d’Empresa i Coneixement (2017). Membre del govern Puigdemont que va organitzar l’1-O, va dimitir hores abans que es declarés la DUI. Fortament criticat per aquest fet, ara ha escrit el llibre D’herois i traïdors, en què explica de manera molt crítica i des de dins els darrers mesos del govern Puigdemont. L’ex-conseller Vila està pendent de judici, té el passaport retirat i afirma que s’allunya de la política. Actualment fa de professor d’història i treballa a l’empresa Aigües de Banyoles. Vila atén VilaWeb a l’hotel Presidente de Barcelona. Minuts abans de començar, el director de l’hotel es presenta per a fer-se una fotografia amb ell. —Qui és Núria Parés? —Núria Parés? No ho sé. —Núria Parés és la senyora que ha traduït el seu llibre al català. Per què l’ha escrit en castellà? —No en tenia aquesta constància. És un llibre escrit en castellà perquè es dirigia sobretot al públic del conjunt de l’estat espanyol que segurament s’interroga com ha estat possible tot això, i què ha fet cadascú, etcètera. És el primer llibre que escric en castellà, sí. Crec que tots estem ben ensinistrats en diverses llengües. I en català i en castellà, afortunadament, a Catalunya tothom pot fer-ho sense gaire dificultat. —Comencem pel futur. Si ho he entès bé, proposeu de fer ara un referèndum, però no d’independència, sinó de reforma constitucional espanyola. I si els catalans diuen que no, cercar una sortida. És això? —Abans hem de fer una cosa prèvia. La més important de totes. Hem de tornar a aconseguir que el terreny de joc sigui practicable. I mentre tinguem gent a l’exili o a la presó no ho és. I d’això n’han de prendre consciència també a Espanya. Una vegada hàgim aconseguit aquest clima d’armistici, estic convençut que això de Catalunya només s’arregla votant. I que en algun moment o altre els catalans hauran de poder votar efectivament si volen continuar formant part de l’estat espanyol o si en volen marxar. —No dieu pas això, al llibre. Al llibre dieu de votar una reforma constitucional. —Al llibre explico, i és molt important, que els catalans puguin votar primer l’oferta espanyola. Oferiu-nos primer. Senyors d’Espanya, si creuen que tot això és viable, ens expliquin què ens proposarien. Si surt que no, és evident que haurem de continuar treballant per ampliar la base de l’independentisme i per trobar la manera d’aconseguir-ho, sense prendre mal com ens ha passat aquests darrers anys. —La vostra proposta implica que abans s’ha d’aixecar el 155, que tornin de l’exili, que surtin de la presó i que Espanya organitzi un referèndum. No sé si és realista. —Miri-s’ho diferent. Sense sobirania fiscal, sense instruments coercitius amb el compromís radical de tota la societat catalana que no farem mai de l’acció violenta una acció política, si tenim clar tot això, quin camí alternatiu tenim? —Vist a la portada de l’Ara. Si Junqueras diu sí a les eleccions, no hi hauria gent a la presó. El conseller Rull reacciona a Twitter: Culpar Junqueras és baixesa moral indescriptible. —Dues consideracions. Com sap, els titulars els trien vostès, no el qui parla. I aquesta afirmació, que efectivament jo he fet, té d’entrada dues acotacions. Primera, el llibre l’hem revisat des de punt de vista del repte judicial perquè no generi cap problema judicial a ningú. És molt mesurat, en aquest sentit. És un llibre fet amb cura. En segon lloc, per què no ho vam aconseguir, de fer eleccions? Per tres raons. Primera, perquè efectivament Rajoy va ser molt immobilista. —Puigdemont no va tenir garanties de Rajoy que si convocava eleccions no hi hauria 155? —Cap ni una. Ja li ho dic. És una primera causa. El fet objectiu és que no hi havia garanties. —I, a sobre, el dia 26 ja havien enviat gent a la presó. —Oi tant. Hi havia els Jordis. —Doncs? —Aquí hauríem de discutir qui envia a la presó i qui no. Requeria una anàlisi una mica més fina. Rajoy, és un fet objectiu, no va donar garanties. Segon argument. Es crea un clima a les xarxes socials irrespirable. Tots plegats contribueixen a fer l’acusació de traïdor al president si convoca eleccions. Es crea un clima que fa molt difícil d’asserenar-nos. És una cosa nova, que fa deu anys potser no ens hauria afectat. —Fa deu anys influïa la portada de La Vanguardia. Ara influeix Twitter. —Exactament. Hi havia uns mitjans convencionals que tenien el poder d’influir i això s’ha socialitzat molt. S’ha democratitzat molt. Amb avantatges i amb inconvenients. —Sí, sobretot per a La Vanguardia. —Per a tots. Avui dia gent molt poc solvent té capacitat de manipular. Mentir. La Vanguardia sabia que responia davant la justícia si algú es considera ofès. Les xarxes permeten impunitat. —La Vanguardia, també. —Això és una altra discussió. En fi, avancem. Jo crec que quan el president va parlar d’eleccions, ERC hi havia d’haver ajudat més. No sé si se’n pot dir retret. Però ens hauria ajudat a consolidar més la posició independentista. Convoquem eleccions i capitalitzarem tot el risc. I com que és un procés de llarg recorregut continuarem endavant. —Si no hi havia garanties, qui ens assegura que Rajoy no empresona més gent igualment? —Què em fa pensar que no vam encertar amb aquella decisió? Que hi havia gent tan important implicada, que no complir hauria costat la legislatura Rajoy. Quan algú com el lehendakari busca obertament la mediació, quan gent de l’estament econòmic i financer s’hi impliquen, que aquestes persones veiessin que el president Rajoy ens enganyava creu que hauria estat sostenible, per al president Rajoy? —La pressió d’Urkullu se la ventila en dos minuts, Rajoy. No? —Ja no ho sabrem. Quina conseqüència hauria tingut al Congreso, sense els vots del PNB, ja no ho sabrem. —Al llibre expliqueu les reunions abans de la DUI. Hi dieu quins polítics la volien, quins no, i jo penso en el jutge Llarena. Vejam si farà servir el llibre per obrir noves causes. —Crec que el llibre és fet amb molta cura. Jo hi explico que hi havia dues sensibilitats. I tots érem en l’una o en l’altra: moments més abrandats i moments més pragmàtics. I això no compromet políticament a decisions que es van prendre més tard. Senzillament es descriuen situacions per a determinar si havíem de convocar eleccions o no. —O si fer la DUI o no. —Per això jo he estat molt curós. I en el llibre tampoc hi ha novetat. La gent que defensava la DUI també ho feia públicament. I molts ja han declarat que la DUI va ser estrictament simbòlica. —Home, dit davant un jutge. —I creu que enganyaven? —Davant un jutge que amenaça amb trenta anys de presó? Potser sí. El dret de mentir en legítima defensa. —No ho sé. No ho digui, això. No ho pensi. Crec que no ens fa cap bé, que pensem així. Fins i tot a les persones encausades. —Hi ha gent que ha anat a la presó empesa pels fills adolescents. De debò que ho creieu, això? —No. Això va ser una distorsió d’una web. Que si no va ser corregida… perquè si vas a la pàgina concreta del llibre, què s’hi diu? Que el problema és molt més complex. I que és un problema occidental: les classes mitjanes en general, molt desenganyades, veuen que no poden oferir als seus fills, ni als seus néts, l’expectativa de progrés i seguretat que van tenir ells mateixos. I això a mig món va tenir sortides antipolítiques. I en el cas de Catalunya una resposta marcadament antipolítica ha estat el sobiranisme. I en el cas concret dels meus companys jo notava que molts estaven absolutament vinculats i compromesos emocionalment a uns valors de fons, de comunitat, i no volien fallar. El procés sobiranista, a vegades es diu, no és nacionalista. O no únicament. També és la voluntat de fer una societat millor per als nostres fills. Aquesta idea de no fallar als fills, fills que sovint tenen una edat adolescent, que per tant els bull la sang i es pregunten per què no ens mereixem un futur millor. —No veieu que si dieu això el fill se sentirà culpable? —Culpable, no. —Si dieu que els consellers que van acabar a la presó no volien fallar als fills, els fills se sentiran culpables, senyor Vila. —Ho porta a una interpretació lliure, que no necessàriament ha de ser compartida per la gent. També és la missió dels polítics comprometre’ns amb les futures generacions. És la nostra responsabilitat. Altra cosa és que estàvem en un moment en què la realitat a vegades no lligava amb el somni. I compassar això és propi de l’edat adulta. Aquella web ho va desvirtuar. I també hi havia aquell component del moment excepcional, històric. No podem fallar. Aquest és un argument arxiesgrimit. —Continuem. Reivindiqueu el primer d’octubre, però la via unilateral, no. Però sense la via unilateral, no fas l’1-O. —El primer d’octubre era molt necessari. Mobilització política. I estem convençuts que la relació amb l’estat l’hem de decidir nosaltres. Tan cert com que el primer d’octubre prenem consciència dels límits que tenim. Mig país vota. L’altre, no. A partir d’aquí alguns diem: l’experiència del primer d’octubre ens crea un gran corrent de simpatia al món. La causa dels catalans agrada. —La via unilateral agrada. —Esperi. Això ho pensa vostè. —El primer d’octubre no va ser unilateral? —No hi estic d’acord. El primer d’octubre té un gran valor polític. Serà missió dels polítics com el capitalitzem. Com avancem ara? I alguns en subratllem els límits. Això no dóna més de si no consolidem la posició. Alguns diuen: tirin pel dret. Jo crec que era una decisió equivocada. Com s’ha vist. Fixi’s. Per aconseguir que Catalunya sigui independent es va veient que es necessiten majories més àmplies. —Sí. O haver estat intel·ligents amb la qüestió de la violència i les amenaces rebudes. Potser tindríem República, ara, i essent els mateixos. —No hi estic d’acord. I crec sincerament que cap dels dirigents polítics que hi eren no comparteix aquesta opinió. —Posats a ser durs: de la mateixa manera que dieu que Oriol Junqueras és a la presó per culpa de Twitter, o per no haver convocat eleccions, també es pot dir que Junqueras és a la presó perquè van fracassar els moderats. Culpa seva. —Sí. Segurament té raó. En això té raó. Jo li admeto, en l’autocrítica, que les solucions moderades no tenen predicament. Ni aquí ni a Madrid. A Madrid diuen: res de moderació, de diàleg ni de pacte. Per això jo faig un pas enrere, també. —Impressionant el moment en què descriviu l’acte al Club Siglo XXI de Madrid, pocs dies després de sortir de la presó. —Esfereïdor. Molt trist. Com podeu alegrar-vos que hi hagi gent a la presó, els deia. Molt trist. No sigueu bèsties. Jo hi ha molta gent amb la qual no combrego. Però que vagis a un club pretesament liberal, el Siglo XXI, i allà s’aplaudeixi una intervenció d’en Girauta, em sembla que era, que deia m’alegro molt que hi hagi gent a la presó i massa pocs que n’hi ha. Per colpistes. Ostres, si aquests són els liberals… —Veig que feu una crítica dels fanàtics, en el llibre. —Sí. No m’agrada el fanatisme. —Aleshores per què heu fet el doctorat a la Universitat de l’Opus Dei? —Aquesta és bona. Pumba! A veure, anem a pams. De fanàtics, n’hi ha a totes les cases. Compte. No es pot dir que totes les persones de l’Opus Dei siguin uns fanàtics. El fanatisme és un vici de l’ànima que hem d’eradicar. La moderació, ara tan malvista… —…no és un tret de l’Opus Dei. —L’Opus Dei com a orde no l’he estudiat. Jo tinc amics de l’Opus Dei, que són de l’orde. I no són fanàtics. I tinc amics a la CUP que no els considero gens fanàtics. —Li volia ensenyar aquest vídeo. L’heu vist? —Cada dia el rosego, aquest vídeo. És molt vell. Això formava part de la campanya pel primer d’octubre. Admeti’m una cosa. Era escrita en cap llibre sagrat la interpretació del primer d’octubre? No. Com interpretàvem els resultats? No havia estat escrit. Per tant, jo allà explico que anirem a totes. I així ha anat. Permeti’m que em reivindiqui noble. Vam fer el que havíem de fer, però vam discrepar en un punt. Vostè hauria tirat pel dret? Jo no. I li dic una cosa. En una societat madura, la gent hi té molt a perdre. —La gent estava més preparada per a perdre-hi coses que no pas la classe dirigent. Pot ser? —És possible. —Com és possible que hàgiu votat Puigdemont el 21-D, que hàgiu estat al seu govern i que encara avui no li hàgiu trucat per telèfon? —M’he posat en contacte amb el seu entorn. Ara li he enviat el llibre. Confio que li agradi. No creu que hi queda bé, el president? Jo li tinc una gran estima. És una persona molt noble. —I per què no us truqueu? —Perquè jo prefereixo simplement que ell sàpiga que estic a la seva disposició. Si tingués passaport l’hauria anat a veure. Però no en tinc. I parlo amb el seu entorn. Amb els qui els cuiden. —Costa de creure que Santi Vila es retiri. Ja sé que dieu que us sentiu com un gos de caça cansat i retirat, però costa de creure. —A mi em sap greu retirar-me. —No ho fareu. —No podré fer res més. Fixi’s en aquesta entrevista que hem fet: molt amical –i li ho agraeixo–, però em costa molt justificar-me. Perquè segur que a l’estat d’ànim general li costa d’entendre la meva manera de pensar. Les solucions que hauria aplicat. I per a mi és molt dur. Jo m’estimo molt Catalunya. Haver-me de justificar, i passar com el tou… —Dimitir al darrer moment no va agradar, no. —Correcte. Però si això passa, doncs ja s’entén. Som servidors públics que durant uns anys hem fet política tan bé com hem sabut. I ara en volem uns altres que ho faran diferent. Doncs d’acord, ja sabeu on sóc. Cap a casa. Torno a fer de professor. I em dedico al meu llibre.

Summary: Santi Vila: ‘Permeti’m que em reivindiqui noble’


La proposta del professor i filòsof de convocar unes primàries per a articular una candidatura unitària independentista a Barcelona ja supera les 11.000 signatures. El web per recollir signatures per donar suport a aquesta proposta es va engegar després de la conferència en què Graupera va anunciar la seva postura, dimarts de la setmana passada, i va aconseguir-ne 10.000 dos dies després. Graupera, que vol presentar-se a aquestes primàries, va defensar en la conferència que l’independentisme guanyarà les municipals a la capital catalana si hi va junt però que, si ho fa per separat, la batllessa Ada Colau, podria revalidar el mandat ‘per un sol vot’. ‘Qualsevol podria guanyar per un sol vot, fins i tot Cs’, recorda a la web, que demana de no deixar el futur de la ciutat a l’atzar ni en mans del vell catalanisme, ans advocar per aquestes primàries perquè l’independentisme hi concorri junt. Crònica de Pere Cardús: Graupera obre joc, enterra el casquet de bala i el catalanisme: qui s’hi atreveix?

Summary: La proposta de Graupera d’unes primàries independentistes per a Barcelona supera les 11.000 signatures


Havia passat només una setmana de la confessió de l’ex-president Jordi Pujol d’haver tingut amagats diners ‘a l’estranger’ sense regularitzar, un alt càrrec del govern de Mariano Rajoy, el secretari d’estat de Comerç, Jaime García-Legaz, es va reunir amb el president del govern d’Andorra, Antoni Martí. Era l’1 d’agost del 2014, i aquella reunió es va mantenir en secret, fins ara que l’ha fet pública ElDiario.es, que en publica fotografies. García-Legaz ha explicat a aquest mateix diari que es tractava d’una reunió de treball més. El govern andorrà ha explicat que era ‘una visita privada’ propiciada per l’ex-ministre de Presidència andorrà Antoni Riberaygua, que també hi era present. I que tenia el propòsit de parlar sobre la llei del joc d’Andorra. Totes dues parts neguen que la reunió tingués res a veure amb la confessió de Pujol i amb els diners que tenia a la BPA, malgrat la coincidència amb les dates i el fet que fos una trobada secreta. La informació d’avui d’ElDiario.es encaixa amb la que va publicar el 2016 el diari Público, segons la qual García-Legaz es va reunir a Andorra amb un membre del govern fins i tot abans de la confessió de Pujol, a començament del mes de juliol. Segons aquella informació, la intenció era de tenir el compromís de col·laboració en el lliurament de les dades bancàries de Pujol, i per fer saber als amos de la BPA que la inspecció del Sepblanc (el Servei Permanent de Prevenció i Emblanquiment de Capital) s’intentaria endarrerir tant com poguessin. I no va ser fins al març del 2015 que el govern andorrà va intervenir la BPA després d’haver rebut la notificació dels EUA per la sospita d’emblanquiment de capitals del banc. Higini Cierco, president i màxim accionista de la BPA va confessar en un judici que fou la seva entitat que va facilitar a la policia espanyola la informació sobre el compte de la família Pujol. Cierco va dir que havia estat víctima d’un xantatge. No només García-Legaz va visitar Andorra aquell estiu de la confessió de Pujol. També va venir el cap de gabinet de Rajoy, Jorge Moragas, que va intervenir, segons Público, en la negociació amb la BPA i el govern d’obtenir les dades bancàries dels Pujol.

Summary: Un alt càrrec de Rajoy es va reunir en secret amb el president d’Andorra just després de la confessió de Pujol


Quan s’ha sabut la decisió de l’audiència de Palma de deixar en llibertat sense fiança Iñaki Urdangarin la gent que s’aplegava a l’entrada del jutjat ha esclatat d’indignació. Una protesta que han fet sentir a Urdangarin mateix quan ha sortit de l’audiència. Més informació: Escàndol: Llibertat sense fiança per a Urdangarin

Summary: Vídeo de l’escridassada a Urdangarin a la sortida de l’Audiència de Palma


L’advocat dels presos polítics i els exiliats a l’ONU, Ben Emmerson, especialista en drets humans, ha proposat al Comitè de Drets Humans que valori ara mateix el fons legal de la demanda presentada fa uns mesos amb el títol ‘Puigdemont vs Spain‘, i que denuncia que Espanya vulnera els drets polítics del president i que no permet la defensa democràtica del dret d’autodeterminació. En una entrevista amb l’ACN, Emmerson explica que els experts de les Nacions Unides ja tenen tota la documentació necessària, atès que ja n’han rebut la resposta de l’estat espanyol i divendres a la tarda ell mateix i la resta de representants de Puigdemont van presentar-hi les al·legacions. Segons l’advocat, el Comitè, que encara ha de pronunciar-se sobre l’admissibilitat de la demanda, potser també entrarà a valorar-ne en paral·lel el contingut. ‘Espanya ha tingut la seva oportunitat i la resposta feia riure’, ha dit. ‘Les seves explicacions són patètiques i no se sostenen davant d’un examen sensat d’un organisme internacional.’ El mes de març, quan Puigdemont va fer un pas al costat per permetre la candidatura a la presidència de Jordi Sànchez, va presentar una demanda al Comitè dels Drets Humans de les Nacions Unides per ‘violació de la Declaració Universal dels Drets Humans i la Carta dels Drets Civils i Polítics’. Destacava que s’hi reconeixien ‘expressament el dret d’autodeterminació i, més específicament, el dret d’opinió i de la participació polítiques’. Ara, el Comitè ja té resposta de l’estat espanyol a la demanda, i l’advocat de Puigdemont creu que no se sosté. ‘El govern espanyol respon majoritàriament amb divagacions sobre qüestions polítiques irrellevants i intentant fer objeccions enganyoses perquè la nostra petició es declari inadmissible i s’aparti de les Nacions Unides’, assegura. Per això, diu, en la resposta ‘robusta’ i ‘detallada’ de divendres, els advocats han exposat que les objeccions espanyoles són ‘dèbils’ i un ‘intent clar’ de desviar l’atenció sobre els afers importants. Com comenta Emmerson, el govern espanyol només pot ‘sobrecarregar’ el comitè amb milers de pàgines de material ‘irrellevant’ sobre si l’autodeterminació ha de ser reconeguda o no. Per contra, recorda que la sol·licitud de Puigdemont no és sobre aquest dret sinó sobre el dret polític de defensar l’autodeterminació en una democràcia: ‘No hi ha cap dubte que Espanya l’ha liquidat, no solament en el cas de Puigdemont o els altres exiliats sinó sobretot amb els presos polítics i és hora que això s’acabi.’. D’altra banda, sobre les demandes presentades en representació dels consellers Joaquim Forn, Josep Rull, Raül Romeva i Dolors Bassa, el lletrat diu que ha demanat al grup de Treball de Detencions Arbitràries de l’ONU que ho abordin per la via d’un ‘procediment accelerat’ en comptes d’un de regular. Aquest grup, assenyala, es reunirà a l’agost i espera ‘certament veure un progrés real aviat’. ‘Després de la decisió de la justícia alemanya és impossible, francament, esperar res més que digui que l’empresonament preventiu de tots els presos polítics és arbitrari i il·legal’, afegeix. Com a resultat de la decisió de Slesvig-Holstein i el rebuig de l’extradició, remarca, es van produint ‘alguns canvis significatius’ i, segons ell, que Pablo Llarena hagi retirat les euroordres és ‘només’ una de les conseqüències. ‘És obvi que les implicacions per a continuar amb l’enjudiciament dels presos i la presó preventiva és igualment il·legal en la legislació europea’, apunta. I és que han accelerat l’activitat per ‘posar pressió’ al grup de treball i obtenir reaccions ‘de forma ràpida’. Advertència a Sánchez A banda, Emmerson adverteix el president espanyol Pedro Sánchez que, si vol cap possibilitat d’una solució negociada per a Catalunya, l’oportunitat s’obre ara. ‘Si els presos continuen en presó preventiva, són jutjats a la tardor i condemnats a la presó, els resultats seran imparables’, avisa, i afegeix que els efectes sobre la població catalana farien d’una solució per a Catalunya dins d’Espanya ‘un objectiu impossible’. ‘Si hi ha cap perspectiva per a Madrid de mantenir la integritat territorial, si aquest realment és l’objectiu, Sánchez no té cap altra opció que actuar ara, deixar en llibertat els presos i asseure’s ràpidament a la taula de negociació’, insisteix. Si no, conclou, els resultats ‘probablement seran catastròfics per al futur d’Espanya’.

Summary: L’advocat de Puigdemont a l’ONU diu que les explicacions d’Espanya contra la demanda són ‘patètiques’


El grup Verds/ALE ha debatut l’entrada del president Carles Puigdemont i el conseller Toni Comín, tot i que finalment no s’ha votat perquè han retirat la petició abans de la trobada. Segons que expliquen fonts europarlamentàries, durant la reunió s’ha evidenciat la diferència de criteris dins del grup. L’ALE, del qual forma part ERC, les delegacions franceses i txeques dels Verds i algun altre eurodiputat han defensat l’entrada dels dos eurodiputats, mentre que la resta s’hi oposaven amb la suposada distància ideològica amb JxCat com a argument. Les mateixes fonts apunten que la qüestió de l’entrada de Puigdemont i Comín ha provocat el debat sobre Catalunya més profund del grup Verds/ALE. L’eurodiputada d’ERC, Diana Riba, ha explicat que una de les primeres lleis del govern Puigdemont, del qual ha recordat que formaven part Oriol Junqueras i Raül Romeva, va ser la llei contra el canvi climàtic. A més, alguns eurodiputats que la setmana passada van visitar els presos polítics dels Lledoners han dit que haver conegut la situació dels presos ajuda a entendre l’exili. Michèle Rivasi: ‘Els Verds hem d’acollir Puigdemont i Comín al nostre grup’ A la sortida de la reunió la co-presidenta del grup, Ska Keller, ha dit que la negativa dels Verds és per ‘diferències’ polítiques i en ‘l’estratègia’ per resoldre la situació a Catalunya. ‘Sempre hem defensat una estratègia de diàleg i la nostra impressió és que la seva estratègia és diferent de la de cridar només al diàleg’, ha dit. D’altra banda, en declaracions a l’ACN Riba ha dit que creu que l’argument dels Verds contra l’entrada de Puigdemont i Comín no és ‘vàlid’ i ha respost als ecologistes que ‘a Catalunya, de diàleg en vol tothom’ i ha assegurat que aquesta qüestió no ha estat el ‘debat central’ de la discussió del grup. Segons Riba, ha estat un debat ‘tranquil’, per la retirada de la petició de Puigdemont i Comín i ha celebrat que els grup Verds/ALE continuï ‘ferm i disposat a treballar i lluitar per defensar els drets civils i polítics’ de Puigdemont, Comín i Oriol Junqueras. A més, l’eurodiputada d’ERC ha remarcat que espera ‘fermament’ que el grup es posicioni contra l’aixecament de la immunitat de Puigdemont i Comín, tal com ha demanat el Tribunal Suprem. ‘Han pres compromisos i hi creiem fermament’, ha subratllat. Puigdemont i Comín es van reunir dilluns amb els co-líders dels ecologistes, Keller i Philippe Lamberts, per abordar la seva demanda. La trobada, però, no va servir per fer canviar de posició la direcció dels ecologistes, que han mantingut la seva oposició. Amb tot, Keller ha titllat la reunió amb Puigdemont i Comín ‘d’agradable’. Lamberts ja havia manifestat les seves reticències per la proximitat dels eurodiputats de Junts als flamencs de l’N-VA, mentre que els ecologistes alemanys, dels quals forma part Keller, tampoc no veien amb bons ulls d’integrar-los al grup.  El dirigent dels Verds europeus perd els estreps en una entrevista sobre l’acceptació de Puigdemont i Comín La retirada de la petició d’entrada de Puigdemont i Comín, que també inclou Clara Ponsatí un cop sigui eurodiputada pel Brexit, ha arribat després de dues reunions del comitè de conciliació en les quals s’ha manifestat el desacord entre les parts negociadores: Diana Riba i François Alfonsi per part d’ALE i Keller i Lamberts per part dels Verds. Malgrat que ERC va ser la que va obrir la porta del grup a Puigdemont i Comín, els dos eurodiputats han enviat la carta en la qual renunciaven a entrar al grup als Verds sense notificar-ho als republicans, segons que indiquen fonts parlamentàries.

Summary: Divisió fins al final dels Verds-ALE sobre el vet a Puigdemont i Comín


El Bon Cop de Cap d’aquesta setmana recorda com va viure el futbol el III Reich. Un dels equips més mediàtics de l’època va ser, precisament, el Schalke 04, l’actual rival del Barça a la Lliga de Campions.

Summary: Bon Cop de Cap: El futbol al III Reich


Avui farem un plat fred que és senzill de fer però una mica entretingut. D’aquest plat, se’n poden fer tantes varietats com cuiners hi hagi, perquè cadascú els pot farcir del que vulgui. Us proposo una versió que m’agrada molt i és molt equilibrada: els ous durs farcits de verdures. Com que són un plat fred d’estiu, cadascú pot triar les verdures que més li agradin d’aquesta temporada, que en són moltes. D’una banda, tenim les pastanagues, la mongeta tendra, els alls, la remolatxa i els raves (però aquests només els mengem crus). D’altra banda, comptem amb les hortalisses de dues grans famílies: les Solanàcies (albergínia, pebrots, tomàquets i patata) i les Cucurbitàcies (carabassa, carabassó i cogombre). Ja veieu que hi ha molt per a triar. Tampoc no podem oblidar-nos d’una de les hortalisses més bàsiques de la dieta mediterrània: la ceba. De cebes, en trobem tot l’any, però es cullen a la primavera. Durant l’estiu encara són sucoses i tendres. Els ous L’ou és un aliment d’origen animal amb un gran valor nutritiu. No és un aliment net en origen i per això té la closca que el protegeix, i que forma un compartiment estanc. Als comerços el trobem sempre fora de la nevera, però l’hem de guardar refrigerat quan arribem a casa. Si els ous fossin a les neveres dels comerços, quan els traguéssim per dur-los cap a casa, no podríem evitar que el canvi de temperatura fes humitejar la closca per condensació. Aquesta humitat facilita la multiplicació de gèrmens, la desintegració de la barrera protectora de l’ou i, per tant, la seva contaminació. Per això, un cop a casa, guardarem els ous refrigerats i els traurem de la nevera només quan els hàgim de fer servir. A més, no els rentarem mai: és una pràctica que, a més d’innecessària, en pot facilitar la contaminació. A la closca porten impresos uns dígits que ens informen de tota la traçabilitat del producte. Aquests números signifiquen: —1r dígit: forma de cria —2n-3r: el país on es crien —4t-5è: província —6è-7è: el municipi de la granja —9è-11è: la identificació de la granja Ens interessa, sobretot, saber interpretar el primer dígit, perquè ens indica el tipus de cria de les gallines i les condicions en què viuen els animals: —número 0: és un ou de producció ecològica —número 1: és un ou de gallina de camp que viu a l’aire lliure —número 2: és un ou de gallina criada a terra però que no surt a l’exterior —número 3: és un ou de gallina criada dins d’una gàbia Només la gallina ecològica menja pinso ecològic i és l’única que no està tractada amb antibiòtics. Propietats de l’ou Un ou pot ser una nova vida animal, per tant, té tots els nutrients necessaris per a fer possible el creixement d’un nou ésser. Per això és un aliment amb un alt valor nutritiu. És un aliment molt ric en proteïna d’alt valor biològic. Això vol dir que conté tots els aminoàcids essencials. De fet, la proporció d’aminoàcids es considera l’òptima per a la síntesi de les proteïnes del nostre organisme. Per això, en nutrició, es fa servir aquest patró com a referència per a comparar i valorar la proteïna dels altres aliments. La combinació dels greixos del rovell és molt equilibrada, perquè conté greixos insaturats que tenen efectes positius sobre el sistema circulatori i també conté colesterol. Aquesta barreja i la presència d’una substància que es diu colina fa que no s’absorbeixi tot el colesterol i que l’aportació d’àcids grassos essencials sigui molt recomanable. Ens aporta gairebé totes les vitamines (menys la C): —vitamina A dels pigments de color groc, essencial per a la vista, la pell, les mucoses i el sistema reproductiu —vitamines del grup B, sobretot de la B12, imprescindibles en el bon funcionament del sistema nerviós, en la formació de components de la sang i en el sistema immunitari —vitamina E, amb un alt valor antioxidant, que protegeix els àcids grassos de l’ou i és essencial en la formació de cèl·lules reproductores —vitamina D, necessària per a la formació dels ossos Pel que fa als minerals, també n’aporta molts: sodi, zinc, calci, fòsfor, magnesi, potassi, ferro i crom. Fa uns anys, el consum d’ous estava molt restringit pel temor que el colesterol que conté el rovell fes créixer molt el nivell de colesterol en sang. Actualment ja se sap que no és pas el colesterol del rovell de l’ou que pot causar una hipercolesterolèmia. La ració per persona, si es menja com un segon plat, és de dos ous complets. El consum setmanal en una persona sana que no té cap patologia del fetge o del ronyó, és de 5 o 6 i fins a un diari. Aquells que tinguin les xifres del colesterol en sang elevades, també poden incloure els ous a la dieta, però, per precaució, caldrà que ho facin en menys quantitat i que en prenguin 2 o 3 per setmana. Recepta Aquesta recepta es pot adaptar al gust de cadascú. El procediment per a farcir els ous és sempre el mateix, però els ingredients per a farcir-los es poden canviar. En aquesta recepta, jo proposo de sofregir unes quantes verdures de temporada. Podeu canviar-les o afegir-ne d’altres. També podeu posar-hi tonyina, olives o qualsevol altre ingredient. Ingredients (per a 2 persones) 3 ous sencers amb closca 1 ceba petita 1 pastanaga ½ carbassó petit ½ pebrot vermell 1 tomàquet madur oli d’oliva Preparació Poseu els ous en un cassó amb aigua freda i afegiu-hi un rajolí de vinagre blanc perquè es puguin pelar millor. Quan comenci a bullir l’aigua, compteu 5 minuts i llavors els traieu i els refredeu amb aigua freda a raig d’aixeta. Renteu les verdures i assequeu-les. Peleu la ceba i trinxeu-la. Peleu la pastanaga i talleu-la a trossets petits. Talleu també el carabassó i el pebrot i talleu-los a trossets petits. Ratlleu el tomàquet. Poseu un raig d’oli d’oliva en una paella i poseu-hi primer la ceba per sofregir-la, després el pebrot i la pastanaga i al final el carabassó. Quan les verdures ja estiguin daurades, hi afegiu el tomàquet ratllat, un polsim de sal, una culleradeta de sucre i, si cal, una mica més d’oli i deixeu que el tomàquet es redueixi per treure-ho tot del foc i deixar-ho en un plat. Obriu els ous durs pelats per la meitat, en traieu els rovells. Dels sis mitjos rovells, n’aparteu tres en un plat i els altres tres els barregeu amb les verdures sofregides aixafant-ho tot amb una forquilla. Deixeu les sis clares sense rovell en un altre plat: servireu tres meitats farcides per persona, és a dir, un ou i mig. Quan la barreja de les verdures i els rovells sigui homogènia, poseu-ne una cullerada dins el forat de la clara fins a cobrir-ne tota la superfície. Després, amb un ratllador de formatge dels que ratlla en forma de fils, ratlleu els rovells que heu apartat, per damunt dels ous farcits. Finalment, poseu mig cogombret envinagrat damunt de cada mig ou farcit. Suggeriments Quan les verdures ja s’hagin refredat, també s’hi pot afegir tonyina en llauna. És un segon plat, ja que és ric en proteïnes. Si s’ho ha de menjar una persona jove i activa, pot menjar-ne quatre meitats, és a dir, dos ous sencers, però tingueu en compte que amb totes les verdures que els farceixen, atipen. Pot combinar molt bé amb un primer plat amb més glúcids, com una amanida de pasta o d’arròs. A l’hivern es poden servir a temperatura ambient, però a l’estiu se serveixen freds, per tant, cal preparar-los unes hores abans de l’àpat. Comentaris És una recepta apta per a dietes vegetarianes. No conté gluten. Valoració nutricional Aquesta recepta té una aportació calòrica moderada perquè hi ha molt pocs glúcids i molta verdura. Fixeu-vos que l’aliment que aporta més quilocalories és l’ou, i totes provenen de les proteïnes i dels greixos que conté. És per això que no cal afegir-hi una salsa greixosa com la maionesa.

Summary: Receptes d’estiu: Ous farcits


MADRID, 9 (EUROPA PRESS) L’històric Brahim Ghali ha estat elegit nou secretari general del Front Polisario i per tant ocuparà el càrrec de president de l’autoproclamada República Àrab Saharaui Democràtica (RASD) després de la mort de l’anterior secretari el passat 31 de maig després de gairebé 40 anys en el càrrec. Ghali ocupava fins ara el càrrec de responsable de la Branca Política del Front Polisario i ha estat elegit al capdavant de l’organització al Congrés Extraordinari celebrat pel Front a la ‘wilaya’ (província) de Dakhla, als campaments de refugiats saharauis de Tindouf (Algèria). En la votació, Ghali ha obtingut 1.766 dels 1.895 vots, informa l’agència de notícies oficial saharaui, SPS. Ghali figura entre els fundadors del Front Polisario i ha ocupat els càrrecs de màxima responsabilitat de l’organització com a ministre de la Guerra, delegat del Polisario a Madrid o ambaixador de la RASD a Algèria. L’Article 51 de la Constitució de la RASD estableix que automàticament el secretari general del Polisario és nomenat cap de l’Estat. Ghali va néixer a Esmara el 19 d’agost de 1949 i va militar en el moviment independentista contra les autoritats espanyoles de la llavors colònia del Sàhara Espanyol. Va ser un dels fundadors del Front Popular d’Alliberament de Saguía el Hamra i Río de Oro i va ser nomenat primer secretari general del Polisario al congrés del 10 de maig de 1973. Va participar en la negociació d’intercanvi de presoners amb l’estat espanyol i després de la sortida de les tropes espanyoles va ser nomenat ministre de Defensa (1976-1989). Va ocupar un lloc al comitè Executiu fins a 1989 i va ser membre del Secretariat Nacional (1999-2015). De 1989 a 1993 va ser el cap de la Segona Regió Militar; de 1993 a 1998, ministre de Defensa i en 1989 va participar a la comissió de negociació que va pactar l’alto el foc amb el Marroc que preveia la celebració d’un referèndum d’autodeterminació encara pendent. Va ser ministre dels territoris ocupats des de 1998 fins a 1999 i representant del Polisario a l’estat espanyol entre 1999 i 2008. Està considerat un dels membres més influents del Front Polisario. Antiga colònia de l’estat espanyol La colònia espanyola del Sàhara va ser ocupada el 1975 pel Marroc i Mauritània després dels Acords Tripartits, signats el 14 de novembre de 1975, que cedien la sobirania del Sàhara Espanyol a aquests dos països. Després d’una breu guerra, el Polisario va expulsar Mauritània i va signar la pau i el reconeixement mutu amb les seves milícies a les portes de Nouakchott, però el Marroc va consolidar el seu control sobre el territori i milers de saharauis van fugir de la salvatge repressió. El 1991 es va signar un alto el foc entre les dues parts, que es comprometien a la celebració d’un referèndum d’autodeterminació organitzat per la Missió de les Nacions Unides per al Referèndum al Sàhara Occidental, però des d’aleshores les disputes sobre el cens per a la votació —el Marroc vol que votin els colons marroquins— ha impedit la consulta. Ara 140.000 refugiats saharauis viuen en els campaments de Tindouf, Algèria.

Summary: Brahim Ghali, elegit nou líder del Front Polisario


Després de la polèmica generada per l’informe extern encarregat a l’historiador Josep Abad per revisar el nomenclàtor de la ciutat, l’Ajuntament de Sabadell ha anunciat que reiniciarà de nou el procés descartant aquest informe que, entre altres recomanacions, proposava eliminar places o carrers dedicats a figures de la cultura com Machado o Goya i que ha evitat un ‘debat seré i constructiu’ al voltant de la qüestió. En un comunicat, el consistori ha informat que aviat convocarà de nou la taula, creada per revisar el nomenclàtor, formada per entitats i associacions de la ciutat amb l’objectiu de desenvolupar amb ‘normalitat’ aquesta tasca per tenir uns carrers i places amb noms ‘respectuosos amb la memòria històrica’ i deixant de banda tot allò que l’hagi pogut entorpir. El consistori deixa clar també que el polèmic informe i tot el que ha generat no invalida la feina feta fins ara en l’actualització del nomenclàtor com ara la substitució del carrer d’Alfons XII pel carrer de la República o retirar el monument de l’alcalde franquista Josep Maria Marcet.

Summary: Sabadell descarta l’informe extern encarregat per revisar el nomenclàtor de la ciutat


Dimecres l’Hospital Clínic va fer públiques un seguit de dades alarmants sobre agressions sexuals. L’hospital de referència de Barcelona atén una víctima d’agressió sexual cada dia i calcula que a final d’any n’haurà atès vora 400. És un augment del 33% respecte de les 302 de tot el 2017 i més del doble respecte de les 170 del 2005. Parlem amb Teresa Echeverría, infermera coordinadora de la comissió de violència de gènere del Clínic, sobre aquestes dades, de la manera com són ateses les víctimes i quines mesures cal prendre per a solucionar un greu problema que consideren de país. El Clínic alerta de l’augment d’agressions sexuals a Barcelona —Dimecres, en fer públiques les dades, vau assegurar que les agressions sexuals són un problema de país. —Sí, perquè és un problema social. El fet que hi hagi gent al carrer que consideri que pot tractar les dones com si fossin un objecte o una presa és un problema per a tothom. A més, la franja d’edat de les víctimes és molt variada i és un problema de seguretat. L’impacte és molt més gran que no mostrem nosaltres. Parlem de dades d’un servei al qual acudeixen els qui volen que els atengui el servei públic, però molts, per vergonya i discreció, van a la clínica privada, sense protocols adequats. Això vol dir que la xifra pot ser dues, tres o quatre vegades més gran. La víctima d’aquests traumes pot acabar incapacitada de manera molt severa. Tenen molta vida encara i difícil d’afrontar. —Però és possible de sortir-se’n? —Sí, i moltes dones se’n surten. És un procés molt llarg, molt dolorós, i que, com tots els de traumes greus, requereix el suport de la família, les amistats i la societat. En la mesura que socialment s’entén que això és una xacra i que la dona no n’és culpable, sinó víctima, un se’n recupera més bé. Algunes que no se’n surten mai, però hi ha moltes possibilitats de tenir després una vida normal. —Què cal fer per a provar de combatre aquesta xacra? —La solució és un compromís polític i social. L’element imprescindible és l’educació. Quan es parla de sexualitat a les escoles, versa únicament i exclusivament sobre reproducció, no de la manera com s’estableixen les relacions d’igualtat, no de què vol dir una relació sexual i emocional igualitària. Això no es fa ni a les escoles ni a l’entorn públic. Els models de sexualitat en aquest entorn i als mitjans de comunicació són basats en la relació de poder i, si no ho corregim, tindrem problemes per a resoldre-ho. —A l’estudi heu detectat que les agressions sexuals han augmentat. A què creieu que és degut? —No sabem si han augmentat o no. Sabem que, d’ençà que nosaltres ho registrem, sí. Per a saber si realment és així, cal saber com era de bon començament. I com que mai no s’ha registrat i sempre han estat dades que no han interessat, no en tindrem mai referències clares fins que no comencem tots a registrar-ho i n’aconseguim de transparents i globals. Nosaltres en recollim d’ençà del 2005. I sí que hi ha hagut un increment. La presència del problema als mitjans i el coneixement que és social i de salut fa que la gent estigui més conscienciada de la necessitat de demanar ajuda i suport. Creiem que aquesta és una de les coses que han fet que un acudeixi a demanar ajuda quan és en una situació com aquesta. Primer perquè la identifiquen. Saben que és una agressió de la qual s’han de protegir i saben on poden anar a demanar ajuda. —Quina mena d’agressions us trobeu? Hi cap patró comú? —El factor comú és la sorpresa. Que t’agredeixin, fins i tot si l’agressor és conegut, és sempre sorprenent. El 92% de qui atenem són dones. Que l’agressió sigui en un pàrquing, una discoteca, tornant a casa o en un domicili en què et despertes sense saber què ha passat, són variables transcendents d’un punt de vista delictiu, però no assistencial. És força divers. Majoritàriament, les agressions són en domicilis, a la via pública en segon lloc, i després als espais d’oci. —Hi ha també una xifra elevada d’agressions al transport públic. Com s’explica? —Quan parlem de ‘transport públic’, parlem de sistemes de transport públic, per exemple els taxis. Quan parlem de ‘via pública’, parlem de carrers, de la porta de casa… De trobar-te en un moment d’aïllament en què no hi hagi gent a qui puguis recórrer de pressa i, per tant, en què estiguis en una vulnerabilitat absoluta. —En el 36% dels casos els agressors són coneguts de la víctima. N’hi ha hagut gaires dins la parella? —És el quart indicador. Si l’agressió sexual és una cosa complexa en general, en aquests casos ho és encara més, fins i tot a l’hora de reconèixer-la. Moltes vegades, en funció de com es donen les relacions, o si hi ha un maltractament fet crònic, per a les dones el problema més greu no és l’abús sexual en aquest context. Quan vénen és perquè ja tenen una consciència absoluta que han arribat al límit. —Segons l’estudi, han augmentat les agressions múltiples. Creieu que hi pot tenir a veure amb el ressò mediàtic del cas de ‘la Manada’? —Nosaltres, a partir del 2005 hem alertat de la presència d’agressions per part de més d’un agressor. Del 2005 al 2010 van créixer a un 7-8% de les visites. De llavors ençà, s’han estabilitzat. —El 25% de les agredides i el 33% dels agredits sospita haver patit submissió química. Esteu preocupats per l’ús de drogues com l’anomenada popularment burundanga? —La submissió química és un terme que convé utilitzar amb criteri. És qualsevol droga psicoactiva que t’impedeix de reaccionar de manera normal. La burundanga existeix i a internet es ven de manera normalitzada, perquè és una medicació inductora d’anestèsia com qualsevol altra. Nosaltres fem una detecció de tòxics a tothom qui ve perquè és un element necessari per a la teràpia. No hem detectat mai burundanga, i ens referim a gairebé tres mil casos. Hi ha consum d’alcohol, essencialment. Però no vol dir que sigui gran. Són casos que expliquen que s’han pres una cervesa, com sempre que surten, però que aquesta vegada no es podien moure. Això vol dir que els han administrat alguna cosa més. Això és la submissió química. Hi ha un 25-30% de les dones que vénen que tenen una combinació d’alcohol i més d’una droga. Això les fa extremadament vulnerables. Hi ha drogues d’una vida mitjana molt curta i, com que arriben quan ja se n’han recuperat dels efectes, de vegades costen de detectar i cal fer una recerca indirecta per a saber quines substàncies hi han intervingut. —Com ajudeu les víctimes d’agressions sexuals després de la primera atenció? —Nosaltres tenim un sistema d’atenció integral. El protocol té tres parts interrelacionades i que no es poden separar mai si volem donar una intervenció terapèutica que pugui ajudar a resoldre el problema. La primera és l’assistència clínica: exploració física, descripció de les lesions, tractament dels possibles contagis o dels factors de risc, assegurar-se que no hi ha embaràs… Després ve el seguiment i l’avaluació psicològica. Les lesions físiques greus no sempre són presents, i més quan les agressions tenen relació amb el consum de tòxics. Aquests casos n’ofereixen poques perquè hi ha poca resistència, però les conseqüències psicològiques hi són sempre i sempre són greus. Tenim un dispensari de seguiment psiquiàtric en què el garantim durant un any. L’últim pas és el legal: fem un informe que aquesta persona té al seu poder per a poder defensar-se de qualsevol situació.

Summary: ‘Que al carrer es tractin les dones com si fossin una presa és un problema per a tothom’


El batlle de València i candidat a la reelecció per Compromís, Joan Ribó, ha proposat la creació d’una empresa pública municipal que comercialitzi electricitat que, segons han detallat des de la coalició, ‘serviria per a proveir l’ajuntament, en principi; i en cas de ser viable, es podria avaluar fer-ho amb particulars’. El candidat ha posat com a exemple les iniciatives d’aquest tipus que han dut a terme a Ontinyent o Barcelona. Així ho ha explicat el primer edil avui en la presentació del model de ciutat que desenvoluparà en cas de resultar reelegit en les pròximes eleccions municipals del 26 de maig. Entre les línies principals que ha desgranat està convertir València en una ‘ciutat de barris autosuficients en serveis’ i amb ‘un model d’urbanisme sostenible i posi en el centre les necessitats de les persones’. ‘Volem impulsar l’energia verda i el nostre xicotet somni és que hi hagi panells solars en les teulades de totes les finques’, ha subratllat Ribó. Així, l’empresa d’energia, en paraules del batlle, podria ‘abaixar el preu de la llum’ i així atallar un problema com el de les famílies que ‘tenen dificultats per a pagar la factura de la llum’, per la qual cosa considera que és ‘millor treballar per l’interès de les persones’ i no per ‘un oligopoli que té molts interessos i guanya molts milers de milions’. Ribó ha perfilat el seu projecte anomenat ‘Estratègia Participativa del Model de Ciutat’, en un acte acompanyat per alguns dels membres del seu govern com el regidor de Cultura Festiva, Pere Fuset; o el de Mobilitat Sotenible, Giuseppe Grezzi, entre d’altres. Així, ha detallat que el seu model d’urbanisme està basat en la perspectiva de gènere, la participació i la introducció d’altres interessos a l’hora de construir a més de la superfície edificable. ‘Fins ara el model de ciutat s’ha desenvolupat a través dels PAIs, amb uns interessos privats més o menys limitats, determinats per les grans constructores’, ha indicat. Així mateix, el candidat a la batllia per Compromís ha assenyalat que València és una ciutat de barris, que ‘és on viu la gent i desenvolupa la seua vida’, pel que ha expressat de la seva intenció de tenir uns barris autosuficients en serveis. ‘Des de comerç, a col·legis o sanitat, que la gent s’haja de desplaçar per a coses que siguen necessàries’. Aposta per potenciar l’àrea metropolitana Ribó també ha manifestat la seva aposta per ‘potenciar’ l’àrea metropolitana de València perquè ‘es perden molts milions d’euros a l’any en subvencions de la UE destinats a eixes àrees’. Pel que ha criticat el PP perquè en les seves legislatures al capdavant de la ciutat ‘va destruir pedra a pedra tot el projecte d’àrea metropolitana del Consell Metropolità de l’Horta’. Per tant el candidat de Compromís considera que no es pot parlar de ‘mobilitat, gestió de l’aigua o de residus, si no es parla d’àrea metropolitana’. Quant a la mobilitat, Ribó remarca l’existència una estructura que permet rebre subvencions de l’estat espanyol i per tant han demanat a Pedro Sánchez que ‘arriben d’una vegada’. Un altre projecte de la seva candidatura per a l’àrea metropolitana és la creació d’un ‘nou espai verd’ en el nou llit del Túria en la zona sud-oest de la ciutat, que serviria per a la prevenció de riuades.

Summary: Ribó proposa crear una empresa pública municipal d’electricitat per a proveir l’ajuntament


CaixaBank vol desfer-se del diari El Periódico i vendre’l tan aviat com pugui, però al mateix temps vol impedir que l’adquireixi l’empresari Jaume Roures. De les diverses ofertes que s’han presentat, la de Roures és la més interessant en termes econòmics i de projecte, segons que ha pogut saber VilaWeb. Però el perfil sobiranista de Roures fa que CaixaBank provi de trobar un comprador diferent, fins i tot a costa de perdre-hi diners. El retorn del rumor segons el qual el director del diari, Enric Hernàndez, abandonaria la publicació per passar a dirigir TVE indica, segons totes les fonts, que la venda del diari pot ser imminent. En temps del govern del PP, ja es va especular amb aquesta possibilitat. Enric Hernàndez va assumir la direcció d’El Periódico l’any 2010 i, durant aquest temps, el diari ha perdut més de la meitat de les vendes. El 2011, venia una mitjana de 79.063 exemplars, segons l’OJD. En canvi, les dades de venda del novembre del 2018, les darreres disponibles, són de 31.970 exemplars. La caiguda de les vendes i les dificultats econòmiques del diari i del grup Zeta han deixat l’empresa en mans dels bancs des de fa uns anys. El 2009, el grup Zeta, editor d’El Periódico, va signar amb vint-i-quatre entitats bancàries (encapçalades per la Caixa, Banco Popular i el Banc Sabadell) un crèdit per valor de 245 milions d’euros amb una durada inicial de cinc anys. El crèdit anava destinat a salvar el greu deute econòmic del grup. Quan faltava un any per a finalitzar l’acord, el juliol de 2013, Zeta va refinançar amb els mateixos bancs cent milions d’euros de deute que encara tenia el grup. D’aquesta manera, va guanyar cinc anys més de marge. Això significava que el deute que hauria d’haver eixugat el 2014, els bancs no el van reclamar i podia acabar-lo de pagar el 2018. Però el 2017, davant la impossibilitat de pagar-lo, es va pactar novament amb els mateixos bancs un refinançament que, aquesta vegada, s’allarga fins al 2025. Aquest nou baló d’oxigen de la banca al diari comportava que Zeta pagaria a les entitats bancàries seixanta milions d’euros provinents del negoci ordinari i quaranta provinents de vendes d’actius i desinversions. Aquest triple refinançament es pot considerar normal en aquesta mena d’operacions i empreses, però ha convertit els bancs en l’element determinant del futur del grup. I, de fet, ara CaixaBank podria exercir una mena de vet a un dels possibles compradors, Jaume Roures. Segons que informa Eldiario.es, CaixaBank ha fet saber al grup Zeta que està disposat a renunciar al cobrament de la meitat del deute sempre que no vengui El Periódico a Roures. Roures ha ofert 65 milions d’euros pel diari, l’oferta més alta de les tres que hi ha sobre la taula, però Caixabank prefereix que el compri el grup editor d’El Heraldo de Aragón, que ha fet una oferta més baixa. L’empresa demana vint milions per la venda del diari i del grup.

Summary: CaixaBank vol desfer-se d’El Periódico però impedir que el compri Jaume Roures


Aquesta setmana, l’editorial Males Herbes ha explicat per Twitter que ja fa deu anys que va començar a funcionar. Primer, com una revista especialitzada en contes de terror i ciència-ficció i, després, es van lligar la manta al cap i va néixer l’editorial. Els fundadors de la revista, Ramon Mas i Pau Clemente, van ser els responsables del primer número, il·lustrat per Juan Sanz. A partir del segon, van obrir les col·laboracions i la bústia de recepció. En tres anys van editar deu números. Expliquen: ‘Érem més joves i arrauxats que avui, i sobretot teníem més temps lliure, de manera que organitzàvem concerts, festes, projeccions de curts i de llargs i tota mena de tinglados nocturns per alternar amb els nostres amics.’ El 2012, Ricard Planas es va afegir al projecte i van fundar l’editorial. El primer títol: Bressol de gat, de Kurt Vonnegut, traduït per Martí Sales. Mireu el fil: Vam començar amb un número il·lustrat per Juan Sanz i un grapat de contes escrits gairebé tots pels dos individus en qüestió i signats diversos pseudònims. Les col·laboracions i la bústia de recepcio arrencarien amb el segon número. pic.twitter.com/Zj6NzQ53Jx — Males Herbes (@LesMalesHerbes) January 14, 2020 Érem més xoves i arrauxats que avui en dia, i sobretot teniem més temps lliure, de manera que organitzàvem concerts, festes, projeccions de curts i de llargs i tota mena de tinglados nocturns per alternar amb els nostres amics. pic.twitter.com/PcSYLzGcaV — Males Herbes (@LesMalesHerbes) January 14, 2020 I entre una cosa i l'altra en Ricard Planas es va enfilar al vaixell i va néixer l'editorial Males Herbes que tots coneixeu i estimeu. pic.twitter.com/MFSpCsFjQs — Males Herbes (@LesMalesHerbes) January 14, 2020 P.D. – en veritat vam començar a treballar-hi a finals del 2009, però el primer número de la revista es va començar a distribuir a principis de gener del 2010, o sigui que donem l'efemèride per bona :-))) — Males Herbes (@LesMalesHerbes) January 14, 2020 Males Herbes comença l’any amb les Històries de la carn i de la sang, d’Agustí Esclasans, que ha arribat a les llibreries aquesta setmana. Aquesta obra va ser el debut narratiu d’Esclasans, l’any 1928, publicat per Francesc Trabal a Edicions la Mirada. Expliquen els editors de Males Herbes: ‘És un recull de contes curts, poètics i tèrbols, que el seu autor atribuïa a un “excés de vida interior”. Amb una mirada transformadora, quasi al·lucinada, donen compte d’un univers personalíssim, ple de tragèdies quotidianes i de transfiguracions simbòliques. Aquesta reedició vol aprofundir en la visió de la literatura catalana apuntada al llibre Savis, bojos i difunts, on ja apareixien dos contes d’Agustí Esclasans.’ Agustí Esclasans (1895-1967) va ser poeta, narrador i traductor d’autors com Charles Baudelaire, William Blake i Robert Louis Stevenson. Després de la primera edició a la Mirada, el llibre es va publicar a les Ales Esteses (1929-1931), una col·lecció popular quinzenal que es venia als quioscs i que és considerada la precursora del llibre de butxaca en català. El disseny i el material de la coberta d’aquesta edició de Males Herbes són un facsímil en homenatge a aquella col·lecció llegendària. I podem afegir que als anys noranta, l’editor Carles Jordi Guardiola va recuperar a Edicions de la Magrana el nom de ‘Les ales esteses’ per a crear la col·lecció de narrativa més important del segell. Us oferim el conte ‘La ratlla recta’ del llibre Històries de la carn i de la sang.

Summary: Males Herbes, una dècada i en forma


La delegació de CCOO a RTVE de Catalunya ha penjat un comunicat a la seva pàgina de Facebook on denuncien que dins de les instal·lacions de TVE de Sant Cugat hi ha persones infiltrades. Expliquen que divendres van demanar explicacions al subdirector de la Corporació RTVE, però que no els va aclarir res. ‘Es camuflen entre nosaltres, semblen treballadors d’empreses externes, fan ús dels serveis de la cafeteria, tenen bona presència física, recorren les dependències de l’empresa com si sabessin on són. La gran diferència amb els treballadors de TVE a Sant Cugat és que van armats. Formen part dels cossos de seguretat de l’estat’, diu el text. Els sindicalistes diuen desconèixer si són allà per vigilar la pluralitat, independència i veracitat de les informacions que imposen els directors de TVE a Catalunya i d’informatius. Si fos així, diuen que estan segurs que ‘ja tenen prou proves per endur-se’ls i apartar-los dels condiments d’un servei públic, que és de tota la ciutadania i no del govern del Partit Popular’. El text afirma que els treballadors ‘mai no han deixat de complir les seves obligacions’ i que certes persones que estan fent molt de mal al prestigi de la Corporació RTVE marxaran ‘per la porta del darrere’ a final d’any. Per acabar, el comunicat de CCOO diu que ‘les informacions que emeten sobre els catalans la majoria dels mitjans estatals són falses’ perquè no estan alineats ni són intransigents.

Summary: Comissions Obreres denuncia que hi ha policies infiltrats a les instal·lacions de TVE Catalunya


La batllessa de Barcelona, Ada Colau, ha defensat l’ex-batllessa de Madrid, Manuela Carmena, com a pregonera de les festes de la Mercè pel seu vincle amb Barcelona, per la defensa del diàleg i perquè amb ella com a batllessa, Barcelona i Madrid han estat ‘més aprop que mai’. ‘Si no poden dialogar amb Carmena, amb qui creuen que podran dialogar?’, ha preguntat Colau als partits independentistes que ‘qüestionen’ l’ex-batllessa com a pregonera pel fet de negar l’existència de presos polítics. Malgrat apuntar que discrepa amb Carmena en aquesta qüestió, la batllessa de Barcelona ha reivindicat el diàleg entre persones amb opinions diferents, cosa que ha compartit el primer tinent de batllia, Jaume Collboni, que també ha donat suport a l’elecció de Carmena com a pregonera. ‘Seria bo per a tots rebaixar la tensió i obrir una mica la ment’, ha subratllat Collboni.

Summary: Colau, als partits independentistes: ‘Si no poden dialogar amb Carmena, amb qui ho faran?’


L’advocat de Carles Puigdemont, Jaume Alonso-Cuevillas, li aconsellarà de no tornar a Catalunya després de les eleccions europees si surt elegit eurodiputat fins que no hi hagi una sentència sòlida del Tribunal de Justícia de la UE, a Luxemburg, atès el perill de ser detingut. ‘Li aconsellaré que no torni. Si em farà cas o no, ho veurem. No sempre m’ha fet cas en això’, ha subratllat en una entrevista d’Europa Press. Puigdemont es va comprometre a tornar si era elegit eurodiputat. Alonso-Cuevillas té claríssim que la normativa europea disposa que Puigdemont ha de tenir immunitat, però la Llei Orgànica espanyola del Règim Electoral General (LOREG) recull aspectes que no figuren en aquesta normativa. ‘Ja comptem que ni la Junta Electoral ni el Tribunal Suprem espanyol no ens posaran cap facilitat. No cal ser endeví, però afortunadament això no es discutirà als tribunals espanyols i sí als europeus. Acabarem a Luxemburg, i aquí hi ha partit i debat’, ha recalcat. Per això li recomanarà que no torni fins que no hi hagi una solució tancada a Europa: ‘Ells no tenen la raó però tenen la força.’ El també candidat de JxCat per Girona a les espanyoles ha dit que, si és diputat, avisarà que no es pot parar el procés independentista encara que s’intenti negar-lo o blocar-lo: ‘Han d’entendre que, igual que se’n va anar Cuba i tot Sud-amèrica, finalment Catalunya se n’anirà. Això és imparable. Que respirin fondo, però hem de començar a parlar-ne, vegem com ho volen fer.’ ‘És un procés d’emancipació. Per a ells és com si els amputessin un braç, i a més el dret, que és el que els dóna menjar’, ha afegit després d’haver-los demanat que afrontin la situació perquè considera que serà millor per a totes les parts. L’advocat diu que provaran de desblocar el conflicte al congrés espanyol, però que no hi haurà res a fer si després de les espanyoles es configura ‘un tripartit FAES, Cs–PP–Vox o un bipartit PSOE–Cs‘. Després d’haver reivindicat que l’objectiu de JxCat és la República Catalana, ha opinat que a Catalunya ja hi ha més de la meitat de ciutadans que votarien a favor de la independència: ‘En un referèndum amb resposta binària seríem més. Hi ha estudis que els situen en un 53%.’ ‘El dia que hi hagi aquesta majoria sòlida, això no ho para ni l’exèrcit, ni l’exèrcit del segle XXI, que és l’exèrcit de les punyetes’, ha apuntat en al·lusió a la justícia espanyola. També ha augurat que la sentència del Tribunal Suprem espanyol als dirigents polítics per l’1-O generarà molta indignació, i no descarta que políticament proposin sortides com ara l’indult.

Summary: Alonso-Cuevillas desaconsella a Puigdemont de tornar després de les europees malgrat la immunitat


El canceller d’Àustria, Sebastian Kurz, i el president del país, Alexander van der Bellen, mantindran avui una reunió per discutir els efectes immediats, en forma d’eleccions anticipades, de la dimissió del vice-canceller i soci de coalició de govern, l’ultradretà Heinz-Christian Strache després de reconèixer contactes amb un oligarca rus per cedir-li contractes estatals a canvi de suport polític. El més important de tot ha estat la crida formulada ahir per Kurz per celebrar nous comicis al país, donat el cop irreparable sofert per la ja distanciada coalició de govern. ‘Prou significa prou’, va declarar Kurz ahir a través d’un comunicat. Kurz i Van der Bellen intentaran concretar junts la data d’uns comicis que podrien ocórrer a l’estiu com molt aviat, segons la llei electoral, però podrien veure’s dificultats per les vacances escolars. També parlaran del govern en funcions que liderarà el país fins a la celebració dels comicis, i del paper que hi exercirà el substitut designat per Strache, el fins ara ministre de Transports, Norbert Hofer, segons informa la cadena OA24.

Summary: El canceller i el president d’Àustria es reuneixen per debatre sobre les eleccions anticipades


L’Audiència espanyola ha condemnat a un total de 351 anys de presó a vint-i-nou dels trenta-set acusats de la trama Gürtel que han estat jutjats. El cap de la trama, Francisco Correa, ha estat condemant a 51 anys i 11 mesos de presó; l’ex-secretari d’Organització del PP de Galícia, Pablo Crespo, a 37 anys i 6 mesos, i l’ex-tresorer del PP Luís Bárcenas, a 33 anys i 4 mesos i a una multa de més de 44 milions d’euros. A més, aquesta condemna arriba quan encara s’ha de jutjar una altra part de la trama, la que correspon a la caixa B i als papers de Bárcenas. Però de moment l’Audiència ja ha condemnat el PP a una multa de més de dos-cents mil euros per haver-se lucrat amb les maniobres de la trama. El primer partit condemnat per corrupció a l’estat espanyol. Els càrrecs de Rajoy en aquella època Segons la sentència, aquesta relació de negocis entre l’empresari Francisco Correa i l’organització central del PP es va acabar el 2004, però va continuar en altres comunitats –com el País Valencià– fins al 2009. Durant aquests anys de la primera època de la Gürtel, i considerada l’estructura central de la trama (1999-2005), Mariano Rajoy va ocupar els principals càrrecs de la direcció del PP: de 1990 a 2003 va ser vice-secretari del PP, els anys 2003 i 2004 va ser secretari general i l’octubre de 2004 va arribar a la presidència del partit. I l’Audiència espanyola no es creu el testimoni de Mariano Rajoy. El tribunal no veu ‘credibilitat’ en les declaracions del president espanyol davant els magistrats, quan va declarar com a testimoni el 26 de juliol de l’any passat. Aquell dia, Rajoy va dir que ‘desconeixia’ l’existència d’una ‘caixa B’ al partit i també va negar haver rebut sobresous. Per contra, la sentència assegura que ha quedat ‘degudament acreditada’ l’existència d’una ‘caixa B’ perquè l’ex-tresorer mateix, Luís Bárcenas, ho ha reconegut durant el judici i perquè diverses persones que apareixen en els famosos papers de Bárcenas com a receptores de diners van admetre haver percebut les quantitats. La sentència descriu un ‘autèntic i eficaç sistema de corrupció institucional’ entre les empreses de Correa i el PP que manipulava la contractació pública ‘central, autonòmica i local’ mitjançant militants ‘influents’ del PP. Segons el tribunal, els diners de la ‘caixa B’ ‘eren una manera de pagar favors o la contrapartida a adjudicacions irregulars de contractes’. Els primers anys de Gürtel La sentència de la primera etapa de la trama Gurtel considera que durant els anys 1999-2005 el grup Correa i el PP van teixir ‘una estructura de col·laboració mútua i estable’ que prestava serveis relatius a viatges i organització d’esdeveniments. La sala parla també d’un ‘autèntic i eficaç sistema de corrupció institucional’ que manipulava la contractació pública ‘central, autonòmica i local’ per mitjà de militants ‘influents’ del PP. La sentència subratlla que les empreses de Correa gaudien d’un ‘arbitrari tracte de favor’ en la contractació pública. Segons el tribunal, Correa mantenia una ‘estreta i contínua’ relació personal –fins i tot d’amistat, diu– amb alts dirigents del PP. Fins a tal punt que tenia un ‘tracte preferent’ a la seu central del carrer Gènova on ‘entrava i sortida de l’edifici a discreció’. ‘Caixa B’ acreditada Segons la sala, ha quedat provada l’existència d’una ‘caixa B’ al PP. No únicament perquè així ho ha confessat el mateix Bárcenas (al judici va parlar de ‘comptabilitat extraoficial’) sinó perquè hi ha persones que apareixen als papers que han reconegut haver rebut sobresous. La sentència detalla que els diners desviats van anar a parar a ‘donacions finalistes de la “caixa B” del partit’. ‘Consistia en una estructura financera i comptable paral·lela a l’oficial existent com a mínim des de 1989, les partides de la qual s’anotaven informalment, a vegades en simples fulles manuscrites’, recull la sentència en referència directa als ‘papers de Bárcenas’. Les quantitats, segons el tribunal, es lliuraven a ‘membres rellevants del PP’. Els magistrats també desmunten els arguments de la defensa, que adduïen que es tractava de ‘donacions altruistes’. ‘Incidim en la seva procedència il·lícita perquè les aportacions a la caixa B no eren simples donacions fetes de manera altruista per alguns empresaris sinó que tenien un fort caràcter finalista, ja que era una manera de pagar favors o la contrapartida a adjudicacions irregulars de contractes’, desvetlla la resolució. Testimoni sense ‘credibilitat’ Pel judici van passar uns tres-cents testimonis, entre ells el president del govern espanyol i president del PP, Mariano Rajoy, que va declarar a l’Audiència espanyola al juliol. Va dir que no sabia res de la gestió econòmica del PP i va negar haver rebut cap sobre ni pagament en negre. També va dir que ‘desconeixia’ l’existència de la ‘caixa B’ (tot i que als papers de Bárcenas apareix el nom ‘M. Rajoy’). Durant la seva declaració com a testimoni (en què, per llei, està obligat a dir la veritat), el president del govern espanyol va dir que no havia fet ‘absolutament res’ per ajudar Luis Bárcenas, tot i reconèixer que li havia enviat missatges de suport en què li demanava que fos ‘fort’ i que feien ‘tant com podien’. Altres testimonis rellevants del PP van negar durant el judici l’existència d’aquesta comptabilitat paral·lela i il·legal. Ho va fer el president del PP i del govern espanyol, Mariano Rajoy, i també els ex-ministres Javier Arenas, Francisco Álvarez Cascos i l’actual president del senat, Pio García-Escudero. La fiscalia ja va qüestionar la ‘veracitat’ d’aquests testimonis, una tesi que també fa seva el tribunal. A la sentència, assegura que no dóna ‘credibilitat’ als testimonis de cap d’ells, tampoc al de Rajoy. Segons que defensen la fiscalia i el tribunal, reconèixer que havien rebut diners en negre seria admetre que van rebre ‘pagaments opacs per a la hisenda pública’ que, tot i no ser delictiu, els testimonis sabien que seria motiu de ‘crítica social’. Admetre-ho, a més, seria reconèixer que sabien que hi havia una ‘caixa B’ al partit.

Summary: Els detalls de la sentència condemnatòria de Gürtel posen Rajoy contra les cordes


Dia de celebració cultural pel 87è aniversari de la signatura de les Normes de Castelló, eina pionera en la normalització de la llengua i declarades bé d’interès cultural el 2006. L’acte ha estat organitzat per diverses entitats culturals agrupades sota la plataforma Castelló per la Llengua, que l’any passat no va poder celebrar-lo perquè l’ajuntament va revocar el permís municipal. Durant el dia s’han pogut visitar les paradetes de diferents associacions de la ciutat i s’ha fet una mostra de foc, muixerangues i activitats infantils. Al vespre s’ha fet els concerts de Bandits, Maluks i Pepet i Marieta. Entrada de les muixerangues @conlloga_ i @MuixeDeLaPlana a les #NormesalaPlaça! 😍🙌 Sou imprescindibles, moltes gràcies per ser-hi!#87anysNormes 🎥 Javi Furtat pic.twitter.com/aAQXIQRbzk — Castelló per la Llengua (@csxlallengua) February 15, 2020 Els ritmes jamaicans de Bandits donen el tret d'eixida a l'últim tram dels actes pels #87anysNormes! 😎🎤😍🎸 Després, @MaluksGrup i final de festa amb @pepetimarieta! No et quedes a casa! #NormesalaPlaça #tropicalisme pic.twitter.com/5wb7O3Lle7 — Castelló per la Llengua (@csxlallengua) February 15, 2020 D’altra banda, Castelló per la Llengua ha organitzat una marxa amb el lema ‘Dret al valencià, igualtat real’, per a reivindicar la petició d’una llei d’igualtat lingüística per a la funció pública. Podeu llegir ací el manifest del 87è aniversari de les Normes de Castelló: «Respecte! Dret al valencià, igualtat real El 21 de desembre de 1932, desenes de persones provinents de diferents indrets del País Valencià es van posar d’acord, a Castelló, per signar unes normes ortogràfiques que es coneixerien, a partir d’aquell moment, com a ‘Normes del 32’ o ‘Normes de Castelló’. Com sabeu, aquest acord, pres sota l’auspici de la Societat Castellonenca de Cultura, que enguany celebra el seu centenari, va representar una ratificació de la unitat de la llengua que les valencianes i els valencians compartim amb la gent de les Illes, de Catalunya, de l’Alguer, de la Catalunya nord, d’Andorra, de les zones catalanoparlants de l’Aragó i Múrcia. Amb ells i amb totes les persones d’arreu del món que s’han fet seua la nostra llengua; que empren les mateixes paraules que nosaltres per a pensar, estimar, treballar, emocionar-se, créixer i entendre el món. Hui, vuitanta-set anys després, ens apleguem un grup de dones i hòmens a la Plaça Major de la ciutat on es van signar les ‘Normes’. Hi som per recordar i commemorar aquell fet, és clar. Però sobretot hi som per a proclamar als quatre vents la nostra voluntat de mantenir viu l’esperit que animava els promotors de les Normes. Perquè, aleshores com ara, no tenim cap més alternativa que la unitat en la diversitat, que l’acostament de sensibilitats diferents. Perquè els reptes que tenim per davant són enormes. Perquè necessitem, contra totes les adversitats, convertir el valencià en una llengua viva, integradora, segura i preparada per als reptes del present i del futur. Però tindre els instruments, com també sabeu, no sempre significa saber-los utilitzar, o voler fer-ho. Vuitanta-set anys després de la signatura de les Normes de Castelló, i trenta-sis anys després de l’aprovació de la Llei d’ús i ensenyament del valencià, el valencià, el nostre català, segueix sent una llengua forta en alguns aspectes però massa feble en molts altres. Perquè la vulneració dels drets lingüístics de les valencianoparlants continua a l’ordre del dia: Identificacions i detencions il·legals per fer servir la nostra llengua davant de les forces d’ordre. Estudiants universitàries que no poden seguir les classes en valencià perquè el docent o la docent no estan prou qualificats, o perquè una altra estudiant demana un canvi. Metges que s’obliden del codi deontològic quan una pacient se’ls adreça en una llengua que “no entenen”. O més ben dit: que es neguen a entendre. Tribunals que li diuen al nostre govern, escollit democràticament, que NO es pot comunicar en la llengua pròpia amb els governs de les Illes i Catalunya, perquè el “valencià” i el “català” no són, legalment, la mateixa llengua. En fi, i per a no estendre’ns més, què podem dir de l’aspiració a expressar-nos en valencià en un judici? Això ja forma part del regne estricte de la utopia. Per això, en els vuitanta-set anys de les Normes, estem al carrer per a reclamar una cosa ben elemental: RESPECTE. Perquè no som ciutadanes i ciutadans de segona, i no ens resignem a que ens tracten com a tals pel fet de parlar la llengua PRÒPIA del País, tan oficial com el castellà. Perquè encara cal dir obvietats com que no hi ha drets sense deures i que, perquè la ciutadania tinguem dret a expressar-nos en la llengua que preferim, cal garantir que totes les treballadores i els treballadors públics disposen d’una competència lingüística plena. I, amb això, la Generalitat ha de tindre clar que no s’hi valen mitges tintes. Perquè, un any més, cal recordar que no protegir ni promoure la llengua feble ens porta, inevitablement, a la dissolució del plurilingüisme real de la nostra societat. El País Valencià necessita ja una nova llei d’igualtat lingüística, que faça possible una convivència real i justa entre les llengües i els seus parlants, i que pose el valencià al centre, com a llengua d’acollida i de cohesió de la societat valenciana. Sabem que això només serà possible si institucions, partits i societat civil remem plegats, amb uns objectius compartits a l’horitzó. Aquesta és la gran lliçó, per a la història del valencianisme, dels Huguet, Pizcueta, Revest, Martínez Ferrando o Porcar de 1932. Amb el mateix esperit de concòrdia i d’entesa, Castelló per la Llengua i l’Ajuntament de la nostra ciutat estem d’enhorabona, perquè hem fet possible el que totes i tots desitjàvem: tornar a celebrar la festa de les ‘Normes’ a la Plaça Major de la nostra ciutat! Al lloc i amb la dignitat que es mereixen com a Bé d’Interès Cultural de tot el poble valencià. Per totes les que ens han precedit, i per totes les que vindran, Castelló per la Llengua vos emplacem a continuar reivindicant els vostres drets. Continuem reclamant la igualtat lingüística real! Castelló per la Llengua Castelló de la Plana, País Valencià, 15 de febrer del 2020»

Summary: Més de dotze hores de celebració pel 87è aniversari de les Normes de Castelló


El candidat d’ERC a la batllia de Barcelona, Ernest Maragall, manté l’aposta per un govern compartit entre ERC i BComú a l’Ajuntament de Barcelona, una ‘suma intel·ligent’, ha dit, que permetria que Barcelona disposés d’un govern ‘compromès amb les llibertats’ i amb l’alliberament dels presos. Segons Maragall, un acord amb la formació d’Ada Colau donaria a Barcelona una ‘oportunitat’ de desbordar ‘la lògica dels blocs contraposats’. S’ha mostrat esperançat sobre la possibilitat que encara es produeixin ‘converses positives’ entre aquest dilluns i dissabte, quan s’han de constituir els ajuntaments. ‘Nosaltres continuem esperant una resposta formal de la nostra última conversa’, ha dit, i ‘tenim una expectativa positiva de poder seure per estudiar els detalls de les propostes en l’àmbit programàtic i en els objectius de llibertat i reconeixement dels drets polítics a Catalunya’. Maragall ha fet aquestes manifestacions des de les portes de Soto del Real, on ha visitat Oriol Junqueras, Raül Romeva i Jordi Cuixart, amb qui –segons ha explicat a la sortida- ha coincidit en la necessitat que Barcelona disposi d’un govern ‘compromès amb les llibertats’ que ‘s’impliqui en el camí del diàleg per aconseguir la celebració d’un referèndum’. Segons Maragall, hauria de ser un govern ‘que superi la lògica dels blocs’ i eviti ‘el frontisme’ i ‘l’exclusió de ningú’. ‘Aquest és el govern que estic convençut que es pot formar d’acord amb l’entesa entre ERC i BComú’, ha sentenciat. A dos dies del final del judici al Tribunal Suprem ha apuntat que aquest fet és també una oportunitat per ‘fer evident’ la ‘coincidència’ i el ‘terreny compartit’ amb diverses forces ‘i especialment amb BComú’ respecte a la ‘solidaritat’ i la ‘urgència’ de l’alliberament dels presos i el retorn dels exiliats. Ha afirmat que Junqueras i Romeva li han transmès l’estímul ‘a continuar amb la tasca que estem fent’ i per a la consecució d’un acord amb BComú per a un govern ‘capaç d’afrontar els reptes que tenim sobre la taula’. Condemna les pintades a la seu de BComú Maragall també ha condemnat unes pintades de llaços grocs a la seu de BComú, un fent ‘indigne i inacceptable’ i ‘més quan es pretén utilitzar un símbol de democràcia i llibertat com els llaços grocs per atacar’. ‘Això és pitjor que un error, és inacceptable’, ha dit abans d’expressar ‘tota la seva solidaritat’ amb BComú.

Summary: Maragall insisteix en un govern amb Colau compromès amb la llibertat dels presos


El congrés constituent de la Crida Nacional per la República ha avalat la majoria dels membres de la candidatura encapçalada per Jordi Sànchez a la presidència i Toni Morral a la secretaria general. Hi han entrat, però, dos noms de la candidatura alternativa. La sorpresa ha estat que les dirigents més votades han estat dones, per aquest ordre: Laura Borràs, Elsa Artadi, Gemma Geis, Pilar Calvo i Marina Geli, seguides de Pep Andreu. Aquests són alguns dels noms de la cúpula que haurà de proposar a quines eleccions concorrerà la Crida i si ho farà com a partit. El tàndem de Sànchez i Morral ha obtingut 2.417 vots. Morral és un dirigent molt pròxim a Sànchez. Ha actuat com a dirigent mirall de l’ex-president de l’ANC, gestionar-ne les intervencions polítiques fora de la presó. A més, forma part de Junts per la República, un dels sectors organitzats dins de JxCat. És ex-batlle de Cerdanyola del Vallès per ICV i simbolitza la voluntat d’obertura ideològica que Sànchez i Carles Puigdemont li han volgut donar al moviment. La Crida batalla per no ser enquadrada en el centre-dreta i rema a contracorrent de la percepció que és l’enèsima refundació de l’espai convergent. En la nova direcció hi ha alguns dels noms claus del nucli fundacional, com ho han estat la consellera de la presidència, Elsa Artadi; la diputada de JxCat Gemma Geis, totes dues molt properes a Carles Puigdemont; i l’ex-conseller socialista Ferran Mascarell. També hi són l’alcalde de Montblanc, Pep Andreu, d’ERC; i diversos membres del PDECat: Albert Batet, portaveu de JxCat al parlament i dirigent de confiança de Puigdemont; Damià Calvet, conseller de Territori i Sostenibilitat i home fort de Josep Rull; i Miquel Àngel Escobar, ex-delegat de la Generalitat a Barcelona i dirigent molt afí a Jordi Turull. Montserrat Morante és l’únic membre del govern de la Crida que és alhora integrant de l’actual direcció executiva del PDECat. La consellera de Cultura, Laura Borràs, connecta la cúpula amb Quim Torra. Familiars dels presos polítics i exiliats en el congrés fundacional de la Crida. Fotografia: Albert Salamé Sànchez hi ha inclòs diversos dirigents provinents de l’ANC, com Assumpció Castellví, Jordi Pairó, Marcel Padrós i Irene Negre, alhora ex-militant d’ERC. Completen la direcció l’ex-diputada d’ERC Àngels Cabasés, l’ex-consellera socialista Marina Geli, l’experta en relacions internacionals Maria do Carmo Marques-Pinto, l’enginyer Josep Ferrer i la periodista Pilar Calvo. De la candidatura alternativa, hi han entrat la psicòloga Rosario Palomino i el politòleg Gerard Sesé. Vídeo íntegre del congrés constituent de la Crida Nacional per la República Tots els noms L’altra candidatura estava formada per l’advocat Jordi Ferrés, que ha optat a la presidència, i l’escriptor Oriol Izquierdo a la secretaria general. Han obtingut 115 vots. La resta de la segona llista a la direcció la formaven el treballador públic Francesc Xavier Almirall, el politòleg Xavier Altadill, el documentalista sanitari Jordi Céspedes, el politòleg Joan-Ramon Colomines-Companys, els historiadors Xavier Díez i Ricard Domingo, l’agent comercial Santiago Jorge Dorca, la professora de música Araceli Esquerra, l’ex-diputada de JxCat Isabel Ferrer, l’advocada Elena Fort, i la també treballadora pública Montserrat Grané. La resta d’integrants de la llista eren Mireia Mercader, infermera; Abigaïl Monells, gestora cultural; Ivan Ollé, metge-psiquiatre; Noèlia Sánchez, gerent de zona i dissenyadora del sector de mobiliari clínic; Pilar Sentís, psicòloga; i Santiago Vilanova, periodista ecologista. Inicialment, el jurista Hèctor López Bofill formava part de la llista, però va retirar la candidatura. Els resultats de les votacions a la direcció han estat els següents: Jordi Sànchez i Toni Morral: 2.417 Laura Borràs: 2.237 Elsa Artadi: 2.222 Gemma Geis: 2.192 Pilar Calvo: 2.028 Marina Geli: 1.966 Pep Andreu: 1.965 Ferran Mascarell: 1.937 Albert Batet: 1.857 Damià Calvet: 1.809 Carmo Marques-Pinto: 1.765 Miquel Àngel Escobar: 1.511 Jordi Pairó: 1.499 Irene Negre: 1.477 Rosario Palomino: 1.456 Assumpció Castellví: 1.446 Àngels Cabasés: 1.399 Montserrat Morante: 1.329 Josep Ferrer: 1.299 Gerard Sesé: 1.261 La Crida ha aprovat aquest matí les ponències ideològica i organitzativa, que passen a ser l’ideari i els estatuts de l’organització. Els inscrits al congrés constituent han ratificat esdevenir un ‘instrument polític organitzat’ que es dissoldrà quan es faci efectiva la República Catalana. No renuncia a cap via pacífica per a instaurar-la ‘a l’empara de la causa justa de la independència’.

Summary: La Crida elegeix Jordi Sànchez i Toni Morral al capdavant de la direcció


Després de mesos de preparatius, debats i votacions, ICV, EUiA i Barcelona en Comú funden avui el nou partit amb la mirada posada en el Parlament de Catalunya i la Generalitat. Tot i que el nou espai naixerà de moment sense nom, l’assemblea del 8 d’abril en fixarà el corpus ideològic i escollirà qui pilotarà de manera provisional tant l’executiva com la coordinadora nacional. L’absència destacada en aquesta confluència és la de la direcció de Podem, que va trencar l’acord i va retirar la seva candidatura la setmana passada. Malgrat la decisió de l’equip d’Albano Dante Fachin, han decidit de mantenir-s’hi la diputada i ex-dirigent morada, Jéssica Albiach, i el número 1 de Barcelona, Marc Bertomeu, entre més. Fins ara, s’han inscrit a l’assemblea més de 8.600 persones, la meitat de les quals ja ha votat la direcció del partit tant en les urnes electròniques com en les presencials, obertes fins avui al migdia. En canvi, l’ideari econòmic, social i nacional es votarà només presencialment al pavelló de la Vall d’Hebron, després d’un procés participatiu que va arrencar a final de gener. Hi ha vuit candidatures a la comissió executiva i vint-i-una a la coordinadora nacional. N’és una l’Equip En Comú Podem, que encapçalen Xavier Domènech, artífex del nou espai i portaveu d’En Comú Podem al congrés espanyol, i la batllessa de Barcelona, Ada Colau. Les votacions a la direcció són per llistes obertes i per un sistema proporcional, de manera que cada candidatura només pot presentar 25 persones per als 33 càrrecs en joc per a l’executiva, i 96 per als 120 de la coordinadora. De fet, aquest sistema de votació era un requisit de Podem Catalunya durant les negociacions prèvies a l’assemblea fundacional. Es va acordar així en un acord in extremis el 21 de març, que es va trencar pocs dies després, el dia 29. Una altra de les demandes de la direcció d’Albano Dante Fachin era el procés de registre del cens: no volien un cens a part sinó poder fer servir els seus canals habituals de votació –es va acordar de redirigir el portal habitual al sistema de registre d’Un País en Comú. Però els comuns van exigir un sistema de verificació electrònica i amb DNI i que només votessin residents a Catalunya, i Podem va denunciar que el nou registre implicava formar part ja d’un nou partit. En un comunicat, els de Fachin van retreure que hi havia noves condicions que feien el procés menys participatiu i advertien que no s’havien fixat regles clares ni consensuades per a la votació. El tercer requisit de Podem era un codi ètic que es pogués ratificar abans de l’assemblea. Després d’un estira-i-arronsa, la direcció de Podem va concloure que no es donaven les condicions imprescindibles per a continuar en la confluència: les bases van aprovar en una consulta interna, amb un 62% dels vots a favor, que només es tirés endavant si es mantenien les condicions. La direcció de Podem no serà, per tant, en l’assemblea fundacional dels comuns, tampoc com a convidada. Sí que hi participarà, en canvi, la candidatura Juntes Podem, de la diputada i ex-dirigent Jéssica Albiach, en tàndem amb Marc Bertomeu. Tres llistes de la coordinadora vinculades a la formació morada els donen suport i continuen en l’assemblea malgrat la decisió de Fachin. El dirigent de Podem a l’estat espanyol, Pablo Iglesias, va dir que estava decebut. El corpus ideològic Els comuns vertebren el corpus ideològic en sis eixos en clau econòmica, social, nacional i de regeneració democràtica. Hi ha vives divuit esmenes de les més de 2.000 aportacions que les bases han fet a la ponència zero del grup impulsor. Així, a l’eix nacional, els promotors proposen de definir els comuns com un partit que defensa una república catalana social, democràtica i ambientalment justa que vol compartir sobiranies amb un estat plenament de caràcter plurinacional. Ara bé, els sectors més federalistes i més independentistes dels comuns cercaran suports perquè l’esmena que mantenen viva cadascun substitueixi la proposta inicial. En clau econòmica els comuns d’entrada defugen el capitalisme i volen una economia plural i inclusiva, on es puguin regular els mercats, i en favor d’un sistema d’organització alternatiu com el cooperativisme. També aposten perquè el model productiu recuperi els circuits curts de consum, entre d’altres. Els convidats La direcció de Podem Catalunya no ha estat convidada per dos motius: per una banda, perquè entenen que, més enllà que l’equip d’Albano Dante Fachin es retirés, sí que hi ha gent de Podem, com Albiach o Vicenç Navarro, que es presenta en la llista de Domènech. I per una altra, perquè seria ‘estrany’ tractar-los com a convidats com qualsevol altre partit o entitat quan han format part del grup impulsor i han participat en el procés participatiu fins que l’acord es va trencar la setmana passada. S’ha convidat, en canvi, la direcció estatal de Podem. Sí ha estat convidat i hi assistirà, Alberto Garzón, líder d’IU, que de fet intervindrà en l’assemblea. També es desplaçarà a Barcelona el gallec Xulio Ferreiro, batlle de la Corunya. Els comuns també preveuen que els doni suport un representant de Compromís. No serà, però, la vice-presidenta valenciana Mónica Oltra. Els resultats provisionals a la direcció es preveuen a partir de dos quarts de vuit del vespre. Aleshores intervindran els caps de les llistes més votades.

Summary: Neix el nou partit dels comuns amb el parlament i la Generalitat com a objectius


Quin paper va jugar Juan Carlos I en el cop d’estat del 23-F? Com s’hi van involucrar els serveis secrets espanyols? Per què un terç dels acusats de participar en el cop d’Antonio Tejero van ser absolts? Aquestes preguntes fa quaranta anys que cerquen respostes perquè els documents sobre aquell dia estan classificats sota la llei espanyola de secrets oficials. Tanmateix, el programa 360º de la televisió pública basca ha intentat a La mano del rey treure l’entrellat d’una de les grans taques de la història de la democràcia espanyola. Per això, parlen amb polítics, periodistes i treballadors que eren al congrés aquell vespre del 23 de febrer de 1981, així com amb coneguts dels implicats en el cop. En aquest sentit, Luis Fernández-Villamea, fundador de la revista Fuerza Nueva i íntim amic de Blas Piñar, explica que Tejero li va assegurar que el 23-F va actuar sota les ordres de Juan Carlos I. ‘No vam anar allà per la investidura del senyor Calvo-Sotelo, que fou l’únic que se’n va beneficiar i, a més a més, mai ens va donar les gràcies’, comenta. Fernández-Villamea també afirma que la casa reial va recórrer a Tejero perquè ‘sabien que era una persona que ho podia fer molt bé. L’operació militar va ser una obra d’art.’ Segons ell, la gran contribució del líder colpista va ser evitar conflictes durant el segrest del congrés. ‘La gran obra va ser evitar un vessament de sang, perquè ell no era allà per això’, conclou. Podeu veure el reportatge complet ací:

Summary: Un documentari d’impacte d’EITB revela el paper de Juan Carlos el 23-F


El president del Parlament de Catalunya, Roger Torrent, ha convocat per demà a dos quarts de dotze del migdia la primera reunió de la mesa de la dotzena legislatura del Parlament de Catalunya. La reunió serà a porta tancada, tot i que es permetrà als mitjans de comunicació prendre imatges de l’inici de la trobada. Damunt la taula hi haurà la qüestió de la investidura del candidat de JxCat, Carles Puigdemont. És previst que els grups demanin un informe als lletrats de la cambra sobre la possibilitat de fer una investidura a distància, tot i que en l’informe sobre el vot delegat els juristes van apuntar que el candidat a la presidència ha d’estar present físicament al parlament. La investidura és prevista al reglament en els deu dies hàbils una volta constituïta la mesa, fet que la situa, com a màxim, en el 31 de gener. Abans, Torrent haurà de fer una ronda de trobades amb els líders de tots els partits. Els primers en reunir-se amb el president del parlament seran Miquel Iceta (PSC) i Xavier Domènech (CeC).

Summary: Torrent comença les converses per a la investidura de Puigdemont


La junta electoral espanyola permet que continuï penjada la pancarta sobre la llibertat d’expressió, col·locada divendres a la tarda al Palau de la Generalitat. ‘Llibertat d’opinió i d’expressió. Article 19 de la Declaració Universal dels Drets Humans‘, es llegeix a la nova pancarta. Aquesta va ser la resposta del president, Quim Torra, a les amenaces de la junta i de la fiscalia, que havien anunciat una querella per desobediència contra ell i que ara ja està formalitzada. Segons fonts de la Junta, el passat divendres els Mossos van fer arribar al president d’aquest organisme, Segundo Menéndez, una consulta sobre la tercera pancarta que el president de la Generalitat va ordenar penjar al balcó del Palau. En una resolució que no va transcendir, el president de la junta va respondre al comissari en cap dels Mossos que la nova pancarta no vulnera la Llei Orgànica del Règim Electoral General (LOREG), ni tampoc cap resolució anterior de la Junta. En concret, el president responia ‘en relació a la consulta de les 17:30h sobre la pancarta apareguda al balcó del Palau de la Generalitat amb el lema ‘Llibertat d’expressió i d’opinió, article 19 de la Declaració Universal dels Drets Humans’, aquesta presidència considera que no incompleix l’acord de la Junta Electoral del 21 de març’, que obligava a retirar els símbols. Aquest dimecres la Junta ha ‘pres coneixement i ratificat, en la situació actual’ la resolució del seu president, de manera que la pancarta pot seguir penjada al balcó del Palau sense que això provoqui nous conflictes amb el Govern. Avui Torra ha presentat avui la querella per prevaricació contra la Junta Electoral espanyola. A través d’un comunicat, el president ha avisat que portarà el cas de la prohibició de llaços grocs en edificis de la Generalitat ‘allà on calgui si el Regne d’Espanya no vol investigar els fets’. Un dels principals arguments que esgrimeix la querella de Torra és que no pot haver comès un delicte de desobediència mentre no s’hagi resolt la sol·licitud de mesures cautelars. Un dels principals arguments que esgrimeix la querella de Torra és que no pot haver comès un delicte de desobediència mentre no s’hagi resolt la sol·licitud de mesures cautelars i ha afegit que la JEC ‘anava modificant les mesures ordenades en funció de les al·legacions’. D’altra banda, sobre la querella que també avui ha presentat la Fiscalia Superior de Catalunya contra ell pel mateix tema, Torra ha considerat que és una demostració que ‘la repressió no s’atura’. Torra va anunciar la querella contra la JEC la setmana passada després de rebre amenaces de querelles per desobediència, que s’han concretat avui. La querella del president de la Generalitat la signa l’advocat dels exiliats, Gonzalo Boye.

Summary: La junta electoral avala la pancarta penjada per Torra que demana llibertat d’expressió


Paral·lelament al debat al Parlament de Catalunya sobre el paper que ha de jugar el govern en el judici del cas Palau, una de les parts ha fet pública la seva demanda de pena. El fiscal anticorrupció Emilio Sánchez Ulled ha complert l’acord amb Fèlix Millet i Jordi Montull i ha rebaixat les demandes de presó pels dos acusats a la meitat després que aquests tots dos assenyalessin CDC com l’artífex del presumpte cobrament de comissions. Concretament demanava 27 anys de presó per tots dos i ara la rebaixa ha passat a 14 anys i 9 mesos en el cas de Millet, i 10 anys i 10 mesos per Montull. Per la seva banda ha elevat mig any la petició de pena per a l’ex-tresorer de CDC Daniel Osàcar. En el tràmit de presentació de conclusions definitives, el fiscal Emilio Sánchez Ulled ha passat a demanar per a la filla de Jordi Montull, Gemma Montull, dos anys de presó dels 26 que li demanava, ja que passa de considerar-la de coautora a còmplice, i així podria evitar la presó. El fiscal ha tingut en compte com a atenuant la confessió dels tres a l’hora de fixar la seva sol·licitud de penes definitives, i per a Daniel Osàcar ha demanat elevar la pena de presó de set anys i sis mesos a vuit anys de presó. El Consorci es ratifica en la seva decisió El Consorci del Palau de la Música ha mantingut la seva posició de no acusar CDC en el judici per l’espoli de la institució musical per part del seu expresident Fèlix Millet i la seva mà dreta, Jordi Montull, durant el tràmit de presentació de les conclusions definitives, de manera que ja no podrà modificar-se la seva posició en el procediment. L’advocat del Consorci, Francesc Claverol, ha mantingut en la sessió en l’Audiència de Barcelona d’aquest dimecres les penes que demanava en el seu escrit d’acusació, de 21 anys de presó per a Fèlix Millet, per a la seva mà dreta, Jordi Montull, i per a la filla d’est, Gemma Montull, per haver desviat fons de l’entitat del 1998 al 2009 per al seu “benefici particular”. El Consorci –Ministeri de Cultura, Ajuntament de Barcelona i Generalitat– no ha modificat la seva postura de no acusar CDC, malgrat que els acusats van confessar en el judici que el partit va cobrar comissions de la constructora Ferrovial a canvi de concessions d’obres públiques camuflades com a donacions de patrocini a la institució, tal com es va acordar en una reunió del 12 de maig, encara que l’Ajuntament pretenia que el consorci acusés també a CDC després de la confessió de Millet.

Summary: La fiscalia rebaixa a la meitat la petició de presó per Millet