Un grup de ciutadans vinculats a la mobilització del 15-M van aconseguir en un període de cinc anys que Rodrigo Rato, ex-vice-president espanyol i ex-president de l’FMI i de Bankia, fos jutjat i condemnat per apropiació indeguda, arran de l’escàndol de les ‘targetes opaques’. I no únicament ell: també l’ex-president de Caja Madrid i predecessor de Rato, Miguel Blesa, i desenes d’ex-consellers i ex-directius d’un dels bancs més grans de l’estat espanyol. Com ho van fer? Amb la iniciativa 15MpaRato, l’activista Simona Levi i la gent de la X-net (llegiu també el bloc de la X-net a VilaWeb), van començar a recollir proves amb l’activació d’una bústia confidencial oberta a informadors anònims. Un d’aquests informadors, de qui diuen que no saben la identitat, va aportar la peça fonamental que explica la forma i el fons de l’escàndol: els correus de Blesa. Levi, juntament amb Sergio Salgado, els ha sintetitzats i adaptats en el llibre Votar y cobrar. La impunidad como forma de gobierno (Capitán Swing), que presentaran dimecres a les 19.30 al Margarita Blue de Barcelona, acompanyats de l’ex-diputat de la CUP David Fernàndez, el periodista Pere Rusiñol i l’advocada Carme Herranz. És la història d’una trama en què banquers, poders públics, sindicats, patronals i polítics, des del PP a Esquerra Unida (el partit en l’àmbit de l’estat espanyol), es van lucrar mentre l’economia de l’estat s’enfonsava. —Quin forat, el de Bankia! —És un saqueig en estat pur. No hi ha conspiració; és un saqueig, una extracció, que es veu molt bé en els correus de Blesa. Una extracció de recursos per a repartir en una trama. —La trama, que diu Podem a l’estat espanyol… —Ara Podem a l’estat espanyol s’ha apropiat el concepte. Però nosaltres parlem de trama des del començament, perquè és una trama d’estructura mafiosa. —Com funciona aquesta estructura mafiosa? —Hi ha una organització, que són els partits, que tenen uns homes enviats als punts clau, és a dir, a ministeris o a dirigir un banc. I poden fer-se molt i molt rics sempre que n’aportin una part a l’organització. Això es veu molt bé en els correus de Blesa: com, sobretot per mitjà de l’obra social de Caja Madrid, anaven repartint diners perquè totes les famílies estiguessin contentes: PP, PSOE, IU, CCOO, UGT, patronal i més famílies destacades de l’ecosistema polític de l’estat. Això ha causat el forat. És igual com passa a Convergència. Són famílies, però el partit sempre en rep una part per deixar-te funcionar. És una estructura mafiosa. —Hi veieu semblances, entre el cas Bankia i al cas Palau? —Sí. Hi ha persones que poden comprar lingots d’or amb diner públic i al mateix temps fan molt bé la seva feina. En el cas Palau, Millet era reconegut com una persona que treballava molt, en aquest saqueig. Va fer la feina de fer-se molt ric i de construir una tapadora consistent. La trama sempre treballa amb una tapadora sòlida i els partits són en si mateixos una tapadora sòlida, perquè l’organització pugui continuar funcionant. —En el cas de Bankia, hi veiem PP i PSOE. Però també, fins a un cert punt, IU. —Sí, amb una implicació brutal. El que és proactiva en la feina de saqueig és la connexió PP-PSOE amb IU. —Per què s’hi va implicar tant IU? —No ens sorprèn. I per a nosaltres ara Podem a l’estat espanyol és la nova IU, una organització que no lluita per una transformació sinó pel seu propi poder. Han creat un nínxol molt interessant dins la partitocràcia, que és un bé finit, perquè els vots són els que són. IU sempre ha treballat per mantenir aquest nínxol, molt més que per no pas per fer qualsevol transformació. I, evidentment, si treballes en un nínxol comercial t’interessa treballar amb el més poderós, i en aquest sentit té molta lògica. —IU es va intentar afegir, sense èxit, a la querella contra Bankia després d’haver quedat empastifada. —Sí, dos anys després. Nosaltres tenim més mala relació amb IU que fins i tot amb Bankia. Perquè les agressions que hem rebut d’IU i després de Podem a l’estat espanyol són més fortes que no les de Bankia, que de tant en tant ens truca per pressionar-nos per declaracions que fem. Però Bankia ho fa dins el conflicte que tenim sabent mantenir les formes. En canvi, l’advocat d’IU ens va agredir molt, ens deia que no existíem. I era al mateix temps responsable de moviments socials del partit. Una persona com ell, de moviments socials d’IU, considera que la gent que fa el cas Bankia no existim. —Per què IU va tenir interès a entrar com a acusació en el cas? —Ells tenien un interès molt gran d’entrar-hi. Van fer una operació molt violenta per negar la nostra existència i també per controlar el seu dossier. —Dieu que també us sentiu agredits per Podem a l’estat espanyol? —Hi ha gent amb bona fe. Però en el cas de Bankia, Pablo Iglesias no ha volgut parlar mai amb nosaltres, ha dit que nosaltres no sumem. I és veritat. Perquè ells tenen una visió estalinista, per la qual o ets del partit o no existeixes. I és veritat que no serem mai del partit. Ha comprat companys nostres per portar-los a les seves files, ha fet molta manipulació, i ha intentat esborrar-nos. Amb la mateixa actitud que IU. —Però amb quina lògica ho fa? —Amb la de l’hegemonia comunista de tota la vida: si no ets del partit t’hem de fer fora. Com van fer fora els anarquistes entre el 1936 i el 1938. És la mateixa lògica del comunisme dogmàtic assassí: qui no està amb nosaltres és l’enemic a suprimir per preservar el nostre nínxol, i no per guanyar una guerra, com vam veure aleshores. I continua essent igual. El comunisme en la postmodernitat fa el mateix: no et mata amb el fusell, però et mata amb l’espai mediàtic. —Tampoc no té un discurs ideològic comunista. —Per mi sí. En el fons és la mateixa operació que va fer el PSOE als moviments del final del franquisme, la cooptació per debilitar els moviments veïnals dient: veniu amb nosaltres i si no no existiu; ho va fer IU amb els moviments obrers; i ara ho fa Podem a l’estat espanyol amb el 15-M. El partit no té res de nou, és el Partit Comunista de tota la vida amb un format 2.0. Però també he de dir que Barcelona en Comú i En Marea són una excepció. —Quan vau decidir engegar el cas Bankia? —Nosaltres érem al 15-M, on es va fer una anàlisi molt sana de la situació. Amb quin punt de partida i quins mínims havíem d’assolir. Democràticament, sense violència i autonomia de les institucions. Era el moment del rescat de l’estat espanyol, se’n parlava a tot arreu, l’època de la prima de risc pels núvols. I vaig pensar, com molta gent, que aquí hi havia d’haver responsables. I vaig començar a anar a les assembles de l’auditoria del deute, perquè volia auditar el cas Bankia, concretament: era la meitat del primer rescat. Vam constituir un grup i vam establir una metodologia d’acció; de tenir uns plans molt concrets per a qüestions concretes: necessitàvem diners, acusació, advocats, i amb un pla estructurat vam començar l’acció. —Vau obrir la bústia de la X-net per a recollir proves. —Vam desenvolupar la nostra bústia, perquè de mica en mica ens anaven arribant coses. —I us va arribar un anònim que us deia: ‘Tinc una informació de molt volum…’ Sospiteu qui és? —No. Pot ser qualsevol que treballés a Caja Madrid, de tota la cadena. Però nosaltres estem organitzats de manera que no ho podem saber. Encara que ens torturin. I millor no saber-ho. —Llegint el llibre, sembla que hagi de ser Enrique de la Torre, l’ex-secretari general. —Pot ser, però podria ser moltíssima gent. I la protecció informàtica que tenien aleshores… Pot ser qualsevol treballador, des d’un informàtic a la secretària; qualsevol persona de dins. —Els correus de Blesa revelen unes pràctiques d’escàndol, però també una actitud increïble, de saber-se impune i invulnerable. —És com amb l’esclavatge. No crec que ells pensessin que robaven. És com quan no consideres que una part de la població, o tota la població, sigui igual que tu. Ells són la gent que fa les coses i la resta de la gent és matèria primera. Xifres. A quants pensionistes hem extret diners enguany? Som matèria primera, com els números dels esclaus. Te n’adones quan veus que no entenen quin problema hi ha amb tot això que han fet. —Miguel Blesa. —He llegit els vuit mil correus de Blesa mil vegades. I ell no parla gaire, no diu fem això o fem allò. —És el destinatari de tot. —Ell té les seves coses, les seves caceres, els seus rellotges, els seus vins, uns diners per aquí, una gent per allà, uns amants. —Enrique de la Torre és l’executor. —Ell hi gaudia. —De Guindos. —Jo crec que De Guindos no és corrupte. Però surt tres vegades als correus de Blesa donant-los suport. No diu mai: què feu? Ell no els havia advertit ni amonestat mai. Ell apareix enmig del ball de les elits, dient-los que bé que us va amb les preferents. És aquesta mentalitat extractiva, que ell comparteix plenament. —I De Guindos hi apareix amb barrets diferents. —És l’època en què era a Lehmann Brothers. I amb Price Waterhouse. —Els vasos comunicants. —És que De Guindos i Rato són molt explícitament això. Quan Rato era ministre d’Economia és quan va preparar el terreny per a les preferents i després se’n va anar. Per això parlem de trama mafiosa, perquè és un disseny per a organitzar l’extracció de la matèria primera de la població. Això fan els governs. Una extracció de recursos per a redistribuir a la família. Ell feia la feina de preparar el terreny, després recol·lectar i després repartir. Però De Guindos no tenia aquella passió d’embutxacar-se coses, com els altres. Que això és un enigma: per què els Urdangarins i els Ratos, amb tots els diners que tenen, volen robar més? —Això passava amb tots els consellers i la directiva de Caja Madrid. La gran quantitat de diners que percebien, les dietes, les targetes… —Només una reunió eren 1.350 euros. —Rafael Spottorno, ex-cap de la casa reial espanyola, també en surt empastifat. —Sí, tants anys essent conseller del rei, oi? Va participar en tot allò, però s’oposava a les coses de més mal gust. Podem robar sense necessitat de fer coses de mal gust. S’havia oposat a coses molt extravagants, com donar diners per fer un film d’Esperanza Aguirre. —Fins que comença a esclatar tot amb la crisi. —És que la baralla final entre ells no és per la crisi, és per la seva història de dotze anys. Viuen un drama paral·lel que no té res a veure amb la crisi. No pensen la manera de salvar el que sigui per la situació general, sinó que pensen en la seva història. —Malgrat l’enorme repercussió política, econòmica i social que tenia. —Sí, però ells no eren unes ments brillants d’estratègia financera. Fins al judici no van arribar a fer l’associació de la responsabilitat que tenien en tot això. Perquè són com els nens que no saben quant valen els diners. No relacionaven allò que feien amb la crisi. —Veure’ls així no és una manera de perdonar-los? Mireu, no sabien què feien… —És que crec que és un problema sistèmic. Perquè deixar unes persones incompetents en la majoria dels llocs de poder… La majoria dels ministres són incompetents, no saben res. Avui t’ha tocat el Ministeri de Sanitat, vinga. L’estructura sistèmica que permet a gent completament incompetent de gestionar la cosa pública o que fa impacten en més del 10% de la gent no és un problema d’ells, és un problema de nosaltres com a democràcia. Encara ens creiem els gurus, els senyors amb cueta que surten a la tele. Tenim un problema estructural que hem de corregir, perquè si no sempre arribarà el més grimpador, el més fotogènic i el que té amics a la tele. —Aquestes conductes que hem vist a Bankia també les hem vistes en moltes altres caixes. —Perquè és una malaltia de la mena de democràcia que tenim. No en tenim prou que hi hagi gent menys dolenta o bona gent. Igualment hem d’estructurar un poder que sigui més controlable. L’origen de la corrupció són els partits. Són el motor de la corrupció. És l’estructura que tenen que no funciona. Tu has d’agradar al líder. L’obediència al líder és molt més important que qualsevol competència teva. Si ets competent i tens idees pròpies però no ets fidel al líder no arribaràs enlloc. Acaba tenint poder la gent mediocre, obedient. Als partits cal molta gent, i es creen xarxes clientelars, en què has de col·locar la teva gent. I això ja és corrupció. No dic que no hi hagi d’haver partits, però se n’ha de modificar l’estructura. —No hi veieu excepcions, en el sistema de partits actual? —Sí. Jo crec que a Catalunya hi ha un fet diferencial en l’esquerra que té a veure amb els moviments socials catalans. El 15MpaRato no hauria prosperat si haguéssim estat a Madrid. A Catalunya els moviments socials funcionen en xarxa i amb respecte a l’autonomia dels altres; per això aquí sorgeix la PAH i a Madrid és molt complicat. A Madrid, fins i tot en els moviments socials hi ha aquestes relacions clientelars. Aquí poden conviure amb respecte mutu coses com els comuns, la CUP, Esquerra… —Aquests són els partits que veieu com una excepció? —És complicat, perquè també hi ha responsabilitats en governs passats. Res no és perfecte, però la mena de convivència i de respecte dins els moviments socials és molt diferent de Madrid. Els únics atacs que vam rebre en el 15-M quan vam començar van venir des de Madrid: ens demanaven qui havia aprovat això que havíem fet a Barcelona, és a dir, l’acció pel cas Bankia.

Summary: Simona Levi: ‘Hem rebut agressions més fortes d’Izquierda Unida i Podemos que no de Bankia’


Víctor Font (Granollers, 1972) encapçala la candidatura ‘Sí al futur‘ per a presidir el FC Barcelona a partir del 2021, quan són previstes les pròximes eleccions. Font –llegiu-ne el perfil– és un empresari que ha viscut a cavall entre Dubai i Barcelona aquests últims anys i que fa temps que es prepara per a intentar presidir el club blaugrana. El primer assalt el tindrà demà a l’Assemblea de Compromissaris, on va aconseguir que es votés una reforma estatutària per a implementar el vot electrònic en les eleccions del club. En aquesta entrevista parla del Barça i de futbol, però també dels seus orígens, de la seva trajectòria professional i de política. —Qui és el Víctor Font empresari? —El Víctor Font empresari és, per una banda, emprenedor, i, per l’altra, consultor en les telecomunicacions, els mitjans i la tecnologia. Un sector en el qual no tenia decidit dedicar-m’hi, no per formació ni per interès personal inicial. —Quina vocació teníeu de jove, doncs? —El meu avi va fundar el que primer va ser un taller d’Ossa i després es va convertir en un taller i concessionari de la marca Citroën i més tard Citroën-Peugeot. El meu pare el va heretar i el va gestionar. A casa he viscut el negoci familiar de botiguer-venedor i, fins i tot, algun estiu hi treballava. Però no tenia cap vocació concreta. Potser per haver viscut una mica la tradició empresarial de mitjana-petita empresa, i el fet de no tenir-ho gaire clar, vaig estudiar Administració i Direcció d’Empreses a ESADE. A pilota passada, n’estic molt content. —I la vostra mare, a què es dedicava? —Va ser administrativa durant temps. Després es va dedicar a la casa perquè va tenir quatre fills. Quan el meu germà petit ja va ser una mica més gran, va emprendre un projecte personal i té botigues de roba per Barcelona. —Quan entreu en el món de la consultoria tecnològica? —Quan acabo la carrera, enlluernat per les grans marques, volia entrar en alguna de les grans consultories d’estratègia capdavanteres a escala mundial. Però el setembre del 1995 em va trucar Ferran Soriano. ‘M’han donat el teu nom i som un grup de catalans de Monitor que volem muntar una consultora a Barcelona.’ Vaig passar el procés de selecció i em van fer una oferta. —Allà també coneixeu Marc Ingla. —Sí, ell i Soriano eren dels fundadors de Cluster. Era el començament de la telefonia mòbil i allò va esclatar. No me’n vaig adonar i vaig estar-hi fins que vaig començar el meu projecte empresarial, el 2005. Ingla i Soriano es venen l’empresa abans i el 2003 entren al Barça. A mi me’n van fer soci i va ser just quan van vendre l’empresa. Per tant, no tenia ni una acció i no vaig fer ni un duro de patrimoni. —I quan us emancipeu empresarialment i uns instal·leu a viure a Dubai? —Després d’haver esclatat la bombolla tecnològica el 2001, les grans operadores de telecomunicacions s’endeuten per les llicències de 3G. Tots els nostres clients tradicionals d’Europa redueixen pressupost de consultoria estratègica i ens hem de començar a buscar les garrofes en els altres mercats. El dia de Nadal del 2003 em truca un grup d’inversors de Bahrain, que no sabia ni on era al mapa, per dir-me que els havien recomanat el meu nom. Una altra trucada que d’alguna manera em canvia la meva trajectòria. Buscaven consultors especialistes per a ajudar-los a muntar un consorci que optés a la segona llicència de telefonia mòbil a Bahrain. Mirant l’Atles vaig veure que era al costat de l’Irac i pensava que no se m’hi havia perdut res. Però el meu CEO em va recomanar que ho provéssim. —I cap allà. —Allò em va fer veure que tot el procés de liberalització als països més desenvolupats es començava a produir allà, eren mercats emergents. Llavors vaig començar insistir la meva empresa perquè obrís una oficina a Dubai com a boixa per a abastar mercats emergents. Els en vaig convèncer. I així és com vaig anar a viure Dubai. Durant el primer any es van confirmar totes les hipòtesis de gran potencial de negoci en tots els mercats emergents de l’Àfrica, el subcontinent indi… I això va fer que me n’anés a veure el CEO i li digués que estava disposat a estar-m’hi més temps per a estendre el compromís. Però em van dir que no, que ja havia fet créixer massa el negoci i que hi havia un risc important. I gràcies al fet que em van dir que no, vaig fundar Delta Partners. Així és com el 2006 comencem amb la vocació de muntar una multinacional en consultoria estratègica, però també en banca d’inversió i inversions en telecomunicacions, mitjans i tecnologia. —Quin volum de negoci té? —Tenim sis oficines: Dubai, Johannesburg, Singapur, Barcelona, San Francisco i Nova York, i aviat n’obrirem una altra a Austràlia. Som uns 200 i escaig empleats i facturem al voltant de cent milions de dòlars. —Vàreu formar part de la candidatura electoral de Marc Ingla a les eleccions del 2010. Què us aporta aquella experiència per a decidir més tard de presentar-vos-hi? —Jo porto al Barça a la sang, de sempre. El 2003, quan dos companys de feina decideixen d’entrar de la nit al dia en una candidatura al febrer i el juny en són vice-presidents, se’t transmet una mica una sensació de ‘Operació Triunfo’. En aquelles eleccions que guanya Joan Laporta jo només hi vaig participar com a voluntari. Em vaig endur la sensació que m’havia passat un tren per davant i que se n’havia anat. Llavors tiro endavant el meu projecte. El desembre del 2009, nou cinc o sis mesos abans d’unes noves eleccions, Ferran Soriano em diu que em vol a la seva candidatura. —I dieu que sí. —La passió va guanyar la raó i ho vaig deixar tot, i aquest despatx on som ara va servir de sala de juntes per a aquella candidatura. Una candidatura que l’encapçalava Ferran , però que llavors era president d’Spanair i hi va haver molt lobby perquè no es presentés per incompatibilitat. I llavors el relleu el va agafar Marc , dos o tres mesos abans de les eleccions. Aquell procés del 2010, tot i que com a projecte col·lectiu no va ser d’èxit, per mi personalment va ser interessant. Vaig poder viure, veure, entendre i posar-me el club al cap perquè crec que vaig ser el que més va pencar. I també vaig poder conèixer el món periodístic, de les penyes i l’entorn del Barça, i vaig poder participar en debats. Arran d’aquella experiència personal, surten dos nous projectes a la meva vida. —Quins? —Un és el diari Ara. És l’Antoni Bassas qui m’explica el projecte. Em demanen que hi posi diners i demano ser part del consell d’administració. I després el tema del Barça. Havent viscut com a voluntari el 2003 i en primera persona el 2010, em capfico respecte de la manera com es basteixen projectes per a governar el club. Em xoca el format esprint, que amb cinc sis mesos es munta tot; i dos, que els únics criteris per a formar part de la junta era ser soci i poder avalar. Res més. Penseu que el dia abans de les eleccions incorporàvem dos nous possibles directius. Amb l’equip de la junta pràcticament no ens coneixíem. Amb alguns de res, amb alguns altres només de compartir la campanya. Això em va xocar molt. —Què us preocupa del model actual del Barça? —Crec que cal tenir una visió respecte de la manera com crec que el Barça ha d’afrontar els desafiaments els pròxims deu o quinze anys per a substituir una generació única de futbolistes; en un moment en què la competència és tan potent, sobretot pel seu avantatge econòmic pel model de propietat; en un moment en què hem d’emprendre una inversió de l’Espai Barça; en què els comptes de resultats ja no donen de si i de cop hem reconvertit el model de negoci i ens hem convertit, sense haver-ho explicat, en un club venedor, com el Sevilla. Per a tenir visió per a fer front a aquests desafiaments, el format d’una candidatura esprint no funciona. Per això ja ens hi vàrem posar a treballar el 2013. —I què heu fet de llavors ençà? —Vàrem començar a compartir i validar la nostra visió amb gent de l’entorn perquè poguessin donar resposta. Pep Guardiola el conec durant el seu any sabàtic a Nova York i durant tota una tarda li explico el projecte; també a periodistes, ex-directius, ex-jugadors… Per això el meu nom va sortir per a les eleccions del 2015; llavors no ens havíem compromès a res. Però arriba un punt, fa un any i mig, que veig que o faig un pas i m’hi comprometo o ho deixo. —Quin perfil de directiu us acompanyarà, si acabeu essent president? —Un dels pilars fonamentals serà de construir una junta que, més enllà de ser formada de socis i de tenir capacitat per a avalar, tingui experiència per a fer front al desafiament de futur. Tinc claríssim que gran part de la directiva seran persones que a priori no volen ser directius. Gent que no tingui una agenda personal o segons quins interessos, és molt difícil de motivar-la per a una causa com aquesta. Quan jo faig el pas, agafo un parell d’aquests candidats que no s’havien imaginat mai ser directius del Barça però que penso que tenen experiència i que els toca prendre partit, em diuen que sí i llavors em veig amb cor de començar a fer camí. Llavors és quan aixequem el dit el juny de l’any passat. —Aquests dos noms es poden avançar? —No, perquè són gent que tenen perfil públic, amb responsabilitats i que ni pel projecte ni per ells, no suma dir-ne el nom. —Per a ser directiu, com heu dit, cal ser soci i poder avalar, i això són uns quants diners. No creieu que és una selecció massa exigent? —Aquí hi ha la complicació. Per això tenim claríssim que si un dia governem el club, una de les prioritats serà canviar el model dels avals. Eliminar-los. Surten amb Gómez Navarro a la llei de l’esport als anys vuitanta. Llavors tenia sentit perquè no hi havia gens de control financer als clubs, però avui dia hi entra la Lliga, la FIFA i la UEFA; és més que suficient per a garantir l’estabilitat patrimonial dels clubs. Treballem perquè la junta pugui presentar l’aval necessari, però, si cal, farem excepcions perquè algú que no pot avalar però de qui ens interessa l’experiència també pugui formar part de la directiva. —Però, és clar, no teniu la potestat de retirar els avals. —No, però s’hauria de fer lobby i parlar amb Javier Tebas per convèncer-lo que això no té gens de sentit. —I el model de club, que continuï essent dels socis, és intocable? —De fet, una de les motivacions que tenim i una de les raons del projecte que impulsi, és que hem de veure quins canvis hem de fer en el model de club per a poder continuar competint al màxim nivell i reforçant el model de propietat. Perquè, si no hi ha canvis, es pot perdre el model de propietat o deixarem de competir. Aconseguir tots dos objectius amb la gestió actual és utòpic. La nostra motivació és garantir aquests dos objectius. —Sandro Rosell va tancar el club i va restringir els requisits per a fer-se soci. Això ho mantindreu? —Jo, personalment, perquè dins el projecte hi ha debat, penso que tancar el club és un error. Mentre hem anat construint projecte, ens hem trobat una quantitat de culers de veritat que no són socis, i no ho són per dos motius: perquè s’ha tancat, i perquè s’ha buidat el concepte de soci. Avui dia, ser soci, quins drets et dóna? Pagues i votes un cop cada sis anys. Això t’ho diu la gent. Ens hem de creure que el soci és el propietari i els fets han de ser consistents. Hem de posar el soci al mig del model. La iniciativa del vot electrònic és un punt més en coherència amb això. Després hi ha el debat de si tots els socis han de tenir el mateix dret de propietari, per veure com gestiones segons quins riscs que són derivades o variants que tenen sentit considerar. Per exemple, tornar a obrir el club. Som 101.00 socis al cens, 140.000 en total. Doncs els primers 75.000 són els que tindran dret en unes eleccions i els altres tindran dret de vot, però potser no en unes eleccions. Algun concepte així per a eliminar els riscs aquells que diuen: ‘Si obrim el club i 30.000 xinesos se’n fan socis, què?’ —Respecte del vot electrònic, Cardoner deia la setmana passada a l’Sport que sou un oportunista perquè la llei de l’esport no preveu aquesta possibilitat. —Sí, som molt oportunistes perquè calen fets, no paraules. Els vam dir que ells proposessin el canvi dels estatuts per quan la llei ho permetés, però van dir que cal esperar que es modifiqui la llei, que ho aprovi l’assemblea, fer una comissió d’experts… Ens plantem l’any 2054. —Hi ha el consens polític per a canviar la llei? —Per les coses que sabem, en són partidaris JxCat, ERC i el PSC i hi ha el compromís de no oposar-s’hi per part de Ciutadans, el PP, els comuns i la CUP. Per una cosa que genera consens… —Qui ha estat el millor president del Barça? —Crec que hi ha barreges. Laporta serà recordat com un dels millors presidents, sobretot per la seva coherència i consistència amb un model de joc, el ‘cruyffisme’. Però també va tenir episodis menys afortunats. Nuñez, tot i les crítiques que ha rebut, va fer una primera transformació del club i gràcies a ell Cruyff va ser entrenador i va plantar les llavors de tot allò que s’ha fet després. Tothom hi ha fet contribucions. —És sabut que teniu una gran relació amb Xavi Hernández. —Professional i personal. Neix al voltant del projecte del Barça. Vaig anar a veure’l a Doha per explicar-li el projecte i va néixer una relació personal que amb el pas del temps s’ha enfortit. —Xavi té cap paper a la vostra candidatura? —Formalment no. És l’entrenador de l’Al-Sadd i té les seves responsabilitats. Però intentem aglutinar tant de talent com puguem dins el barcelonisme. Hi ha molts noms i cal separar el gra de la palla. Si no, hi ha la tendència a incorporar jugadors d’èxit a la gespa que no tenen per què tenir qualitats a fora. Xavi és multidisciplinari i amb capacitats per a fer moltíssimes coses. A part de ser entrenador, crec que podria fer moltes més coses al Barça del futur. —Xavi seria el vostre entrenador? —Quan Xavi se senti preparat i vulgui entrenar el primer equip del Barça i el club ho necessiti, serà lògicament l’entrenador del Barça, independentment de qui governi la institució. Però hem d’evitar que es repeteixi una situació com la de Pep Guardiola, que entrena quatre anys, es crema i se n’ha d’anar, i a més reforça un competidor. Hem de crear les condicions perquè quan Xavi vulgui ser l’entrenador del Barça ho pugui ser, però abans i després veure de quina manera continuem canalitzant el seu talent pel bé del club. —Entre Valverde i Xavi hi haurà segurament un entrenador. Qui us agradaria que fos? —Això s’ha de deixar a les mans dels professionals de l’àrea esportiva, qui més i millor coneix la idea i l’estil de joc del Barça. Com a afeccionat, m’agradaria que fos un entrenador que tingués molts coneixements de ‘cruyffisme’ i que aportés resultats, però que tingués també capacitat de lideratge i gestió del vestidor. No n’hi ha gaires. Em vénen els noms de Pep  i de Xavi. Pep Guardiola és el millor entrenador de la història i Xavi crec que arribarà al mateix nivell… —Quina pressió que poseu sobre Xavi… —Sí, però de fet ell ho diu amb molta naturalitat. Diu que li fa il·lusió i que vol, però que de pressió gens. Ell ho ha fet tot, al futbol. La sensació de pressió potser la veiem més nosaltres que no pas ell. —Parlàveu de la Masia, de Cruyff… però molts socis poden pensar que el cap de setmana passat el Barça alineava Carles Pérez i Ansu Fati. Què falta a la Masia o què s’ha de cuidar? —Li falta consistència absoluta en totes les decisions. Aquesta consistència ha de ser sostinguda en el temps i no condicionada a segons quins factors. Ansu Fati i Carles Pérez juguen, però també és cert que això és conseqüència d’una situació excepcional de lesions. Valverde el veig com un bon entrenador, una persona honesta i treballadora, però no el veig com a l’entrenador ideal per al Barça. —Neymar ha de tornar? —Personalment, ni per la part esportiva, ni per l’econòmica ni la institucional no hauria de tornar. A més, ara s’ha optat per Dembélé i Bartomeu mateix va dir que era millor que Neymar… —La setmana passada va haver-hi una polèmica per un article de Xavier Bosch a Mundo Deportivo. Gerard Piqué hi va respondre sense referir-s’hi i Santi Nolla va respondre-li encara en un altre article. Què n’opineu? —La polèmica indica que la situació no és gaire estable dins el Barça. Hi ha una manca de lideratge institucional quant a qui ha de prendre les decisions. —Us preocupa que algun grup comunicatiu us vagi en contra? —Sí, lògicament. Puc esperar que el Marca o l’As intentin torpedinar el nostre projecte, però que ho fem entre nosaltres és una cosa que mai no he entès. No ho dic perquè cregui que això ja passi. Som un projecte constructiu i no estem en contra de ningú. Potser ens ajuda que no ens mati cap grup de comunicació. —Normalment els títols de futbol que es guanyen en l’any electoral marquen el resultat de les eleccions. Temeu que això us pugui jugar en contra? —No, no. Molta gent em diu que si guanyem el triplet l’any vinent, me n’oblidi. No ho sé, al final això és menysprear molt la capacitat crítica del soci del Barça. El 2015 crec que va guanyar Bartomeu, tot i que a les enquestes cinc mesos abans no li donaven cap possibilitat, pel triplet i també perquè no hi havia gaire alternativa. Laporta va presentar-se a l’últim moment i sense gaire preparació. —Les alternatives a Bartomeu eren Joan Laporta, Agustí Benedito i Toni Freixa. A qui vau votar? — Vaig votar en blanc, precisament per això. —Avui és primer d’octubre. Fa dos anys va jugar-se el partit entre el Barça i Las Palmas a porta tancada malgrat la repressió i tot allò que passava. S’hauria d’haver jugat? —Les coses que van passar aquell matí crec que van fer que ningú no recordés que hi havia un partit de futbol. Vaig pensar que no es jugaria i no entenia que al final sí que es jugués. Amb independència de la ideologia de cadascú, tots els catalans estàvem convulsionats. Quan hi he reflexionat amb el cap fred, també entenc que la decisió, per les implicacions que tenia, no era fàcil de prendre. Si m’intento posar al lloc de qui havia de prendre-la, no sé què hauria fet. Era una situació complexa. —S’ha escrit que sou un candidat independentista, sobiranista… com us definiu políticament? —Sóc de la nova fornada d’independentistes. Del grup de persones que creia en l’encaix de Catalunya a Espanya però que ens hem adonat que això no és així. Però en el projecte que construïm per al Barça hi ha gent d’ideologies molt diferents, és molt transversal. Necessitem gent amb experiència, el club és molt transversal i ho ha de continuar essent. Nosaltres marquem la línia en el dret de decidir. El Barça té les seves arrels i els seus valors fundacionals, el catalanisme n’és part inequívoca i hi hem de ser 100% fidels i estar al costat de la voluntat majoritària del poble de Catalunya. La via democràtica és la manera de resoldre qualsevol conflicte. —Compteu que puguin fer una campanya de desprestigi contra vós per la manera com us expresseu políticament? —Sí, hi compto. Quan vaig fer la reflexió personal de les implicacions de fer això que intentem fer, vam valorar-ne els aspectes negatius. —Dèieu que el límit és en el dret de decidir. Hi havia una campanya perquè el Barça adoptés el llaç groc. Hi éreu favorable? —En un cas com aquest, s’hauria de consultar amb els socis i que la majoria decidís què s’ha de fer. —Hi estaríeu d’acord? —Jo, personalment, sí. —En el cas que la sentència del Suprem sigui condemnatòria, el Barça ha de prendre alguna iniciativa? —No hi he pensat, però això seria anar més enllà de què comentava. —Volem acabar amb algunes preguntes breus. La grada d’animació, us agrada? —Personalment m’agrada. Que hi hagi més animació i caliu al camp a mi m’agrada. Quan era jove, era d’anar on es cridava més i m’agrada viure els partits amb intensitat. —S’han de jugar partits de Lliga espanyola a Miami o una Supercopa al Marroc o a l’Aràbia Saudita? —S’ha de promocionar la marca Barça arreu del món, però fer un partit aïllat com es pretenia no ho entenia gaire. I si fos el Reial Madrid, m’hi hauria oposat. És molt més difícil per al Barça de jugar a Montilivi, com era el cas, que no a Miami amb una afecció que animaria el Barça a fora de casa i en un camp més gran. Es va voler posar el carro davant els cavalls i no es va pensar gaire en les implicacions de la competició, perquè això l’altera. —Abaixaríeu el preu de les entrades al Camp Nou? —És una qüestió d’oferta i demanda. Ens agradaria prendre mesures per a fomentar i incentivar l’assistència dels socis a l’estadi. S’ha perdut molt el caliu, hi ha una monetització amb molts estrangers… —Amb aquests preus prohibitius les famílies ho tenen difícil. —Si fas una transformació del model econòmic de manera que les fonts d’ingressos tradicionals com la venda d’entrades perden pes, un dels beneficis de ser soci seria pràcticament no pagar per anar a l’estadi.

Summary: Víctor Font: ‘Hem de crear les condicions perquè Xavi pugui ser l’entrenador del Barça’


La CUP es reunirà demà a les 17.00 al congrés espanyol amb la portaveu del PSOE, Adriana Lastra, en el marc dels contactes que mantenen els socialistes per a la investidura de Pedro Sánchez com a president del govern espanyol. La trobada es farà una hora després de la reunió que mantindrà la portaveu socialista amb Laura Borràs, portaveu de JxCat al congrés espanyol. Avui mateix, Sánchez s’ha reunit de manera infructuosa amb els caps del PP i de Cs, Pablo Casado i Inés Arrimadas, que han tancat la porta a facilitar la seva investidura i la conformació d’un govern amb Podem. Mentrestant, ERC i PSOE continuen negociant la investidura amb l’objectiu que es formi una mesa de negociació entre els dos governs per ‘encarrilar el conflicte polític’ sobre Catalunya.

Summary: La CUP es reunirà amb el PSOE demà a la tarda


VilaWeb convoca, com cada any, l’Assemblea de Lectors, que tindrà sessions en dies diferents a Vic, Barcelona, Perpinyà, Palma i València. La primera d’aquestes sessions serà a Vic el 7 de febrer a les set del vespre a l’edifici del Sucre (carrer de l’Historiador Ramon d’Abadal i de Vinyals, 5). La següent assemblea es farà a Barcelona el dia 10 de febrer a les onze del matí (al Centre de Cultura Contemporània de Barcelona, al carrer Montalegre, 5). Abans, cap a les deu del matí, es farà una visita a la seu del diari, al carrer de Ferlandina, 43. A Perpinyà, l’assemblea es farà el dissabte 17 de febrer a dos quarts d’onze del matí al Casal (avinguda del Liceu, 23). L’assemblea de València es farà el 24 de febrer a les dotze del migdia a la Societat Coral el Micalet (carrer de Guillem de Castro, 73). I finalment, l’assemblea de Palma es farà el dijous 22 de març a les set del vespre a Can Alcover (carrer de Sant Alonso, 24). En el cas de Palma, es farà primer una conferència a càrrec de Vicent Partal i Pere Cardús oberta a tothom, i en acabat, es farà l’assemblea de subscriptors en una reunió més breu. A l’Assemblea de Lectors, hi poden assistir tots els subscriptors del diari. Si encara no en sou, podeu fer-vos-en omplint aquest formulari. El director, Vicent Partal, i responsables del diari membres de la redacció hi expliquen els projectes en marxa o futurs i escolten, especialment, els comentaris i crítiques dels subscriptors. La sessió de Barcelona, a més, serà retransmesa en directe per vídeo, per facilitar la participació de tots els qui no hagin pogut acudir a cap de les quatre convocatòries.

Summary: VilaWeb convoca l’Assemblea de Lectors a Vic, Barcelona, Perpinyà, València i Palma


Quim Torra insisteix que la taula de negociació entre governs ha de comptar amb un mediador internacional que vetlli pels acords, tot i les diferències amb ERC sobre la rellevància d’aquesta figura en l’inici de les converses amb Pedro Sánchez. La discrepància entre els socis de govern sobre el mediador ha aflorat en la primera sessió de control del parlament al president de la Generalitat després de la retirada del seu escó i poc abans que s’iniciés el primer debat sobre el pressupost, el nucli aglutinador de l’executiu abans d’una convocatòria electoral anticipada que continua sense data. El president de la Generalitat no només ha tornat a recordar que la setmana passada el parlament va aprovar una moció que deia que el diàleg requeria ‘d’una mediació internacional’ sinó que ha avisat que, si no és possible que hi sigui, serà la cambra qui haurà de pronunciar-se sobre com actuar. ERC considera que el mediador hi hauria de ser, però que la seva existència no hauria de condicionar l’inici de les converses. Aquest matí mateix, abans de la represa del ple, el president del grup parlamentari d’ERC, Sergi Sabrià, havia demanat a JxCat en una entrevista a Ràdio 4 que no utilitzi el mediador com a ‘excusa’ per a no dialogar amb Madrid i s’havia mostrat convençut que el seu partit aconseguiria que ‘no sigui un impediment’. Dins de l’hemicicle, Sabrià hi ha insistit veladament, sense referir-s’hi de manera explícita: ‘Persistirem en la idea del diàleg sense excuses que, tot i semblar ser coherents, semblen amagar de vegades la intenció de fer-ho impossible’, ha proclamat. Curiosament, JxCat, ERC i la CUP van votar a favor de la figura del mediador internacional en la moció que es va aprovar dijous al parlament, poc després de la reunió entre el president català i el president espanyol. El punt en concret deia que, tenint en compte els antecedents, es requereix el mediador per a ‘dotar de garanties aquest diàleg entre iguals i donar visibilitat i efectivitat a les negociacions’. Els comuns es van abstenir. Ara Torra s’agafa a aquesta votació per a advertir als seus socis que dependrà del parlament decidir com actuar si no és viable introduir el mediador en les converses. No serà fàcil, i per això ERC intenta evitar que dinamiti les converses. El mateix Pedro Sánchez va deixar clar dijous des del Palau de la Generalitat que no l’acceptaran. De fet, va ser el refús definitiu del PSOE a un relator que inicialment havia acceptat, el que va portar l’any passat Sánchez a dinamitar l’intent de negociació encarrilat en la reunió del Palau de Pedralbes per la pressió interna del seu propi partit i del PP, Cs i el PSOE. Però Torra s’ha refermat en el mandat de la cambra: ‘Aquest parlament pren decisions que són mandats per a mi’. Ha estat JxCat, amb una pregunta formulada per Albert Batet, qui ha tret el tema en la sessió de control. Per a JxCat, el mediador és ‘fonamental’ per a esmorteir la desconfiança que tenen de Madrid. ‘No és el president de la Generalitat qui demana un mediador, és el parlament de Catalunya’, ha respost Torra, que ha assegurat que traslladarà al govern espanyol la necessitat d’incloure’l. Un altre tema que havia provocat diferències entre els socis de govern, i que Torra ha donat per tancat després de la reunió d’ahir del consell executiu, ha estat la convocatòria de la comissió bilateral estat-Generalitat, on el president pretén que s’abordin totes les qüestions de gestió competencial i ordinària que no tenen a veure amb la resolució del conflicte polític. És el conseller d’Afers Exteriors, Alfred Bosch, qui presideix aquesta comissió per la part catalana. ‘De les 44 propostes de Sánchez, 40 han d’anar a aquesta taula’, ha assenyalat Torra. El context pre-electoral ha amarat el debat parlamentari, i no hi ha data perquè se’n concreti el final, sinó més aviat al contrari, sembla poder ajornar-se fins a la tardor després que la consellera Meritxell Budó subratllés ahir que el president pot no convocar-les just després de l’aprovació dels comptes (prevista per al 18 de març o un mes més tard, en funció de si l’oposició envia el pressupost al Consell de Garanties Estatutàries perquè n’emeti un informe). Torra tampoc no ha volgut concretar quan pensa convocar les eleccions un cop s’aprovi el pressupost malgrat la insistència dels comuns. ERC li ha insistit que consensuïn plegats la data. Però mentre això no passa, el grup de Sabrià fa una crida a prioritzar la negociació amb Madrid i a aparcar les diferències davant de l’oportunitat que s’ha obert a canvi de l’abstenció d’ERC en la investidura de Sánchez. Torra, però, no accepta un diàleg perquè sí: ‘Necessitem mètode, objectiu, garanties, perquè pugui produir uns fruits’, ha al·legat. La CUP, que segueix amb escepticisme l’intent negociador, ha tornat a carregar contra la gestió dels Mossos d’Esquadra, les càrregues, detencions i judicis a militants i activistes independentistes. Torra ha avançat que el conseller d’Interior, Miquel Buch, presentarà d’aquí a un mes un primer informe de les 37 actuacions policials que s’investiguen. D’altra banda, els comuns han reclamat a l’executiu que negociï amb ells a quines partides pressupostàries s’incorporen les dues dècimes de la flexibilització de l’objectiu de dèficit acordat divendres pel Consell de Política Fiscal i Financera. Jéssica Albiach ha avançat que les àrees que més recursos necessiten són les d’infància, dependència, habitatge i cultura. El PSC, en canvi, s’ha centrat en la catàstrofe que va patir el Delta de l’Ebre amb el temporal Glòria i el Cs i el PP han criticat que Torra respongués les preguntes dels grups tenint en compte que consideren que ja no és president, però han continuat formulant-li preguntes, cosa que ha portat Torra a qüestionar la incoherència aparent. ‘Deuen haver retirat ja la querella per usurpació de funcions, no? Perquè estan fent una pregunta al president de la Generalitat’, li ha etzibat al PP. Torra no té escó, però la quotidianitat del parlament continua.

Summary: Torra topa amb ERC al parlament pel mediador internacional en la taula de negociació


Paul Allen és un home optimista i rialler. Deu ser condició necessària quan hom vol capgirar el sistema. Sí, aquest home afable que viu a Gal·les entre els boscos, és un revolucionari. Sense boina i fusell. Allen vol sacsejar el Regne Unit i canviar totalment el seu model energètic. Considera que, en vint anys, si es fan ‘accions fermes i directes’, el país es desfarà de la dependència dels combustibles fòssils i reduirà a zero les seves emissions de diòxid de carboni. Certament optimista, però potser més realista d’allò que sembla, Allen reconeix que la idea sona extravagant. Ara bé, després de dècades d’estudi al Centre de Tecnologia Avançada, assegura que ‘tenim les tecnologies i els mitjans suficients’ per a dur terme la transició energètica. Ens trobem amb Allen als jardins del Palau Robert, on participa en el XX Fòrum de l’Energia Sostenible. Entre conferències, trobem un moment per asseure’ns en un banc i parlar sobre el projecte que dirigeix: ‘Zero Carbon Britain‘. Les palmeres, les ciques, les falgueres, les sòfores… són d’un verd esclatant i ens miren amb interès. Allen arracona el te, se’l pren amb llet, i es prepara per a les preguntes. —Qui és Paul Allen i què és el Centre de Tecnologia Avançada de Gal·les (CAT)? —En Paul Allen sóc jo . Sóc un enginyer elèctric i vaig cursar els meus estudis a Liverpool als anys vuitanta. Primer vaig fer una incursió en la música, però fa trenta anys, el 1988, em vaig adonar que havia de fer alguna cosa amb la meva vida i vaig ingressar al CAT, un centre que es dedica a estudiar com ha de ser una vida i un desenvolupament sostenibles. La meva primera tasca fou treballar en plaques solars per a hospitals que Oxfam volia instal·lar en zones de guerra. Més tard, vaig participar en altres projectes i em vaig embarcar en el Zero Carbon Britain. —En què consisteix? —El planeta viu una situació d’urgència i ens hem de plantejar de fer accions fermes i contundents per atenuar els efectes del canvi climàtic. El nostre objectiu és aconseguir un Regne Unit lliure de carboni en vint anys. En els nostres informes hem demostrat que és possible i que no calen noves tecnologies o innovacions: tenim tot el necessari. El 2007, en el nostre primer informe, vàrem detallar la dimensió del repte i el ritme que calia seguir per reduir les emissions a zero. I vàrem captar l’interès dels polítics, concretament del partit Liberal, el tercer més important. —Quina resposta vàreu rebre de l’estament polític? —Vàrem presentar l’informe al comitè del canvi climàtic, que poc després va aprovar l’anomenada Climate Change Act, en la qual es deixava palès que el Regne Unit havia de reduir les emissions de carboni un 80% abans del 2050. Sona bé, eh? Doncs els liberals, que foren els que ens hi convidaren, van entrar al govern el 2010 gràcies a una coalició amb els conservadors. —I bé? —Es van oblidar completament del canvi climàtic. De totes maneres, la decepció ens va servir per perseverar en el nostre objectiu. —Realment estem preparats per a fer aquesta transició? —Sí, rotundament. Hem fet una recerca molt detallada. Hem analitzat dades del Regne Unit sobre el vent, el sol, les marees… hora a hora en un període de deu anys. Amb això, hem pogut projectar tota la potencialitat energètica que té el país. Ara, cal dir que l’optimització de les renovables ha d’anar de la mà d’un consum energètic més eficient i sostenible. Amb això no vull dir pas un consum racionat, simplement que hem de ser conscients que ara mateix malgastem molt en habitatges mal aïllats, per exemple. Sincerament, crec que podem funcionar 100% en renovables en vint anys. —La producció de les renovables té un punt més atzarós que no pas la d’una central tèrmica. Com es garanteix una producció mínima? —No podem controlar els fenòmens meteorològics i, per tant, hem de ser conscient que tindrem pics de producció i també caigudes. En les condicions actuals, el 80% del temps no es generarà prou energia. Per això, és realment important saber utilitzar l’excedent dels pics de producció. Generalment, els excedents s’emmagatzemen, però, en el cas de l’energia, això suposa una inversió monstruosa que ara mateix ho fa pràcticament inviable. Per tal de cobrir les caigudes, proposem fer servir l’excedent per produir gas o dièsel sintètic. D’aquesta manera podem utilitzar bona part de la infrastructura energètica ja existent, i la inversió és mínima. —I si és factible la transició, per què no la fem? —En el darrer informe que hem fet ens dediquem a identificar les barreres que ho impedeixen i com les podem superar. —Quines barreres són? —Motivacions personals, vincles familiars, la feina, pressió dels amics, la llei, la cultura… hi ha moltes ‘forces’ que condicionen la nostra vida. I aquí també sorgeix un concepte molt interessant que s’anomena carbon lock-in, és a dir, les inèrcies i reticències en l’àmbit públic i privat que ha generat un sistema basat en les energies fòssils que impedeix la penetració de les renovables. Durant més de cent anys, els combustibles fòssils han evolucionat amb la societat, la política, la llei, l’economia, les infrastructures… els lligams i la dependència són molt forts, però ens cal pensar noves maneres de relacionar tots aquests àmbits. En comunitats petites, s’ha demostrat que és possible i ara cal fer el pas a gran escala. Fer un canvi sistèmic. —Una revolució, vaja. —Doncs sí. I aquest cop cal convèncer els estaments polítics. Tanmateix, no podem ser naïfs. Al Regne Unit, la indústria energètica representa un lobby d’uns quatre bilions de lliures que pressiona els diputats segons els seus interessos. Cal més transparència. Si un càrrec electe ha rebut finançament de la indústria, és necessari que se sàpiga. I això mateix per a les portes giratòries. —Transparència o prohibició? —Seria ideal que es prohibís, però almenys hem d’exigir que tot plegat sigui públic. Així doncs, la ciutadania, amb tota la informació, podrà discernir. Hi ha països, com ara els nòrdics, en què el control és molt més alt que al Regne Unit. —Però ens afecten més coses que els grups de pressió, no? —Oi tant, les comunicacions, és a dir, com ens arriba la informació. Al Regne Unit tenim sis multimilionaris que controlen el 80% del mercat mediàtic-informatiu. Certament, és un model molt difícil d’aturar, però ens cal actuar perquè sigui més plural i accessible. I els ciutadans hem de tenir aquest esperit crític per a raonar. Si mires Sky News has de saber que és propietat de la família Murdoch i que tenen uns interessos. Els mitjans en línia i les xarxes socials tenen un potencial brutal que, en part, ens pot ajudar a superar aquest oligopoli informatiu. Si vols, et poso un exemple de com ens hi poden ajudar les xarxes. —Endavant. —Lego, el famós joc de construccions per a criatures, venia fins fa poc models per a fer gasolineres o plantes petrolíferes amb el logo de la Shell. Greenpeace en va fer un vídeo. ‘No tot és fantàstic’, es titulava. Es va fer viral i Lego va decidir trencar l’acord comercial amb Shell. Sembla una ximpleria, però hi ha un pas de tenir joguines normals a joguines patrocinades per una empresa petroliera. —I en l’àmbit social i cultural? —És un canvi sistèmic. Hem de capgirar-lo. Fa trenta anys, la visió de la societat sobre la paritat, el moviment LGTBI, el racisme… No hi havia la conscienciació que hi ha ara. Doncs amb les renovables és això mateix. Sembla impossible, però ho podem fer si rebentem els nostres prejudicis. Ens cal innovació i imaginació per a impulsar aquest canvi, però hem de penetrar també en l’univers mediàtic. Tu pots veure els efectes del canvi climàtic a casa teva. Al jardí, els arbres floreixen abans d’hora o encens la televisió i a l’informatiu parlen d’un desastre natural. Què passa? Això té un impacte mediàtic mínim. Sembla que no existeixi quan mires sèries o films. I aquest silenci també transmet un missatge: si no hi haig de pensar, no fa falta que hi actuï. Per això és molt necessari que els artistes i els escriptors s’involucrin en aquesta lluita. Hem d’arribar a l’art, les novel·les, el cinema. Oferir també una visió positiva d’un futur sense contaminació. Hem de sacsejar els ciutadans com quan la televisió americana va emetre el primer petó interracial. I era un capítol de Star Trek … Sembla una estupidesa ara, però va obrir portes a noves maneres de comportar-se i de pensar. —En el vostre informe mencioneu el concepte multi-sloving, què és? —És molt senzill, volem fer un gran canvi per a salvar el clima, però de retruc solucionem uns altres problemes. Un aire més net redueix les malalties pulmonars, canviar el cotxe per la bicicleta fa que la gent estigui en forma, el cost de la sanitat baixa, etc. Activant el canvi solucionem un gran problema i també recollim beneficis d’altra mena. Què passa? Els acadèmics tendeixen a treballar només en una disciplina o el finançament per a la sanitat o el medi ambient només és per a projectes concrets. Necessitem que hi hagi sinergies i actuacions multidisciplinàries que facin el canvi més eficient i ràpid. Els municipis són el camp de proves perfecte. —Fins ara heu comentat gairebé totes les bondats de la transició. No tindrà un impacte econòmic negatiu? —Hi ha una inversió econòmica, però no una despesa o un impacte negatiu. Si agafem una casa i l’aïllem amb un estàndard molt alt, aquesta casa durarà trenta anys més. Faràs servir menys energia, les factures seran més baixes… amb el temps recuperes la inversió. Passa això mateix en la sanitat. Si inverteixen en una infrastructura de qualitat, en un transport públic potent, consciencies la gent de la necessitat de fer esport i de menjar sa, etc. A la llarga, la factura sanitària es reduirà. ‘Només parles de salut?’, et deus preguntar. Hi ha un informe elaborat pels sindicats de la Gran Bretanya que s’anomena ‘Un milió de llocs de treball pel clima’. S’hi calcula que els pròxims vint anys s’hauran d’aïllar uns vint milions de cases. Això significa una quantitat ingent de feina per a manobres, instal·ladors i fabricants de plaques i aïllants. L’impacte econòmic, el generen els combustibles fòssils. —Què voleu dir? —De vegades fins i tot sembla un secret perquè ningú no en parla. Els productors de combustibles fòssils cobren una quantitat determinada al consumidor, però hi té molts costos amagats. Quins? Subsidis, despeses sanitàries i futures adaptacions per culpa del canvi climàtic, com gent que haurà d’immigrar per la pujada del nivell del mar, per exemple. Quin cost té realment cremar combustibles d’aquesta mena? Segons un estudi de l’FMI, que no és pas un grupuscle esquerranós, el cost de diners públics és de sis-cents bilions només en subsidis. Però si hi afegeixes els costos sanitaris i de futures adaptacions, la xifra creix fins als 5,3 trilions de dòlars. Són uns diners que ara mateix no paga ningú, però que són un deute que deixem per a les generacions futures. Les renovables són molt més assequibles. —Si decideixo d’involucrar-m’hi com a ciutadà, què puc fer per a ‘descarbonitzar’ la meva vida? —Pots posar plaques solars a la teva taulada, revisar l’aïllament, et pots apuntar a una companyia elèctrica verda… D’altra banda, a Internet hi ha uns quants calculadors de carboni que et permeten prendre consciència de quin és l’impacte en el medi ambient del teu estil de vida. També pots ser més proactiu políticament. Pots escriure a la batllessa de Barcelona o als diputats del parlament perquè es comprometin a fer tant com puguin per a complir l’acord de París, però fins i tot per a ser més ambiciosos. A Occident, no hi fem prou i no ens morim de gana, precisament. Per exemple, la setmana passada, el govern britànic va donar instruccions al comitè pel canvi climàtic perquè l’objectiu de retallar el 80% de les emissions el 2050 passés al 100%. Zero emissions. I això serà llei. —Deixeu-me ser pessimista. No seria la primera llei que s’incompleix. —Una volta el comitè ho converteixi en llei, el govern no té més remei que complir-la. A Suècia també ha passat. I s’han marcat el 2045 com a límit per acabar amb les emissions. És clar que els governs poden renegar dels seus compromisos, però els ciutadans es poden desfer d’aquest executiu i posar-ne un altre. De totes maneres, Theresa May no solament ha adquirit aquest compromís amb la societat britànica, també ho ha fet amb els membres de la Commonwealth, on hi ha països que pateixen molt els efectes del canvi climàtic. No és només incomplir una llei. —Parlant de trencar compromisos, Donald Trump ha retirat els EUA de l’acord de París. —Donald Trump és un polític mediocre, però se li ha de reconèixer una cosa, és un catalitzador. Si ell es retira de París, immediatament apareixen figures de renom de la societat nord-americana disposades a pagar el cost de l’incompliment. Però va més enllà, Trump també ha aconseguit despertar en l’àmbit municipal i ciutadà una voluntat inaudita a favor del clima. No és només una opinió meva. La dona darrera l’acord de París, Christiana Figueres (diplomàtica de l’ONU), li va escriure una carta que deia: ‘Estimat senyor Trump, gràcies per tot això que esteu fent. Vostè ha fet més que ningú per a unir les nacions del món al voltant de l’acord de París. Heu fet més que qualsevol altre ésser humà’. La declaració de Marràqueix (2015), en la qual gairebé 200 països es comprometen a tirar endavant l’acord de París, és en part també una resposta al president nord-americà. És un personatge sinistre, però que cohesiona a la resta. —Tornem a la Gran Bretanya, creieu que el Brexit és un avantatge o un problema per al vostre projecte? —Ara mateix és un problema. És una distracció enorme. Només estem pendents de la negociació amb la UE. Res més. El Brexit és a tot arreu. D’altra banda, personalment penso que, quan s’acorda sotmetre a votació una decisió tan important pel futur del país i que tindrà efectes intergeneracionals, em sembla que cal una majoria molt clara per fer-ho possible. L’estiu del 2016, el resultat va ser de 52% a 48%. Una majoria, sí, però molt fràgil. Per tant, el Regne Unit estava, i continua estant, molt dividit sobre si és una bona idea marxar de la UE. I mentre la discussió continua, no pensem en allò realment important. Les emissions zero són possible dins la UE i en solitari, però ara mateix estem distrets en altres coses. — I, finalment, un país petit com Catalunya què pot fer per a ser sostenible? —És necessari fer un mapa de la capacitat energètica del país. Veure on es pot esprémer tot el poder del vent, on el sol i a quina part de la costa es pot aprofitar la força de les onades. Una volta fet això, sabrem quina és la potencialitat energètica de Catalunya. D’altra banda, per aconseguir emissions zero, també cal un consum més intel·ligent i responsable. Hem de ser conscients que el consum actual no és normal. És més abús que consum. De fet, en els nostres estudis hem arribat a la conclusió que la demanda energètica del Regne Unit es pot rebaixar fins a un 60%. Dit tot això, és imprescindible que els polítics també s’hi involucrin i, per això, és necessària una societat conscienciada i que pressioni els seus càrrecs electes. A més, amb el debat sobre la independència damunt la taula, i en un context de món global i interdependent, és important entendre que l’autonomia energètica significa llibertat. Per exemple, la dependència del gas rus d’alguns països, els fa políticament vulnerables. Així doncs, la independència té molts vessants, però cap no et fa més lliure que l’energètic.

Summary: Paul Allen: ‘Cap independència no et fa més lliure que l’energètica’


Arturo Sarukhán Casamitjana (1963, Mèxic), descendent de republicans catalans, i refugiats armenis, és un consultor internacional amb seu a Washington, exambaixador de Mèxic als Estats Units (2007-2013), i exportaveu del govern mexicà de Felipe Calderón. Potser per això Diplocat, l’organisme que projecta Catalunya al món, l’ha escollit com un dels seus nous assessors: poques persones tenen la seva experiència en diplomàcia, i una agenda de contactes tan densa als Estats Units i Mèxic. Sarukhán va impartir ahir a Barcelona un seminari organitzat per la Federació d’Organitzacions Catalanes Internacionalment Reconegudes (FOCIR), organisme presidit per Mònica Sabata que fa diplomàcia pública. Davant treballadors públics vinculats a la diplomàcia, professors i estudiants d’universitat, i periodistes, va desgranar dues idees força: quina és la diplomàcia que ens podem trobar al segle XXI, i quina és la visió que es té de Catalunya a l’exterior. Sobre aquesta darrera qüestió, Sarukhán va afirmar això: «Jo crec que hi ha un tema que és important que s’entengui, més enllà d’on es posiciona cadascú sobre el procés català. Sobretot si mirem Amèrica Llatina, allà hi ha la narrativa que el procés a Catalunya és una involució. Perquè que hi ha la preocupació, real o no, que Catalunya era un país cosmopolita obert al món, plural, i que en aquest procés s’està tancant. Que es mira el melic. Que hi ha intolerància als que no comparteixen les mateixes idees, els mateixos objectius Que la universalitat mediterrània i cosmopolita que va haver-hi, i que explica la fortalesa cultural de Catalunya, es va perdent. Hi ha moltes veus, com sabeu bé, d’intel·lectuals i escriptors, uns m’agraden més, uns m’agraden menys, que han estat donant la tabarra amb aquesta versió. Que hi ha un procés de nativismo català excloent. Crec que això és una narrativa, i complicada. S’hauria de fer molt més per explicar en què es basa el procés català. Perquè el procés català no s’entén gaire bé, a fora» En aquesta entrevista amb VilaWeb TV feta fa dos anys, Sarukhán donava alguns consells sobre com projectar Catalunya al món: ‘La gran capacitat d’atracció de Catalunya és la cultura, les indústries culturals. El Barça, Jordi Savall, Ferran Adrià, l’arquitectura, la gastronomia… Aquest bagatge dóna a Catalunya una possibilitat d’explicar-se i de dialogar. Perquè el món, potser fora de l’entorn europeu, entén poc què passa avui a Catalunya’. La diplomàcia del segle XXI Sobre les tendències existents en relacions internacionals, Sarukhán va quantificar en deu punts les grans tendències que ell hi veu. Sarukhán va dir això: 1. La diplomàcia no està morta. Fa deu anys es deia que passarien a millor vida. Però es necessita més i millor diplomàcia, com es veu a l’Est d’Europa, o al mar de la Xina del sud, i ho veurem amb les reaccions que hi haurà al resultat de les eleccions dels EFOCIUA. 2. L’estat nació ja no monopolitza la política exterior i la diplomàcia. Veiem com ciutadans, ONG, alcaldes, governadors, juguen un paper clau. Crec que veiem una tornada de la ciutat estats. Fa deu anys els alcaldes no es veien actors importants per a parlar de seguretat nacional. Doncs ara un alcalde que no parli de radicalisme, o integració social, té un problema. El monopoli de les cancelleries es trenca. 3. Si penso amb els meus avis, la seva confrontació vital va ser entre totalitarisme i democràcia. Els meus pares, entre comunisme i capitalisme. La nostra generació, entre societats obertes i tancades. No és només com es mou la informació, sinó també l’accés a la informació. 4. Com més insegurs, més convençuts t hem d’estar que la resposta és més llibertat, igualtat i fraternitat. Qui davant la inseguretat pensi que la resposta són murs, no entén que els països amb èxit són els que s’han beneficiat de les immigracions humanes. Jo en sóc un exemple. Mèxic va guanyar un gran capital humà amb l’arribada dels republicans espanyols. 5. Les capacitats econòmiques i militars pesen però, de manera creixent, creix molt el poder tou. Ho veig a Mèxic. Mèxic no és una potència militar però sí que és una superpotència global cultural. Com Catalunya. La capacitat de transmetre la riquesa mil·lenària de cuina, art, indústries creatives, etc, això és una eina cada vegada més fonamental en les relacions internacionals. 6. Simon Anholt va posar en circulació el nation branding. La imatge de marca d’un país. Ara l’ha deixat de banda i parla de l’índex dels països bons. L’índex que mesura l’eficàcia i contribució dels països a la comunitat internacional. Com s’encara el medi ambient o la pobresa, per exemples, són cartes de presentació molt importants per a les cancelleries. 7. La tecnologia modifica la diplomàcia, però no la destrueix. I entendre com afecta la tecnologia és tot un repte. Està el meu país, la meva ciutat, capacitada per a treballar la big data? La Diplomàcia digital acabarà essent diplomàcia a seques. Ferramentes com les xarxes socials ja són una activitat més de la diplomàcia. S’ha d’entendre el paper de les xarxes. Sempre he pensat que diplomàtic que no està a les xarxes socials es marca un autogol. Jo vaig ser el primer ambaixador als EUA a fer servir el Twitter. No vaig avisar a la cancelleria. Al cap de tres mesos ho feia el president. La xarxa, si saps a qui escoltar, és una font d’intel·ligència oberta. En segon lloc, la xarxa permet interactuar, i canviar narratives. I tercer, la xarxa permet la interacció social i humanes. Jo vaig començar a piular només en anglès. I els mexicans, tant els de Mèxic com els dels EUA, em deien perquè ho fa només en anglès? I ens vam adonar que potser era millor fer en anglès i espanyol. 8. De manera creixent la diplomàcia serà intermèstica. Barreja d’internacional i domèstica. Diplomàcia vinculada cada vegada més a les polítiques internes. Ho veurem als EUA: serà un país que es mirarà més al melic, més aïllacionista, menys involucrats a temes internacionals. I no només perquè Trump ho veu així, sinó perquè molta gent dels EUA ho veu així. 9. L’empoderament de l’individu fa molt més complicada la tasca de la diplomàcia pels estats. Té un impacte brutal en les cancelleries exteriors. Això tindrà impacte. La tradició burocràtica i hermètica dels estats, hauran de canviar i aprendre a interactuar amb el seu públic, i amb els països on són. La quantitat d’empresaris, ciutadans, ONG que alcen la veu quan l’ambaixada de Mèxic no fa bé la seva feina n’és un exemple. O com els votants han votat Trump farts de la política tradicional. 10. Veurem una disrupció en el paper que juguen els EUA al món. Tindrà un impacte brutal. No sabem quant del que ha dit Trump és veritat. Encara no sabem els noms de quatre o cinc posicions claus: secretari d’estat, secretari del tresor, secretari comerç, secretari de defensa, i secretari de seguretat interna (aquest bitxo burocràtic que es va crear després de l’11-S, que no acaba de funcionar, però és l’agència més gran del govern dels EUA) Molt d’això es definirà les pròximes setmanes, i seran claus per entendre la posició dels EUA al món. No voldria ser euacentric

Summary: Arturo Sarukhán: ‘El procés català no s’entén gaire bé, a fora’


El Partit Popular de Madrid hauria aportat fons d’origen irregular a la campanya electoral de Mariano Rajoy del 2008: els últims comicis que va perdre contra José Luis Rodríguez Zapatero. Segons publica El Confidencial, el jutge de l’Audiència espanyola Eloy Velasco hauria trobat indicis d’aquest finançament il·legal en una peça separada del cas Púnica que investiga les finances del PP madrileny, en aquell moment dirigit per Esperanza Aguirre. El magistrat ha aixecat el secret de sumari sobre aquesta peça separada i ha fet arribar la documentació pertinent al seu company José de la Mata, que actualment investiga l’anomenada caixa B de Gènova en el cas dels papers de Bárcenas. La contribució que el PP de Madrid va aportar a la seva matriu rondaria el milió d’euros. Una xifra menor a les destinades a les eleccions municipals del 2007 i 2011, que també estan sent investigades. El Confidencial aporta diverses notes que demostren la caixa b del PP madrileny en diverses eleccions. Totes elles atribuïbles al gerent del partit, Beltrán Gutiérrez. Els diners provindrien de desviaments de fons de l’administració i donacions il·legals d’empreses a canvi d’obra pública.

Summary: El PP va finançar amb diners del cas Púnica la campanya electoral de Rajoy del 2008


El president de la Generalitat, Carles Puigdemont, que anit va guanyar les eleccions europees a Catalunya, ha dit que el 2 de juliol, data de la sessió constitutiva del Parlament Europeu, es veu assegut en un escó. ‘Tenim precedents de batalles jurídico-polítiques i sabem com guanyar-les.’ Preguntat pels periodistes si preveia d’aconseguir l’acta d’eurodiputat, ha respost que ja la tenia, que ‘la donaven els ciutadans a les urnes’. Puigdemont ha dit que l’estat espanyol s’oposaria a la seva presència al Parlament Europeu, però ha reiterat que sabia com esquivar els entrebancs. El president també ha explicat que el faria molt feliç poder ‘treballar braç a braç’ amb Oriol Junqueras, que també va ser escollit eurodiputat. Segons Puigdemont, la presència d’ambdós dirigents a la cambra europea seria un missatge molt potent a Europa i ajudaria a resoldre el conflicte polític de Catalunya.

Summary: Puigdemont: ‘El 2 de juliol em veig assegut al Parlament Europeu’


L’ONG Proactiva Open Arms ha rescatat avui cinquanta-nou persones en vida al mar Mediterrani, a unes trenta-tres milles marítimes de Líbia i, per tant, a prop de Malta i Itàlia. Però tots dos estats han descartat d’acollir-los. L’organització cercava ports a l’estat espanyol on fer-los desembarcar i es repetia, doncs, la situació de l’Aquarius, quan el govern de Pedro Sánchez els va oferir el port de València. Finalment, aquest cop els permetrà de desembarcar a Barcelona. Open Arms, mentrestant, ha esdevingut el blanc de les crítiques de Matteo Salvini, ministre de l’Interior italià, qui acusa l’ONG de ser una ‘màfia’. Els rescatats, entre els quals dones i nens, són de catorze nacionalitats diferents: 8 de Palestina, 8 de Sudan del sud, 3 de Mali, 5 de Síria, 1 de Burkina Faso, 1 de la Costa d’Ivori, 4 d’Eritrea, 8 d’Egipte, 3 de la República Centreafricana, 2 del Camerun, 2 d’Etiòpia, 6 de Líbia, 8 de Bangladesh i 1 de la República Guinea. L’ONG descartava retornar-los a Líbia, perquè que no troben que sigui un port segur. 🔵#ULTIMAHORA Rescatadas y a salvo 59 personas a la deriva y en peligro de muerte #Med Ahora todas a bordo #OpenArms rumbo a puerto seguro.A pesar de obstáculos, seguimos protegiendo el derecho a la vida de los invisibles.Sus historias sobre lo vivido #Libia son aterradoras pic.twitter.com/7d3SJ4JLov — Proactiva Open Arms (@openarms_fund) June 30, 2018 La petició per a poder desembarcar en un port de l’estat espanyol ja s’ha fet efectiva mitjançant el Centre Nacional de Coordinació de Salvament Marítim de Madrid i el de Barcelona. El vaixell navega amb rumb nord i té el combustible just per a arribar a les costes de l’estat espanyol. La batllessa de Barcelona, Ada Colau, ha dit a través de les xarxes socials que la ciutat està disposada a rebre a l’embarcació i a totes les persones rescatades. A més, ha demanat al president del govern espanyol, Pedro Sánchez, que els permeti d’ajudar a salvar vides. ‘No volem ser còmplices de les polítiques de la mort de Matteo Salvinni’, ha declarat. L’embarcació Open Arms rep el suport de l’Astral, on van quatre europarlamentaris que segueixen el rescat de prop. Barcelona está preparada para recibir al @openarms_fund y a todas las personas rescatadas. Pedimos a @sanchezcastejon q nos permita ayudar a salvar vidas, no queremos ser cómplices de las políticas de la muerte de @matteosalvinimi https://t.co/WUEcesDfs0 — Ada Colau (@AdaColau) June 30, 2018

Summary: Open Arms, autoritzat a desembarcar a Barcelona els 60 migrants rescatats


La compareixença de José Antonio Nieto, ex-secretari d’estat de seguretat espanyol durant els fets d’octubre del 2017, ha validat les tesis de la fiscalia i Vox, que volen criminalitzar els fets del 20-S i minimitzar la violència policíaca de l’1-O. S’ha espolsat responsabilitats i ha dit que ell era al capdavant de l’operatiu, sí, però sempre amb l’aval del ministre de l’Interior, Juan Ignacio Zoido, i l’assessorament de la Guàrdia Civil i la policia espanyola. Ha traslladat tota culpa de l’1-O als Mossos dient que la seva gestió va ser ‘clarament insuficient, ineficaç’ i que per això van haver d’intervenir en ‘solitari’. Ara bé, el seu relat s’ha vist contradit per les posteriors preguntes dels advocats de les defenses i per les imatges d’aquell dia; com, per exemple, quan ha dit que l’1-O, tècnicament, no hi va haver càrregues. ‘No hi va haver càrregues’ Així de clar ha estat José Antonio Nieto sobre els fets del referèndum del Primer d’Octubre. Qui era el número dos de Juan Ignacio Zoido i responsable dels cossos de seguretat de l’estat espanyol ha dit que la policia espanyola i la Guàrdia Civil van veure’s obligades a intervenir perquè l’actuació dels Mossos era ‘insuficient i ineficaç’. Diu que van actuar obeint la resolució judicial d’impedir el referèndum i mantenir la convivència, però que no hi va haver càrregues policíaques: ‘Sí que hi va haver ocupació de la força’, ha dit. Però algunes imatges parlen soles: L’actuació dels Mossos i els col·legis Capítol a part es mereix el paper dels Mossos a ulls de l’ex-secretari d’estat espanyol. Nieto ha retret que, abans del referèndum, els Mossos no havien tancat cap col·legi, tal com demanava la interlocutòria de la fiscalia. Per aquest motiu, ha dit, la confiança en el cos català ‘era mínima’ ja abans del referèndum. Tanmateix, en el posterior interrogatori de Xavier Melero, Nieto ha vist com la seva justificació sobre la pèrdua de confiança en els Mossos es desfeia. L’advocat li ha recordat que la interlocutòria del TSJC, que anul·lava la de la fiscalia, no especificava que es precintessin els col·legis abans de l’1-O. Xavier Melero dejando en evidencia al secretario de estado de Interior. pic.twitter.com/YEMeHaSwib — AntonioMaestre (@AntonioMaestre) March 4, 2019 Nieto ha dit que, durant el referèndum, la policia espanyola i la Guàrdia Civil van tancar ‘entre 104 i 133’ col·legis electorals, i els Mossos, noranta. Tanmateix, aquesta informació contrasta amb la dels Mossos, que diuen que en van tancar entre 130 i 140 i que les policies espanyoles en van clausurar entre 60 i 70. Col·legis on ‘no hi va haver incidents’ Nieto també ha negat la violència policíaca a l’IES Tarragona durant el referèndum de l’1-O. Una versió que ha aixecat una gran indignació a les xarxes per part dels votants tarragonins que aquell dia hi eren. ⚠ José Antonio Nieto, ex-secretari d'estat de seguretat, ha afirmat aquest matí al TS que a l'Institut Tarragona "no hi va haver incidents" durant l'1O. Per molt que menteixin, a Tarragona no oblidem ni perdonem la violència policial d'aquell diahttps://t.co/mbe1ZPnT8b — CUP Tarragona (@CUPTarragona) March 4, 2019 També ha dit que no li constava que s’hagués intervingut al col·legi Infant Jesús de Barcelona. Allà és on es van veure algunes de les imatges més recordades de la violència de l’1-O: la d’una dona votant amb el cap obert per un cop de porra. Precisament, aquestes imatges es van reproduir durant el judici en la declaració d’Artur Mas. Més crítiques als Mossos El testimoni de Nieto ha coincidit en tot moment amb el relat de la fiscalia. Durant les preguntes del Ministeri Fiscal espanyol, ha dit que el major dels Mossos, Josep Lluís Trapero, va presentar a Diego Pérez de los Cobos, coordinador de l’operatiu policíac de l’1-O, un esborrany amb els efectius que utilitzaria. A Pérez de los Cobos, la proposta li va semblar ‘insuficient’ i li va demanar un altre esborrany, però, segons Nieto, Trapero no li’n va presentar cap més. Ha afegit que el dispositiu de l’1-O s’assemblava molt a l’esborrany presentat. Tanmateix, Melero l’ha fet contradir-se, i després ha reconegut que Pérez de los Cobos sí que li havia esmentat l’augment d’agents que preveia. Un escorcoll sense ordre judicial Nieto també ha justificat el setge a la seu de la CUP perquè, segons ell, ‘hi havia un mandat judicial’. Una afirmació falsa, atès que els agents de la policia no tenien cap ordre judicial. De fet, aquest cas és en mans de la justícia. Al gener, l’Audiència de Barcelona va ordenar de reobrir la investigació sobre el setge a la seu de la CUP perquè podria ser constitutiu d’un delicte de coaccions greus. La setmana passada, el cap de la brigada provincial d’informació i el responsable de l’operatiu de la policia espanyola en aquella acció van declarar a la Ciutat de la Justícia com a investigats. Tots dos van justificar el dispositiu a l’exterior de la seu perquè esperaven una ordre d’entrada i escorcoll per a requisar material propagandístic. Tanmateix, l’ordre no va arribar mai i, sis hores després, se’n van anar. Els ‘actes de violència’ del 20-S La principal tesi de l’acusació –que Nieto ha avalat amb el seu relat– és que el 20-S hi va haver violència. Ha anat més enllà i ha dit que hi va haver ‘actes de violència organitzada’, tot apuntant els CDR. Ha detallat que, quan va veure les imatges, estaven ‘seriosament preocupats’ per la seguretat dels agents i de la comitiva judicial perquè hi podia haver ‘conseqüències del tumult’ que s’anava concentrant a Economia. Però a preguntes de Benet Salellas i Andreu Van den Eynde, ha reconegut que cap manifestant del 20-S no portava armes i que tampoc cap agent de la Guàrdia Civil ni dels Mossos no va resultar ferit. Quan li han demanat que posés exemples, ha titubat i només ha estat capaç d’esmentar els cotxes de la Guàrdia Civil i que ‘es va aïllar la comitiva judicial en un edifici sense poder sortir’.

Summary: Totes les ‘fake news’ de l’ex-número dos d’Interior espanyol, que diu que l’1-O no hi va haver càrregues


El magistrat de l’Audiència espanyola José de la Mata ha prorrogat un any més la instrucció de l’anomenat cas del ‘3%’, que investiga el suposat finançament irregular de CDC. El termini d’instrucció finalitzava la setmana passada, però el fiscal anticorrupció José Grinda va demanar la pròrroga, perquè encara queda alguna diligència per fer, tot i que el cas ja està a la seva fase final. Així, per exemple, encara falten algunes pericials de la Intervenció General de l’Estat sobre la legalitat d’alguns contractes i també l’adjudicació d’ATLL a Acciona i els donatius d’Agbar a fundacions properes a CDC, segons ha publicat ‘El Periódico’ i han confirmat fonts judicials a l’agència ACN. Algunes defenses han recorregut la interlocutòria.

Summary: L’Audiència espanyola prorroga un any més la investigació del cas ‘3%’


La fiscalia anticorrupció ha rebaixat les peticions de presó contra els principals implicats en la branca valenciana del cas Gürtel. D’aquesta manera, Francisco Correa, cap de la trama, ha vist retallada la seva petició de vint-i-dos anys a set i tres mesos. Per als altres dos actors rellevants, Pablo Crespo i Álvaro Pérez, conegut com El Bigotis, la fiscalia demana ara tretze anys i mig (vint-i-dos, abans) i setze anys i mig (vint-i-set, anteriorment). La rebaixa també afecta a Ricardo Costa, ex-secretari general del PP valencià, que durant el judici va reconèixer que el partit s’havia finançat de manera irregular. Així doncs, el ministeri públic el premia amb una bona retallada en la seva petició de presó: passa de set anys i nou mesos a quatre anys i tres mesos. Per a l’ex-vice-president de la Generalitat Vicente Rambla sol·licita ara sis anys i tres mesos i per a l’ex-vice-secretari general del PP valencià David Serra set anys i mig. Per tant, ambdós es beneficien d’una reducció de tres mesos. Pel que fa als empresaris implicats, Enrique Ortiz, José Francisco Beviá, Alejandro Pons, Vicente Cotino, Antonio Pons, Enrique Gimeno, Rafael Martínez Berna, Tomás Martínez Berna i Gabriel Batalla, la fiscalia manté la petició de menys de dos anys de presó substituïbles per una multa.

Summary: La fiscalia rebaixa les peticions de presó a la cúpula de Gürtel


L’artilleria de l’exèrcit sirià va abatre anit un avió militar rus davant de la costa de Latakia (nord-oest del país). En l’incident han mort quinze militars. L’avió tornava a la base aèria de Khmeimim quan ha estat interceptat per un míssil del sistema de defensa antiaèria. El ministeri de Defensa rus, tanmateix, no culpabilitza de l’incident al seu aliat: les forces armades de Baixar al-Àssad. El portaveu del ministeri de Defensa rus, Igor Konashenkov, ha acusat Israel de fer accions ‘hostils’ i d’atrapar l’avió en foc creuat. Prèviament, l’exèrcit israelià havia atacat la zona de la costa de Latakia, i per això s’han activat les defenses antiaèries. ‘Escudant-se rere l’avió rus, els pilots israelians l’han exposat al míssil’, ha afegit el portaveu. El Kremlin també ha acusat Israel d’incomplir l’acord de notificar-se mútuament totes les accions bèl·liques per evitar xocs en territori sirià. Segons que ha denunciat Moscou, l’atac només s’ha notificat un minut abans de produir-se, fet que ha impedit retirar l’avió rus de la zona. Els cossos de les víctimes, així com els fragments de l’aparell, han estat localitzats al mar i ja s’han recuperat. Ara l’exèrcit procedirà a la seva repatriació. Rúsia es reserva el dret de respondre El govern rus ha assegurat que es reserva ‘el dret de respondre apropiadament’ a l’incident, però no ha volgut donar més detalls. De totes maneres, el ministre de Defensa rus, Sergei Shoigu, ha trucat al seu homòleg israelià, Avigador Lieberman, i li ha transmès el malestar del Kremlin per la situació i ha reiterat la responsabilitat de l’exèrcit israelià en tot plegat. Malgrat la conversa telefònica, el govern israelià no s’ha volgut pronunciar públicament. Contactat per l’agència Sputnik, el portaveu de l’exèrcit ha afirmat que ‘no comentem les informacions que arriben des de l’exterior.’

Summary: Rússia acusa Israel de causar l’incident on s’ha abatut un avió militar rus a Síria


El 9 de setembre de 2014 es morí, a noranta-set anys, la poeta i traductora Montserrat Abelló. Coincidint amb aquesta data, la Setmana del Llibre en Català, juntament amb la Institució de les Lletres Catalanes i l’editorial Ara Llibres, li reten homenatge amb la presentació del llibre pòstum de ‘vivències’, com en deia ella: ‘El miracle és viure‘. El llibre, publicat a la col·lecció de biografies i memòries de l’editorial Ara Llibres, és un llibre que Montserrat Abelló va preparar durant l’últim any de la seva vida, amb l’ajut de Xavier Montoliu, de la Institució de les Lletres Catalanes. Quan es va morir, no s’havia enllestit del tot, només restava la revisió de la segona part del llibre i una revisió final. El títol, triat pels fills, Mireia i Miquel Bofill, correspon a l’últim vers d’un poema del seu darrer llibre, ‘Més enllà del parlar concís’, publicat per l’editorial Denes el 2014. De fet, l’estrofa sencera és una declaració d’intencions, una mostra de la seva actitud vital que mostra el seu viure: No tenir por de morir Saber que el miracle és viure! A ‘El miracle és viure’, Montserrat Abelló va trenant les peripècies de la seva vida amb les de la seva obra poètica i de traducció. Hi inclou fragments d’alguns dietaris inèdits i, sobretot, es recolza en els seus poemes, perquè com diu ara i adés, la seva veritat està en la seva poesia i la millor manera que té d’expressar-se i d’explicar-se és amb els seus versos. La biografia, marcada per l’exili Montserrat Abelló va néixer a Tarragona l’1 de febrer de 1918, a la casa pairal de la família materna, una casa senyorial, perquè era una família benestant de notaris i advocats. Però la seva infantesa va ser ben moguda, perquè el seu pare era enginyer naval i quan ella tenia quatre anys la família es va desplaçar a Cadis perquè el pare va entrar a treballar a les drassanes. Mateu Abelló Roset era fill d’un moliner de Montblanc que tenia un petit negoci de farines a Tarragona que va prosperar arran de la Primera Guerra Mundial. Va tenir una infantesa marcada per tot d’estades en ciutats portuàries, com ara Cartagena, on va viure del 1924 al 1931. Però la més determinant per a la seva vida fou una estada a Londres de gairebé dos anys: al març del 1923, Mateu Abelló va ser destinat a la Comissió de Marina a Europa i amb funcions d’agregat naval a l’ambaixada espanyola a Londres. D’aquesta estada primerenca a Londres va néixer el seu primer coneixement de la llengua anglesa i l’interès que a partir d’aquell moment li va suscitar. L’anglès és fonamental en la vida de Montserrat Abelló, tant en l’àmbit professional com en el seu vessant de traductora. Escriu: ‘Des de sempre he considerat l’anglès com la meva segona llengua. I molts anys més tard, el 1973, vaig acabar la carrera de filologia anglesa: tenia cinquanta-cinc anys.’ Abelló relata els anys de la República i el seu pas per la universitat, per la Facultat de Filosofia i Lletres, on va tenir professors il·lustres, com ara Carles Riba, Pere Bosch i Gimpera i Joan Mascaró. Així ho relata: «Els pocs anys que va durar la República van ser magnífics i la vida es va liberalitzar en tots els aspectes: culturals, artístics, en el món de les dones, que van obtenir el vot i càrrecs públics, en la família, en l’església… Vaig canviar moltíssim i, fora de la imaginació, molt menys exagerada, que encara conservo, no em va quedar res de les meves pors i de tanta timidesa. Vaig començar a dubtar de la religió i preguntava i indagava. Era com si fins aleshores haguéssim viscut emmordassats. Aleshores, jo tenia disset anys –era l’any 1935– i va coincidir amb el meu ingrés a la Universitat, a la Facultat de Filosofia i Lletres, a l’edifici antic de la Universitat de Barcelona. Hi havia aquells professors tan excel·lents, com el poeta Carles Riba, de grec, Pere Bosch i Gimpera, d’història, Joaquim Xirau, de filosofia, i, especialment, el mallorquí Joan Mascaró, d’anglès, gran erudit, que també ho era de sànscrit, i havia traduït llibres sagrats hinduistes. Recordo les llargues i fructíferes converses que tenia amb ell, i també alguna improvisada tertúlia que teníem amb diversos companys al cafè que hi havia, i crec que encara hi ha, al soterrani de la Universitat. Certament, va ser una època molt estimulant, interessant i oberta, que no s’ha repetit mai més. Després, quan va esclatar la guerra, Joan Mascaró em va deixar els seus llibres; conèixer-lo va ser molt important per a mi. De Carles Riba, recordo que ens ensenyava grec clàssic i que jo el vaig aprendre prou ràpidament perquè comparava la seva morfologia amb la de la llengua anglesa, tot i que després el vaig oblidar del tot. A casa, és clar, teníem la col·lecció sencera ‘A tot vent’, de traduccions de la literatura universal, que publicava l’Editorial Proa, i molts volums de les traduccions d’autors clàssics de la col·lecció Bernat Metge. En canvi, i em sap greu, per Carles Riba mai no vam saber res de la poesia de Clementina Arderiu, que jo considero que era molt bona, a pesar que la crítica no li va ser favorable. Malauradament, és una circumstància que no només va passar-li a Clementina Arderiu, sinó també a altres poetes que no apareixen en antologies i, quan hi surten, resulta que han estat triades per la seva poesia anomenada ‘femenina’. De la Clementina Arderiu vaig llegir el poema ‘Clementina em dic, Clementina em deia…’ que segurament no deixa entreveure la força que té en altres poemes. Vaig estar molt contenta quan la Maria-Mercè Marçal va publicar el 1985 la seva antologia ‘Contraclaror’, on precisament es pot descobrir la Clementina poeta que dic.» Una de les parts més colpidores del llibre és el moment en què explica la fugida a l’exili amb el seu pare i els primers mesos a l’estat francès i després un anys a Anglaterra, fins a aconseguir d’anar cap a Xile: «Quan ja érem a finals del mes de gener del 1939 i ja es veia a venir que no hi havia cap esperança de guanyar la guerra i Franco ja s’estava acostant a les portes de Barcelona, un dia, tornant de l’institut a casa, a l’hora de dinar, estava tota preocupada pensant en tot el que vindria, sobretot després de sentir els altres professors, evidentment més grans que jo, que parlaven de marxar. Jo, ben endins de mi mateixa, encara que no ho deia a ningú, també hi pensava. Però a casa meva ningú no havia parlat mai de marxar. I va ser aleshores, en arribar a casa, que vaig trobar-me amb els meus pares parlant amb un senyor que va resultar ser el director del Museu Marítim, el senyor Gavaldà, un home que era de dretes però no feixista, que li deia al meu pare: ‘Que no veu que no es pot quedar? Coronel d’enginyers de l’Armada i a favor de la República! Que no veu que l’afusellaran i que jo no podré fer res per impedir-ho?!’ I tothom feia cara d’amoïnat. El meu pare era una persona d’idees republicanes, però no havia pensat a marxar precisament perquè no era polític. Però la seva graduació militar, implícita als estudis d’enginyeria, el comprometia davant l’alçament militar. Aleshores, sense adonar-me’n, com que ja hi havia anat pensant, vaig dir: ‘Si vols, jo vinc amb tu!’  En uns segons aquella família ja no seria mai com abans. Ja no vam tornar a seure tota la família junta al voltant d’aquella taula fins gairebé vint anys després, el 27 d’ abril de 1956, amb motiu del 40è aniversari de noces dels meus pares, arran del meu primer viatge a Barcelona amb la meva filla Mireia. Després de tot aquest temps em vaig retrobar amb el meu germà Mateu, de qui no m’ havia pogut acomiadar, perquè havia estat mobilitzat al front republicà durant la Guerra Civil, i que va patir la repressió franquista, al camp de concentració de Lleó…» A Marsella pare i filla van ser detinguts perquè no tenien papers i els van portar a Clarmont d’Alvèrnia. Al cap d’uns quants mesos van poder passar a Anglaterra, gràcies a l’almirallat britànic, que els va oferir un visat temporal. S’hi van estar un any, fins que l’ambaixador de Xile, Octavio Señoret, li va fer saber la possibilitat que fos contractat en el seu país com a inspector de màquines i assessor en assumptes relacionats amb la navegació mercant. A Xile Montserrat Abelló s’hi va estar una vintena d’anys. Allí va conèixer el seu marit, Joan Bofill, també refugiat català, i hi van néixer els seus tres fills: Mireia, Miquel i Ferran, aquest últim amb síndrome de Down. I, a més de treballar fent classes d’anglès i fent feines de secretària de direcció, també va estar vinculada al manteniment de la cultura catalana a l’exili: «A Santiago hi havia el Centre Català i el Círculo Español. El català va ser un centre social i de trobada important per a tots nosaltres. Hi vam fer molts actes culturals, a part del butlletí que publicàvem, ‘Germanor’, dirigit per l’escriptor tarragoní Domènec Guansé. Vam publicar llibres en català, com les ‘Elegies de Bierville’, de Carles Riba, en una editorial que es deia El Pi de les Tres Branques, que dirigia Joan Oliver. També vaig publicar algun article sobre la pintura de Roser Bru. Alguns participaven en els Jocs Florals que es feien a Mèxic i a altres països sud-americans, i així es mantenia viva la flama del català.  A més de Joan Oliver, entre els amics refugiats teníem molt contacte amb escriptors catalans com Xavier Benguerel, Domènec Guansé o els germans Trabal. El meu pare també tenia molta amistat amb Arturo Soria, que havia publicat diversos discos amb gravacions amb la veu de Pablo Neruda recitant els seus poemes…» Però allò que la va empènyer a començar a escriure fou la necessitat d’expressar-se pel ‘calvari que representava, no tant per a mi, sinó per a ell, el Ferran, el fet que no estigués bé.’ Ho explica així: «A poc a poc, m’hi vaig anar sobreposant i, com que sentia la necessitat d’escriure, vaig inscriure’m en un taller d’escriptura, ‘Taller de los escritores desconocidos’, on anava la meva amiga Rafaela de Buen.» ‘El miracle és viure. Vivències’, Montserrat Abelló (Ara Llibres). Per què escric? «Quan em demanen per què escric, acostumo a respondre que, fonamentalment, pel meu amor a les paraules. Des de sempre m’ha fascinat el seu so. I ja des de ben petita, sembla, pel que m’explicava la meva mare, que ja m’agradava repetir noves paraules i jugava a recitar poemes.» És en l’etapa final de Xile i el retorn a Catalunya que comença a escriure poesia, amb el suport del seu amic Joan Oliver. Però no fou fins que no s’instal·là a Barcelona altra vegada, a quaranta-tres anys, que no publicà per primera vegada: «Vaig trigar bastant a publicar perquè, tot i que des del primer moment vaig sentir que tenia suport, no vaig atrevir-me a fer-ho fins que vam tornar de Xile a Barcelona, als anys seixanta, i promocionada per en Joan Oliver, Pere Quart, que em va fer un pròleg molt bonic on recalcava la veritat i la força de les meves paraules. I, a proposta seva, Joaquim Horta em va publicar ‘Vida diària’, l’any 1963.  Per a mi aquest llibre ja representava moltes coses amb què em sentiré compromesa tota la vida, com ara la poesia i l’activisme.» Montserrat Abelló transcriu una carta que Joan Oliver li va enviar arran dels seus versos, que després s’aplegarien en el llibre ‘Vida diària’. La reproduïm: «Escriu versos i aprofundeix en la mateixa direcció. Em penso que és la bona. Simplicitat, autenticitat, en els millors dels teus poemes hi ha vida. Aquesta és la mena de literatura que acompanya, que justifica, que salva (en primer lloc, el mateix autor); la mena de literatura de la qual mai no et penediràs. Dius que t’aconsellen que escriguis amb mètrica, amb rima… Potser sí, però, d’això n’havíem parlat amb en Carles Riba. Ell encara defensava l”acadèmia’ en aquest aspecte formal. Coneixes el seu darrer llibre, ‘L’esbós de tres oratoris’? No hi trobes massa sovint una manca de volada o de profunditat lírica, d’expressió genuïna, per culpa de la tirania de la rima? No creus que les Elegies , amb la seva ampla i generosa llibertat formal, arriben molt més endins? És possible, però avui jo sento com un deure el fet de renunciar-hi . Siguem, doncs, sincers –fins on es pugui– amb nosaltres mateixos i lleials amb els nostres lectors –pocs o molts.» Montserrat Abelló va tornar a Barcelona l’any 1960. L’impacte va ser fort: «Quan vaig tornar, després d’haver estat exiliada a Xile, ‘unes vacances massa llargues’, em vaig trobar exiliada aquí, a Catalunya, per la persecució del català. L’exili el vaig sentir quan vaig tornar.» La segona part d’aquestes vivències se centren en la vida de Montserrat Abelló de retorn a Barcelona, on va fer classes d’anglès al CIC fins que es va jubilar el 1983. Però sobretot dedica una explicació a cadascun dels seus llibres de poemes, parla del perquè de les traduccions de poetes de parla anglesa, especialment de Sylvia Plath, i també tracta del seu compromís amb el feminisme. La poeta Abelló va publicar el primer llibre de poemes el 1963. I no en publicà cap més fins divuit anys més tard, el 1981: ‘Vida diària. Paraules no dites’, que contenia la reedició del primer i nous versos aplegats a ‘Paraules no dites’. La poetessa Maria-Mercè Marçal digué de Montserrat Abelló: «És com si tota la poesia de Montserrat Abelló fos essencialment una llarga i aferrissada lluita contra el silenci, aquest silenci que plana com una llosa sobre tantes experiències anònimes.» I temps després, la poetessa nord-americana Adrienne Rich, també una de les autores traduïdes per Abelló, li escriu: «Em crida molt l’atenció com les paraules existeixen en els teus poemes gairebé com si fossin parts del cos –un sentit del llenguatge com quelcom físic–, com les ‘paraules no dites’ literalment ofeguen la gola.» Abelló ho comenta així: «El seu missatge em va agradar molt, si bé a mi mateixa em va estranyar que no m’hagués fet sentir incòmode aquest meu suposat ‘silenci’ de gairebé divuit anys. Des d’aquell moment, ja vaig seguir publicant periòdicament, i fins ara…» Del llibre ‘El blat del temps’ (1986), l’escriptora Maria Àngels Anglada, que en va signar el pròleg, diu: «La poeta ens comunica una part important del seu món a través de les inflexions més pures, matisades i colpidores, d’una llengua que esdevé, realment, la pell del pensament i de l’emoció.» La tasca fonamental de traductora Montserrat Abelló va ser molt activa la segona meitat dels anys setanta i les dècades del vuitanta i noranta, sobretot vinculant-se amb les escriptores i editores de l’editorial feminista la Sal, on la seva filla Mireia treballava, i més endavant amb el Comitè de Dones Escriptores del PEN, comissió que van engegar Maria-Mercè Marçal i Abelló mateix. Però la traducció al català de la poesia d’escriptores de parla anglesa fou una tasca que havia començat abans: «L’any 1971 vaig fer un viatge a Anglaterra amb Sheila Waldeck, que treballava com a professora amb mi a la Institució Cultural del CIC i amb qui ens havíem fet molt amigues. Vaig passar uns dies amb ella a casa seva, a Londres, i des d’allí vam anar fins a Bristol, on el seu amic Toni Turull feia classes a la Universitat, com a lector, i hi feia servir el meu llibre, ‘Vida diària’. Turull, que era nebot de Joan Oliver, va morir de càncer a Bristol uns quants anys després, el 1990, a cinquanta-set anys, en plena maduresa. Va ser aleshores que vaig conèixer Sylvia Plath, a través del llibre ‘Winter Trees’, que m’havia regalat Toni Turull. El poeta Ted Hughes, marit de l’escriptora nord-americana que s’havia suïcidat el 1963, acabava de publicar-li aquest llibre. D’aquesta manera, vaig descobrir una gran poeta, molt millor que jo, és clar, que va arribar a ser-ho partint de la força de la paraula i el seu ritme intern, cosa que jo també m’havia vist abocada a fer per la necessitat que tenia d’expressar-me. Per fi havia trobat una autora que veia la poesia com jo!, que també volia viure la vida en majúscules, tenir un marit, fills, ser una gran poeta; teníem sentiments semblants. També de rebel·lió.» De Sylvia Plath, Montserrat Abelló té publicat el volum ‘Sóc vertical. Obra Poètica 1960-1963’. Però el seu gran projecte com a traductora de poetes de parla anglesa i que és de gran importància, és l’antologia ‘Cares a la finestra. 20 dones poetes de parla anglesa del segle XX’, que va aparèixer l’any 1993 en una petita editorial de Sabadell i que el 2010 reeditaria Galaxia Gutemberg. D’aquesta antologia, l’escriptora Anna Murià, també exiliada, en digué: «Perdurar… Els qui som anomenats descreguts tenim molta fe en la perduració dels veritables valors. N’hi ha, en aquest llibre, transcendeixen el paper, la pols, el no-res.» I Abelló s’explica: «Ben aviat em vaig adonar que, si traduïa, ho volia fer al català, per principis, i de poesia, perquè la meva vocació era la traducció de poesia, de la poesia anglosaxona de dones, de fet. La poesia de dones no només era inexistent a les llibreries, sinó que era maltractada –només calia veure qualsevol antologia: no hi havia cap tipus de referent femení, llevat de les traduccions d’Emily Dickinson, és clar. Per aquest motiu, aviat vaig començar a preparar una antologia de dones de parla anglesa del segle XX. Eren valentes. La seva poesia era forta i molt bona, almenys tant com qualsevol altra poesia escrita per homes.» L’any 2002, Proa va publicar ‘Al cor de les paraules. Obra poètica 1963-2002’, que reuneix tota la seva obra publicada fins aleshores i també una breu antologia de poetes anglosaxones que havia traduït. Tanmateix, la seva producció no pararà de créixer fins poc abans de la seva mort: el mateix 2014 publicava ‘Més enllà del parlar concís’, amb pròleg de Feliu Formosa, que deia: «És ben característic de la manera de fer de l’autora aquest aferrar-se a la realitat amb el fons d’optimisme i de fortalesa que sempre l’ha caracteritzada.» Aquest llibre que ara es presenta, ‘El miracle és viure’, acaba amb la celebració dels noranta anys i la pluja de reconeixements que obté: ja tenia la Creu de Sant Jordi, però el 2008 va rebre el Premi d’Honor de les Lletres Catalanes i també el Premi Nacional de Cultura i el Premi Jaume Fuster dels Escriptors en Llengua Catalana. Acabem l’article amb la divisa de Montserrat Abelló, que sempre introduïa en la lectura de poemes: Visc i torno a reviure cada poema cada paraula. Estimo tant la vida que la faig meva moltes vegades.

Summary: Es publiquen les memòries literàries de la poeta i traductora Montserrat Abelló