Joan Puigcercós (1966) ha estat president d’Esquerra Republicana i va ser conseller durant el tripartit. També va ser diputat republicà a Madrid. Fa anys que ha deixat la primera línia política, i ara treballa de director executiu de l’Escola de Noves Tecnologies Interactives, que imparteix el primer grau universitari en videojocs a Catalunya. Però que Puigcercós hagi deixat la primera línia no vol dir que hagi deixat la política. Al contrari. L’home continua essent una veu escoltada, dins i fora del partit, i ha fet de pont entre republicans i Junts per Catalunya quan ha calgut. En aquesta entrevista parla del moment polític, i de la seva obsessió: que l’independentisme trobi una estratègia conjunta. —Com us mireu la política? —M’ho miro amb prismàtics. Sóc a quarta línia o cinquena. —Havíeu fet d’home pont entre ERC i Junts per Catalunya. Encara ho feu? —Si m’ho demanen, sí. Ho faig. I hem intentat suavitzar algunes situacions, sí. Jo tinc una obsessió: ha d’haver-hi una estratègia conjunta. I l’obsessió per les llistes conjuntes acaba cremant allò que ha de ser prioritari. L’estratègia conjunta ara és prioritària. Un pacte de mínims. I no ha de ser tan difícil. La meva obsessió és que s’arribi a un acord. I us diré una altra cosa: evidentment, ERC i Junts per Catalunya són competència electoral, però no ha de ser utòpic arribar a una estratègia conjunta d’on hem d’arribar. I ERC ha d’entendre que, malgrat que pugui semblar-li un competidor ferotge, interessa més la Junts per Catalunya de Puigdemont que no pas la vella Convergència. Junts per Catalunya és un pas endavant respecte de la vella Convergència. Tota la vida hem volgut que hi hagués un independentisme de centredreta clar, contundent, i no refugiat en l’autonomisme. Ara el tenim. Hi ha la temptació de pensar que si Junts per Catalunya torna al passat, serà més còmode per a ERC. Doncs seria un desastre per al país. I a la llarga, pitjor per a ERC. ERC ha de ser prou intel·ligent i tenir vista. —Quin seria el full de ruta de Joan Puigcercós? —Si jo tingués un full de ruta, seria al davant. No en tinc. La idea que tombarem Espanya unilateralment… Espanya és un estat, que sap què s’hi juga, i en faran defensa. I ho veiem. No és tan fàcil, la via unilateral, no. Però no s’ha de descartar mai. S’ha de tenir damunt la taula. Tard o d’hora, si vols ser independent, hauràs d’exercir la via unilateral. Però no pots plantejar-te un camí recte, curt i fàcil. S’ha demostrat que no és tan fàcil. I una altra cosa que no ens agrada de dir: aquí mig país se’n va de vacances. Dic això perquè algú va dir que això era una revolta postmoderna. La revolució dels somriures. Gran part és classe mitjana. No tota. Però gran part. I per tant, a aquesta gent no els demanis sis mesos de vaga. Això no funcionarà. Aquest fet pot ser una fortalesa, però també una debilitat. Aquest procés no té parangó en revoltes i canvis de règim. Som en un terreny que necessita idees noves. I no és fàcil. —El rival actuarà amb violència una altra vegada. —Sí. —Oi que no hi ha votants morts damunt la taula? Doncs no passa res. Això va dir un alt càrrec europeu després del Primer d’Octubre. —I de fet, Espanya i la Unió Europea aguanten uns quants morts. No ens enganyem. Uns quants, els aguanten. L’estratègia més efectiva és la no violenta. Més dura, més llarga, però més efectiva. Però l’estat té una capacitat d’aguantar molt més gran que no ens pensem. Ja sé que això que dic a vegades no ens agrada: però aquest serà un conflicte força cronificat. Això durarà. I també en positiu: la resiliència de la nostra gent és molt alta. Amb totes les diferències que vulgueu entre nosaltres. Però la resiliència és alta. El Primer d’Octubre és el camp base. I ens falta pujar a l’Everest. Això és molt complicat i de moment no hem trobat la manera. Sí que tenim algunes coses clares. —Quines? —L’enemic no vol negociar. Ja està bé com està. Per què ha de voler negociar, l’estat espanyol? Encara més, i pensant amb els amics federalistes: per què ha de voler canviar? Ja estan bé com estan. No tenen cap necessitat de canviar i defensaran l’statu quo fins al darrer moment. I en pagaran els costos, que veuen assumibles. Independència judicial, credibilitat exterior, debilitar la corona. Ho veuen assumible. —Què en penseu, de l’opció pel diàleg? —El diàleg és tàctica. Si algú es creu que l’estat està disposat a cedir, viu als núvols. No volen canviar. El diàleg és una forma de gestionar el dia a dia. Però no porta enlloc. Ells no volen canviar ni ho necessiten. Han après una cosa: no necessiten electoralment Catalunya. El PP pot guanyar les pròximes eleccions amb un diputat, o cap, a Catalunya. —I aquest setembre Pedro Sánchez pot ser investit president amb el vot en contra dels catalans. —Sí. Perfectament. No bloquem res. Espanya ha après a viure amb Catalunya en contra. —I per què, doncs, tota aquesta retòrica de demanar un referèndum pactat, i diàleg, i solució negociada? —Autoconsum. No ens enganyem. És per a la nostra gent. Que vegin una via. Però la via es va escrutant. I per altra banda, hi ha l’Elisenda Paluzie que diu que si tenim el 51% declarem la independència. I l’endemà com ho farem? Com ho gestionem? Espero que algú ens il·lumini. Una via no nega l’altra. L’estat, quan es vegi derrotat, oferirà diàleg. I t’hi hauràs d’afegir. Però potser al diàleg hi hauràs arribat per la via unilateral. Ara, entremig, hi ha coses que es poden fer: ocupar el poder, d’entrada. Hem de tornar a recordar l’espoliació fiscal. Quan veig dirigents del govern els ho dic: heu de tornar tres pantalles enrere i explicar aquestes coses. Perquè al final, ampliar la base, que algú se’n riu, també es fa així. L’eslògan ‘Espanya ens roba’, a ells els fotia malalts. Perquè al final toques el moll de l’os de la injustícia financera que hi ha muntada. —Creieu que és millor que mani el PSOE que el PP? —No, no. És evident que a l’hora de la veritat es posen d’acord de pressa. PSOE, PP, fins i tot Podem, i ja no parlo de Ciutadans, estan al servei de l’estat. Ara, és més còmode viure amb el PSOE que amb el trifachito, però amb el PSOE tampoc solucionem res. El trifachito entraria en conflicte directe i hauríem de veure com hi reaccionem. Potser el trifachito faria que reaccionéssim d’una manera definitiva. Segurament no en quedaria res. Seria un tot o res. —Creixem amb el PP. El PSOE ens té la mida molt més presa. —Totalment d’acord. I això que hem vist aquestes darreres setmanes amb Pedro Sánchez demostra què és el PSOE. EL PSOE de Felipe González. No hi ha cap diferència. —Pedro Sánchez president o no? Què faríeu? —És que no depèn ni de nosaltres. Aquest senyor farà el que voldrà. I fa d’aprenent de bruixot. I tot fa pensar que repetirà eleccions. I pot tenir un espant. I el tindrem tots. Això està al 50%, malgrat el que diguin les enquestes. —Passem a ERC. Què heu de fer, si us inhabilitaran el president? —L’inhabilitaran com a càrrec públic, però continuarà essent el líder d’Esquerra Republicana. ERC té una cosa molt clara: no pensa renunciar a Marta Rovira ni a Oriol Junqueras. Passa que ERC haurà de buscar la fórmula. ERC haurà d’ungir persones reconeixibles socialment, i internament, perquè estiguin al seu costat. —Marta Rovira no se la veu gaire, públicament. —Treballa molt internament. Molt. Feina de secretària general. I també treballa molt per bastir una estratègia unitària amb les altres opcions. —Tesi: ERC frena perquè té Junqueras a la presó. Si el tingués a l’exili, seria dalt del cavall. —Fa de mal dir. No ho sé. ERC fa una cosa important, que a mi m’agrada recalcar. Hi ha una part de la gent que ens va fer confiança l’1-O, i el 3, que no era independentista. I aquesta gent, quan veu un determinat discurs irredemptista, tot o res, no hi combrega. No hi simpatitza. ERC fa la funció de retenir i fer tombar aquesta gent. La prova és que una part dels comuns ha anat tombant cap a ERC. I aquí hem de treballar. I després del que ha passat a Barcelona, queda clar que el projecte dels comuns a Catalunya ha naufragat definitivament. Hi ha un espai a créixer i consolidar. I per això us dic: no em preocupa tant que ERC i Junts per Catalunya tinguin tàctiques separades. Però sí que hi ha d’haver un punt de comú. És prioritari que ERC i Junts per Catalunya trobin un punt comú. —ERC és la nova convergència. Ho heu sentit? —Sí. Però no va exactament per aquí. ERC no és un partit marxista leninista. És d’esquerres. I instal·lat a tot el país. Ha aconseguit equilibri territorial. I això fa que algú el vegi com el substitut de Convergència. Però no té a veure amb el discurs polític, sinó perquè socialment i territorialment ocupa allò que abans havia tingut convergència. —No eixamplem la base. Ens repartim l’existent. El transvasament és dins del grup independentista. Vam tocar sostre el 21-D. I des d’aleshores no hem sumat més gent. —És possible. Hi ha uns vasos comunicants. L’un puja, l’altre baixa. Però sí que hi ha zones perimetrals on cal treballar. És que si no, què fem? Hi ha gent que ridiculitza això d’eixamplar la base. Hi ha una franja de no retorn. Gent que ha fet el pas independentista per sempre. Però també hi ha una franja que dubta, que els fa paüra, el pas. Hi ha una part de la gent, i també de creadors d’opinió, que t’ho diuen: a mi m’has d’explicar com fem el salt. Estem enrocats. I hem de saber fer-nos forts i avançar. —Gent que us il·lumini i hi vegi idees? —Sí, comparteixo idees de gent. Però són anàlisis a curt termini. A mi em preocupa, i no diré noms, la fugida endavant sense veure la realitat immediata. No he trobat un vademècum. —Com valoreu el president Quim Torra? —Torra és un patriota, i ho dic a favor seu. I l’home fa de president de la Generalitat en una administració que ha de despatxar cada dia. I molta gent li ha fet una campanya salvatge. Jo parlaré bé del senyor Torra. El dia dels incendis, on era el president Torra? Allà, trepitjant terreny. I l’oposició no es va veure ni se l’esperava. No és fàcil, el seu paper. Agradarà més o menys, però jo no m’apuntaré a la crítica fàcil. —Eleccions després de la sentència? —Després de la sentència hi haurà un instrumental de coses a fer. I una, probablement, serà fer eleccions. Serà més higiènic. I una manera de deixar clar què els ha semblat la sentència. Si avalen un nou govern independentista o no l’avalen. És la legitimitat més gran i la fortalesa més gran que podem tenir. —Amb la gent tan emprenyada amb els partits, les podem perdre. —Doncs podem perdre. Al final, potser vol dir que no som tants. Potser no cal fer eleccions. Jo dic que és un instrument que es pot fer servir. El tenim damunt la taula i no cal obviar-lo, d’entrada. No cal.

Summary: Joan Puigcercós: ‘L’estratègia conjunta ara és prioritària’


La relació entre JxCat, ERC i la CUP continua enverinant-se al Parlament de Catalunya. La votació d’una moció de la CUP ha obert una altra crisi entre els partits independentistes arran de la manera com han d’encarar els moviments del Tribunal Constitucional i del govern espanyol per impedir que la cambra aprovi iniciatives sobre el dret d’autodeterminació, cosa que ha fet reiteradament d’ençà del 1989. Les discrepàncies han esclatat pels passadissos del parlament abans de posar-se d’acord per a aprovar la proposta de resolució pactada per a respondre a la sentència, que la setmana passada ja va ser suspesa preventivament pel TC. El marge de maniobra del parlament s’estreny cada vegada més, mentre el carrer bull amb les protestes convocades pel Tsunami Democràtic i els CDR, i a Madrid es cou un intent de govern de coalició entre el PSOE i Podem decidit a classificar el conflicte polític com un problema de convivència i a encarrilar-lo dins la constitució espanyola. El parlament, amb Roger Torrent a la presidència, va jugar ahir al matí al gat i a la rata amb el TC, reunit a la mateixa hora, perquè la majoria independentista aprovés la moció de la CUP abans que el tribunal no admetés la impugnació del consell de ministres contra les decisions de la mesa de tramitar-la i suspengués, per tant, la iniciativa. Va anar de tres minuts. La votació va ser a les 10.06 del matí i, a les 10.09, els serveis jurídics de la parlament van rebre una comunicació electrònica del Constitucional que els informava que la tramitació havia estat suspesa. És a dir, que tècnicament no hi havia hagut desobediència respecte de cap pronunciament del TC sobre la moció. És clar que a Madrid vinculen la votació amb notificacions de resolucions anteriors i no semblen filar tan prim. Per això la fiscalia general de l’estat va anunciar que la fiscalia superior de Catalunya investigaria la transcendència penal de les decisions que ha pres la mesa aquestes darreres setmanes malgrat els advertiments del TC. L’intent de Torrent d’avançar-se a la suspensió de la moció, tanmateix, va indignar JxCat. Dilluns, el president del parlament va avançar el començament del ple, que s’havia de fer ahir a la tarda, cap a primera hora del matí, coincidint amb la reunió del TC, amb l’objectiu de driblar-lo. ERC va completar la carambola demanant que la moció de la CUP fos el primer punt a debatre de l’ordre del dia. El debat es va avançar gràcies als vots de JxCat i la CUP, malgrat les protestes de Cs, el PSC i el PP, que no van participar en una votació que consideraven desobediència. Però el començament del ple coincidia amb la reunió setmanal del govern. Un solapament que, tradicionalment, s’havia intentat evitar. La precipitació de Torrent per a avançar el ple, tot i la coincidència amb la reunió de l’executiu, va indignar Quim Torra i la consellera de la Presidència, Meritxell Budó, que dilluns va enviar una carta a Torrent retraient-li que hagués avançat la convocatòria de manera unilateral i sense avisar-los, de manera que feia impossible que els dos membres que són diputats (Torra i el conseller d’Interior, Miquel Buch) fossin a l’hemicicle. Segons fonts de la presidència del parlament, van notificar a Presidència el canvi d’hora del ple a les tres de la tarda. ‘Manca de respecte institucional’ A la conferència de premsa, Budó va elevar ahir el to de la crítica acusant Torrent de ‘manca de respecte institucional’. El resultat final pràctic va ser que, durant la polèmica votació, els escons de l’executiu eren buits. No acudia a la votació un govern que, per cert, fa dies també va rebre una notificació del TC sobre el seu deure d’aturar iniciatives com aquesta, i que veurà com Torra és jutjat dilluns per desobediència per la pancarta per la llibertat dels presos i els exiliats de la façana de palau. La moció de la CUP incloïa, a més, un intent d’instar l’executiu a destituir Buch que no va reeixir, i que es va votar sense el conseller a l’hemicicle. Aquestes absències i més van aprimar la majoria independentista, que va haver de veure com l’oposició aprofitava l’avinentesa per forçar també que avui s’hagi de votar la compareixença de Torra perquè expliqui la seva relació amb els empresonats el 23-S. Els partits autoanomenats constitucionalistes i els comuns, a més, van aprovar una moció del PSC que feia renunciar el parlament ‘a iniciatives unilaterals o il·legals’ per tenir ‘una relació lleial i sincera’ amb l’estat. Una paradoxa més. La voluntat expressada pel parlament d’exercir ‘de forma concreta el dret a l’autodeterminació i de respectar la voluntat del poble català’ va estar vigent tres minuts. A migdia, la secretaria general del parlament va informar la mesa que no publicaria la moció aprovada al Butlletí Oficial del Parlament (BOPC). Els serveis jurídics havien rebut les providències del TC (són dues, perquè la moció es vincula amb l’incompliment de dues sentències prèvies del Constitucional) poc després de les deu del matí, i la resta de la documentació havia arribat a les 13.20, de manera que paralitzava tots els tràmits de la moció, com és habitual. L’únic tràmit que faltava era publicar-la al BOPC. Discrepàncies per les publicacions al BOPC Tanmateix, la decisió no la va comunicar el secretari general del parlament, Xavier Muro, perquè ahir estava de baixa. Muro també ha estat advertit unes quantes vegades del risc d’incórrer en responsabilitats penals si no compleix la seva ‘obligació’ d’impedir o paralitzar qualsevol iniciativa ‘que impliqui menystenir o eludir’ les suspensions decretades pel TC. En nom seu, segons diverses fonts parlamentàries, ho va fer el lletrat major, Joan Ridao. Els serveis jurídics del parlament també són en el punt de mira. Es tornava a obrir la capsa de Pandora. I és que JxCat considera que la moció s’havia d’haver publicat al BOPC i al·lega que només la mesa, i no un funcionari, pot aturar una proposta parlamentària, oimés si hi ha en joc evitar que el TC censuri el parlament. Torrent, però, està decidit a no forçar els funcionaris a fer res que no vulguin, un criteri coincident amb el que va seguir fa dos anys Carme Forcadell. Torrent assegura que assumirà les conseqüències de defensar la llibertat d’expressió de la cambra, però no posarà en risc els funcionaris. Fonts de la presidència del parlament subratllaven que la publicació al BOPC depèn dels serveis jurídics i no de la mesa. La CUP no en va fer cap problema. Creu que el problema de fons és que el TC negui la llibertat d’expressió al parlament. En canvi, el vice-president primer del parlament, Josep Costa, sí que va expressar la seva discrepància a Twitter. Vull aclarir que ni coneixia ni he participat en cap decisió de publicar o no publicar iniciatives parlamentàries al Butlletí Oficial del @parlamentcat, la qual cosa és realment insòlita. Això ho hauria de decidir la mesa i avui no ha estat així. — Josep Costa🎗 (@josepcosta) November 12, 2019 Costa no tan sols va criticar que la moció no es publiqués. També va estendre la seva disconformitat al fet que el BOPC sí que va publicar ahir la suspensió del TC de la proposta de resolució pactada de JxCat, ERC i la CUP, també per iniciativa de la secretaria general. El resultat és que la iniciativa continua tramitant-se ara sense el punt censurat pel TC, que deia que la cambra ‘reitera i reiterarà tants cops com ho vulguin els diputats’ la reprovació de la monarquia, la defensa del dret d’autodeterminació i la reivindicació de la sobirania del poble català’. A això, s’hi afegeix el malestar de JxCat amb la CUP, que acusen de no haver volgut tramitar aquesta proposició per la via d’urgència perquè no es votés abans del 10-N, quan l’aliança amb els dos socis de govern els hauria pogut perjudicar electoralment. El tràmit per la via ordinària va donar prou temps al consell de ministres per a impugnar la resolució i al TC per a suspendre-la. La resolució pendent JxCat, ERC i la CUP hauran de negociar ara si intenten de recuperar aquest punt de la resolució, de quina manera ho fan i quan pensen tornar a votar sobre l’autodeterminació i aquests altres dos temes vetats pel TC, com a resposta institucional conjunta del parlament a la sentència del Tribunal Suprem. Tot plegat, però, quedarà en una declaració d’intencions, perquè no tenen cap acord polític ni full de ruta per a tornar a exercir realment l’autodeterminació, encara que Torra va defensar que s’hauria de votar sobre la independència abans d’acabar la legislatura. Quan va proposar-ho al parlament, es va trobar sol. El 10-N no ha tancat cap etapa, sinó que n’ha obert una altra: la que portarà fins a unes eleccions catalanes, encara que no tinguin data fixada. La paradoxa és que la maquinària estatal no s’atura encara que els partits independentistes tornin a traslladar les seves discrepàncies estratègiques en la quotidianitat parlamentària. Fa més d’un any i mig que passa. Primer va ser amb la investidura de Puigdemont, després amb la suspensió dels diputats acusats aleshores per rebel·lió i ara pel vet del TC a l’autodeterminació.

Summary: Els tres minuts que han tornat a enfrontar l’independentisme al parlament


La defensa d’Oriol Junqueras ha presentat un recurs de súplica davant el Tribunal Suprem perquè demà pugui assistir a la Junta Electoral Central espanyola a jurar la constitució com a eurodiputat, un procediment que divendres van prohibir-li Marchena i els altres sis jutges. En el mateix escrit, l’advocat de Junaqueras, Andreu Van den Eynde, demana al Suprem que elevi ‘urgentment’ una consulta al Tribunal de Justícia de la Unió Europea (TJUE), a Luxemburg, perquè s’hi pronunciï. Les preguntes prejudicials que la defensa de Junqueras demana traslladar a Luxemburg són sis. En primer lloc, s’esmenta l’article 52.1 de la Carta de Drets Fonamentals de la UE, que estipula que les limitacions de l’exercici de drets i llibertats hauran de ser establertes per llei i que hauran de respectar el contingut essencial dels drets. Exigint el ‘principi de proporcionalitat’, segons aquest punt de la normativa, ‘només podran introduir-se limitacions quan siguin necessàries i responguin efectivament a objectius d’interès general reconeguts per la UE o a la necessitat de protegir drets i llibertat dels altres’. La defensa vol saber si aquestes són les úniques limitacions que es poden aplicar als diputats del Parlament Europeu elegits per sufragi directe. Els advocats demanen també si aquests punts es poden interpretar com la ‘introducció de límits a l’elegibilitat o el desenvolupament efectiu de funcions representatives que no hagin estat prevists prèviament tant per la legislació electoral com per les autoritats de l’estat’. La tercera pregunta prejudicial demana si el dret de sufragi passiu reconegut per la Carta de Drets Fonamentals de la UE s’oposa a una decisió d’un òrgan judicial que ‘impedeixi a un candidat elegit per sufragi universal i que té tots els requisits prevists a la legislació electoral nacional de complir els tràmits per a prendre possessió de l’escó al Parlament Europeu, d’acord amb el principi de proporcionalitat’. La defensa també demana que Luxemburg es pronunciï sobre si s’ha de mantenir Junqueras empresonat, atesa la resolució de l’ONU que declara que la seva detenció és arbitrària, cosa que implica una violació de la Carta Europea de Drets Fonamentals, el Tractat de la Unió Europea i l’Acta del 1976, especialment si, en fer-ho, hom li impedeix de complimentar els procediments prevists per la seva inclusió a la llista de membres del Parlament Europeu. La defensa també demana si el reglament intern del Parlament Europeu s’oposa a l’obligació de prometre o jurar acatament a la constitució espanyola com a requisit per a ser a la llista de diputats electes que s’envia a Brussel·les i Estrasburg. A més, reclama que el TJUE s’hi pronunciï, especialment tenint present si l’ha de complir obligatòriament ‘fora de la presó en el cas d’una persona en presó provisional’. En l’última de les qüestions prejudicials, la defensa de Junqueras demana al Suprem que demani al TJUE si els electes tenen garantida la immunitat tan bon punt són elegits i si aquesta immunitat ‘protegeix de mesures cautelars de naturalesa penal quan fan impossible per a un candidat electe d’adquirir la seva condició i exercir-la de manera efectiva’. La defensa reclama al TS que elevi aquestes qüestions a Luxemburg abans de resoldre el recurs i que consideri que la seva prohibició pot vulnerar ‘el dret de representació política, llibertat deambulatòria, presumpció d’innocència i llibertat d’expressió’. Al marge de les qüestions prejudicials, el text del recurs addueix que, com que Junqueras ja va poder anar al congrés quan es van constituir les corts espanyoles, l’impediment d’anar-hi ara és una ‘vulneració de drets fonamentals’. També recorda l’informe del grup d’experts de l’ONU sobre l’empresonament del dirigent republicà, que en demana la llibertat. En el text del recurs, Van den Eynde argumenta que Junqueras ja disposa de la immunitat parlamentària d’ençà que fou proclamat diputat i que no hi ha cap norma a la UE que condicioni l’obtenció de la condició d’eurodiputat a cap tràmit. ‘El tribunal ha de disposar les mesures necessàries per a permetre el lliure exercici del càrrec pel qual el senyor Junqueras es va poder presentar, va poder veure la seva candidatura a les urnes i que finalment va ser proclamada’.

Summary: Junqueras recorre contra la negativa de sortir a acatar la constitució i demana al Suprem que consulti el TJUE


Miquel Iceta ens rep a la seu històrica del PSC, al carrer Nicaragua de Barcelona. Ho serà per poc temps més, perquè coincidint amb el congrés del partit, el mes de novembre, el nou quarter general dels socialistes serà al carrer Pallars, al barri del Poblenou. A Iceta no se li veu cap deix de nostàlgia, quan en parlem. I de seguida entoma una conversa sobre la viabilitat d’un referèndum sobre la independència o sobre una reforma constitucional per la via federal a Espanya. Considera que el procés avança sobre miratges, sobre promeses irrealitzables, i més si es plantagen des de la unilateralitat. Ofereix, en canvi, un temps de negociació amb un possible futur govern espanyol liderat pel PSOE, a qui demana que negociï amb els partits independentistes si aquests no posen el referèndum com a condició a la investidura. I els barons socialistes ja poden dir missa. Admet que la via que proposa tampoc no té garantit l’èxit, perquè ‘no et pots permetre fer una reforma constitucional contra el PP.’ I els números són els que són. —Es veuen a venir terceres eleccions espanyoles. Sánchez demana un pacte a Ciutadans i a Podem, però aquests no volen formar part d’un mateix acord. —Ui! Però jo a Ciutadans els havia sentit dir que mai votarien el Rajoy, i al final ho van fer. Perquè suposo que ho van fer perquè volien evitar unes terceres eleccions. —Però en aquesta equació també necessiteu Podem, i han deixat clar que no volen pactar amb Ciutadans. —És que cal que pactin amb nosaltres, no amb Ciutadans. Potser m’ho miro des d’un punt de vista que és el que m’interessa, però poseu-vos a la pell de Pedro Sánchez. Li estan dient que governi amb només 85 diputats de 350. I se li han de posar condicions? —Depèn de les condicions que es posin. —Per això. S’han de posar unes condicions que siguin acceptables, sobretot perquè és qui més se la juga. —Però qui més se la juga també ha de cedir, no? —Cedir sí, naturalment. Però el dia de la investidura o cada dia? Perquè a qui investeixes només amb 85 diputats li promets quatre anys en els quals haurà de cedir molt. Cada setmana al congrés dels diputats. Per tant, ja és molt arriscat assumir la responsabilitat de presidir un govern amb només 85 diputats. Fotografia: Júlia Tercero —D’acord, posem-nos en la pell de Pedro Sánchez: pensaria que si Podem i Ciutadans no són capaços de posar-se d’acord, potser puc explorar altres opcions. Per exemple, amb Podem i els independentistes. Heu dit que aquesta és una possibilitat, però amb la condició que renunciïn al referèndum. Creieu que Pedro Sánchez estaria disposat a pactar amb independentistes si renunciessin a la condició del referèndum? —Home jo crec que haurien de negociar. Sí. I ell hauria de fer-ho. —I hauria d’acceptar? —Hauria d’acceptar la negociació i el diàleg. Sense dubte. Si jo sóc una persona que viu feliçment a Conca i veig que hi ha una zona d’Espanya en la qual hi ha un 48% de persones que vol la independència, el que no m’imagino és que un problema així no s’hagi de resoldre sobre la via de parlar-ne. El que és impensable és el que ha estat fent tots aquests anys el PP. —Per tant hi podria haver acord amb els independentistes? —Jo crec que sí. —I això com ho encaixarien els barons socialistes d’Espanya? —Doncs se’ls haurà d’explicar i se’ls haurà de convèncer. Sempre dic que si algú em dóna algun camí per resoldre aquest problema sense parlar amb els que pensen diferent, que per favor m’ho diguin. Particularment a Espanya, però a Catalunya també comença a passar, sembla que parlar i negociar sigui trair. I no, negociar i acordar sempre és trobar el camí del mig, que implica renúncies mútues. Si no estàs disposat a això, millor que no et posis a pactar perquè no aniràs enlloc. —I per què ERC i el PDC han de renunciar al referèndum pactat en un possible acord amb Sánchez? —Renunciar-hi, no. S’ha de renunciar a posar-lo com a condició en una investidura. Com si a mi em diguessis si renuncio al socialisme. No hi renuncio. Ara, sé que no arribarà demà. Es tracta de si tu condiciones una investidura al referèndum. Perquè llavors la fas impossible. —Per què? —Perquè a qui vols investir no t’ho accepta. És molt fàcil. Si es vol fer un canvi de veritat i profund, tu no ho pots fer com a moneda de canvi per una votació concreta d’un dia concret. Jo el que dic és que si els independentistes condicionen la investidura al referèndum, faran impossible el canvi i per tant, seran coresponsables de la continuïtat de Rajoy. Pot no agradar, però objectivament és així. Fotografia: Júlia Tercero —Si els independentistes s’avenen a retirar el referèndum com a condició, en el decurs de la legislatura en la qual Pedro Sánchez fos president, es podria negociar i explorar igualment el referèndum tal com la plantegen els partits independentistes? —A la vida es pot plantejar tot, però el PSOE no acceptarà mai un referèndum sobre la independència. Canviarà? Jo crec que no. Segons la meva tesi, la celebració d’un referèndum d’aquesta naturalesa exigeix prèviament un canvi de la constitució. Per tant, els que volen un referèndum, el més normal és que plantegin la qüestió en un procés de reforma constitucional. Sabent que no tenen gaire complicitats. Ho tenen molt difícil. Però el camí és aquest. La cosa és, sense haver de renunciar a això, no podem intentar d’arreglar altres coses? És a dir, esperarem la independència per arreglar el finançament o no? Fa quatre anys que va començar el procés i els rendiments han estat molt pocs. I això és molt temerari. Per tant, el que sí que pot garantir un govern diferent a Espanya, és un diàleg que per ara no ha existit. —Hi ha un 80% de catalans que donarien suport a un referèndum pactat. En aquest percentatge hi ha una part dels electors del PSC. Com els expliqueu que aquest possible referèndum queda relegat a un procés incert com el que dieu. —Perquè no els vull enganyar. —Es tracta de posar-s’hi. —No, no, de posar-s’hi no. Amb posar-s’hi no n’hi ha prou. Si d’alguna cosa està massa carregada la política catalana és de voluntarisme. —El PSOE no l’acceptarà mai, dieu. Però podria arribar a tolerar un referèndum? —Com el que sembla que van fer el 9-N? Aquests dies hem sabut que els dos governs anaven parlant molt i que l’únic punt de diferència era una conferència de premsa. Tolerar vol dir això? —Volem dir que ara hi ha una cosa que es diu RUI, i que és damunt la taula entre Junts pel Sí i la CUP. Un govern de Pedro Sánchez el toleraria? —No. Cap govern. Potser podríem pactar això de la conferència de premsa, però siguem seriosos. Jo estic indignat amb aquest tema. Aquest és l’acord al qual van arribar el govern català i del PP? Però quina presa de pèl. No havia de ser un referèndum  en el qual si sortia el sí, amb un termini raonable, d’aquell país se’n feien dos? Al final no va ser així, però ara diuen que tampoc ho era des del principi. Jo ho trobo molt gros. Portem massa miratges com per ara afegir dreceres que no vagin enlloc. Siguem seriosos. Quan es parlen de coses tolerades ja s’està, d’alguna manera, amagant les veritats. La gent que vol un referèndum, per respecte a ells, no els podem enganyar amb succedanis. —Tant vós com Núria Parlon proposeu un referèndum per a reformar la constitució. Ella ha establert un termini de dos anys per fer-lo. Hi esteu d’acord? —I per què no sis mesos? Es pot garantir que en dos anys tindràs una reforma constitucional? Per això intento ser molt prudent amb aquests temes. No cal agradar, tranquil·litzar o convèncer, sinó assegurar que algú al cap d’un temps no em pugui dir que el vaig enganyar. Què és el que ha fet que s’hagi hagut de canviar tant el full de ruta? Doncs que es posen condicions que tu no ets capaç de fer que es compleixin. I l’has d’anar adaptant. Ja van fer unes eleccions plebiscitàries, que clar, com que no ho eren, ara n’hauran de fer unes de constituents. I després en farem unes d’independents. I anirem canviant el nom a les coses senzillament per no acceptar que unilateralment no tenim la força suficient per imposar una solució no acordada. —No us atreviu a posar una data? —Jo dic aquesta legislatura. Clar, és cert que pot durar el que sigui. —Llavors ja acotem bastant. —Va, doncs jo dic un any i onze mesos. No és millor que dos anys? —Heu dit aquesta legislatura. —Clar, però un any i onze mesos no és millor que dos anys? Jo el que vull dir és que no es tracta de fer una declaració. És que quan es posen dates de coses que no depenen de tu, fa por. Clar que m’agradaria poder fer-ho en dos anys. Ara, no m’hi comprometo perquè no depèn de mi. I jo penso que és veritat que una legislatura és el més correcte, i si comença a arrencar, no serà de quatre anys. Perquè sabeu que depèn de quin tipus de reforma constitucional requereix la dissolució anticipada de les corts. Per tant tindria sentit perquè tu estaries fent una dissolució anticipada en una legislatura que tampoc tindria, encara que no hi hagués aquest tema sobre la taula, una durada més llarga. —El problema és que per a reformar la constitució es necessiten unes majories molt qualificades. —És clar. —I d’on sortiria aquesta majoria? —No ho sé, per això no m’agrada posar dates i no comprometre’m a coses que no depenen de mi. Necessites una majoria molt forta. —Per tant, quina viabilitat té aquest projecte? —És molt difícil i no té garantit l’èxit. A la gent li hem de dir la veritat, perquè el que generarà frustració és haver situat unes expectatives que no es poden complir. Per això sóc reticent a fer promeses d’èxit. A Espanya, la veritat de les veritats, no et pots permetre fer una reforma constitucional contra el PP. Per tant, quan temps pot passar perquè el PP s’adoni que no hi ha altra solució que fer una reforma com la que nosaltres proposem? Doncs no ho sé. Fotografia: Júlia Tercero —Potser no passarà mai. —Jo crec que sí, perquè en política, sempre acabes optant no pas per l’opció òptima, sinó per la que finalment sembla que s’imposa per necessària. Fins i tot Ciutadans parla de reforma constitucional. Però és que no ho faràs sense ells ni contra ells. Igual que no faràs la independència sense ells ni contra ells. —Dieu que una reforma no té garantia d’èxit. Però molts catalans volen un canvi i se’ls ha de poder oferir una perspectiva segura. —Però aquí és on té avantatge el camí que jo proposo. El canvi es comença a produir des del primer dia. Perquè tu comences a arreglar coses. No ‘la cosa’, que ens té enlluernats al final d’un camí. Tu comences a resoldre conflictes de competències, comences a recuperar les competències perdudes per la sentència, comences a tenir el català a la UNESCO, comences a tenir una llei de llengües a Espanya, anul·les definitivament la sentència de Lluís Companys, arregles el tema de les matrícules, arregles el finançament, obres la perspectiva d’una reforma constitucional… —No hi veig el PP aquí. —Però és que per a fer moltes d’aquestes coses no cal que hi sigui el PP si no vol. —Però sí per a fer una reforma constitucional. —Aquesta sí, per això te la poso al final. Però cada dia arregles una cosa. Aquí estem entre esperar indefinidament i arreglar-ho tot de cop perquè ens imposarem, o encetem un camí que ens permeti arreglar coses de camí i acostar-nos al moment en el qual puguem discutir el tema de fons. Aquesta és la decisió. Arregles coses de camí o creus que és millor que no s’arreglin perquè així tu guanyes l’argument que només hi ha una solució que és la independència. —Canviant de tema. Què us diferencia amb la Núria Parlon? —Això ho heu de dir vosaltres. Imagina’t que dic: ella és més lletja. —Però coneixeu el seu i el vostre programa. —Jo sóc primer secretari i ells vice-primera secretària. Difícilment trobareu grans diferències. I no seré jo que les assenyali. Em sembla que la meva obligació és explicar com veig les coses. Qui ha d’establir, si cal, les diferències, és l’opinió pública o els militants a l’hora de votar. —Per què un votant del PSC us ha de donar fer confiança? —Doncs perquè jo vaig agafar la direcció del partit quan ningú volia, l’he tret de la crisi pitjor de la seva història… —El PSC ja ha sortit de la crisi? —I tant! Hi ha una demostració empírica. Quan comença la crisi forta del PSC? Quan Pere Navarro surt escollit primer secretari. A les eleccions catalanes del 2012 va obtenir 525.000 vots. Poc després començava la marxa de molta gent del partit. Ell va plegar, jo arribo, em presento a unes eleccions i en trec 523.000. Jo crec que aquella crisi que anàvem costa avall i sense frens s’ha estabilitzat. Ara, el PSC no es pot conformar amb això. Llavors, la recuperació de l’autoestima, la clarificació del missatge i el lideratge que jo he anat construint val la pena que continuï. No és hora ni de canviar de rumb ni de líder al PSC. És la meva opinió. Afortunadament, la decisió no és meva, és de la militància del partit. —L’altra lectura pot ser: el PSC ha parat de davallar, ha tocat terra, però per a remuntar cal canviar de líder amb una manera diferent de fer política i d’entrar a competir amb els comuns i Ada Colau. Aquí potser Parlon té avantatge. —Aquest és el debat, sí. Si tu vols prosseguir per aquest camí amb el lideratge que tens, o canviar-lo amb el benefici d’uns futurs guanys. Sí, sí, és la discussió. Serà la nostra solució copiar els comuns? Què farà la gent entre l’original i la còpia? Això ja són disquisicions. Sense motiu de comparar-me, és el que li ha passat a CDC amb ERC. D’ençà que CDC va decidir de copiar el projecte d’ERC, qui ha perdut? CDC, naturalment. Si la solució és la independència a qui et creuràs? A qui l’ha defensada tota la vida. Vull dir, que la manera de competir no és sempre és intentar-te mimetitzar. Fotografia: Júlia Tercero —I si no és aquesta la manera, quina seria? Què ha de cercar per a poder remuntar? —El PSC ha de mantenir la coherència del seu projecte i cercar una ampliació en quatre solcs a llaurar, com jo li dic. Per una banda tenim un terreny de disputa amb gent que diu situar-se a la nostra esquerra i que en un moment determinat va saber recollir una indignació social. I ara la gent ha vist com governen, què fan i no fan. Hem de demostrar que la nostra manera d’interpretar la realitat i de governar és més útil pels canvis que molta gent diu voler. De fet, sempre dic que la decisió que més m’ha agradat de la Colau és incorporar els socialistes al seu govern. —Què més? —Dos: tu tens un catalanisme no independentista que avui en dia està orfe de representació parlamentària. Hi tenim coses a dir. Tres: tens la gent jove, que no ha vist en el PSC una palanca de canvi i per tant, t’has d’adreçar a ells i demostrar-los que no és així. I per acabar, el PSC havia estat referència de molta gent que estava en l’activisme social, sindical i cultural, i ha de tornar-ho ser. En part, l’aposta del PSC de donar suport al Pedro Sánchez amb la idea de no afavorir un govern del PP, és una forma de recuperar coherència i credibilitat. Hem de deixar clar que aquell monstre que s’havia creat, que era el PP-PSOE, doncs no existeix. —Voldria que em valoréssiu la trobada entre els presidents Puigdemont i Puig, i que obre una nova era institucional entre dos territoris que han estat d’esquena. —Fantàstica. Sempre vaig pensar que el canvi polític que s’havia produït a les Illes i al País Valencià, ens permetia un treball conjunt important i en alguns terrenys s’està aconseguint, com quan les Illes es va reincorporar en l’Institut Ramon Llull. Jo en això hi crec molt. I crec que és molt bo perquè l’Espanya diferent en la qual jo crec implica també un enfortiment de les posicions dels territoris que parlem català. Fins i tot et diria del corredor mediterrani com a concepte polític i estratègic. Hi ha uns interessos a defensar i que jo crec que tindrem més força si ho fem altres. I aquí sempre hi ha un interrogant. Una Catalunya independent podria mantenir tan bones relacions amb altres territoris que continuarien sent espanyols. Com a mínim és dubtós. —Ximo puig va dir que tant se val quin projecte polític tingui Catalunya que entre catalans i valencians no es deixarà de perseverar en aquestes relacions. —I és el que s’ha de fer però quan poses ratlles, et fiques en un problema. També hi ha una discussió molt interessant entre independentistes al voltant de si el projecte dels Països Catalans queda afeblit o enfortit si una part s’independitza. A mi sense dubte m’agrada més continuar junts i estrènyer els lligams que no pas l’altra alternativa.

Summary: Miquel Iceta: ‘Hem de dir la veritat, la reforma constitucional no té l’èxit garantit’


El president de la Generalitat Valenciana Ximo Puig es reunirà avui amb el president basc, Íñigo Urkullu, per a tractar la connexió ferroviària entre els ports de València i Bilbao. Ximo Puig ha defensat la necessitat d’impulsar el corredor mediterrani, que concentra més del 53% de les exportacions de l’estat i al mateix temps millorar la línia ferroviària entre Sagunt-Saragossa-Cantàbric i connectar-la de manera eficient amb el port de València, el nodus logístic de Saragossa i el port de Bilbao. ‘Nosaltres no demanem autopistes radials, demanem infraestructures eficients’, ha dit Puig. Sobre aquest eix mediterrani-cantàbric, Puig ha dit que ‘ha estat oblidat per la radialitat’ assenyalant que dotaria de més competitivitat el País Valencià, connectant els ports de València i Bilbao. Puig ha dit que per aquest motiu viatja a Vitòria per ‘parlar amb aquells que volen parlar, una cosa substancialment diferent del que passava abans’.

Summary: Ximo Puig viatja al País Basc per reunir-se amb Urkullu


Stelios Kouloglou és eurodiputat per Syriza, a més de periodista i realitzador de documentaris punyents. A Brussel·les és un personatge especialment actiu dins el parlament i fora. Ha organitzat exposicions (li van censurar unes vinyetes sobre Europa a través dels ulls d’humoristes gràfics grecs i francesos), un festival sobre whistleblowers o les Soirées Dijsselbloem, en resposta a les greus declaracions sobre el deute dels països del sud, el vi i les dones del president de l’Eurogrup, Jeroen Dijsselbloem. Aquests dies, Kouloglou és a Barcelona, on demà presentarà Morir de riure (2017) el seu darrer documentari sobre les relacions entre política i humor. Kouloglou també va ser a Barcelona l’1-O i el 21-D com a observador internacional. En parla en aquesta entrevista –plena d’humor i agudesa– aquest senyor eurodiputat, i lector de VilaWeb. —Al documentari Morir de riure parleu d’humoristes polititzats. Per exemple, Yes Men. —The Yes Men són activistes nord-americans que fan servir l’humor per parlar de política. I organitzen grandiosos espectacles d’humor polític. Famosos a tot el món. Un, amb la BBC, que tenia a veure amb el desastre de Bhopāl (Índia) va fer la volta al món. Els membres de Yes Men es van fer passar per representants de la multinacional Dow Chemical Company, responsable del desastre de Bhopāl. Dos mil morts. Van sortir a la BBC i van demanar perdó. Tres-cents milions d’espectadors. I allà sortien ells, que no únicament eren responsables, sinó que van anunciar una compensació a les famílies. 12.000 milions. Doncs sabeu quant va caure les accions de Dow Chemical a la borsa en una sola hora després de la broma a la BBC? 2.000 milions. —Què dieu, ara! —Ha! Jo ja els coneixia d’abans de fer el documentari i els vaig proposar de fer una de les seves bromes dins el Parlament Europeu. I ho vam enregistrar. Era una acció contra la guerra. Som contraris a les guerres. Tot va passar després dels atacs terroristes a França, al Bataclan. El president francès Hollande va respondre bombardant Síria. Ho recordeu? Nosaltres vam fer veure que érem experts nord-americans en terrorisme. I vam pronunciar una conferència al parlament, donant respostes als europeus. Alliçonant-los sobre com poden encarar el terrorisme. La sala era plena de càmeres i periodistes. I vam desconstruir tots els arguments oficials que es fan servir habitualment. —Per exemple? —Bombardar països. Bombardar no dóna resultats, els dèiem. Al revés, produeix més terroristes. Assassinar els dirigents? Tampoc no dóna resultats. Ho hem vist amb Obama i Ossama Bin Laden. I de mica en mica els vam presentar l’alternativa. I la nostra alternativa, la de l’expert nord-americà, era una cosa així com un prototip per als rics. —Un prototip per als rics? —Una mena d’escut enorme, molt ben equipat, que hi cabies dins, i que permetia reciclar l’orina i tot. Dèiem que de moment la solució, el prototip, només era per a rics. Però el mercat ja s’encarregaria de fer baixar el preu. Perquè el mercat sempre funciona. —Ha ha! —L’acte va fer la volta al món. —Cap periodista dels presents no va veure que era una broma? —Alguns sí i alguns no. I van començar a fer preguntes com ara: quant costaria? A vegades els periodistes es converteixen en un ramat de xais. Un fa una pregunta i tota la resta segueix la veta. —També vau fer les Soirées Dijsselbloem. —Vaig fer unes nits mediterrànies, sí. Recordem que Dijsselbloem és el que va dir que els europeus del sud (espanyols, portuguesos, grecs, italians) es gasten els diners amb dones i alcohol. Per tant, vaig organitzar les Soirées Dijsselbloem a Brussel·les. Teníem menjar del sud, vi del sud. L’hi vaig convidar. No va venir. Era una altra gran broma. —Fa temps, també vau fer un documentari sobre Angela Merkel, Godmother. Ella, com vós, provenia dels partits comunistes. —Però no dels mateixos, eh? Jo estava amb els maoistes. I ella amb Honecker i l’URSS. Ha ha! Per mi Merkel era un enigma. Com era possible que una senyora desconeguda, doctora de l’alemanya de l’est, aconseguís ser la dona més poderosa del món? És una història increïble d’explicar. Com s’ho ha fet? Vaig aprendre que és molt llesta, i molt hàbil a l’hora de moure’s dins el partit. Però el seu problema és que sovint no s’acaba de decidir per res. Diu sí, i diu no, tot alhora. I quan tens els diners, i tota l’estona dubtes sense parar, al final et resulta una arma poderosa. Un avantatge estratègic. Això, vaig aprendre’n. Per exemple, amb la crisi grega no es decidia, passava el temps, i cada vegada els grecs es trobaven en una situació més feble. —Ves, com Rajoy. No fa res i guanya. —Exacte. Vaig fer el documentari a partir d’un llibre, amb el mateix títol, la Godmother, escrit per un alemany molt afí a Kohl. Kohl va odiar Merkel fins a la mort, perquè es va sentir traït per ella. Va ser el seu protector, la va fer vice-ministra i va aconseguir treure-se’l de sobre. —I vós, qui heu traït? Perquè ara sou eurodiputat per Syriza. —Jo hi he arribat per error.  Jo no sóc membre de Syriza. Però sí que va vaig anar a llistes. A Grècia les llistes són obertes i jo, com a periodista, vaig fer-me amic de Tsipras abans de les eleccions. És ell que em va proposar d’entrar a les llistes. I vaig dir que sí. Era conegut com a periodista, a Grècia, i no vaig fer cap acte ni cap míting. Res. Zero. Doncs vaig entrar. Jo presentava Godmother, en aquell moment, per tot el país. —Us en penediu? —No. N’estic content. És tota una experiència. I segurament ho intentaré un altre mandat. Però ja ho veurem. S’ha de veure com acaba. —Vau venir l’1-O com a observador internacional. Què en recordeu? —Vaig seguir la jornada des de tres o quatre escoles. Conec Ernest Maragall del Parlament Europeu, i vaig anar a veure el seu col·legi, i com votava ell. I després a més escoles. No vaig veure violència. Però si la por de la violència. I els rumors com circulaven. I vaig veure com la gent amagava les urnes per por. Uns altres observadors sí que van veure i testimoniar els actes violents. Crec que políticament va ser molt seriós. Molt. La gent va participar-hi i va mostrar dignitat. Dignitat per a exercir el seu dret democràtic. Però el mètode tenia defectes. Per exemple, treure l’urna de l’escola no és la cosa habitual. O bé, en les escoles on vaig anar, no hi havia lloc on votar en secret. Cap sala amb cortina. —Teniu raó, però això passa sovint, i no cal que sigui l’1-O. A les eleccions, també. —Simpatitzo amb els organitzadors del referèndum de l’1-O, però els deia: ‘Per què no deixeu que la gent voti en secret?’ I em deien: ‘No és habitual, aquí. Una altra cosa: quan van fer caure el cens, i es va optar pel cens universal trobo que va ser una resposta adient. Però quan el sistema informàtic queia, aleshores es van comptar els vots a mà. No ho vaig veure mai, però en teoria es podia votar dos cops. Crec que l’1-O va tenir tot el sentit del món, políticament parlant. Tot. Però tècnicament… —S’apuntava a mà precisament per comprovar que ningú no votés dues vegades. L’1-O, diria que no es va fer trampa. Què en penseu? —No crec que es mentís ni s’enganyés. No ho crec. La gent era honesta. Per mi el problema és que Puigdemont no tenia pla B. —És clar que no. Som del sud, aquí. Pla B? Improvisem, home. Al sud ho fem així. — Com a Grècia. La nostra experiència va ser la mateixa. No pots anar contra un enemic que és més poderós sense un pla B. Tsipras va pensar que si anava a veure Merkel i li explicava amb raonaments econòmics l’absurditat del rescat que proposava ella, diria: ‘Oh, quanta raó. No hi havia caigut.’ Però el cas no era aquest. La qüestió no era econòmica, era de poder. —Si fóssiu català, què votaríeu? —Mireu, si fos català a les eleccions votaria o bé Esquerra Republicana o bé els comuns. Simpatitzo amb la causa catalana i votaria ERC. Però també veig la posició dels altres, quan diuen que no podem fer-ho, que hem de ser més cauts i anar amb compte. —Exacte. Siguem xais, com els periodistes. — Veig les dues posicions, sí. Però que quedi clar que no sóc català. Ara, jo he de dir que després dels resultats de les eleccions del 21-D, em vaig adonar que aquí la història és profunda i el ressentiment també. Perquè després de tots els errors fets per Puigdemont, i de les amenaces del govern central de fer marxar empreses, doncs va i la gent vota per la independència. Altra vegada. Això ens diu moltes coses. Jo pensava que els independentistes perdrien a causa de l’ambient i la por. Doncs no. —A Grècia va passar. Primer guanyen un referèndum contra l’austeritat. I després, plens de por, voten contra el referèndum! —Sí. I a Grècia la gent va votar no també per raons profundes que tenen a veure amb la història. Jo aquí a Catalunya vaig veure el sentit de la dignitat i l’orgull. Això vaig veure aquí. Els resultats em van ensenyar això. Dignitat i orgull. —Vós que sou a Brussel·les, Europa ens ajudarà? —No. De cap manera. I això s’ha de tenir en compte. Són cínics i tenen por que si Catalunya té oportunitat, passarà en més llocs. Aquí, per exemple, vaig veure que hi havia una internacional dels separatistes! Vaig trobar fins i tot gent que volia la independència del sud del Tirol. En tinc fotos. Vaig seguir les eleccions al quarter general d’ERC. En un pavelló d’esports. I hi vaig veure l’ex-president de Còrsega. I del Sinn Féin. —I contents entre ells. No com els socialistes, barallats entre maoistes i Honecker. — I quan sortirà aquesta entrevista? —Mai! Això és una broma. Jo no sóc periodista. I no treballo a VilaWeb. —Ha ha! M’encantaria.

Summary: Stelios Kouloglou: ‘Si fos català, a les eleccions votaria ERC o els comuns’


Un grup de set valencians està atrapat a Teheran (Iran) a l’espera que la seva companyia aèria habiliti un vol que els permeti de tornar al país, segons que ha avançat el diari Levante. Al vol amb què havien de tornar, de Turkish Airlines, només hi van deixar pujar ciutadans turcs i van vetar el viatge als estrangers, presumiblement com a mesura de prevenció contra el coronavirus, que ja ha deixat cinquanta morts a l’Iran en l’últim mes. El grup de ciutadans valencians intenta tornar mitjançant tràmits amb el consolat espanyol, però de moment no han obtingut resposta i per això busquen una ruta alternativa. L’aerolínia no té previst de deixar volar a ciutadans d’altres països fins al mes de març. Cinquanta persones han mort a la ciutat iraniana de Qom a causa del coronavirus aquest mes. Així ho ha informat avui l’agència de notícies ILNA d’Iran i se n’ha fet ressò Associated Press. Fins ara, la xifra de morts oficial era de dotze persones i s’havien detectat quaranta-set casos, però la xifra de víctimes mortals s’ha actualitzat de cop avui. El nombre de morts, en proporció amb el nombre d’afectats, és més gran que a qualsevol altre país. El govern ha ordenat el tancament d’escoles i universitats a gran part del país per a intentar frenar el brot i Afganistan, Pakistan i Turquia han anunciat el tancament de fronteres amb aquest país. La ciutadania té certa desconfiança sobre com s’està gestionant l’epidèmia al país, ja que Kuwait va anunciar dilluns els seus primers casos de virus i va dir que tres viatgers que tornaven de la ciutat del nord-est de Mashhad, a l’Iran, tenien el coronavirus. L’Iran, però, encara no ha informat de casos confirmats de virus a Mashhad.

Summary: Set valencians no poden tornar de l’Iran a causa del coronavirus


CATORZE NOMS PER A AQUEST SANT JORDI Jordi Lara, Sis nits d’agost (Edicions de 1984) Toni Sala, Persecució (L’Altra Editorial) Ada Castells, Mare (la Campana) Marc Pastor, Els àngels em miren (Amsterdam) Joan Benesiu, Serem Atlàntida (Periscopi) Ramon Mas, Estigmes (Edicions de 1984) Maria Barbal, A l’amic escocès (Columna) Sílvia Soler, El fibló (Columna) Ramon Solsona, Disset pianos (Proa) Joaquim Carbó, Testament (Males Herbes) Joanjo Garcia, Insurrectes de res (Sembra Llibres) Gerard Quintana, Entre el cel i la terra (Columna) Alba Dalmau, El camí dels esbarzers (Angle editorial) Salvador Macip, Els finals no arriben mai de sobte (Enciclopèdia) PER ALS CERCADORS DE PREMIS LITERARIS: OBRA INÈDITA De narrativa Jordi Cabré, Digues un desig (premi Sant Jordi, Òmnium / Enciclopèdia) Rafel Nadal, El fill de l’italià (premi Ramon Llull, Columna) Anna Moner, La mirada de vidre (premi de Novel·la Ciutat d’Alzira, Bromera) Salvador Company, Fons de formes (premi Andròmina de narrativa, Edicions 3i4) Rosa Calafat, I la mort tindrà el seu domini (premi Ciutat de Palma Llorenç Villalonga de novel·la, el Gall Editor) Marc Artigau, La vigília (premi Josep Pla, Destino) Víctor Garcia Tur, El país dels cecs (premi Mercè Rodoreda de contes, Proa) Xavier Mas Craviotto, La mort lenta (premi Documenta, l’Altra Editorial) Víctor Labrado, Veus, la mar (premi Joanot Martorell de narrativa, Edicions 62) Anna Monreal, Tristany (premi de novel·la curta Just M. Casero, Empúries) Sant Jordi a Montblanc: una setmana medieval plena de llegendes De poesia Carles Rebassa, Sons bruts (premi Carles Riba de poesia, Proa) Carles Mulet, Naixement d’Islàndia (premi Vicent Andrés Estellés de poesia, Edicions 3i4) Teresa Pascual, Vertical (premi Ausiàs March de poesia, Edicions 62) Antoni Ribas Tur, Les despulles d’un somni (premi de poesia Joan Perucho ‘Vila d’Ascó’, Edicions Saldonar) PER ALS CERCADORS DE PREMIS LITERARIS: A OBRA PUBLICADA Marta Orriols, Aprendre a parlar amb les plantes(premi Òmnium a la novel·la catalana de l’any, Periscopi) Enric Casasses, El nus la flor (premi de la Crítica Catalana en poesia, Edicions Poncianes) Sergi Pàmies, L’art de portar gavardina (premi Crítica Serra d’Or de narrativa i premi de la Crítica Catalana en narrativa, Quaderns Crema) Melcior Comes, Sobre la terra impura (premi Crítica Serra d’Or de novel·la, Proa) Sebastià Alzamora, La netedat (premi Crítica Serra d’Or de poesia, Proa) Íngrid Guardiola, L’ull i la navalla (premi Crítica Serra d’Or d’assaig, Arcàdia) William Faulkner, Llum d’agost. Traduït per Esther Tallada (premi Crítica Serra d’Or de traducció, Edicions de 1984) Agustí Pons, Maria Aurèlia Capmany, l’època d’una dona (premi Crítica Serra d’Or de biografia, Meteora) Jaume Coll Mariné, Un arbre molt alt (premi Josep Maria Llompart de poesia, Edicions 62) Joseba Sarrionandia És morta la poesia?. Traduït per Ainara Munt Ojanguren (premi Rafel Jaume a la millor traducció poètica de l’any, Pol·len Edicions) REBELS I PROVOCADORS Pepe Sales, La passió segons Pepe Sales (laBreu) Sebastià Portell, Ariel i els cossos (Empúries) Damià Bardera, Un circ al pati de casa (Empúries) Ferran Garcia, Blasfèmia (Males Herbes) DEBUTS LITERARIS Ferran March, El que dura un cigarro (Godall Edicions) Santi Baró, La filla de la tempesta (Edicions 62) Marta Batallé, L’origen de les cols violeta (Empúries) Jordi Campoy, La noia del violoncel (Columna) Uri Costak, L’estilita (Amsterdam) Laura Gost, La cosina gran (Lleonard Muntaner Editor) Bruno Oro, Tu busques amor i jo cobertura (Rosa dels Vents) Martí Rodríguez Pont, L’agitador de mons (Gregal) Com celebren els catalans de l’estranger el Sant Jordi? FORNADA LITERÀRIA Jordi Masó Rahola, L’hivern a Corfú (Males Herbes) Maiol de Gràcia Clotet. Projecte tothom (Més Llibres) Neus Canyelles, Les millors vacances de la meva vida (Empúries) Antònia Vicens, Ànima de gos (AdiA) Flavia Company, Magôkoro. Carta del pare de la Haru (Catedral) David Cirici, L’olor del desig (Proa) Gemma Cerdà, Mudances (Comanegra) Carles Casajuana, Les pompes del diable (Proa) Àngel Casas, Carta d’una desassossegada (i altres relats) (Quaderns Crema) Imma Tubella, A cavall del vent (Columna) Francesca Alern, La jove Laura (Cossetània) Gabriel Janer Manila, Amor, no estàs fatigat (Proa) Maria Lluïsa Amorós, Berenar sota les moreres (Onada Edicions) Lluís Romero, El carrer (Brau Edicions) Joan Botta i Orfila, Totes les meves veritats (Rosa dels Vents) Isidre Grau, L’home que perseguia la veritat (Editorial Gregal) Pau Faner, Formigues dins els pantalons (Editorial Gregal) Teresa Ibars, Atles de l’oblit (Pagès Editors) Jon López de Viñaspre, Eclipsis (Lapislàtzuli) CLÀSSICS MODERNS Pere Calders, Contes (1936-1968) (Rosa dels Vents) Pere Calders, Contes (1978-1992) (Rosa dels Vents) Víctor Català, Tots els contes 3 (Club Editor) Aurora Bertrana, La Ciutat dels Joves (Males Herbes) Josep Maria Francès, La rossa de mal pèl (Adesiara) Josep M. de Sagarra, Teatre 7. L’hostal de la Glòria… (Edicions 3i4) Què podem fer aquest Sant Jordi? Quinze activitats CLÀSSICS MEDIEVALS Anònim, Curial e Güelfa (edició crítica) (Editorial Barcino) Hores de Ramon Llull (Publicacions Abadia de Montserrat) COMMEMORACIONS Arnau Puig, Brossa, escamotejador i burleta (Comanegra) Teresa Grandas i Pedro G. Romero, Poesia Brossa (Macba) Joan Brossa, Poemes transgredits (Nórdica libros) Jordi Manent i David Paloma, Pompeu Fabra. Vida i obra en imatges (Editorial Base) Dolors Monserdà, Maria Glòria / No sempre és culpa d’ella (Adesiara) Mercè Rodoreda, Aloma. Edició commemorativa amb motiu del 50è aniversari (Edicions 62) Pep Valsalobre i Vicent Melchor (eds.), Joan Ramis i Ramis, Lucrècia (Edicions Vitel·la) NEGRA I CRIMINAL Donna Leon, En nom del fill (Edicions 62) Andrea Camilleri, La roda dels equívocs. Traduït per Pau Vidal (Edicions 62) Petros Màrkaris, Universitat per a assassins (Tusquets) Carlos Zanón, Carvalho. Problemes d’identitat (Columna) Hjorth & Rosenfeldt, Mentides consentides (Columna) Benjamin Black, Els llops de Praga. Traduït per Eduard Castanyo (Bromera) Mary Higgins Clark, T’estic vigilant (Edicions 62) Suzanne O’Sullivan, El cervell convuls. Traduït per Anna Turró Armengol (Angle Editorial) Camila Läckberg, La gàbia d’or. Traduït per Marc Delgado (Amsterdam) Camila Läckberg, La bruixa. Traduït per Marc Delgado (Amsterdam) Jan Stocklassa, Stieg Larsson. El llegat. Les claus ocultes de l’assassinat d’Olof Palme (Ara Llibres) Dirk Kurbjuweit, L’ombra del dubte. Traduït per Ramon Monton (Amsterdam) Catherine O’Connell, Confidències i traïcions (Columna) Gwenda Bond, Ments perilloses (Stranger things) (Columna) David Marín, Purgatori (premi Crims de Tinta, RBA-la Magrana) Andreu Martín, Tothom et recordarà (premi de narrativa Ciutat de Vila-real, Alrevés/Crims.cat) Jordi de Manuel, La barrera (Alrevés/Crims.cat) Sandrine Collette, El soterrani. Traduït per Maria Llopis (Alrevés/Crims.cat) Sebastià Bennasar, L’any que vaig assassinar Rita Barberà (AdiA) Teresa Juvé, L’arbre trencat (Meteora) Anna Carreras i Aubets, L’ull de l’escarabat (Llibres del Delicte) Carles Mentuy, La memòria de la Vall Fosca (Llibres del Delicte) Miguel Aguirre, Animals dels marges (Llibres del Delicte) Diversos autors, Assassins de l’Ebre (Llibres del Delicte) ‘Tots els llibres, a tot arreu’, l’especial de Sant Jordi de VilaWeb Paper RECLUSIONS, EXILIS, FUGIDES Charlotte Delbo, La mesura dels nostres dies. Traduït per Valèria Gaillard (Club Editor) Marta Marín-Dòmine, Fugir era el més bell que teníem (Club Editor) Diversos autors, D’Argelers a Calais  (Editorial Afers) Joan Pinyol, Avi, et trauré d’aquí! (Saldonar) Heather Morris, El tatuador d’Auschwitz. Traduït per Jordi Boixadós (Amsterdam) Annette Hess, La casa alemanya (Columna) Rosa Miró, Filferrada, la platja de les cigonyes negres (Onada Edicions) TRADUCCIONS Catorze noms d’entrada Alice Munro, ¿Qui et penses que ets? Traduït per Dolors Udina (Club Editor) Agota Kristof, Claus i Lucas. Traduït per Sergi Pàmies (Amsterdam) Marguerite Duras, El dolor. Traduït per Arnau Pons i Blanca Llum Vidal (laBreu) Jennifer Clement, Amor Armat. Traduït per Ricard Vela (Més Llibres) Jennifer Egan, Manhattan Beach. Traduït per Josefina Caball (Edicions de 1984) Michel Houellebecq, Serotonina. Traduït per Oriol Sánchez Vaqué (LLibres Anagrama) Julian Barnes, L’única història. Traduït per Alexandre Gombau (Angle Editorial) Phillippe Claudel, L’arxipèlag del Gos. Traduït per Jordi Martín Lloret (Angle Editorial) Pierre Lamaitre, Els colors de l’incendi. Traduït per Albert Fejó (Bromera) Erri De Luca, La natura exposada. Traduït per Albert Fejó (Bromera) José Eduardo Agualusa, La societat dels somiadors involuntaris. Traduït per Pere Comellas (Periscopi) Kent Haruf, Benedicció. Traduït per Marta Pera Cucurell (Periscopi) Gerbrand Bakker, Juny. Traducció de Maria Rosich (Raig Verd) Helena Janeczek, La noia amb la Leica. Traduït per Oriol Ponsatí (Edicions 62) Literatura oriental Sanmao, Diaris d’enlloc. Traduït per Mireia Vargas-Urpí (Rata) Haruki Murakami, La mort del comanador. Llibre 2 (Empúries) Sayaka Murata, La noia de la botiga 24 hores (Empúries) Literatura del continent africà Ngũgĩ wa Thiong’o i Agustín Comotto (il·lustracions), La revolució vertical. Traduït per Josefina Caball (Raig Verd) Lesley Nneka Arimah, Què vol dir quan un home cau del cel? Traducció de Dolors Udina (Quaderns Crema) Especial llibres literatura juvenil i infantil Literatura anglosaxona Joseph Mitchell, El secret d’en Joe Gould. Traduït per Griselda Garcia (Edicions de 1984) Andrew Sean Greer, Les trifulgues de l’Arthur Less. Traduït per Marc Rubió (Edicions de 1984) Mario Puzo, El padrí (Edicions 62) Joseph Conrad, La follia d’Almayer (Llibres de l’Avenç) William Faulkner, El soroll i la fúria. Traduït per Jordi Arbonès (Navona) A.M. Homes, Dies temibles. Traduït per Elisabet Ràfols Sagués (Angle Editorial) David Chariandy, Germà. Traduït per Marc Rubió (l’Altra Editorial) Maggie O’Farrell, Visc, visc, visc. Traduït per Marc Rubió (l’Altra Editorial) Anne Tyler, La dansa del rellotge. Traduït per Marc Rubió (Proa) Jeanette Winterson, La passió. Traduït per Dolors Udina (Periscopi) James Baldwin, El blues de Beale Street. Traduït per Oriol Ampuero (Edicions de 1984) James Herriot, Totes les bèsties, petites i grosses. Traduït per Mar Vidal (Viena) Katherine Marsh, Un lloc al món (Columna) Gabriel Tallent, Amor del meu cor (Empúries) Kate Mosse, La ciutat del foc (Columna) A. L. Kennedy, La petita serp (Rosa dels Vents) Jamaica Kincaid, Autobiografia de la meva mare. Traduït per Carme Geronès (Editorial les Hores) Literatura francesa Amélie Nothomb, Pica’t al cor. Traduït per Ferran Ràfols Gesa (Llibres Anagrama) Éric Vuillard, 14 de juliol. Traduït per Jordi Martín Lloret (Edicions 62) David Foenkinos, Cap a la bellesa. Traduït per Joan Pau Hernàndez (Edicions 62) Ivan Jablonka, Una casa amb rodes (Llibres Anagrama) Fleur Jaeggy, La por del cel. Traduït per Anna Casassas (Editorial les Hores) Molière, L’escola dels màrtirs (Editorial Barcino) Madame de La Fayette, La princesa de Clèves. Traduït per Josep A. Grimalt (Quid Pro Quo) Maurice Blanchot, Thomas l’Obscur. Traduït per Arnau Pons (Editorial Flâneur) Literatura italiana Natalia Ginzburg, Les veus del capvespre (Edicions de la Ela Geminada) Gesualdo Bufalino, Argos el cec. Traduït per Carme Arenas (Quid Pro Quo) Wu Ming, Altai. Traduït per Pau Vidal (Tigre de Paper) Literatura centreeuropea Isaak Bashevis Singer, Un amics de Kafka. Traduït per Maria Rosich (Viena) Ryszard Kapuscinski, L’emperador. Traduït per Pau Freixa (Navona) Dirk Kurbjuweit, L’ombra del dubte. Traduït per Ramon Monton (Amsterdam) Literatura russa Andrei Beli, Petersburg. Traduït per Miquel Cabal Guarro (Edicions de 1984) Nikolai Gógol, Vetlles en un veïnat de Dikanka. Traduït per Miquel Cabal Guarro (Males Herbes) Literatura espanyola Fernando Aramburu, Pàtria (Columna) Pepa Roma, Una família imperfecta. Traduït per Blanca Llum Vidal (Pagès Editors) Blue Jeans, El puzle de cristall (Columna) Milena Busquets, Homes elegants (Ara Llibres) POESIA Salvador Renobell Bosch, Perquè ha de ser així (Edicions Poncianes) Paul Celan, Reixes de llengua, Traduït per Arnau Pons (labreu) Pau Vadell, Terra llarga (laBreu) Anna Gual, Altres semideus (laBreu) Víctor Sunyol, Amb Nausica (laBreu) Susanna Rafart, Beatriu o la frontera (laBreu) Marc Rovira, Cap vespre (Proa) Enric Sòria, Abans del vepre (Proa) Maria Antònia Massanet, Aus de ramat (AdiA) Miquel Àngel Adrover, Ara he vist passar una mèrlera (AdiA) Stefano M. Cingolani, Ho veig per la veu (Cafè Central / Eumo) Lluís Calvo, Ancestral (Cafè Central / Eumo) Joan Navarro, La nit transeünt (Lleonard Muntaner Editors) Àngel Terrón, El llibre del mercuri (1975-1985) (Lleonard Muntaner Editors) Mònica Miró Vinaixa, Hybrida (Godall Edicions) Billy Collins, Set elefants drets sota la pluja. Traduït per Jaume Subirana (Godall Edicions) Ester Xargay, Desintegrar-se (Meteora) Sònia Moya, Silur (Meteora) Vicenç Llorca, Cos de poderosa llum (Meteora) Francesc Pou, Cel d’horabaixa (Neopàtria) Manolo Alonso i Català, Quadern per a Joan (Neopàtria) Àlex Susanna, Dits tacats. Antologia 1978-2018 (Pagès Editors) Edició de Jaume Pont i Jordi Pàmias, Poetes de Ponent. Antologia (de la Renaixença als nostres dies) (Pagès Editors) Marta Pera Cucurell, La quinta essència de la pols (Pagès Editors) Salvador Comelles, La paraula en el temps (Pagès Editors) Albert Gavaldà, Poemes d’Abissínia (Pagès Editors) Lluís Massanet, En entredit (Llibres del Segle) José Luis García Herrera, La memòria de les petjades (premi de poesia Vila d’Almassora, Onada Edicions) Lluís Busquets i Grabulosa, Si voleu, desllegiu-me (Antologia poètica inèdita) (Editorial Comte d’Aure) M. Carmen Sáez Lorente, Les hores imprecises (Quaderns de la Font del Cargol) Albert Carol Bruguera, Regalimant tinta entre tu i jo (Edicions Vitel·la) Bartomeu Ribes, Les incapacitats (una proposta d’argument) (Arola Editors) LLIBRES DES DE DINS I AL VOLTANT DEL PROCÉS Jordi Cuixart i Gemma Nierga, Tres dies a la presó (Rosa dels Vents) Oriol Junqueras, Contes des de la presó (Ara Llibres) Raül Romeva, Esperança i llibertat (Ara Llibres) Xavier Milian Nebot, El poder del poble. L’autoorganització veïnal dels CDR (Sembra Llibres) Xavier Domènech, Àngels Barceló, Joan Tardà, Entre Ítaca i Icària. Reflexions sobre Catalunya, Espanya i les esquerres (Roca Editorial) Quim Torra, Honorables. Cartes a la pàtria perduda (Editorial Gregal) Benet Salellas, Jo acuso (Pagès Editors) Jaume Alonso-Cuevillas, 1 judici (polític) i 100 preguntes (Símbol) Carles Capuzano, Reimaginem la indepedència. Un projecte vàlid per a tothom (Libros de la Catarata) Josep Casulleras Nualart, La batalla de l’exili (Ara Llibres) Sergi Sol, Oriol Junqueras. Fins que siguem lliures (Ara Llibres) Diversos autors, Després del procés, què? Reflexions de la generació que ve (Pagès Editors) Hilari Raguer, La independència ja ha començat (Editorial Base) Enric Marín i Joan M. Tresserras, Obertura republicana (Pòrtic) Josep Antoni Duran Lleida, El risc de la veritat (Proa) Beatriz Talegón, Llibertat d’excepció. Vuit veus perseguides que no han aconseguit silenciar (Pagès Editors) OBJECTIU: MUNICIPALS Jaume Collboni, Imaginem Barcelona (Pòrtic) Noël Mamère i Patrick Farbiaz, Contra Valls. Traduït per Judith Escales (Saldonar) Jordi Graupera, Una proposta per a Barcelona (Destino) ANTECEDENTS QUE SÓN FARS Plató, Fileb. Traduït per Bernat Torres (Edicions de la Ela Geminada) Émile Zola, Jo acuso! Traduït per Valèria Gaillard (Angle Editorial) Tev Tolstoi, Contra la guerra i la violència. Traduït per Arnau Barios (Angle Editorial) Vixnuxarmà, Pantxatantra. Traduït per Aleix Ruiz Falqués (Adesiara) Sunzi, L’Art de la guerra (Publicacions Abadia de Montserrat) PER ALS LECTORS ÀVIDS DE REFLEXIÓ Lluís Calvo, L’infiltrat. Estratègies d’intrusió, anonimat i resistència (Arcàdia) Miquel Àngel Ballester, L’alteritat en el diàleg (Lleonard Muntaner Editor) Joan Foncuberta i Xavier Antich, Revelacions. Dos assaig sobre fotografia (Arcàdia) Richard Sennett, Construir i habitar. Ètica per a la ciutat (Arcàdia) Xavier Bru de Sala, Barcelonismes (Tibidabo Edicions) Joan-Carles Mèlich, La religió de l’ateu (Fragmenta Editorial) Raimon Panikkar, La tradició cristiana (Fragmenta Editorial) Lluís Quintana, Art i blasfèmica. El cas Veronese (Fragmenta Editorial) ASSAIG LITERARI Antoni Martí Monterde, Joan Fuster: la paraula assaig (Editorial Afers) Ray Bradbury, Zen en l’art d’escriure. Traduït per Marta Pera (Viena) Jaume Cabré, Tres assaigs (Proa) Antoni Martín Monterde, París, Madrid, Nova York: les ciutat de lluny de Josep Pla (premi Joan Fuster d’Assaig, Edicions 3i4) SIGNES DELS TEMPS D’AVUI Diversos autors, projecte dirigit per Marina Garcés, Humanitats en acció (Raig Verd) Simona Škrabec, Torno del bosc amb les mans tenyides (Llibres de l’Avenç) Jason Stanley, Fatxa. Com funciona el feixisme i com ha entrat a la teva vida. Traduït per Lucía Giordano (Blackie Books) Michela Murgia, Instruccions per fer-se feixista. Traducció de Mercè Ubach (Empúries) Jordi Navarro Garcia, Madrit (Tigre de Paper) Laura Huerga i Blanca Busquets, Tu, calla! Sobre el dret a la llibertat d’expressió i manifestació (Raig Verd) Xavier Diez, Una història crítica de les esquerres (Edicions el Jonc) Alfons Durán-Pich, L’oligarca camuflat. Radiografia del poder (Navona) Ricard Gomà i Joan Subirats coordinadors, Canvi d’època i de polítiques públiques a Catalunya (Galaxia Gutenberg) Josep Burgaya, La política malgrat tot. De consumidors a ciutadans (Eumo) Ignasi Moreta, Conversa amb Lluís Duch. Religió, comunicació i política (Fragmenta Editorial) Àlex de la Guia i Núria Caro, Generació #LoRiuÉsVida (Cossetània) Rossend Domènech, Els nous bàrbars (Gregal) Rafael Vilasanjuan Sanpere, Les fronteres d’Ulisses. La crisi dels refugiats a Europa (Publicacions Abadia de Montserrat) Xavier Aldekoa, Indestructibles (Columna) Amadou Bocar Sam Daff, La perla negra (Saldonar) Lolita Bosch i Oriol Malet (il·lustracions), Aquí tenim l’esperança que estàvem buscant! (Ara llibres) Albert Casals, Els mons on a mi m’agrada viure (Edicions 62) Diversos autors. Edició de Ricard Espelt i Núria Vega, Cooperativisme i agroecologia a Barcelona. 25 anys: 1993-2018 (Comanegra) MATERNITATS, FEMINISME, CENTRALITAT DE LA DONA Virginie Despentes, Vernon Subutex 1. Traduït per Anna Casassas (Sembra Llibres) Diverses autores, Feminisme per al 99%. Manifest. Traduït per Anna Llisterri (Tigre de Paper) Aina Torres i Helena Pérez García (il·lustracions), Dones rebels. Històries contra el silenci (Sembra Llibres) Diverses autores, Per què les dones salvaran el planeta. Traduït per Josefina Caball (Raig Verd) Shaina Joy Machlus amb il·lustracions de Petra Eriksson, La paraula més sexi és sí. Traduït per Núria Parés (L’Altra editorial) Sheila Heti, Maternitat. Traduït per Maria Bosom (Més llibres) Esther Vivas, Mama desobedient. Una mirada feminista a la maternitat (Ara Llibres) Ariadna Oltra, Soc feminista i no ho sabia (Rosa dels Vents) Maria Ripoll i Elisenda Roca, Dues dones nues. Relats (Rosa dels Vents) Toni Galmès i M. Àngels Cabré, Lila, Història gràfica d’una lluita (Comanegra) Antoni Gelonh, 100 dones catalanes (Viena) Bartomeu Mestre, Blues amb dones (El Gall Editor) HISTORIOGRAFIES Joep Leerssen, El pensament nacional a Europa. Una història cultural (Editorial Afers) Robert Graves, Adeu a tot això. Traduït per David Guixeras Olivet (Edicions de la Ela Geminada) Xavier Garí de Barbarà, Orígens i evolució del Moviment per la Pau a Catalunya (1950-1980) (Pagès editors) Jaume Muñoz Jofre, Perseguint la llibertat. La construcció de l’espai socialista a Catalunya, 1945-1982 (Llibres de l’Avenç) Ferran Aisa, La vaga de la Canadenca. La conquesta de les vuit hores (Edicions de 1984) Diversos autors. Direcció Martí de Riquer, Història mundial de Catalunya (Edicions 62) Miquel Borrell i Sabater, Biografia de Catalunya (Editorial Gregal) Diversos autors. Direccció i coordinació Bernat Puigdollers, Art i cultura de postguerra. Barcelona 1939-1962 (Ajuntament de Barcelona i Editorial Àmbit) Diversos autors, Muñoz Ramonet. Retrat d’un home sense imatge (Comanegra) Vicent Baydal, Del Sénia al Segura. Breu història dels valencians (Llibres de la Drassana) Ferran Dalmau i David Sancho, Fills de la vuitena. 50 anys d’esquerra independentista a l’Aran, els Pirineus i Ponent (Pagès Editors) Pelai Pagès i Blanch, Perseguint Andreu Nin (Editoria Base) Antonio Gramsci, Qui vol el fi, vol els mitjans. Jacobinisme i bolxevisme 1917-1926. Traduït per Joan Tafalla i Mercè Tafalla (Tigre de Paper) Xavier Roig, L’enigma rus (la Campana) Carles Viñas, Futbol a través dels soviets (Tigre de Paper) Núria Perpinyà, La cadira trencada. Teatre català d’avantguarda (Arola Editors) Baltasar Samper, Música de jazz. Conferències de 1935 (Lleonard Muntaner Editor) Marc Dalmau Torvà, Gràfica cooperativa a Barcelona. Iconografia del cooperativisme obrer (1875-1939) (Montaber) Jordi Bilbeny, Cristòfor Colom, príncep de Catalunya (Librooks) HISTÒRIES IL·LUSTRADES John Carlin i Oriol Malet (il·lustracions), Mandela i el general (Comanegra) George Orwell, Homenatge a Catalunya (adaptació gràfica de Jordi de Miguel i Andrea Lucio) (Rosa dels Vents) Nadia Mazzenga, On és casa meva? (Comanegra) Alícia Casadesús i Antoni Clapés, Microgrames (Llibres del Segle) Enric Satué, Nolasc Acarín i André Ricard, Cartes per a bústies, bústies per a cartes (Vibop Edicions) Martí Domínguez, Històries naturals (il·lustrat per Perico Pastor) (Pòrtic) EPISTOLARIS, ARTICLES, BIOGRAFIES, MEMÒRIES Epistolari Joan Colomines – Salvador Espriu (Publicacions Abadia de Montserrat) Maria Aurèlia Capmany, Pedra de toc (Comanegra) Domènec Guansé, L’exili perdurable. Epistolari selecte (Editorial Afers) Rodolf Llorens i Jordana, D’art, política i cinema (Editorial Afers) Miquel-Lluís Muntané, Miquel Pujadó, el bard incombustible (Llibres del Segle) Jordi Ibañez Fanés, Un quartet (Tusquets) OFICIS, CULTURA Sidney Lumet, Com es fan les pel·lícules. Traduït per Ada Arbós (Viena) Shaun Bythell, Diari d’un llibreter. Traduït per Mar Vidal (Viena) Jordi Carrión, Llibreries. Edició ampliada. Traduït per Maria Llopis (Navona) Manel Güell Barceló, Escultors de la festa (Pagès Editors) Jordi Carreras Barreda, El vidre català (Brau Edicions) Santa Jordina, una nova heroïna que desafia la tradició LLIBRES ‘SANTJORDIANS’ I ALTRES LLEGENDES David Fernández i Lyona (il·lustracions), La revolta de Santa Jordina (Amsterdam) Albert Espinosa, El millor d’anar és tornar (Rosa dels Vents) Mireia Sallarès, Com una mica d’aigura al palmell de la mà. Una investigació sobre l’amor (Arcàdia) Joan de Déu Prats, Enamora’t. Llegendes catalanes d’amor (Cossetània) Àlex Rovira, Amor (Columna) Miquel Martín i Serra, Llegendes de nit (Edicions Sidillà) Aureli Capmany, Calendari de llegendes, costums i festes tradicionals catalanes. De gener a juny (Edicions Sidillà) Laura Villalba Arasa, Adelaida Ferré i Gomis, folklorista: l’art de brodar rondalles (Publicacions Abadia de Montserrat) PARES I FILLS / FAMÍLIA I ESCOLA Jaume Funes, Estima’m quan menys m’ho mereixi perquè és quan més ho necessito (Columna) Maria Jesús Comellas, T’escolto, t’entenc, t’estimo… I per això t’educaré sense sentir-me culpable (Columna) Enric Prats, L’escola importa. Notes per repensar l’educació (Eumo) Mar Esteve Ràfols, Aventures d’aprenentatge. Construir l’escola amb el treball amb projectes (Eumo) DE CÓRRER / DE FER SALUT Josep Cot i Antoni Gimeno, Tornar al bosc (Sidillà) Núria Picas, Ara o mai (Columna) Emelie Forsberg, Córrer i viure (Columna) Héctor García i Francesc Miralles, Ichigo Ichie. Fes de cada instant un moment únic (Catedral) Tània Sarrias, No et rendeixis (Angle Editorial) Carolina Checa, Noemí Elvira, Anna Morero, Tot el que necessites saber sobre sexualitat (Rosa dels Vents) CUINAR, MENJAR I BEURE Kakuzo Okakura, El llibre del te. Traducció Ricard Vela (Angle Editorial) Oliver Benet, Per què odiava en Ferran Adrià? (Edicions Sidillà) Joan Roca, Cuina mare (Columna) Paco Alonso, La cuina de les Comtesses (Vincle Editorial) David Monteagudo, Si vols que t’estimin (Rata) Christian Escribà i Sílvia Tarragó, L’obrador dels prodigis (Columna) Roger Torres i Graell, Gust de cacau (Viena) Sebastià Bennasar, Terra aspriva (un western) (premi de novel·la curta Celler de Lletres, Meteora) Isabel M. Ribot Blanes, Cuina mallorquina casolana. Receptes i relats (Lleonard Muntaner Editor) Tomàs Vibot, L’ensaïmada: l’espiral de plaer (el Gall Editor) Jaume Fàbrega, Cuina i cultura del gust al País Valencià: El patrimoni culinari (Publicacions de la Universitat d’Alacant) Carla Zaplana, Menja net (Cossetània) Núria Gispert, Cuina en menys de tres hores per a tota la setmana (Cossetània) Lluís Romero, Els millors vins dolços de Catalunya i els seus maridatge (Cossetània) Ruth Troyano, Retrats de vi: Maria Sangenís (Publicacions de la Universitat Rovira i Virgili) Narcís Comadira, Els raïms immortals i altres textos (Vibop Edicions) Cristina Armengol, A taula amb Eiximenis. Com beure i menjar a l’Edat Mitjana (Vibop Edicions) Salvador Comelles i Mercè Galí (il·lustracions), Boníssim! Poemes per llepar-se’n els dits (Publicacions de l’Abadia de Montserrat) Beth Rodergas, Nyam! Cuina, cançons i vida (Bridge) Vanessa Toinet, Les meves receptes Montessori (Estrella Polar) Especial: Llibres per cuinar, menjar i beure

Summary: Especial Llibres: més de 300 novetats per Sant Jordi 2019


El dijous 23 de març, a les set del vespre, l’Espai VilaWeb acollirà un tast de vins dolços. Es farà una breu introducció dels tipus de raïm i de les elaboracions emprades, i es tastaran vuit vins de proximitat. El vi dolç és una especialitat vinícola poc popular que sovint queda arraconada en cellers i botigues, però ha mantingut reductes d’entusiasme i elaboradors que hi aposten. Moscatells, garnatxes, bótes, garrafes, soleres… tot un món que s’explicarà a partir d’una selecció de vins de la mà de vidolç.cat. Els vins que s’oferiran seran varietats de raïms moscatell d’Alexandria, moscatell de gra petit, macabeu, garnatxa blanca i garnatxa negra. Respecte de les elaboracions, n’hi haurà de frescos de l’últim any, rancis oxidats, reserves d’anyada de bóta i reserves en solera sense anyada. L’activitat té un preu de 12 euros per als membres de +VilaWeb, i de 15 euros per a la resta de participants. Les places són limitades i per participar-hi cal entrar aquí. Per a qualsevol consulta us podeu dirigir a botiga@vilaweb.cat.

Summary: Tast de vi dolç a l’Espai VilaWeb


El debat de Compromís i Podem per decidir si van junts a les eleccions espanyoles del 20-D va seguint el seu curs. Ahir l’executiva de Compromís es va reunir però no va arribar a cap acord. L’eurodiputat Jordi Sebastià explica la seva posició en un text que ha publicat al seu mur de Facebook i que ha estat molt comentat. A continuació el podeu llegir:

Summary: La crisi Compromís-Podem porta cua i Jordi Sebastià hi diu la seva


D’ençà que va començar la crisi sanitària del coronavirus, que van sorgint iniciatives ciutadanes solidàries per a ajudar a resoldre el problema en àmbits diversos. Grups de xarxes de suport mutu als barris i localitats, cartes per a contribuir en la feina del personal sanitari o animar els malalts aïllats, iniciatives empresarials per a fabricar material sanitari… Us oferim una llista, que anirem actualitzant, amb les iniciatives que vagin sorgint arreu del territori. Ben segur que és incompleta perquè, afortunadament, vivim en una societat solidària, que no para de crear plataformes d’ajut o bé que s’afegeixen a les existents per fer-les més efectives. Si teniu informació sobre noves iniciatives podeu enviar-la a aquest correu electrònic: suport@vilaweb.cat. Xarxes Ciutadanes de Suport Mutu Els barris i ciutats s’han organitzat a través de canals de Telegram i xarxes socials per establir una xarxa segura de solidaritat i autoorganització veïnals per oferir ajuda i serveis de cures per a qui no necessiti. Ciutats com Barcelona, Reus, València, Vila-real, Mallorca, Deltebre, Vic o Cerdanya ja s’hi han sumat. A la pàgina web de Suport Popular podeu accedir al mapa de xarxes de tot el país. Donacions El Col·legi de Metges de Barcelona ha activat una campanya de donacions per la crisi sanitària: donaciocovid19@comb.cat. Vegeu-ne més informació. La Generalitat Valenciana habilita un correu electrònic per a canalitzar i atendre donacions de material o econòmiques contra el coronavirus: donacions.coronavirus@gva.es La Fundació Lluita contra la Sida, IrsiCaixa i l’Hospital Universitari Germans Trias i Pujol han creat la campanya #JoEmCorono per recaptar fons per a la recerca contra el coronavirus. Ja s’han recaptat més d’un milió d’euros per al projecte d’investigació d’Oriol Mitjà. Vegeu-ne més informació. El Departament de Salut de la Generalitat de Catalunya crea la Campanya Jo Actuo X Donar. Podeu accedir al formulari de recollida de donacions de material. El Consell per la República ha creat un Fons Republicà d’Acció Solidària on es poden fer aportacions econòmiques. Aquest fons anirà destinat íntegrament a combatre el coronavirus: consellslocals@consellrepublica.cat. Vegeu-ne més informació. L’Assemblea Nacional Catalana posa a la venda el 31 de març lots per a fabricar màscares d’ús no sanitari. Es podran adquirir als supermercats Bonpreu i costaran 1 euro, també accepten donacions a la seva web. Amb això s’ajudarà a fer arribar 105.000 màscares i recursos per a la recerca i tractament de la Covid-19. Vegeu-ne més informació. Sanitaris per la República han creat un bot de Telegram (@AlertaSxRbot) on els centres, clíniques, residències i hospitals poden fer arribar les seves necessitats. La Cambra de Comerç de Barcelona crea un fons de solidaritat per destinar-lo a investigació mèdica i accions orientades a ajudar les empreses i autònoms: suport_coronavirus@cambrabcn.org. Vegeu-ne més informació. L’Hospital Clínic de Barcelona accepta donacions de material mèdic, places hoteleres, vestuari i menjar: mecenatge@clinic.cat. Vegeu-ne més informació. ImparableELX és una campanya d’ajuda als hospitals i centres de salut de la ciutat d’Elx. Els donatius s’invertiran en la compra de trages de protecció, mascaretes i tests de diagnòstic. Vegeu-ne més informació. La Fundació Salut Empordà han ideat una campanya per a lluitar contra el coronavirus i cobrir les necessitats assistencials urgents de la gent més fràgil de l’Alt Empordà: comunicacio@salutemporda.cat. Vegeu-ne més informació. L’Hospital Vall d’Hebron ha engegat una campanya per a trobar solucions de present i de futur en la lluita contra el coronavirus. Vegeu-ne més informació. La Fundació Amics de l’Hospital del Mar impulsa una campanya de mecenatge per a recollir fons per a l’hospital. Vegeu-ne més informació. L’Hospital Universitari de Bellvitge ha emprès una campanya de mecenatge per a recollir fons per a l’hospital. Vegeu-ne més informació. Fabricació de material sanitari El Consell Insular de Menorca i l’Hospital Mateu Orfila han habilitat al poliesportiu de Maó un taller amb totes les mesures de seguretat per a elaborar material sanitari en cas de manca de subministraments. Demanen donacions de materials i voluntaris: projeccio.economica@cime.es Vegeu-ne més informació. L’Assemblea Nacional Catalana crea la campanya #1miliódemascaretes. Demanen la participació d’empreses, organitzacions i particulars per a l’elaboració de mascaretes. Vegeu-ne més informació. Una iniciativa nascuda en grups de Telegram de l’estat espanyol animen tothom qui tingui impressores 3D a fabricar màscares i pantalles de plàstic per a sanitaris: @coronavirus_markers. Vegeu-ne més informació. El Sindicat de Manters de Barcelona ha començat a fabricar màscares i bates sanitàries al seu taller i botiga, iniciativa que s’afegeix al seu banc d’aliments: sindicatomantero@gmail.com. Vegeu més informació. Voluntariat El Canal Salut de la Generalitat de Catalunya crea la Campanya Jo Actuo X Voluntariat, que pretén donar resposta al moviment ciutadà que ha sorgit de manera espontània entre la població per fer front a l’expansió del coronavirus. Podeu accedir ací al formulari. Si fa menys de 3 dies que t’han fet el test PCR de COVID-19 i has donat positiu o has tingut contacte per primera vegada en els últims 5 dies amb alguna persona amb prova confirmada per COVID-19, pots ser apte per l’estudi d’investigació encapçalat per Oriol Mitjà. Telèfons de contacte: 609250337 / 676822768. Vegeu-ne més informació. Òmnium Cultural crea la campanya Dona’m la mà, per posar en contacte persones voluntàries amb persones que necessiten suport emocional, educatiu o de lleure per a infants i busquen una proposta cultural o ajuda en tasques domèstiques i tecnològiques. Veus Amigues és un projecte on la veu és protagonista per acompanyar la solitud dels pacients davant de la crisi sanitària del COVID-19. Funcionen a través de la plataforma iVoox, i ofereixen un recull d’àudios de lectures, poemes, meditacions, interpretacions, contes, etc., classificats per temàtiques, llengües i edats, i on la veu és la protagonista per fer arribar escalf i suport. Podeu posar-se en contacte i participar a: som.veus.amigues@gmail.com Col·laboració empresarial Acció – Agència per la Competitivitat de l’Empresa de la Generalitat de Catalunya ha creat la plataforma Marketplace Empresarial Covid-19 per compartir què poden aportar les empreses poden, com poden col·laborar, com poden adaptar-se i ajudar a resoldre el problema, cadascuna en el seu àmbit d’especialitat, amb els seus coneixements, la maquinària, els materials en estoc, etc. La plataforma va enfocada especialment a serveis tecnològics i productes sanitaris que puguin ser efectius a curt termini. Vegeu-ne més informació. L’Institut Valencià de Competitivitat Empresarial ha habilitat una plataforma per a recollir ofertes de solucions i capacitats empresarials disponibles per a la fabricació i subministrament de productes que actualment tenen més urgència. Vegeu-ne més informació. L’Associació d’Empresaris Tèxtils de la Comunitat Valenciana (Ateval) col·labora en la confecció de màscares quirúrgiques homologades: ateval@ateval.com. Vegeu-ne més informació. La Cambra de Comerç de Barcelona busquen empreses amb sales d’esterilització o descontaminació, amb sistema químic per gas plasma de peròxid o similar. L’objectiu és esterilitzar mascaretes de personal sanitari per reutilitzar-les. Contacte: suport_coronavirus@cambrabcn.org Cartes als hospitals Alguns hospitals proposen d’enviar cartes de suport al personal sanitari i més treballadors i també als malalts que romanen aïllats. Les podeu fer arribar a aquestes adreces electròniques: Hospital del Mar – cartesquecuren@hospitaldelmar.cat – #Cartesquecuren Hospital Clínic de Barcelona – noesteusols@clinic.cat – #Noesteusols Hospital Germans Trias de Badalona – joactuo.germanstrias@gencat.cat Hospital Mateu Orfila, Maó – covid19solidariomenorca@yahoo.com Hospital General d’Alacant – cartascovid19_hgua@gva.es Hospital Son Espases, Mallorca – felicidadcontraelcovid@gmail.com Hospital Vall d’Hebron – vegeu-ne ací el formulari. Cultura i comerç Llibreries Obertes és una campanya per a comprar llibres en diferit i ajudar a mantenir vives les llibreries independents del país. És impulsada per la cooperativa Som* i l’agència Mortensen. Cultura confinada és una plataforma d’streaming que posa a disposició dels músics, i dels treballadors culturals en general, la possibilitat de fer concerts i esdeveniments culturals en línia i cobrar per l’assistència digital. Armats amb roses animen a regalar una rosa il·lustrada i ajudar a combatre l’amenaça de la covid-19. Els fons recaptats es destinaran íntegrament a benefici de l’Obra Social Sant Joan de Déu en la lluita per a combatre les conseqüències del coronavirus. Cap Sant Jordi sense rosa és una iniciativa per a regalar roses virtuals a totes aquelles persones especials a qui vulguis dedicar un instant en aquest dia. Tots els beneficis d’aquesta iniciativa aniran destinats a l’Hospital Clínic de Barcelona. #Músicaéstreball és la campanya promoguda pels sindicats de músics. Han posat a la venda aquesta samarreta de producció local, dissenyada al País Valencià, que destina tots els beneficis a la campanya #joemquedosensefeina. Pagesos Unió de Pagesos posa a l’abast Pagesia a casa per facilitar, tant a productors com a consumidors, la comercialització i la compra d’aliments de proximitat. Vegeu-ne més informació. Diversos productors del Prat de Llobregat, han impulsat la campanya #MengemCarxofa, que anima al consum d’aquest producte per a donar suport a la pagesia local. Els productors d’aquest aliment han calculat que perdran més del 60% de la collita. Aquesta pàgina s’actualitza diàriament. Recordeu que podeu enviar informació a suport@vilaweb.cat.

Summary: Com puc ajudar? Totes les iniciatives per a lluitar contra el coronavirus


Aquest mes ha arribat a les llibreries ‘A reculons’, una novel·la de Rafael Tasis inscrita en el gènere fantàstic. És una recuperació a cura dels especialistes Montserrat Bacardí i Francesc Foguet. Darrerament, des d’àmbits diferents, s’ha anat recuperant la figura de Rafael Tasis (escriptor prolífic, precursor de la novel·la policíaca a Catalunya, polític, periodista, crític… de la primera meitat del segle XX) en el panorama cultural català. Per exemple, Àlex Martín, estudiós del gènere negre, ha publicat ‘Rafael Tasis, novel·lista policíac’ (editorial Alrevés); també ha aparegut el volum ‘Estrictament confidencial’, que aplega la correspondència que va bescanviar amb el president Tarradellas a l’exili (Viena Edicions); i Cossetània fa uns quants anys que va recuperant obres de Rafael Tasis, a partir d’un treball de recerca i edició de Monterrat Bacardí i Francesc Foguet: ‘Les raons de l’exili’ i ‘El revulsiu del catalanisme’. Francesc Foguet explica: «’A Reculons’ és una de les primeres novel·les de ciència-ficció de la postguerra. Escrita el 1957 i inèdita fins ara, sembla inspirar-se en el famós conte ‘El curiós cas d’en Benjamin Button’, de F. Scott Fitzgerald, publicat el 1921. Tasis hi exposa el periple existencial de Martí Pratdesaba i Furriols, un fabricant de bona posició de la Barcelona de final del segle XIX. Des de l’enterrament fins al naixement, és a dir, en sentit invers, segons una lògica invertida. En destaca, sobretot, el vessant professional i l’amorós (amb episodis d’un matisat erotisme). Com a teló de fons, hi bateguen els grans esdeveniments històrics europeus i catalans: les dues guerres mundials i la guerra i revolució del 1936-1939, el Sis d’Octubre, la República, l’Exposició de Barcelona de 1929, la Revolució Russa, la Setmana Tràgica, el moviment de Solidaritat Catalana, el Desastre del 1898…» Continua Foguet: «El gran escenari de la novel·la és la ciutat de Barcelona, el seu espai urbà en transformació permanent. El temps, implacable i vertiginós, és l’altre gran motiu inspirador de l’obra, com en el conte de Scott Fitzgerald. S’hi fonen grans empreses i ciutats, s’hi desfan enterraments, casaments i bateigs, etc. No solament es produeix una reversió en les etapes històriques i en l’edat dels personatges, que es rejoveneixen físicament, sinó també en les cerimònies, formes o espais de sociabilitat i en les condicions de vida. És com llegir ‘La febre d’or’, de Narcís Oller, però escrita a l’inrevés, en clau distòpica. Una novel·la, en definitiva, insòlita, sorprenent, de lectura àgil i inquietant, que farà les delícies dels lectors amants de la novel·la fantàstica i de la bona literatura.» Llegiu-ne un fragment. Rafael Tasis i Marca (Barcelona 1906 – París 1966) va desplegar una intensa i prolífica activitat literària com a periodista, crític, novel·lista, dramaturg i historiador. Dirigent d’Acció Catalana Republicana, es va implicar en l’administració de la Generalitat de Catalunya durant la guerra i en la política oficial del primer exili. Va escriure per a les publicacions de pre-guerra de més prestigi i es va fer conèixer com a novel·lista amb ‘Vint anys’ (1931). De retorn de l’exili el 1948, mentre treballava de llibreter i d’impressor, va col·laborar de manera assídua en les revistes de la diàspora i en múltiples iniciatives de la resistència antifranquista. També va actuar sol·lícitament en diversos fronts literaris. Va publicar les novel·les ‘Sol ponent’ (1953), ‘Abans d’ahir’ (1956) i ‘Tres’ (1962), i, en qualitat de pioner del gènere policíac, ‘La Bíblia valenciana’ (1955), ‘És hora de plegar’ (1956) i ‘Un crim al Paral·lel’ (1960). La seva novel·lística té la ciutat de Barcelona, europea i cosmopolita, com a font d’inspiració de temes i personatges i com a simfonia urbana de fons. Home polifacètic, va sobresortir, a més, en el teatre, la divulgació històrica, la traducció de narrativa contemporània, la història i la crítica de la literatura i la història del periodisme. Dotat d’una ja mítica capacitat de treball, va concebre la literatura com un acte de servei al catalanisme polític i cultural. Coberta de ‘A reculons’ de Rafael Tasis (Cossetània Edicions).

Summary: Un tast de ‘A reculons’, novel·la fantàstica de Rafael Tasis recuperada