El temps no avança si s’escolta música a Mongòlia. La més popular encara és la tradicional. A la televisió de l’autocar que em portava a Ulan Bator, només s’hi van projectar videoclips de cançons folklòriques durant les cinc hores de trajecte. Curiosament, la gran majoria de vídeos explicaven una història molt semblant: amors i desamors en gers (iurtes mongoles) de famílies nòmades. I el recurs audiovisual estrella eren, naturalment, imatges de cavalls cavalcant per l’estepa mongola. No és res estrany, ja que aquest animal ha estat el centre de la vida del país des que el van aconseguir domesticar (i muntar) fa més de cinc mil anys. Es fa servir com a transport, però també com a aliment o com a teixit per a roba. Fins i tot, el trobem a l’arquet del morin juur, l’instrument de corda fregada típic de Mongòlia, que, per descomptat, també era pràcticament omnipresent en el recull musical que ens va acompanyar a l’autocar. L’asfalt humit ens va donar la benvinguda a la capital. L’estació d’autobusos era molt semblant a les que havia vist a Rússia i, sobretot, a la Xina, amb un munt de comerços i restaurants al voltant. Ara el meu objectiu era trobar-me amb la Zaya, la noia que s’havia ofert per acollir-me a casa quatre nits. Vaig decidir d’enfilar cap a la parada d’autobusos sense saber quina línia havia d’agafar, una informació impossible de trobar ni a internet ni en cap cartell informatiu. Per sort, a la marquesina hi havia dues dones que em van ajudar a trobar l’autobús que anava cap a la meva direcció. Un cop a dins, vaig viure una nova realitat: autobusos atapeïts de passatgers encallats en un embús etern. Un cop de mà per a entendre com funcionen els autobusos. El maldecap dels transports A Ulan Bator (o UB, com es coneix col·loquialment) no hi ha metro, tot el transport és terrestre i per la superfície. L’augment de vehicles privats ha desbordat els carrers, que no estaven prevists per absorbir aquest volum de trànsit. És per això que pràcticament a totes hores hi ha embussos, i els clàxons són la banda sonora habitual de la ciutat. Embús a Ulan Bator. A més, Mongòlia té una particularitat que no havia vist mai a cap país, qualsevol cotxe privat és potencialment un taxi. Gent de totes les edats, classes i sexes es col·loca amb el braç mig aixecat i, normalment abans d’un minut, algun vehicle ja s’ha aturat. Acordar el preu no és cap problema. Sempre es cobren 1.000 tugriks per cada quilòmetre (uns 34 cèntims d’euro). De fet, la imatge de tants mongols esperant al costat de la carretera és tan estranya per als occidentals que una noia de Mongòlia em va explicar que un noi noruec li havia confessat, ben sorprès, que no s’esperava que hi hagués tanta prostitució a Ulan Bator. Un home cercant transport. De totes maneres, normalment la manera més recomanable de moure’s durant gran part del dia és caminant. Bé, la més ràpida és, sens dubte, la bicicleta, però és veritablement perillosa si no es té destresa al manillar, perquè no hi ha carrils bici i s’ha de fer via esquivant els cotxes. Dormint a cases de coneguts desconeguts Finalment, després de més d’una hora per a recórrer vuit quilòmetres, l’autobús em va deixar a la parada i vaig anar a casa la Zaya, que em va rebre amb gran alegria. La Zaya és una noia de 25 anys originària d’UB que treballa en turisme. Per aquesta feina, i la seva curiositat innata, està molt familiaritzada amb la comunitat internacional d’Ulan Bator, que, la veritat, no és gaire gran. Com jo, la Zaya és una enamorada de Couchsurfing, una comunitat en línia que serveix a viatgers de tot el món per a trobar allotjament i viure la ciutat des de dins, ja que dormen a cases de gent local que vol ajudar i, sobretot, aprendre més d’altres cultures. I tot això, a canvi de res, més enllà d’un somriure i de l’intercanvi cultural. Així és com em vaig posar en contacte amb ella i com he aconseguit, juntament amb la meva tenda de campanya, no gastar-me ni un sol euro d’allotjament en els més de dos mesos de viatge. La cosa especialment fantàstica d’aquesta aplicació, i que m’ha enganxat tant durant els anys que l’he feta servir, és que tothom comparteix la mateixa filosofia de viatge. Tots creuen que la millor manera d’entendre una nova cultura és mitjançant la gent que la viu, i no visitant les atraccions turístiques. Els millors consells també els dóna la gent local. Amb ells es descobreixen curiositats que no es troben ni a les millors guies de viatges. De la mateixa manera que quan rebia estrangers al meu antic pis de Barcelona els recomanava de perdre’s per Sant Antoni i no anar a la Rambla, o els parlava de tradicions com el tió, que sempre sorprèn qui sent la història per primera vegada. I així, convivint amb la Zaya i els seus amics, és com he anat descobrint més i més coses d’aquesta apassionant cultura i de la història recent del país. Una societat post-soviètica L’època soviètica és encara present a Ulan Bator, i no tan sols a l’arquitectura dels edificis, sinó també al cap de molts mongols amb qui m’he trobat aquests dies, que recorden amb nostàlgia aquells temps. Asseguren que llavors la classe mitjana era més extensa, hi havia menys diferència entre rics i pobres i menys egoisme i superficialitat. La veritat és que una de les coses que sorprèn més de Mongòlia és l’afany per aparentar. Aquí tothom fa tot el possible per tenir un cotxe que sembli d’alta gama o vesteix d’etiqueta. De fet, fins i tot és important el número de mòbil, perquè és un reflex de la capacitat financera del seu titular. Per exemple, els més rics del país tenen números que comencen per 9911. Una cosa semblant passa amb les matrícules dels cotxes. Tot i això, la societat mongola encara és extremadament hospitalària i curiosa. És habitual que un estranger passegi per la ciutat i algun infant el saludi en anglès. Fins i tot, els adults s’esforcen per donar-te la benvinguda com poden. A més, són un poble extremadament orgullós de la seva nació, sobretot de la figura de Genghis Khan, fundador del gran Imperi Mongol. Tant és així, que un dia vaig conèixer i compartir pizza amb un miner (un dels sectors econòmics més importants del país) que tenia tatuat l’escut de Mongòlia al crani. Una mostra d’orgull nacional probablement impossible de veure a Europa. L’escut de Mongòlia tatuat en un cap. Però aquest nacionalisme també es tradueix en racisme. Si bé el fet de ser d’una altra raça no representa un problema per se a Mongòlia, sí que hi ha una part de la població que creu que la sang mongola no s’ha de barrejar amb altres. Per aquest motiu, és relativament perillós per a una parella ‘mixta’ (formada per un estranger i un mongol) mostrar-se afectuosa en públic, especialment quan és un noi de fora i una noia del país. Aquests últims anys s’han viscut casos d’escarn públic i, fins i tot, de pallisses, en què els agressors recriminen que no es respecti de mantenir la puresa de la raça mongola. Curiosament, a UB es pot palpar una clara diferència entre els nois i les noies de la ciutat. A la ciutat, les dones són molt més cosmopolites, internacionals i curioses que els homes. Segons els mongols amb qui he pogut parlar, això passa perquè, dins la família, els pares creuen que un fill probablement trobarà feina i solucions tant sí com no i podrà seguir la seva vida sense problemes. En canvi, temen que una filla no pugui tenir la mateixa sort pel fet de ser una dona i per això inverteixen més esforços a formar les filles que els fills. Aquesta situació comporta un desequilibri de mentalitats i interessos entre homes i dones en les generacions més joves de la ciutat. Pel que fa a la comunitat LGTBI, està com més va més acceptada dins la societat, però encara hi ha força homofòbia (com als països veïns, Rússia i la Xina), sobretot quan és algú de la mateixa família. Fa pocs anys que se celebra el Dia de l’Orgull a la ciutat i que la comunitat es va fent més visible. Preparant la següent aventura Després de quatre nits a casa la Zaya, i una a casa la Zulaa, em trobo a l’apartament d’en Tanger, un noi de la província xinesa de Mongòlia Interior, una zona que se sent completament mongola. Gràcies a ells, la imatge de Mongòlia dins el meu cap es va engrandint: hi veig més detalls i la varietat de colors es va eixamplant. És així com m’agrada descobrir llocs nous: de la mà de la gent que hi viu i que ho considera casa seva. Em sento un afortunat de tenir aquestes oportunitats per entendre més i millor aquesta cultura tan diferent de la nostra. Durant aquests dies, miro de definir com ho faré per endinsar-me a l’estepa mongola. L’opció més probable és la de comprar-se uns cavalls i moure’s amb ells, sempre tenint com a prioritat el benestar dels animals. És una manera autèntica, única i sostenible de meravellar-se amb el paisatge i, sobretot, de trobar-se amb famílies nòmades, que són els culpables que Mongòlia sempre hagi estat a la llista de llocs per visitar de totes totes abans de morir. Altres capítols de la sèrie ‘La volta al món sense bitllet de tornada’: —(1): Un nou ‘margaix’ a Mongòlia.

Summary: La volta al món sense bitllet de tornada (2): A Ulan Bator, vivint entre sedentaris


Em poso escriure la carta una i una altra vegada. La ràbia i les ganes de trencar els cadenats d’un règim que expulsa i empresona aquelles qui lluiten i treballen per la defensa dels drets col·lectius es fan presents cada vegada que he començat a escriure. Estimada Anna, o potser hauria de dir ‘enyorada Anna’, o totes dues coses. Records de jornades llargues al zoo, de debats intensos i de ganes, moltes ganes de construir, d’avançar, però sobretot de pensar en totes aquelles excloses, oblidades i menystingudes per un sistema depredador, per un capitalisme que ens devora i envia als marges, com si als marges no hi hagués vida. I quanta vida hi ha! I els milers de quilòmetres que et separen d’aquí ni ens fan oblidar a nosaltres ni et fan oblidar a tu. Perquè la negació dels drets per part d’un estat demofòbic, d’un règim caduc que ara volen regenerar, busca que oblidem i que ens n’oblidem. I és aquest record del convenciment que col·lectivament compartíem i compartim que ens fa caminar, pensar i repensar-nos. És aquest record que ens manté amb els peus a terra per no oblidar ni les qui són als marges ni les que són negades. Perquè l’enyorança no és una opció en un moment on cal més que mai defensar-se i organitzar-se. Penso en els dies previs al 1r d’Octubre. Penso en la ràbia que sentíem el 1r d’Octubre un cop ens vam trobar havent votat, tu a Sallent i jo a Barcelona, i després de veure la brutalitat policial. Penso en els dies previs al 22-D, sí, el 22-D, el dia que Llarena et va posar a la llista de les persones investigades. Els dies previs on sabíem de la loteria i arbitrarietat de tot plegat. En l’absurd d’un procés que en aquell moment ja tenia gent a la presó i exiliada de manera cruel i venjativa. Recordo el moment de ser conscient que havies decidit que la millor manera de continuar treballant col·lectivament era marxar, un marxar sense saber massa què et i ens podia esperar. Però també penso en l’amistat i en l’alegria del «serem cinc-centes, serem mil» a Plaça de Sant Jaume el dia de la manifestació del Sense Por, la manifestació del color rosa, amb la Miri. I canto: «Ni furtant-nos els somnis,/ni cremant la trinxera…/ni amb la llei, ni el tricorni/ni amb presons ni cavernes/ callaran a la fera.» I sé que continuarem aprenent i construint malgrat els quilòmetres. Perquè és el que sabem fer i el que volem fer, per tot el que hem fet, i evidentment, per totes les que ens han precedit en la lluita pels drets i la llibertat col·lectiva. Tu hi ets. I nosaltres hi som. Malgrat que sovint pensem que no fem prou. Hi som perquè no en volem ni una més. Hi som perquè et volem a casa, a Sallent. Hi som perquè som vida.

Summary: ‘Hi som perquè som vida’ carta d’Eulàlia Reguant a Anna Gabriel


Coca de taronja confitada Ingredients: 250 g sucre 3 ous 100 g de ‘mantega pomada’ o oli de gira-sol 1 iogurt natural 250 g farina de pastissos 1 sobre llevat Royal 1 taronja mitjaneta a trossos 1 polsim de sal un grapat de pinyons taronja confitada en almívar Elaboració: Batem el sucre i els ous fins que blanquegin. Hi afegim l’oli, el iogurt, la taronja a trossos petits i passats per la batedora (amb pell i tot, però sense llavors). A continuació, hi afegim la farina amb el llevat i el polsim de sal. Remenem la pasta de baix cap a munt, amb compte. Col·loquem la pasta en un motlle rectangular untat amb una mica de mantega. Piquem la pasta perquè s’escampi bé de sota i d’aquesta manera evitem que s’hi facin bombolles. La posem al forn. La fem coure a 180 graus, de 30 a 40 minuts, depenent del forn. El forn no s’ha d’obrir durant els primers quinze minuts, fins al moment de mirar si la coca és cuita. Si l’escuradents surt net, ja és cuita. Abans de treure la coca del forn, la pintem amb l’almívar de la taronja confitada, amb un pinzell. Hi posem les rodanxes de taronja en almívar que ja havíem preparat (consulteu recepta), els pinyons i sucre normal. Deixem refredar la coca. Un cop freda, la posem en una safata per dur-la a taula. Coca de cabell d’àngel amb pinyons Ingredients: Una pasta de full rectangular (comprada) Un pot de mig quilo de melmelada de cabell d’àngel Pinyons o ametlles tallades de llarg Sucre de llustre Elaboració: Encenem el forn a 200 graus abans de començar la preparació. Obrim la pasta de full i l’estirem a sobre del paper que porta. La col·loquem sobre la safata del forn i la punxem amb una forquilla. Amb els dits, amb la mateixa pasta, fem un rivet a tot el volt perquè quedi una mica més pujat. Estenem la melmelada de cabell d’àngel per sobre la pasta. Després agafem l’ametlla o els pinyons i els posen per sobre. Enfornem la coca, amb el forn encès a dalt i a baix, de 18 a 20 minuts. I ja tindrem la coca enllestida. La traiem del forn i la deixem refredar. Un cop freda, la posem en una safata bonica i l’adornem amb sucre de llustre per sobre. És una coca molt gustosa i molt fàcil de fer (si comprem la pasta). Coca de llardons Ingredients: (per a 4 persones) 1 paquet de pasta de full rectangular 100 g de llardons 1 ou Pinyons o ametlles tallades de llarg Sucre Elaboració: Obrim la pasta de full i l’estirem. En fem dos trossos allargats. Agafem els llardons i els aixafem fins que quedin finets. Posem els llardons per sobre d’un dels trossos de pasta de full. L’altre tros el posem a sobre. Premem bé la pasta. Hi fem uns talls petits per tota la vora, perquè quedi tancada i també serveixi de decoració. Pintem la pasta amb ou batut i hi posem per sobre els pinyons o les ametlles. Hi espolsem sucre. Posem la coca al forn, calent a 200 graus, uns20 minuts, fins que quedi daurada.

Summary: La cuina de la Neus: coques de Sant Joan


VilaWeb convoca, com cada any, l’Assemblea de Lectors, que tindrà sessions en dies diferents a Vic, Barcelona, Perpinyà, Palma i València. La primera d’aquestes sessions serà a Vic avui a les set del vespre a l’edifici del Sucre (carrer de l’Historiador Ramon d’Abadal i de Vinyals, 5). Us hi esperem. La següent assemblea es farà a Barcelona aquest dissabte a les onze del matí (a l’Aula 1 del Centre de Cultura Contemporània de Barcelona). Prèviament, a les deu del matí, es farà una visita a la redacció del diari, al carrer de Ferlandina, 43. A Perpinyà, l’assemblea es farà el dissabte 17 de febrer a dos quarts d’onze del matí al Casal (avinguda del Liceu, 23). L’assemblea de València es farà el 24 de febrer a les dotze del migdia a la Societat Coral el Micalet (carrer de Guillem de Castro, 73). I finalment, l’assemblea de Palma es farà el dijous 22 de març a les set del vespre a Can Alcover (carrer de Sant Alonso, 24). En el cas de Palma, es farà primer una conferència a càrrec de Vicent Partal i Pere Cardús oberta a tothom, i en acabat, es farà l’assemblea de subscriptors en una reunió més breu. A l’Assemblea de Lectors, hi poden assistir tots els subscriptors del diari. Si encara no en sou, podeu fer-vos-en omplint aquest formulari. El director, Vicent Partal, i responsables del diari membres de la redacció hi expliquen els projectes en marxa o futurs i escolten, especialment, els comentaris i crítiques dels subscriptors. La sessió de Barcelona, a més, serà retransmesa en directe per vídeo, per facilitar la participació de tots els qui no hagin pogut acudir a cap de les quatre convocatòries.

Summary: Assemblea de Lectors de VilaWeb, aquest vespre a Vic


El Col·lectiu de la Universitat Jaume I per la Llengua i la Cultura ha nomenat el director de VilaWeb, Vicent Partal, soci d’honor, en una cerimònia que es fa anualment al saló de graus de la Universitat castellonenca, que porta el nom de Germà Colón. En el transcurs de l’acte han pres la paraula els professors Jordi Adell i Maria Josep Picó, que s’han referit als vessants tecnològic i periodístic de Vicent Partal. L’acte ha comptat també amb la interpretació de cançons a càrrec de Xiomara Abelló. En la seua intervenció, el director de VilaWeb s’ha referit a la professió periodística i a la necessitat d’eliminar el mite de la imparcialitat, tot substituint-lo per l’honradesa professional i el compromís personal. Més informació: Vicent Partal: «El periodisme necessita passió intel·lectual i tindre un compromís amb les persones que et lligen» (UJI Notícies)

Summary: El Col·lectiu per la Llengua i la Cultura de la Universitat Jaume I nomena Vicent Partal soci d’honor


Una veïna de Vic, Montserrat Puig Cotado, ha hagut d’aguantar un calvari aquest matí a la comissaria de la policia espanyola a Vic. Hi ha anat a fer-se un passaport nou, per a poder viatjar d’ací a dos mesos. Però n’ha sortit amb una denúncia, sense passaport i havent hagut de suportar les males maneres d’un agent de la policia espanyola i un altre de la guàrdia civil, que la volien obligar a parlar en espanyol, i que no la pensaven atendre, ni deixar passar, si no ho feia. Ara Puig Cotado vol presentar una denúncia pel mal tracte rebut. Aquest és el relat dels fets que ha fet a VilaWeb: «He anat a la comissaria de Vic per renovar-me el passaport. Eren les deu del matí. A l’entrada hi havia un guàrdia civil, i quan he entrat he dit: —Bon dia. —Buenos días. I quan entrava a la comissaria, m’ha dit (en espanyol): —Ei, un moment, per què véns? —A fer-me el passaport. —Perdona? —A fer-me el passaport. —Parla’m en espanyol. Li he dit que jo, per aquí, no hi passava, i he continuat pujant les escales. M’ha agafat pel braç i m’ha insistit que li parlés en espanyol, que hi estava obligada. I he pujat. I allà hi havia un noi que agafava els noms de la gent que venia. Ell tampoc no m’entenia, però en cap moment no m’ha dit que estigués obligada a parlar en castellà. I m’ha dit que em busqués jo mateixa a la llista perquè no m’hi trobava. I el de l’entrada, que era al meu costat, encara em deia: —Que parlis en espanyol, que hi estàs obligada. —No penso parlar en castellà, sóc a Vic, sóc a Catalunya i no hi estic obligada. —Ets a Espanya i estàs obligada a parlar en espanyol.» No la deixen passar El guàrdia civil ha acabat baixant per atendre més gent. I ella s’ha quedat amb el noi de la taula, intentant-li explicar que no estava segura de si avui era el dia que tenia per a la renovació. Ell li ha dit que li donava un número i que podia sortir a fer-se les fotos requerides. Ha anat a fer-se les fotos, i quan ha tornat el guàrdia civil de l’entrada se li ha plantat davant, amb les cames obertes i els braços encreuats, impedint-li d’entrar. Li ha repetit que venia a renovar-se el passaport. I ell li ha dit: ‘Parla’m en espanyol, que no t’entenc.’ Ella li ha dit: ‘Deixa’m passar, vinc a fer-me el passaport, ja saps que no et parlaré en espanyol.’ I no la deixava passar. Ha arribat una altra dona, que, com que li ha respost en espanyol, l’ha deixada entrar. Continua el relat: «He parlat per mòbil amb en Joan Coma , i després he tornat i li he dit: ‘Em pots especificar per què no em deixes passar? És perquè et parlo en castellà, que no em deixes entrar, oi?’ I em deia: ‘No t’entenc, no t’entenc’. I al final m’ha dit (en espanyol): ‘Senyoreta, senyoreta, que ve a fer-se el passaport, oi?’ I m’ha deixat entrar.» Denunciada per ‘falta de respecte a l’autoritat’ Puig Cotado continua explicant els fets: «M’han donat número, i quan m’ha tocat he anat a una noia que m’entenia en català. Però ha vingut una altra noia, que parlava en català, i li ha dit a l’altra: ‘Perdona, no atenguis aquesta noia, que passi a la taula 7.’ A la taula 7 no hi havia ningú. Li he preguntat per què. I m’ha dit que en aquell moment tenia molta feina. I jo li he dit: ‘Aquesta noia no té feina, m’atenia a mi ara.’ Però m’ha dit que no insistís i que anés a la taula 7. Allà no hi havia ningú, i he anat esperant, i veient que passava gent al meu davant. M’he queixat, preguntant per què no m’atenien. I un home ha dit, en castellà: ‘Ja l’atendré jo, deixa-la.’ I m’ha fet passar. Jo li he dit: ‘Vinc a fer-me el passaport.’ I em respon: ‘Parla’m en espanyol.’ Li he dit que no, i m’ha dit que hi estava obligada. Li he insistit que no, i m’ha dit: ‘A mi em parles en espanyol, perquè sóc de Madrid.’ ‘Doncs si ets de Madrid, vés a Madrid, però jo aquí parlo en català’, li he dit. I m’ha dit que em denunciava. Jo m’he negat a signar la denúncia, i ell li ha demanat a un altre home que la signés com a testimoni… He sentit que deia ‘no em facis això’, però l’ha acabada signant. M’han denunciat per falta de respecte a un agent de l’autoritat dient-li textualment ‘vés a Madrid perquè no entens et català, amb to despectiu’. Després de donar-me la denúncia, m’ha dit que em suspendrien de sou i feina. I no sé de quina, perquè estic sense feina.» Sense passaport Un cop denunciada, Puig Cotado ha pensat que potser podria aconseguir el propòsit de renovar-se el passaport. Però no… «Després de la denúncia, m’ha dit: ‘I ara què vols?’ I li he dit: ‘Fer-me el passaport’. I m’ha dit que farien el que podrien i m’ha atès amb normalitat. Com que no tinc el passaport perquè l’he perdut, m’ha dit que havia d’anar a fer la denúncia als mossos i presentar-la, i, molt amable, m’ha donat l’opció d’anar en aquell mateix moment als mossos i denunciar que l’havia perdut, i tornar ràpidament a la comissaria per poder-me fer el passaport avui mateix. Em deia que em feia un favor, perquè, si no, m’hauria d’esperar dos mesos. I això em fot perquè just marxo d’aquí a dos mesos. Li he dit que d’acord, però li he preguntat per què no m’havia fet això des d’un primer moment. ‘Perquè has arribat de males maneres, i perquè m’has dit que me n’anés a Madrid’, m’ha dit. Jo després li he demanat el número de placa, m’ha dit que era apuntat a la denúncia. I li he demanat pel del guàrdia civil de fora. I m’ha dit que la hi demanés a ell. M’he alçat i he dit que la hi anava a demanar. En aquell moment m’ha dit: ‘Saps què, no vagis a fer la denúncia, perquè no et dono permís, ja no et faig el favor.’»

Summary: Catalanofòbia a la comissaria de la policia espanyola a Vic: ‘Estàs obligada a parlar en espanyol!’


Fa tot just un any el primer ministre britànic, David Cameron, va piular un missatge en el qual deia el següent: ‘Crec que si fas el correcte – treballar, estalviar i pagar els impostos- seràs recompensat i no castigat‘. Uns mesos més tard aquest piulet se li ha girat en contra després que ahir reconegués que havia invertit en una societat deslocalitzada que el seu pare tenia a les Bahames, tal com va revelar la publicació dels ‘papers de Panamà’. El compte de Twitter de ‘House of cards’ ha aprofitat l’avinentesa per respondre el piulet de Cameron amb un gif animat. En aquest hi apareix Frank Underwood, que fa una de les seves clàssiques mirades a càmera en senyal de desaprovació. Vegeu-la: .@David_Cameron pic.twitter.com/BrgljZmAHu — House of Cards (@HouseofCards) 7 d’abril de 2016

Summary: Què li diu Frank Underwood (House of cards) a David Cameron sobre els ‘papers de Panamà’?


‘M’estimo molt més rebre el Premi Pepe Carvalho de la ciutat de Barcelona que tenir el Premi Nobel, tot i que et donen dos milions de dòlars lliures d’impostos’. Així ho ha dit l’escriptor nord-americà James Ellroy, que rebrà avui el Premi Pepe Carvalho al Saló de Cent de l’Ajuntament de Barcelona. L’escriptor, amb un to irònic i bromista, ha arrencat la roda de premsa dient que és ‘el rei de la ficció negra’ per més endavant manifestar que la literatura negra és de primera classe i la resta és de segona i no val res. Ellroy ha assegurat que no li interessa gens el present, sinó que sempre ha viscut en el passat. El premi Pepe Carvalho es lliura en el marc de BCNegra, la trobada de novel·la negra que té lloc del 29 de gener al 4 de febrer. James Ellroy s’ha presentat als mitjans i ha manifestat que ha escrit 19 ‘obres mestra’ i que bàsicament és ‘el rei de la ficció negra’. ‘Si us esperàveu un discurs reflexiu i ben profund, políticament correcte sobre l’estat de la qüestió en el meu país i a la resta de món, un discurs ple de llàgrimes per tots aquells pobles oprimits del món, heu donat el premi a la persona errònia’, ha indicat. També ha declarat que, per aquest motiu, no li donen el Nobel de Literatura, a la vegada que ha assegurat que preferia rebre el Pepe Carvalho de Barcelona. ‘Kazuo Ishiguro (Premi Nobel de Literatura l’any 2017), ‘malo’ i Ellroy, ‘arriba”, ha dit. Ha reconegut que no li interessa gens el present: ‘He viscut sempre en el passat i encara hi visc profundament’. Quan era petit, Ellroy llegia les revistes ‘Life’ dels seus pares sobre la Segona Guerra Mundial. ‘El present no em diu absolutament res i no sento cap mena d’obligació ni de mandat moral de fer cap comentari sobre el moment present’. ‘Mis rincones oscuros’ Random House va reeditar el passat 11 de gener una de les obres més emblemàtiques d’Ellroy ‘Mis rincones oscuros’, que tracta sobre les memòries de la investigació de l’escriptor sobre l’assassinat no resolt de la seva mare quan tenia 10 anys, que va ser trobada en la cuneta d’una carretera d’un petit poble a prop de Los Angeles. ‘Aquest llibre l’ha seguit una seqüela de ‘Perfidia’ que ben aviat podré lliurar a la meva editora, en el qual hi ha un personatge que es basa en la meva mare, una infermera de la Segona Guerra Mundial, alta i pellroja’, ha apuntat. Preguntat pel paper de les dones als seus llibres, ha explicat que a les seves novel·les elles ‘són personatges no vistos que belluguen les cordes de les històries i les trames’ que explica. Això és encara més veritat en la novel·la que escric, on un personatge arriba per convertir-se en l’heroïna d’un llibre’. Premi Carvalho Ellroy ha dit que, evidentment, havia sentit a parlar de Vázquez Montalban amb el premi Pepe Carvalho, però ha reconegut no n’ha llegit cap llibre. El jurat, format per Paco Camarasa, Antonio Iturbe, Andreu Martín, Rosa Mora, Daniel Vázquez Sallés, Sergio Vila-Sanjuán i Carlos Zanón, ha atorgat el premi d’enguany a l’escriptor nord-americà James Ellroy, creador d’un món poblat de personatges decadents i desesperançats que s’han fet especialment populars arreu del món gràcies a les adaptacions cinematogràfiques de dues de les seves novel·les: ‘L.A. Confidential’, que va portar a la pantalla Curtis Hanson el 1997, i ‘La dàlia negra’, que el 2006 va dirigir Brian De Palma. El jurat ha volgut reconèixer la capacitat de l’autor per a ‘reinventar i expandir el gènere negre cap a territoris històrics, socials i estilístics personals i ambiciosos’, sempre explorant l’imaginari nord-americà i del món occidental i posant al descobert les mancances i corrupcions del poder. ‘El Cuarteto de Los Ángeles’, format per les novel·les ‘La Dalia Negra’ (1987), ‘El gran desierto’ (1988), ‘L.A. Confidential’ (1990) i ‘Jazz blanco’ (1992) són algunes de les seves obres destacades. Dennis Lehane (2017), Donna Leon (2016), Alicia Giménez Bartlett (2015), Andrea Camilleri (2014), Maj Sjöwall (2013), Petros Màrkaris (2012), Andreu Martín (2011), Ian Rankin (2010), Michael Connelly (2009), P. D. James (2008), Henning Mankell (2007) i Francisco González Ledesma (2006) han rebut en anys anteriors el Premi Pepe Carvalho.

Summary: James Ellroy: ‘M’estimo més rebre el Premi Pepe Carvalho que tenir el Premi Nobel’


La nova Unió Europea (UE) ha encetat avui el seu mandat després que s’hagin fet efectius els dos relleus que quedaven a les institucions: el de l’alemanya Ursula Von der Leyen al capdavant de la Comissió Europea i el del belga Charles Michel al Consell Europeu. Ja amb Von der Leyen i Michel amb les regnes de la Comissió i el Consell, els presidents de les quatre institucions europees han inaugurat simbòlicament el nou cicle polític en un acte per commemorar els 10 anys del Tractat de Lisboa. En l’acte, els nous líders de les institucions europees han dit encetar la nova etapa amb l’objectiu de ‘deixar una Europa més forta’ que la que han heretat i han situat la lluita contra el canvi climàtic com a prioritat. En el seu primer dia com a presidenta, Von der Leyen ha reivindicat els presidents de les institucions europees com a ‘guardians dels tractats’ i ha defensat que Europa és el futur que s’ha de construir entre tots. L’alemanya ha subratllat la importància de mantenir Europa com un continent de pau i s’ha compromès a treballar pels somnis i les aspiracions dels europeus. Al seu torn, Michel, que també estrena càrrec al capdavant del Consell Europeu, ha destacat la força i la riquesa del projecte europeu. El belga ha remarcat la importància de reconèixer la diversitat a Europa i ha reivindicat els ‘valors europeus’. ‘Comencem els pròxims cinc anys amb una agenda europea ambiciosa’, ha assegurat. El president del Parlament Europeu, David Sassoli, ha apuntat que totes les institucions europees treballaran ‘com un sol equip per a continuar construint Europa’. ‘Els europeus volen veure accions reals, ha dit Sassoli, que ha reconegut que el moment polític actual demana de compromisos forts. Finalment, la presidenta del Banc Central Europeu, Christine Lagarde, ha destacat el fet que hi hagi paritat de gènere al capdavant de les quatre institucions europees. Lagarde també ha apostat perquè la nova etapa sigui de renovació i esperança després que la UE hagi passat els darrers deu anys en ‘reparació’. Moment d’impàs La nova Unió Europea comença a caminar en un moment d’impàs polític al bloc europeu. El Brexit és el desafiament immediat que es troben els presidents de les institucions, amb la sortida del Regne Unit de la Unió Europea prevista per a principis del 2020. El canvi climàtic és l’altre gran desafiament al qual hauran de fer front les institucions europees, que també tindran a l’agenda altres qüestions pendents com ara les reformes econòmiques i financeres o la gestió de la immigració i els refugiats. Borrell es compromet a reforçar el paper internacional de la UE L’ex-ministre d’Afers Estrangers espanyol Josep Borrell assumeix des d’avui el càrrec d’Alt Representant de la Unió Europea i vice-president de la Comissió Europea. En un text publicat al Servei Europeu d’Acció Exterior, Borrell s’ha compromès a reforçar el paper internacional de la Unió com a cap de la diplomàcia europea. ‘Treballaré per a garantir que la Unió Europea continuï sent un actor global confiable, cooperatiu i amb principis’, apunta Borrell en el text, en què apunta a desafiaments globals com ara el canvi climàtic, la “‘mmigració irregular’ o la desigualtat com alguns dels reptes principals. A més, Borrell assenyala que el realisme, la cooperació i la unitat seran els principis que guiaran la seva tasca com a cap de la diplomàcia europea. ‘La Unió Europea té un responsabilitat davant els seus ciutadans i socis arreu del món. La responsabilitat d’assegurar la seguretat i la pau, promoure el desenvolupament sostenible, la democràcia i l’estat de dret i les llibertat fonamentals i els drets humans’, indica l’exministre en l’article. Mogherini s’acomiada reivindicant la UE com un pilar del multilateralisme Borrell relleva Federica Mogherini al capdavant de la diplomàcia europea. Després de cinc any com a Alt Representant, la italiana s’ha acomiadat reivindicant la Unió Europea com un soci confiable, un pilar del multilateralisme i un ‘obstinat defensor dels drets humans’. En una piulada, Mogherini ha desitjat el millor a Borrell i ha assegurat que deixa el càrrec ‘en bones mans’. Per la seva banda, Borrell ha respost que és un honor ocupar el càrrec d’Alt Representant, que ha definit com una tasca crucial per crear una Unió Europea més forta al món.

Summary: La nova Unió Europea comença a caminar


La popular Isabel Díaz Ayuso presidirà la comunitat de Madrid, un cop Ciutadans ha acceptat les condicions que Vox havia posat per donar suport a la candidata del PP. Així, Díaz Ayuso serà investida amb els vots de Cs i l’extrema dreta. Tanmateix el govern de coalició només l’integraran el PP i Ciutadans, perquè Vox restarà a l’oposició. El portaveu de Ciutadans en l’Assemblea de Madrid, Ignacio Aguado, ha acceptat aquest dijous la proposta final de Vox per donar suport a la investidura de Díaz Ayuso, que queda desbloquejada tot i faltar el sí definitiu del PP al text de Vox. El partit d’extrema dreta ha rebaixat els plantejaments respecte a la proposta inicial: ha retirat exigències que feien referència a la llei LGTBI i la de violència de gènere però manté peticions que afecten àrees com la immigració o l’educació. En una roda de premsa al parlament regional, Aguado ha declarat que les propostes de Vox ‘no són incompatibles’ amb l’acord de govern de coalició que ja han signat Ciutadans i PP, una postura que ja li ha transmès a la portaveu de Vox a l’Assemblea, Rocío Monasterio. ‘Estic convençut que això ens portarà al fet que hi hagi una investidura en els pròxims dies’, ha assenyalat Aguado. També ha celebrat que amb aquesta decisió han ‘desencallat’ una situació ‘enquistada’ i ho ha contraposat amb el ‘bloqueig’ que viu ‘l’Espanya de Pedro Sánchez’. Ayuso, satisfeta La líder del PP a Madrid ha celebrat l’acord amb Cs i Vox que la farà presidenta. La popular ha dit que les propostes que ha fet Vox s’incorporaran al document de 155 punts que ja van tancar amb Cs i ha agraït el suport que la formació d’ultradreta li prestarà des de fora del govern. A més, ha dit que les demandes que fa són ‘perfectament assumibles’ ja no només per Cs i PP sinó per ‘qualsevol ciutadà’ perquè no són ‘qüestions excessives’. ‘No considero que acceptant les propostes estiguem radicalitzant res’, ha replicat. També ha dit que espera que el ple d’investidura es fixi al més aviat possible i que la seva gestió estarà guiada per ‘la llibertat, la baixada d’impostos i el rigor en els serveis públics’, ha dit en declaracions recollides per l’ACN. Perquè la investidura d’Ayuso tiri endavant necessita el suport dels 12 diputats de Vox, atès que la suma de 56 escons que acumulen el PP (30) i Ciutadans (26), que ja tenen signat un pacte per a governar en coalició, és insuficient.

Summary: Ciutadans accepta les propostes de Vox i Díaz Ayuso presidirà la comunitat de Madrid


Pere Aragonès és un dels càrrecs més joves de la Generalitat. Té 33 anys i és secretari d’Economia. Té una llarga experiència política com a home fort d’Esquerra i al Parlament de Catalunya. El pes de la tasca de controlar la tresoreria de la precària economia de la Generalitat no li treu la son. Tampoc no és l’únic maldecap que té. Els fronts són múltiples i simultanis. Aconseguir que els boicots constants i de tota mena de l’estat espanyol no enfonsin la tresoreria catalana o gestionar la relació amb Espanya de la millor manera perquè el FLA arribi puntual i es puguin afrontar els venciments del deute formen part del dia a dia. Però potser l’envit més immediat i decisiu que té a les mans és aconseguir que hi hagi un pressupost nou per al 2016 que permeti al govern de disposar de recursos per a bastir la nova república. En una conversa plena de tants deures, no hem volgut eludir qüestions importants, com ara qui finançarà la república catalana, qui s’asseurà a la taula de negociació d’actius i passius amb Espanya o quins projectes poden compartir els tres governs dels Països Catalans. —Amb aquest càrrec deu ser difícil de dormir. Ho feu? —Sí, i a més s’ha de dormir, perquè si no, no rendeixes. —Estem en guerra? —Estem en una batalla que no és fàcil. Tenim un enèmic al davant que és molt poderós, però nosaltres tenim la gent al darrere i això és el que importa en una democràcia, on l’exercici del poder es basa en la legitimitat que li donen els ciutadans. Tranquils, que guanyarem, la gent està amb nosaltres. Això no vol dir que no estiguem en una situació complexa i que s’ha d’afrontar. —M’imagino que no hi ha més bona sintonia. —No, no hi ha bona sintonia. —A vegades hi ha la sensació que quan les coses empitjorin ens tancaran l’aixeta del tot i que aquesta és la força de l’estat espanyol. —Ells saben que si tanquen l’aixeta de Catalunya el seu sistema d’aigua es col·lapsarà i que, per tant, no poden paralitzar l’economia catalana. Si causessin un col·lapse a les finances de la Generalitat acabarien causant un col·lapse automàticament a les finances de l’estat espanyol. Com que en són conscients obren l’aixeta. Això sí, l’obren poc, quan ells decideixen i de manera arbitrària, però l’han d’acabar obrint. Tots dos sabem quin és el nostre projecte polític i tenim molt clar que en molts casos defensem interessos contraposats. Al final ens dediquem a gestionar aquesta tensió. —Ja teniu tancat el pla d’ajustos perquè Madrid doni el vist-i-plau al FLA? —Ens van demanar un ajust de quatre-cents milions. —Això vol dir retallar quatre-cents milions? —Vol dir que no autoritzen aquesta despesa i que no en podrem disposar. Ells volien que aquests diners els traguéssim de la despesa corrent i que acabés afectant la despesa social. En canvi, nosaltres ho hem fet sobre els interessos. Al final hem fet un ajust transitori de 225 milions fins que aprovem el nou pressupost. Això del FLA ens posa en una situació perversa, perquè la Generalitat no té els recursos que li pertoquen perquè l’estat no ens aporta allò que és nostre i ens ho acaben fent cobrir via crèdit i pagant interessos. Com he dit, francament pervers. —Ja ho heu presentat? —Sí, ja ho hem tramès al Ministeri d’Hisenda. El FLA ja s’havia d’haver començat a gestionar la setmana passada, però espero que sigui aquesta i ja podrem fer pagaments al llarg del mes de maig. —Parlant de pagaments, com van? —Segons les darreres dades que tenim, del primer mig any, hem reduït el termini: ara estem a 31 dies a proveïdors de mitjana. —Voleu dir? Són molt pocs dies. Segur? —Bé, vull dir trenta-un dies, afegits al termini legal de 30. Això vol dir que n’hi ha alguns que ho cobren més aviat, com són els treballadors públics, els concerts socials, que estan especialment protegits. En el cas de les farmàcies, que és un col·lectiu que s’ha convertit en un indicador de quina és la qualitat de pagament de la Generalitat, el que hem de dir és que a final de gener es va fer una reducció del termini i ara cobren a 80 dies aproximadament. Això ho hem mantingut i el nostre compromís és que no augmenti el retard i de mica en mica es vagi reduint aquest termini. —Ja teniu el pressupost a punt? —Som a la recta final per a portar-los al parlament. Ara treballem amb els departaments de la Generalitat per tancar-lo. Nosaltres volem portar aquest pressupost al parlament amb garanties de ser aprovat. Tenim converses amb la CUP, amb la qual hi ha la complicitat estratègica del procés d’independència. —Com van les converses amb la CUP? —Anem treballant, intercanviant informació i confio que hi pot haver un acord. A final de maig hi haurà el projecte i el trametrem al parlament. —Es pot dir que han trigat més perquè aneu sobre segur? —No, s’ha tardat més perquè hi ha un govern nou, amb canvis a tots els departaments. Equips nous que han de fer prioritats noves sabent que al final el volum de despesa és molt similar al 2015. S’hi ha d’afegir el pla de xoc i alguna reordenació de caràcter tècnic. Nosaltres també hem anat deixant un temps prudencial perquè el nou equip faci un pressupost amb màxims ingressos garantits, a diferència del que s’havia fet aquests últims anys. —Quina és aquesta diferència? —Aquests darrers exercicis hi havia partides d’ingressos importants a negociar amb l’estat. Nosaltres volem reduir aquest risc perquè, si no, al final pot passar com va passar el 2015, que l’estat hi faci boicot i, per tant, aquesta previsió acabi generant més dèficit i augmenti l’endeutament, generi més interessos i més dependència dels mercats financers. Això ho volem evitar i preferim anar sobre segur i treballar perquè hi hagi una previsió d’ingressos que sigui raonable, fiable i executable, o sigui que ens permeti d’arribar a final d’any amb el 100% d’ingressos previstos executats i ingressats a la caixa. —Voleu dir que el govern anterior feia volar coloms? —L’equip anterior va gestionar tan bé com va poder i jo ho vaig poder veure en primera línia quan era diputat del parlament. A l’estiu del 2012 hi havia una situació econòmica molt complexa i no teníem instruments de refinançament del deute. Els processos de privatització no van donar els resultats que s’esperaren. ATL es va judicialitzar, les vendes d’edificis es van fer en un moment de preus baixos i, per tant, ara no té sentir continuar-les. Ara tenim l’oportunitat de fer-ho d’una alta manera. —Ara, però, les coses no són pas gaire millors. Malgrat tot sembleu optimista. Què ha passat? —Per una banda, l’aprenentatge que hem fet tots. La conjuntura econòmica és diferent. Han fet un aprenentatge els qui defensaven l’austeritat en un primer moment i veuen que no pot continuar, però també l’han fet els qui defensaven una política de flexibilitzar el deute públic per estimular l’economia, perquè veuen que tenim uns nivells molt elevats i que, per tant, estem en un nou paradigma i ens hem d’adaptar. Per una altra banda, el canvi de la situació econòmica. Catalunya el 2015 va créixer d’un 3,14% del PIB. Si mirem la taxa interanual de creixement del 2016 és del 3,7%. Són uns nivells molt alts. Si hi afegim que els interessos són baixos i la inflació també, tot plegat fa que la situació hagi millorat per a la gestió de les finances públiques. I finalment, és evident, que no és igual des d’un punt de vista ideològic el conseller Mas-Colell que el vice-president Junqueras. Comparteixen molts punts, però hi ha posicions polítiques diferents perquè no són del mateix partit. —Hi haurà nous imposts? —El marge per a la creació de nous tributs és molt limitat. Ara, sempre hem dit que no renunciarem a explorar la millora de les figures actuals i això és en procés. —Però vau dir que no els apujaríeu. —Nosaltres hem dit que estem disposats a estudiar modificacions, que creiem que un augment generalitzat dels impostos no té gaire recorregut perquè ja l’hem fet. El que hi podrà haver són petits canvis molt concrets que ens permetin d’augmentar la recaptació, però en tot cas no plantegem cap canvi fiscal que faci pujar d’una manera significativa la pressió fiscal, que ja la tenim molt alta. A Catalunya ja es paga el nivell d’impostos que tocaria. El problema és que molts d’aquests no els recapta la Generalitat i l’estat ho fa a favor seu. —Fa pocs dies s’ha dit que hi haurà l’augment de l’IRPF en algun tram. —És probable que hi hagi modificacions. Com he dit, ho anem estudiant. —D’aquí al juliol? —Si ho volem aprofitar, hauria de ser com més aviat millor. Vull recordar que tenim aprovat per moció parlamentària que el Departament d’Economia ha d’estudiar modificacions impositives per a incrementar els recursos de la Generalitat i aquest mandat parlamentari parla de l’IRPF, dels impostos de successions, dels ambientals i de més mesures tributàries. Nosaltres ara som en fase d’estudi i no tenim cap conclusió. Però evidentment treballem amb la màxima rapidesa perquè, hi hagi la conclusió que hagi, es faci de pressa i això pugui contribuir en el pressupost de la Generalitat. —Aquestes mesures es farien per aplicar el pla de xoc? —El pla de xoc és garantit, independentment dels eventuals canvis que hi pugui haver. —Llavors és una condició de la CUP que s’incrementi als imposts? —Això ho heu de preguntar a la CUP. —Però si ho esteu fent? —Nosaltres ho fem pel mandat parlamentari, on hi havia Junts pel Sí, la CUP, PSC i Catalunya Sí que es Pot. Nosaltres intentem complir el mandat del parlament i el complim fins on és possible. —La CUP ha demanat que no es pagui el deute. Què en penseu? —Això no és tan fàcil de fer. En cas que hi hagi incompliment del deute en alguns casos hi hauria també venciment anticipat d’alguns préstecs. Això voldria dir haver de tornar tot el préstec i no es podria afrontar. A part, hi ha un altre aspecte molt important en el procés cap a la independència. És important que els mercats financers ens percebin com un actor fiable. Això quan siguem un estat ens donarà fortalesa per a endeutar-nos en millors condicions que ara. Treballem per fer que l’estat nou i independent sigui fiable des del minut u. —Us toca cercar el finançament del nou estat? —Treballem perquè el dia que es proclami la independència tinguem garantida la governança econòmica de la república catalana. Això també inclou que tinguem la capacitat d’acudir als mercats financers i fer la negociació d’actius i passius al mercat espanyol. —Us imagineu com serà aquesta negociació d’actius i passius? —Les relacions que tenim ara són desiguals, perquè des del punt de vista institucional som una comunitat autònoma. Quan fem una negociació d’actius i passius ja no serà així. Serem en una taula entre iguals negociant des d’una posició molt diferent de la d’ara. Però no hi serem sols, a la taula, perquè l’estat espanyol deu prop d’un bilió d’euros. Els creditors de l’estat espanyol voldran saber qui els pagarà el seu deute. Un d’aquests creditors importants és el Banc Central Europeu i també moltes institucions financeres privades. Aquests també hi seran, a la taula de negociació d’actius i passius. —A la república catalana, qui ens voldrà donar crèdit? —Els principals interessats seran els creditors de l’estat espanyol, que miraran de normalitzar el màxim la situació. Catalunya, per la seva realitat econòmica, tindrà totes les capacitats per a trobar finançament, n’estem convençuts. La nostra feina, repeteixo, és que quan arribem a la situació política de proclamar la independència els aspectes de governança econòmica siguin a punt. —Ara que es parla poc sovint de Països Catalans, en el terreny de l’economia emergeixen amb molta nitidesa. La imatge dels tres consellers d’economia a TV3 parlant de problemes comuns enfront d’Espanya va ser reveladora. Es preveuen accions conjuntes? Hi ha una fluïdesa en la relació? —Amb els governs del País Valencià i de les Illes Balears hi ha molt bona relació i defensem posicions conjuntes en relació amb el Ministeri d’Hisenda. És veritat que ells tenen un context diferent. Per a ells la prioritat és la negociació d’un nou model de finançament i per a nosaltres construir l’estat independent, però això no impedeix que puguem anar junts amb tota la resta. En aquest mentrestant és molt millor poder tenir dos aliats amb els quals compartim llengua, espai cultural i nacional que anar-hi sols. Estem molt contents i els mesos vinents hi haurà actuacions de tots tres governs. —Enfront de Madrid o per a fer projectes comuns? —Ara hi torna a haver l’oportunitat de veure’ns les cares i que es tornin a generar projectes conjunts. Hi ha la incorporació del govern balear a l’Institut Ramon Llull en l’àmbit cultural, però hi ha molts altres projectes que podem fer junts, no només en la negociació del dia a dia amb el govern de l’estat, sinó que compartim interessos comuns, com per exemple el corredor mediterrani. Ara és l’hora de donar-hi un fort impuls. També és clar que compartim un espai econòmic comú, el País Valencià i les Illes Balears són els nostres principals clients i proveïdors alhora. —Hi ha marge de maniobra per al corredor mediterrani? —És una prioritat europea i quan Catalunya sigui un estat ajudarà a vertebrar el corredor mediterrani conjuntament amb el País Valencià i Catalunya Nord, Occitània i la resta de l’estat francès.

Summary: Pere Aragonès: ‘Si tanquen l’aixeta de Catalunya també col·lapsaran les finances espanyoles’


Si ser adolescent és complicat, tenir un fill adolescent pot ser-ho més. Jaume Funes ho sap molt bé: d’ençà dels anys setanta que fa de psicòleg i educador amb joves, ha treballat en projectes de renovació pedagògica i ha analitzat els processos d’incorporació social dels adolescents exclosos i el tractament terapèutic i educatiu del consum de drogues. Tota aquesta experiència es reflecteix a Estima’m quan menys ho mereixi… perquè és quan més ho necessito (Columna), una guia per a pares d’adolescents que proposa solucions per a millorar la convivència i aprendre a tractar, per exemple, l’ús de les xarxes socials, la sexualitat, la relació amb el cos, les amistats, l’estudi i el consum de drogues. I tot això en una etapa en què totes aquestes qüestions poden esdevenir la font de molts problemes, angoixes i grans tensions. Parlem amb Funes sobre les propostes recollides al llibre i sobre què representa ser adolescent (i pare d’adolescent). —Estima’m quan menys ho mereixi… perquè és quan més ho necessito. Sembla fàcil de dir i difícil de fer. Què voleu dir amb aquest títol i com s’aconsegueix traslladar-ho a la realitat? —El títol del llibre respon a la idea de recordar que els fills adolescents encara necessiten l’amor incondicional que fins ara tenien dels seus pares i mares. La seva voluntat activa de volar lluny de nosaltres, les confrontacions per afirmar-se i l’escassa manifestació d’afectes ens poden fer pensar que ja no som útils o que hem fracassat en la nostra tasca. Però ens continuen necessitant, necessiten saber que els estimem (sense que fem els ‘petons’ d’abans), que continuem estant al costat, amb la distància adequada. El llibre és una proposta per aprendre a mirar-los d’una altra manera, per construir una nova relació. —Comenceu el llibre tot establint una diferència entre pubertat i adolescència i assegureu que l’adolescència és un invent modern. Per què? —Fins a final dels anys setanta, la primària s’acabava a catorze anys i molts joves havien de començar a treballar en un taller o una fàbrica. Òbviament, els canvis biològics hi eren, però en la resta d’àmbits no tenien res més a fer que aspirar a ser com els seus pares. Hi va haver un moment en què el sistema productiu va esdevenir prou ric i no va haver d’explotar mà d’obra tan jove. L’edat per a començar a treballar es va apujar als setze anys. Allò que només havien tingut fins aquell moment les classes amb cultura i poder es convertia en una etapa obligatòria. Però l’escola encara s’acabava a catorze anys i els nois dels barris no sabien què fer-ne, d’aquest temps de la vida per al qual no hi havia cultura prevista. De fet, un de cada tres nois dels barris tenia dificultats marginals, en aquella època. Es dedicaven a provar de divertir-se i tenien accidents de cotxe, per exemple. Avui tots els nois entre dotze anys i dinou no tenen res més a fer a la vida que dedicar-se a ser adolescents. —Però al tercer món ja es comença a treballar a aquestes edats… —Sí. És un procés que a moltes parts del món encara no s’ha viscut. Hi ha nois i noies que a deu o onze anys han de sobreviure i no poden dedicar-se a l’adolescència, però tenen una enorme contradicció: a internet veuen que la gent de la seva edat d’uns altres llocs del món sí que és adolescent. Part dels processos migratoris infantils i adolescents són processos migratoris d’atracció per un univers adolescent que existeix i els és negat al seu país. Al primer món és un nou temps construït socialment que permet de tenir oportunitats que fins llavors no es tenien. Però no és tan sols un fenomen humà, també és cultural i de mercat. El mercat descobreix que té un nínxol de consumidors extraordinari i construeix un mercat per als adolescents. Si es fidelitza el consumidor adolescent, es tindrà eternament un adult consumidor. —És cert que l’adolescència cada vegada comença abans i acaba més tard? —No, però és cert que hi ha fenòmens que criden l’atenció, com les nenes d’onze anys que criden als concerts de Justin Bieber. No és que s’hagin tornat adolescents abans d’hora, sinó que se senten atretes per un fenomen de mercat. Es vesteixen i gasten un llenguatge que fan que sembli que s’ha avançat l’adolescència, però només passa en els aspectes formals; per dins continuen essent nenes. —I quan acaba l’adolescència? —Un noi de dinou anys ja no canvia biològicament. La majoria de canvis emocionals i afectius ja els ha fets, i també els de construcció de la identitat. Ara, si continua sense poder decidir sobre la seva vida, sense tenir una autonomia real, una part del comportament adolescent es manté eternament. Si no treballa i no se’n pot anar de casa es converteix en un subjecte amb escasses possibilitats de decisió sobre la seva vida. Si, a més, políticament i socialment tampoc no pinta res, continua essent un adolescent social. Els sociòlegs de la joventut sempre havien teoritzat sobre la infància i la joventut, no existia l’adolescència com a etapa sociològica i, de fet, encara els costa molt d’entrar a diferenciar l’adolescència de la joventut. És una sala d’espera que per a alguns es converteix en una sala d’estar. —Dieu que estar exclòs políticament i socialment és una manera de continuar essent adolescent. Com es fa per educar un jove perquè no es converteixi en un adult desconnectat del món? —Per una banda, l’escola ha de ser el lloc de les preguntes, sense dogmes religiosos ni polítics. Hem d’ajudar l’adolescent a trobar les respostes. A casa, els nois veuen les conductes dels seus pares: si s’interessen pel que diuen les notícies o canvien de canal, si llegeixen el Marca o l’As… etc. Però cal tenir en compte que, pensis què pensis, l’adolescent, per definició, et portarà la contrària. Ara bé, quan no hi siguis tu davant, què repetirà? Si li dius al teu fill adolescent ‘els porros són dolents’ no et farà cas. En canvi, si li dius ‘opino això sobre els porros’, et portarà igualment la contrària, però quan es trobi en la situació de decidir si tastar-los o no tindrà en compte allò que li digui el seu amic, però també allò que li has dit tu. Malauradament, s’acaben assemblant massa a nosaltres. A vegades, però, si la casa és tancada com una caserna militar, l’adolescent acaba situant-se en oposició als pares. He treballat molt al País Basc i he tingut amics totalment abertzales que són fills de guàrdies civils. —Heu dit que no és recomanable de dir-los que no prenguin drogues. Això no és perillós? —En l’educació dels adolescents, com sempre, ens fa falta una enorme dosi de realisme. Que aixequi la mà el qui va esperar fins a divuit per beure alcohol… Potser hem de prohibir-ho, com a simbolisme, però cal pensar alguna cosa més. A la vegada que els parlaments aproven de prohibir l’entrompada als carrers, apareix l’anunci idíl·lic d’Estrella Damm on tot és música i joventut. Com quedem? A poc a poc, han d’anar descobrint com ha de ser la relació amb l’alcohol, però això vol dir que s’han d’equivocar i engatar-se alguna vegada. Com garanteixes la protecció i que aprengui que no val la pena sortir per engatar-se? És un procés d’aprenentatge que requereix adults que confiïn menys en la policia i més en l’educació i la proximitat. —Això, a la pràctica, com es tradueix? Al llibre dieu que introduir-los en el consum d’alcohol amb les begudes de baixa destil·lació pot ser una bona idea. —Sí, pot ser-ho. Han de descobrir que allò que valorem els adults és trobar-se a pler en companyia de la gent i no pas beure fins al punt de no saber ni amb qui som. Després cal parlar clarament del mercat. La publicitat estimula el consum d’alcohol. Els processos complicats requereixen que no hi hagi estimulació artificial i el mercat estimula artificialment sempre. També passa amb el joc, per exemple. —Si aquest procés no s’ha fet correctament i l’adolescent sobrepassa els límits amb l’alcohol una nit, què aconselleu ? —Caldrà saber si abans li has dit altres coses perquè no vegi que només pot establir relació amb tu quan salten determinades alarmes. En segon lloc, caldrà buscar el moment oportú per a explicar-li la teva preocupació, dir-li ‘per què em fas patir?’ Alguna esbroncada ha de caure, però ajuden poc. El drama és que vegin que el seu pare pateix per ells. Fa reaccionar molt més que no pas una esbroncada. —Una de les coses que causa més conflictes és sortir a la nit: l’hora de tornada, el fet d’anar-los a cercar amb cotxe o no, el pare o la mare que resta despert esperant-lo… Hi ha recomanacions per a sortir-se’n bé, de tot això? —Els joves dels noranta, la gran revolució que van fer va ser la de l’horari. Jo als vuitanta treballava amb els nois de les discoteques de Cornellà, que obrien a les tres i tancaven a les vuit. Després es va fer la revolució del rellotge i el temps jove va passar a ser el de la nit. Tot adolescent comença a somiar que el temps en què serà feliç és el de la nit, que és quan se sent entre amics i funciona d’una altra manera. Però automàticament la foscor passa a ser una preocupació de l’adult. Les coses que feien els nois de Cornellà a les quatre de la tarda són les mateixes que es poden fer ara a la una. El drama en un adolescent de disset anys és que vulgui anar-se’n divendres a les dotze de la nit i aparèixer diumenge, que pensi que el temps de diversió és infinit. Ha d’aprendre a regular el seu horari i per això cal que li marquin les hores, no amb la voluntat de controlar-lo. No hi ha cap més norma que controlar l’angoixa i la preocupació sense que vegi que tu li dius ‘fes el que vulguis’. Aquest és l’equilibri complicat, perquè hi ha pares molt rígids i pares que s’excedeixen per l’altre costat. —Una altra preocupació que tenen els pares són les xarxes socials. Com es pot controlar l’ús que en fan els adolescents? —Cada vegada que hi ha un canvi social, els adolescents el fan seu i els pares intensifiquen l’angoixa i el control. A França prohibiran el mòbil a les aules. És estúpid, tindran un problema més i ja en tenen molts. De fet, la secundària a França és terriblement problemàtica… Pretendre això no és possible perquè parlem d’adolescents digitals, ho vulguem o no. No es pot ser adolescent sense un mòbil. Si ets pobre i no en pots tenir, gairebé es pot dir que els serveis socials te n’haurien de donar. Has d’educar en aquest entorn, gestionant-lo i dient-li: ‘No cal que pengis una foto a Instagram cada cinc minuts’. Els pares han de descobrir que la vida dels seus adolescents passa per indrets molt diversos. Han de voler saber, deixar-se ensenyar. Ells han de veure que la primera cosa que fem per parlar d’internet no és enviar els Mossos d’Esquadra, sinó que ens interessa veure com és el seu món a la xarxa. Es poden mirar les seves xarxes de tant en tant, però sense tafanejar. —I a quina edat haurien de començar a fer tot aquest ús de la tecnologia? —Depèn de les funcions. A dos anys, el meu nét ja mirava contes digitals. Ara, el món telefònic i comunicatiu no té gaire sentit fins que no s’arriba a l’adolescència, a onze o dotze anys. Si per a una noia d’onze anys la cosa més important de la vida són els amics, no la’n pots privar. —Dieu que l’adolescència és l’època del Narcís per excel·lència. Xarxes com Instagram no ho multipliquen per mil? —Abans tu ja eres guapa en la mesura que un altre t’ho deia. La nostra imatge sempre ha estat relacionada amb un feedback. Ara això té uns avantatges: tu penges una foto amb una roba en concret i al cap d’una estona ja tens cinc ‘m’agrada’ que confirmen que pots sortir al carrer així. Sempre ha calgut un procés d’acomodació al cos i a saber què pensen els altres de tu. Ara aquest procés es multiplica exponencialment perquè sempre hi haurà algú a les xarxes que et dirà ‘vaca’, per exemple. La norma és la mateixa: tu no pots dependre d’allò que digui l’altre per ser tu mateix. La identitat digital és tan important com la identitat física i és una identitat que han de construir exactament igual. És l’època de la selfie… —Com han d’encarar l’educació sexual els pares, si se suposa que els adolescents tenen molta informació? —Són molt ‘sexualitzats’ en la mesura que el mercat ‘sexualitza’, però el problema és que podem ser subjectes amb multiplicitat d’estímuls sense que ningú ens ajudi a pair-los. Fa anys, quan feia educació sexual amb adolescents, em centrava a parlar dels consultoris de les revistes i la portada d’Interviu, perquè tot allò que sabien sobre sexe ho havien mirat allà. Avui, l’univers més proper és la pornografia i s’ha d’educar sobre això. Cal dir-los que poden tenir relacions amb qui vulguin, però que ningú no els ha de robar els petons, les abraçades, les emocions… Abans formava les infermeres que atenien les noies que els caps de setmana buscaven ajuda, preocupades perquè se’ls havia trencat el condó. Els deia que la primera pregunta que s’hauria de fer és ‘T’ho has passat bé?’, en comptes dels protocols de salut. En canvi, la lògica que sempre s’ha aplicat a la sexualitat és la d’esperar a ser gran. Ara això no té sentit, però no es pot deixar un noi sol davant aquest univers. No és tan sols ensenyar-los a prevenir els embarassos, també ens hem de preocupar que no els facin mal emocionalment. Han d’aprendre quina dosi de la felicitat de la vida es troba en la sexualitat. —I un altre conflicte entre pares i fills: l’escola. Com es troba l’equilibri entre estudiar ‘massa’ i massa poc? —Quan diem que entre el 30% i el 40% d’adolescents fracassen a l’escola, en realitat hauríem de dir que han arribat a un conflicte amb el centre o el centre amb ells. No es pensa prou seriosament com hauria de ser la secundària per a resoldre aquest plantejament dels pares de: ‘que tregui bones notes però que no deixi de ser feliç’. Els pares es troben en una gran mentida quotidiana: proven de convèncer els seus fills de com són d’importants els estudis i per dins diuen: ‘Ui, si hagués de tornar a bregar amb les derivades…’ Sortosament, alguns adolescents troben raons per a continuar preguntant-se coses i amb ganes de saber. Tots som l’experiència d’algun professor mínimament positiu que ens va ajudar, però a mi en el fons em preocupa la quantitat de nois que abandonen l’escola odiant saber. Som en una societat que cada dia ens obliga a aprendre coses noves. En una societat tan comunicativa com la nostra, sempre ens volen vendre alguna cosa. Sense curiositat per a saber per què passen les coses, els adolescents són ciutadans molt fràgils a qui la Coca Cola vendrà el que sigui. Si no es fomenta la curiositat, tenen els dogmes garantits. De fet, l’adolescència és una etapa en què un grup acaba enganxant-se a una simplificació, ja sigui a un líder, a un dogma religiós o a una tribu urbana.

Summary: Jaume Funes: ‘L’adolescència és una sala d’espera que per a alguns es converteix en una sala d’estar’


ERC està disposat a prestar a Convergència Democràtica de Catalunya (CDC) dos senadors perquè pugui tenir grup parlamentari propi a la cambra alta, unes negociacions que estan en marxa amb vista a la constitució del senat espanyol, que tindrà lloc el dia 19 de juliol. Fonts d’ERC han explicat a Europa Press que mantenen una clara predisposició a cedir puntualment dos dels seus 12 senadors a CDC, que tot i això en necessitarà quatre més per poder arribar als deu que exigeix el Reglament del senat per tenir grup. Després dels resultats dels comicis del 26J, CDC va perdre quatre senadors respecte a la passada legislatura i es va quedar amb quatre, lluny de complir amb els requisits mínims per poder organitzar-se de manera autònoma. Tenir grup suposa tenir veu pròpia al senat però també amb un important finançament. Si les negociacions amb ERC culminen, CDC sumarà dos senadors però encara haurà d’aconseguir-ne quatre més; hauran de recórrer al PP, al PSOE, a Units Podem i les seves confluències o a d’altres partits minoritaris del Grup Mixt que estiguin disposats a donar-li un cop de mà. Fonts parlamentàries han assegurat a Europa Press que s’han produït ja contactes entre els partits, tot i que no negociacions en ferm. El termini de cinc dies per organitzar grups parlamentaris començarà el dia 19, una vegada constituït el nou senat. El cas del PNB També el PNB necessita ajuda per tenir el seu propi Grup Basc. Té sis parlamentaris en aquesta legislatura (n’ha perdut un respecte a l’anterior) i n’ha de sumar, per tant, quatre més. Fonts de la formació nacionalista han assegurat que la seva intenció és repetir la fórmula de la passada legislatura, quan ja van tenir el suport de tres senadors del Grup Mixt. En aquesta ocasió, tot i això, necessiten un senador més i hi ha la possibilitat que negociïn amb el PSOE. Els socialistes no van cedir parlamentaris al PNB després de les eleccions de desembre, però sí un dels tres llocs que els corresponien a la Mesa del Senat, on María Eugenia Iparragirre va ser Secretària Quarta. Senadors d’anada i tornada És habitual que al senat uns partits cedeixin un o diversos noms a altres perquè arribin als deu exigits. Una vegada que el grup està inscrit i comença a funcionar, els parlamentaris ‘cedits’ tornen al seu partit d’origen. De fet, a la passada legislatura, els socialistes van prestar dos senadors a ERC i dos més a Democràcia i Llibertat —ara CDC—, una decisió que va ser molt qüestionada pels populars i per alguns dirigents del mateix PSOE. El Reglament de la Cambra permet que el nombre de senadors es redueixi per sota de deu a mesura que avança el període de sessions, però adverteix que si són menys de sis, al final d’aquest termini el grup quedarà dissolt. Els períodes de sessions van de setembre a desembre i de febrer a juliol. Per evitar que li passi això, Convergència haurà d’inscriure dos senadors d’un altre partit abans del final de cada període de sessions, aconseguir arribar a aquest número mínim de sis que reclama la normativa per no desaparèixer com a grup. És a dir, segons la teoria, hi haurà senadors d’anada i tornada entre aquest grup i altres durant tota la legislatura. Avantatges dels grups Tenir grup propi suposa grans avantatges econòmics i polítics. Els grups parlamentaris tenen una subvenció general de funcionament que, en el cas de Convergència, li va suposar uns ingressos mensuals de 22.424,27 euros (268.800 euros anuals) a la passada legislatura. El PP rebia per part seva 252.553,37 euros mensuals, el PSOE 122.999,21, Podem ingressava 47.994,17; ERC, 22.424,27 euros i el PNB, 20.719,61 euros al mes. El Grup Mixt rebia 25.833 euros que havien de repartir-se tots els seus components, de diferents partits polítics. A aquesta assignació s’hi suma una ajuda per a transport, de 3.419,87 euros a 6.839,74 euros al mes segons la mida del grup, a més d’una subvenció finalista per pagar assessors. I en el pla polític, qui constitueix grup parlamentari té garantida la representació a totes les comissions, a la Diputació Permanent i veu pròpia a la Junta de Portaveus així com capacitat per intervenir a tots els debats en igualtat de condicions; al Grup Mixt cal repartir-se temps d’intervenció i seients a les comissions.

Summary: ERC disposada a prestar dos senadors a CDC perquè pugui tenir grup propi al senat espanyol


Poca estatura, calb, amb ulleres quadrades i ben vestit. El primer guàrdia civil citat a declarar entra a la sala de vistes del Tribunal Suprem amb pas segur. Ha estat cridat per la fiscalia espanyola. La llei permet que no s’hagi d’identificar amb el nom i el jutge Manuel Marchena ordena que no se’n vegi cap imatge, com ja va fer amb la secretària judicial del jutjat d’instrucció 13 de Barcelona. De fet, ho han demanat tots els guàrdies civils. Les defenses tornen a queixar-se i Marchena, amb posat avorrit, diu que sí, que ja constarà en acta. El primer guàrdia civil, amb TIP H11346M, diu que viu a Catalunya. Sap molt bé quin paper li toca fer i arriba amb la lliçó apresa. ‘Setge’, ‘vehicles devastats’, ‘fustigació’ són les paraules amb què descriu els fets d’Economia del 20-S. Té un punt de fatxenderia i arrogància en les respostes que relluirà durant els interrogatoris de les defenses, encarant-se directament amb els advocats. Aquell punt de l’agent de policia que se sent immune i emparat per la justícia d’estat. Descriu amb molt detall la detenció de l’ex-secretari d’Hisenda, Lluís Salvadó, al seu domicili el 20-S a primera hora del matí. Sense que el fiscal Javier Zaragoza li ho hagi preguntat pas, parla de la conversa que mantenia Salvadó amb la seva secretària, Elisabet Terrades, en aquell moment. Un contingut que va conèixer posteriorment. Diu que Salvadó ordenava de llençar papers del despatx per la finestra. Això ho recorda bé. Parla també dels escorcolls al domicili i al despatx i confirma que no van tenir cap problema. El moment estel·lar arriba quan parla d’uns documents decomissats al despatx de Salvadó que portaven els títols de ‘Escenaris de guerra‘ i ‘Escenaris de guerrilla’, sobre possibles represàlies econòmiques de l’estat espanyol i com havia de reaccionar la Generalitat. Això no tenia res a veure amb els interrogatoris, però de ben segur que és una música que agrada a les acusacions. Igual que la cançó que va sonar fa unes setmanes, quan la fiscalia va preguntar per una comanda ‘Armes de guerra’ dels Mossos, que eren destinades a la prevenció antiterrorista. Ja és curiós, però, que ni als comissaris dels Mossos ni al major Trapero no els demanessin per això. Però tant hi fa. La paraula ‘guerra’ ja s’ha introduït a la sala. Javier Ortega Smith sembla ara més despert que durant la declaració de l’ex-sub-secretari d’Hisenda espanyol, Felipe Martínez. L’advocat de Vox havia aprofitat la seva declaració per fer un cop de cap recolzat sobre el canell que llueix la bandera espanyola. Però la comoditat del guàrdia civil acaba quan comença el torn de les defenses. Andreu Van den Eynde posa en relleu totes les irregularitats de la detenció de Salvadó i l’escorcoll a casa seva. El record viu de la detenció de Salvadó contrasta amb les respostes evasives –‘no ho recordo’, ‘no ho sé’, ‘no em consta’– relacionades amb la investigació del jutjat 13 sobre els preparatius del referèndum. Sobre el fet que no hi fos present la lletrada de Salvadó, tot i que ja estava investigat pel 13, i que no es comuniqués al Col·legi d’Advocats, cosa que ja va denunciar en un comunicat aquella mateixa tarda. Ell respon que no li consta i es mostra convençut que la Guàrdia Civil va procedir correctament. El guàrdia civil es posa nerviós i s’encara amb Van den Eynde i, després, amb Jordi Pina amb un punt de fatxenderia, i Marchena li para els peus. ‘Vostè no és aquí per a fer preguntes’, li etziba. Bona part del públic de la sala de vistes riu i fa befa del guàrdia civil, que se sent acorralat per les defenses. Marchena adverteix que expulsarà tothom de la sala si no cessen els murmuris. Sobre el 20-S, a preguntes de l’advocat Jordi Pina, diu que no va veure que hi hagués cap ambient festiu, en les ‘seixanta o vuitanta’ hores d’imatges enregistrades que va visionar posteriorment, perquè ell també va elaborar l’atestat del 20-S. Però no sap explicar quin criteri va fer servir per a seleccionar i destriar les imatges. ‘Vaig veure una multitud de gent cridant’, assegura. ‘Les imatges més significatives no crec que fossin les d’un concert, sinó el setge de les seus de les Conselleries d’Economia i Afers Estrangers i la secretaria d’Hisenda’, resol. També hi ha hagut un debat sobre la salutació i abraçada d’Oriol Junqueras amb Lluís Salvadó, tot i l’advertència de la Guàrdia Civil perquè no hi hagués contacte físic entre el vice-president i el detingut. Després de molts tombs, acaba expulsant-se les puces de sobre. Ell era allà fent feina, concentrat en l’escorcoll, no li parlin pas de l’avís a Junqueras que van fer altres agents que, segons que diu, van arribar a interposar-se entre ells. El guàrdia civil acaba la declaració amb més respostes evasives a les preguntes de l’advocada Marina Roig. Marchena ordena el recés del migdia i l’agent se’n va ràpidament la sala de plens del Suprem. La fatxenderia ha acabat amb la mirada baixa.

Summary: De l’arrogància als nervis i la incomoditat: el primer guàrdia civil declara al Suprem


El programa d’entrevistes ‘Hardtalk‘ de la BBC ha publicat avui una entrevista amb el ministre d’Afers Estrangers espanyol, Josep Borrell. El periodista Stephen Sackur va acorralant cada vegada més el ministre, i el fa caure constantment en contradiccions sobre la repressió de l’estat espanyol contra els dirigents independentistes i la posició que hi té el govern espanyol. De fet, diu a Borrell que el judici que hi haurà li sembla una farsa. I Borrell es veu cada vegada més incòmode. Us transcrivim els fragments més destacats de l’entrevista, que podeu veure íntegra ací: —Veieu Catalunya com una regió o com una nació? —Una nació. —Una nació. Força clar. —I també reconeixeu, suposo, com va reconèixer Espanya en un conveni de l’ONU del 1976, que Espanya va signar, el dret de la gent d’autodeterminar-se. Aleshores, si reconeixeu aquest dret, i si reconeixeu que Catalunya és una nació, se’m fa difícil d’entendre com podeu no pot permetre al poble català un referèndum autoritzat, en virtut del seu dret d’autodeterminació. —Fem servir els mots correctes. No és autodeterminació, és secessió. Primer, la constitució espanyola no ho permet. Hi ha una sentència del Constitucional que diu clarament que no pots preguntar sobre la secessió. I qualsevol pregunta que vulguis formular sobre això s’ha de fer en el marc d’un canvi constitucional. Segon, no hi ha res en la llei internacional que doni a Catalunya el dret de la secessió. Per més que el senyor Torra ho digui cada dia, és completament fals. Només Abissínia, a Etiòpia o a algunes illes del Carib tenen reconegut el dret de secessió. I en la llei internacional no hi ha cap fonament per a tot això. —Bé, hi ha alguns advocats que no estan d’acord amb la vostra opinió. Però d’alguna manera és una qüestió més de política que no d’una lectura detallada de la llei. Què en penseu…? —Una lectura detallada de la llei és bastant important. —És important, hi estic d’acord, però la política també ho és, d’important. Què en dieu de l’Espanya d’avui, en què teniu empresonats nou activistes, polítics catalans que sembla que aniran a judici per les acusacions de sedició i rebel·lió de l’octubre? Què en dieu, d’Espanya a la comunitat internacional? Perquè, francament, sembla una farsa de judici polític. —Jo personalment preferiria que aquesta gent estigués en llibertat condicional. Crec que hi ha unes altres maneres d’assegurar que no fugin. —Aleshores, per què, tornant a la pregunta bàsica… —Aquesta és la meva opinió personal… —…per què el vostre govern, en la responsabilitat que té de trobar noves maneres d’encarar la crisi catalana, per què no els concedeix un indult? Dir-los que els perdonareu, que haurien de ser lliures ara mateix, i després començar a parlar amb ells. —Heu sentit parlar sobre la divisió de poders? A Espanya hi ha divisió de poders. I la justícia és independent. És un jutge que ha pres aquesta decisió. El govern no hi té res a veure. —Aleshores veureu que aquests judicis aniran endavant. I veureu que Carles Puigdemont, per exemple, es quedarà a Brussel·les o a Alemanya, allà on ell decideixi, amb el seu govern cercant desesperadament l’extradició i essent rebutjada pels tribunals alemanys. I la percepció internacional d’Espanya serà la d’un país que simplement no pot acceptar el desig d’això que anomeneu una nació, dins el vostre estat, de votar sobre el seu propi futur. —Una altra vegada: Catalunya és dividida en dues parts. No parleu de Catalunya com una cosa homogènia. ‘Catalunya vol’, ‘jo parlo en nom de Catalunya’. El 47% de la gent va votar per la independència. No és ni la meitat. —Aleshores, ministre, doneu-los una votació pactada, acceptada per Madrid i després ja ho veurem. I si teniu raó, doncs aleshores la secessió no es produirà. Un altre fragment, en què diu Borrell que comencen a guanyar la batalla de l’opinió pública. —És clar que quan la gent escolta el senyor Torra dient que els catalans es troben en la mateixa situació que els kurds a Turquia o els marroquins al Rif i volem esdevenir el nou Kossove, bé, la gent comença a pensar que no és realment seriós. —Em penso que l’analogia que farà la gent és amb Escòcia. El govern britànic va donar a Escòcia el dret de votar sobre el seu futur i al final els escocesos van votar de formar part de la Unió.

Summary: Així han acorralat Josep Borrell a la BBC, demanant-li per la ‘farsa de judici’ als presos polítics


El líder de Ciutadans, Albert Rivera, devia pensar ahir que allò que El Mundo qualificava d’agressió a un militar espanyol havia passat al Born de Barcelona. El fet que la notícia hagués estat publicada per El Mundo de las Islas Baleares no li devia semblar prou evident perquè, malgrat això, va piular la seva solidaritat i suport amb el militar ‘agredit a Bcn’  quan els fets s’havien produït al Born de Palma. Això indica que no devia haver llegit la notícia, perquè era ben clar. Quan els usuaris de la xarxa van alertar-lo que la notícia feia hores que circulava i que havia passat al Born de Palma i no al de Barcelona, el líder de Ciutadans va esborrar sense més el piulet original, i a les dotze de la nit en va pujar un d’idèntic però que hi posava Palma. L’article del diari El Mundo explica una versió sobre un incident que va passar divendres al matí. Un comandant de la I Caserna General de la Comandància de Balears de l’exèrcit espanyol, vestit d’uniforme, va increpar dos joves en el passeig del Born de Palma. El militar els va escridassar perquè feien fotos a prop seu, i els dos joves li van dir ‘feixista’. Això va ser definit com una ‘agressió’ per la policia.

Summary: Rivera converteix un incident amb un militar a Palma en un incident a Barcelona


Els Mossos d’Esquadra han detingut aquest dimecres tres joves per la concentració estudiantil que la nit del passat 11 de maig va tallar la Via Laietana de Barcelona durant més de quatre hores amb una seguda multitudinària. Dos dels detinguts són veïns de Mataró, i fonts policials han confirmat a l’ACN que els tres joves estan acusats de delictes d’atemptat contra l’autoritat i desordres públics. Després de declarar en seu policial, han quedat en llibertat a l’espera que se celebri el judici. També durant aquest dimarts, els Mossos han entregat ordres de citació a sis altres joves perquè es personin a declarar a comissaria. Dues de les persones citades resideixen a Igualada i Sant Sadurní d’Anoia. A tots se’ls relaciona amb els mateixos fets. Els Mossos d’Esquadra investiguen si aquestes nou persones estan relacionades amb la seguda de quatre hores que la nit de l’11 de maig hi va haver davant la Secretaria d’Universitats, la qual va obligar a tallar la Via Laietana més de quatre hores. La concentració va sorgir al final d’una manifestació d’estudiants convocada per les assemblees de facultats, el Sindicat d’Estudiants dels Països Catalans (SEPC) i l’Associació d’Estudiants Progressistes (AEP). Durant la marxa, milers de manifestants van estar reclamant una rebaixa de les taxes universitàries i equiparar els preus de graus i màsters.

Summary: Detenen tres joves per desordres i atemptat contra l’autoritat durant la seguda estudiantil del passat mes de maig a Barcelona


La Comissió Europea ha proposat aquest dimecres no multar estat espanyol per incomplir l’objectiu de dèficit marcat per Brussel·les per l’any 2015, una decisió que haurà de ser aprovada, modificada o rebutjada pel Consell Europeu. El comissari d’Afers Econòmics, Pierre Moscovici, ha assegurat que l’estat espanyol ha fet ‘enormes sacrificis’ en els darrers anys i per això concedeix ‘dos anys més de marge’ perquè pugui ‘reduir el dèficit per sota del 3%’. Pel que fa la congelació dels fons europeus, el vicepresident de la Comissió Europea, Valdis Dombrovskis, ha explicat que ‘la decisió s’haurà de debatre amb el Parlament Europeu’. L’estat espanyol va tancar el 2015 amb un dèficit del 5,1%, lluny del 4,2% exigit per Brussel·les.

Summary: La Unió Europea no sanciona Espanya per l’excés de dèficit


La campanya Ara és l’hora ha organitzat per a demà a les set de la tarda una acció de suport a les eleccions del 27-S a la plaça de Sant Jaume. La concentració es durà a terme just l’endemà que el president de la Generalitat, Artur Mas, hagi signat la convocatòria d’eleccions, cosa que es preveu que faci aquesta nit. Ara és l’hora, que inclou l’ANC i Òmnium, vol donar importància a aquest gest que posarà data al plebiscit. Jordi Cuixart, vice-president d’Òmnium Cultural i Jordi Sànchez, president de l’ANC, assistiran a l’acte que tindrà per lema ’27S, on tot comença’. Es desplegarà una gran lona per a fer una crida a participar en les dues cites transcendentals dels pròxims mesos: l’Onze de Setembre i el 27 de setembre. Vegeu el text complet de la convocatòria: «Avui se signarà el Decret de convocatòria de les eleccions del 27-S. Aquesta no serà una convocatòria qualsevol, el 27-S serà el plebiscit per a decidir el futur del nostre país. Fa mesos que treballem amb aquest horitzó i cada cop el tenim més a prop. És per això, que et demanem que ens donis un cop de mà per a realitzar una acció de suport al 27-S que tindrà lloc el dimarts 4 d’agost a les 19h a Plaça Sant Jaume.»

Summary: Ara és l’hora convoca per a demà una concentració de suport al 27-S


El cap de Podem, Pablo Iglesias, ha fet públiques deu consideracions abans de la reunió del Consell Ciutadà de la seva formació que ha d’abordar la crisi interna a la formació. En un escrit al seu Facebook, Iglesias – que es troba de baixa paternal i només participarà a la cita per telèfon – assegura que Iñigo Errejón ‘no és un traïdor’ sinó que ‘ha de ser un aliat de Podem’. ‘La indignació davant la manca de respecte als nostres espais col·lectius és natural i lògica’, escriu, ‘però hem d’afrontar la situació amb maduresa i responsabilitat’. Després de dues setmanes de dures crítiques, Iglesias assegura ara que cal ser ‘generosos i responsables’. ‘La nostra feina és ser útils a la ciutadania’, i això passa per ‘provar de construir una confluència el més àmplia possible’, sosté. El dirigent de Podem creu que ‘Carmena no és el que va ser’ però representa ‘el més útil que hi ha per impedir que la dreta reconquereixi el poder municipal a Madrid’. Errejón ja ha avançat que no té intenció d’assistir al conclau per intentar afavorir un acord que eviti l’enfrontament directe entre la seva candidatura i la de Podem als comicis del 26 de maig. El que va ser contrincant d’Iglesias a les primàries va abandonar l’escó el passat 22 de gener fruit de les crítiques que va rebre per haver anunciat que concorreria a les eleccions de la Comunitat de Madrid sota les sigles de Més Madrid, la marca política de la batllessa Manuela Carmena. Iglesias prova de redreçar ara la crisi interna però no s’estalvia les crítiques, assegura que el partit ‘d’Íñigo i de Manuela’ és un plantejament erroni”, critica que Errejón actués ‘en secret, per sorpresa i sense comptar amb els espaus col·lectius’, i assegura que tot plegat li sembla incompatible amb formar part de Podem i els seus espais col·lectius. Amb tot, considera legítim que ‘hi hagi companys que abandonin la nostra formació’ i cal assumir aquest fet ‘amb naturalitat i maduresa’. ‘Carmena no és el que va ser’ Als últims punts del seu escrit, Iglesias assegura que ‘ara Podem ha de tenir un debat assossegat i la direcció interina de la nostra organització madrilenya ha de baixar aquest debat als cercles’, i ‘també s’ha de parlar amb altres actors de la societat civil i per descomptat amb el partit d’Íñigo i de Manuela’. ‘Carmena no és el que va ser, però representa el més útil que hi ha per impedir que la dreta reconquereixi el poder municipal a Madrid’, sosté, i ‘cal saludar i escoltar qualsevol iniciativa que defensi el municipalisme transformador’. ‘Tan de bo Manuela volgués comptar amb nosaltres en aquesta tasca respectant-nos com a partit i projecte col·lectiu’, conclou, però ‘hi ha una cosa molt més important que nosaltres mateixos, i és que la dreta no torni a Madrid’. Crisi a Podem: quatre moments clau del divorci entre Errejón i Iglesias

Summary: Iglesias obre la porta a la confluència amb Errejón abans del Consell Ciutadà


Els habitants del Principat destinen el 49,2% de la seva nòmina al pagament del lloguer, segons un estudi de Fotocasa i Infojobs. El desembre del 2018 el preu mitjà de l’habitatge de lloguer era de 12,16 euros per metre quadrat -972,9 mensuals- i el salari mitjà de 23.727 euros bruts anuals -1.977,29 mensuals-, per la qual cosa és necessari gairebé la meitat del salari per pagar el lloguer d’un habitatge d’uns vuitanta metres quadrats. Tot i la xifra, aquesta s’ha reduït lleugerament respecte del desembre del 2017, quan es destinava el 50,5% del salari. En el cas de les Illes, es destina el 41,7% del salari brut a pagar el lloguer amb una mitjana de 786,40 €. Pel que fa al País Valencià, amb una mitjana de 531,70 €, el percentatge de salari que es destina és del 28,7%. La directora d’Estudis de Fotocasa, Beatriz Toribio, ha explicat que els estudis que realitzen demostren que ‘a l’estat hi ha un important problema d’accés al mercat de l’habitatge, tant en compra com en lloguer’ i ha apuntat que un dels principals factors que ho explica és que el preu de l’habitatge ‘s’ha encarit a un ritme molt més ràpid que el poder adquisitiu dels espanyols’. La responsable de comunicació d’InfoJobs, Judith Monmany, ha afirmat que tot i que es recupera l’ocupació, els salaris ‘gairebé no es mouen’, ja que el 2018 van créixer un 0,6 respecte a l’any anterior, increment que ‘no és suficient per a recuperar poder adquisitiu, ja que l’IPC ha crescut en major mesura, un 1%’.

Summary: Els ciutadans de les Illes i del Principat destinen més del 40% del salari a pagar el lloguer


El regidor de Gràcia a l’Ajuntament de Barcelona, Eloi Badia, ha explicat en una entrevista a RAC1 que la comunicació amb la conselleria d’Interior és molt dolenta: ‘Tenim més comunicació amb el Banc Expropiat que amb Interior. I això és inexplicable’. I ha afegit: ‘Quan truquem no s’hi volen posar’. Badia diu que la seva intenció és poder coordinar accions, mitjançar i conèixer els dispositius que es despleguen, però ningú no els ho comunica. El regidor de Barcelona en Comú ha explicat que des de l’ajuntament s’ha proposat organitzar una reunió amb el col·lectiu del Banc Expropiat, però aquests s’hi han negat: ‘Ens van donar un correu electrònic i ara parlem via xarxes socials i altres canals. Però físicament, no. Han rebutjat asseure’s a parlar’ Defensa que des de l”ajuntament s’ha fet tot el que ha pogut i que l’actuació dels mossos en l’ocupació d’ahir va ser ‘impecable’.

Summary: El regidor de Gràcia denuncia que ningú de la conselleria d’Interior no es ‘posa al telèfon’


El govern eslovè ha convocat l’ambaixador espanyol a Ljubljana perquè es presenti davant el ministre d’Afers Estrangers demà al matí. El govern li explicarà, segons el diari Delo –el més important del país–, com va ser el procés d’independència eslovè i deixarà clar que Eslovènia no va actuar de manera violenta per aconseguir-la, sinó que es va defensar de l’atac de l’exèrcit iugoslau. Arran de les declaracions del president Torra i el seu viatge a aquell país, el govern i els partits espanyols, conjuntament amb molts mitjans, han identificat la independència d’Eslovènia amb la violència, cosa que ha desagradat en aquell país. Durant la seva visita, Torra va ser rebut pel president de la República d’Eslovènia i pel president del parlament del país. Lojze Peterle: ‘Eslovènia no fou violenta; ens van atacar’

Summary: Eslovènia convoca l’ambaixador espanyol per advertir-lo que no identifiquin la via eslovena amb violència


La literatura oral i tradicional omplirà d’històries Atzeneta del Maestrat amb el primer Festival itinerant de contes al Maestrat, Conta’M. Una iniciativa modesta però important. L’objectiu fonamental és donar a conèixer el patrimoni de literatura oral en llengua catalana i els seus valors, a més de descobrir altres cultures. I també, enguany, omplir de vida un racó del país que lluita per revertir la despoblació i dignificar el món rural. Fotografia: Ajuntament d’Atzeneta del Maestrat. Segons Tània Muñoz, coordinadora i narradora professional, el festival vol fer valdre la cultura pròpia i donar a conèixer la narració oral com una disciplina artística que existeix, que és un ofici. Muñoz explica: ‘Les històries i llegendes pròpies s’han deixat de contar, com passa arreu. Una església hi és, però un conte, si no es conta, mor. I em sembla necessari perquè la narració oral et pot transformar, t’inspira.’ Durant tres dies, hi haurà contes per a adults i per a públic familiar, visites guiades i narrades, dos concerts, una marató participativa de contes i il·lustració, dues sessions per a descobrir els secrets dels narradors, un dinar popular amb productes de la terra i altres activitats. A més, els visitants tenen a disposició una zona d’acampada i les instal·lacions esportives del municipi. Tot seguit, us en detallem la programació. Cinc hores participatives de contes i il·lustració Dissabte hi haurà dues maratons paral·leles per a fomentar la participació dels assistents: una per a contar històries de cinc minuts o vuit, sense llegir-les, i una altra per a dibuixar-les. Cal inscripció prèvia. Històries per a adults i públic familiar Divendres, la reconeguda narradora ontinyentina Almudena Francés explicarà el conte per a adults El vetlatori de Batiste, l’acordionista que va morir tres vegades sense ser soterrat i que, en la seua darrera vetlla, va congregar molta gent per corroborar si era mort o no. Almudena Francés. També dissabte, Felip Kervarec, el narrador amfitrió de les Coves de Vinromà, es dirigirà al públic familiar amb la narració adaptada als assistents i amb el suport d’uns quants objectes. Farà ‘La maleta dels contes’, una barreja de rondalles, contes d’autor i de tradició oral: els tresors que ha col·leccionat la rateta Giberta. El seguirà el músic i narrador zamorà José Luis Gutiérrez, Guti, que recopila històries del món rural des dels anys vuitanta del segle XX i que, quan les explica, manté el caràcter dialectal de cadascuna. Farà la selecció ‘Cuentos del filandar’, en referència a les vetllades i a l’espai on la gent s’ajuntava per explicar històries i escoltar-ne. Actuarà a prop del cementeri i, per tant, lligarà la narració amb la nocturnitat, amb històries de foscor vinculades a les incerteses que provoca allò desconegut. José Luis Gutiérrez, Guti. L’endemà hi haurà una segona tanda per al públic familiar amb ‘La casa de Carmeta’. Almudena Francés farà una sessió molt participativa on combinarà el conte tradicional i l’àlbum il·lustrat. Narrarà la història d’una xiqueta valenta que viu amb la mare i l’àvia que a voltes té por, que té vergonya, que és capaç de menjar-se seixanta-vuit bunyols i que li passen coses molt estranyes. Dos concerts amb lletra de valent Divendres, es faran els dos únics concerts del festival. Xiomara Abello presentarà el disc Entre teles, acompanyada del percussionista Carlos Llidó. Dotze temes de caràcters diferents que pouen de la música llatina, dels recursos jazzístics i d’algun ritme flamenc. Un treball ple de percussions i sonoritats: els acords i les melodies de la guitarra són essencials, però hi sonen cordes fregades i percudides, congues, la txalaparta i la flauta, per exemple. Les lletres recullen emocions, records i vivències que parlen d’amor, ràbia i molt més. I la Banda Municipal de Castelló de la Plana interpretarà Schéhérazade, de l’any 1888, una de les suites simfòniques més conegudes del compositor rus Nicolai Rimski-Kórsakov, basada en escenes de Les mil i una nit. El director titular, el tarragoní Marcel Ortega Martí, encapçalarà la formació de cinquanta intèrprets i el violinista solista, Pau Fogàs Lomas. Entre els moviments de l’obra, els narradors Kervarec, Francés i Gutiérrez contaran Les mil i una nit i altres històries orientalitzants del seu repertori. Aprendre els secrets de la narració Divendres, la Casa de la Cultura acollirà la jornada ‘Conta’m el conte a l’aula’, dedicada a docents i al públic general, amb inscripció prèvia. Almudena Francés explicarà com emprar històries de l’imaginari col·lectiu per a treballar l’expressió oral, com convertir-les en eina de creativitat, com serveixen de pas intermedi de l’expressió escrita i com esdevenen contingut interdisciplinari. Felip Kervarec farà un taller de recopilació de paraules, una sessió basada en el projecte ‘Salvador de paraules’ de l’escola Carles Salvador de Castelló de la Plana. Les recol·leccions que va fer aquest gramàtic mític serveixen perquè la canalla cree i conte històries amb l’accepció correcta dels mots que s’han salvat. Felip Kervarec. I Verònica Fabregat explicarà com contar una història des del punt de vista plàstic, a més dels usos de l’àlbum il·lustrat i els criteris per a emprar-lo en l’educació artística. Diumenge, Joan Montañés, autor del llibre Examen oral d’històries. L’anecdotari de Ferran Sanchis i artista gràfic del diari Levante, farà una xerrada sobre el procés de convertir textos orals en escrits, a partir de les anècdotes i rondalles que ha recollit amb el temps, especialment, les de l’informant Ferran Sanchis, que hi serà present. Un poble per descobrir A més de tot això, el Conta’M ha preparat dues sessions per a lligar la narració d’històries amb el patrimoni material d’aquest poble xicotet, envoltat de muntanyes, però amb història. Diumenge, Santiago Agustina oferirà una visita guiada pel castell, reconvertit en ajuntament, la Torre de la Presó, les muralles medievals, els carrers de la Vila closa i altres espais com el calvari o l’església. I dissabte, una caminada musical i narrativa al so dels dolçainers i tabaleters locals, escoltant rondalles i llegendes tradicionals per a tots els públics, les del repertori de Kervarec, Francés i Guti. També hi haurà una fira del conte per a adquirir-hi llegendes, històries, rondalles i més. Amb Edicions Bromera (Alzira), Onada Edicions (Benicarló), Andana Editorial (Algemesí), el Grup la Deriva (Terres de l’Ebre), Trencatimons Editors (la Vall d’Uixó) i Babi Di-bú, i les llibreries Abacus (Castelló), Noviembre (Benicàssim) i Rincón de los Duendes (Castelló). Atzeneta del Maestrat. Fotografia: Maestrat Viu. L’espurna del Conta’M El festival ha nascut de resultes d’una trobada entre la narradora Tània Muñoz i el filòleg i etnògraf Josep Meseguer-Carbó: plegats, van veure la necessitat de fer una proposta cultural inclusiva, de gran abast, que anés més enllà de les que es fan a les biblioteques. Una idea que tenia ben present els resultats d’un estudi sobre l’estat del català al Maestrat i unes jornades etnopoètiques de l’any 2017. Darrere l’organització hi ha l’ajuntament, l’entitat Casal Popular d’Atzeneta i Maestrat viu, una associació cultural i cívica que fomenta el sentiment comarcal, la consciència sobre la llengua, la cultura pròpia i el país amb activitats diverses: rutes per a conèixer el patrimoni literari, clubs de lectura, una festa per la llengua, una trobada excursionista, quatre premis, la revista Empelt, comunicats diversos i el mateix festival Conta’m, entre més. El seu vice-president, el mateix Josep Meseguer-Carbó, explica que reivindiquen les accions silencioses que han teixit i teixeixen la continuïtat de la cultura en valencià. ‘Totes les nostres accions omplin un buit cultural que no omplin les institucions. Fem accions en positiu, per a sentir-nos plens, com a territori. El Conta’m alimenta l’autoestima per a revertir el sentiment i la consideració que es té cap al territori’, diu. Una juguesca que paga la pena El Conta’m se suma a altres iniciatives del país que reivindiquen la narració oral i tradicional com una eina cultural i social enriquidora i necessària, en ple segle XXI. Tània Muñoz diu que el Conta’M és una aposta necessària: ‘Fem una proposta arriscada, una activitat de concentració, de silenci i escoltar, perquè la societat actual va en contra d’aquesta mena de proposta, el món audiovisual va molt de pressa. I em sembla necessari perquè la narració oral et pot transformar, t’inspira. Quan tornes a casa et fa la sensació que coneixes el narrador.’ Fotografia: Ajuntament d’Atzeneta del Maestrat.

Summary: Naix el festival Conta’M, al Maestrat