La presidenta del Parlament de Catalunya, Carme Forcadell, i la secretària primera de la mesa, Anna Simó, declararan demà al Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC) per haver permès el debat sobre el referèndum a la cambra. Han estat encausades per desobediència i prevaricació, igual que alguns altres membres de la mesa: Ramona Barrufet, Joan Josep Nuet i Lluís Coromines, que declararan més endavant. Les entitats sobiranistes han fet una crida perquè la gent es torni a mobilitzar per acompanyar Forcadell i Simó. L’Assemblea Nacional Catalana (ANC), Òmnium Cultural, l’Associació de Municipis per la Independència (AMI) i l’Associació Catalana de Municipis (ACM) han convocat una concentració de suport a la porta del TSJC. Els dirigents de les quatre entitats ja han anunciat que anirien a l’acte. La convocatòria és demà a dos quarts de nou del matí al passeig de Lluís Companys de Barcelona. És previst que Forcadell i Simó rebin també el suport de membres del govern i diputats sobiranistes, com ja va passar en ocasions anteriors i en la resta de judicis pel 9-N. Aquest és el cartell que han difós les entitats:

Summary: El sobiranisme torna a mobilitzar-se per donar suport a Forcadell i Simó


El president d’Algèria, Abdelaziz Bouteflika, ha anunciat avui que finalment no es presentarà a la reelecció per a un cinquè mandat, ha ajornat la celebració de les presidencials previstes per al 18 d’abril i ha convocat una conferència nacional per a establir les bases d’una ‘nova Algèria’. El país porta immers dues setmanes a multitudinàries protestes contra el veterà mandatari, de 82 anys, davant la decisió d’aquest a tornar-se a presentar a les eleccions. En un missatge a la nació, ha reconegut les ‘importants marxes populars’ que s’han anat registrant de forma pacífica i ha dit que ‘entén les motivacions’ que han portat a la població a sortir al carrer. ‘No hi haurà un cinquè mandat i mai ha estat qüestió per a mi’, ha anunciat el mandatari, assegurant que el seu estat de salut i la seva edat li ‘assignen com a últim deure cap al poble algerià establir les bases d’una nova república’. ‘Aquesta nova república i aquest nou sistema estaran en mans de noves generacions d’algerians’, ha afegit. Bouteflika, al poder des de 1999, tot just ha aparegut en públic d’ençà que el 2013 va patir un infart i l’oposició, igual que la majoria dels algerians, considera que no està capacitat per governar. De fet, el president va tornar diumenge al país després de passar més d’una setmana a Suïssa ingressat. Conferència nacional per a transformar el país D’altra banda, ha anunciat la celebració d’una ‘conferència nacional inclusiva i independent’ amb vista a la ‘discussió, l’elaboració i l’adopció de tots els tipus de reformes que han de constituir la base del nou sistema’ amb vista a la transformació del país. En aquesta conferència, ha assegurat el mandatari, estarà representada la societat civil de manera ‘equitativa’ i funcionarà sota ‘la direcció d’una instància presidencial plural’ amb un president al capdavant que ‘serà una personalitat independent, consensuada i experimentada’. ‘La conferència s’ha d’esforçar a completar el seu mandat abans de finals de 2019’, ha precisat. Serà quan finalitzi aquesta conferència quan se celebrin les eleccions presidencials, organitzades per una ‘comissió electoral independent’. Perquè aquestes eleccions puguin celebrar-se, ‘es formarà un govern de competència nacional que es beneficiaran del suport dels components de la conferència nacional’, ha precisat Bouteflika.

Summary: Bouteflika no es presentarà a la reelecció i ajorna les presidencials a Algèria


El president espanyol, Mariano Rajoy, afronta la segona moció de censura d’aquesta legislatura, presentada pel PSOE. Rajoy és davant l’abisme, ja que els cinc vots del PNB poden posar fi a la seva carrera política. Tant ERC com el PDECat s’inclinen pel vot afirmatiu, i juntament amb els diputats socialistes i els de Podem sumen 173 diputats. Els nacionalistes bascs són, per tant, la clau de volta perquè Pedro Sánchez tombi Rajoy i sigui investit president en la votació de demà. En la defensa de la moció, José Luis Ábalos, portaveu del PSOE, ha assegurat que no es poden avançar les eleccions perquè primer cal recuperar la normalitat i l’estabilitat institucional. Ábalos ha acusat el PP de cercar la impunitat de la seva corrupció i ha llançat un dard a Ciutadans. ‘Hi col·laboraran?’, s’ha preguntat. Per sorpresa, Rajoy ha decidit replicar al portaveu i l’ha titllat de mentider per haver ‘manipulat el significat’ de la sentència de Gürtel. ‘La moció reflecteix les urgències del senyor Sánchez per guanyar allò que no ha obtingut a les urnes’, ha dit. El president espanyol també ha retret al PSOE que vulgui governar sense pla i sense suport al congrés. Després dels retrets entre PSOE i PP, ha pres la paraula el candidat Pedro Sánchez. ‘Senyor Rajoy, aquesta moció es pot acabar ara mateix. Està disposat a dimitir?’, ha preguntat. El líder socialista ha assegurat que Rajoy i el seu govern són part del passat. Sánchez ha promès un govern que farà del diàleg la seva política i que cercarà sempre l’estabilitat. Per això, i malgrat l’oposició del PSOE fa uns dies, ha dit que mantindrà el pressupost aprovat pel govern de Rajoy. D’aquesta manera, Sánchez també intenta de guanyar-se els vots del PNB. Rajoy ha titllat Sánchez ‘d’oportunista i irresponsable’. Li ha retret que s’agafi ara al pressupost espanyol per intentar arribar a la presidència sense tenir suport suficient per a governar. A més, ha dit que serà ostatge dels partits independentistes. ‘Vostè podrà fer el que li permetin aquells que l’apuntalin’, ha reblat. Tot seguit, intervindran els representants dels grups parlamentaris, també del PSOE, encara que sigui el partit que presenta la moció. Tindran trenta minuts per a exposar el seu posicionament, en ordre de menor representativitat a major, i una segona intervenció de deu minuts. A més, Sánchez podrà respondre’ls. La votació final es farà demà. Sánchez necessita 176 vots, la majoria absoluta, perquè la moció tiri endavant i esdevenir president del govern espanyol. La votació serà pública i per crida, és a dir, cada diputat haurà d’expressar el seu vot en veu alta. Vegeu ací la sessió en directe:

Summary: El PNB anuncia el seu vot favorable i liquida l’etapa de Rajoy


Després de la declaració independentista del parlament del 9 de novembre passat, molts ajuntaments del Principat van aprovar mocions per adherir-s’hi. Des de començament de març, més d’un centenar de consistoris han rebut, mitjançant els mossos d’esquadra, un requeriment de l’Audiència espanyola demanant-los informació sobre els plens en què es van aprovar aquestes mocions. En la notificació, l’Audiència reclama l’acta del ple i també vol saber què va votar cadascú, si hi ha enregistraments… A final de l’any passat ja hi va haver sis ajuntaments que van rebre una nota del tribunal i, entre aquests, el de Celrà (Gironès) ja va dir que no en faria cas, que desobeiria. La setmana passada van rebre una segona notificació, de mans dels mossos. I ahir van fer saber a la policia catalana que de cap manera no atendrien el requeriment. També ahir, l’Ajuntament de Viladamat (Alt Empordà) va anunciar que s’afegia a la desobediència i que no respondria el requeriment. ‘No pensem passar per l’adreçador’, diu el batlle de Celrà, Dani Cornellà (CUP) en aquesta entrevista. —Al desembre us va arribar la notificació de l’Audiència espanyola. —Sí, i senzillament no vam respondre. —I ho vau dir públicament. —Vam fer una declaració política de suport dels grups municipals a la decisió de l’equip de govern de desobeir els requeriments de l’Audiència espanyola. —I després van ser els mossos que us van fer arribar el requeriment. —Sí, i ens van fer un requeriment molt i molt concret, en comparació amb els requeriments que han rebut els altres pobles. A nosaltres ens pregunten qui va votar a favor de la urgència de la moció que es va aprovar; prèviament a la votació es va votar i es va aprovar per unanimitat que es tramités per urgència i després vam votar pròpiament la moció, que es va imposar per unanimitat. El requeriment, per tant, demostra que l’Audiència espanyola ja tenia la informació. —I quina resposta heu donat a la notificació que heu rebut dels mossos. —La vam rebre l’1 de març. La van entrar al registre. I jo la vaig signar d’entrada com a batlle. I l’endemà ens vam reunir els portaveus dels grups municipals i es va acordar de donar la mateixa resposta que es va donar el desembre a la notificació que vam rebre per fax de l’Audiència espanyola. I hi vam afegir que amb data 2 de març del 2016 els grups municipals de l’Ajuntament de Celrà acordaven de tornar a donar suport a la decisió de l’equip de govern municipal de no respondre cap requeriment de l’Audiència espanyola. Avui ho hem donat això als mossos d’esquadra. —Això pot tenir conseqüències. —Som conscients que a l’estat espanyol hi pot haver conseqüències per aquesta decisió. Però quan això s’arribi a jutjar ja no serem en aquest estat. —Però us heu assessorat jurídicament. —Sí. La CUP ens assessora, i també alguns altres organismes supramunicipals investigats. I veiem que de conseqüències directes, ara, no n’hi ha. Jurídicament ens diuen que ara per ara no hauria de passar res, si bé cal tenir en compte que amb la justícia espanyola això no es pot dir. —No deixa de ser un segon requeriment que no responeu. —Sí, però no hauria de tenir unes conseqüències directes ara. Una altra cosa seria que arribés un tercer requeriment. Els advocats ens diuen que, ja que la justícia espanyola és tan polititzada, hi pot haver qualsevol resposta. I cap advocat no s’ha atrevit a dir-nos que ens passaria una cosa o una altra. És evident que ens poden acusar de desobediència a l’autoritat, de desacatament… —Una cosa és que com a batlle assumiu la responsabilitat. Però també podrien amenaçar tècnics municipals… —No ho crec. Perquè sempre deixem molt clar que és una decisió política que pren l’equip de govern amb el suport dels grups municipals. I en el comunicat deixem molt clar que la decisió de desobeir afecta exclusivament els regidors, sense interferir en les decisions que adopti lliurement el funcionariat de l’ajuntament’. No obliguem cap funcionari a fer res, només faltaria. El secretari treballa per l’estat, i nosaltres no ens podem oposar a allò que decideixi de fer; és la seva feina, hi ha una relació laboral. I com que és una qüestió política sí que tenim clar que nosaltres no passem per l’adreçador. —Són uns quants ajuntaments que han rebut requeriments… —Sí, n’hi ha molts. He parlat amb l’ACM i m’han transmès que hi ha més de cent ajuntaments que han rebut el requeriment a través dels mossos d’esquadra. És una ofensiva a gran escala. —Els primers, tret de vosaltres, sí que van donar la informació que els demanaven. —Sí. I a alguns fins i tot els van arxivar la causa. —I no heu pensat que donant la informació, si efectivament s’acaba arxivant el cas, el cas ja quedaria tancat? —De fet, nosaltres ens pensàvem que per lògica arxivarien també el nostre procediment. Com que es va fer públic que els dels sis ajuntaments o set de la primera tongada els havien arxivats i no ens van dir res, vam entendre que en el nostre cas també. Perquè la moció era la mateixa. I ens va sorprendre quan vam rebre el requeriment dels mossos. Si un magistrat de l’Audiència espanyola aplica un criteri en diversos ajuntaments, enteníem que automàticament tota aquesta pantomima quedava arxivada. I vam veure que no. Hi ha magistrats que continuen amb aquesta cacera de bruixes. I n’hi ha que n’obren de nous. Això demostra la politització de la justícia. —Us busquen les pessigolles? —Ens prenen el pèl. Tota la informació que demanen és pública i nosaltres no hem amagat mai res a ningú.

Summary: Daniel Cornellà: ‘Nosaltres no passem per l’adreçador de l’Audiència espanyola’


L’editora Iolanda Batallé (Barcelona, 1971) es mostra hiperactiva, expansiva i amb consciència de dona forta. És de les que no es doblega i dispara arguments en cascada, per fer anar l’aigua al seu molí. És una veterana en el món de l’edició, tant en català com en espanyol, i les coses li van bé. Assegura que ha tingut la sort –i encara li dura– de tenir caps que li fan confiança, que la deixen fer. Va començar a Galaxia Gutemberg, va passar nou anys a Random House i ara ja en fa set que és al Grup Enciclopèdia Catalana. Va entrar-hi per encarregar-se del segell infantil i juvenil la Galera. Temps després va crear Bridge, per ocupar un espai de pont entre el lector jove i l’adult, i avui té el segell consolidat. Ara fa un any, el patronat d’Enciclopèdia Catalana va provar d’endur-se cap a casa els segells Proa i Pòrtic, del Grup 62, i no se’n va sortir. Aleshores li féu un encàrrec: crear segells propis de literatura per a adults. L’envit era una llaminadura. Un any després, aquest febrer, acaba de néixer Catedral, que serà Grup Catedral als crèdits, per renovar una marca Enciclopèdia Catalana, envellida, i per evitar el rebuig que origina a segons quin lector espanyol. I també el mes d’octubre començarà a publicar l’editorial Rata. Aquesta operació és una de les novetats més destacades del món literari català d’aquesta temporada. Totes dues editorials tindran també versió castellana, sempre que la traducció sigui lògica. Batallé destaca aquesta voluntat de clavar queixalada en el pastís editorial espanyol. L’expansió també coincideix amb la renovació del patronat de la Fundació Enciclopèdia Catalana. Del gener ençà, presideix la fundació l’ex-conseller d’Indústria Antoni Subirà, l’empresari Carles Sumarroca n’és vice-president i l’advocat Josep Lluís Vilaseca el secretari. Entre els vocals, s’hi compten: Josep Pujol i Ferrusola, Joaquim Boixareu, Xavier Cambra i Àngel Castiñeira, i s’hi han incorporat Joan Abellà (gerent del Macba i ex-vice-president d’Òmnium), Xavier Antich (filòsof i president del patronat de la Fundació Antoni Tàpies), Carme Miró (Apple Tree Communications), Joan Oliveras i Bagués (president de Bagués-Masriera) i Josep Maria Rosanas (professor del IESE). —El projecte dels segells Catedral i Rata dins el grup Enciclopèdia Catalana és una resposta a una situació que no es pot alterar, la vinculació de les editorials Proa i Pòrtic al Grup 62, o és que ja doneu per perduts aquests segells? —Enciclopèdia Catalana té el 20% del Grup 62. És així com ho entenem. Sentim un vincle i mantenim un ‘fairplay’ amb el Grup 62. Jo mateixa en sóc autora i el meu editor és l’Emili Rosales. La meva relació amb el Grup 62 és bona i és respectuosa. Considerem que els segells del Grup 62 són els nostres cosins germans. Dit això, t’explicaré com va anar el naixement dels segells Catedral, amb el qual acabem de publicar els primers títols, i Rata, segell que no començarà a publicar fins a l’octubre, i permet-me que encara no avanci cap títol ni autor. —Digueu. —Ara fa un any, el patronat de la Fundació Enciclopèdia Catalana em va encarregar de crear una editorial per a adults. Era lògic: tenint consolidat i amb grans èxits el segell de literatura infantil, la Galera, i havent també obtingut èxits destacables amb el segell Brigde, que cerca el públic jove i adult, calia un segell destinat a adults. Pensa que amb Bridge, del llibre ‘813 Truffaut’ de Paula Bonet ja n’hem fet cinc edicions, i de la sèrie de ‘Les putes… de la iaia’, entre els quatre títols que hem tret, ja hem venut uns 80.000 exemplars. Ho peta. De trenta títols publicats a Bridge, vint han entrat a la llista de més venuts. —I què va ser primer, Rata o Catedral? —Primer vaig imaginar l’editorial Rata, que és on publicaré tot allò que m’agrada com a lectora. La voluntat és fer de Rata un segell independent de literatura internacional de qualitat. Però no puc perdre de vista que tinc un equip al darrere i s’han de pagar els sous cada mes. A partir d’aquí, també vam imaginar un segell de literatura de qualitat, però per a un públic més ampli. —Què enteneu per literatura de qualitat? —Per a mi qualitat em sembla que és allò que no enganya. —… —Deixa’m continuar. Em vaig començar a fer preguntes: una editorial per a què? Per a comunicar què? I la resposta va ser: per a dir prou. Prou de què? Fer una editorial en un grup editorial mitjà amb característiques independents, per publicar obres on l’escriptor escrigui des de la necessitat, a vegades des de la ràbia, una editorial que sigui autèntica. No vull fer una cosa elitista, perquè jo no sóc elitista (però cap dels llibres que publico no enganya). L’altra cosa és l’exigència de qualitat. I aquest serà Rata. —Com és que vau triar aquest nom? —Una editorial és un discurs, és què vull comunicar. Vaig provar milers de noms i logos i al final n’estic molt satisfeta. La marca és tipogràfica i trobo que funciona molt bé i el nom ve del llatí: «ratificar». I Rata també vol dir: «Riu Atractiu de Textos Ambiciosos» i en castellà «Red Atractiva de Textos Ambiciosos». Els quatre títols fundacionals de Rata sortiran en català i castellà. Ho farem sempre així mentre tingui sentit. —Considereu un objectiu important l’edició en totes dues llengües? —Ho és. El castellà és important perquè el que oferim des de Catedral i Rata és treballar bé l’autor català també en castellà. Hi ha un espai i qui aconsegueixi fer-ho bé, li serà important. No és fàcil, però s’ha de fer dignament. —Considereu que no es fa una bona política de promoció dels autors catalans en castellà i que aquesta és la raó principal de l’índex tan baix de vendes? —Sí, penso que és la raó principal. També hi ha més factors importants: sortir alhora és clau. I al mateix preu. I si a Catalunya un llibre funciona bé, això s’ha de jugar bé també a favor de la versió en castellà. —L’altre dia Jordi Herralde explicava que era realment difícil de vendre llibres d’autors catalans en castellà. I mira que ell va intentar-ho amb noms com Quim Monzó. —Òbviament, sempre és arriscat fer un autor català a Espanya. Però hem de mirar més raons: la traducció castellana d’una obra original en català és una porta al món per a l’autor. —Fareu política d’autor? Com construireu el vostre catàleg? —M’agrada molt descobrir veus noves. També recuperar clàssics de totes les cultures. Una de les consignes que tinc és no anar a buscar cap autor del Grup 62. Ara, també passa que hi ha un seguit d’autors que em coneixen i que em porten originals perquè me’ls llegeixi. —Calien dos segells de literatura per a adults? Quina és la línia divisòria entre Rata i Catedral? —No és el cas, però si Rafael Nadal em proposés un volum per z publicar, no el podríem situar a Rata ni a Bridge ni a la Galera. Així neix Catedral. És una editorial amb llibres de qualitat però amb una voluntat més comercial. Té dos formats, Catedral: el gran, amb el qual hem publicat la novel·la de Jonas Jonasson ‘L’assassí que va somiar amb un lloc al cel’ o la de la Flavia Company ‘Haru’. I hi ha un format més petit, per a llibres més prims, com el de Jair Domínguez, ‘Perímetre’. —Amb Catedral heu començat publicant en Jonasson en solitari… —Això ha estat un accident. Salamandra va avançar un mes la publicació i vam haver d’avançar-nos nosaltres també. Però la idea era que tots tres sortissin al març alhora. —Publicar la nova novel·la de Jonas Jonasson té una doble interpretació: és un bon títol per a una primera venda de llibres important (dues vegades consecutives ha estat el llibre més venut per Sant Jordi) i difondre el nou segell a una gran massa de lectors; però al mateix temps, és un títol que no va voler publicar l’editorial la Campana, que havia publicat aquest autor fins ara. —Mira, jo em moc pel que crec, no pas per la por. El títol va quedar lliure, una sèrie d’editorials el vam temptejar i el vam aconseguir nosaltres. I et diré que aquest tercer títol no és pas diferent del primer que va publicar aquest autor. Tinc el suport del director general d’Enciclopèdia Catalana, Albert Pèlach, i el nou patronat que acaba d’entrar, presidit per Antoni Subirà. La voluntat és de publicar set llibres de Rata cada any, deu de Catedral i tretze de Bridge.

Summary: Iolanda Batallé: ‘Una de les consignes que tinc és no anar a buscar cap autor del Grup 62’


Els diaris més influents del món demanaven ahir en els editorials una solució negociada en el conflicte entre Catalunya i Espanya. Apel·laven al diàleg, i, bo i deplorant la declaració d’independència i negant la validesa del referèndum, proposaven solucions per a Catalunya, com ara ‘més autogovern’ o l’acord per a un referèndum pactat. Per això, quan al vespre van veure el discurs de Felipe VI, que derruïa qualsevol possibilitat de diàleg i adobava el camí per a la intervenció de Catalunya, van quedar sorpresos. Avui reflecteix aquesta estranyesa, la premsa internacional. Per exemple, al Financial Times (vegeu l’editorial d’ahir), el seu editor, Lionel Barber, ha piulat: ‘Espanya necessita mediació internacional, no la intervenció de la monarquia, que sembla un últim llançament equivocat de daus a Catalunya’. Spain needs international mediation – not monarchy intervention which looks like a mistaken last throw of the dice on Catalonia https://t.co/pwMRwlNKRc — Lionel Barber (@lionelbarber) October 4, 2017 Barber enllaça a un altre piulet, escrit pel periodista del diari Paul Mason, que qualifica el discurs de Felipe VI de ‘kamikaze’. Here's the full text of Felipe's kamikaze statement, courtesy of https://t.co/tt7WGDTpF6 @thespainreport — Paul Mason (@paulmasonnews) October 3, 2017 L’editora de BBC Europa, Katya Adler, també va fer notar que Felipe VI no havia dit res sobre ‘la violència de diumenge’. Spanish King didn't once mention the violence on Sunday in his televised address on #Catalunia — katya adler (@BBCkatyaadler) October 3, 2017 I, així mateix, el corresponsal del diari The Times: ‘Sembla que el rei Felipe ha perdut l’oportunitat de dialogar mentre la crisi catalana s’aprofundeix. Ni una paraula per als centenars de ferits.’ It seems like King Felipe missed a chance to call for dialogue as the Catalan crisis deepens. No word about the hundreds hurt — grahamkeeley (@grahamkeeley) October 3, 2017 El diari The Times fa un titular ben contundent: ‘El rei Felipe d’Espanya menysprea els catalans ferits‘. The Guardian considera inusual i agressiva la intervenció de Felipe VI. I destaca: ‘No va fer cap esment a la violència que va malmetre el referèndum quan els agents de policia van irrompre als col·legis electorals, van agredir votants i van disparar bales de goma contra la gent.’ El diari francès Le Figaro parla també ‘d’un discurs tan estrany com agressiu’, i destaca molt que ‘no hi ha cap apel·lació al diàleg’ i que ‘no es va fer cap esment als nou-cents ferits per les càrregues policíaques que han impactat tant els catalans com els espanyols’. Entre la premsa francesa, es destaca el titular que fa el Libération sobre el discurs de Felipe VI: ‘El rei d’Espanya ataca amb violència els independentistes.’ A Itàlia, La Repubblica diu que el rei espanyol ‘no fa cap referència a la violència de la policia enviada des de Madrid’. Fins i tot alguns d’aquests mitjans s’han fixat en l’escenificació del missatge de Felipe VI. Euronews hi dedica un tema a part i tot, en què explica el retrat que hi havia darrere: ‘És un retrat de Carles III, l’avantpassat Borbó del rei actual, que va imposar la llengua espanyola en detriment del català en el sistema educatiu l’any 1768.’

Summary: L’agressivitat de Felipe VI amb Catalunya desconcerta la premsa internacional


El catedràtic de dret internacional de la Universitat de Sevilla Javier Pérez Royo alerta que durant aquests últims dies el govern espanyol ha fabricat un buit jurídic ‘per fer el que li doni la gana’ a Catalunya i per a suspendre’n l’autonomia ‘de facto’ sense haver de passar pel control del senat, que implicaria l’activació de l’article 155 de la constitució. Ho ha exposat en aquest article publicat avui a ElDiario.es, en què qualifica de ‘monstruositat jurídica’ el mecanisme pel qual el govern de Rajoy s’ha disposat a agafar el control dels comptes de la Generalitat. En declaracions a VilaWeb, Pérez Royo explica: ‘Apliquen l’article 155 de manera encoberta. De manera subreptícia i espúria. Es construeix un buit jurídic per fer el que els doni la gana. El 155 obliga a dir què i com es volen fer les coses. I això no ho volen fer. S’ha suspès de facto el dret d’autonomia de Catalunya. Fan el que no es pot fer. Si volen suspendre l’autonomia han de seguir un procediment, que és el que preveu l’article 155.’ Aquest procediment és descrit per l’article 189 del reglament del senat, que explica com s’ha de desplegar el 155. El govern espanyol hauria d’aprovar un decret en què s’identifiqués la situació d’emergència per la qual es vol activar el 155 i exposar les mesures necessàries per a poder-la encarar. La mesa del senat ha de rebre aquest decret i traslladar-lo a la comissió de comunitats autònomes, que l’haurà de debatre i aprovar. Després, ha d’anar al ple, en què també s’haurà de debatre i votar. Hi han de poder intervenir els grups parlamentaris, i s’ha d’aprovar per majoria absoluta. Doncs el govern espanyol s’ha saltat tot això, tots els terminis i la transparència sobre les intencions i les mesures que es volen imposar que implicaria el procediment del senat. ‘Per activar el 155 han d’identificar amb claredat quina és la crisi política i constitucional que volen afrontar. I després han de dir quines mesures volen adoptar i durant quant de temps ho volen fer. I això no ho volen fer, no volen posar-ho per escrit ni sotmetre-ho a un debat que, encara que es fes en una cambra tan domesticada com el senat, seria públic i televisat’, explica.

Summary: Pérez Royo alerta que el govern espanyol vol suspendre de manera encoberta l’autonomia de Catalunya


L’entrenador del Barça, Frank Rijkaard, va visitar ahir l’Ateneu Barcelonès per a presentar el llibre ‘Teaming: Treballar en equip per a un món millor’ (La Magrana, 2007) que ha escrit el seu secretari personal Jil Van Eyle i que ell mateix ha prologat.

Summary: Frank Rijkaard a l’Ateneu Barcelonès


El col·lectiu Dracs de Barcelona ha organitzat un torneig de futbol contra la transfòbia per la discriminació que pateix el col·lectiu transsexual en el món de l’esport i, sobretot, en el futbol. Dracs de Barcelona s’ha sumat així a la commemoració del Dia Internacional contra l’homofòbia, la bifòbia i la transfòbia, que es commemora cada any el 17 de maig, amb la celebració de la primera edició de la Dracs & Queens Cup. La competició s’ha fet al camp de futbol de l’escola Scala Dei, de Barcelona, i hi han participat una cinquantena de persones. En declaracions a l’agència ACN, Eloi Centellas, jugador de Dracs de Barcelona, ha reclamat una major visibilitat del col·lectiu LGTBI en el món del futbol. El col·lectiu ha assenyalat que actualment només hi ha dues futbolistes transsexuals federades en tot l’estat espanyol: Alba Palacios (Las Rozas CF) i Valentina Berr (Terrassa FC) i cap en categories masculines. Han recalcat que ‘si l’homosexualitat és encara una qüestió pendent d’afrontar en les categories masculines, la transsexualitat és encara un tema molt més tabú’. Per això, la seva gran reivindicació d’aquest torneig ha estat contra la transfòbia en el món de l’esport. ‘Hi ha molt per a fer en els esports en general, però especialment en el futbol professional’, ha assegurat Steven Landry, president de Dracs de Barcelona. Eloi Centellas, jugador de Dracs de Barcelona, ha explicat que el col·lectiu va néixer com un grup d’amics que tenen en comú el futbol i volien expandir aquest hobby a la comunitat LGTBI. ‘El nostre objectiu és donar visibilitat i això significa reivindicar i més en el sector del futbol’. Centelles ha lamentat que la visibilitat LGTBI al món del futbol ‘s’ha quedat estancada i no ha avançat i encara queda molta feina per fer. Els clubs importants catalans no han fet un pas endavant i seria important que fossin exemple i donessin visibilitat i sortís el tema’. Dracs de Barcelona és una associació que ‘promou la integració de les persones, independentment de la seva condició sexual, a través de l’esport i, més concretament, del futbol’. L’entitat basa la seva activitat en entrenaments setmanals, la participació en una lligueta de futbol 7 i la realització d’altres activitats extraesportives, com ara sortides en grup, xerrades i debats. Cada divendres juguen una lliga al barri de Canyelles amb altres equips i la idea és fer un torneig anual que és el que han celebrat avui. ‘Com a club som molt jove i la nostra idea és anar creixent i expandint-nos per donar visibilitat’ al col·lectiu LGTBI. ‘Si em vaig allunyar del món del futbol és perquè sóc gai’

Summary: Dracs de Barcelona organitza un torneig de futbol contra la transfòbia en el món de l’esport


Pel cap baix, mil persones han estat detingudes al centre de Moscou durant una protesta no autoritzada que exigia la presència de candidats opositors a les eleccions municipals a la capital. El dirigent opositor Alexei Navalni, detingut una altra vegada aquesta setmana, havia demanat als seus simpatitzants que es concentressin davant l’ajuntament per exigir la presència d’aquests candidats en els comicis del 8 de setembre. El batlle de Moscou, Sergei Sobianin, havia alertat a les xarxes socials que el seu govern actuaria contra els qui amenacessin l’ordre públic. ‘Atents a l’ultimàtum: Els aldarulls no portaran res de bo. L’ordre es mantindrà’, va afirmar en un comunicat. En conseqüència, la policia ha blindat el centre de la ciutat. Les autoritats electorals argumenten que els candidats opositors han estat vetats perquè no han aconseguit prou signatures per a presentar-se a les eleccions. Ells, en canvi, denuncien un intent dels aliats del Kremlin per retenir el control del govern municipal.

Summary: Un miler de detinguts en una manifestació d’opositors al Kremlin a Moscou


El cereal del cuscús i el tabule El tabule és un plat fred originari del Líban i Síria que es prepara amb la varietat de blat búrgul. En aquests països el blat es cou, es deixa assecar i després es mol per fer-lo servir en diverses receptes culinàries. El cuscús és un aliment d’origen amazic, que es cuina al Marroc, Algèria i Tunísia. S’hi fa servir sèmola de blat i es prepara en uns recipients de dos pisos: a baix es guisa la verdura, els llegums i la carn i al pis de dalt, que és un colador, es cou el cuscús al vapor. Al segle XIII aquest plat es va introduir a al-Andalús i quan els francesos van colonitzar el Marroc, a principi del segle XX, va arribar a Europa. Aquí en fem la nostra interpretació i l’anomenem ‘cuscús’ quan és un plat calent amb verdura guisada i més ingredients (llegums, carn…) però acostumem a anomenar-lo ‘tabule’ si en fem una amanida amb verdura fresca. En tots dos casos fem servir el gra mòlt de blat que es ven pre-cuinat al vapor i assecat. Això vol dir que la cocció a la nostra cuina serà molt ràpida i senzilla. Precisament perquè és un cereal pre-cuinat i triturat, és de molt bon pair i ideal per a tothom: de les criatures fins a la gent gran, perquè no costa gens de mastegar. El 12% del pes del cuscús és proteïna vegetal. Per això la cuina tradicional dels països d’origen fa combinacions amb els llegums i una mica de carn per aconseguir una proteïna completa i de qualitat. Hi ha varietats de cuscús adaptades als qui tenen intolerància al gluten, preparades amb uns altres cereals, que podeu trobar en botigues de dietètica. També n’hi ha de fetes amb cereals integrals, mòlts amb la clofolla, que contenen una gran quantitat de fibra vegetal. A l’hora de preparar-lo és fonamental mantenir sempre la proporció de sèmola i líquid: a 1 tassa de 200 g de sèmola s’hi ha d’afegir una tassa de 200 ml d’aigua o brou. La proporció serà sempre aquesta: la mateixa quantitat de farina que de líquid. El julivert i la menta El julivert és una planta originària de Grècia que abans es trobava a tots els indrets de la Mediterrània. Creix espontàniament al costat de parets i roques, al voltant de les cases de pagès. Ara es cultiva arreu del món. És una planta que fa molts anys que es fa servir com a condiment a les nostres cuines. Conté uns quants minerals: calci, potassi, fòsfor, magnesi i ferro. També és ric en vitamines: en conté gran quantitat de dues amb poder antioxidant, la vitamina A i la C. Que en el mateix aliment hi coincideixin el ferro i la vitamina C és una sort perquè aquesta ajuda a absorbir el ferro no hemo dels vegetals. A més, el julivert és l’aliment que aporta més vitamina K, la que s’anomena antihemorràgica. És, doncs, una planta amb molt d’interès nutricional que fa segles que forma part de la nostra dieta: és un ingredient habitual de la cuina, es fa servir cada dia en nombrosos plats com a condiment, però amb una aportació petita i constant. El cas és que hem aprofitat els beneficis del julivert durant segles, en moments en què aquests nutrients eren molt necessaris. Novament, la saviesa popular es va posar en funcionament per treure partit d’aquesta planta humil. La denominació ‘menta’ fa referència a diverses espècies del mateix gènere de plantes aromàtiques: la menta sativa, la menta poliol o la menta piperita en són una mostra. Les fulles picades es posen en amanides fresques o se’n poden fer infusions. Les substàncies amargues que conté estimulen la secreció dels sucs gàstrics i per això són herbes digestives que ajuden a reduir els gasos i flatulències, redueixen les diarrees i els espasmes intestinals. També té un lleuger efecte antisèptic i antiinflamatori i es recomana en els refredats per calmar la inflamació de la laringe i els bronquis. Té una aroma intensa i molt característica i sempre aporta frescor. Recepta Reprodueixo la recepta de tabule tal com l’he apresa, però admet les variacions que cadascú hi vulgui fer. A mi no m’agrada posar-hi tomàquet perquè humiteja massa la sèmola, però hi ha receptes que també n’inclouen. Ingredients (per a 2 persones) • 160 g de sèmola seca (80 g per persona) • 160 ml d’aigua • 1 pebrot vermell • 1 pebrot verd • 1 cogombre • un grapat de panses de Corint • 1 llimona • julivert • un bon grapat de fulles de menta • oli d’oliva verge extra • sal Preparació • Poseu els 160 ml d’aigua en un cassó i escalfeu-lo. • Mentrestant, en una paella de diàmetre gran, poseu-hi un raig d’oli i passeu-hi la sèmola a foc baix perquè no es cremi. Aparteu-ho del foc. • Quan l’aigua sigui calenta, aboqueu-la al damunt de la sèmola, remeneu-ho i apagueu el foc. • Deixeu reposar la sèmola hidratada 3 minuts i, en acabat, torneu a encendre el foc i remeneu-ho perquè se separin tots els grans. • Traieu el cuscús de la paella i poseu-lo en un recipient perquè es refredi. • Renteu la verdura i eixugueu-la. • Agafeu el pebrot vermell, obriu-lo pel mig i traieu-ne les llavors. Si és gros, en tindreu prou amb mig i podeu guardar l’altre mig. El talleu a la juliana, en tires no gaire gruixudes però tampoc no gaire primes, i després talleu les tires a daus petits. • Feu això mateix amb el pebrot verd i el cogombre, tallant-los a trossets petits. • Afegiu-hi un grapat de panses al vostre gust. • Renteu les fulles de julivert i de menta i eixugueu-les amb un paper de cuina. • Quan la sèmola s’hagi refredat, afegiu-hi la verdura tallada, una mica de sal, un raig d’oli i, amb un molinet picador, afegiu-hi el julivert i després la menta ben picades. • Renteu la llimona, eixugueu-la, obriu-la pel mig. Poseu-hi el suc de tota la llimona. • Deixeu-ho refredar a la nevera i remeneu-ho abans de servir-ho. Suggeriments • A l’hivern el podeu preparar amb verdures saltades, l’amaniu amb un raig de salsa de soia i us el podeu menjar calent. També hi podeu afegir cigrons per fer-ne un plat amb la proteïna vegetal completa. • És un primer plat que atipa i es pot combinar amb un segon a base de proteïna animal que no sigui gaire calòric: pollastre, peix o ous. Comentaris • És una recepta apta per a dietes vegetarianes. • Conté gluten, però es pot cercar una sèmola que no en tingui. Valoració nutricional Aquesta recepta aporta molta energia perquè hi ha molts glúcids. També hi ha una bona quantitat de proteïnes vegetals. En canvi hi ha molt pocs greixos, els que provenen de l’oli d’oliva per amanir i són saludables. És un plat assaciant però de bon pair. Així i tot, es recomana de servir-se’n un plat amb una ració que no sigui generosa perquè conté moltes quilocalories i, amb poca quantitat, ja et sents ple.

Summary: Receptes d’estiu: Tabule


Els Mossos d’Esquadra han finalitzat el desallotjament que han començat al matí a primera hora al Banc Expropiat de Gràcia, ocupat des del 2011. Segons han informat fonts policials, el desallotjament respon a una ordre judicial i s’està produint sense incidents. El local, abans de ser ocupat, havia estat una oficina bancària de Caixa Tarragona i després de Catalunya Caixa. Prop d’un miler de persones s’ha concentrat al vespre a la plaça de la Revolució de Gràcia per a protestar contra el desallotjament. Per una altra banda, els dos resistents que es resistien a abandonar el local desallotjat ja han estat posats en llibertat. La batllessa de Barcelona, Ada Colau, ha destacat que el cos policial que ha desallotjat l’antiga sucursal bancària ocupada del districte de Gràcia coneguda com a ‘Banc Expropiat’ ha estat el dels Mossos d’Esquadra, que han intervingut davant d’un ‘tema entre privats que s’ha resolt judicialment’. Alguns dels actuals ocupants de l’espai s’han tancat a la caixa forta per evitar el desallotjament. A través del seu compte de Twitter han fet una crida per participar en una concentració de suport a la Plaça de la Revolució, situada a la Vila de Gràcia. Estan intentant desallotjar el @Banc_Expropiat i nosaltres resistim Des de dins us diem: No marxem, per això us necessitem#ElBancResisteix — Banc Expropiat (@Banc_Expropiat) May 23, 2016 Segons els Mossos d’Esquadra no s’han produït incidents ni detencions. D’altra banda, nombroses persones han fet una concentració als voltants del local com a mostra de suport als desallotjats i que ha acabat derivant en una manifestació pels carrers propers del barri. A les vuit del vespre, s’ha convocat una altra protesta a la Plaça de la Revolució. Els agents dels Mossos d’Esquadra han tallat els accessos propers al Banc Expropiat dificultant l’accés dels veïns a la zona del Mercat de l’Abaceria Central de Gràcia.El local va ser ocupat a la tardor del 2011. Un any i mig després, el seu propietari, Catalunya Caixa, va interposar una demanda civil per recuperar aquest espai. A l’estiu del 2013 es va retirar provisionalment del procés judicial fins que el va reprendre i el judici es va celebrar el 2 de juliol del 2014. El jutge va sentenciar que l’edifici s’havia de desallotjar el novembre del mateix any, però el llançament es va anar ajornant. Finalment, al juny de l’any passat, el govern de Xavier Trias va pagar el lloguer de tot l’any 2015 just abans de donar pas al govern de l’actual alcaldessa, Ada Colau. Els responsables del Banc Expropiat van acusar la regidora del districte, Maite Fandos, de creure ‘comprar la pau social’ amb aquest gest. El lloguer es va abonar al nou propietari del local, que el va comprar a Catalunya Caixa i va assumir la demanda que havia iniciat l’entitat.

Summary: Els Mossos finalitzen el desallotjament del Banc Expropiat de Gràcia


Els ‘papers de Panamà’ també revelen que l’ex-president del Futbol Club Barcelona Josep Lluís Núñez, la seva dona i els seus dos fills van ser beneficiaris de dues societats a les Illes Verges. Aquestes dues societats portaven per nom Marlur Limited i Thelway Investments i es van fundar el 2 de febrer de 1999 amb un capital de 50.000 euros cadascuna. Les dues eren vinculades a dos comptes del banc suís UBS, dels quals no se sap el saldo. Al final del 2004, el bufet panamenc Mossack Fonseca va liquidar les dues societats sense que es pogués determinar quina era la seva activitat real. Durant aquell mateix any, la família va constituir una sicav, que es va convertir en una de les més importants de l’estat espanyol, amb més de 76 milions el 2011. Segons ‘El Confidencial’, que ha analitzat els papers filtrats de Panamà, les dues societats tenien ‘vides paral·leles’, amb uns estatuts quasi idèntics i destinades a la gestió d’uns actius que es desconeixen. Ambdues estaven vinculades a dos comptes d’UBS a Suïssa, tot i que no se sap quins fons tenien ni si aquests van ser regularitzats durant l’amnistia fiscal. En aquest sentit, el bufet que representa Núñez, Martell Advocats, ha assegurat que ‘l’estructura societària internacional que en el passat va tenir el grup, avui extingida, va quedar al corrent de les seves obligacions formals i materials davant la hisenda pública’. A banda la família de Núñez, en la societat Marlur també va constar com a apoderat l’advocat Josep Maria Brugueras, que és soci del mateix bufet que defensa Iñaki Urdangarin. La liquidació el 2004 d’aquestes dues societats ha fet que no es pugui atribuir un presumpte delicte fiscal als beneficiaris, perquè ja hauria prescrit. A partir d’aleshores, Núñez va constituir una sicav, NN 2003 Inversions, que es va convertir en una de les més importants de l’estat espanyol, amb 76 milions d’euros, tot i que al final del 2015 va quedar reduïda a cinc milions d’euros. En els ‘papers de Panamà’ no consta, amb tot, si els fons que va arribar a tenir aquesta sicav són els que Núñez hauria traspassat des dels comptes de les dues societats fictícies.

Summary: Els ‘papers de Panamà’ revelen que Núñez i família van ser beneficiaris de dues societats a les Illes Verges


Milers de persones han abandonat les seves llars al llarg de la frontera que separa el Kurdistan Occidental de l’estat turc, després dels bombardaments indiscriminats de l’exèrcit de Turquia. En imatges publicades a les xarxes socials es pot veure com columnes de vehicles abandonen la capital, Qamixli, així com altres ciutats frontereres com Tell Abyad o Ras al-Ayn. Erdogan fins i tot ha ordenat bombardar Kobani, on l’exèrcit nord-americà encara té algunes unitats estacionades. El Comitè Internacional de Rescat ha avisat que l’anomenada operació Font de Pau pot provocar més de 300.000 refugiats. People in northeastern #Syria's Qamishlo have also begun to leave their homes amid Turkish bombardment on the region that began on Wednesday. #TwitterKurds More: https://t.co/2njKkXMdPe 📹: Kurdistan 24/Dilovan Çeto pic.twitter.com/TgHR974PqE — Kurdistan 24 English (@K24English) October 9, 2019 L’ofensiva turca va començar ahir a primera hora de la tarda després que Erdogan anunciés a Twitter que no permetria que el nord de Síria es converteixi ‘en un corredor del terror’ en mans de forces kurdes i l’autoanomenat Estat Islàmic. Segons dades el ministeri de defensa turc, s’han bombardat 181 localitzacions i ha matat a 108 membres de les Forces Democràtiques Sirianes (SDF), les forces armades del Kurdistan Occidental. Agències d’informació kurdes parlen de vuit civils assassinats i desenes de ferits. Poc abans de la mitjanit, blindats de l’exèrcit turc van travessar la frontera i van ocupar les primeres posicions dins del Kurdistan Occidental prop de Tell Abyad. Sobre el terreny, les tropes compten amb el suport de milícies àrabs i turcmanes integrades en l’anomenat Exèrcit Nacional Sirià. #Turkey starts ground offensive in N #Syria https://t.co/f93K0GLygk pic.twitter.com/LRxIyh40ik — ANADOLU AGENCY (ENG) (@anadoluagency) October 10, 2019 Aquest matí, l’ofensiva per terra i aire s’ha reprès amb més intensitat. Caces i artilleria de l’exèrcit turc estan bombardant diverses posicions de les SDF. Per terra, els soldats han començat a desmantellar el mur fronterer que Erdogan va construir per contenir l’arribada de refugiats de la guerra de Síria. D’aquesta manera, esperen agilitzar la mobilitat de les tropes, que fins ara han ocupat la rodalia de Ras al-Ayn i Tell Abyad. El mapa mostra les posicions turques –en negra— a Tell Abyad. Al migdia, el president turc ha amenaçat a la Unió Europea que si critica l’operació Font de Pau obrirà les seves fronteres perquè 3,6 milions de refugiats puguin continuar el seu camí cap a la UE. El març del 2016, Brussel·les va acceptar pagar 6.000 milions d’euros a Ankara a canvi d’aturar la sortida de refugiats. L’alta representant per a la Política Exterior de la UE, Federica Mogherini, ha demanat el cessament de l’acció militar turca i no vincular-la a les ajudes a refugiats perquè seria un error: ‘Cometríem un error si ara qüestionéssim les ajudes a les agències internacionals que ajuda als desplaçats i el vinculéssim als moviments militars.’ La també vicepresidenta de la Comissió Europea (CE) ha defensat que les ajudes van destinades als refugiats sirians a través d’aquestes agències i d’ONGs: ‘La UE no finança les autoritats turques, sinó les agències internacionals per a ajudar als refugiats sirians.’ D’altra banda, França i Alemanya han estat especialment crítics amb l’ocupació del Kurdistan Occidental. Una zona segura A l’agost, Turquia i els EUA van acordar d’establir una ‘zona segura’ al llarg de la frontera siriana, on Ankara vol reubicar els refugiats sirians que actualment acull en el seu territori. Tanmateix, diversos experts diuen que la intenció real del president turc és alterar la demografia de la zona perquè els kurds esdevinguin una minoria en el seu propi territori. Tal com mostre aquest gràfic de l’agència pública turca. Per tal de complir l’acord entre Trump i Erdogan, i arran de les reiterades amenaces d’atac, les SDF van desmantellar totes les instal·lacions militars dins la ‘zona segura’. Una mostra de bona voluntat que al final només ha servit per a debilitar la seva capacitat defensiva davant de l’ocupació. Sense el suport aeri de la coalició contra l’Estat Islàmic, els kurds es troben desemparats davant dels atacs dels caces turcs. Cal destacar que l’exèrcit turc és el més gran de l’OTAN després del nord-americà. L’únic pronunciament de l’aliança atlàntica ha estat demanar ‘contenció’ al seu soci. D’altra banda, Donald Trump, que va anunciar dilluns la retirada de les tropes dels EUA, s’ha desentès de la invasió i ha afirmat que va deixar clar a Erdogan que ‘era una mala idea’. De totes maneres, s’ha negat en revertir la seva decisió de marxar de Síria i abandonar els kurds, el principal aliat en la lluita contra l’Estat Islàmic. ‘No vull més guerres interminables. Turquia té obligació moderar-se, protegir civils i retenir presoners d’ISIS’, ha dit. Tercera fase de l’ocupació L’operació Font de Pau no és la primera d’Erdogan contra els kurds a Síria. El 2016, va activar l’anomenada operació d’Escut de l’Eufrates amb la intenció d’evitar que les SDF travessessin el riu per tal d’ajuntar els tres cantons que conformen el Kurdistan Occidental: Afrin (a l’oest de l’Eufrates), Kobani i Jazira. Per això, les tropes turques van passar la frontera i van ocupar la franja territorial que separa l’Eufrates i Afrin. Dos anys després, l’objectiu va ser directament Afrin. Sota el nom d’operació Branca d’Olivera, l’exèrcit turc va llançar una ofensiva contra el cantó kurd després de l’anunci dels EUA i Rússia que no reaccionarien a l’atac. L’operació va durar uns seixanta dies i va deixar més de 150.000 refugiats. D’ençà de l’ocupació, Amnistia Internacional ha acusat Turquia de cometre detencions arbitràries, desaparicions forçoses, confiscació de propietats i saqueigs. Trump perd suport entre les seves files La decisió de retirar les tropes de Síria comença a esquerdar les files del Partit Republicà. El Senador Lindsey Graham, un gran aliat de Trump, ha anunciat que donarà suport a la moció del senador demòcrata Chris Van Hollen, que vol imposar sancions a Turquia per la seva ofensiva contra el Kurdistan Occidental. Les sancions volen posar en el punt de mira els béns del president Recep Tayyip Erdogan i de diversos alts càrrecs del govern turc, que també podrien patir restriccions en matèria de vises per poder accedir als Estats Units. A més, els EUA poden prendre represàlies econòmiques contra qualsevol estat, empresa o individu que faci negocis armamentístics o doni suport en matèria energètica a Turquia.

Summary: Turquia ocupa les primeres poblacions kurdes mentre milers de persones fugen


El 92% de militants del PSOE ha avalat la coalició amb Unides Podem, amb 95.421 vots. Poc després les 22.30 s’han sabut les xifres amb el 98% de vots escrutats, que aproven l’acord de ‘un govern progressista de coalició’, com es detallava en la pregunta. La participació ha estat del 63,01%, amb 103.718 vots emesos. Un 0,95% han estat en blanc i un 0,12% nuls. Quant al PSC, que és un partit diferent i va fer la consulta separadament, els militants també han avalat la formació d’un govern de coalició a l’estat espanyol entre el PSOE i Unides Podem amb el suport del 93,64% dels vots (6.007 vots). La participació ha estat del 44,94% del cens (6.415 persones d’un total de 14.276). A la consulta, que va començar el divendres telemàticament i avui al matí als punts presencials i s’ha allargat fins a les 20.00, hi ha participat tant militants socialistes com de les JSC (Joventuts Socialistes de Catalunya). Hi ha hagut un 5,22% de vots contraris (335), un 1,09% en blanc i un 0,05% de vots nuls.

Summary: El PSOE avala un govern de coalició amb Unides Podem


Avui fa dos anys del 20-S, el dia en què l’estat espanyol va començar les maniobres per a desarticular un referèndum que acabaria essent inevitable. D’alguna manera, aquell dia van començar dos mesos d’una intensitat política, policíaca i jurídica que culminarien amb l’exili i l’empresonament de membres del govern. Però també va començar una resistència col·lectiva, perquè aquell dia, milers de persones van participar en una mobilització que, vista amb el temps, va ser una mena d’entrenament de l’1-O. Qui més ràpidament es va organitzar van ser les ADIC (Assemblees en Defensa de les Institucions Catalanes), formades per funcionaris de la Generalitat que protestaven per aquella ‘intromissió’ i que van cristal·litzar amb l’aplicació del 155. Encara en queden algunes herències, segons que explica una de les portaveus de les ADIC, Meritxell Llorente. Parlem amb ella per recordar el dia d’aquella ‘revolta social’ i com ho van viure els funcionaris, que avui tenen l’amenaça constant que tornin a aplicar el 155. —Com recordeu el 20-S? —Me’n vaig assabentar per les xarxes i de seguida vam anar cap allà amb el meu marit, ni ens ho vam pensar. Vaig trucar a la feina i vaig dir que arribaria més tard. Va ser una reacció impulsiva. Ens pensàvem que seríem dels primers, però ja hi havia una seixantena de persones, entre les quals alguns periodistes i personalitats polítiques. Vaig estar una estona al costat del cotxe de la Guàrdia Civil, que ja començava a tenir paperetes a sobre. Hi vam ser fins a les tres de la tarda. Recordo una baixada espontània de gent, que venia d’arreu. La xarxa n’anava plena, no responia a cap crida orquestrada, com deien al judici. A mi, personalment, em van impactar dues coses que em van fer reflexionar. Per una banda, la transversalitat d’edat i d’estatus de la gent. Hi havia estudiants, gent molt alternativa –d’estètica, perquè no vam tenir temps de parlar amb tothom–, al costat de gent molt més encorbatada, fos perquè anaven a treballar o era el seu tarannà. I les consignes. No eren ni violentes, ni agressives, ni tan sols de defensa. Però tampoc no eren patriòtiques, sinó més revolucionàries. Feia gràcia veure una senyora molt posada, amb un collaret de perles i talons, cridant ‘els carrers seran sempre nostres’. Era un moviment de revolta social. —Com va canviar l’ambient als departaments durant els dies següents, si és que va canviar? —Va canviar l’ambient tant per qui tenia la consciència social de participar en aquest canvi com per la gent que estava a l’expectativa tot i estar-hi en contra. Canvia perquè és la primera vegada que es fa una entrada brutal d’aquesta manera al nostre govern per part de les forces espanyoles. Altres vegades havien entrat els Mossos a demanar documentació sobre temes de corrupció. Però que entrés la policia espanyola directament, alhora, en diferents seus, va ser molt greu. Va ser una intromissió directa a les nostres institucions, i molts treballadors ens vam sentir qüestionats, tant per la nostra feina com per la dels càrrecs polítics, a qui servim, ens agradi o no. Va ser una ocupació. —Hi havia por de què pogués passar els dies següents? —Jo crec que no. La sensació va ser d’eufòria, perquè crèiem que tot era possible, que enfront dels poder judicials, policials i institucionals, la gent teníem molta força. La gent del carrer estàvem convençuts que teníem la raó i la força per a resistir. Sí que crèiem que podien tornar a venir, perquè tot era possible, però no era una sensació de por. I a diferència del que es va dir al judici, no hi va haver oposició a les tasques dels policies, i si tornaven a entrar, sabíem que havíem de col·laborar-hi. És la nostra obligació com a servidors públics. Però a banda d’aquesta mínima ‘col·laboració’, no hi havia sensació de por. —Com vau decidir que havíeu de fer un front comú per a protestar contra el 155 i la intervenció econòmica? —Va ser complicat. No va haver-hi una resposta unitària perquè cada departament, cada agència, té les seves idiosincràsies, d’estructura i d’organització.Varia molt. El més graciós és que el 155, que es va aplicar el 28 d’octubre, un divendres, va coincidir amb el pont de l’1 de novembre i l’empresonament del govern el dia 2. De manera que quan vam tornar el dia 3, ens vam trobar el 155 aplicat, que no sabíem què volia dir, i el govern empresonat, de manera que els nostres consellers no van venir a la feina. La situació era complicada i vam sortir espontàniament al carrer. Molta gent d’altres empreses i institucions van sortir al carrer per cridar i protestar. Això, el primer dia. —I després, amb els ànims més asserenats? —En la resposta al 155 nosaltres teníem molt clar que la nostra lleialtat, sobretot, era al govern legítim empresonat o exiliat. Teníem molt clar que la col·laboració havia de ser la mínima amb tot allò que no fos el nostre govern legítim, estar al servei de totes les instruccions que ens fessin arribar del govern legítim, intentant evitar que el ciutadà no se’n veiés perjudicat, que era amb el que jugava el 155. La situació era molt complicada i aquí sí que entrava en joc una sensació de por: Què pot passar? Qui es pot fixar amb mi si surto en una foto? A partir d’aquí ens vam començar a unir espontàniament els diferents grups dels departaments que sortíem al carrer a protestar el dia 3, i així és com ens vam organitzar ja com a xarxa ADIC. —En les decisions que venien de Madrid, hi havia algú que fes de parallamps? —Variava segons els càrrecs, les persones i els departaments. Des de les ADIC ens vam començar a organitzar i vam demanar de reunir-nos amb els secretaris generals, perquè la nostra raó de ser és la defensa de les institucions. En alguns casos ens deien que el paper que els tocava fer era molt lleig, que tenien un paper que rebria moltes crítiques de totes bandes, però en molts casos s’havien quedat perquè els consellers els havien demanat que no ho deixessin. Nosaltres no ens vam posar a disposició seva perquè enteníem que el seu paper era un, i el nostre un altre, però sí que va ser una relació de total complicitat i col·laboració. —Quins rastres queden ara mateix del 155 als departaments? —N’hi ha molts. El 155 va ser un control absolutament brutal, exhaustiu, des del punt de vista repressiu. Però des del punt de vista tècnic, el control va ser absolutament incompetent, incapaç de gestionar una administració que no coneixien. Per posar un exemple, es van trobar que havien de gestionar una alta quantitat de diners del Departament de Salut, més gran que la del ministeri. Per tant, no sabien ni com gestionar-ho. També vivíem amb la por constant que a qualsevol dels que portàvem el llaç groc ens sancionessin. —No podíeu portar el llaç? —Sí, però hi va haver gent que va rebre crítiques en alguns departaments. En el meu cas no, els podíem portar perfectament. Fins i tot el secretari general i molts càrrecs en portaven. En aquell moment va ser una intromissió molt gran, però pensem que la Generalitat sempre ha hagut de donar comptes a l’estat amb què es gasta els diners, i encara ara ho hem de fer. Passa que en aquell moment va arribar a un punt absolutament de bogeria, perquè no podíem ni comprar paper per a la impressora sense justificar-ho al ministeri corresponent. Es van endarrerir gestions, pagaments a petits proveïdors, es van perdre subvencions que no s’han pogut recuperar…. Va fer molt de mal. —Encara és viva, doncs, la intervenció econòmica? —Queda la intervenció. I també han entrat fins a les entranyes de tot el funcionament i, per tant, saben molt més com organitzem l’administració. I això és poder. I sobretot, queda la por. La van posar i no ha marxat. És l’amenaça constant del 155. —Com afecta aquesta amenaça d’un nou 155 entre els treballadors? —Ens afecta perquè va ser una època molt dura. Però sobretot perquè va afectar molt els ciutadans. Un material que s’havia de comprar per a Bellvitge i que era per a rehabilitació, no es va poder comprar; o les subvencions a la fundació Arrels; o l’aixecament de la prohibició de capturar corall de les costes… Jo, com a treballadora, podia estar més contenta o menys, però els afectats eren els ciutadans que es veien perjudicats per aquesta desatenció. Ara vivim amb neguit que tornin a aplicar el 155. A part de la incomoditat de tota la burocràcia i els impediments que ens posen per a treballar, se’n pot ressentir una altra vegada la política del dia a dia. —Podeu fer mostres de solidaritat amb els presos amb llibertat? —Sí. En principi les podem fer. Ens han criticat que perdem el temps amb això, i no és cert, perquè el nostre temps per a esmorzar, el fem servir per sortir amb la pancarta i reclamar l’alliberament dels presos. És el nostre govern, són els nostres consellers. En aquell quart d’hora puc fer el que vulgui, perquè no represento l’administració, em represento a mi com a ciutadana i com a treballadora d’aquella institució. No hem rebut cap pressió, però sí que hi va haver una mica de conflicte l’any passat amb les eleccions, arran de la polèmica amb el cartell dels presos a la plaça de Sant Jaume. I hi va haver departaments que van anar més de pressa o menys a treure’ls. S’ha de pensar que tothom entoma la situació com pot. Al meu departament una vegada vam rebre una visita del diputat Carrizosa i en una altra seu la d’Arrimadas; van entrar dient que era una vergonya que tinguéssim els llaços, que publiquéssim missatges a Twitter… I ens vam quedar igual. Els vam deixar. —I durant les eleccions? —Durant les eleccions no, perquè en aquell període sí que es va dir que era una ordre, i que els havíem de treure. Vam valorar-ho i hi va haver discrepàncies. Les ADIC ja estàvem organitzades i entre tots vam pensar que, posant en una balança els problemes que ens podia portar, quan reiteradament havíem manifestat la nostra posició, i els beneficis, valia la pena treure’ls. I els vam treure per suport al president, que en aquell moment va decidir de treure’l. —Com us organitzeu des de la retirada del 155? —Les ADIC vam néixer arran del 155. I quan es va aixecar ens vam plantejar com continuàvem, perquè no volíem ser una organització més, no volíem agafar cap rol d’organització política ni sindical. Però en aquell moment vam valorar que el nostre govern continuava encara empresonat i a l’exili, i que havíem de continuar. Ens organitzem assembleàriament, cada ADIC, però no seguim l’estructura organitzativa de la Generalitat, és a dir, un departament pot tenir quatre ADIC. I, a part, tenim l’ADIC interdepartamental, on ens apleguem tots, amb un representant o dos de cada ADIC i acordem les línies conjuntes. Vam néixer com unes assemblees en defensa de les institucions catalanes, i mentre calgui aquesta defensa, continuarem. Quan ja no calgui defensar-les, el nostre paper s’haurà acabat. —Sí que heu reduït les accions. —Al començament sortíem més. Però en continuem fent. Vist des de fora potser s’han reduït, perquè desgraciadament tant la repressió com els empresonaments i la cronificació de la situació fan que vagin tenint menys interès mediàtic. Ara que sortim cada divendres ja no és notícia. Però l’any passat, que vam participar en l’acte amb l’ANC i Òmnium, ens van demanar un representant i allà hi va haver un salt qualitatiu, perquè se’ns va reconèixer com una entitat amb un interès legítim de defensar les persones represaliades. —Com us ha canviat el 20-S als funcionaris? —Ens hem acostat molt més als ciutadans. Hem passat de ser un funcionari entès com una massa grisa de la burocràcia que no saps ben bé qui és i que no té cara al fet que se’ns vegi com un col·lectiu de treballadors amb un interès a defensar les institucions. Hi ha hagut un acostament envers la societat, perquè hem vist que, al capdavall, la nostra feina és servir el ciutadà.

Summary: ‘A les conselleries queda la por; la van posar i ja no ha marxat’


Ciutadans i el PP han utilitzat el ple del debat de política general per exhibir un llenguatge barroer i agressiu i amb un to d’amenaça i de menyspreu envers tot l’independentisme, començant pel president Quim Torra. Ahir la dirigent de Ciutadans, Inés Arrimadas, ja es va referir als presos polítics dient ‘els qui són a la garjola’. I avui ha arrencat la seva intervenció en el debat amenaçant Torra de ser el responsable ‘del que passi als carrers’; ha dit que hi ha catalans ‘que ja no poden més i que pensen a marxar’ i ha intentat calcar el llenguatge utilitzat pels mitjans i els polítics espanyols al País Basc durant els anys de conflicte. Per exemple, quan ha parlat de ‘escamots separatistes’ i s’ha referit al president com el ‘capitost’. Però la imatge que avui ha cercat Arrimadas ha estat la d’ella mateixa brandant una bandera espanyola a la tribuna d’oradors del parlament. Just l’aniversari del 3 d’octubre, l’endemà passat del del primer d’octubre, exhibint la bandera i dient: ‘Vostès insulten i humilien milions de catalans. Quan vostès cremen, quan els seus companys dels escamots separatistes cremen banderes d’Espanya a la porta del parlament, quan la despengen dels edificis de la Generalitat, saben per què ho fan? Perquè aquesta bandera representa la igualtat, la solidaritat i la unió de quaranta-set milions de persones. Representa un país democràtic de la UE, un país de ciutadans lliures i iguals, un país molt més fort que la debilitat del govern de Pedro Sánchez. I ni vostè ni els escamots separatistes no faran desaparèixer aquesta bandera de Catalunya.’ El dirigent del PSC Miquel Iceta s’ha desmarcat de seguida d’Arrimadas, censurant-li el gest: ‘Per a bandera espanyola, aquesta , que és molt més gran, més bonica i ens representa a tots.  Jo ja entenc que els qui han nascut del conflicte i hi han crescut no tinguin ni el més mínim interès a resoldre’l. Això és Ciutadans.’ Vam advertir sobre les conseqüències polítiques i penals de determinades decisions. Vostès no van fer cas. Ara, no ens vulguin fer responsables a nosaltres de les conseqüències de decisions seves sobre les que els havíem advertit! La meva rèplica avui al #Parlament pic.twitter.com/Baqkl183S1 — Miquel Iceta Llorens (@miqueliceta) October 3, 2018 Però qui ha competit amb Arrimadas en agressivitat i en rudesa discursiva és el PP. El seu portaveu, Alejandro Fernández, ha dit a Torra: ‘Si Catalunya és una colònia, com és possible que un ésser inferior com jo el tingui colonitzat a un ésser superior com vostè? Això de ser superior, a vostè li va fatal. No deu ser que això que és una colònia només forma part de la seva fèrtil imaginació? Segona qüestió, un argument pràcticament científic que demostra que Catalunya no és una colònia. Això li farà mal. A un supremacista com vostè li farà mal. Ho deixaré anar sense anestèsia. Miri: vostè físicament s’assembla molt més a mi que no un saltador de perxa noruec. És que vostè és molt espanyol, som un parell d’espanyolassos tots dos. Vostè és molt espanyol. De quina colònia em parla?’ Torra se’n feia creus, i li ha respost amb aquesta contundència: ‘No sé què dir-li, feia temps que no sentia un discurs tan troglodita com el seu. Això és Parlament de Catalunya, no és el Valle de los Caídos. I si vostè pretén venir aquí i dir “agitadors”, “llavors totalitàries”, i tal i tal, entre el que ha dit vostè o el que deia el general Queipo de Llano fa uns anys no hi trobo cap diferència.’

Summary: Arrimadas i el PP recorren al menyspreu i a la violència verbal al parlament, però el PSC els deixa plantats


Si demà hi hagués eleccions al Parlament de Catalunya, l’independentisme podria assolir uns resultats històrics i arribar a 75 diputats. Pel cap baix, n’obtindria 70, que són els que té ara. Ho diu el primer baròmetre anual del Centre d’Estudis d’Opinió (CEO), que preveu que ERC serà la primera força independentista, amb 40-43 diputats, davant de JxCat, que perdria entre 10 escons i 12 i n’obtindria 22-24. La CUP aconseguiria 8 diputats, igual que Catalunya en Comú. La segona força al parlament seria Ciutadans, amb 28-29 diputats, el PSC milloraria resultats fins a 21-23 i el PP fóra l’última força: 3-4 escons. Per percentatge de vot, l’independentisme sumaria un 49,5% dels vots. Al congrés espanyol, segons l’enquesta l’independentisme pot obtenir-hi 23 diputats, 6 més que no ara. ERC en serà la primera força, amb 14-15 diputats; JxCat pot passar dels 8 actuals a 5-7, i el Front República hi pot entrar amb un diputat. Tanmateix, el sondatge es va fer quan aquesta candidatura encara no s’havia oficialitzat. El PSC serà la segona força de les eleccions del dia 28, amb 11-13 diputats (ara en té 7); En Comú Podem, que va guanyar les del 2016, passarà de 12 diputats a 7-9; el PP de 6 a 2; i Ciutadans es quedarà igual: de 5 a 5-6. Referèndum Els partidaris de la independència de Catalunya pugen d’1,2 punts, fins al 48,4%. En canvi, els contraris no passen d’un 44,1%, de manera que perden gairebé un punt respecte de l’últim baròmetre, de l’octubre. Això a banda, un 78,7% dels enquestats és molt partidari o força d’un referèndum per a decidir el futur de Catalunya; tan solament el 14,8% s’hi oposa. I, encara, el 75,9% dels enquestats s’estima més una república i únicament el 12,3% una monarquia. El president d’ERC, Oriol Junqueras, és el dirigent polític més ben valorat pels catalans, que li donen una nota mitjana de 6,37 sobre 10. Hi ha dos dirigents més que aproven: la secretària general d’ERC, Marta Rovira (5,37) i el diputat de la CUP Carles Riera (5,16); el portaveu dels comuns, Joan Mena, voreja l’aprovat (4,98). Els segueix la dirigent dels comuns al parlament, Jéssica Albiach, amb un 4,81; la ministra i candidata del PSC a les eleccions espanyoles, Meritxell Batet, amb un 4,72; el president Carles Puigdemont, amb un 4,65; i el president de la Generalitat actual, Quim Torra, amb un 4,53.

Summary: El CEO apunta a un gran salt endavant independentista encapçalat per ERC


Els cinc ex-membres de la Sindicatura Electoral de l’1-O seran jutjats els dies 27, 28 i 29 d’abril del 2020. Segons que ha pogut saber VilaWeb, el jutjat del penal número 11 de Barcelona ha notificat aquest vespre l’obertura del judici oral a Jordi Matas, Tània Verge, Marc Marsal, Josep Pagès i Marta Alsina, juristes i acadèmics, processats per desobediència i usurpació de funcions. La fiscalia demana dos anys i nou mesos de presó, a més d’una multa i inhabilitació, per haver acceptat l’encàrrec de vetllar per les garanties democràtiques del referèndum des de la Sindicatura Electoral, tot i que l’organisme va dissoldre’s quan el Tribunal Constitucional espanyol va suspendre’n el decret de creació. Des de l’inici de la persecució judicial contra els cinc ex-síndics, diverses organitzacions acadèmiques internacionals han emès comunicats de suport i han demanat a la fiscalia que es retiressin les acusacions, així com el Col·legi de Politòlegs i Sociòlegs de Catalunya i l’Institut d’Estudis Catalans. En l’àmbit internacional són l’Associació de Ciència Política del Regne Unit, l’Associació Americana de Ciència Política, l’Associació Canadenca de Ciència Política, la Societat Quebequesa de Ciència Política i l’Academia for Equality. En total, més de quinze mil acadèmics de tot del món, als quals cal afegir la carta oberta a The Guardian, signada per més de quatre-cents acadèmics i intel·lectuals, entre els quals Noam Chomsky i Iannis Varufakis.

Summary: El judici contra els ex-membres de la Sindicatura Electoral serà el 27, 28 i 29 d’abril


El president del parlament islandès, Steingrímur J. Sigfússon, ha traslladat la seva preocupació per la sentència contra el procés a l’Assemblea del Consell d’Europa i a la Unió Interparlamentària. En una carta a les presidentes de totes dues cambres internacionals, Sigfússon expressa la seva inquietud per les dures condemnes a presó i, en especial, pel cas de la presidenta del parlament, Carme Forcadell. Per això, l’islandès alerta a totes dues organitzacions internacionals de la greu situació de malestar i violència com a resultat de la sentència. ‘Us encoratjo a considerar si la situació a Catalunya mereix més atenció per part de l’Assemblea’, diu a la presidenta de la cambra del Consell d’Europa. Sigfússon confia, diu, en una resolució política, democràtica i pacífica de la situació a Catalunya. L’Assemblea del Consell d’Europa és un òrgan format per parlamentaris dels quaranta-set estats europeus membres amb seu a Estrasburg. La Unió Interparlamentària és una organització amb seu a Ginebra que representa les cambres legislatives a escala mundial.

Summary: El president del parlament islandès trasllada la seva preocupació per la sentència al Consell d’Europa


VilaWeb entrevista Toni Torregrossa, membre cofundador d’Urbàlia Rurana, per parlar de Pastorets i pastoretes (Bromera, 2019), el primer llibre-disc de cançons de Nadal d’aquesta formació prestigiosa i essencial de la música d’arrel. Un treball amb il·lustracions de Fran Parreño i pròleg de Rosabel Gumbau. Després de vint-i-nou anys als escenaris, sis discs i centenars d’actuacions, Urbàlia Rurana fa una mirada nova a algunes de les nadales més conegudes. Reinterpreten catorze cançons recopilades per tot el País Valencià i publicades als cançoners més rellevants del país, algunes inèdites en àudio. Avui presenten el disc a Algemesí, en un concert a benefici de la investigació en oncologia pediàtrica. Demà, actuaran a Gaianes i divendres vinent, dia 20, a Xàbia. Fotografia: Urbàlia Rurana. —Pastorets i pastoretes és el primer llibre-disc d’Urbàlia Rurana de cançons de Nadal i el primer pensat, en primer lloc, per als infants. Per què? —Perquè el repertori valencià de cançons de Nadal és molt ric i variat, i dóna per a molt des del punt de vista de la riquesa musical i lingüístic, amb una gran quantitat de vocabulari curiós i antic. —Com és que no l’havíeu enregistrat abans? —Era una idea que sempre havíem tingut present. La primera volta que vam cantar nadales va ser l’any 1994, en un festival de tradicions nadalenques de les Illes Canàries. A partir d’allò, se’ns va ocórrer de fer un repertori de Nadal per tenir-lo en oferta, cada any. I això del disc ho anàvem deixant. Però quan l’editorial Bromera ens va proposar de fer-lo vam veure que era una bona oportunitat, perquè és bo que un disc de nadales tinga com a reforç un llibre. —Heu comptat amb les il·lustracions de Fran Parreño. Té una mirada un pèl diferent, Baltasar va enmig del seguici com a Alcoi, Sant Josep pega granerades… —Ens havien dit que seria una cosa més trencadora i quan ens la van mostrar ens va parèixer perfecta. A la coberta, els Reis d’Orient i Sant Josep toquen. Trencar amb Nadal és molt difícil per a un il·lustrador. Però Fran no s’inspira en allò que es fa de fa temps, en la il·lustració nadalenca. A la cançó que parla de la wifi, hi apareixen un mestre pou tradicional, un retor i uns pares moderns. Ens ha paregut una cosa molt simpàtica i molt bonica, però encara no hem tingut ocasió de dir-ho a Fran Parreño. Portada del llibre-disc. —En total, heu reinterpretat catorze cançons amb novetats i seguint el vostre estil. —Hem fet un treball respectuós amb les fonts i amb el material. I hem volgut fer-hi aportacions, fins i tot en les cançons que ja eren conegudes. I si hem fet noves versions, és perquè pensàvem que podíem aportar-hi alguna cosa bona. —La més cridanera és la primer del disc, amb l’aguilando d’Atzeneta d’Albaida, que té alguns versos renovats, els únics de tot el disc. Entre més, diu: ‘L’asguilando de Tonet / no volia anar en bici. / Son pare anava darrere / desconnectant-li la wifi’. —És que Jaume Gosàlbez, un dels membres, va demanar de canviar-ne l’estil per fer-la diferent de com l’havia sentida al seu poble. A més, una de les idees de Bromera era que fóra un llibre per a tots els públics, que no fóra, necessàriament, un treball de reconstrucció folklòrica. I no hem transformat més lletres perquè no ens ha paregut necessari, ja eren prou boniques. —Quines indicacions més us va donar Bromera? —Que es poguera aprofitar com a recurs didàctic a l’escola. L’editorial té una línia un poc marcada pels altres treballs que han fet Dani Miquel, principalment, i Albert Ortega, Bertomeu, per exemple. Són uns formats molt contemporanis i això hem intentat de fer. Hem buscat cançons que no foren ni massa serioses ni massa infantils. I amb el nostre estil. Perquè Urbàlia té, dins el repertori nadalenc, una inclinació cap a la cosa tradicional, inevitablement. Tot això ens permetia, per exemple, de fer eixa gràcia en la cançó de ‘L’aguinaldo d’Atzeneta’. Fotografia: Urbàlia Rurana. —Com heu encarat la correcció lingüística? L’edició posa en cursiva les influències castellanes i canvia certes paraules que no són a les versions recollides pels folkloristes. Tot això és deliberat? —En les músiques populars, una cançó queda molt desfigurada si hi fas moltes correccions. Al disc, donem importància al llenguatge i a la parla de cada poble, perquè aquesta cançó està recollida ací i l’altra allà, i en un poble ho diuen d’una manera i en l’altre d’una altra. Per exemple, cantem ‘en esta cistella me’l té que posar’, però ja sabem que és ‘me l’ha de posar’. Ens passa sempre: en la música popular hem d’utilitzar, sovint, castellanismes o formes populars que no són estàndards, lingüísticament. És per fer la llengua més natural. Hui dia, la gent sap de llengua i quan parla, millor o pitjor, cadascú utilitza el seu registre. I som partidaris de no canviar-ho si no hi ha una aberració molt grossa. Ara bé, si diu grifo en compte d’aixeta, ho arregles. A més, a les nadales és més difícil de clavar-los mà. —Llegim ‘reixos’, ‘ninyo’ i paraules boniques com ‘Maniuelet’, ‘bonifates’, etc. —El Maniuelet és una altra forma de dir el Jesuset, és un mot preciós. El ‘ninyet’, és una valencianització de ‘el niño’. La gent ho converteix al valencià, busca el seu referent. Tothom sap que ‘niño’ és castellà i diu: ‘doncs arreglem-ho’. —No me n’estic de demanar-vos per què canteu ‘s’afaiten les dones’, a ‘Done’m asguilando’, si, a la vostra font de l’any 1990, el llibre de Salvador Seguí Cançons valencianes per a l’escola, hi posa ‘s’afanyen les dones’? —A vegades et demanes com en deuen ser, d’antigues, algunes coses. Vicent Berenguer, de Banyeres, ens va dir que calia dir ‘afaitar-se’. Vaig mirar l’origen de la paraula i, és clar, afaitar-se era sinònim d’arreglar-se. Passa que, amb el temps, les dones van passar a maquillar-se i els homes van passar de rasurar-se a afaitar-se. —És un disc alegre amb aires de seguidilla, tonades infantils, pasdoble i molt més. I heu mantingut el vostre esperit acústic amb tarota, guitarrons, mandolina, sac de gemecs, tuba, postisses, redoblant i altres instruments tradicionals. —Sí. Com sempre, nosaltres som militants dels sons naturals. En un estudi es poden aprofitar molt bé. Som molt de tocar els nostres instruments al natural i ho continuem fent. A més, no hi hem posat ni ampolles d’anís ni simbombes. Hem fet servir una instrumentació estàndard del folk perquè sonaren més com el nostre estil, i no com allò que sentim sempre. —Què buscàveu amb aquests arranjaments? —Els arranjaments s’han fet d’una manera col·laborativa, ens vam tancar a l’estudi en diverses sessions per experimentar. Després, cadascú va vindre amb la seua proposta definitiva. La pretensió era fer una cosa senzilla, passa que ha anat creixent i complicant-se. Tenim la sort de comptar amb Bernat Pellicer, que té estudi propi, i això ho facilitava. Per exemple, per a ‘El Jesús de les monges’ jo portava la idea de fer-la sobre una base de marxa mora i l’endemà, quan vaig anar a enregistrar-ne les veus, Pellicer ja n’havia fet un ritme més complex, per provar-lo. —Heu pouat de les fonts valencianes més destacades per a versionar cada cançó: La Fonoteca de Materials, l’Arxiu de Fermín Pardo, els Cuadernos de Música Folklórica Valenciana i altres, a més dels vostres informadors. —Els que busquem materials anem a allò més accessible, i després anem als ossos que cal repelar. I en eixos cançoners hi ha molts fragments melòdics per a construir a partir d’ells. És el cas, per exemple, de ‘Lo bon Jesuset’, una cançoneta de pocs segons, de Bèlgida, que hem allargat i convertit en acumulativa, sense desbaratar-ne l’essència ni el llenguatge. La lletra diu: ‘Calceltes mereletes’, ‘sabates bonifates’… I em va fer gràcia que no estiguera utilitzada. Detall de ‘Lo bon Jesuset’, recollida a Bèlgia. I altres fonts de treball d’Urbàlia Rurana. —El disc recorda les variacions que hi ha d’una mateixa lletra o melodia arreu del País Valencià, perquè moltes són reconeixibles, però no idèntiques com hom recorda. —Això sempre ho comenta Fermín Pardo: el que més li agrada és com es fan les variacions de l’una a l’altra, li agrada rastrejar com una mateixa cançó ha anat transformant-se en el temps o en diferents territoris. Tenim tendència a pensar que les cançons són fixes: diem que una cançó és popular de tal lloc. D’acord, però també ho és a aquell altre lloc. Per això al disc posem que són populars i posem el poble i comarca on han estat recollides. Quan la gent diu, per exemple, ‘Seguidilles de Carlet’, no són exclusivament de Carlet, sinó que han estat recollides allà. —Aquest és, segurament, el disc més tradicional del grup. —Sí. Tradicional per les fonts d’on s’han tret les cançons, però ho hem fet sense manies, fins al punt de documentar cada cosa d’on ha eixit. Ens hem adonat que la gent van copiant-se, els uns a altres, senten cantar un artista, en fan la seua versió i diuen que eixa versió és popular. Ara bé, això tan sols és la versió que feia tal persona d’una cançó. A mi, quan m’arriba una cosa interessant, m’agrada veure d’on l’han treta. Fotografia: Urbàlia Rurana. —Inclou algunes de les cançons de Nadal valencianes més conegudes. En quin moment es troben? Les del cinema i la televisió els han guanyat la partida? —A veure, van guanyant-nos la partida. Algun company diu, des de fa temps, que caldria que es feren cançons de Nadal de temàtica quotidiana, cosa que ja s’ha fet a Catalunya, per exemple. Vull dir, de la mateixa manera que els poetes, Joan Salvat-Papasseit o algun altre autor, han fet poemes que han parlat de Nadal, en la música no hem passat a eixa fase. No conec cap grup d’ací que haja fet una cançó pop de Nadal, i si mires una pel·lícula americana o anglesa és plena de cançons. No parle de fer versions tradicionals convertides a pop, sinó de noves. Nosaltres treballem sobre cançons populars, no ens hem proposat de treballar en eixe terreny, però crec que tot podria ser. Calen cançons que es puguen referenciar en temps de Nadal però que no siguen religioses, que no parlen de pastorets, ni de ‘ninyets’, ni res d’això. —Se n’han fet experiències molt concretes, hi ha nadales laiques al llibre-disc Cançons laiques per a la infantesa del segle XXI, de la Societat Coral el Micalet. —Doncs, eixa és la idea. Crec que som en franca inferioritat de condicions respecte al món anglosaxó, no sé què passa. No sé si en altres països hi ha una producció de nadales laiques. Però crec que és un terreny que caldria promoure, des d’alguna entitat o alguna institució oficial. —Fet i fet, quina importància tenen les cançons de Nadal en una societat laica? —Nadal ve cada any, independentment del sentiment religiós o de la celebració religiosa. Nadal és un període en què la gent se’n va de viatge o es reuneix amb la família, hi ha un esperit d’harmonia i es fa memòria dels valors humans bàsics i de la bonhomia. I això també necessita una documentació musical. Cada any torna Nadal i tornem a menjar pastissets, a mirar pel·lícules i obres, i a reunir-nos amb la família. Per tant, també estem necessitats d’una documentació musical.

Summary: Urbàlia Rurana: ‘El repertori valencià de cançons de Nadal és molt ric i variat’


L’administració de la Generalitat ja fa dos-cents dies que és governada des dels ministeris de Madrid, tal com es va establir en l’aplicació de l’article 155 de la constitució espanyola. Durant aquest temps l’autogovern ha estat suspès per complet. El nou govern presidit per Quim Torra podrà recuperar-lo quan s’hagi constituït, segons que diu el text que regula el 155 i que va ser aprovat pel senat espanyol el 27 d’octubre. També el votà Ciutadans, que ara, amb tàctiques electoralistes, demana a Rajoy que en mantingui l’aplicació. Però què ha significat el 155 per a l’administració? Com l’ha afectada? Com ho han viscut els funcionaris? VilaWeb ha parlat amb uns quants per a entendre com ha estat la intervenció de dins estant. Volen mantenir l’anonimat perquè encara hi ha por, ‘si més no, fins que no s’hagi recuperat la normalitat’, diu un. ‘Imagineu la Generalitat com un engranatge molt gran que no para de girar. És una organització molt basta i el 155 no pot aturar-la, no evita que vagi girant. Però sí que va fent caure petites peces entre les dents dels engranatges. De mica en mica. I així és com a l’administració cada vegada li costa més de girar.’ Aquest símil, explicat per una treballadora del Departament d’Economia poc abans de començar el ple d’investidura de Quim Torra, ajuda a entendre de quina manera el 155 ha afectat l’administració catalana. Sense defensa jurídica Un exemple molt clar és la indefensió a què han estat sotmesos tots els departaments de la Generalitat. El gabinet jurídic del govern català va passar d’un dia per l’altre a les ordres de Madrid, que ha fet i desfet en favor dels seus interessos. Evidentment, el govern espanyol no ha ordenat als advocats de la Generalitat que facin actuacions judicials contra les seves polítiques, com per exemple el 155, contra el qual s’hauria pogut presentar un recurs d’inconstitucionalitat. ‘En una situació normal, la Generalitat hauria denunciat la supressió de les delegacions o del Diplocat. Però, com que el gabinet jurídic és dirigit des de Madrid, no han pogut fer res’, diu un treballador del Departament de Presidència, que alerta que els terminis s’esgotaran. Durant aquest temps, el govern espanyol també ha fet que la Generalitat se sumi a les demandes contra Artur Mas i els altres ex-consellers al Tribunal de Comptes. Quan es va iniciar el procediment, el Govern es va oposar a les demandes presentades per Societat Civil Catalana (SCC) i Advocats per la Constitució. Quim Torra ja ha dit que revertirà aquesta situació. O Sixena, segurament el cas d’indefensió més conegut a què ha estat sotmesa la Generalitat. El mes de novembre, en ple conflicte, el ministre de Cultura espanyol, Íñigo Méndez de Vigo, va ordenar que la Generalitat retirés el recurs contra el trasllat de les seves obres, que acabà culminant al cap d’uns dies. Segons Méndez de Vigo, el recurs s’havia presentat sense el seu coneixement i consentiment. Mai no sabrem què hauria passat amb aquell recurs. ‘El 155 afecta sobretot les decisions d’alt nivell, perquè no n’hi ha, i són les que haurien d’implicar actuacions polítiques que tenen repercussions a llarg termini’, diu un treballador del Departament de Presidència. La majoria de conseqüències no són tangibles a primera vista, però n’hi ha que sí: ‘Quan al consell de ministres del 15 de desembre es decideix de liquidar el Diplocat, també es deixen sense efecte els acords de govern que centralitzaven la tramitació de l’Agència Tributària Catalana. Això, al Centre de Telecomunicacions i Tecnologies de la Informació (CTTI), va fer que tres persones que havien estat contractades per aquest servei anessin al carrer’, explica una treballadora del centre. Les xifres del 155 Si volem saber els comptes de la sagnia del 155, Servidors.cat ha fet una feina ingent que permet de copsar-ne l’abast. Han estat destituïdes 254 persones, s’han dissolt 24 organismes, més d’un centenar d’iniciatives normatives s’han suspès i s’han aturat 21 línies de subvencions. Darrere aquestes xifres, els afectats sempre són persones. Ho explica una treballadora del Departament d’Afers Exteriors, que ha estat desballestat: ‘L’ambient és de tristor. Les cadires buides fan mal. Treballava al costat de l’equip de gabinet i d’avui per demà veus que marxen. A això hi afegeixes el tancament de les delegacions del govern amb companys que es queden sense feina, després el Diplocat i fa poc la directora…. De fet, en una situació normal no hauríeu de parlar amb nosaltres, sinó amb la responsable de comunicació, que també va ser acomiadada.’ I també parla sobre el tancament de les delegacions i el Diplocat: ‘La feina important que volien fer, ja l’han feta, que era tancar les delegacions i el Diplocat. Jo crec que era el seu objectiu. De fet, quan van haver tancat les delegacions des de Madrid, ja no van venir a fer cap reunió presencial.’ A Exteriors, igual que en els altres departaments, la tasca de la majoria de funcionaris s’ha limitat a la gestió perquè no s’ha començat cap projecte nou. No hi ha cap línia política. ‘Vigilem que el vaixell no s’enfonsi, però no tenim rumb’, diu un dels entrevistats. Un altre diu, amb certa ironia, que no haurien de cobrar: ‘Com a treballador públic et sents malament perquè no et guanyes les garrofes. Estem molt paralitzats.’ Continuant amb el cas d’Exteriors, davant aquest panorama, alguns funcionaris han intentat de fer una tasca de certa resistència per a evitar que les conseqüències no fossin pitjors. Per exemple, a banda el tancament de les delegacions i del Diplocat, també es va congelar l’atorgament de les subvencions a les comunitats catalanes a l’exterior. ‘Amb arguments tècnics i jurídics, vàrem recórrer fins a aconseguir desencallar el tema’, diu una treballadora. Tanmateix, van deixar-ne fora vint-i-sis casals, entre els quals el de Madrid, perquè consideraven que havien acollit activitats sedicioses. ‘Però no ens ho van argumentar, només t’ho havies de creure.’ Edifici del CTTI, amb agents de la Guàrdia Civil a la porta, el 20 de desembre. Autocensura en la protesta El CTTI també ha hagut de protestar arran d’algunes ordres que venien de Madrid. Aquest organisme es dedica a mantenir tots els serveis de comunicacions i sistemes d’informació de la Generalitat, de manera que és un punt d’entrada a tots els departaments. Montoro va prometre una auditoria de tots els sistemes de telecomunicacions de la Generalitat per a comprovar si ‘s’havien extralimitat en les seves funcions’, i va voler fer-ho per mitjà del CTTI. ‘Els vàrem deixar clar que nosaltres som proveïdors de serveis i no pas un òrgan de control dels departaments. Els interlocutors que tenen els nostres alts càrrecs són gent d’administració pública i quan tenen una ordre, la donen. Però quan tu els ho qüestiones, cedeixen, perquè ells saben que hi ha coses que no es poden fer. Desvirtuar la funció d’un ens de l’administració no es pot fer’, explica una funcionària del CTTI. Ella critica el parlament, ‘per no haver fet la seva feina’, que és el control del govern: durant tot el temps que ha durat el 155 no s’ha citat cap ministre a comparèixer. El CTTI és un dels organismes que més ha rebut durant aquest temps. No solament perquè el president del consell d’administració, que és el conseller de Presidència, és a la presó –’en qualsevol empresa, això seria crític’–, sinó perquè tenen deu treballadors investigats. Tot plegat, arran dels fets del 20-S i d’un segon escorcoll el 20 d’octubre. ‘Tenir companys investigats, als treballadors ens incomoda i ens impedeix de fer accions amb força en defensa de la institució. Els nostres caps en diuen que vigilem perquè podríem fer mal als nostres companys. Generen una por col·lectiva.’ Aquesta funcionària explica que el seu ADIC precisament no té compte de Twitter per no perjudicar els seus companys. O els llaços grocs de l’edifici del CTTI, que van ser retirats per un grup ultra, no han estat reemplaçats per no entrar en una guerra que se’ls giri en contra. ‘Fem cinc minuts de silenci cada dia i prou. Per una altra banda, per a què hauríem de manifestar-nos més? De què serviria?’, es demana. La font consultada d’Exteriors s’expressa en un sentit similar: ‘Ve un moment que penses que folklorisme, el mínim. Prefereixo quedar-me al despatx fent un argumentari per a defensar alguna subvenció que ens volen denegar que no pas anar a la plaça de Sant Jaume.’ Les Assemblees en Defensa de les Institucions Catalanes (ADIC), és a dir, els grups de treballadors públics contra l’aplicació del 155, van néixer per a visualitzar el descontentament per la intervenció de les institucions. ‘És com una teràpia i ens serveix per a dir alt i clar que no vivim una situació normal, com volen fer creure alguns’, expliquen de Presidència. La formació de govern posarà punt final al 155 i Catalunya, previsiblement, recuperarà una part de la seva autonomia. Si més no, això va dir el senat espanyol. Només el temps dirà si compleix la paraula. El que no desapareixerà, almenys de moment, és la intervenció econòmica, que va arribar abans que el 155. Els funcionaris hauran de continuar enviant declaracions responsables a Madrid per cada moviment que facin per donar fe que no té finalitats secessionistes. De moment no té data de caducitat. En tot cas, això és un altre tema.

Summary: Dos-cents dies sense autonomia: com ha afectat l’administració l’aplicació del 155?


L’ANC ha dibuixat diferents actes durant l’estiu per tot el territori que volen explicar diferents eixos de la República Catalana. Avui, a Manresa (19 hores), les assemblees territorials de l’Anoia, el Bages, el Solsonès, el Berguedà i el Moianès seran les encarregades d’explicar l’eix solidari. Presentaran un model de República en què es compensaran les injustícies socials i s’intensificarà la cohesió social i s’assolirà l’objectiu del 0,7% del pressupost per a la solidaritat i la cooperació internacional. Aquest eix confluirà l’11 de setembre amb la resta de propostes a l’Avinguda Meridiana per a definir la ‘Via Lliure’ a la República catalana. Hi haurà la presència de persones destacades en l’àmbit de la solidaritat del país com Sor Lucía Caram, Francesc Marco, representant de Plataforma per la Llengua, i Toni Comín, impulsor de Catalunya, Socialisme i Llibertat. Clourà la roda d’intervencions el president de l’ANC, Jordi Sànchez, que exposarà les accions de l’entitat en el procés cap a la independència. Conduiran l’acte dues persones del territori: Joan Maria Morros i Jordi Pesarrodona, coordinador d’esdeveniments culturals i comediant. L’acte el tancaran les actuacions de Gossos, i Titot i David Rosell.

Summary: Manresa presenta l’eix solidari de la República catalana


Diego Gómez ha dedicat tota la seva vida adulta a defensar la llengua i el país. Al capdavant d’Escola Valenciana, ha lluitat durant anys per l’educació dels xiquets en català. Un activisme polític que el va dur a presentar-se a les eleccions per Compromís i a esdevenir batlle del seu poble, Alzira. En aquesta entrevista, Diego Gómez deixa clar que els atacs de la dreta –els que han vingut i els que vindran– no el desplaçaran ni un mil·límetre del seu objectiu d’arribar a Ítaca. Elogia el nou conseller d’Educació, el seu amic Vicent Marzà, i ens relata les prioritats d’un govern que tindrà la llengua com a eix vertebrador del canvi polític, a Alzira i a tot el País Valencià. —Ara teniu una responsabilitat molt gran, s’han de complir les promeses i no decebre les il·lusions… —Sempre hem tingut responsabilitats: amb moviments civils del país, amb la llengua, amb la vertebració nacional, etc., però evidentment ara el somni sembla que s’ha fet realitat. Hem obert els ulls i tenim l’opció i la responsabilitat de tirar endavant tot allò que somniàvem, tots aquells projectes que teníem. Crec que la frase correcta la va pronunciar Paco Muñoz quan va dir que algun any haurien de guanyar els moros. Sembla que ha arribat el moment. És una gran responsabilitat però també una gran il·lusió. Ho afrontem amb valentia; amb la humilitat que significa tindre un càrrec de responsabilitat però també amb el coratge que requereix aquest mateix càrrec. —Com es notarà en el nou govern la defensa de la llengua? —Aquestes dues setmanes al govern he vist una cosa: que hi haja un nou govern valencianista a Alzira ha portat a un canvi d’immersió de llengua. Pràcticament tothom a l’ajuntament parla en valencià, el registre d’entrada és farcit de documents escrits en valencià… No vull dir que això estiguera amagat, però sí que, en certa manera, hi ha hagut una tranquil·litat i un optimisme que s’han reflectit en l’ús de la llengua. A tot el país hem viscut vint-i-cinc anys de retrocés, però podem recuperar el temps perdut durant govern de dretes reaccionari en contra de la llengua. Costarà, però crec que la política lingüística serà un dels eixos vertebradors del canvi polític i de la nova visió del futur del país. —Us coneixeu molt amb el nou conseller d’Educació, Vicent Marzà. —Me l’estime com si fóra un fill meu, i es coneix la realitat del país, no només educativa i cultural sinó de les persones. Crec que tindrem un gran conseller, de la mateixa manera que hauríem tingut una gran consellera amb Gràcia Jiménez. 'A tot el país hem viscut vint-i-cinc anys de retrocés, però podem recuperar el temps perdut durant el govern de dretes reaccionari en contra de la llengua.' —Com a ex-president d’Escola Valenciana i mestre, què exigiu al nou conseller d’Educació? —Li exigisc valentia, que no li’n falta. No en faltava al seu pare, que era íntim amic meu, en Quico Marzà. Eixa valentia per a pujar els Ports amb bicicleta, cosa que hem fet junts, és la valentia que se li exigeix ara al conseller. També caldrà tota la pedagogia per a explicar les mesures que pren. Jo crec que amb la primera mesura ja ha demostrat valentia. Ha dit que les classes no podran començar el 3 de setembre, sinó que començaran el dia 10: recordem les altes temperatures del curs passat que crearen lipotímies, tot el desficaci organitzatiu i les denúncies de les famílies. Pel que fa a la LOMCE, caldrà veure com s’atura i es reprèn l’entesa amb els sindicats. En l’àmbit cultural, la sensibilitat de Vicent és evident. L’ha mamada. Son pare era un gran escriptor d’històries, i sa mare una gran pedagoga i mestra. Ho ha viscut no sols a Escola Valenciana sinó a casa, amb una família treballadora per la cultura i la llengua. Vicent Marzà sempre s’ha rodejat de gent molt reivindicativa, i crec que demostrarà que, si fins ara érem darrere la pancarta, ara podem ser al capdavant de polítiques amb les mateixes ganes que hem posat sempre darrere la pancarta. —Hi va haver aquesta ofensiva de la dreta contra Gràcia Jiménez… Sou dels qui pensen que el fet de no haver-la posat al capdavant de la conselleria ha estat una victòria de la dreta? —No. La dreta més recalcitrant i antidemocràtica va passar-se tota la legislatura fent atacs permanents al catalanisme, ressuscitant la batalla per les banderes, els himnes i les senyes d’identitat. Nosaltres hem de saber eixir d’eixa realitat en què volen col·locar-nos. I demanar-los el respecte que nosaltres hem tingut durant vint-i-cinc anys. Acusen el batlle d’Alzira de catalanista, antitaurí, d’afavorir els homosexuals, etc., i això demostra que no tenen la vàlua democràtica que diuen tenir, perquè jo he respectat durant molts anys una simbologia que no era la meua. Per això demane que ara se’m respecte. No pensem fer d’aquest tema la nostra bandera. El país i la nostra ciutat necessiten atendre les persones, els xiquets, la gent que no té feina, s’ha de fer una ciutat més neta i verda, que hi haja transparència, eliminar els corruptes, deixar de gastar-se diners on no toquen… En aquests moments, aquestes qüestions s’han de fer passar davant del que puga significar un himne o una bandera, i jo tot això ho faré per la defensa de les persones, evidentment, però també del meu país. —En la presa de possessió vau fer que sonés la Muixeranga i el PP se us va llençar al coll. Sou conscient que ara carregaran contra vostre tant com puguin? —Evidentment, ja ho fan. Però nosaltres hem de contrarestar-ho. A Compromís sabem què significa la diversitat i ara ens toca gestionar el consens. Això té una importància fonamental en el fet de decidir què volem de la ciutat. Però una cosa tinc clara: no abandonarem ni oblidarem en cap moment quin és l’horitzó, quina és l’Ítaca on hem d’arribar. —I quina és aquesta Ítaca? —Retrobar el futur dels nostres fills. Un futur que es dega a la nostra llengua, vertebrador de la realitat del país, de les nostres comarques. Redescobrir la validesa de l’economia valenciana en un fet integrador d’un eix mediterrani en connexió amb Catalunya i les Illes Balears i en connexió amb Europa. Treballar per recuperar la dignitat d’aquest poble. Hem d’anar fent coses, a poquet a poquet, que demostren que el nostre horitzó és aquest, el de la normalitat que ens han amagat. —Quines han estat les primeres mesures que heu pres com a batlle d’Alzira? —Tenim dos vessants d’actuació. D’una banda, prendre tot de mesures en els cent primers dies que permeten que es veja el canvi de model de la ciutat, no només de color. I, d’una altra banda, estructurar les línies programàtiques durant la legislatura. El fet més important ara, per exemple, és que no hi haja reserva a l’escola d’estiu i tots els xiquets hi puguen anar. Més: com que no tenim un pla d’ocupació per a les famílies ni ajuts a autònoms, caldrà buscar diners on siga, de partides pressupostàries i de rebaixes del nostre sou (estalviarem 120.000 euros anuals respecte al sou de l’equip municipal anterior) i dedicar tant com puguem a l’ocupació. Tenir dissenyat, d’ací a uns mesos, un pla d’arbratge per a recuperar zones verdes. Obrir la biblioteca tot el dia, de 9.00 a 21.00. Són les mesures que necessita la gent. —… —Que tinga informació de què cobrarem, que sàpiga que el batlle no farà servir el cotxe oficial ni tindrà xofer. Encara que pareguen populistes, són les mesures que la gent espera de nosaltres. Espera eixe canvi. I a partir d’ací, dissenyem tot de polítiques de llarg termini. També hem de pensar que governem amb un acord amb EUPV i PSPV-PSOE i, encara que Compromís siga majoria, hem de pactar i raonar. Ens haurem de posar d’acord en moltes coses perquè ara el batlle d’Alzira no és el batlle de Compromís sinó que és el batlle de tot el poble. Vindran moments políticament molt difícils però d’una il·lusió extrema que ens faran dir que paga la pena ser ací. És necessari que la gent veja que hi havia unes altres maneres de fer política i que es pot treballar per la teua ciutat, la teua comarca i el teu país.

Summary: Diego Gómez: ‘La política lingüística serà un dels eixos vertebradors del canvi polític valencià’