La política barcelonina viu encallada en un empat infinit que ha impedit que s’aprovés el pressupost, el pla d’actuació municipal, les ordenances fiscals… Ada Colau fa un any i mig que és al capdavant del govern municipal i ja ha tingut temps per demostrar la seva capacitat de governar una ciutat com Barcelona. Hem volgut repassar la situació de l’ajuntament amb un dels homes forts del Partit Demòcrata (PDECAT) —regidor de CiU a l’ajuntament— Joaquim Forn. Aquest independentista de tota la vida s’ha mostrat disposat a rellevar Xavier Trias com a candidat a les pròximes eleccions, el 2019. Haurà de guanyar les primàries que el partit vol organitzar. Parlem amb Forn de l’habitatge, el turisme, la projecció internacional, el dinamisme econòmic i la governabilitat de la capital del país. També de l’independentisme a la ciutat. —Quin és el projecte del PDECAT per Barcelona? —Volem que Barcelona sigui una ciutat amb lideratge. Que sigui una ciutat amb ambició. Vam fer molta feina els quatre anys de govern per projectar Barcelona arreu del món. I creiem que això és un error perdre-ho. Hem de poder estar al capdavant de les principals ciutats del món. Per això cal molta ambició i lluitar amb grans projectes estratègics que estan en debat al món. Cal apostar per projectes relacionats amb les noves tecnologies, amb l’Smart Cities vam fer un forat important en aquesta direcció. —Què més? —Hem de donar resposta a dos aspectes que per nosaltres són preocupants. Per una banda, encarar els problemes de desocupació. Vam entrar en un moment de crisi econòmica molt forta. Hi ha hagut una mica de disminució de gent desocupada. Però estem entorn dels noranta mil desocupats a Barcelona i no pot deixar de ser un objectiu prioritari. La creació de nous llocs de treball és una qüestió central. I lligat amb això, donem una importància cabdal al foment de l’economia. Hem d’ajudar al dinamisme econòmic i a la captació d’inversió. Això ja ho vam fer els quatre anys de mandat. Vam atreure més de set mil milions d’euros. Vam ser la segona o tercera ciutat amb més inversions estrangeres d’Europa. N’estem satisfets. —Lideratge, ambició, dinamisme econòmic… —I cal que la ciutat funcioni. Els serveis als ciutadans han de funcionar. Els ciutadans confien que l’ajuntament s’ocuparà de determinades coses. Hi ha d’haver seguretat, neteja, transport eficient, per dir-ne només alguns. Volem centrar la nostra acció política també a fer una ciutat que funcioni bé. —I tot això que heu dit, ho trobeu a faltar amb Ada Colau? —És evident que Ada Colau continua tenint interès per la projecció internacional. No dubto que sigui un interès sincer. Però el seu esforç de projecció no sempre va lligat a la capitalitat de Catalunya. Per nosaltres, aquesta dimensió és molt important. Vivim un moment importantíssim pel nostre país i no és el mateix encarar-lo amb la capital del país al costat o d’una altra manera. Quan Xavier Trias anava a qualsevol trobada amb altres alcaldes, es presentava com el batlle de Barcelona, capital de Catalunya. I explicava el procés que està fent el país. Per exemple, la reunió amb en Bloomberg va ser molt important i en va sortir algun article molt dur contra l’actitud de Rajoy i el govern espanyol. I això es pot fer o es pot no fer. I la realitat d’ara és que Colau, quan surt a fora, és la batllessa d’una ciutat espanyola. Alguna vegada se li ha escapat i, fins i tot, ha dit que aspirava a ser la segona ciutat espanyola. Tot això és un error. No només per l’interès de Catalunya. Si no per l’interès de la ciutat. —Els últims baròmetres no indiquen un bon resultat pel PDECAT. No sabeu aprofitar les errades de Colau? —És la pregunta que ens fem tots plegats. Hi ha errors propis. Hem de pensar si la manera de fer oposició actual és la correcta. Però hi ha dos factors més. No hem tingut nom fins fa quatre dies. Avui encara continuem utilitzant el nom de Convergència i Unió. I això despista molt la gent. I no tenim candidat. Són dos factors que també influeixen en la capacitat de fer arribar el missatge i el projecte als ciutadans. I encara un tercer factor: no hi ha eleccions a la vista. Hi ha unes coses que podem corregir molt aviat i unes altres que es resoldran més endavant. —El polític més ben valorat és en Xavier Trias… —Sí. Però a Ada Colau se li riuen totes les gràcies. S’ha perdut una mica l’esperit crític en aquest mandat. El primer any va ser molt clar. I ara comença a canviar. La gent ja s’adona que determinades ocurrències poden ser perjudicials. I Colau comença a tenir un cert desgast. Quan rasques una mica, t’adones que darrere del discurs sovint no hi ha res de res. I nosaltres ens hem d’explicar millor. —Creieu que ERC ha sabut respondre millor les errades de Colau? El baròmetre els dóna molt bon resultat… —Sincerament, crec que no és un tema de l’acció política a Barcelona. La previsió de pujada d’ERC és general, no tan sols a Barcelona. Ja va passar a les eleccions espanyoles, també ho diuen les enquestes al parlament… i també a Barcelona. En poblacions més petites, el candidat té un pes més determinant que la marca del partit. Aquesta tendència d’ERC és real. A Barcelona, abans de les eleccions també semblava que el resultat seu seria espectacular, però els vam doblar en vots. No ens podem adormir i hem de ser capaços d’explicar que som l’alternativa real de la ciutat. Hem de ser capaços de sumar més gent que les últimes eleccions. Vam treure cent cinquanta mil vots. Amb disset mil vots més, estaríem governant. La nostra aspiració és no perdre cap d’aquests cent cinquanta mil i encara poder-ne sumar de nous. — No és molt urgent tenir candidat? —Tots els projectes necessiten un lideratge. En Xavier Trias ja va dir que no es tornaria a presentar. I és una assignatura pendent. Però no tinc una pressa especial. No n’hem de tenir. Hi ha el compromís de fer unes primàries per escollir el candidat. La feina ara dels que som al grup municipal és construir l’alternativa i fer-la visible. Tenim temps, però no ens podem aturar. —I qui ha de ser aquest candidat? Quin perfil ha de tenir? Es dirà Joaquim Forn? Qui pot disputar la victòria a Ada Colau? —Jo m’he manifestat amb voluntat de presentar-me a les primàries. Hi ha més persones que han dit que en tenien ganes. Però més enllà dels noms, cal una persona que sigui capaç d’aplegar les sensibilitats i de representar el nostre projecte de ciutat. L’aposta de Colau amb el seu nou partit és cercar la confluència de les esquerres. En canvi, nosaltres som una opció independentista i no tenim complexos en determinades qüestions, com l’ambició i el lideratge de Barcelona, el foment de l’economia i la creació de llocs de treball. Som opcions diferents i creiem que la nostra proposta és millor per les persones que viuen a Barcelona. —En el ball de noms ha sonat el del conseller Santi Vila. Com ho veieu? —A hores d’ara, no podem descartar ningú. Hem de veure quines són les persones que estan disposades a fer aquest pas i quines tenen més opcions de guanyar. No les primàries, sinó les eleccions. El nostre objectiu és tornar a guanyar les eleccions. Hem d’identificar qui és la persona amb més capacitat d’eixamplar socialment l’espai d’aquesta alternativa que volem per Barcelona. —Abans apuntàveu el perjudici de fer servir encara el nom de CiU. Com perjudica? —És una marca del passat. CiU. Parlem de la marca, no de les persones. Aquí tenim una regidora d’Unió amb qui ens entenem perfectament. CiU ja no existeix ni existirà. No té sentit que encara associem el grup municipal a aquesta marca. Això s’ha de canviar. —On ha quedat aquella moció de censura que havíeu plantejat? Calia entendre’s amb Ciutadans i PP en una aliança contra natura… —Nosaltres vam fer aquesta declaració de voluntat perquè acabàvem de guanyar una reprovació al govern, no s’havia pogut aprovar el pla d’actuació municipal, cosa que no havia passat mai, no s’havien pogut aprovar les ordenances, i la situació era complicada. Un cop reprovat el govern calia que oferíssim la possibilitat d’una majoria alternativa. És la responsabilitat de ser el primer partit de l’oposició. No podem quedar-nos amb els braços plegats mirant com cau el govern. Això no ens agrada. Ja sabíem que era arriscat fer aquell plantejament. Tothom sap sumar i restar. La nostra condició era que hi hauria un batlle independentista: Xavier Trias. I això no ho van acceptar. Nosaltres no vam enganyar ningú. Però és evident que hi ha partits que mentalitat de Madrid diuen ‘antes Colau que rota’. Al PP i a Ciutadans els fa més por tenir un independentista governant Barcelona que Ada Colau. —Descarteu tornar a intentar la moció de censura? —No descartem res. Però la majoria que ens interessa construir és la majoria social que ens doni la victòria el 2019. Ara governa Ada Colau. Creiem que no és un govern bo per la ciutat, però ens hem de concentrar en fer oposició, propostes constructives i governar quan tinguem la majoria per fer-ho. —Així no hi ha cap solució a la governabilitat de Barcelona? —Sí que n’hi ha. La primera és que Barcelona en Comú reconegui que ara és més feble que abans de l’entrada del PSC al govern perquè s’ha tancat la porta a pactar amb tothom. Nosaltres tenim 10 regidors. Sumats als 11 de Barcelona en Comú conformen una majoria per a determinats projectes i propostes. Som un partit amb mentalitat de govern i de pacte. Sempre hi estem disposats. Malauradament, són molt poques les ocasions que hem pogut col·laborar amb Barcelona en Comú. —Barcelona té els lloguers més cars de l’estat espanyol, als nivells previs a l’esclat de la bombolla. Què es pot fer per millorar aquesta situació? Com es pot regular? —Tothom ha de ser sincer en temes com aquest. No es poden prometre coses que no són de la teva competència. Per exemple, el preu del lloguer. Tothom ha de parlar clar i mirar de coordinar les administracions per a poder resoldre situacions com aquesta. L’Ajuntament de Barcelona pot fer molta feina. Per exemple, el front marítim des de les Torres Mapfre fins a la zona Fòrum, majoritàriament era terreny municipal. En el seu moment, es va vendre a promotors privats i es va construir habitatge privat. Sí que va donar a l’ajuntament uns ingressos importants, però s’hauria d’haver tingut més vista —en aquell moment manava el PSC i ICV— per veure que calia començar a fer un parc d’habitatge públic. Els que ho podien fer no ho van fer. Per altra banda, si parlem del problema de l’habitatge, ja no podem pensar en clau de Barcelona ciutat. Per fer política d’habitatge de veritat, cal fer-ho a escala metropolitana. Aquest és l’espai que encara dóna opcions al creixement. —Es pot limitar el preu del lloguer, com s’ha proposat? —És una bona línia. Però hem de ser conscients de les competències que té cadascú. La consellera Borràs ha dit que és optimista sobre la possible impugnació de la llei pel govern espanyol. Ja ho veurem. En tot cas, aquest és un argument més per tenir les competències que té qualsevol estat i poder fer la política més adient en cada àmbit. —Colau hauria d’estar menys pendent de fer aliances de ciutats europees i pensar a coordinar l’àrea metropolitana? —L’altre dia hi havia aquesta entrevista al Corriere della Sera on deia ‘sóc la nova cara d’Europa’. Ho diu ella mateixa… L’àrea metropolitana és essencial. Ella n’és la presidenta. Hi ha molta feina per fer. Seria molt bo que es concentrés en això. A ella li agrada el discurs abstracte. La gestió del dia a dia d’una ciutat la cansa molt. No té aquesta vocació. Li agrada més fer grans discursos i declaracions. De la declaració a la gestió hi ha un camí que cal recórrer. I als que governen ara no els agrada fer-ho. Perquè cal arromangar-se i prendre decisions, que poden ser contradictòries amb aquells discursos que havies fet fins que vas arribar al govern. Quan has anat darrere la pancarta dient determinades coses, un cop al govern has de gestionar-les. Tenen un desconeixement molt gran de la gestió d’una ciutat de la dimensió de Barcelona. I una cosa més perillosa: no volen assumir responsabilitats. La política és l’acció i la presa de decisions. No tan sols fer discursos. —Això valdria pel tema dels desnonaments? —Si recordem que durant la campanya electoral, Ada Colau deia que, si hi havia desnonaments, era perquè Xavier Trias no hi feia res. Però què ha passat? Que avui hi ha més desnonaments que en el nostre mandat. Aleshores n’hi havia uns vuit al dia. Ara se’n produeixen deu reconeguts per ella. Algú veu aquells moviments que a nosaltres ens perseguien per tota la ciutat? Ara no ho fan. A ella li retreuen això? Ningú no li diu res. Però la gent les acaba veient aquestes coses. —Una altra de les qüestions pendents a Barcelona és la convivència entre el turisme i els veïns. Quina proposta teniu? Heu dit que no es pot criminalitzar el turisme… —S’ha de regular. Aquesta és la paraula. Però una cosa és regular i l’altra és prohibir. Aquestes campanyes contra el turisme quan té un impacte econòmic tan gran per la ciutat estan completament fora de lloc. Que no anem a fer turisme nosaltres a ciutats d’arreu del món? Tot això fa gràcia. Quanta gent viu del turisme? S’ha d’entrar a veure si els llocs de feina turístics estan prou ben pagats i si les condicions són adequades. Però el turisme crea llocs de treball i no es pot espatllar. Crea riquesa. I també crea malestar en determinats punts sobreexplotats. Quan hi ha massa concentració turística, hi ha malestar. S’han de buscar fórmules de regulació com vam fer amb el Parc Güell, per exemple. —Per què Barcelona no és la capital de l’independentisme? —Jo sempre prefereixo tenir una visió positiva de les coses. Ja sé què voleu dir. Barcelona no és Vic. Molt bé. Això ja ho sabem. Però el 27-S jo feia d’interventor al Centre Tecnològic de Nou Barris. Hi ha vuit meses. Observant quin perfil de gent votava Junts pel Sí t’adonaves que hi havia de tot. Gent gran, gent jove… catalanoparlants i castellanoparlants… En el moment del recompte estàvem convençuts que ens enduríem una patacada. Doncs en aquell col·legi va guanyar Junts pel Sí! Al bell mig de Nou Barris. El dia abans hauríem celebrat quedar segons. I al districte de Nou Barris, Junts pel Sí va ser el segon partit a set-cents vots de Ciutadans. No podem tenir aquesta visió tan pessimista. El pas que ha fet l’independentisme a tot el país, però també a Barcelona, amb el 9-N i el 27-S és espectacular. —I encara és important ser a l’AMI o ja és un tema que ha quedat aparcat? —Quan governàvem nosaltres, no teníem els vots necessaris. Ara sí que es podria guanyar la votació. Nou vots nostres —perquè la regidora d’Unió va dir que no votaria—, cinc d’Esquerra i tres de la CUP, ja són disset. Se’n necessiten vint-i-un. Si Barcelona en Comú dóna llibertat de vot als seus regidors, segur que s’aprova. Hi ha diversos regidors seus que han demanat el vot per la CUP en altres eleccions. I que la capital del país sigui a l’AMI, és un pas molt significatiu. No podem tenir un projecte nacional complet si la capital no hi fa costat. És important que Barcelona es pugui pronunciar i afegir a l’AMI. —Sou un independentista de tota la vida. Heu estat molts anys en un partit no independentista. Us imaginàveu que el ritme de la independència seria el que ha estat? —No, no, no… Sempre he estat convençut de la independència. Però pensava que la meva generació potser no ho veuríem. És així. Vaig entrar a un partit que no era independentista pensant que era un partit que podia ajudar a crear les estructures que permetrien a Catalunya arribar un dia a la independència. Però les coses que sembla que van a poc a poc tot d’una s’acceleren. Això és una constant de la història. I és el cas de Catalunya. La independència és l’única alternativa a la desaparició del país.

Summary: Joaquim Forn: ‘PP i C’s tenen més por d’un independentista a Barcelona que d’Ada Colau’


Aquest cap de setmana passat s’ha vist en la cinquena divisió francesa una jugada molt rocambolesca, tant que ja ha fet la volta al món. Va passar quan un jugador del TA Rennes va xutar un penal en el partit contra el Vannes Olympique. La pilota va anar al pal, va rebotar en el porter, que va acabar fent dues aturades més espectaculars.

Summary: El penal més estrany amb l’aturada més increïble


La reforma del delicte de sedició al codi penal espanyol és una proposta que els comuns van llançar durant la campanya de les eleccions espanyoles i que ara volen portar al congrés per forçar el PSOE a posicionar-se, tot i que no forma part de l’acord de govern entre els socialistes i Unides Podem. Si es rebaixés el delicte, o es derogués, s’aplicaria de manera retroactiva i obligaria el Tribunal Suprem espanyol a revisar la sentència contra el procés. El president del grup parlamentari d’Unides Podem, Jaume Asens, ha explicat que havien lliurat una proposta als seus socis de govern ‘molt assumible pel PSOE’, tot i que ha admès que podrien arribar a votar per separat, i ha descartat una amnistia per les dificultats en ‘l’encaix jurídic’. També proposen la supressió de l’article que reprimeix els piquets informatius de vaga, una reivindicació dels moviments socials i dels sindicats. L’objectiu és blindar els drets de manifestació i protesta contra les aplicacions repressives del Suprem. Una reforma en aquest sentit, una vegada assumida pel tribunal, comportaria l’alliberament immediat de Jordi Cuixart, Jordi Sànchez, Carme Forcadell, Josep Rull i Joaquim Forn perquè només van ser condemnats per sedició. Pel que fa a Oriol Junqueras, Raül Romeva, Jordi Turull i Dolors Bassa, condemnats també per malversació, serien a prop de sortir de la presó pels gairebé tres anys de tancament que acumulen i tindrien accés a permisos i el dret de mantenir el tercer grau. Reticències del sector més espanyolista del PSOE Aquesta proposta, que al febrer ja va treure el cap, pot topar amb els sectors més durs del socialisme espanyol. Una de les veus que va alçar-se per criticar la proposta dels comuns fou la del president de Castella la Manxa, Emiliano García Page. En canvi, el primer secretari del PSC, Miquel Iceta, va avalar aquesta fórmula en una entrevista a Ràdio 4. A començament d’any, la portaveu del govern espanyol, María Jesús Montero, va explicar que Sánchez tenia la voluntat de ‘modernitzar’ els tipus penals de rebel·lió i sedició. Va evitar de dir si una reforma del codi penal espanyol inclouria el fet de tornar a tipificar com a delicte la convocatòria de referèndums, cosa que xocaria amb la posició del seu soci de govern, Unides Podem. Tanmateix, ara per ara no hi ha cap proposta clara ni definida del PSOE. Les dues opcions són o bé una rebaixa de les penes de la sedició i un aclariment del tipus penal –com ara la substitució del concepte genèric de ‘força’ per ‘violència armada’– o bé directament la derogació d’aquest delicte, que és d’origen medieval i una anomalia a la Unió Europea. El ministre de Justícia espanyol, Juan Carlos Campo, va negar a la comissió de justícia del congrés espanyol que el PSOE tingués cap ‘compromís’ amb ERC per a reformar el delicte de sedició. Va dir-ho responent a Ciutadans, que citava un article publicat diumenge a El Mundo segons el qual la Moncloa enllestïa una reforma que rebaixa les penes de sedició amb concurs amb el de malversació. ERC no hi va dir res, però el diputat de JxCat Jaume Alonso-Cuevillas va reclamar que es deroguessin la sedició i la malversació sense apropiació. De moment, l’independentisme aguaita aquesta proposta amb prudència. La reivindicació principal d’ERC, JxCat i la CUP és l’amnistia, que anul·laria el judici i les condemnes i extingiria, doncs, la responsabilitat delictiva que el Tribunal Suprem espanyol ha atribuït als presos polítics. L’amnistia també implicaria la nul·litat de la resta de judicis contra el procés independentista i dels processos contra agents de la policia espanyola i la Guàrdia Civil per la violència de l’1-O, i permetria el retorn dels exiliats. Tanmateix, el PSOE no n’és pas partidari, d’aprovar una llei d’amnistia. Els cops de volant de Sánchez amb el codi penal Durant la campanya electoral, Pedro Sánchez va dir que reformaria el codi penal, però justament en la direcció contrària: per tornar a tipificar com a delicte la convocatòria de referèndums. La proposta del PSOE anava enfocada a endurir el discurs contra l’independentisme en una campanya en què Sánchez rebia moltes crítiques i atacs de la dreta i l’extrema dreta per la seva suposada indulgència i per la possibilitat que pactés amb els partits independentistes –tal com va acabar fent, amb ERC, després de les eleccions espanyoles perquè l’aritmètica li ho exigia. Setmanes abans, després de la sentència del procés, Sánchez va comparèixer per assegurar que la sentència del Suprem s’havia de complir íntegrament. El dirigent de Podem i actual vice-president espanyol, Pablo Iglesias, se’n va desmarcar. Els cops de volant de Sánchez són constants. El febrer del 2019, el PSOE ja va votar contra una proposició de llei del PP al congrés espanyol per a tornar a tipificar la convocatòria de referèndums com a delicte. De fet, no ho és perquè el 2005 el PSOE de José Luis Rodríguez Zapatero ja va derogar-la. Via lliure al congrés, però en mans del TC Una reforma del codi penal requereix majoria absoluta al congrés espanyol per a reeixir. En el cas que PSOE i Unides Podem presentessin una proposta favorable als presos polítics i que l’independentisme la veiés amb bons ulls, n’hi hauria prou amb els vots de l’independentisme per a aprovar-la, i possiblement s’hi afegirien partits com Compromís, el PNB, EH Bildu i el BNG. Tanmateix, de segur que el PP i Vox hi recorrerien en contra al Tribunal Constitucional espanyol (TC). Teòricament el TC no entra en acció si no es veuen afectats els drets fonamentals. L’última reforma del codi penal espanyol la va fer el govern del PP el 2015, i el TC no hi va posar impediments. Tanmateix, una modificació que pogués afavorir els presos polítics pot tenir un tractament diferent al TC, que pot continuar forçant la interpretació de les lleis i determinar, per exemple, que és una ‘amnistia encoberta’, tal com diu la dreta espanyola. Interrogants en el cas dels exiliats La llibertat dels presos polítics gràcies a una reforma del codi penal no extingiria les condemnes ni la culpabilitat que el Suprem els va atribuir. Tanmateix, en aquesta proposta hi ha una altra ombra: la situació dels polítics independentistes exiliats. La justícia espanyola continuaria perseguint Carles Puigdemont, Toni Comín, Meritxell Serret, Lluís Puig, Clara Ponsatí, Marta Rovira i Anna Gabriel. Els exiliats no podrien tornar a casa sense acabar a les mans dels tribunals d’Espanya, que en primer lloc els podrien empresonar preventivament sense judici, i després condemnar-los i fer-los complir penes equiparables, almenys, a les que compleixen els presos polítics, en el cas que fossin condemnats per sedició i que aquest delicte no s’hagués derogat.

Summary: Els entrebancs per a la reforma de la sedició al codi penal espanyol


La Comissió Europea rebaixa fins a l’1,9% el creixement de l’economia espanyola d’enguany, una xifra que representa una retallada de quatre dècimes respecte a les previsions que tenia Brussel·les a l’estiu. L’executiu comunitari també preveu una retallada del creixement per al 2020, any en què l’economia espanyola creixerà l’1,5%, i per al 2021, quan ho farà l’1,4%. Pel que fa al dèficit, Brussel·les l’eleva fins al 2,3%, tres dècimes per sobre de la previsió del govern espanyol, i al 2,2% el 2020. En un context de desacceleració econòmica global, la Comissió Europea preveu una desacceleració progressiva de l’economia espanyola en els anys vinents. La principal causa interna que porta a l’alentiment, segons Brussel·les, és l’augment de l’estalvi per part dels ciutadans, cosa que fa baixar el consum privat. Les tensions comercials globals i la incertesa són la principal causa externa que explica la rebaixa. Pel que fa al consum privat, l’executiu europeu calcula que es recuperi lleugerament. Tot i així, només contribuirà a aportar un impuls moderat al creixement. Per contra, el sector exterior serà el que més contribuirà al creixement a causa d’un augment lleuger però continuat de les exportacions. La segona taxa d’atur més elevada de la Unió Europea Malgrat la previsió de creixement de l’economia espanyola, l’atur continua sent un problema per a Espanya. La previsió de l’executiu europeu és que segueixi sent un dels estats amb una taxa d’atur més elevada: del 13,9% aquest any, del 13,3% el 2020 i del 12,8% el 2021. Segons la previsió de Brussel·les, aquest any només la superaria Grècia, amb una taxa d’atur del 17,3%. La desocupació es situarà enguany més de sis punts per sobre del de la mitjana de la zona euro, que serà del 7,6%, segons les previsions de la Comissió. La distància encara és més destacada amb la mitjana de la Unió Europea, que es troba en el 6,3%.

Summary: Brussel·les retalla quatre dècimes la previsió de creixement de l’economia espanyola


El parlament ha refusat les propostes de resolució de Ciutadans i el PP que demanaven condemnar ‘taxativament’ i ‘enèrgicament’, respectivament, el ple del 6 i el 7 de setembre del 2017 per considerar-lo ‘un cop a la democràcia’. El text de Ciutadans anava més enllà i deia que el ‘cop’ encara no s’ha aturat i que continua endavant, amb ‘la inequívoca intenció de culminar la secessió d’Espanya vulnerant el sistema democràtic’. Aquesta proposta també demanava de considerar tots els fets posteriors al ple, com la constitució de la Sindicatura Electoral, l’1-O, i els fets del 10 i el 27 d’octubre, com a actes ‘mancats de tota legitimitat i cobertura legal’. Les dues propostes de resolució han estat refusades amb els vots contraris de JxCat, ERC, els comuns i la CUP i amb els vots favorables de C’s i el PP, mentre que el PSC ha votat favorablement a la proposta de resolució del PP i s’ha abstingut a la de Ciutadans. El parlament també ha refusat la proposta del PP de reprovar el president de la Generalitat, Quim Torra, i s’ha refusat també d’instar-lo a dimitir. Aquesta proposta s’ha tombat amb els vots en contra de JxCat, ERC i la CUP, l’abstenció de comuns i PSC-Units, i el vot a favor de C’s. El PP argumentava que Torra ‘dóna suport a grups violents’ i ‘apel·la a conflictes bèl·lics’. El parlament exigeix l’alliberament immediat de Forcadell i la resta de presos polítics El parlament ha aprovat una proposta de resolució que exigeix l’alliberament ‘immediat’ de la presidenta del parlament Carme Forcadell i de la resta de presos polítics, així com el lliure retorn dels exiliats. La proposta, transaccionada entre JxCat, ERC i els comuns, ha comptat amb els vots favorables d’aquestes tres formacions i de la CUP, i hi han votat en contra Ciutadans, el PSC-Units i el PPC. A aquesta mateixa proposta també s’hi expressa ‘la solidaritat i el suport’ a la denúncia feta a través de la vaga de fam de Jordi Turull, Josep Rull i Jordi Sànchez i Joaquim Forn. El text aprovat, que s’emmarca en el debat monogràfic sobre el ple del 6 i 7 de setembre del 2017, també reconeix l’actuació de Forcadell i de la resta de membres de la Mesa processats i constata que ‘en cap cas això pot comportar responsabilitat penal’. D’altra banda, s’ha aprovat una proposta de resolució de la CUP on es reconeix la tasca de tots els membres de la Mesa del Parlament que ‘van facilitar el debat i l’exercici del dret d’autodeterminació per tal d’aprovar els mecanismes legislatius que fessin possible un referèndum’, així com també la feina de tots els presos i exiliats que ‘van fer possible el debat legislatiu i la materialització del referèndum de l’1 d’octubre’. Aquesta proposta s’ha aprovat amb els vots a favor de JxCat, ERC i la CUP, en contra de Ciutadans, PSC i PPC i amb l’abstenció dels comuns. La cambra tomba una proposta de Ciutadans per activar el 155 El Parlament ha constatat que ‘no hi ha cap motiu’ per aplicar l’article 155 a Catalunya una altra vegada i ha aprovat també ‘comprometre’s en la defensa’ de les institucions catalanes. Així ho defensa un text promogut pels comuns que ha rebut l’aval també de la resta de grups, excepte el ‘no’ de C’s i el PP. També s’ha refusat, amb el sentit de vot inversos, una altra proposta de resolució que deia just el contrari que la dels comuns, impulsada en aquest cas per C’s. Defensaven que hi ha ara les condicions a Catalunya que ‘obliguen’ el govern espanyol a posar en marxa aquest procediment. JxCat, ERC i la CUP perden la votació dels comuns que demana que abandonin la via unilateral També s’ha aprovat la proposta dels comuns que insta els partits independentistes a abandonar la via unilateral ‘de manera immediata’. Aquesta proposta s’ha aprovat amb el vot a favor de comuns i de C’s, el PSC-Units i el PP, i el vot en contra de JxCat, ERC, i la CUP. Al final de la sessió la diputada Gemma Geis ha dit que han perdut la votació pels diputats processats i perquè hi havia una delegació a Ginebra per denunciar la vulneració de drets dels diputats presos –si no haguessin estat a Suïssa els dos blocs haurien empatat i s’hauria rebutjat el punt.

Summary: El parlament refusa les propostes de Ciutadans i PP contra el ple del 6 i el 7 de setembre


El president dels Estats Units, Donald Trump, ha anunciat avui que la Guàrdia Revolucionària d’Iran, inclosa la Força Quds – la divisió internacional de l’organisme – serà considerada com una organització terrorista. ‘Avui anuncio formalment el pla de la meva administració per a designar a la Guàrdia Revolucionària, inclosa la seva Força Quds, com una organització terrorista’, ha assenyalat en un comunicat, en el qual ha descrit la seva decisió de ‘pas sense precedents’. Així mateix, ha subratllat que aquesta decisió ‘reconeix la realitat que l’Iran no és només un país que promou el terrorisme, sinó que la Guàrdia Revolucionària participa de forma activa, finança i promou el terrorisme com una eina de govern’. Les autoritats iranianes van advertir el diumenge que adoptaran mesures recíproques contra els Estats Units si Washington incloïa la Guàrdia Revolucionària en la seva llista de grups terroristes i van qualificar la proposta ‘d’inadequada i idiota’; com a resposta, avui mateix han designat a les Forces Armades dels EUA com a organització terrorista

Summary: Trump confirma que la Guàrdia Revolucionària d’Iran serà considerada una organització terrorista


Amb l’Eurocopa de França en joc des de fa dies, avui arrenca al Tirol del Sud una competició paral·lela, l’Europeada, que dóna l’oportunitat de jugar internacionalment seleccions de minories nacionals i culturals d’Europa excloses de la UEFA. El torneig, en què participen vint-i-quatre equips maculins i per primera vegada sis de femenins, és organitzat des del 2008 per la Federal Union of European Nationalities (FUEN) i es disputa cada quatre anys amb la intenció d’aprofitar l’atenció mediàtica que genera l’Eurocopa dels estats (més Gal·les, enguany) per fer augmentar el coneixement de les minories nacionals i la diversitat lingüística al continent europeu. En aquesta tercera Europeada, coordinada amb l’associació local Verband der Sportvereine Südtirols, hi participen així equips de tàtars de Crimea, de turcs de Grècia, d’hongaresos d’Eslovàquia i de Romania, de croats de Sèrbia i de serbis de Croàcia, de les minories alemanyes de Dinamarca, Hongria, Polònia i Rússia, d’eslovens de la Caríntia, d’eslovacs d’Hongria, de danesos d’Alemanya i d’un combinat de minories d’Estònia, a més d’aromanesos, gitanos, occitans, manxs, frisons, címbrics, ladins i romanxs, sòrabs i sud-tirolesos, els dominadors de la competició gràcies a la victòria en les dues edicions anteriors de l’Europeada: la del 2012, que es va jugar a Lusàcia, i la del 2008, que es va disputar al cantó suís dels Grisons amb la participació de l’únic equip de catalans fins ara, el Catalunya Endavant. A més del vessant esportiu, a l’Europeada tenen lloc celebracions culturals seguint l’objectiu de la FUEN, que és de ‘preservar i promoure la identitat, la llengua, la cultura, els drets i les característiques úniques de les minories europees’. Dimecres vinent, per exemple, la competició futbolística s’aturarà en ocasió del Dia de la Cultura, amb visites a museus i institucions de les minories ladina i alemanya del Tirol del Sud, a més de concerts. Per Susann Schenk, secretària general de la FUEN, després de dues edicions reeixides ja es pot parlar d’una ‘família Europeada’ que ara, al Tirol del Sud, ha crescut tant en nombre d’equips com de torneigs, atès que per primera vegada també n’hi haurà un de femení format per les seleccions sòraba, sud-tirolesa, occitana, ladina, romanxa i alemanya de Rússia. Antecedents L’Europeada té alguns antecedents. El novembre del 2006, enmig del ressò encara proper del Mundial a Alemanya, es va fer a Ièras (Occitània) el primer Viva World Cup, un campionat de futbol en què van participar quatre equips nacionals sense reconeixement de la FIFA: Camerun del Sud, Mònegue, Occitània i Sápmi. El torneig va ser organitzat per l’NF-Board, una associació fundada el 2003 per representar futbolísticament les nacions i pobles no reconeguts internacionalment, per motius polítics o esportius. Després de cinc edicions de la Viva World Cup (el 2006 a Occitània, el 2008 a Sápmi, el 2009 a la Padània, el 2010 a Gozo i el 2012 al Kurdistan), l’NF-Board va esclatar internament el 2013 i en va agafar el testimoni la Confederació d’Associacions de Futbol Independent (ConIFA), ‘la comunitat de futbol més important fora de la FIFA’. Aquesta nova entitat ja va organitzar el 2014 la primera Copa Mundial de Futbol a Sápmi, que ha tingut continuïtat fa just un mes amb una segona edició a la ‘república fantasma’ d’Abkhàsia, en què han participat dotze seleccions.

Summary: Trenta equips es disputen l’Eurocopa de les minories


El Pati dels Tarongers del Palau de la Generalitat torna a comptar des de fa diversos dies amb una pancarta amb un llaç groc que reclama la llibertat dels presos polítics i els exiliats. Fonts de Presidència han explicat a l’ACN que el llaç groc s’ha col·locat fa diversos dies al mateix lloc que havia estat abans de l’inici de la campanya electoral de les eleccions espanyoles. Les mateixes fonts, però, han indicat que no es tracta d’una iniciativa del govern i han evitat concretar qui ha col·locat el símbol al pati interior del Palau. A finals de març es va retirar la pancarta davant l’anunci de la llavors líder de Ciutadans a Catalunya, Inés Arrimadas, de denunciar el president de la Generalitat, Quim Torra, a la Junta electoral espanyol, per mantenir el llaç durant la campanya. En aquella ocasió, Presidència va atribuir l’exhibició del símbol als treballadors del Palau.

Summary: Tornen a penjar un llaç groc al Pati dels Tarongers del Palau de la Generalitat


El jurista Joan Queralt ens rep al seu petit despatx del nou edifici de la Facultat de Dret de la Universitat de Barcelona. Ens envolta tot un corpus legal que el jutge Pablo Llarena ha caragolat fins a l’extrem per a poder mantenir una causa per rebel·lió, sedició i malversació a uns dirigents independentistes que no han comès cap d’aquests delictes. I la clau de Llarena, diu Queralt, és Alemanya: si el tribunal de Slesvig-Holstein denega el lliurament de Carles Puigdemont per cap delicte, s’ensorra tot. I si, aleshores, el judici contra els presos es mantingués, s’arribaria a una situació grotesca, incomprensible, i que Europa condemnaria. Per això, perquè no n’hi ha cap, d’aquests delictes, el professor i jurista avisa que seria un greu error que algun dels advocats volgués pactar condemnes amb la fiscalia. —Dieu que si Pedro Sánchez volgués els presos polítics podrien ser al carrer en qüestió d’hores. —L’acusació, que la porta el fiscal, o bé podria demanar l’alliberament dels presos polítics o bé donar suport a la petició que fessin els presos. Si al jutge d’instrucció ningú no li demana que es quedin a la presó, els haurà de deixar anar. —Queden les acusacions populars. —A aquests, dit d’una manera educada, se’ls ha d’incentivar. Deixem-ho aquí. —Què voleu dir? Fer una trucadeta? — —És habitual fer això? —Bé, Manos Limpias va tenir una incentivació pitjor: els van ficar a la presó. De tant tocar la pera, la cosa es va acabar. De maneres d’incentivar, n’hi ha moltes: es pot fer de grat o per força. Doncs a aquests, se’ls fa veure la necessitat que no s’oposin a l’alliberament. —Amenaçar-los? —No. Els ho han de fer veure. Que és per un bé d’interès superior de l’estat. Hi ha moltes maneres de vendre les coses. —Això no va passar quan la fiscalia va fer la petició d’alliberament de Joaquim Forn. —Exacte. Perquè va ser una jugada hipòcrita: el fiscal es va retirar perquè sabia que ja hi havia els altres. Era pura gesticulació. Ara es tracta d’anar de debò. —Per què van voler gesticular aleshores? —Per Europa. Per demostrar que la justícia espanyola era independent. —Doncs si la fiscalia ho vol, els presos poden ser al carrer demà mateix. —Sí. És signar un paper, que pot ser aprofitant que els presos tornin a demanar el seu alliberament. Que el fiscal no s’hi oposi. —Per què no ho ha fet fins ara? —És que això depèn del govern. Si quan dilluns Pedro Sánchez piula una evidència, que és una qüestió política i ha de tenir una solució política, vol dir que els polítics no es poden amagar sota les togues dels jutges i fiscals. Doncs que en surti. Vinga! Si és cert això, que faci política. Ja sé que les coses no són tan fàcils, i que els principals obstacles que té Sánchez són gent que té dins del PSOE. —Quina gent? —És l’aparell del partit del qual Sánchez va ser víctima. Mireu, a França hi va haver un primer ministre que es deia Pierre Mendès France, que va exercir el càrrec només set mesos, i mai més no va tornar a ser polític, però és un referent ètic i moral de l’esquerra. Ell va produir la independència d’Indo-xina, la de Tunísia, va començar la del Marroc i quan tocava Algèria el van fer plegar. I tot això en set mesos. Sabia que era la seva mort política, però si agafes qualsevol llibre d’història hi apareix en lletres grosses. —Voleu dir que Pedro Sánchez voldrà emular Pierre Mèndes France? —Tots els polítics volen passar a la història. I ho fan els qui quan es troben un gran problema miren de resoldre’l de veritat. —Es fa difícil de pensar que ho vulgui fer, tenint en compte les seves manifestacions recents. —Sí, és clar. Crec que s’ha de distingir quan parla per als seus i quan no. No sempre és fàcil de desencriptar-ho, això. —La fiscalia del Tribunal Suprem pot rebel·lar-se contra la nova fiscal? —No: apartats. Fora. Recordeu Torres Dulce? Fou el que es va negar a posar les querelles a Catalunya pel 9-N. No ho va veure clar. Al cap de tres setmanes dimitia. Allò que sembli un accident. Era un bon jurista, una persona conservadora, no us penseu que era un fiscal vingut de Sierra Maestra amb el Che Guevara a la motxilla. Però s’havia llegit el codi penal i va dir que no hi entrava. Doncs el van despatxar. És que el fiscal general el nomena el govern. No té independència, i no ha de tenir-ne, a diferència dels jutges. A la major part del món occidental, els fiscals són part de l’executiu. —Però per fer això que dieu cal que ho vulguin. —Cal coratge polític. De sobte, algú ha posat damunt la taula cartes noves, i no sabem com jugar-les. Si penses que en una situació de crisi com aquesta tot serà plàcid i que a les tres seràs a casa a dinar, doncs no. —La pressió política interna a l’estat espanyol podria ser enorme si es decidís de deixar anar els presos. —Fa un mes, qui havia de dir que hi hauria un canvi de govern a Espanya? Ningú. Si les coses es fan bé es poden obrir escletxes importants. Però això no és d’avui per a demà, i el ‘tenim pressa’ l’hem d’aparcar. Perquè hem de ser conscients que vivim on vivim. Aquí hem cregut que, essent persones educades, fermes en les conviccions polítiques i amb un exercici democràtic de base, tot s’arreglaria. I no. Què fan? T’envien els piolins. —La coneixeu, la nova fiscal general de l’estat, María José Segarra? —Personalment, no. Però en tinc bones referències, progressista, una dona de qui tothom parla molt bé. Compromesa amb l’estat de dret. Aquí la gran qüestió és que la gent compromesa amb l’estat de dret, quan els toquen la unitat d’Espanya s’obliden de l’estat de dret. —N’hi ha prou que canviï el punt de vista de la fiscal general si la resta dels fiscals continuen enfocant el problema de la mateixa manera? —És una dependència jeràrquica. De fiscal, només n’hi pot haver un. Els altres són membres del ministeri fiscal, i ella té l’avantatge que no s’ha de desdir de res que hagi fet abans ella mateixa. Ella encara no ha fet res. I depèn del govern. —Dieu que la suspensió dels diputats processats que fa Llarena és irregular. —Sí. El contingut del 384 bis de la llei d’enjudiciament criminal ja és interpretat pel TC. Els rebels d’aquest article que esgrimeix Llarena són els que utilitzen armes o explosius per a equiparar-los a terroristes. I en l’última interlocutòria el Suprem ja deia que en aquesta rebel·lió no hi havia hagut ni armes ni explosius. No ho diem nosaltres. Aquesta és la interpretació més estesa en la doctrina jurídico-constitucional i penal espanyola. —Com s’entén que Llarena faci això? —De la mateixa manera que la doctrina més estesa és que això no és ni rebel·lió ni sedició ni desobediència i en canvi ha tirat pel dret. Ha culminat aquest procés de recaragolament de dret. La cirereta. —És una suspensió una mica estranya. —Sí, en certa manera ha tingut por del buit. No vull que m’acusin de canviar la composició del parlament. En la suspensió continuen essent diputats. Ell s’ha inventat un dret processal i penal constitucional. Va innovant. Quan estudiem dret haurem de fer l’apèndix Llarena. —És producte d’una certa por de Llarena que no sembli que s’excedeix? —És que hauria canviat la composició del parlament. Fins i tot ell deu haver vist que això no ho podia fer. —Us ha sorprès que Llarena actués com ho ha fet? —A tots ens ha sorprès. Perquè era un home conservador, bon jurista, de tracte amable. Coneix tots els advocats catalans, i alguns amb una certa familiaritat, i de sobte aquest home arriba al Suprem i li agafa mal d’alçada. —Si en comptes de Llarena hi hagués un altre jutge, hauria fet igual? —Jo veig que les decisions de la sala del Suprem són molt semblants. La majoria de magistrats del Suprem estan convençuts que la unitat d’Espanya és el màxim atemptat. I això es resol amb el que tenim. I si això no hi entra bé, ho farem entrar com sigui, encara que sigui a cops de martell. Penseu que l’any passat, en el discurs dels tribunals, el president del Consell General del Poder Judicial va dir que la base de l’estat de dret era la unitat d’Espanya. Una bestiesa, perquè això no surt enlloc; perquè aleshores, per exemple, França no seria un estat de dret perquè la seva base no és la unitat d’Espanya. El concepte d’estat de dret és universal. —Aquest és l’origen del problema. —L’avís ja el va fer Rosa Díez el 8 d’abril de 2014, quan el congrés va refusar la petició d’admissió a tràmit del referèndum. Per mi, és un dels dies oblidats però políticament més important, perquè dóna les claus de tot això que ha passat. —Què va dir Rosa Díez? —Que la unitat d’Espanya era un dret fonamental dels espanyols. I és clar que no és un dret fonamental, però molta gent ho podia sentir així. —No hi ha mecanismes efectius a escala europea per a aturar això? —Quan dieu ‘efectius’ voleu dir ràpids? Perquè quan tens una inflamació de la panxa vas al CAP, et palpen, et diuen apendicitis, urgències i t’operen. Quan s’inflama l’estat de dret triguen deu anys fins a arribar a Estrasburg. Perquè en dret tot s’ha de poder demostrar i acreditar, i s’han d’haver exhaurit totes les vies internes espanyoles. I com que els d’Espanya saben que això anirà a Estrasburg dilaten els terminis en algunes coses. —Com ara? —Quan havien de votar Puigdemont com a candidat a la investidura, van dictar unes mesures cautelars sense haver-ho admès a tràmit. Això ha estat sis mesos pendent de recurs per dir que no hi havia objecte. —És per això que Llarena també vol dilatar la decisió sobre l’euroordre a Alemanya? —L’euroordre a Alemanya és la seva peça fonamental. A París, al Museu de la Ciència, hi ha el patró or; i a Suïssa, hi ha un rellotge atòmic: el patró temps. Europa és el nostre patró or, o el nostre rellotge atòmic; si el que fem nosaltres s’ajusta a aquests paràmetres o no. I fins ara a Europa han dit que, d’això, res. Escòcia ho allarga, i a Bèlgica han dit que no dues vegades, i els han deixat anar en llibertat i sense mesures cautelars. A Alemanya ho van fer correctament: hi havia una euroordre i van detenir aquest senyor i el van ficar a la presó; al cap d’uns quants dies hi va haver una vista i el van deixar en llibertat. —El problema que té Llarena… —…és que queden exclosos els delictes polítics de l’euroordre. I que hi ha la doble incriminiació d’un delicte; i no és tant el nom que donis a un delicte en un país o en un altre, sinó els fets, que siguin incriminables. I la rebel·lió, tal com és presentada aquí, no és incriminable a Alemanya. Per això han dit que res de rebel·lió, i es miren la malversació. Però tampoc no hi encaixa, per la manera com és compresa a Alemanya i com és identificada aquí. —Si a Llarena li deneguen l’extradició de Puigdemont, què passarà? —Que aquí es faria un judici grotesc. El vice-president seria enjudiciat, per rebel·lió, malversació i més coses, suposo, i en canvi uns altres serien impunes i no els podrien fer res. I Puigdemont, amb el no d’Alemanya, i els consellers a Bèlgica, i la consellera a Escòcia, podrien entrar a l’estat espanyol durant quaranta-cinc dies sense que els poguessin tocar. Per aquests delictes. No dic que durant aquell temps no se n’inventessin uns altres. —Hi haurà un moment important que serà quan la fiscalia presentarà l’escrit d’acusació. —Delimitarà el terreny de joc. Però això serà un segon capítol, que ja veurem. Ara toca posar-los en llibertat. I ha de quedar molt clar que aquesta llibertat ha de ser sense pactar-la; amb els presos no s’hi negocia mai. La llibertat no es negocia; es dóna o no es dóna. I s’han de deixar anar sense cap contrapartida; res d’això que hagin d’abandonar la política… Res de res, en aquesta primera fase. —I després vindrà aquesta segona fase. —Però vindrà molt condicionada per allò que passi a Alemanya. —I en quina mesura ho condicionarà? Si no concedeixen l’extradició de Puigdemont per cap delicte, això com condicionarà les acusacions amb vista al judici? —Si condemnen els d’aquí, aniran a Europa i els diran que no. —Però Alemanya, Bèlgica i Escòcia es pronunciaran abans del judici. —Sí. I jo crec que la caiguda de les euroordres serà important. Albiro unes grans possibilitats que això sigui així. Diran a Espanya: no seguiu el patró, ni en longitud ni en temps, us ho heu de fer mirar. —Seria possible que això s’acabés reduint a un judici només per desobediència? —És que no hi ha ni desobediència. El primer d’octubre no van votar els polítics, sinó el poble. I resulta que havien despenalitzat els referèndums il·legals. Com es pot acusar de desobediència per un delicte que no existeix? —I podria passar que ni tan sols tingués trellat fer el judici? —Això és en mans de la fiscalia. Llarena va damunt d’un cotxe, però qui té les claus i el dipòsit de benzina és el fiscal. I mentre hi posi benzina, el cotxe tirarà. Però si el fiscal no acusa, i les acusacions populars són incentivades, el cotxe no es mourà. —La pressió política a Espanya pot influir molt la decisió que prengui la fiscalia. —Però el clatellot a Europa seria terrible. Imagineu que els països requerits diuen que no, i malgrat això aquí continuen endavant; la condemna és ferma, i després anem a Estrasburg i diuen que això no era delicte. —Al cap de deu anys. —Però la bufetada per al sistema seria terrible. El descrèdit de la justícia espanyola seria brutal. I això ho han de valorar també. —No en són prou conscients? —Home, la justícia espanyola s’ha endut unes quantes cleques importants. Per exemple amb la doctrina Parot; Marlaska, quan presidia la sala, va callar i va dir ‘se ejecute’. És clar, si el de dalt et diu que això no és, doncs ho has d’acatar. Una altra cosa és la premsa de trinxera de Madrid, que deia ‘doncs toquem el dos d’Europa’. —I bombes a les cerveseries de Munic. —És que gran part d’aquest nacionalisme caspós espanyol viu al segle XIX. No sap que els magistrats alemanys, belgues, suïssos, escocesos, tenen internet? Que saben espanyol? És una autarquia mental i jurídica. Quan diuen que s’han de posar bombes a les cerveseries als alemanys no els agrada gaire. I el jutge també és alemany, eh? I es demana: a quin país hem de lliurar aquesta gent? I més, quan ningú no ha dit res sobre declaracions d’aquestes. Què hi ha dit l’Associació de la Premsa de Madrid? —Veieu possible que alguns advocats de la defensa puguin pactar amb la fiscalia? —Me’n reservo l’opinió. Però jo crec que no pot haver-hi pactes. —No entendríeu que ho fessin. —Ni com a jurista ni com a ciutadà. Ara, reconec que qui és a la presó es troba en una situació especial. I tampoc no podem imposar patrons de conducta de defensa. Dit això, aquesta política d’appeasement  no funciona. És el que van fer els anglesos amb els nazis als anys trenta; quan tornaven amb avió de l’última conferència es van assabentar de la invasió de Polònia. No funciona; perquè reconeixes la teva culpabilitat, reconeixes els fets, i de cara als altres és brutal. I dónes benzina a les acusacions. Del punt de vista jurídic i polític és un error. Ara, per a qui és a la presó, amb les penes astronòmiques que demanen, el món és el dos per tres de la cel·la. S’ha de tenir en compte tot. —Hi pot haver maneres diferents d’entendre la defensa per part dels advocats. —Ni tots els processats tenen la mateixa importància processal, perquè no han tingut la mateixa intervenció. —No tots els advocats entenen de la mateixa manera la dimensió política d’aquesta causa? —Tots els advocats tenen com a primer mandat defensar el client. —I en un cas com aquest, amb presos polítics? —Sí, però el pres és qui es troba dins tancat. No es pot fer un judici si no tenim en compte això. Hi ha qui ho ha fet ja, que és el Santi Vila, i això ha implicat el seu apartament. Crec que de vegades pequem massa de fer pronòstics sense tenir totes les dades. Són molt variables. Que hi hagi aquesta causa pendent a Alemanya és una variable que no podem governar. Si l’extradeixen per malversació només el plet queda igualment coix. Si no l’extradeixen per res, la coixesa és de totes dues cames. Potser qui vol un appeasement de debò són alguns sectors a Madrid que no volen fer el ridícul. Però això no ho sabem. —Us va sorprendre que Boye fes aquella alerta? —Boye és molt llest. És un home amb un sentit estratègic brutal. També podeu llegir: Boye aleerta sobre els possibles pactes entre els advocats dels presos i la fiscalia. Gonzalo Boye: ‘Em van torturar durant. els cinc primers dies de la detenció’

Summary: Joan Queralt: ‘Llarena ha tingut por del buit’


El pròxim any Mètode arriba al seu número 100. Amb motiu d’aquesta efemèride, recuperarem algunes de les entrevistes i col·laboracions més destacades d’aquest centenar de publicacions. A continuació oferim l’entrevista al biòleg Edward O. Wilson, publicada en el número 41 de Mètode (2004). A Edward O. Wilson la natura i els éssers vius l’han captivat des que era un infant. No pot imaginar-se res més divertit i apassionant que estudiar la inacabable complexitat de qualsevol dels ecosistemes que habiten la Terra. Fa uns anys, quan encara feia classe a la Universitat de Harvard, recomanava als seus alumnes sortir a passejar pel campus i mirar de tant en tant el terra. “Com si fóreu déus de l’Olimp –els deia en to burlaner la qual cosa no pot ser massa difícil per als estudiants d’aquesta universitat”. Els demanava que no se n’anaren sense ser testimonis, per exemple, d’una batalla entre dues colònies de formigues. “Un grapat de terra de qualsevol dels camins o jardins del campus –deia tot exultant– inclou més d’un miler d’espècies diferents”. Wilson és professor emèrit a Harvard i curador honorari en entomologia al Museu de Zoologia Comparativa d’aquesta universitat. I està content de no haver de fer classes perquè necessita temps per a escriure –ara més que mai és essencial que els ciutadans del món entenguem fins a quin punt el destí dels esculls de coral i dels boscos tropicals és el destí de tots nosaltres– i per portar endavant la formidable tasca de defensa de la biodiversitat de dues de les organitzacions que encapçala, Conservation International i Nature Conservancy. El seu llibre Sociobiology va marcar una fita indiscutible en el pensament evolucionista. Tot i que en molts aspectes és un llibre tècnic, és alhora una obra de prou fàcil lectura. Igual com l’Origen de les espècies de Charles Darwin, és un llibre accessible a un ampli espectre de lectors… M’agrada que ho veja així. . «Es va dir que qualsevol idea que fera al·lusió a una biologia de la naturalesa humana fomentaria idees racistes o sexistes. Però això, senzillament, no va succeir» Vostè compagina, doncs, des dels seus inicis la ciència amb la divulgació… Això és veritat solament en part. De fet, em vaig dedicar quasi exclusivament a la investigació fins que vaig escriure Sociobiology, i aleshores ja tenia 46 anys. Mentre escrivia Sociobiology em vaig adonar que l’havia de fer interessant i comprensible per a científics de camps molt diversos, fins i tot per a científics socials i especialistes en humanitats. Per això em vaig concentrar en el que podria dir una exposició divulgativa dels fets, llenguatge i exemples amb il·lustracions, és a dir, fotos, dibuixos i altres coses per l’estil, que es pogueren entendre com una mena de lingua franca. Va ser després, quan escrivia On human nature, que vaig decidir fer un llibre per a un ampli espectre de lectors. Ho vaig considerar necessari per la polèmica que Sociobiology aixecava aleshores. S’hi discutia sovint en els mitjans de comunicació, i amb tanta confusió d’idees i punts de vista que vaig pensar que havia d’adreçar-me a un públic ben ampli per tractar els aspectes humans de la sociobiologia. Perquè he d’afegir que la secció de Sociobiology que parlava dels animals, o siga, el noranta per cent del llibre, mai no va aixecar cap polèmica. A la comunitat científica li va encantar. Va ser quan vaig parlar dels éssers humans que em vaig veure embolicat en un esvalot polític i teòric. On human nature va guanyar el premi Pullitzer, i això em va animar a escriure més llibres per a un públic variat. Però, en general, he de dir que no ho faig sovint. La majoria del que escric, tant llibres com articles, van adreçats a científics. Creu que potser alguns plantejaments d’alguns dels seus deixebles han estat massa sensacionalistes? Pense en l’obra de Richard Dawkins (The Blind Watchmaker, The selfish gene…) Supose que alguns dels llibres sobre sociobiologia de caràcter divulgatiu han estat sensacionalistes. Alguns dels autors s’han dedicat només a especular, a especular amb la intenció de provocar. Però la major part del que s’ha fet, i sobretot en el cas de Dawkins, és de qualitat… Crec que Dawkins ha estat una figura polèmica per la seua defensa de l’ateisme, per escriure aquests darrers anys en contra de la religió… Però els seus treballs sobre sociobiologia són molt bons. Llig l’entrevista completa al web de Mètode Entrevista realitzada per Carme Pastor Gradolí, del Departament de les Ciències de la Terra, Atmosfèriques i Planetàries, Institut Tecnològic de Massachusetts, MIT (Boston). Què és Mètode?

Summary: #Mètode100: Entrevista a Edward O. Wilson


L’Audiència d’Alacant ha condemnat tres nois a quatre anys de presó per haver violat en grup una noia en l’aparcament d’una discoteca de Torrevella (Baix Segura) el 2008. La sentència té semblances amb la del cas de ‘la Manada’, perquè el tribunal considera que els condemnats només van cometre un delicte d’abús sexual amb accés carnal i no d’agressió sexual, amb penes més altes. A banda, ha aplicat un atenuant en la condemna pel temps que ha durat el procés judicial. El resultat és que la pena de quatre anys és només de sis mesos més del mínim que estableix la llei. Tant la fiscalia com l’acusació particular els van demanar onze anys de presó per delictes d’abús sexual en grau d’autoria i com a cooperadors necessaris. La sentència destaca que no hi va haver cap violència ni intimidació durant la violació. Els agressors no van tenir necessitat d’utilitzar-la perquè la noia estava pràcticament inconscient a causa de la ingesta d’alcohol i d’una altra substància que no ha estat determinada. Mentre un d’ells la violava els amics l’animaven i convidaven amb frases degradants a més nois que eren a l’aparcament a participar-hi. L’exposició pública va fer que amics de la víctima veiessin la violació i la socorressin, tal com van declarar en el judici. La noia no recordava res, però la seva cosina la va acompanyar a un centre de salut i a la Guàrdia civil per denunciar-ho. De llavors ençà, la víctima està en tractament i té por de sortir de casa. Durant els deu anys que ha durat el procés judicial els agressors han estat en llibertat provisional. Ara, a més de complir la condemna de presó, hauran d’indemnitzar-la conjuntament amb trenta mil euros.

Summary: Condemnats a quatre anys de presó tres nois per una violació en grup de fa deu anys


Fa poques hores que ha començat a circular una cadena de missatges a Whatsapp que afirma que l’estat espanyol pressiona aquesta empresa per fer desaparèixer l’emoji, el dibuix, del llaç groc. Actualment qualsevol usuari pot triar d’enviar-ne un. El missatge demana de mobilitzar-se per impedir-ho, però els fets que suposadament explica són falsos. No hi ha cap probabilitat que desaparegui de Whatsapp ni que el govern espanyol ho intenti. I això és perquè l’emoji amb el llaç de color, que en pot adoptar de diversos, inclòs el groc, no és un símbol que només representi els presos polítics de Catalunya, sinó que és un símbol internacional de significats diversos segons els país. A banda, el 2014 va ser inclòs a l’Unicode, l’estàndard internacional de codificació de caràcters en suports informàtics acceptat per totes les empreses del món. Ni el govern espanyol pot demanar que el retirin d’Unicode ni, en cas que ho fes, dependria d’una empresa en concret o afectaria només una aplicació. Caldria retirar-lo de l’estàndard i això significaria un procés d’anys de durada amb l’oposició de tothom i pràcticament sense cap possibilitat d’arribar a bon port. Els emoji, els caràcters consistents en dibuixos predeterminats, inclouen els llaços de colors des de la seva primera versió, del 2015, molt abans que hi hagués presos polítics catalans. Els colors es poden canviar per donar suport a diverses campanyes, com es pot veure en aquesta pàgina. A més, segons els país, el llaç groc té un significat o un altre. Als Estats Units i el Canadà mostra el suport als soldats que combaten a l’estranger i tradicionalment es posen en arbres a les portes de les cases. A Austràlia simbolitza el suport a les brigades forestals i el treball de manteniment de la natura. Arreu del món també té la significació de suport als malalts d’endometriosi i a Corea del Sud s’ha fet servir en suport de les víctimes de moltes catàstrofes i accidents. Els llaços groc o taronja també identifiquen arreu del món el suport als malats de leucèmia o esclerosi múltiple. En aquest context és absurd d’afirmar que el govern espanyol intenti que Whatsapp retiri aquest símbol, car s’hauria de retirar a tot el món i això implicaria prohibir-ne també l’ús per a totes les altres causes. En aquesta pàgina de la Viquipèdia trobareu més informació sobre el significat d’aquest símbol arreu del món.

Summary: Desintoxicació: És fals que l’emoji amb el llaç groc desapareixerà de Whatsapp


Manifestants feministes s’han concentrat davant el rectorat de la Universitat de València amb la intenció d’ocupar-lo simbòlicament per recordar que la institució tindrà per primera vegada una rectora, Mavi Mestre. Tanmateix, l’ocupació ha estat frustrada perquè les portes de l’edifici eren tancades i un cordó policíac les protegia. Ara mateix el Rectorat de la Universitat de València està ple de lluita feminista💜✊ #CapALaVagaFeminista #8M #HaciaLaHuelgaFeminista #8MVagaFeminista. pic.twitter.com/lVaGVRKMu1 — Joves EU València (@JovesEU_Vlc) March 8, 2018 Les manifestants s’han col·locat davant el cordó i els agents de la policia espanyola han acabat carregant per a desallotjar-les. La rectora ha hagut d’intervenir-hi, arran de l’ús excessiu de la força i ha aconseguit que els agents deixessin d’actuar. Finalment, se n’han anat del rectorat i s’han obert les portes de l’edifici. FORA LES FORCES D’OCUPACIÓ! LES DONES TREBALLADORES DELS PAÏSOS CATALANS CONTRA ELS BOTXINS DE L’ESTAT#8MVagaGeneralFeminista #8M pic.twitter.com/nW7htB2JmN — Arran València (@ArranVlc) 8 de març de 2018 Les manifestants han criticat amb duresa l’actuació policíaca. A més, han denunciat que durant la manifestació la policia les havia assetjades i perseguides. A les dotze del migdia s’ha fet un acte dins el rectorat.  València, Rectorat de la @UV_EG, Fragment de la representació-homenatge a les dones treballadores. 💜 ✊🏾 #VLCvaga8m #vagafeministapv #VagaFeminista8M Hoy 8M #8Marzo #DiaDeLaMujer pic.twitter.com/aZNZSobAXo — El Salto P.Valencià (@ElSalto_PV) 8 de març de 2018

Summary: La policia espanyola fa servir la força contra les dones que provaven d’entrar al rectorat de la Universitat de València


La candidatura Cambres: Eines de País, promoguda per l’ANC, el Centre Català de Negocis, Sobirania i Justícia i la Fundació Catalunya Estat, ha guanyat amb molta claredat les eleccions a la Cambra de Comerç de Barcelona. Segons les dades provisionals del Departament d’Empresa, la candidatura Cambres: Eines de País ha aconseguit 32 cadires de les 40 que s’elegien, un resultat espectacular que deixa ben clara la posició dels empresaris. La candidatura d’Enric Crous, l’oficialista i continuista de Carles Tusquets, i la del grup de dones empresàries 50/50, s’han repartit set cadires. N’hi ha una que encara no ha estat adjudicada. Les dades oficials definitives es faran saber abans de tres dies i la votació per a elegir el nou president serà el 7 de juny. Els vencedors ho han celebrat amb crits d’independència: La independència ressona a les escales neoclàssiques de la @cambrabcn @EinesdePais pic.twitter.com/NOS6Hrprue — Adrià Alsina Leal (@AdriaAlsina) May 8, 2019 A banda aquestes 40 cadires, n’hi ha 20 més que no es trien per votació. D’aquestes, 14 les compren grans empreses (CaixaBank, Criteria Caixa, Naturgy, Abertis, Aguas de Barcelona, Banc Sabadell, Banco Mediolanum, Indra, Deloitte, PwC, Hotels Catalonia, Damm, el RACC i Magma Disseny) i les altres 6 se les reparteixen les patronals Foment i PIMEC. En total, d’aquests vots els 3 de PIMEC poden unir-se al bloc renovador, però la majora dels altres 17 s’oposaran al canvi, potser amb la l’excepció del RACC, que semblava pròxim a la candidatura de Crous. Amb tot, si sumem aquestes cadires a les 3 de Carles Tusquets, obtenen tan sols 20 representants, i la majoria són 30. Així, doncs, Cambres: Eines de País es troba en disposició de formar una majoria independentista sòlida a la Cambra de Comerç. Vots a revisar Els resultats encara no són definitius, perquè la Cambra de Barcelona ha detectat vots que no han estat degudament acreditats i que s’han de revisar; en total, n’hi ha 956 dels 17.224 emesos, és a dir, un 6% del total. En veient el resultat tan clar obtingut per la candidatura Cambres: Eines de País, no sembla que aquesta revisió pugui afectar el resultat final. El paper de les cambres Les cambres són institucions públiques que tenen l’objectiu de defensar els interessos generals de les empreses, a més d’enfortir el teixit econòmic, fomentar l’ocupació i ajudar a la promoció internacional. El caràcter representatiu fa que siguin presents a desenes de consells, consorcis i entitats de tota mena, com ara les fires, les autoritats portuàries i aeroportuàries, La Caixa, el Consorci de la Zona Franca, les universitats, els consorcis de turisme, la comissió mixta de transferències d’administració entre la Generalitat i l’estat espanyol, etc. La Cambra de Barcelona té un pressupost de vora vint milions d’euros i la resta també tenen un gran pes en els àmbits geogràfics respectius. Com explica Jordi Domingo, candidat de Cambres: Eines de País, les cambres permeten que les grans empreses de l’Íbex i del BOE controlin i representin en exclusiva el ‘món empresarial català’. Fins ara. L’independentisme, a la conquesta de les cambres de comerç catalanes

Summary: La candidatura de l’ANC guanya amb molta claredat les eleccions a la Cambra de Comerç


Fou molt cèlebre a la xarxa el vídeo en què el Gran Wyoming alliçonava Albert Rivera sobre la memòria de les víctimes del franquisme, arran de la decisió de Ciutadans d’impedir que l’Ajuntament de Calataiud retirés una medalla d’or a Franco. Ahir al vespre Rivera fou entrevistat a ‘El intermedio’, el programa del Wyoming a La Sexta, i el president de Ciutadans va respondre sobre aquesta qüestió. Van tenir un intercanvi d’impressions força tens. Tot va començar amb la pregunta a Rivera de la copresentadora del programa, Sandra Sabatés: les víctimes del franquisme no es mereixen el mateix tracte que el pacte contra el gihadisme –subscrit per Ciutadans– ofereix a les víctimes dels atacs? —Sandra Sabatés  Per què les víctimes del franquisme no es mereixen el reconeixement que sí que es mereixen les del gihadisme? —Albert Rivera  Sí, sí que se’l mereixen. Una altra cosa és que fem un debat sobre totes les places, plaques i noms de tot Espanya. I on posem el cronòmetre? En la dictadura franquista? Abans? En els reis absolutistes? En les barbaritats que s’han fet? Em sembla que obrir un debat sobre això no preocupa realment la majoria de ciutadans. Això que hem vist  sí que preocupa realment la majoria, perquè són persones. I no cal que els demòcrates ens passem el dia condemnant les dictadures. I molts hem nascut en democràcia, i no hem viscut, per sort, aquest problema. —Gran Wyoming  Vostè és jove, però hi ha gent que pateix el problema cada dia. —A. R.: Ja dic això mateix. —G. W.: No es tracta de fer un debat poble per poble, es tracta de fer una llei i ja està. És trist honorar la memòria d’una víctima i que hagi de viure a la plaça de l’home que els va matar. Tret que no fos ben matat, és clar; això seria una altra qüestió!  —A. R.: A Espanya podem fer un debat com va fer Ada Colau, que va treure el bust del rei a Barcelona. És el debat que interessa a Ada Colau. —G. W.: No, no… Però quantes places té Hitler a Alemanya? —A. R.: També hi ha partits que retiren el bust d’un rei d’un ajuntament.

Summary: Tensió entre el Gran Wyoming i Albert Rivera per les víctimes del franquisme


La trentena d’interns del Centre d’Internament d’Estrangers (CIE) de la Zona Franca de Barcelona han abandonat avui al migdia la vaga de fam que havien iniciat anit, segons que han confirmat fonts de la policia espanyola. Els interns, de nacionalitat algeriana, van començar la vaga de fam per reclamar que se’ls deixi en llibertat i denunciar que se’ls retingui al centre per expulsar-los del país. La cònsol general d’Algèria a Barcelona ha visitat el CIE avui i s’ha entrevistat amb cadascun dels interns que mantenien la protesta, han explicat les mateixes fonts policials. Els interns es van negar a sopar, van passar la nit al ras i aquest matí no han esmorzat. La protesta s’ha desenvolupat sense incidents.

Summary: La trentena d’interns del CIE de la Zona Franca en vaga de fam abandonen la protesta


A Rússia el fenomen de la compra falsa de visualitzacions ha fet un salt endavant: ara se’n poden comprar amb màquines automàtiques i públiques. En aquest vídeo es pot veure com funcionen. There you go. My friend @vsonkin made a video of the Like machine in action. pic.twitter.com/v0EWkpGR3R — Alexey Kovalev (@Alexey__Kovalev) 8 de juny de 2017 Com es veu al vídeo, en una d’aquestes màquines qualsevol usuari pot seleccionar uns quants ‘m’agrada’ o bé el nombre de seguidors que vol comprar. Després de pagar, en menys d’un minut ja els té. Naturalment, el sistema és manipulat. La majoria dels ‘m’agrada’ que rep el comprador en aquest servei són de comptes falsos. Les xarxes socials contenen una quantitat enorme de comptes falsos, creats per aquesta mena d’empreses per a fer negoci. La màquina que es veu en les imatges, al centre comercial Okhotny Ryad de Moscou, ven ‘m’agrada’ per a Instagram i Vkontakte, l’equivalent rus de Facebook. Els preus són variables, però per cinquanta rubles (menys d’un euro), es poden aconseguir cent ‘likes’ i per 100 rubles 100 seguidors nous. Ja fa temps que se sap que hi ha gent, i també mitjans, que compren ‘m’agrada’ de Facebook o Instagram, rèpliques de Twitter o visualitzacions als llocs web, una pràctica que inutilitza les xifres d’audiència si no se n’esporguen les visites provinents de les xarxes socials. Fins ara això es feia per mitjà d’empreses especialitzades a falsificar dades. Però ara, en qualsevol centre comercial aquesta pràctica ja és al servei de tothom. En un món en què la influència es mesura per ‘m’agrada’ i seguidors, la trampa, doncs, s’ha imposat, entre més coses, pel poc interès de les xarxes socials a esborrar els comptes falsos. L’empresa creadora de la màquina, Snaptap, fins i tot té aquest vídeo de promoció, on es veu que la màquina també pot imprimir fotografies. Snaptap diu que ja ha instal·lat màquines d’aquestes a Rússia, Polònia, Alemanya i la República Txeca. Més informació a Motherboard, vc.ru i Le Monde.

Summary: Una màquina permet de comprar fàcilment ‘likes’ i visualitzacions falses


El portaveu d’ERC, Sergi Sabrià, ha advertit Junts per Catalunya que ‘hi ha el deure de concretar propostes’ sobre la investidura, a les que els republicans hauran de donar resposta, i ha afegit que ‘això no pot trigar perquè el calendari estreny’. En una entrevista a l’ACN, Sabrià s’ha mostrat convençut que hi haurà un acord i ha apuntat que tots comparteixen el punt d’inici de la negociació. En aquest sentit, ha tornat a tancar el debat sobre si ERC té un pla B a la investidura: ‘Només hi ha un pla, el pla es diu Puigdemont’. Sobre un possible acord amb el govern espanyol perquè Puigdemont pugui tornar, ha dit que ‘és molt complex’ i s’ha mostrat convençut que ‘no tindrà recorregut. Sabrià ha descartat la repetició d’eleccions i ha alertat que l’estat espanyol cerca l’enfrontament entre les forces independentistes. ‘Segur que tots ho veurem igual i trobarem la solució a la investidura i podrem defensar les institucions des de les institucions’, ha dit. Respecte del fet d’assegurar la majoria independentista al parlament –tres diputats estan empresonats i cinc són a l’exili–, Sabrià ha afegit: ‘Prendrem la millor decisió pel país, això no va tant de persones com de continuar tirant endavant el país’.

Summary: Sabrià adverteix JxCat: ‘Hi ha el deure de concretar propostes i no es pot trigar perquè el calendari estreny’


ERC demanarà explicacions al govern de Pedro Sánchez en el proper ple del congrés espanyol pels missatges d’alguns jutges publicats a través d’un xat oficial de la judicatura contra els dirigents independentistes catalans. El diputat d’ERC Joan Tardà ha admès que no el sorprenen aquests missatges perquè durant ‘molts anys’ el seu partit ha estat denunciant que la democràcia ‘no és d’excel·lència’, com han mirat de fer creure, sinó de ‘low cost’. Segons que ha denunciat Tardà, a Espanya no existeix una separació de poders sinó ‘un repartiment de poders’, ‘no s’ha democratitzat’ la carrera judicial i fins i tot òrgans constitucionals, com el Tribunal Constitucional espanyol, han viscut instal·lats en la ‘corrupció’ de les seves funcions per la seva ‘parcialitat’. ‘Està bé que la ciutadania vagi caient del cavall i això demostra que la nostra tesi és correcta’, ha conclòs. Segons que publiquen ‘eldiario.es’ i el ‘El Món’, alguns jutges i magistrats van enviar correus electrònics a través del canal oficial del Consell Oficial del Poder Judicial durant el procés sobiranista en els quals es parla dels líders independentistes com uns ‘colpistes’ o ‘nazis’ i dels qui es mobilitzen per la independència amb apel·latius com ‘violents’, ‘criminals’ o ‘extremistes’.

Summary: ERC demanarà explicacions al govern espanyol pels missatges de xat dels diversos jutges


La fiscalia de Lleida demana una multa de 21.600 euros per a l’ex-batlle d’Alcarràs (Segrià), Miquel Serra, a qui considera responsable d’un delicte de desobediència per haver col·laborat amb la celebració del referèndum del Primer d’Octubre al municipi, quan n’era batlle. A més, la fiscalia també sol·licita la inhabilitació especial per a Serra per tal que durant un any i tres mesos no pugui exercir un càrrec públic de batlle, de regidor ni pugui ocupar un càrrec electe en cap altra administració local. El 23 de gener, Serra es va acollir al dret a no declarar després de comparèixer davant del jutge de Lleida que l’estava investigant per un presumpte delicte de desobediència pel primer d’octubre de 2017, en concret per haver cedit l’espai municipal on van dur a terme les votacions.

Summary: La fiscalia demana una multa de 21.600 euros a l’ex-batlle d’Alcarràs per l’1-O


El president del F.C.Barcelona, Josep Maria Bartomeu, afirma que no està preocupat per la convocatòria del Tsunami Democràtic pel 18 de desembre a Barcelona, durant el clàssic entre el Barça i el Madrid. Es desconeix en què consistirà l’acció. L’únic que se sap és que Tsunami va proposar a ambdós equips que durant el partit permetessin de fer visible el missatge ‘Spain, sit and talk‘ a les grades i al camp. El Tsunami convoca ‘tota la ciutadania’ a Barcelona el dia del Barça-Madrid ‘Fer un acte reivindicatiu jugant un partit de futbol de forma pacífica i serena, cívica, és compatible. No veig cap problema en que puguem jugar a futbol i fer aquesta reivindicació cívica i pacífica’, ha dit Bartomeu en una entrevista a ‘El Suplement’ de Catalunya Ràdio. Sobre la necessitat d’una hipotètica intervenció policíaca, el president del Barça ha recordat que dins del Camp Nou el control és responsabilitat del club, que té el seu sistema de seguretat. ‘El soci del Barça, quan ve a l’estadi, és lliure: llibertat d’expressió, de moviment, per exhibir les pancartes i banderes que cregui necessari, sigui qui sigui. No hi ha restriccions’. Ha puntualitzat que l’únic que no es permetrà és insultar. Bartomeu creu que no hi ha cap motiu per a suspendre el partit i ha recordat ‘que estem en un moment excepcional de la història de Catalunya, passen coses que el Barça ens hem manifestat que no estem d’acord. Tot és compatible’. També ha evocat la tradició pacífica i cívica de reivindicar i manifestar al Camp Nou.

Summary: Bartomeu veu compatible de jugar el clàssic al Camp Nou amb l’acció del Tsunami Democràtic


Les perles d’avui El petó que ha fet la volta al món. ‘L’amor és cec’, així es titula l’obra de l’artista Tvboy que ha sorprès els barcelonins. El dibuix es troba al Passeig de Gràcia de Barcelona i hi apareixen Leo Messi i Cristiano Ronaldo fent-se un petó. La imatge ha donat la volta al món i s’emmarca en la diada de Sant Jordi de diumenge. L’artista és molt popular i fa uns mesos va regalar a Carles Puigdemont un retrat de Harry Potter amb la cara del president. L’èxit turístic de Barcelona en un minut. La cadena de televisió nord-americana CNN ha publicat un vídeo que resumeix en un minut l’èxit turístic de Barcelona. ‘La capital de Catalunya va ser el cor d’un imperi marítim i encara atrau viatgers de tot el món’, diu el vídeo. Entre les explicacions s’intercalen imatges de la Sagrada Família, les platges o la Boqueria. Ací podeu veure el vídeo sencer: Barcelona, capital of Catalonia, is famed for its sunshine, beaches, cuisine and architecture: pic.twitter.com/WxXvVzzzNH — CNN Travel (@CNNTravel) 20 d’abril de 2017 La cuina catalana que triomfa als EUA. La prestigiosa revista GQ’s ha fet una llista dels millors restaurants dels Estats Units entre els quals hi ha el Tarsan i Jane, a Seattle, que fa cuina de Catalunya i del País Valencià amb tocs del pacífic. Podeu veure’n alguns dels seus plats ací. Les notícies del dia Unitat pel referèndum. El govern de la Generalitat ja ha escenificat avui al pati dels Tarongers la unitat i el compromís amb el referèndum sobre la independència de Catalunya, signant un document en què tots els membres de l’executiu es fan corresponsables d’aquesta tasca. ‘Ens comprometem a organitzar, convocar i celebrar un referèndum per donar resposta al mandat democràtic que hem rebut de la ciutadania’, diu el text que han anat signant tots els consellers del govern. Ho podeu llegir ací. En aquesta anàlisi un hem explicat les principals claus per a entendre la importància de l’acte d’avui. Dimissió ‘per coherència’. L’editora de La Campana, Isabel Martí, ha dimitit de la junta directiva de l’Associació d’Editors en Llengua Catalana perquè no veu ni lògic ni normal que s’hagi convidat la vice-presidenta del govern espanyol, Soraya Sáenz de Santamaría, a l’acte que aquest divendres al vespre donarà suport a la candidatura de la diada de Sant Jordi com a Patrimoni Immaterial de la Humanitat. En declaracions a VilaWeb, Martí ha dit que no creia que pertoqués, ni a la seva editorial ni a l’associació de la qual formava part, de convidar Sáenz de Santamaría per la diada. ‘No crec que l’Associació d’Editors ni La Campana hagin de convidar la senyora vice-presidenta del govern espanyol per Sant Jordi’, ha subratllat l’editora. Teniu tota la informació (i també el context polític) en aquesta peça. Barcelona presenta candidatura. La batllessa de Barcelona, Ada Colau, el conseller de Salut, Toni Comín, i la ministra espanyola de Sanitat, Dolors Montserrat, han acordat d’oferir la torre Agbar per a acollir l’Agència Europea del Medicament (AEM) si Barcelona se’n converteix en la seu. La decisió s’ha pres en una reunió entre les tres institucions per a impulsar la candidatura de la ciutat a acollir aquest organisme, encarregat d’autoritzar els nous medicaments a Europa. Us en donem tota la informació ací. El govern no farà marxa enrere.‘Si no ens podem expressar lliurement en un referèndum, significa que hi hagut una resposta de l’estat totalment injustificada i desproporcionada, les conseqüències aleshores no seran tornar enrere, sinó seguir endavant’. Així s’ha expressat el conseller d’Afers Exteriors, Relacions Institucionals i Transparència de la Generalitat de Catalunya, Raül Romeva, avui en una entrevista al diari portuguès Diário de Notícias. Us ho expliquem ací. EL PP se’n desdiu. Els diputats i senadors del PP elegits per les tres circumscripcions valencianes no acudiran el proper dimarts, 25 d’abril, a l’acte convocat pel president de les Corts, Enric Morera. En l’acte els diputats valencians i els diputats escollits al País Valencià pel parlament espanyol reivindicaran units un finançament just, en protesta per les disposicions del pressupost general de l’estat. En parlem ací. Les recomanacions Avui a VilaWeb hem publicat aquesta entrevista amb el diputat ecosocialista danès Christian Juhl: ‘Entendríem un referèndum unilateral, però ens estimaríem més que Madrid escoltés la gent’. També us recomanem l’entrevista amb l’escriptora i periodista Mercè Ibarz que acaba de publicar L’amic de la Finca Roja: ‘Ens domina el provincianisme vestit de cosmopolita’ Si voleu aprofundir en la figura de Josep Palau i Fabre des del punt de vista de Julià Guillamon i Vicenç Altaió, no podeu passar per alt aquest article de Montse Serra.

Summary: Les perles: el petó apassionat de Messi i Cristiano Ronaldo i vídeo que explica l’èxit turístic de Barcelona