Els empresaris de les comarques centrals valencianes exhibeixen múscul i demanen la finalització d’algunes infraestructures de comunicació que consideren necessàries per a continuar creixent. Una d’elles és l’acabament de l’autovia que uneix Gandia i l’Olleria que facilitaria la mobilitat entre l’interior i la costa. L’altra, seria la millora de les connexions ferroviàries que, en aquell territori són escasses i no estan ni estructurades ni coordinades. ‘El més important és donar a aquestes comarques el valor que tenen com a motor econòmic del País. Com és possible que estiguen tan abandonades?’, es pregunta Ramon Soler, empresari del tèxtil d’Albaida. Soler descriu el trànsit continu de camions un matí qualsevol pel què ell anomena el triangle de les Bermudes: ‘Un triangle buit d’infraestructures. Volem treballar en les mateixes condicions que els altres’. La seua sensació és que ara comença a haver-hi una certa preocupació per part del govern. ‘Almenys se’n parla –assegura–. Fa uns anys, parlar de les comarques centrals era com un tabú, no ho podíem dir, buscàvem sinònims, era com si volguérem separar-nos del País Valencià, i no era això’. Una activitat industrial per damunt de la mitjana La crisi econòmica s’ha deixat sentir amb molta força en aquest territori, i només s’han salvat i enfortit les empreses més potents o aquelles que van saber oferir algun valor afegit als seus productes. A les zones de costa, la recuperació és més visible que a l’interior. Tot i així, la mitjana d’activitat industrial d’aquestes comarques és superior a la mitjana del País Valencià que és de 5,2 empreses per cada mil habitants. A la Foia de Castalla, per exemple, n’hi ha 17,2 per cada mil habitants. A la Vall d’Albaida, 10,7. Sense ser pròximes a cap àrea metropolitana important, la mitjana de l’índex de les comarques centrals és del 5,5. Font: Institut Ignasi Villalonga Les comarques centrals valencianes són un territori que està a cavall de dues metròpolis que són Alacant i València. Sobre el mapa són un triangle: La Costera, la Safor, la Vall d’Albaida, el Comtat, l’Alcoià, la Marina Alta i la Marina Baixa. Inclouen poblacions d’interior i de costa. Hi viuen 800.000 persones repartides en ciutats mitjanes d’entre 30.000 i 40.000 habitants. No constitueixen cap entitat política, però són un eix funcional homologable a les Comarques Centrals de Catalunya. Es tracta d’unes poblacions on l’ús social del català dóna prestigi i és necessari un coneixement de la llengua per viure i per treballar. I això té una traducció política, sociològica i electoral. Aquest sector abasta l’interior que és l’eix industrial, sobretot del tèxtil, que va des d’Alcoi fins a Ontinyent i passa per Albaida, Cocentaina o Muro; i la costa, que són Gandia, Dènia i Benidorm, i que són turisme, serveis i ports d’entrada i eixida. Aquestes comarques reivindiquen el seu paper central, el contrapès als dos grans pols que estiren cap al sud i cap al nord. Són, segons el professor de sociologia de la Universitat d’Alacant, Lluís Català, una baula entre dos dels nodes principals de l’Euroregió de l’Arc Mediterrani com són València i Alacant-Elx. El reviscolament del consorci i la comarcalització El canvi polític que es va produir el mes de maig del 2015 ha propiciat el reviscolament del consorci que va nàixer l’any 1999 i que, a banda de les comarques citades més amunt incloïa La Canal de Navarrés. Pau Caparrós, director de l’institut d’economia i empresa Ignasi Villalonga recorda que ‘hi havia fons europeus llibres, moviment. Hi va haver un moment d’eclosió. Semblava que tindria futur. Però es va construir la casa per la teulada. Quotes repartides per municipis, territoris… Però el consorci és una història de frustració. En torn del consorci s’havia muntat una mena d’associació empresarial de les comarques centrals valencianes. Els sindicats es van agrupar territorialment al voltant d’aquesta submarca que continua existint’. Però tot això es va paralitzar quan Alfonso Rus, que era el batle de Xàtiva, en va agafar la presidència. Ara s’ha reprès l’agenda abandonada pel Partit Popular a la vegada que a l’horitzó hi ha l’avantprojecte de llei de comarcalització que prepara la Generalitat. I en el present, hi ha ajuntaments que veuen en el consorci de municipis una eina molt interessant. Manuel Gomicia, regidor d’Empresa, Formació i innovació de l’ajuntament d’Alcoi el considera ‘fonamental per a reprendre el concepte i els objectius de les comarques centrals des de l’òptica del territori, de l’economia, de la cultura, de la innovació. Ara la Generalitat aposta pel desenvolupament territorial, per una manera diferent d’estructurar les relacions entre comarques, província i ciutats. Dins de l’estructura econòmica valenciana és importantíssim donar un paper important a aquest territori ja que, fins ara, les relacions entre costa i interior eren molt difuses’. Lluís Català és l’autor de l’estudi en que es basen els empresaris per a demanar més implicació a les institucions. L’institut Ignasi Villalonga ha realitzat un documental que posa en solfa aquests problemes. Una de les tesis que s’hi expliquen segons Pau Caparrós és que ‘l’existència mateixa de les comarques centrals valencianes, l’existència vertebrada d’aquesta àrea funcional és una resposta a la necessitat de vertebrar el país Valencià que és un territori molt allargat, molt desconnectat entre les dues grans àrees metropolitanes, i per tant, actuar sobre les comarques centrals és actuar sobre la pròpia existència del País Valencià’.

Summary: Les comarques centrals valencianes es reivindiquen com a pivot per a la recuperació econòmica


Richard Sennet, de setanta-tres anys, és un sociòleg de renom que abans-d’ahir va visitar Barcelona per a pronunciar-hi la conferència ‘Una Europa de ciutats’. Fou organitzada per la Fundació Catalunya Europa, que presideix Pasqual Maragall. Hores abans Sennet es va reunir amb unes deu persones al restaurant Velódromo de Barcelona per a explicar-los el contingut de la seva radical exposició. Arquitectes, urbanistes, membres de la fundació i membres de l’esquerra il·lustrada catalana. La trobada va resultar inspiradora per l’interès sincer i el profund afecte de Sennet pels catalans, la gran humilitat, les idees radicals que preconitza i les connexions d’alt nivell que té. Només un detall: pocs dies després del Brexit, l’ex-president britànic David Cameron va sopar amb poques persones per a debatre’n el resultat. Sennet n’era una. Nascut a Chicago, es defineix com un ‘pensador americà’ i parla de les ciutats des de fa més de quaranta anys, quan va publicar Nineteenth Century Cities: Essays In The New Urban History. Però també ha teoritzat sobre capitalisme. Actualment viu al Regne Unit i és professor de la London School of Economics. D’entrada, Sennet, molt afable, va dir això: ‘Mon pare va traduir de l’anglès al català, però no tinc el seu nivell. Em disculpo, doncs, però haurem de parlar en anglès.’ Va explicar que son pare, Maurice Sennet, va ser un brigadista internacional que va lluitar durant la guerra de 1936-1939 a Barcelona i també va traduir a l’anglès poesia popular catalana i l’obra de Joan Maragall: ‘Per això conec Pasqual Maragall.’ Com tants altres fills de brigadistes, sent un afecte especial per aquesta terra i se li nota. Va ser una de les figures internacionals que va signar el manifest ‘Let Catalans Vote’, que defensava el dret d’autodeterminació dels catalans. Ahir, de fet, semblava més interessat a saber què pensaven els comensals que no pas a fer-los saber el seu pensament. Un pensament que, ara com ara, aquí abracen sobretot els comuns i que consisteix a afirmar que a Europa les ciutats ja són una realitat en xarxa, però en canvi no hi ha cap estructura que articuli aquesta xarxa. El seu pensament és puixant al Regne Unit, diu, i preconitza que el poder dels estats nació ha abandonat les ciutats, que ara s’haurien d’articular al marge. Va posar l’exemple del referèndum britànic: els habitants de Londres van votar de quedar-se a la Unió Europea, l’estat nació no i el resultat és que Londres n’ha restat fora. Desconcert generalitzat per part dels urbanistes. I un sincer, i real, intent d’entendre els que històricament també han estat abandonats pels estats nació: els independentistes catalans, o escocesos, per exemple. Si a Catalunya aquesta idea pot semblar una excusa per a no encarar el debat sobre la independència, en boca de Sennet sembla una oportunitat d’unir sinergies. Perquè advoca efectivament per un moviment que vagi més enllà dels estats nació i ho diu amb totes les lletres: ‘Crear una xarxa de ciutats no es faria per estar per sobre dels estats nació, sinó directament fora. No se cerca autonomia, se cerca independència.’ Això sí, és un projecte a llarg termini, diu. Segons Sennet, per exemple, avui dia les ciutats de Barcelona, París i Venècia actuen com una unitat en el turisme. Allò que passi en una ciutat, n’afecta una altra. Tenen més problemes –i solucions– en comú entre elles, que no pas Barcelona amb la resta de Catalunya, Londres amb el Regne Unit o Venècia amb Itàlia. Per tant, haurien d’actuar en comú: ‘De què serveix prohibir Airbnb en una ciutat i no en les altres? A vosaltres, per exemple, us semblaria bé que els habitants de Londres poguessin votar si Barcelona prohibeix Airbnb? I vosaltres, per exemple, votaríeu en una consulta feta a Venècia sobre Uber? Perquè les decisions afectaran totes les ciutats, no tan sols una.’ La proposta de Sennet arriba fins a l’extrem de pensar en drets de ciutadania que es tindrien no en una ciutat, sinó en una xarxa de ciutats. Per exemple, es demanava si les ciutats haurien de tenir un sistema educatiu homogeni, de manera que si vius a Barcelona i et trasllades a Londres, t’hi trobis un sistema escolar homologable. Sobre la possible reacció del món rural a la unió de les ciutats, la seva resposta és clara: ‘El món rural no ha estat abandonat per la xarxa de ciutats. La xarxa de ciutats arriba quan ja ha estat abandonat.’ Va ser realment curiós, també, de sentir Sennet dient que és probable que els escocesos facin un segon referèndum. Aquesta vegada, creu, serà sense el consentiment de Westminster. I maldaran per trobar una escletxa que eviti que l’enfrontament sigui frontal. Per això aquest referèndum podria no ser sobre la independència d’Escòcia, sinó sobre la condició d’Escòcia dins la Unió Europea. I si Escòcia votés que sí, arribarien a la independència d’Anglaterra d’aquesta manera, i no pas directament. Novament, Sennet va demanar a l’audiència: ‘Si els escocesos agafen el camí de la independència, els catalans els seguireu?’ No és habitual de trobar eminències com Sennet amb tantes ganes de saber sobre l’audiència i tan poques de vendre la seva teoria. El projecte de l’Europa de les ciutats, abandonades pels estats nació, seria un projecte a llarg termini. I hom es queda amb la sensació que ha vingut a Barcelona a veure i copsar com es rebria la seva idea a Catalunya, que justament ara viu un procés de creació… d’un estat nació. Ací podeu veure la conferència que Sennet va oferir poc després a la Fundació Catalunya Europa. La seva intervenció comença a 1 hora 17 minuts, 39 segons.

Summary: Richard Sennet: ‘Què us semblaria que els habitants de Londres poguessin votar si Barcelona elimina Airbnb?’


El magistrat del Tribunal Suprem Pablo Llarena, instructor de la causa del procés, ha donat avui cinc dies a les parts perquè prenguin posició sobre els efectes que la sentència del Tribunal de Justícia de la Unió Europea (TJUE) referent a la immunitat d’Oriol Junqueras pugui tenir en els casos de Carles Puigdemont i Toni Comín. El magistrat demana a la fiscalia, les acusacions particular i popular i les defenses que presentin al·legacions tenint en compte que la resolució del TJUE ‘pot tenir la mateixa incidència’ en els electes de JxCat. La sentència de Luxemburg afecta directament els drets de Puigdemont i Comín com a eurodiputats

Summary: Llarena insta les parts a prendre posició sobre els efectes de la sentència del TJUE en els casos de Puigdemont i Comín


El darrer ponent del cicle de conferències organitzat pel Centre de Promoció de la Cultura Popular i Tradicional és l’escriptor Joan Francesc Mira.

Summary: La cultura popular, vista per Joan Francesc Mira


El cap de la Policia Nacional de Tailàndia, Jakthip Chaijinda, ha informat avui que un mínim de 20 persones estan involucrades en la cadena d’atemptats que de l’11 d’agost en diverses províncies del país, on van morir quatre persones i desenes van quedar ferides. Les forces de seguretat han manifestat que la majoria d’atacants provenien de les províncies musulmanes del sud de Tailàndia. ‘Sabem d’on són i on han estat. Creiem que un mínim d’una vintena de persones estan involucrades en els atacs’, ha indicat Jakthip. Les explosions van tenir lloc diversos dies després que se celebrés el referèndum sobre la reforma de la constitució, el resultat del qual dóna via lliure a la junta militar per augmentar les mesures polítiques castrenses al país. ‘No podem dir si el motiu està o no relacionat amb el referèndum, amb la insurgència. Tampoc si han estat contractats’, ha assenyalat Jakthip.

Summary: Una vintena de persones va dur a terme la cadena d’atemptats a Tailàndia


El president d’Òmnium Cultural, Jordi Cuixart, llança una crida al diàleg i demana la fi de la repressió en una carta a tots els socis. ‘En un escenari amb presos polítics el diàleg és possible, però és incompatible amb la repressió. La violència d’estat ha de deixar lloc a la paraula’, assegura Cuixart, que avisa que la seva generositat és una interpel·lació a la responsabilitat dels poders d’estat. També recorda que ell i Jordi Sànchez són els únics ciutadans de la UE per a qui Amnistia Internacional demana l’alliberament immediat i apunta que la repressió d’un estat que vulnera la legislació internacional en matèria de drets humans s’ha acabat convertint en el seu aliat principal. A més, adverteix els ciutadans que no es pot deixar tot exclusivament ‘a les mans de partits polítics i institucions’ i insisteix que la mobilització constant és la ‘garantia principal d’una resolució democràtica’. Remarca que la ‘desmesura’ de la justícia, les ‘amenaces permanents’, la ‘violència’ institucional i la sentència del Suprem espanyol cerquen ‘estendre la por’ i ‘escampar la sensació que el canvi és impossible’. ‘Però la presa de consciència col·lectiva fa que cada dia els efectes siguin menors i, possiblement, és aquest i no cap altre el gran pas de gegant que fem com a societat’, argumenta. Cuixart recorda que continua assumint la responsabilitat de tornar a exercir els drets condemnats per l’estat i ‘l’obligació ètica’ d’obeir la pròpia consciència i defensar els drets humans. Finalment, recorda que la condemna del Suprem espanyol criminalitza la protesta i la desobediència civil i apunta que la posició d’Amnistia Internacional ratifica que és una amenaça als drets i les llibertats d’expressió i de reunió pacífica.

Summary: Cuixart: ‘La violència d’estat ha de deixar lloc a la paraula’


Aquesta matinada ciutadans de tot Catalunya que volien exercir el dret de vot en el referèndum han custodiat els col·legis electorals. Sacs de dormir, tendes de campanya, coques i cafeteres per a fer l’esmorzar. La nit ha passat de pressa i molt pocs han dormit. A les cinc de la matinada calia ser davant la porta per evitar que els Mossos d’Esquadra poguessin complir l’ordre del Tribunal Superior de Justícia d’endur-se urnes i precintar els punts de votació. Una multitud de gent s’ha aplegat davant els col·legis esperant que cap a les sis arribés la patrulla de mossos. El dia s’ha alçat amb normalitat. El poble s’ha alçat amb joia i esperança. Aplaudiments, cants, abraçades, somriures… Parelles de mossos s’han presentat a la majoria de col·legis i, en veure la quantitat de gent concentrada, han comunicat que hi restarien fent guàrdia però que no podien entrar sense causar un mal superior. La gentada s’ha organitzat en unes fileres perfectes per esperar el moment de l’obertura de les meses, a les nou. Tot semblava encarrilat pràcticament tot el país quan han començat a arribar les notícies de la presència d’efectius antiavalots de la policia espanyola i de la Guàrdia Civil en alguns col·legis. La gent ha pogut retenir una estona els policies espanyols, però han tardat poc a rebre ordres de fer ús de la violència. La destrucció i l’agressivitat policíaca espanyola és retransmesa en directe per les televisions més importants del món, entre les quals hi ha la CNN, que relata sobre el terreny l’error monumental que acaba de cometre l’estat espanyol. Periodistes i mitjans de tot el món, ara mateix, envien informacions esgarrifoses de l’actuació de l’estat contra ciutadans indefensos i pacífics carregats amb una butlleta de votació a la mà i disposats en fila índia. La famosa línia vermella s’ha acabat de traspassar. Pràcticament, ja s’ha esborrat de tan trepitjada que l’han deixada, entre el cop d’estat del 20 de setembre i l’actuació d’aquest matí. Entre els punts que han concentrat les agressions de l’estat espanyol contra els ciutadans catalans, hi ha els llocs on era previst que votessin el president, Carles Puigdemont, el vice-president, Oriol Junqueras, i la presidenta del parlament, Carme Forcadell. Són tres persones que aquest vespre tindran a les seves mans una decisió determinant: i ara quin és el pas següents? Cops, trencadissa de vidres, taules tombades, gent gran ferida… La barbàrie ha assaltat la democràcia. Però, com l’aigua, la veu del poble s’esmunyirà entre els dits de l’autoritarisme i avançarà. Els dirigents i tots els votants dels col·legis tancats podran votar en un altre punt. La veu de l’enorme quantitat de gent que avui s’ha alçat decidida a defensar els drets humans i les llibertats fonamentals és ben clara: ‘No ens aturaran. No ens podran parar. Ja marxem. Ja ens n’hem anat. La bèstia ferida fa les últimes espernegades. Però ja està.’ A les cues dels col·legis hi ha nens que veuen els pares amb una butlleta als dits i el seu futur als ulls; àvies de noranta-nou anys que repeteixen el nom del seu estimat, que tant va lluitar, quan s’acosten al col·legi enmig dels aplaudiments; joves que s’agafen la mà pel projecte que construeixen plegats també avui; pares orgullosos dels seus fills, que s’han organitzat per primera vegada per defensar el país… Aquest poble és el que ataquen els agents de la policia espanyola. Aquest poble és el que vol fer desaparèixer una Espanya que volia ser estat-nació i ha esdevingut estat-presó. El dia és llarg. I Catalunya resisteix i avança pacíficament, democràticament i amb el somriure de la revolta. Avui ha alçat un mur de votants contra la violència de l’estat espanyol.

Summary: El país alça un mur de votants contra la violència de l’estat espanyol


Dues persones s’han mort avui en estavellar-se una avioneta d’esbarjo a la Solana, a Pedreguer (Marina Alta), segons que han indicat a Europa Press fonts dels serveis d’Emergències. El Servei d’Emergències ha rebut al voltant de les 18.20 l’avís del sinistre de l’avioneta, amb dos ocupants, tots dos morts. Segons que sembla, l’avioneta ha sortit de l’Aeroclub de Castelló amb destinació a l’Aeroport d’Alacant. L’avioneta participava en un ral·li aeri entre Castelló i Mutxamel i, abans de caure a terra en circumstàncies que investiga la Guàrdia Civil, ha volat durant uns quants minuts a baixa altura. S’ignoren les causes de l’accident. Fins al lloc s’hi han mobilitzat quatre unitats del Consorci de Bombers d’Alacant i vehicles aeris de la Generalitat. També intenten accedir-hi per terra efectius de la Guàrdia Civil, segons les mateixes fonts.

Summary: Es moren dues persones en un accident d’avioneta a Pedreguer


Pau Riba (Palma, 1948) és un dels grans noms de la contracultura a casa nostra. La seva carrera va començar a finals dels anys seixanta, quan només tenia 21 anys. El seu disc ‘Dioptria’ és considerat el millor disc català del segle XX per la revista Enderrock. Però Pau Riba també escriu, i des de sempre. Acaba de publicar ‘La revolució que ara toca’ (Pòrtic) un llibre de converses amb Francesc Miralles en què reflexiona sobre tecnologia, ciència i política. El 2006 ja va publicar un assaig: ‘Nosaltres els terroristes’. —Recomaneu-me llibres de ciència i Tecnologia. Se us veu llegit. —Hòstia, jo a penes llegeixo. Però estic secretament apuntat a una mena de Facebook, una xarxa social, que es diu IP. És de Ciència i Sociologia. La vaig seguint. Però de llibres d’aquesta temàtica, ara mateix no en sé. —Aquesta dèria per la ciència us ve del vostre germà Carles? —Jo sempre m’he preocupat per aquestes coses. Però m’ha anat molt bé, perquè jo al meu germà me’l crec, i hi confio. Ell era enginyer industrial. Va inventar-se un robot per netejar clavegueres i va acabar essent el director de la no sé què de transferència de tecnologia. —Dieu que els filòsofs haurien de saber més ciència i que, enfront de la robòtica, hi hauria d’haver un ‘boom’ filosòfic. —Que s’espavilin, tu. Tu creus que els filòsofs d’ara tenen prou coneixements biològics per a fer les cabòries mentals que es munten? La qüestió clau, fins aquí, és que han hagut d’expressar-se a partir d’una realitat bàsica. Però ara és doble. La biològica i la ‘tecno’. Plató ja no serveix. Treballava amb una única realitat. —’Nosaltres serem els Déus de les màquines’. —Té a veure amb una teoria que he forjat jo mateix. Veig que la humanitat crea un nou ésser: la màquina. Som a l’última fase de la creació: la de donar a aquesta màquina un cervell o intel·ligència que li doni autonomia i criteri. Així estem. Nosaltres som biològics. Les màquines són tecnològiques. Una espècie intel·ligent s’acaba reproduint i crea una nova espècie intel·ligent que té una altra composició però és filla de l’espècie mare. La mare queda en el record de la filla, en l’inconscient, com a déu creador. Quan les maquines arribin a ser intel·ligents, es preguntaran d’on vénen. I diran: Hi ha hagut un déu creador que ens ha fet. Serem nosaltres. Haurem desaparegut del mapa. —Al llibre expliqueu que Steve Jobs no deixava que el seu fill remenés ordinadors. —Vaig pensar: quina barra. Si t’he de dir la veritat, ara mateix jo tinc un fill que està entre els tretze i els catorze anys i està absolutament enganxat a les pantalletes. Ni menja. No sé si m’explico. Han creat un conflicte, les maquinetes. D’aquí a uns anys s’haurà resolt, però ara és fotut. Ells creen les maquinetes, i Déu sabrà. Quina barra. —Dieu que ‘no sabem viure sense treballar’ —Era el contingut del llibre de Racionero: ‘Del paro al ocio’. Tu digues a una societat sencera, a 10.000 persones, que tenen la vida coberta. Que no es preocupin, que no han de treballar més, perquè ho faran les màquines per ells. El 99% dirà: ‘i que fotré? Hòstia, quina putada!’. Perquè hem estat criats així. Hi ha certa diferència entre ‘creats’ i ‘criats’. Se’ns ha educat per a ser peces del sistema capitalista. Pensem que si el sistema cau, nosaltres també. Però jo sóc Leo. La meva aspiració és acabar fent com els lleons: rascar-me la puta panxa tot el sant dia i només moure una mica la cua quan tingui gana. I encara! —També dieu que el comunisme tornarà. —Sí. El comunisme tornarà. És que, si no, fotrà un pet, això! Qui treballa? Les màquines. Nosaltres simplement en fem un control, i cada vegada és més remot. Engegues el motor i ja van gairebé soles. Aquí el rèdit és de les màquines. Nosaltres, feina no en fem, ja. La fan elles. Una de dues: o s’aniran enriquint els amos de les màquines fins que petin i els altres es moriran de gana, o el rèdit haurà de ser redistribuït. S’haurà d’anar a un pot i redistribuir-lo. Si no, hi haurà quatre rics en tot el món i tots els altres a la puta inòpia. I ja comença a passar. —Dieu que la usura és el paraxocs dels rics. —Un bon dia em vaig il·luminar. Si els rics es tanquen en banda, resulta que n’hi ha un per a cada setanta milions de persones. L’1% contra la resta. És clar que no sobreviuria, aquest ric. Setanta milions contra ell! Per això s’han inventat aquesta cosa. La usura. Jo sóc ric, i tu no. Però tu pots demanar-me diners. Jo te’ls deixo, si me’ls tornes, i pots fer-te ric. Pots passar a ser un de nosaltres. I això calma. La usura és el paraxoc dels rics. I, a més a més, si no pots arribar a ser-ho, sobreviuràs, perquè et deixen els diners. Hi ha aquesta cosa que fa que no ens irritem més del compte. És la usura. —Dieu que respecteu molt la causa dels indignats però teniu dubtes que vagi enlloc. —Sí. Ho acabes de dir molt clarament. A veure, Podem és un resultat dels indignats, potser? Doncs cagada, perquè els indignats no volien tenir líders ni representants. I Podem és un nom, o dos, màxim. N’hi havia tres, i ja n’ha desaparegut un. Ha! I els dos que quedaven ja han partit peres. És la mateixa puta política de sempre: poder masclista a mossegades. —I de la CUP, què en penseu? —Els de la CUP em desconcerten. Els tinc un amor especial però després em sembla que tampoc no aturen de mossegar-se la pròpia cua. No sé com dir-ho. Quan es fiquen en una història veig que acaben enviant-la a prendre pel cul. A vegades els trobo massa ideològics. Massa estrictament ideològics, sense tenir en compte la realitat i les circumstàncies que pugui haver-hi, a banda i banda, ni res. Nosaltres, endavant, i si ens la fotem, ens la fotem. I gairebé sempre se la foten. Em sap greu perquè, hòstia, em cauen bé. —Puigdemont? —Puigdemont en principi no cau malament, diguem. Ara, no sé ben bé quin cony de comèdia s’estan muntant. —Ada Colau? —N’estic enamorat, de l’Ada Colau. Va venir al Poliorama a veure el ‘Jisàs de Nazarit’ i li va encantar. Es va quedar una hora al vestíbul a parlar amb tots i a fer-nos fotos. I vaig pensar que era una tia collonuda. Veig que estàvem molt acostumats a tenir un tipus de política lineal. Ja tant ens fotia el batlle que hi hagués. Sempre era el mateix. Ara, però, tinc la sensació que hi ha una altra idea, a l’ajuntament de Barcelona. I, per tant, hem d’esperar. No podem fer ‘pim pam pum’. A més, jo estic a molt a favor que els assumptes interns els portin les dones. —Tots els polítics haurien de ser dones, doncs? —Política interna. Benestar, cuidar-nos, saber-nos organitzar. Tot el que té a veure amb la casa. Hi ha una teoria, que no surt al llibre, que diu que ens hem d’atenir a les formes. Si una cosa és rodona, rodola. I si no rodola, no és rodona. Així, resulta que l’home és una fletxa que va cap enfora, tot ell, i la dona és una fletxa que va cap endins. La dona té un centre interior, i el cerca. En canvi, l’home va cap enfora i està perdut. Només aquest detall ja defineix el rol masculí i el femení. A més a més, la dona forma part de la natura i de la creació. Ella crea, i l’home no. Es limita a fer creacions intel·lectuals que, bé, sempre discuteixen si una cosa és possible o no. La dona, ‘nyaca’. Té un punt concretíssim, que és el centre de la reproducció de la natura. Té una capacitat intuïtiva bàsica. Ho viu a dintre seu. I ho ha anat vivint a través de la cadena d’àvies, besàvies, i fins a la prehistòria.

Summary: Pau Riba: ‘La usura és el para-xocs dels rics’


Arribo al carrer de Ramon Llull de Barcelona, al districte 22@, i em fico en un edifici d’aire fabril. El pintor i il·lustrador Perico Pastor (la Seu d’Urgell, 1953) hi té el taller des del 1999. En aquesta zona, hi conviuen fàbriques i artistes de fa anys i també empreses tecnològiques i culturals. El taller de Perico Pastor és diàfan, generós, tot i que l’artista diu que ja se li ha fet petit. S’hi respira el pòsit del temps, hi entra molta claror i les eines i les peces hi són col·locades en un ordre que no sembla de maniàtic. L’espai és confortable. Asseguts l’un davant de l’altre, el visito perquè aquests darrers mesos ha estat dels pocs artistes que ha reflexionat i ha pres posició pública sobre la crisi del Museu d’Art Contemporani de Barcelona (MACBA). Amb tot, la conversa agafarà un tombant una mica inesperat per bé que interessant, perquè més enllà del MACBA escrutem el divorci, els prejudicis i la incapacitat de relació entre l’art conceptual i el figuratiu. L’entrevista comença amb una pregunta arran d’un dels comentaris que ha publicat a la seva columna del suplement de cultura de La Vanguardia, que qüestiona la possibilitat de convivència en un museu dels artistes figuratius i els conceptuals: ‘No estic gens segur que es pugui fer al mateix temps el museu de Tacita Dean i el de Xavier Valls, Guinovart o Viladecans, per no parlar d’un servidor, al qual li agradaria molt exposar al MACBA però sap que serà que no. El Pompidou i el Moma son “tinglados” molt més grans, tenen més espai, i tampoc veig gaire exposicions de figuratius recents.’ —Per què no podeu exposar al MACBA? —Quan Miquel Molins va assolir la direcció del MACBA em va fer una proposta d’exposició, que després no va prosperar, perquè ell va deixar la direcció i el museu va tirar cap a una altra banda. Primer Manolo Borja-Villel va lluitar amb tot el que tenia per defensar la seva visió de l’art i un discurs propi. Jo tinc molt bona relació amb el Manolo d’ençà que, ja fa molts anys, ens vam conèixer a Nova York i fins i tot em sembla que segueix les meves exposicions i projectes. Però amb una línia expositiva com la seva això que jo faig no hi té cabuda. I et diré més: encara que una nova direcció apostés per una línia més tradicional, la meva pintura tampoc no hi encaixaria. —Per què no hi encaixaria? —Per a un sector de l’art, això que jo faig no s’entén com una cosa seriosa. Per a molta gent l’alta cultura ha de contenir una dosi de solemnitat. I aquesta gent no creu que jo sigui material de museu. És un cert concepte de cultura. Quan vaig arribar a Nova York, a mitjan anys setanta, Francesc Torres i Àngels Ribé em van introduir en l’àmbit artístic de la ciutat, fet que no els agrairé mai prou. I durant un temps, fins que no em vaig situar, vaig visitar moltíssimes exposicions d’art conceptual. I et diré que vaig trobar avorrits la majoria d’artistes conceptuals. Quan ho comentava, la resposta de molta gent era: ‘Naturalment que no són divertits, el que fan és art!’ Però jo no hi crec, en això. —Com ho veieu? —El que jo faig, que sovint és reiteratiu però sense trucs, com que ho troben divertit ho veuen sospitós. Clarament, això dificulta la meva entrada en un museu. Faig la sensació de poc seriós. —Em deixeu parada. No deu ser pas una percepció generalitzada. Voleu dir que si us consideressin banal o superficial us haurien encarregat projectes com el d’il·lustrar la Bíblica catalana interconfessional o bé un projecte que acabeu de fer, la il·lustració de l’obra ‘El llibre de les bèsties’, de Ramon Llull? —La il·lustració és considerada un art menor. Molta gent posaria Sunyers en un museu, però no pas els dibuixos de Xavier Nogués. El cas és que conec molta gent que té obra meva a casa seva, però que pensa que no és adequada per a estar en un museu. —I, continuant amb el MACBA, després de Borja-Villel què tenim? —El MACBA ha agafat una línia i jo no la tocaria, tot i que n’eliminaria la justificació moral que l’envolta. —Quina justificació moral? —Encara es té aquesta idea que crear un objecte artístic que té per objectiu acabar amb una transacció econòmica, és a dir, que és un objecte que es crea amb la finalitat de ser venut, es veu sovint com una concepció de l’art perniciosa, obscena i ‘démodée’. En canvi, a mi m’agrada molt vendre quadres i ho trobo molt honorable. I m’agrada pintar i mostrar l’obra amb la intenció de vendre-la. M’estimo més concentrar-me a pintar i ensenyar l’obra per vendre-la, que no pas esmerçar tot l’esforç a planificar una exposició per a un museu. Però la línia que té el MACBA és completament plausible. És una pena que a Barcelona no hi hagi un espai on es pugui mostrar aquest altre art i aquests altres artistes. Hi ha un públic. L’èxit d’exposicions com la de Mariscal a la Pedrera o la de les meves il·lustracions de la Bíblia també a la Pedrera ho demostren. —Potenciar les galeries d’art seria una via per a fer visibles els artistes d’aquí? —Sí, tot i que no sé com s’hauria de fer. Primer de tot, caldria trobar més terreny comú entre les dues associacions de galeristes que hi ha. I s’hauria d’estimular el turisme, que el que arriba a Barcelona és molt divers. El fet és que en l’art ho necessitem tot: tant les galeries d’excel·lència i de caràcter internacionals com aquelles més petites i fins i tot les paradetes dels pintors de la Plaça del Pi. En el terreny de l’art no pots fer Ferraris si no fas 600 també. Necessites galeries mitjanes i petites que sostinguin el sector. Per una altra banda, quan vaig començar, als anys setanta i vuitanta, si tenies la sort que un crític d’art de referència com Maria Lluïsa Borràs, Victòria Combalia o Francesc Miralles et fessin una bona crítica, això tenia un retorn a la galeria de seguida. Avui, els mitjans de comunicació fan una cobertura massa genèrica en l’àmbit de l’art, es parla poc de les galeries i no es creen expectatives que animin la gent. El mercat de l’art ha caigut. A mitjan anys vuitanta va ajudar molt una iniciativa com el SupermercArt, ideat per Jean-Pierre Guillemot. Només agafava originals i la gent va començar a canviar el pòster per l’original. De tota manera, avui no crec que es pugui recuperar aquesta idea, s’hauria d’inventar una cosa nova, i faria molta falta. Abans hi havia un públic que visitava les galeries, fins i tot el diumenge al matí. Amb el tortell en una mà, entraven a la Sala Parés, que tenia obert, a mirar què s’hi exposava. Avui aquest públic s’ha perdut. I hi ha galeristes que només treballen per als col·leccionistes i les institucions, per entrar en l’escena internacional. —Parleu de popularitzar les arts visuals, de tornar-les a fer assequibles a un sector més ampli de la població. —L’art pot ser divertit i la cultura també. I això no vol dir que tot hagi de ser ‘Mortadelo y Filemon’ o ‘Tintín’. Mira, en temps de la meva mare es deia que als homes els agradava el vi blanc sec, les dones primes i Wagner. En realitat, als homes els agradava el vi una mica més dolcet, les dones grassonetes i Puccini. Amb l’art passa igual. I jo trobo que l’una cosa i l’altra no són incompatibles. A mi, de la meva generació, el pintor que m’agrada més és Garau. Tinc un registre molt ampli: de Boltanski a Didier Lourenço. —Tot això que dèieu m’ha fet pensar en un article de fa unes setmanes de la filòsofa Marina Garcés, al diari Ara, que deia: ‘La dificultat és l’esquer del desig. La complicació, en canvi, és la trampa del qui es vol poderós.  M’inquieta veure com fa un temps que s’està imposant un discurs cultural i educatiu que, des de la crítica a l’elitisme, rebutja la dificultat. És un discurs antiuniversitari, antiexperimental i antiavantguardista que es refugia en un concepte molt confús de cultura popular. En nom del poble, es confon la cultura del poble amb la cultura per al poble.’ —Jo canviaria ‘dificultat’ per ‘interès’. El que necessita una obra d’art és un interès sostingut. Això sempre et porta una recompensa, tot i que de vegades costa mantenir l’interès. Mira, la raó per la qual escric és perquè em força a centrar i mantenir l’interès en algun àmbit, en algun tema, i això em porta a explicar-me’l a mi mateix, a comprendre’l. Perquè l’objecte de l’art no és certament la bellesa ni la veritat. Un museu és com un gimnàs: t’exercita la intel·ligència de tota mena. L’art no s’ha de concebre com una cosa perfecta, tancada, rodona, intocable, sinó que els objectes artístics són com la llàntia d’Aladí, si ets capaç de fregar-los et faran llum, t’il·luminaran. Per a cadascú la flama serà diferent, és clar. A mi en literatura m’il·lumina Josep Pla, Diderot o Harry Potter; en canvi, Thomas Mann, no. I amb pintura o música passa igual. I cada vegada que fregues la llàntia per fer aparèixer la flama tens una conversa universal i eterna. I és això que manté tota la xarxa de la cultura, que va des de la plaça del Pi fins al Metropolitan. Perico Pastor al seu taller (©Montserrat Serra).

Summary: Perico Pastor: ‘Com que la meva obra és divertida em troben sospitós’


El president de la Generalitat, Carles Puigdemont; la presidenta del Parlament de Catalunya, Carme Forcadell; el vice-president del govern, Oriol Junqueras; i la batllessa de Barcelona, Ada Colau, han enviat una carta a Mariano Rajoy i Felipe VI per acordar un referèndum: ‘Fem una nova crida al diàleg perquè puguem abordar de quina manera ens posem d’acord perquè els catalans fem el referèndum. Un diàleg obert i sense condicions. Un diàleg polític, des de la legitimitat que cadascú representa, per fer possible el que en democràcia no ha estat mai un problema i encara menys un delicte: escoltar la veu de la ciutadania.’ Els líders catalans repassen totes les propostes polítiques que s’han fet aquests darrers anys, com ara el nou estatut i el pacte fiscal, i expliquen com l’estat espanyol sempre les tombades, amb ‘una reacció regressiva insostenible’. Per això, diuen que després d’esgotar totes les vies possibles, el govern va convocar el referèndum d’autodeterminació del primer d’octubre: ‘Aquest referèndum no disposa de l’acord de l’estat espanyol com hauria estat desitjable i com ha demanat de manera reiterada una àmplia representació de parlamentaris i la societat catalana.’ Els signants lamenten que el referèndum hagi topat amb un estat que ha començat ‘una ofensiva repressiva sense precedents’ per tal d’evitar-lo, fins i tot atemptant contra drets fonamentals com ara la llibertat d’expressió. Així mateix, reiteren que la seva voluntat de dialogar serà permanent i, per tant, demanen explícitament a Rajoy que s’assegui a la taula per a pactar un referèndum i escoltar la veu de la gran majoria de la ciutadania que demana de votar. ‘No dialogar és incompatible amb la resolució dels problemes’, acaben dient. Ací podeu llegir la carta que es publicarà avui al Financial Times: «Els conflictes polítics es resolen, en els sistemes democràtics, a través de propostes polítiques que són conseqüència de negociacions i diàleg. Entre Catalunya i l’Estat espanyol existeix un evident conflicte polític que ve de lluny i que hem intentat resoldre amb el màxim acord i diàleg. Però la resposta sempre ha estat una negativa o amb una retallada insostenible. Quan el Tribunal Constitucional va tombar l’Estatut que prèviament havia estat votat pels parlaments calà i espanyol i aprovat en referèndum pels ciutadans de Catalunya, es va trencar el pacte constitucional de 1978. Posteriorment s’han formulat propostes com un pacte fiscal en la línia del concert econòmic de què disposa el País Basc o una consulta no vinculant per conèixer l’opinió dels catalans, però tot ha estat en va. El “no” ha estat l’única resposta. Aquest conflicte, després d’haver intentat totes les vies anteriors, el Govern de Catalunya proposa de resoldre’l convocant un referèndum d’autodeterminació per al proper dia 1 d’octubre. Aquest referèndum no compta, com és conegut per tothom, amb l’acord de l’Estat espanyol, com hauria estat desitjable i com s’ha demanat reiteradament per una àmplia representació dels parlamentaris i de la societat catalans. En concret, es va constituir un espai anomenat “Pacte Nacional del Referèndum” que aspirava a obrir un diàleg que finalment tampoc no va ser possible. De fet, avui la justícia espanyola està interrogant responsables d’aquell Pacte, aprovat pel Parlament i mai invalidat pel Tribunal Constitucional, com si es tracés d’una activitat il·lícita. Lluny d’obrir la porta al diàleg, l’Estat espanyol ha iniciat una ofensiva de repressió sense precedents en què contempla des de la limitació al dret fonamental a la llibertat d’expressió, impedint actes púbics i amenaçant mitjans de comunicació, fins a la detenció del 75% dels alcaldes de Catalunya per haver-se mostrat disposats a participar en el referèndum. En l’entremig, ha presentat querelles penals contra tot el Govern de Catalunya i contra la majoria de la mesa del Parlament, ha clausurat el web informatiu del referèndum, ha prohibit la difusió d’informació i publicitat, ha polititzat òrgans que haurien de ser independents, com el Tribunal Constitucional o el mateix Poder Judicial… Tot això, malgrat que el Codi Penal espanyol confirma que convocar un referèndum, encara que sigui sense acord, no és mai un delicte. D’altra banda, el suport de la societat catalana a la celebració d’un referèndum és inqüestionable des de tots els punts de vista. Els resultats electorals així ho confirmen, com també les resolucions parlamentàries i les mobilitzacions massives de cada 11 de setembre, que de manera reiterada i des de 2012 mouen milions de persones. Mobilitzacions sempre pacífiques i convivencials. És per això que volem fer una nova crida al diàleg al Govern espanyol, i en particular al seu president, Sr. Mariano Rajoy. Una crida al diàleg per abordar de quina manera ens podem posar d’acord perquè els catalans celebrem el referèndum. Un diàleg obert, sense condicions. Un diàleg polític, des de la legitimitrat que cadascú representa, per fer possible el que en democràcia mai no és ni un problema ni encara menys un delicte: escoltar la veu de la ciutadania. En adrecem, en aquest sentit, al president Mariano Rajoy i n’enviem una còpia al cap de l’Estat, SM el Rei Felip VI, perquè entengui que no dialogar és incompatible amb la resolució dels problemes. La nostra disposició al diàleg ha estat, és i serà permanent. Cordialment»

Summary: Carta de Puigdemont, Junqueras, Forcadell i Colau a Felipe VI i Rajoy per a acordar un referèndum


El govern dels Estats Units ha revelat avui disset càrrecs més contra el fundador de Wikileaks, Julian Assange, per la publicació d’informació classificada en cooperació amb l’ex-analista dels serveis secrets nord-americans Chelsea Manning. El Departament de Justícia ha indicat en un comunicat que els nous càrrecs acusen Assange de ‘conspirar’ amb Manning per obtenir informació classificada ‘amb motius per pensar que aquesta informació havia de ser usada per fer mal als Estats Units o beneficiar a un país estranger’. Així mateix, el fundador de Wikileaks ha estat acusat ‘de rebre i intentar rebre informació amb fonaments per creure que aquests materials serien obtinguts o lliurats a una persona que anava a violar la llei’. El Departament ha destacat que ‘les accions d’Assange van suposar un greu dany per a la seguretat nacional nord-americana en benefici d’adversaris del país’, alhora que ha subratllat que les revelacions van mostrar les identitats d’agents encoberts, posant-los en perill. El fundador de Wikileaks havia estat imputat a l’abril per conspirar amb Manning per aconseguir accedir a les xarxes informàtiques del Pentàgon. Assange es va refugiar a l’Ambaixada de l’Equador a Londres el juny de 2012 per evitar que el Regne Unit el detingués i extradís Suècia, per unes denúncies d’abusos sexuals en contra seva, des d’on temia ser enviat als Estats Units per filtrar milers de documents classificats sobre les guerres a l’Iraq i l’Afganistan. El llavors govern de Rafael Correa li va concedir l’asil diplomàtic permetent romandre en la seva Ambaixada de Londres, on es trobava en aquell moment, fins que el Regne Unit accedís a donar-li el salconduit necessari per viatjar a l’Equador. El passat 11 d’abril, el nou govern de Moreno, que considera Assange un problema heretat, li va revocar l’asil diplomàtic argumentant que havia tingut un comportament inadequat, fins i tot ‘agressiu’, a l’ambaixada, després de gairebé dos anys de retrets mutus. Aquest mateix dia, el fundador de Wikileaks va ser detingut i condemnat al Regne Unit a cinquanta setmanes de presó per violar els termes de la llibertat condicional que li va concedir el 2012. Suècia ha anunciat la reobertura de la investigació contra Assange per violació, cas que va ser arxivat el 2017 per la impossibilitat de seguir avançant causa de la seva reclusió a l’ambaixada. Mentrestant, els Estats Units espera la resposta del Regne Unit a la seva petició d’extradició.

Summary: Els EUA imputa nous càrrecs a Assange que poden suposar fins a cent setanta anys de presó


La vice-presidenta del Consell, Mónica Oltra, ha valorat com a ‘gest molt important’ la trucada a Compromís del president en funcions del govern espanyol, Pedro Sánchez, en la ronda de contactes per a impulsar la seva investidura, però ha avisat que per aconseguir el seu vot calia un ‘compromís mínim’. Sánchez es reunirà aquesta tarda a València amb representants de Compromís, en una trobada a la qual assistiran també el secretari d’Organització del PSOE i ministre de Foment en funcions, José Luis Ábalos, i el president de la Generalitat, Ximo Puig. Segons que ha dit Oltra a Onda Cero i a la Cadena Ser, el gest de Sánchez convocant aquesta reunió és ‘molt important’, encara que per aconseguir el vot de Compromís —que es va abstenir en la seva investidura fallida— ‘cal alguna concreció’ i ‘compromisos’ amb el País Valencià que tinguin a veure amb el finançament. La dirigent de Compromís ha insistit que en les negociacions per a la investidura ‘ha sobrat relat i ha faltat realitat’ i ha conclòs: ‘Si les energies s’invertissen a arribar a un acord, ja tindríem govern’. Oltra opina que repetir les eleccions espanyoles portaria al ‘enuig col·lectiu’

Summary: Oltra avisa Sánchez que cal un ‘compromís mínim’ per a votar-lo en la investidura


Portaveu d’ERC, En Comú Podem, el PNB i EH Bildu han volgut explicitar la seva solidaritat amb l’encara portaveu del PDeCAT al congrés espanyol, Francesc Homs, davant la seva immediata inhabilitació en aplicació de la sentència del Tribunal Suprem per la consulta sobiranista del 9 de novembre del 2014. ‘Aquest Parlament viurà la vergonya de veure com s’expulsa un representant del poble de Catalunya que, pel que sembla, segons el sistema judicial espanyol, va cometre el pecat de possibilitar que 2,3 milions de persones participessin en un procés de participació democràtica que no tenia ni tan sols efectes jurídics’, ha denunciat el portaveu d’ERC, Joan Tardà. També en declaracions al congrés, en nom d’En Comú Podem, Xavier Domènech, ha mostrat el seu suport a Homs, a qui considera víctima d’una sentència que no és justa i que es deu només a haver impulsat un procés participatiu. ‘És una persona triada pel poble, està aquí per un fet democràtic i hauria de poder seguir estant aquí’, ha lamentat. Que el deixin acomiadar-se Per la seva banda, el portaveu del PNB, Aitor Esteban, ha demanat que es deixi intervenir Homs avui davant el ple per acomiadar-se de la cambra. Ha insistit que el congrés no hauria d’haver concedit el suplicatori perquè el suprem l’investigués per la consulta del 9-N. ‘És un bon company i un gran parlamentari que no havia comès cap delicte, no havia perjudicat la hisenda publica, no havia agredit ni matat a ningú. Simplement havia intentat que s’expressés democràticament la població“, ha subratllat. Per al diputat d’EH Bildu, Oskar Matute, la inhabilitació d’Homs no és més que un símptoma de la feblesa democràtica de l’estat espanyol i no enforteix ni el sistema democràtic ni la confiança dels ciutadans en el mateix. L’ex-conseller de la Presidència i portaveu del PDECat al Congrés espanyol, Francesc Homs, ha rebut avui a tres quarts d’onze del matí la notificació de la sentència del Tribunal Suprem (TS) que l’inhabilita durant tretze mesos per execir càrrec públic. Ara m'han comunicat formalment la sentència del TS. El millor de tot la companyia d'un gran i solidari equip #hotornariaafer pic.twitter.com/SQ7QFz9mja — Francesc Homs (@franceschoms) March 28, 2017 Homs ha arribat al congrés flanquejat pels membres del seu grup parlamentari i ha rebut la notificació a al seu despatx de la mà d’una funcionària del TS. Amb tot, el portaveu del PDECat espera participar aquesta setmana al ple que comença demà i assistirà, en primer terme, a la Junta de Portaveus convocada a les 12.00h. La presidenta del congrés, Ana Pastor, ha assegurat que la cambra està pendent que li arribi l’ordre d’execució de la sentència del mateix Suprem per fer efectiva la inhabilitació.

Summary: ERC, En Comú Podem, PNB i Bildu se solidaritzen amb Homs davant la seva immediata inhabilitació


La Comissió Federal de Comerç dels Estats Units (FTC) ha acordat d’imposar una multa a Facebook de 5.000 milions de dòlars (més de 4.432 milions d’euros) a conseqüència de la investigació oberta sobre l’ús de dades dels usuaris del gegant tecnològic, segons que ha avançat The Wall Street Journal. La proposta ha estat aprovada per tres vots en favor i dos en contra. Ha estat traslladada al Departament de Justícia, que s’encarrega amb la FTC de fer complir les lleis antimonopoli dels Estats Units i haurà de decidir si la ratifica. La FTC va obrir una investigació arran de les denúncies segons les quals Facebook hauria compartit de manera inapropiada informació de 87 milions d’usuaris amb l’empresa Cambridge Analytica, una consultora política britànica. N’hauria vulnerat la privacitat en haver obtingut sense permís dades personals d’usuaris de la xarxa social fundada per Mark Zuckerberg que posteriorment van ser utilitzades per influir en les eleccions presidencials dels Estats Units del 2016. Les accions de Facebook han tancat la jornada, després d’haver-se sabut la notícia, amb una pujada de l’1,8%. Segons que va indicar a començament d’any, n’esperava una sanció d’uns 5.000 milions de dòlars. Facebook, al costat d’alguns altres dels principals gegants de la tecnologia com ara Amazon, Apple o Google, és immersa en una altra investigació per part del govern dels Estats Units per qüestions de competència. El president, Donald Trump, ha demanat més control sobre les companyies de xarxes socials, com també de Google, i les ha acusades de reprimir i suprimir les opinions de conservadors, encara que no n’ha presentat proves. També ha criticat repetidament a Amazon per haver-se aprofitat del Servei Postal dels Estats Units, també sense proves.

Summary: Els EUA multaran Facebook amb 5.000 milions de dòlars per l’escàndol de Cambridge Analytica


Quan falten tan sols cinc mesos per al referèndum sobre la independència, la sensació d’apropar-se al moment decisiu impregna les accions de partits, institucions, entitats, mitjans de comunicació i ciutadania. Aquesta sensació afavoreix també que reneixi aquests dies una certa tensió entre tots aquests actors, com els nervis d’abans del partit. Però, què en sabem del soroll d’aquests dies entre els partits del govern? Com és que hi ha tibantors i dubtes quan ja hauria de ser tot molt més clar? Quin és el convenciment de la majoria independentista sobre el referèndum? VilaWeb ha parlat amb membres del govern, de la majoria parlamentària i de les entitats per dilucidar on som i què hi ha de cert en el renou d’aquesta setmana. D’entrada, és evident que les informacions publicades per diversos mitjans sobre els malentesos o les divergències dins el govern de Carles Puigdemont i d’Oriol Junqueras són fruit de tres factors: l’anomenada serp mediàtica de Setmana Santa, la guerra psicològica de l’estat espanyol i les seves llargues extremitats i una certa por de la repressió o un càlcul partidista. Aquests tres factors no tenen un mateix origen, però coincideixen ara en el temps i creen aquesta imatge de conflictivitat que pot afectar la confiança entre independentistes. Analitzem a continuació quins són els fets i els moviments que hem pogut identificar en aquest context: L’alè de l’estat al clatell Hi ha una gran pressió sobre cadascun dels passos que fa el govern en relació amb el referèndum, o que es puguin interpretar que tenen a veure amb el referèndum, tant per part de l’estat, a través de la fiscalia o de la intervenció dels comptes de la Generalitat. L’alè de l’estat al clatell motiva nervis, que poden portar a situacions de tensió puntual com l’originada per l’encàrrec de Vice-presidència a Governació perquè licités el contracte per a la compra de les urnes del referèndum. El camí cap al referèndum es fa dins la legalitat espanyola, la fiscalia és al damunt no tan sols del govern sinó de les empreses proveïdores de serveis a la Generalitat, i qualsevol pas es mesura perquè no es faci en fals. Una reunió que ja era prevista La polèmica per les declaracions de Marta Rovira sobre la proposta de recórrer a una borsa de desocupats per a l’organització del referèndum i la brega entre departaments per l’encàrrec de les urnes són símptomes de la tensió per aquesta pressió. Però la reunió de dimarts de Puigdemont no fou convocada d’urgència, sinó que ja era prevista de feia dies, dins la dinàmica de contactes periòdics entre Junts pel Sí i la CUP per a compartir l’estratègia sobre el referèndum. Algunes fonts consultades es refereixen a la reunió com ‘l’estat major’ del procés. No hi va haver crides explícites a la unitat per part de Puigdemont, sinó un repàs de la situació actual. Mirades de reüll Les diverses fonts consultades coincideixen a dir que entre els membres de consell executiu hi ha cohesió pel que fa a l’estratègia cap al referèndum i als passos que cal fer, i coincidència en la determinació d’arribar fins al final i assumir les conseqüències que se’n puguin derivar. Una estratègia que es porta amb molt d’hermetisme, fins al punt que la informació circula d’una manera molt limitada fins i tot dins dels partits que integren Junts pel Sí i que comparteixen govern: ERC i PDECat. Tots dos estan d’acord amb l’objectiu i amb l’estratègia a seguir, però sovint encara hi ha entre ells un intercanvi de mirada amb un deix partidista; de mesurar-se, pel fet que en el fons es disputen en bona part el mateix electorat. El camí a fer és compartit però encara es miren de reüll. En aquest sentit, segons una font participant en les reunions de ‘l’estat major’, dimarts es va veure un exemple més ‘d’un joc que fan entre Esquerra i PDCat’. I afegia: ‘Cadascú culpa l’altre. Comença a haver-hi llargues llistes de retrets entre tots dos partits, i això no és bo.’ La inhabilitació de Junqueras Amb tot, el soroll, és a dir, l’amplificació de les desavinences puntuals, per una declaració desafortunada o algun entrebanc en el recorregut, prové més aviat de l’entorn dels partits que no pas del nucli de l’executiu. El paper dels mitjans espanyols és determinant en aquest tauler: alguns diaris de Madrid i diaris unionistes catalans han fet córrer des de començament d’any la brama que no hi haurà referèndum i que es faran eleccions, i han assenyalat Oriol Junqueras com l’home del govern que abona aquesta tesi per les bones perspectives electorals que té ERC; i perquè si Junqueras, de qui depèn en bona part l’impuls del referèndum, acabés inhabilitat no podria presentar-se a uns nous comicis. Dins Junts pel Sí, tant a ERC com al PDECat, es deixa clar el compromís de Junqueras d’arribar fins al final amb el compromís pel referèndum, i es presenta la situació de la manera següent: la pitjor inhabilitació d’una futura candidatura de Junqueras (o de qualsevol dirigent independentista) seria ser el responsable d’haver frenat el referèndum. Prudència, judicis i presó Sigui com sigui, les fonts consultades coincideixen a dir que no hi ha més complicació ni desavinença entre els dos partits del govern que la que hi ha hagut des del principi de la legislatura. I, en tot cas, ara hi ha algunes expressions de prudència en les passes que s’han de fer per avançar cap al referèndum. Els judicis pel 9-N són recents i encara ressonen els interrogatoris i les proves documentals presentades pels fiscals. De fet, aquells judicis, més enllà de l’escarment per als condemnats, l’estat els va fer servir d’espantall o d’advertiment per a navegants. Abans de l’aprovació d’una nova legalitat, cada passa que faci el govern –observada amb lupa per l’estat– és susceptible d’arribar als tribunals. En aquest sentit, sí que hi ha veus dins Junts pel Sí i la CUP que es pregunten si algú dubta de les conseqüències implícites de formar part d’un govern que ha de fer la independència. En paraules d’un diputat de la coalició: ‘Les inhabilitacions i la presó són dues realitats que ningú que vulgui fer la independència no pot eludir. Qui hagi arribat a aquest moment sense tenir clar això, val més que deixi pas a qui estigui disposat a executar el pla sense tremolor de cames.’ Inevitable? Les fonts consultades per VilaWeb també coincideixen en una conclusió final: a hores d’ara, el referèndum és inevitable. Ja ningú no té la capacitat de fer-se enrere. Uns i altres assenyalen una única hipòtesi per la qual el referèndum no es podria fer: una intervenció violenta de l’estat espanyol i el risc de la integritat física dels ciutadans de Catalunya. Més enllà d’aquesta hipòtesi –davant la qual caldria veure com reacciona la població al marge de les consignes dels partits o del govern– tot indica que no hi ha alternatives realistes al referèndum. Per convicció, per estat de maduresa, per camí avançat, però també per interès dels implicats. ‘En unes eleccions, tots hi sortirien perdent. Unes eleccions després d’haver renunciat al referèndum? Això seria un suïcidi per a qualsevol polític independentista que ho intentés’, diu un dels testimonis consultats. Pràcticament ningú no expressa dubtes sobre la voluntat dels màxims dirigents d’arribar al final. L’absència de dubtes és real? O passa que ningú no vol ser assenyalat com el primer que va començar a cedir? De moment, la pinya és absoluta. Falten cinc mesos per al gran moment de l’independentisme. S’ho jugarà tot en poques setmanes. Abans i després caldrà aguantar l’escomesa de l’estat espanyol, que mirarà de fer fracassar la independència per tots els mitjans a disposició. I aquesta és una altra idea que té el consens de les fonts consultades: no serà un camí planer i tan sols amb un compromís fort i la complicitat de ciutadans i institucions es podrà arribar a port.

Summary: Les sis claus de la minicrisi per un referèndum


El cantant Lluís Llach serà el cap de llista de la candidatura de Junts pel Sí per Girona, segons que informa TV3. Avui també s’ha sabut que el president de Súmate, Eduardo Reyes, i el catedràtic de Ciència Econòmica i d’Economia Financera de la UPF Oriol Amat aniran de número 6 i 7, respectivament, a la llista per Barcelona. Raül Romeva ha destacat en una entrevista a Barcelona Televisió el ‘rigor acadèmic’ d’Amat i ha subratllat: ‘Molta gent està sacrificant la seva vida i la seva zona de confort per poder sumar-se a aquest projecte col·lectiu’. D’aquesta manera han quedat confirmats els set primers llocs de la llista formada també per l’ex-presidenta de l’ANC Carme Forcadell, l’ex-presidenta d’Òmnium Muriel Casals; el president de la Generalitat, Artur Mas, i el president d’ERC, Oriol Junqueras.

Summary: Lluís Llach serà el cap de llista de Junts pel Sí per Girona


El president d’Òmnium Cultural, Jordi Cuixart, creu que la sentència del Tribunal Suprem espanyol és fruit d’un tribunal ‘parcial i polititzat’, amb un biaix ideològic que ‘xoca frontalment amb el dret fonamental a un tribunal independent i imparcial ideològicament‘. Així ho ha alertat també l’equip d’advocats de Jordi Cuixart, que ha demanat que es declari nul·la la sentència que condemna el president de l’entitat a nou anys de presó i d’inhabilitació. L’advocat Benet Salellas ha presentat un incident de nul·litat on demana que es deixi sense efecte la sentència ‘desproporcionada’ com a pas previ al recurs d’empara al Tribunal Constitucional espanyol. L’escrit també denuncia la vulneració flagrant durant el judici d’altres drets com la presumpció d’innocència o el dret a reunió i expressió, entre d’altres. Amb aquest pas, Cuixart aposta per esgotar totes les vies judicials i, des de la presó, referma la seva determinació en la defensa dels drets i les llibertats. ‘Seguirem denunciant que la sala segona del Suprem està marcada ideològicament, amb un biaix polític clar sobre el dret a l’autodeterminació’, afirma el president d’Òmnium des de la presó de Lledoners. ‘Ens ha jutjat un tribunal que ha permès que l’extrema dreta sigui acusació popular’, recorda Cuixart, ‘i n’ha fet un ús fraudulent i partidista per fer propaganda electoral com demostren els resultats de les eleccions del 10-N’. La posició ideològica prèvia del tribunal Salellas també retreu la vulneració del dret de tenir un jutge independent i imparcial. Entén que el tribunal presidit per Manuel Marchena tenia una posició ideològica concreta i prèvia sobre la qüestió de la sobirania de Catalunya. Un ‘prejudici polític’ a l’hora de dictar sentència que resulta ‘determinant’, com queda plasmat a la sentència: ‘El desenvolupament argumentatiu contra el dret a l’autodeterminació al qual dedica més de vint pàgines el Tribunal Suprem en la sentència és expressió d’un posicionament polític’. De fet, critica el tribunal per impedir a les defenses fer posicionaments polítics, i alhora fer-ho en la sentència en sentit contrari. En el mateix sentit, recorda que el delicte de sedició és un delicte contra l’ordre públic, i per tant no hauria de tenir relació amb l’autodeterminació. L’interrogatori com a testimoni de la filòsofa Marina Garcés, apunta l’advocat de Cuixart, és un dels exemples més clars de la politització dels jutges. En aquesta sessió, recorda, es van ‘filtrar opinions del tribunal pel que fa a l’estratègia’ de defensa del president d’Òmnium. A més, considera que el Suprem no era l’òrgan competent per jutjar Cuixart, sinó que havia de fer-ho l’Audiència de Barcelona. Aquesta crítica també s’amplia pel fet que el tribunal no va habilitar un sistema de traducció simultània perquè els acusats poguessin declarar en català. Vulneració del dret de reunió i criminalització de la dissidència En l’escrit presentat, l’advocat de Cuixart denuncia la vulneració de la llibertat ideològica del president d’Òmnium, en tant que el tribunal condemna la dissidència i la defensa de l’acció política independentista. Segons argumenta, el Suprem va qüestionar obertament durant tot el judici les idees de Cuixart i de l’entitat que presideix, també vulnerant el dret a reunió i d’expressió. Aquests drets, apunta, ‘són infringits per la valoració que fa el Suprem de fets com les intervencions en actes públics o l’emissió de tuits com a elements d’incriminació d’un delicte greu com és el de sedició’. Per això, Salellas demana que el tribunal reconegui que Cuixart va actuar emparat pels seus legítims drets. Vulneració de la presumpció d’innocència La defensa de Cuixart també argumenta que no hi ha cap prova que justifiqui la condemna per sedició, que, a més, considera desproporcionada. Segons Salellas, la sentència no aporta elements que acreditin que es van impedir diligències judicials el 20-S a la conselleria d’Economia, que la policia havia d’utilitzar la força l’1-O, i que l’objectiu de les mobilitzacions era demostrar als jutges que a Catalunya havien perdut la seva capacitat jurisdiccional. La falta de proves, assegura l’advocat, vulnera la presumpció d’innocència de Cuixart i la resta d’acusats, i reitera que les conclusions del Suprem només poden provenir del seu propi prejudici o de les investigacions i conclusions de la Guàrdia Civil. ‘La sentència no conté un apartat específic destinat a l’abordatge de la qüestió provatòria’, denuncia. Una ‘omissió’ d’informació que és un indici clar de ‘vulneració del dret a la presumpció d’innocència’, i que demostra que la prova es va valorar amb ‘un interès que va més enllà del simple exercici de justícia d’un tribunal penal’, és a dir, amb un clar biaix polític. A això, Salellas suma altres vulneracions com la del dret fonamental al procés degut. Per exemple, sobre l’ordre dels interrogatoris, la denegació de preguntes, la impossibilitat d’exhibir vídeos, no poder consignar els motius de les protestes o no utilitzar la prova documental durant la fase testimonial. A més, considera que part dels fets provats no se sustenten en cap declaració dels acusats, els testimonis o les proves documentals, sobretot pel que fa als fets de la conselleria d’Economia el 20-S, sobre els quals la defensa de Cuixart diu que en cap moment es va alterar l’escorcoll. Per últim, considera que les penes imposades són desproporcionades.

Summary: Cuixart presenta recurs de nul·litat contra la sentència del Suprem


La gala dels XX Premis Enderrock 2018-Premis de la Música Catalana es farà el 8 de març a l’Auditori de Girona i comptarà amb una desena d’actuacions en directe. Entre els noms confirmats hi ha Els Catarres, Judit Neddermann, La Pegatina, Ferran Palau, El Petit de Cal Eril, Roba Estesa i Roger Mas, que actuarà acompanyat de Núria Graham. Tots ells interpretaran per primer cop un tema dels seus nous treballs dalt d’un escenari. També actuarà Mishima, que rebrà el premi a millor disc de l’any per la Crítica que la revista ‘Enderrock’ va donar a conèixer aquest mes. La gala d’enguany, que durarà unes dues hores, potenciarà el format televisiu i comptarà amb els ja habituals presentadors Rafel Faixedas i Carles Xuriguera. La revista també ha revelat que Txarango encapaçala el rànquing dels més votats un cop tancada la primera ronda de la votació popular. Les entrades de la gala, que per sisè any consecutiu es fa a Girona, ja estan a la venda. Els Premis Enderrock 2018 ja tenen el nom dels autors i formacions musicals que han rebut més nominacions, un cop tancada la primera ronda de la votació popular amb 8.842 vots. Txarango encapçala el rànquing amb 7 nominacions (millor artista, millor directe, millor disc de pop-rock, millor clip i tres a millor cançó de pop-rock), seguit per les 5 nominacions d’Els Amics de les Arts, Blaumut i Zoo; les 4 d’Hora de Joglar i Smoking Souls, i les 3 de Cesk Freixas, Guillem Roma, Oriol Barri i Roba Estesa. Avui s’obre la segona ronda de votacions fins a l’11 de febrer que permetrà tenir tres finalistes per categoria. Finalment, la tercera i última ronda de votació popular serà del 13 al 25 de febrer. El nom del guanyador en les respectives categories es donarà a conèixer durant la gala. Una gala amb una desena d’estrenes absolutes El director editorial del Grup Enderrock, Lluís Gendrau, ha estat l’encarregat de donar a conèixer els noms dels nominats. Ho ha fet en un acte a l’Ajuntament de Girona on ha avançat els principals continguts de la cerimònia que es farà el pròxim 8 de març a l’Auditori d’aquesta ciutat. Alguns detalls, però, es desvetllaran més endavant. Segons Gendrau, serà una oportunitat per veure i escoltar el ‘millor que hi haurà aquesta temporada en l’escena musical catalana’. La gala tindrà unes dues hores de durada i comptarà amb la mateixa direcció escènica que l’any passat, amb Josep Maria Mestres i Ignasi Camprodon, quan es va fer per primer cop a l’Auditori de Girona. Una experiència molt positiva, segons els organitzadors, perquè va permetre ampliar la seva repercussió mediàtica i treballar amb més comoditat. També repetiran els habituals presentadors Rafel Faixedas i Carles Xuriguera, el duet teatral que des del 2014 donen ritme i les notes d’humor a la gala dels Premis de la Música Catalana. Una de les novetats de la gala d’enguany és que s’ha potenciat el seu format televisiu amb un nou escenari i amb la incorporació a l’equip del guionista Jordi Caballé que té experiència en mitjans de comunicació (TV3, Ràdio Flaixbac) i en gales de lliurament de premis. Estrenes absolutes d’una desena de formacions La gala comptarà amb una desena d’actuacions que seran ‘estrenes absolutes en directe’, ja que els artistes convidats interpretaran per primer cop temes dels seus nous treballs que sortiran aquesta primavera. Així, pujaran dalt de l’escenari Els Catarres, La Pegatina, Ferran Palau, El Petit de Cal Eril, Roba Estesa i Roger Mas, que actuarà juntament amb Núria Graham. També actuarà Mishima, considerats per la Crítica com els autors del millor disc de l’any per ‘Ara i res’ (Warner, 2017). La formació barcelonina rebrà el guardó en el decurs de la gala, juntament amb la resta de guardonats dels Premis Enderrock de la Crítica que la revista ja va donar a conèixer en el número de gener. Les entrades de la gala s’han posat a la venda a la direcció web https://gironacultura.koobin.com/enderrock2018) al preu de 10 euros la localitat. La participació de botigues de Girona Els Premis Enderrock comptaran aquest any amb la complicitat de comerços gironins que donaran a conèixer els 50 millors discos de l’any escollits per la Crítica dels Premis Enderrock. Cada establiment triarà un d’aquests treballs i el farà sonar per donar-lo a conèixer. A més a més, també lliurarà discos vinculats a la revista als seus clients. ‘És una proposta transversal per tal que els comerços també visquin la música’, ha assenyalat Gendrau. Per la seva banda, l’alcaldessa de Girona, Marta Madrenas ha agraït la ‘confiança’ que el Grup Enderrock ha dipositat a la ciutat des que fa sis anys van escollir-la per fer-hi cada any la gala, Un gest, ha afegit, que demostra el ‘compromís del territori’ per treballar ‘per la cultura i música del país’. L’alcaldessa també ha reivindicat l”alt valor afegit’ d’aquests premis de la música catalana que arriben a la 20a edició i la d’una revista que contribueix a acostar la cultura entre els més joves. La Nit Enderrock compta amb el suport de l’Ajuntament de Girona, la Generalitat, la Diputació de Girona, la Fundació SGAE i la Xarxa de Comunicació Local, que retransmetrà la gala. A banda de coincidir amb el dia de la dona treballadora, aquesta gala també servirà per donar el tret de sortida als actes del 25è aniversari de la revista ‘Enderrock’.

Summary: Txarango encapçala el rànquing dels Premis Enderrock amb set nominacions


La prefectura de Catalunya Nord ha emès un decret per a prohibir a les Armilles Grogues de manifestar-se als peatges, i prop dels accessos a l’autopista durant tot el cap de setmana. El comunicat oficial reconeix que el dret de manifestació és una llibertat constitucional, però afegeix que la llibertat de circulació, el respecte de l’ordre públic i la seguretat de les persones i material també ho són. Les multes per participar en una manifestació prohibida són de 135 euros. La prefectura també limita la distribució i el transport de carburant en bidons i el transport d’armes de caça, municions i focs d’artifici, des d’aquest vespre a les vuit fins diumenge a les deu de la nit. La prefectura de Catalunya Nord no havia publicat cap decret d’aquesta mena des del febrer.

Summary: La prefectura de Perpinyà torna a prohibir a les Armilles Grogues de manifestar-se a l’autopista


Sis ciutats de l’interior de la Xina –Wuhan, Huanggang, Zhijiang, Chibi, Xiantao i Ezhou– han suspès els serveis d’avions, tren, autobús i carreteres arran d’un nou coronavirus (2019-nCoV). De moment, hi ha 571 casos confirmats per la Comissió de Salut de la Xina i 18 persones s’han mort a causa de la pneumònia causada per aquest virus. En total, són vint-i-un milions d’habitants i l’objectiu d’aquesta mesura és evitar que el virus s’estengui amb motiu de l’Any Nou xinès (25 de gener), atès que la població acostuma a desplaçar-se per tot el territori. És per això també que la capital de la Xina, Pequín, ha suspès les celebracions, encara que ja hi ha casos confirmats a Hong Kong, Macau, Tailàndia, Taiwan, Singapur, els Estats Units, Vietnam, el Japó i Corea del Sud. Què és el nou coronavirus? És un virus de la mateixa família que la SARS (Síndrome Respiratòria Aguda Greu) i que la MERS (Síndrome Respiratòria de l’Orient Mitjà), malalties que es transmeten d’animals a humans, però també tenen capacitat de transmetre’s entre humans. S’anomenen coronavirus per la forma del patogen i afecten el tracte respiratori, principalment els pulmons, i en alguns casos pot arribar a causar la mort. Els principals símptomes són més intensos que una grip, amb febre, dolor i malestar general i problemes respiratoris, segons que expliquen els investigadors Joaquim Segalés i Julia Vergara-Alert, de l’equip d’investigació de coronavirus del programa de Sanitat Animal de l’IRTA, i el cap de la Unitat d’Alta Biocontenció de les instal·lacions del centre IRTA-CReSA, Xavier Abad. Segons el coneixement que es té actualment del nou coronavirus, el període d’incubació pot durar catorze dies, d’acord amb un pla de prevenció i control que van publicar ahir les autoritats sanitàries xineses. Com ha aparegut aquest nou coronavirus? Els primers casos van aparèixer a mitjans de desembre, en plena època de grip, quan a Wuhan, una ciutat d’onze milions d’habitants, van començar a ingressar als hospitals diverses persones afectades per un procés de pneumònia. Es va detectar que tots treballaven o visitaven amb freqüència el mercat de marisc i carn de Wuhan. Encara no se sap quin va ser l’origen de la infecció, tot i que s’especula que podria provenir d’animals infectats, com ja va succeir en els casos de la SARS i de la MERS. Un estudi ha suggerit que les genetes o gat mesquer, i els pollastres, podrien ser portadors de virus, però encara no s’ha confirmat epidemiològicament. Com es propaga i com es pot prevenir? La transmissió entre persones es pot donar per tocar una superfície o un objecte contaminat amb el virus i posteriorment tocar-se la boca, el nas o els ulls sense rentar-se les mans. També pot ser en estar en contacte amb persones que estiguin incubant el virus, i en aquest cas es pot transmetre per l’aire, en tossir o en esternudar. Encara que es desconeix si un animal va ser el transmissor, tanmateix, es demana de cuinar bé la carn i els ous, així com d’utilitzar protecció en tenir contacte amb animals vius salvatges o de granja per evitar un possible contagi. Per aquest motiu des de l’Organització Mundial de la Salut (OMS) es donen diversos consells per evitar el contagi. El primer és netejar-se bé les mans, amb aigua i sabó, o amb un desinfectant per a mans a base d’alcohol. Per evitar de contagiar els altres, s’aconsella de cobrir-se el nas i la boca en tossir i esternudar, i utilitzar mocadors de cel·lulosa o l’avantbraç. També es recomana d’evitar el contacte proper amb qualsevol persona amb grip o amb símptomes de refredat. Q: What can I do to protect myself from #coronavirus? A: https://t.co/PKzKaO2yfK pic.twitter.com/eNhlhR0PEq — World Health Organization (WHO) (@WHO) January 17, 2020 Quin grau de mortalitat té? Segons les dades inicials, la mortalitat del nou coronavirus és de l’1,5%, però caldrà fer un seguiment diari per veure com evolucionen els casos. Per ara, el ‘2019-nCoV’ es pot considerar menys agressiu en les seves conseqüències, comparat amb la SARS i la MERS. L’epidèmia de la SARS, amb l’últim cas reportat fa més de quinze anys, va provocar la mort de vuit-centes persones i va infectar unes vuit mil amb una taxa de mortalitat al voltant del 10%. La MERS, encara activa, però geogràficament continguda a la península Aràbiga, ha infectat prop de 2.500 persones amb més de 850 casos fatals amb una mortalitat del 35%.

Summary: Vint milions de persones confinades a la Xina: què en sabem, del nou coronavirus?


L’Audiència de Navarra ha desestimat els recursos de la fiscalia, l’acusació particular i les acusacions populars contra la interlocutòria del 21 de juny en què es decretava l’alliberament dels cinc condemnats de ‘la Manada’. Els magistrats indiquen que la sentència contra ells és ‘ferma’ i que, per tant, no es pot interposar cap recurs en contra. Tot i això, la deliberació integra el vot particular del president de la sala de l’audiència, que mostra la seva ‘discrepància’ respecte de la possibilitat que la presó provisional pugui ser eludida mitjançant una fiança. Sobre la situació del guàrdia Antonio Manuel Guerrero, que va acudir a una oficina del DNI a Sevilla per intentar obtenir el passaport, la sala indica que es resoldrà per una interlocutòria independent.

Summary: L’Audiència de Navarra manté en llibertat ‘la Manada’


L’estat espanyol ha superat la Xina en el nombre de morts pel coronavirus 2019, després d’haver sumat 738 noves morts en un dia, segons que ha informat el Ministeri de Sanitat. La Xina ha registrat fins ara 3.281 morts i 81.218 casos. En total, Espanya registra 47.610 casos (7.934 més que ahir) i 3.434 morts (738 més que ahir). Hi ha 3.166 pacients que han necessitat UCI i 5.367 altes (1.573 més que ahir). La Comunitat de Madrid continua essent la més afectada, amb 14.597 casos confirmats i 1.825 morts. Segons les xifres globals que ha actualitzat la Universitat Johns Hopkins, la pandèmia s’ha estès a 170 països i territoris, amb un total de 424.048 contagis registrat, 18.947 víctimes mortals i 109.145 pacients recuperats. Els quatre països més afectats per la pandèmia –la Xina, Itàlia, els Estats Units i Espanya– sumen més de 248.000 casos registrats, que són més de la meitat del total de persones infectades al món, amb un ritme de creixement de la pandèmia que s’ha accelerat aquestes darreres setmanes.

Summary: L’estat espanyol supera la Xina en nombre de morts pel coronavirus 2019 i arriba a 3.434


Els dos vice-presidents i els nou consellers del govern de la Generalitat Valenciana, que es van saber ahir a la nit, han pres possessió dels càrrecs a la sala de Corts del Palau de la Generalitat, en un acte presidit pel president, Ximo Puig. La vice-presidenta i consellera d’Igualtat i Polítiques Inclusives, a més de portaveu del Consell, Mónica Oltra, ha estat la primera a prometre el càrrec, amb una fórmula que, a continuació, ha repetit gairebé tota la resta de membres del Consell. La fórmula consisteix a prometre ‘complir amb fidelitat les obligacions del càrrec de conseller amb lleialtat al rei, guardar i fer guardar la constitució com a norma fonamental de l’estat i l’estatut d’autonomia de la Comunitat Valenciana i mantenir el secret sobre les deliberacions del Consell’. Els dos consellers d’Unides Podem-EU no han seguit aquesta fórmula i no han inclòs la fidelitat al càrrec ‘amb lleialtat al rei’, i fins i tot Rosa Pérez Garijo ha canviat la fórmula. Oltra, com a secretària del Consell, ha estat l’encarregada de cridar un per un a tots els consellers perquè prenguessin possessió del càrrec, seguint l’ordre establert en el decret pel qual s’estableix l’organització de l’administració de la Generalitat. El primer a prendre possessió del càrrec ha estat el vice-president segon i conseller d’Habitatge i Arquitectura Bioclimàtica, Rubén Martínez Dalmau. L’han seguit el titular d’Hisenda i Model Econòmic, Vicent Soler; la consellera de Justícia, Interior i Administració Pública, Gabriela Bravo; el conseller d’Educació, Cultura i Esport, Vicent Marzà; la consellera de Sanitat Universal i Salut Pública, Ana Barceló, que ho ha fet en castellà; el conseller d’Economia Sostenible, sectors productius, Comerç i Treball, Rafael Climent; la titular d’Agricultura, Desenvolupament Rural, Emergència Climàtica i Transició Ecològica, Mireia Mollà; el conseller de Política Territorial, Obres Públiques i Mobilitat, Arcadi Espanya García; i la consellera d’Innovació, Universitats, Ciència i Societat Digital, Carolina Pascual Villalobos, que també ho ha fet en castellà. L’última a prendre possessió del càrrec ha estat la consellera de Participació, Transparència, Cooperació i Qualitat Democràtica, Rosa Pérez Garijo, que ha dit que mentre tingués el càrrec de consellera acataria la constitució espanyola i l’estatut d’autonomia, ‘sense engany’, i guardaria ‘fidelitat a la Generalitat’, a més d’assenyalar que ‘guardarà el secret de les deliberacions’. Desenes de convidats han seguit l’acte, el primer en què s’ha pogut veure el nou Consell en ple.

Summary: El nou Consell promet els càrrecs al Palau de la Generalitat


El vaixell Ocean Viking ha salvat 74 persones que viatjaven en una llanxa a la deriva prop d’una plataforma petroliera, a unes cinquanta milles davant de la costa de Líbia. En l’embarcació hi viatjaven sis menors. Des de l’ONG Metges Sense Fronteres s’ha informat que tot i esgotats, tots els migrants semblaven estables. BREAKING: The #OceanViking has just rescued 74 people – including 6 minors – from a rubber boat in distress near an oilfield around 50 nautical miles off the Libyan coast. While exhausted from the dangerous journey, all seem to be stable. pic.twitter.com/9xKf4alWNq — MSF Sea (@MSF_Sea) October 12, 2019

Summary: L’Ocean Viking salva 74 persones davant de la costa de Líbia


La sonda especial Juno de la NASA ha enviat les primeres imatges del pol nord de Júpiter, preses durant el primer viatge orbital de la sonda al voltant del planeta. Les imatges mostren tempestes i activitat meteorològica fins ara desconeguda al sistema solar. ‘El pol nord de Júpiter no s’assembla a res que hàgem vist o imaginat’, ha dit Scott Bolton, principal investigador de l’equip de Juno. ‘El pol és més blau que altres parts del planeta i s’hi produeixen moltes més tempestes (…) el planeta més gran del nostre sistema solar és certament únic’, ha afegit. Imatge del pol nord de Júpiter feta per la sonda Juno (autor: NASA) A més, el sistema d’infrarojos (JIRAM) ha permès detectar punts calents al pol nord i sud que no s’havien observat mai. També s’ha captat per primera vegada l’aurora austral de Júpiter. Aurora austral de Júpiter captada per la sonda Juno (autor: NASA) La sonda va entrar en l’òrbita de Júpiter el passat 5 de juliol, després de gairebé cinc anys de viatge des de la Terra. El 27 d’agost va completar el primer viatge orbital i en farà 36 més abans d’estavellar-se contra el planeta. La sonda Galileu ja va orbitar al voltant de Júpiter però no tenia instruments per investigar-lo més enllà dels núvols de la seva atmosfera. L’astrònom Enric Marco explica, al seu bloc de +VilaWeb Pols d’estels, que l’objectiu principal de Juno és entendre l’origen i evolució de Júpiter: ‘Investigarà la possible existència d’un nucli planetari sòlid, farà un mapa detallat de l’intens camp magnètic de Júpiter, mesurarà la quantitat d’aigua i amoníac a l’atmosfera profunda, i observarà les aurores del planeta. La missió també ens permetrà fer un pas de gegant en la nostra comprensió de com es formen els planetes gegants i el paper jugat per aquests titans en la formació de la resta del sistema solar’.

Summary: La NASA publica les primeres imatges de Júpiter fetes per la sonda Juno


Si voleu rebre aquest report diari de VilaWeb sobre el coronavirus 2019 al vostre correu, cada dia a les 20.00, podeu apuntar-vos-hi. El cap de setmana s’enviarà excepcionalment, segons l’actualitat. En dies com els que vivim, és més necessari que mai defensar un periodisme independent i sense por de ser crítics amb el poder. Si voleu donar suport al model de VilaWeb, feu-vos-en subscriptors. Què ha passat avui? El ministre de Sanitat espanyol, Salvador Illa, ha declarat després de la reunió del Consell Interterritorial de Salut que no s’ha arribat a cap acord entre les autonomies i el govern espanyol sobre les “recomanacions” per a les festes de Nadal, i que la decisió s’ha ajornat una setmana. Illa ha explicat que cada autonomia tindrà capacitat de decisió en el seu territori, d’acord amb les dades epidemiològiques, però ha recordat que l’estat d’alarma vigent estableix que el confinament nocturn ha de començar a la mitjanit, a tot estirar. Els Mossos i les policies locals de Catalunya reforçaran el control sobre bars, cafeteries i restaurants perquè s’hi compleixin les mesures de seguretat. El govern no vol en cap cas que hi hagi un relaxament de la població i vol fer respectar les distàncies de seguretat entre taules i la nova limitació de quatre persones –excepte grups de convivència–, després d’haver vist imatges de grups més nombrosos. A més, el comitè del Procicat ha establert que cal que hi hagi una distància d’un metre entre cada persona en una mateixa taula. Pel que fa a les dades sanitàries, per primera vegada en un mes hi ha menys de cinc-cents ingressats a l’UCI. Al País Valencià, el Consell preveu que hi hagi 200.000 persones vaccinades durant el primer trimestre del 2021. Avui s’ha constituït la comissió de vaccinació amb el president, Ximo Puig, la consellera de Sanitat, Ana Barceló, i diversos alts càrrecs de Sanitat. Puig ha evitat de polemitzar amb la vice-presidenta del govern, Mónica Oltra, després de l’acusació de prendre decisions sense consensuar-les. Pel que fa al vaccí, la Comissió Europea veu possible que la vaccinació comenci a final d’any i que els primers europeus rebin les dosis al desembre. La Comissió també ha publicat avui la seva nova estratègia farmacèutica, en què diu que cal “diversificar” els proveïdors externs de medicaments per evitar-ne l’escassetat durant crisis com la del coronavirus. La presidenta de les Illes, Francina Armengol, ha reclamat al president espanyol, Pedro Sánchez, que tots els viatgers de la península que vagin a les Balears i les Pitiüses presentin una PCR negativa als aeroports. El govern rebrà 284 milions d’euros corresponents al fons covid abans que s’acabi l’any, i el País Valencià en rebrà 822 aquesta setmana. Quin és el recompte actual d’afectats i morts? Als Països Catalans hi ha 430.877 casos, 18.529 morts i hi ha 875 pacients a les UCI: Cliqueu sobre el nom del territori per consultar les webs amb les dades oficials . *No hi ha dades separades sobre la Franja de Ponent i el Carxe. A tot el món, les darreres xifres són de 60.438.427 confirmats i 1.421.332 morts. Del total de casos, 41.806.901 ja es consideren guarits, segons dades de Worldometer. Els sis estats més afectats són: –Els Estats Units d’Amèrica, amb 13.004.144 casos i 266.587 morts; –L’Índia, amb 9.257.945 i 135.165 morts; –El Brasil, amb 6.127.819 casos i 170.199 morts; –Rússia, amb 2.162.503 casos i 37.538 morts; –L’estat francès, amb 2.153.815 casos i 50.237 morts; –L’estat espanyol, amb 1.614.126 casos i 43.668 morts. La píndola de Jordi Goula: “El Dow Jones fa un rècord i el nombre de contagiats, també” Donald Trump va fer ahir la conferència de premsa més estranya que mai havien vist els corresponsals més veterans de la Casa Blanca. Els van avisar dos minuts abans de començar, a les 12.30 h. Trump es va limitar a dir: ‘Tenim davant una xifra sagrada: els 30.000 punts del Dow Jones. Ningú no pensava veure mai això. És la novena vegada d’ençà del començament del 2020 i la 48a que es bat un rècord a l’índex sota l’administració Trump. Vull felicitar tots els membres de govern que han treballat tan durament per arribar aquí.’ La conferència de premsa va durar tan sols seixanta-quatre segons. I se’n va anar sense admetre preguntes. D’aquesta manera, amb triomfalisme i atribuint-se l’èxit borsari, amorosia la decisió d’haver permès la transició del poder. És clar que el Dow Jones, precisament ahir, no pujava pel que havia fet aquestes setmanes, pujava perquè finalment decidia d’anar-se’n, pujava perquè els vaccins donen cada dia més bones notícies i pujava perquè Joe Biden havia nomenat secretària del Tresor Janet Yellen, una dona molt apreciada en el món financer, des que va ser presidenta uns quants anys del Sistema de la Reserva Federal. El cas és que el rècord històric de l’índex americà de borsa va propiciar ahir el penúltim xou de l’home que ha estat capaç de dividir els Estats Units, amb la seva peculiar manera de ser i d’actuar. Ens podem preguntar si té gaire sentit que la borsa marqui records històrics en uns moments en què la pandèmia castiga tot el país amb tanta força. Un parell de dies abans de les vacances d’Acció de Gràcies, els casos de coronavirus al país han assolit nivells de rècord i la taxa de mortalitat mitjana ha arribat als valors més alts del maig ençà. Fins i tot el Financial Times es preguntava ahir si el rebrot d’aquests últims dies seria capaç de frenar el ral·li borsari. I la resposta és que sí. La borsa és el capitalisme més pur, on només compten els diners. Per fer-nos una idea de la importància que té haver arribat a 30.000 punts, diguem que la investidura de Trump, el 20 de gener de 2017, va coincidir pràcticament amb l’arribada a 20.000 punts, cosa que vol dir que des de llavors ha pujat d’un 50%. I pensem que havia arribat a 10.000 l’any 1999. Per contextualitzar-ho, i si mirem des del començament d’enguany, ha pujat d’un 5%, quan els índexs francès i italià baixen entorn del 8% i l’ÍBEX 35 baixa d’un 15%. I pot pujar fins a l’infinit, fent guanyar diners a tothom qui hi inverteixi? És evident que no. I si no puja fins a l’infinit, vol dir que haurà de deixar de créixer un moment o altre. I quan? Aquesta és la pregunta del milió. Jo la data no la sé, però sí que sé que serà quan els que més diners hagin invertit creguin que ja n’han guanyats prou i venguin les seves carteres, no per a comprar accions d’uns altres sectors, com es fa aquests últims temps, sinó per a invertir en altres menes d’actius. I llavors vindrà la batzacada. Crec que en aquests moments es diu massa que les coses aniran molt bé a les empreses quan hi hagi normalitat pel vaccí i es diu poc que moltes empreses surten molt malparades de la pandèmia. Però si llegiu què diuen uns quants experts –dels que sempre trobem arreu– veureu que uns tenen clar un futur a l’alça i uns altres, més prudents, no ho veuen clar i recomanen molta precaució. En el fons, l’explicació de la puja d’aquests últims anys cal anar-la a buscar, en uns primers moments, en la política econòmica de Trump, basada en la rebaixa d’imposts a les elits i a les grans empreses i, alhora, en els baixíssims tipus d’interès i en la descomunal quantitat de diners que la Reserva Federal ha anat injectant a l’economia per mantenir el ritme d’activitat. Una part d’aquests diners ha acabat a la borsa i l’ha feta pujar. Un risc addicional és que molta gent sembla que no s’adoni que som en un món globalitzat, i el financer encara més. El 2008 ens ho va demostrar. I ara no hauríem de passar per alt que la pandèmia ha despertat un fenomen del qual encara es parla poc, perquè la prioritat arreu és sanitària. Ho comentava el Banc Mundial fa pocs dies. Deia que ara està bastant segur que la gran quantitat de deute que assumeixen les economies emergents per combatre la pandèmia de covid-19 donarà pas a una onada sense precedents de crisi de deute i reestructuracions. També advertia que podria anar seguida d’una crisi financera mundial, especialment atesa la grandària de les economies emergents i la interconnexió que tenen en l’economia mundial. Podem creure que el Banc Mundial té motius per a pensar-ho. Fins i tot abans de la pandèmia, els països emergents tenien nivells altíssims de deute i, en massa casos, finances públiques inestables. Per culpa de la pandèmia, molts ara es troben amb les pitjors recessions en noranta anys, i els dèficits pressupostaris s’han disparat a nivells sense precedents. Aquest és un risc evident que va molt més enllà de la borsa americana. És un risc del qual haurem de començar a parlar tan bon punt s’hagi acabat el malson de la covid-19 i les empreses i els consumidors hagin pogut normalitzar el comportament. Encara falta. Però l’avís del Banc Mundial l’hauríem de tenir tots ben present. I no solament perquè talli el ral·li de la borsa de Nova York, sinó perquè si passa –i segons com passi– pot originar un tsunami financer que ens afectarà a tots. I, com sempre, uns rebrem més que uns altres. La redacció de VilaWeb us recomana avui aquests articles i enllaços: –VilaWeb: Per què a Taiwan no hi ha hagut cap mort per la covid del mes de maig ençà? –Politico: De la catàstrofe a la immunitat comunitària: Bèrgam confia a tenir un “vaccí natural” (en anglès) –Público: Què passa si es paga a la gent per rebre el vaccí contra la covid-19? (en portuguès) –Stat: Això fa la indústria biofarmacèutica per generar confiança en els vaccins contra la covid-19 (en anglès) –Deutsche Welle: Els més reeixits en la lluita contra el coronavirus (en castellà) –Vox: El paper higiènic desapareix novament dels prestatges (en anglès) –BBC: Com es preparen els europeus per Nadal i Any Nou (en anglès) Quines han estat les notícies més destacades sobre la crisi que us hem ofert avui: –El Consell preveu de tenir 200.000 persones vaccinades el primer trimestre del 2021 –Proves d’antígens: com funcionen? Quina fiabilitat tenen? Se’n poden comprar a les farmàcies? –Puig esquiva el debat sobre la crisi del Botànic: “La meua preocupació és la pandèmia i l’economia” –Armengol reclama a Sánchez que tots els viatgers de l’estat presentin una PCR negativa –Els Mossos i les policies locals reforçaran els controls perquè la restauració compleixi les mesures anti-covid –L’assaig encapçalat per Mitjà i Clotet conclou que la hidroxicloroquina no evita el contagi de la covid Els enllaços i les dades a tenir sempre a mà: –Què passarà a partir del 23 de novembre? Així és el pla de reobertura a Catalunya – Nadal amb restriccions: deu a taula i confinament nocturn – Quan podré sortir del meu municipi el cap de setmana? –Coronavirus: per què rentar-se les mans amb sabó és tan eficaç? – Si sóc contacte d’un positiu de covid-19, què he de fer? –Consells per als qui hagin d’aïllar-se pel coronavirus i per als familiars –Vegeu la informació de la Generalitat Valenciana. Telèfon d’urgència: 900 300 555 –Vegeu la informació de la Generalitat de Catalunya. Telèfon d’urgència: 061 –Vegeu la informació del Govern de les Illes Balears. Telèfon d’urgència: 061 –Vegeu la informació del Govern d’Andorra. Telèfon d’urgència: 18 –Vegeu la informació de l’estat espanyol –Vegeu la informació de l’estat francès –Vegeu la informació de l’Organització Mundial de la Salut (OMS)

Summary: Report diari sobre el coronavirus: s’ajorna una setmana la decisió sobre les restriccions de les festes de Nadal


Les cares visibles de Ciutadans han activat aquests últims dies una campanya per a atacar i menystenir el cos de Mossos d’Esquadra i han fet una crida a desobeir les seves actuacions. És una posició radicalment oposada a la via ultralegalista per a desacreditar l’independentisme. Aquest atac és una reacció a l’actuació policíaca del 19 d’agost, quan van identificar catorze individus i tres vehicles que arrencaven símbols independentistes a Móra la Nova i Tivissa (Ribera d’Ebre). Portaven mànecs amb cúters enganxats en un cap, materials de tall, frontals, mocadors per a tapar-se el rostre i mapes amb instruccions detallades de l’operació. Després d’identificar-los, el Departament d’Interior de la Generalitat va anunciar que emprendria accions contra la presumpta infracció greu de la llei 4/2015 de seguretat ciutadana, coneguda per ‘llei mordassa’, que sanciona aquestes accions amb multes de sis-centes euros a trenta mil. Ràpidament, els dirigents de Ciutadans van exclamar-se amb un atac calcat: els Mossos són una policia política i no tenen autoritat. Tanmateix, en aquests declaracions ometien deliberadament que els identificats anaven armats amb tallants i amb mocadors per a tapar-se el rostre. A més, van aprofitar la polèmica creada per ells mateixos per a atacar també el president espanyol, Pedro Sánchez, que acusen de col·laborar amb l’independentisme. Durant la setmana, Ciutadans ha insistit en la mateixa idea. Dimarts Inés Arrimadas va ser entrevistada a ‘El món a RAC1’ i va insistir en la idea de desobeir l’autoritat policíaca quan, segons ella, actuïn com a ‘policia política’. ‘No és no acceptar l’autoritat dels Mossos, sinó tan sols quan actuen com a policia política’, va dir, amagant una altra vegada que els identificats portaven tallants i que fins i tot un era un guàrdia civil. Una mostra de l’operació mediàtica coordinada i planificada van ser els piulets del mateix dia 19 de Juan Carlos Girauta, Albert Rivera, Inés Arrimadas i Carlos Carrizosa. La campanya ha fet que el govern espanyol proposi de convocar la junta de seguretat per a abordar ‘la convivència en l’espai públic’, un fet que condiciona el contingut de la reunió entre l’executiu de Sánchez i la Generalitat. Todos a retirar lazos amarillos y pancartas supremacistas del espacio público. Exige la neutralidad de la Administración. No admitas la autoridad de la policía política. — Juan Carlos Girauta (@GirautaOficial) August 19, 2018 ¡Increíble! 😡El Govern de la Generalitat está usando a los Mossos para amenazar a los que quitan símbolos políticos colocados ilegalmente en el espacio público. Esto se llama represión política. ¿Hasta cuándo Pedro Sánchez mirará hacia otro lado? 🤔https://t.co/0YS5FSalsl — Ciudadanos (@CiudadanosCs) August 19, 2018 Torra usa a los mossos como policía política: ordena que protejan la simbología separatista ilegal en el espacio público y persigan a quienes la retiran, el mundo al revés. El pacto de Sánchez con los supremacistas debilita aún más al Estado en Cataluña, se equivoca de aliados. pic.twitter.com/zEv7M16Z1k — Albert Rivera (@Albert_Rivera) August 19, 2018 Cuando Torra dice “atacar al Estado” se refiere, entre otros, a atacar a la mayoría de catalanes no independentistas. Intenta usar a los Mossos como policía política que proteja a los que ocupan el espacio público y persiga a los que defienden su neutralidad pic.twitter.com/9K9QbpuFlm — Inés Arrimadas (@InesArrimadas) August 19, 2018 ¿Pero esto qué es? El Govern está usando a los Mossos para amenazar a los que quitan símbolos políticos colocados ilegalmente en el espacio público. Esto se llama represión política. ¿Hasta cuándo Pedro Sánchez mirará hacia otro lado? https://t.co/0c4UI6onaf — Carlos Carrizosa (@carrizosacarlos) August 18, 2018 La campanya de Ciutadans condiciona el govern espanyol Tenint en compte la relació dels cossos policíacs espanyols amb alguns incidents, el president de la Generalitat, Quim Torra, va demanar per carta al ministre d’Interior espanyol, Fernando Grande-Marlaska, que hi intervingués per aturar ‘l’escalada de violència’ que es viu a Catalunya arran dels actes de ‘grups organitzats’, i li demanà que depurés responsabilitats en les policies espanyoles. A més, recordà que ja havia demanat a la delegada del govern espanyol a Catalunya, Teresa Cunillera, que actués per les agressions de policies al periodista Jordi Borràs i dos diputats d’Esquerra Republicana. Com a resposta, Grande-Marlaska va demanar de convocar la Junta de Seguretat durant la primera setmana de setembre i va proposar com a punt de l’ordre del dia la ‘convivència a l’espai públic’. En la missiva, el ministre assegurava que aquesta reunió serviria per a tractar les qüestions que el president de la Generalitat havia assenyalat en les cartes que va enviar a Cunillera i a ell. El dia abans, la secretària d’estat de Seguretat, Ana Botella, ja havia avançat que proposarien de convocar la junta, però ho va enfocar com a reacció a l’actuació dels Mossos d’Esquadra contra els grups ultres, no pas contra la violència. Botella va dir que si els Mossos havien pres la iniciativa d’identificar persones i advertir-les que podien ser multades, en aplicació de llei de seguretat ciutadana, era perquè entenien que tenien la capacitat de fer-ho. Tanmateix, va manifestar que calia estudiar la situació del punt de vista legal per poder ‘reconduir-la’. Segons ella, és una qüestió ‘sensible’ i si grups no independentistes comencen a omplir l’espai públic d’uns altres símbols es pot entrar en una ‘escala inabastable’.

Summary: L’operació mediàtica de Ciutadans contra els Mossos condiciona el govern espanyol