Fa anys que la Unió Europea i els Estats Units volen arribar a un acord transatlàntic a fi de crear un gran espai de lliure comerç, i sembla que aquesta vegada tirarà endavant. Però la qüestió ha suscitat polèmica i oposició: des de fa setmanes activistes i formacions d’esquerres han emprès campanyes contra l’anomenat TTIP. Però què és? Què se’n sap? Quins beneficis se’n volen treure? Hi ha fonament per a creure que es retallaran drets laborals dels europeus, que s’obrirà la porta a la carn hormonada i que es privatitzaran els serveis públics? Mirem de respondre’n les deu preguntes principals en aquest informe. 1. Què és el TTIP? Són les sigles en anglès de l’Acord Transatlàntic sobre Comerç i Inversió (Transatlantic Trade and Investment Partnership). Un acord que negocien la Unió Europea i els Estats Units per a crear la zona de lliure comerç més gran del món. Té per objectiu d’eliminar aranzels, normatives que consideren innecessàries i restriccions a la inversió en una gran varietat de sectors econòmics per tal de simplificar la compra-venda de béns i serveis entre la UE i els EUA. 2. Qui el negocia? En nom de la UE i els vint-i-set estats membres, hi negocia la Comissió Europea, amb el director general de Comerç de la CE, Ignacio García Bercero, al capdavant. Per la part nord-americana, principalment hi participa l’Oficina del Representant Comercial dels EUA. En aquest document trobareu la llista dels negociadors. Alguns opositors a l’acord han denunciat que la CE fa reunions sobre el TTIP amb ‘lobbies’ de multinacionals. 3. Quan s’aprovarà? Fa anys que es parla de la intenció de fer un gran acord transatlàntic. Finalment, fa uns quants mesos van començar les negociacions per a donar-hi forma, i al juliol hi va haver una primera ronda de negociacions. Les converses seran llargues, i no és previst que s’arribi a l’acord final fins d’ací a dos anys. Els EUA voldrien tenir-lo enllestit abans no comenci la cursa electoral del 2016, però sembla poc probable que s’aprovi durant el mandat de Barack Obama. Tan bon punt la CE i els EUA hagin redactat l’acord, s’haurà de sotmetre a votació al Parlament Europeu, a cada un dels estats membres i també al congrés dels Estats Units. El dubte és si caldrà que tots els estats de la UE el ratifiquin per tal que entri en vigor i què passarà si n’hi ha cap que hi vota en contra. El Parlament Europeu prepara durant l’abril del 2015 la seva posició al respecte. La comissió parlamentària de Comerç Internacional és la responsable de redactar les recomanacions del parlament a partir d’un informe redactat per l’eurodiputat socialdemòcrata alemany Bernd Lange. S’hi han de prounciar tretze comissions parlamentàries més. Els eurodiputats tenen previst de debatre i votar la posició de l’Eurocambra abans de l’estiu. 4. Quins beneficis econòmics aportarà a la Unió Europa? Segons un informe encarregat per la UE al Centre d’Investigació de Política Econòmica, l’economia europea podria obtenir uns beneficis de 119.000 milions d’euros anuals, ‘que equival a 545 euros extraordinaris per llar mitjana de la UE’. I l’economia nord-americana uns beneficis de 95.000 milions d’euros, ‘és a dir, 655 euros extraordinaris per família nord-americana’. Els partidaris del TTIP defensen que, a la llarga, es generaria un creixement econòmic equivalent al 0,5% del PIB continental i que es crearien centenars de milers de llocs de feina. ‘Ha quedat clar que, com més liberalització, més bon resultat global’, diu la CE. 5. D’on sortiran els beneficis econòmics? Segons l’estudi ‘Reducing barriers to Transaltantic Trade‘, el 80% dels beneficis econòmics derivats del TTIP s’obtindrien de retallar les despeses de burocràcia i legislació i de liberalitzar el comerç de serveis i la contractació pública. ‘El cost derivat de la burocràcia innecessària pot afegir al preu de les mercaderies l’equivalent a uns aranzels entre el 10% i el 20%, una despesa que recau sobre el consumidor’, diu la Unió Europea. La UE defensa que s’eliminin els aranzels, la normativa innecessària i les barreres burocràtiques per a impulsar el comerç, és a dir, ‘augmentar l’oferta i la demanda sense haver d’augmentar la despesa pública ni el deute’. La UE compta que creixeran les exportacions en tots els sectors econòmics, cosa que beneficiarà les multinacionals i les petites i mitjanes empreses. També preveu que els preus cauran de resultes d’eliminar aranzels i abaratir béns i serveis. 6. Per què ha sortit una campanya contrària? En un seguit d’estats europeus han començat campanyes de mobilització contra el TTIP, capitanejades en bona part pel moviment ATTAC (Associació per la Taxació de les Transaccions i per l’Ajuda als Ciutadans). Denuncien una manca de transparència en les negociacions entre la UE i els EUA, car no es pot accedir al desenvolupament de les negociacions. I alerten de tot de perjudicis que consideren que portaria aquest acord. Diuen que faria perdre influència i sobirania als governs en qüestions com ara les normatives ambientals, de seguretat alimentària i de protecció del consumidor. També sostenen que l’harmonització de les regulacions de la UE i dels EUA degradaria les europees en matèries com les esmentades, que acostumen a ser més exigents. A més, creuen que es perdria ocupació fixa, es reduiria la renda de la majoria de la població, es retallarien drets, es desregularia el mercat financer i es liberalitzaria el flux de dades personals i financeres. 7. És cert que implicarà una privatització dels serveis públics? És una de les denúncies que s’han fet, però no sabrem la resposta certa d’aquesta qüestió ni d’unes quantes més fins que el text no s’hagi enllestit i portat al Parlament Europeu. Els opositors alerten que les corporacions americanes volen accedir a la contractació pública amb les mateixes condicions que les companyies estatals i europees i que el TTIP obre la porta a noves privatitzacions. Diuen que Brussel·les i Washington negocien d’obrir el mercat de serveis i que, per tant, serveis públics com ara l’educació, la salut, el transport i les telecomunicacions aniran a parar a mans de corporacions privades. La Comissió Europea (CE) ha dit que això no és cert i que mantindrà els serveis públics. Tanmateix, no fa pas gaires dies que el ministre de Comerç britànic, Lord Livingston, admetia que aquesta qüestió continuava formant part de les negociacions. 8. Ens trobarem aliments transgènics o animals hormonats al supermercat? La regulació dels EUA és força més laxa que no l’europea. Més de la meitat dels aliments processats que hi ha als supermercats nord-americans contenen organismes modificats genèticament, mentre que a Europa hi ha una legislació estricta sobre els transgènics. Per això, hom tem que el fet d’harmonitzar les legislacions a banda i banda de l’Atlàntic impliqui que s’estovin les legislacions europees en qüestions com ara els pesticides, els transgènics o l’ús d’hormones en carn d’animal. La CE diu que això no pot passar. ‘La legislació sobre organismes modificats genèticament no formarà part de les negociacions’, assegura. Sobre els transgènics, explica que Europa i els Estats Units fa temps que intercanvien informació i que aquesta cooperació ajuda a minimitzar l’efecte dels respectius sistemes d’autorització dels OMG en el comerç: ‘Creiem que el TTIP és una oportunitat per a enfortir aquesta cooperació’, diu la CE. També nega que els supermercats europeus s’omplin d’animals alimentats amb hormones: ‘Les negociacions no faran perillar la salut dels consumidors per aconseguir avantatges comercials. L’estricta legislació de la UE, com ho és la relativa a hormones o a la protecció de la vida i la salut, no formarà part de les negociacions.’ Les negociacions sí que inclouen l’agricultura, i la CE està disposada a parlar sobre normes en matèria de protecció de consumidors, medi i seguretat. ‘Els nivells de protecció no es negociaran per aconseguir un acord; aquest nivell és innegociable. Però estem disposats a examinar si podem fer les coses més bé i més coordinadament’, diu. 9. Què és l’ISDS? Són les sigles d’Investor State Dispute Settlement (‘solució de controvèrsies entre inversors i estats’), un dels punts del TTIP que ha despertat més debat i tensió. És un tribunal d’arbitratge format per a qüestions aïllades en què hi intervenen tres advocats privats, un dels quals fa de jutge. L’ISDS permetria a una multinacional d’emprendre accions legals contra un govern si considera que perjudica els seus interessos comercials. Per la CE, el tribunal d’arbitratge és un mecanisme de resolució de litigis entre inversors i estat que permet de protegir els interessos de la Unió Europea a l’estranger. Els detractors creuen que ací hi ha un perill: que una multinacional tingui constància de les normatives que pretén aprovar un govern i pugui denunciar-lo davant aquest tribunal ‘ad hoc’, que no vetllarà pels interessos públics. França i Alemanya ja han manifestat recel a l’ISDS. Al·leguen que els estats perdran sobirania si es comprometen a acceptar automàticament que les demandes de les empreses vagin a un tribunal d’arbitratge, atès que això mina les lleis estatals. 10. Per què no se n’havia sentit a parlar? Les negociacions van començar fa temps, però es mantenen en secret. Per la CE, aquesta confidencialitat és necessària perquè les converses funcionin; però els opositors denuncien secretisme i manca de transparència. Arran de la campanya en contra, les sigles del TTIP han començat a sonar. De fet, l’estiu passat Esquerra Unida va portar l’acord al congrés espanyol perquè el govern de Mariano Rajoy s’hi manifestés en contra i en sotmetés la ratificació a referèndum. PP, PSOE, CiU, UPyD i PNB van rebutjar la moció. També se’n parlarà aviat al Parlament de Catalunya. El 22 de desembre hi ha prevista una reunió de la comissió d’acció exterior, Unió Europea i cooperació en què compareixeran diversos experts per parlar sobre el TTIP. Actualització: A final de gener de 2015 el debat arriba al Parlament de Catalunya. CiU, PP i C’s impedeixen que la cambra insti a fer un referèndum sobre el TTIP. Sí que s’aprova l’exigència de ‘fer públiques les informacions de què disposen’ sobre la negociació.

Summary: TTIP: Deu preguntes i respostes sobre el polèmic tractat de lliure comerç


La vaga dels treballadors de cabina (TCP) de la companyia irlandesa Ryanair ha obligat a cancel·lar 158 vols que afecten l’espai aeri de l’estat espanyol, Bèlgica, Holanda, Portugal, Itàlia i Alemanya, 64 dels quals al nostre territori. En aquest cas, el País Valencià ha estat el territori més afectat per la vaga, ja que s’han cancel·lat 18 vols a l’aeroport de València i 10 al d’Alacant. A Catalunya s’han cancel·lat 18 vols a l’aeroport del Prat i 4 al de Girona i a les illes 14 vols amb connexió a Palma. L’aturada de 24 hores segueix a les realitzades al juliol, que van acabar amb 600 cancel·lacions en tota la seva xarxa europea i un total de 100.000 passatgers afectats, i les protagonitzades pels pilots de Ryanair de Suècia, Bèlgica, Irlanda, Alemanya i Holanda d’agost, amb quasi 400 vols cancel·lats i 67.000 passatgers afectats. Per a aquesta nova parada, la companyia irlandesa que encapçala Michael O’Leary ha xifrat en 30.000 els afectats. Segons AirHelp, Ryanair podria haver de desembossar onze milions d’euros en compensacions.

Summary: Ryanair anul·la 64 vols als Països Catalans


El 2016 Josep Roca va publicar un llibre important, juntament amb la psicòloga Imma Puig, Rere les vinyes. Es tracta d’un recorregut pel món del vi actual a través de l’entrevista a tretze personatges vinícoles internacionals, la visita al seu celler i a les seves vinyes. Alguns d’aquests elaboradors són molt coneguts i reconeguts, d’altres no tant, però tots tenen una visió i un projecte vinícola determinant, i la suma confereix un retrat privilegiat del món del vi. A més, a finals d’any, Josep Roca va aconseguir que tots aquests elaboradors escampats per mig món s’apleguessin a l’Espai Mas Marroch del Celler de Can Roca, al costat de Girona, essent protagonistes de ‘La festa de les persones del vi 2016’ (llegiu la crònica). Fou un tast excepcional. Els protagonistes del llibre són: William Harlan (Harlan Estate, Califòrnia); Christian Moueix (La Fleur-Pétrus, Burdeus); Lalou Bize-Leroy (Domaine Leroy, Borgonya); Álvaro Palacios (Álvaro Palacios, Priorat) i Ricardo Pérez-Palacios (Descendientes de J. Palacios, Villafranca del Bierzo); Reinhard Löwenstein (Heymann-Löwenstein, Alemanya); Raül Bobet (Castell d’Encús, Costers del Segre); Matías Michelini (del Celler Passionate Wine, Argentina); Sara Pérez (Mas Martinet, Priorat); Pierre Overnoy (Emmanuel Houillon – Pierre Overnoy, França); María José López de Heredia (R. López de Heredia, la Rioja); Elisabetta Foradori (Foradori, Itàlia); i John Wurdeman (Pheasant’s Tears, Geòrgia). Josep Roca explica: —A Rere les vinyes hi ha lectures diferents. Una és la de com es fa el vi en diferents llocs del món, en relació a la planta, les tècniques d’elaboració (vas veient diferents maneres de conducció de la vinya i diferents maneres d’elaboració del vi). Una altra lectura: l’educació en el vi. Com t’inicies com a consumidor de vi i les normes que l’envolten: els rituals del luxe, la recerca de l’excel·lència, conèixer allò que és bo sobretot, de no perdre el temps i anar en una línia recta cap a allò. Sovint la gent es refugia en les normes, en els rànquings, que et diuen què és bo, les referències per tothom en el món. En aquest cas són els punts Parker, i les marques establertes com Petrus. Per això el llibre comença parlant de William Harlan, que és l’excel·lència, el «premium», l’elaborador que busca l’exclusivitat màxima, fer el millor vi del món. I a partir d’aquí vas veient diferents elaboradors que tenen mirades i projectes diferents, fins a arribar a John Wurdeman, elaborador de vi a Geòrgia, que és el territori originari del vi, que avui és tendència. Allò que no s’ha mogut, avui també pot ser escoltat. O sigui: el llibre parteix de la màxima excel·lència i pulcritud, per anar cap a la gent del vi que es va desempallegant de coneixement, d’actituds, i anem veient com cadascú va fent coses diferents. I veus que a un personatge li pesa el llegat i és creatiu, en Christian Moueix, que ha fet quaranta-set veremes de Petrus, però necessita trobar llibertat en un altre lloc, a l’altre cantó de món, a Califòrnia, on el seu pare no va voler posar mai els peus. Cada personatge explica un què. —Pensava que havíeu començat per Harlan i California, per parlar de la dècada dels 70 i 80, l’arribada del nou món al vi i la importància de la Universitat de Davis en la tendència cap a la tecnificació del vi, que es va imposar durant dècades. —La tecnologia aplicada i la ciència pura és la Universitat de Davis. És la investigació i la recerca. I a partir d’aquí, en el llibre es mostra com tot això es va desaprenent fins a arribar a Geòrgia. I això s’explica des de les persones. —També vós us expliqueu a través dels altres en aquest llibre. I això us dóna més llibertat. Perquè la tria és completament intencionada. I partir de la Califòrnia de William Harlan fins a arribar a l’avi Pierre Overnoy, icona del vi natural, és un gran recorregut. —Precisament, ahir va venir un senyor a dinar que em comentava: «Me’n recordo un dia que vam tastar un vi plegats, que va ser el millor vi que he tastat mai a la meva vida.» I jo: «Sí, era un vi que vas prendre amb mi, un Pierre Overnoy del 1989, i el vàrem beure al restaurant Jean Luc Figueras al carrer Santa Teresa, no sé si era l’any 1994 o 1995. En aquell moment ningú coneixia Overnoy. I aquella ampolla… Tornant al llibre, sí, hi ha el binomi tecnificació – naturalitat, explicat en diferents contexts. Cada personatge s’expressa per ell i en ell jo hi trobo una part de la meva educació desapresa. I amb tots connecto d’alguna manera en algun moment. En tots ells hi sóc una mica jo. —Hi ha moltes capes en aquest llibre. Ens mostreu uns personatges del món del vi que tenen altres vides i que tenen família. Hi ha moments que es fa evident que la història vinícola del pare s’acaba amb ell, que la nova generació ha perdut el que és essencial del projecte. I en d’altres és tot el contrari. —Fent aquest llibre amb l’Imma Puig hem tingut unes vivències brutals. Darrere d’aquest llibre n’hi ha un altre, un llibre callat, ple d’intimitats molt potents. Però, en tot cas, en el llibre hi ha diferents estrats sobre què és per a mi el vi, què he gaudit del vi, com marca a la gent… De Harlan què en trec, per exemple? Doncs, em reafirmo en el fet que la perfecció no existeix, que busco la imperfecció. Ara, hi ha algun moment en què la perfecció et destrona els arguments des de l’excel·lència més pura, neta i brillant. Això passa molt poques vegades, molt poques, però a vegades passa. —Amb el seu vi passa? —Amb un Harlan del 2002 em va passar. I ara quan aquest any vaig anar a Califòrnia, vaig gaudir molt amb els vins naturals de Hardy Wallace, amb els vins de Duncan Arnot, vins molt verticals, estirats, desiguals, especiats… Però vaig anar a veure un elaborador hongarès que fa un vi de merlot a Napa, que em va deixar mort i sense arguments. Era boníssim: un vi opulent però fresc, que es mastegava però sense trobar-hi defectes pastosos, viscosos, sense gràcia. Senties terra d’argila amb un equilibri de raïm que… estava tan ben fet que t’ho desmuntava tot. I era una lliçó, perquè tenia 99 punts Parker. De tant en tant, no sempre, hi ha coses que estan ben fetes. La perfecció alguna vegada existeix i està bé. I renunciar a això em sembla renunciar a l’evolució. Per això ho hem de tenir en compte, perquè pot fer evolucionar per exemple la idea dels clons, la reflexió genètica. És a dir, està bé fer els vins com fa mil anys, però sense renunciar a l’evolució del coneixement, del coneixement genètic de les plantes per exemple. Una altra cosa és intervenir. Crec que no hem de renunciar ni al coneixement ni a la ciència, però s’ha de mesurar. I ho dic tot i que mi m’agrada la part més alliberada de tot el coneixement del vi, per arribar a buscar coses més íntimes. Per això el llibre acaba amb una certa intimitat despullada. —Tot i no oblidar la ciència i la recerca en el món del vi, a Rere les vinyes predominen els projectes marcats pels altres valors que encarnen la gent que fa els vins naturals i biodinàmics. En aquest moment de la vostra trajectòria, ésaquest món el que representa més els valors amb els quals s’ha d’anar endavant en el món del vi? —Són els valors amb els quals em sento identificat, amb la manera que jo visc el món del vi, que és el vi de petit productor. Jo em sento més proper a Overnoy, probablement ara mateix, però vaig obrir l’altre dia un vi de la madame Leroy i em queien les llàgrimes. Vaig obrir un 1964 que em va portar ella que va ser… —Però ella, la madame de la Borgonya, també és radical. —Aquesta dona que té un caràcter tan dur i té una energia que corprèn, fa uns vins! Cadascun dels personatges que apareixen al llibre té coses que m’interessen moltíssim. Del Raül Bobet el que realment m’interessa és ell, més que els seus vins. La seva actitud, la seva competitivitat i capacitat de sacrifici la veig en mi. M’hi veig reflectit amb moltes de les seves actituds. I els seus coneixements i la seva intel·lectualitat a mi també em fascina, aquella ciència que jo no he pogut estudiar i que ell estudia i que reinterpreta constantment. M’identifico amb aquesta barreja que té ell de fill de pagesos i de la cultura de l’esforç. I també en el fet de buscar una certa idea sobre el temps de recés, repòs o espiritualitat, i el temps en constant evolució del coneixement. I en relació als vins, és com fer el millor Spätlese fora d’Alemanya, com fer el millor vi de Volnay fora de la Borgonya, com fer un Syrah molt interessant fora de Côte-Rôtie, com fer un Bordeus amb una textura que no ha fet mai ningú. Això és pura creativitat, entossudiment de fer l’impossible en un lloc on fer-ho possible, des dels límits, jugant amb la natura al límit. Això és en Raül Bobet i el que m’interessa és la suma de tot això. Josep Roca (Fotografia: Òscar Pallarès). —No trobeu que el món del vi viu un moment interessantíssim? L’altre dia, al Priorat, vaig coincidir amb Joan Asens  i vaig poder tastar les Tallades de Cal Nicolau, el picapoll negre prefil·loxèric. Li preguntava pels vins naturals i aquesta manera de fer, i ell em deia que el seu camí era un altre, que ell cercava l’envelliment en el vi. I aquest camí també és molt de veritat. —Està bé, sí! Jo als Rieslings alemanys ara els demano un temps d’envelliment perquè perdin sulfurós, per exemple, però no defenso a ultrança el vi sense sulfurós. El que dic és que hem de fer costat a la gent que aposta pels vins naturals i biodinàmics, perquè es moguin els vins que són a dalt de tot. Has d’apostar per un extrem perquè tot es mogui una mica. I probablement on cal situar-nos és en l’harmonia, l’equilibri, en les dosis. La idea és que el món del vi es mogui una miqueta, perquè quan t’acostumes a beure sense sulfurós cada vegada costa més beure amb sulfurós. —N’estem aprenent a beure vi sense sulfurós. —Aleshores, jo crec que és bo que es mesuri el sulfurós i que es tingui en compte que s’ha de fer d’una altra manera. Abans s’usava com un antibiòtic, per si de cas. Però només s’hauria d’utilitzar en cas de necessitat, per protecció. I probablement, la part assenyada és la que et diu en Joan Asens: és clar, per a l’envelliment és lògic que posis sulfurós. Ara, si fas vins joves amb maceració carbònica, no caldrà que n’hi posis. Però si vull fer vins gran reserva, caldrà posar-n’hi. No passa res. I hi ha gent que envelleix vins sense sulfurós i envelleixen bé també. Depèn dels pH. No tot val per a tot. —Aquest valor de l’envelliment…? —A mi m’agrada, és una manera de persistir en el temps, d’evolucionar i millorar amb el temps. A mi m’agrada la serenor. És clar que m’agrada l’efervescència refrescant, però també m’agrada un repòs. Aquest 1964 de la madame Leroy o un 1955 que em va obrir a casa seva… Uf, emocionen. I fa poc vaig obrir un Cos d’Estournel 1898, de Burdeus, que va sortir meravellós. I encara, dissabte passat vaig obrir un 1948 Marqués de Murrieta, que era una brutalitat. És l’encantament de la vellesa. —La idea de l’envelliment m’ha portat a pensar en un tema també estimulant del món del vi, que és la seva extemporanitat. En el sentit que el món d’avui, la societat contemporània, és dominada per la immediatesa. En canvi, fer vi és tot el contrari: imaginar una vinya és un projecte a deu anys a venir. El món del vi es regeix per un temps diferent, oposat al que regeix la nostra societat actual. —Fa la gent especial. I provoca el que en dic ‘la frustració de l’ego’. En un tast de vins de Porto vaig preguntar a un elaborador què sentia en el moment de tastar el seu vi. I em va respondre: ‘que jo no tastaré aquest vi que faig ara en la seva màxima plenitud.’ És la frustració de l’ego. Primer havíem tastat un 1920 o un 1905, que es trobava en un moment pletòric, brutal, i després el seu, un 2007 o 2008. —I en altres aspectes? —Aquest viure el temps diferent permet veure el recorregut que s’està fent. Quan tastes un vi també tastes un moment concret d’un elaborador, una il·lusió, una inexperiència, una idea, l’idealisme, l’educació… I després, els altres elements externs que condicionen les decisions: l’anyada, la sequera o no, el cicle curt o llarg, la influència de la pluviometria en la verema, i també el tipus de bóta, la decisió de fermentar o no, en un lloc o en un altre… —S’ha d’anar a veure la vinya, el celler i parlar amb la gent que fa el vi per viure el vi a la copa amb plenitud, suposo. —És indispensable visitar el lloc per a poder conèixer i comprendre. Escoltar la terra, mirar, permetre’s aquella mirada més contemplativa del que hi ha al voltant del vi. Visitar el lloc et dóna més informació i més estímuls per ser-ne ambaixador. Això segur. La copa és un glop, un moment, una càmera aturada, que dóna molts missatges, que permet diferents lectures dins la mateixa copa i que, depenent de l’hàbit cultural que cadascú té al darrere, podrà interpretar unes coses o unes altres. També depèn del moment en què beus el vi, la distracció, la concentració dels sentits, l’estabilitat personal, les hores de son, el cansament o no. Diuen que la realitat la tenim al cervell, oi? —I la lluna? —Segur que afecta, és una realitat. Condiciona segur. El que passa és que hi ha coses que condicionen més que la lluna, com el fet de si has dormit poc o no o si ets en un lloc molt sorollós. Hi ha coses que afecten els sentits mateixos, de percepció sensorial, que són més immediats que un fet extern a tu. Si tens gana o no tens gana, si tens set o no tens set, si tens temps o no…, el preludi, el treball, la recerca, l’estudi, el desig, un anhel… hi ha coses que condicionen més que la lluna, tot i que la influència de la lluna és certa. —Ho pregunto perquè hi ha persones que només tasten en dies concrets. —Sí, però jo els diria: tasteu sobretot quan tingueu temps. És a dir, primer dedica’t a trobar el temps, a estar bé, a tastar en un espai on no hi hagi gaires distraccions. Perquè si aquell dia amb la lluna adequada està refredat, el problema no és la lluna, ets tu. En aquest moment, el fotògraf ens adverteix de l’hora. S’ha fet tard de veritat. Josep Roca ha d’anar a atendre els clients del restaurant. Ho deixem aquí. (Primera part de l’entrevista: ‘Josep Roca, més enllà de la cultura del gust‘).

Summary: Josep Roca, o el desaprendre en el món del vi (i segona part)


L’ex-conseller de la Presidència i portaveu del PDECat al Congrés espanyol, Francesc Homs, ha rebut avui a tres quarts d’onze del matí la notificació de la sentència del Tribunal Suprem (TS) que l’inhabilita durant tretze mesos per execir càrrec públic. Ara m'han comunicat formalment la sentència del TS. El millor de tot la companyia d'un gran i solidari equip #hotornariaafer pic.twitter.com/SQ7QFz9mja — Francesc Homs (@franceschoms) March 28, 2017 Homs ha arribat al congrés flanquejat pels membres del seu grup parlamentari i ha rebut la notificació a al seu despatx de la mà d’una funcionària del TS. Amb tot, el portaveu del PDECat espera participar aquesta setmana al ple que comença demà i assistirà, en primer terme, a la Junta de Portaveus convocada a les 12.00h. La presidenta del congrés, Ana Pastor, ha assegurat que la cambra està pendent que li arribi l’ordre d’execució de la sentència del mateix Suprem per fer efectiva la inhabilitació.

Summary: Homs rep la notificació de la seva inhabilitació


La militància d’EH Bildu han aprovat la proposta de la Mesa política d’abstenir-se en la investidura de Pedro Sánchez com a president del govern espanyol, encara que no hagin pogut pactar amb el PSOE cap mesura a canvi del vot. Un 81,4% de la militància ha decidit que els cinc diputats d’EH Bildu s’abstinguin, fet que acosta Pedro Sánchez a la investidura i fa que només li falti tancar un acord amb el BNG i CC. Amb l’abstenció d’ERC no n’hi ha prou: els comptes de Sánchez per a ser president espanyol La consulta s’ha fet entre la mitjanit d’ahir fins avui al migdia i hi han participat 5.541 persones, el 40,1% del cens. La pregunta que han hagut de contestar els militants és la següent: «Esteu d’acord que els cinc diputats i diputades d’EH Bildu al congrés espanyol facilitin amb l’abstenció activa la investidura del candidat del PSOE, Pedro Sánchez, com a president del govern espanyol perquè conformi govern amb Unides Podem?»

Summary: Les bases d’EH Bildu aproven l’abstenció a la investidura de Sánchez


El ple del Consell ha aprovat avui el decret que estableix que el català és la llengua pròpia de la Generalitat i que la seva normativa lingüística és la que fixa l’Acadèmia Valenciana de la Llengua. La vice-presidenta, Mónica Oltra, ha dit: ‘Trenta quatre anys després de l’aprovació de la Llei d’Ús i Ensenyament del Valencià (LUEV), és procedent i esdevé un exercici de responsabilitat per part del Consell l’aprovació d’una disposició que regule els usos institucionals del valencià.’ En les relacions amb la ciutadania, les notificacions i comunicacions es faran en català, i en castellà quan ho demani el destinatari. Per a l’àmbit de predomini del castellà, aquestes notificacions es redactaran en català i castellà. Per als destinataris de la resta de Catalunya i les Illes Balears es faran en català, i per als destinataris espanyols, en castellà. El decret també estableix que el personal de l’administració que atén el públic començarà la comunicació en català, i els sistemes telefònics i telemàtics tindran el català també com a primera llengua; el català s’emprarà en els registres electrònics i en els certificats, i en les publicacions i la publicitat serà també la llengua prioritària. També serà així en documentació de l’administració com els contractes i els convenis, les escriptures, els estudis, projectes i treballs encarregats per l’administració; en tots aquests casos la llengua serà, com a mínim, el català. I les comunicacions entre administracions (a nivell local o autonòmic) seran també en català.

Summary: La Generalitat Valenciana fixa el català com a llengua vehicular de l’administració


El Jutjat de l’Audiència Nacional, en el qual s’investiga el possible origen il·lícit del patrimoni de la família Pujol, ha entregat la setzena ampliació de la comissió rogatòria a les autoritats judicials d’Andorra amb l’objectiu d’ampliar les dades existents en relació amb les fundacions offshore panamenyes Doral, Donneran i Kamala, que van ser utilitzades per l’esposa de l’expresident de la Generalitat, Marta Ferrusola, i diversos dels seus fills. L’ordre va ser signada el passat 11 d’agost per la jutgessa Carmen Lamela, que actuava en funcions de substituta de l’instructor del cas José de la Mata. En la resolució, la magistrada realitza un minuciós llistat de peticions tant a Andnbank com a la Banca Privada d’Andorra (BPA) sobre les instruccions que tant Jordi Pujol Ferrusola com la seva mare o els seus germans poguessin haver donat directament o mitjançant algun gestor en relació amb els comptes bancaris de les citades fundacions. La Policia ha constatat que almenys Jordi, Pere, Marta, Mireia i Oleguer Pujol, a més de la seva mare Marta Ferrusola, haurien obert comptes en BPA a nom de fundacions panamenyes: Kopeland Foundation, Clipperland Foundation i Doral International o Doneran Foundation i Kamala Foundation. A la seva declaració davant el jutge el passat mes de maig, Marta Pujol reconeix que el llegat va ser de 140 milions de pessetes en dòlars de l’avi Florensi i ja s’havien convertit en 500 invertits en diferents productes financers el 1992. Els diners, segons la seva versió, van romandre en Andbank en diferents comptes de membres de la família fins que el 2010 els ‘van convidar’ a anar-se’n. Els dipòsits van ser traslladats llavors a la Banca Privada d’Andorra (BPA) fins que dos anys més tard es va constituir una fundació amb seu a Panamà, on van ser transferits fins a la seva regularització davant les autoritats espanyoles el 2014. En la resolució, la jutgessa esmena una resolució anterior de final de juliol per precisar les dades que sol·licita als dos bancs andorrans, que impliquen conèixer les ordres de gestió que bé per escrit, correu electrònic, telèfon, gestor o intermediaris s’haguessin donat sobre els comptes d’aquestes fundacions.

Summary: L’Audiència Nacional demana a Andorra totes les dades sobre les fundacions panamenyes utilitzades per la família


El jutjat d’instrucció 2 de València ha dictat el sobreseïment provisional i arxivament de la causa per l’organització dels grans premis de fórmula 1 a València entre el 2008 i el 2012, en la qual només quedava com a investigat l’ex-president de la Generalitat Francisco Camps. La fiscalia no s’ha oposat a arxivar la causa, que va començar fa quatre anys i que ja havia exhaurit el termini màxim d’instrucció. L’anomenat cas Valmor es divideix en quatre peces i Camps era investigat en dues: en la primera, referida a l’organització dels grans premis, que és la que s’acaba d’arxivar; i en l’última, sobre el disseny i la construcció del circuit amb sobrecosts, que investiga el jutjat d’instrucció 17 de València. En la primera peça, Camps era, d’ençà del juny, l’únic investigat, després d’haver-se arxivat les actuacions respecte als altres encausats. Ara Camps continua investigat en la quarta peça, amb vint-i-set encausats més, que investiga les adjudicacions de l’entitat pública de la Generalitat GTP, el 2007 i el 2008, per al disseny i la construcció del circuit, perquè se sospita que les adjudicatàries sabien que ho serien per endavant i que van poder subornar membres del PP valencià a fi d’aconseguir-ho i carregar sobrecosts. L’ex-president de la Generalitat encara és investigat per dues causes judicials més: una peça del cas Gürtel i una causa sobre irregularitats en els contractes de la fundació que va organitzar la visita del papa a València el 2006.

Summary: La jutgessa arxiva una de les dues causes contra Camps per la fórmula 1


La Comissió Permanent del Consell General del Poder Judicial (CGPJ) ha acordat mantenir el magistrat del tribunal de l’1-O que s’havia de jubilar el 9 de maig de 2019. L’acord l’habilita per continuar com a membre del tribunal mentre duri el judici i fins que es dicti sentència. La decisió es pren a petició del president de la Sala Penal, Manuel Marchena, i en aplicació de la llei orgànica del poder judicial que estableix que, un cop jubilat un magistrat, haurà de ‘deliberar, votar, redactar i firmar les sentències en els casos on hagi assistit a la vista i que encara no s’hagi dictat sentència’. En l’acord del CGPJ, a més, es posa casos d’acords anteriors que s’han pres en la mateixa línia i assenyala un precedent de la mateixa Sala Penal amb el magistrat Enrique Bacigalupo Zapater, quan estava en curs encara el cas sobre la il·legalització del Partit Comunista de les Terres Basques (PCTV) i Acció Nacionalista Basca (ANV).

Summary: El CGPJ acorda mantenir el magistrat del tribunal de l’1-O que s’havia de jubilar el 9 de maig


Fa anys que el veritable significat del feminisme i els seus ideals són coneguts per l’opinió pública i cada vegada hi ha més mobilització. ‘Moviment que té com a finalitat aconseguir la igualtat política, econòmica i jurídica dels gèneres’ és la definició que en fa el diccionari. Hi ha feminisme dins el catolicisme? L’Església és una de les institucions més poderoses del planeta, i considera la dona com a figura important de la religió. Tot i això, no li ofereix representativitat. Com afirma Sonia Herrera, coordinadora del Grup de Feminismes de Cristianisme i Justícia, ‘la dona dins l’Església té poc poder i pocs càrrecs rellevants’. Fa 3.000 anys, El Gènesi deia que la dona sortia ‘de la mateixa carn que l’home’, i la considerava ‘l’únic ésser amb qui podia compartir la seva vida’. La teoria de la comunitat vol igualtat, però no l’ha portada mai a la pràctica. Històricament hi ha hagut figures femenines destacades en la religió, però només en són excepcions. ‘La dona és protagonista a l’Església perquè -l’Església- és femenina’, deia Francesc, el Papa de Roma més progressista de la història, a la passada entrevista de Jordi Évole. De fet, la periodista especialitzada en religió Míriam Díez Bosch assegura que la paraula és, en la seva etimologia, ‘grega i femenina: ekklesia‘. Per contra, però, el Papa assegurava que no hi ha igualtat en la representativitat i que caldria promoure un equilibri en les funcions entre els homes i les dones. Així doncs, podem veure que el clero reconeix que aquesta manca de protagonisme és real. Contradicció? L’home: el sacerdoci El Papa Francesc acompanyat de membres de l’alt clero. Font: PxHere A l’hora de pensar en l’alt clero, tothom té la imatge d’un nombrós grup d’homes prenent decisions. L’estructura i la jerarquia de la religió ha mantingut la dona fora dels òrgans de decisió. Avui dia, la religió catòlica té arguments per defensar que una figura femenina no pugui ser sacerdot, tal com indica l’article de Mercedes Marcos Sánchez ‘El lloc de les dones al cristianisme: ús i abús de la història antiga en un debat contemporani‘, del departament de Ciències Històriques de la Universitat de Cantàbria. El primer argument i el més important que defensa el catolicisme és la tradició. L’Església no ha admès mai que la dona pugui esdevenir sacerdot. I, de fet, si algun grup herètic ho ha intentat en algun moment, ha estat condemnat. En segon lloc, per l’actitud de Crist: Ell és qui va donar la potestat d’administrar els sagraments i va admetre que fos representat per un grup d’homes que el seguien: els 12 apòstols. Cap d’ells fou una dona. La pràctica dels apòstols va consistir a seguir sent fidels a Jesús i no van escollir cap dona: varen passar el relleu a altres deixebles. Finalment, el capellà és una representació de Crist, i si ell va escollir el ‘sexe d’home’, l’Església considera que qui ha de representar-lo ho ha de fer ‘en la seva totalitat’. Objectivament, aquests fonaments han de justificar que una dona cristiana no tingui les oportunitats de ser sacerdot? Segons Sonia Herrera, ‘Jesús no va deixar muntada una Església’, i els arguments en contra del sacerdoci per part de les dones “es poden considerar molt febles”. El mossèn Bruno Bérchez, delegat de Joventut de l’Arquebisbat de Barcelona, reconeix que ‘ser mossèn o bisbe té un punt de poder, un càrrec de responsabilitat que pren decisions’. És una figura que, dins la religió, té molta importància. Tot i això, ‘l’ordenació és un tema tancat i no hauria de ser així, ja que a l’Església catòlica no existeix l’ordenació a les dones’, explica Jaume Dantí, secretari del Patronat de la Fundació Joan Maragall de cristianisme i cultura, i catedràtic de la Facultat de Geografia i Història de la UB. El següent vídeo recull una petita mostra de diferents opinions de ciutadans sobre el paper de la dona dins el catolicisme: La dona: transparent però més que necessària dins el catolicisme La participació de la dona a la vida de l’Església no és efectiva i és una qüestió oberta ja que encara hi ha molts factors per determinar. Des dels inicis de l’Església, però, la dona ha estat una figura important. L’exemple més important el trobem en la Verge Maria: el principal exponent femení que té el catolicisme. Sonia Herrera assegura que ‘cal diferenciar entre la figura històrica de la Verge Maria i la imatge de dona submisa que s’ha construït al llarg dels segles’. El mateix passa amb Maria Magdalena, catalogada com ‘l’apòstola dels apòstols’, i com la primera testimoni de la resurrecció de Jesús. Malgrat tot, segons la professora de la Universitat Autònoma, ‘no interessa que ens diguin que les dones en el cristianisme del passat tenien rellevància i poder‘. L’actualitat és el que importa. Avui dia, ‘el paper de la dona a l’Església és formalment secundari, i a la pràctica és molt important‘, explica Jaume Dantí. La dona està fent una quantitat de serveis a l’interior extraordinaris, dels que en depenen el funcionament general de la institució. Dantí destaca que les responsabilitats que té la figura femenina són importants, necessàries, però que no són suficients en les seves estructures.  Feminisme dins el catolicisme? El feminisme està en auge. Podria conduir a una millora de responsabilitats en els dos gèneres dins l’Església? Jaume Dantí pensa que el temps acabarà imposant aquesta igualtat però que no hauria de ser així, sinó que hi hauria d’haver una decisió forta per poder-ho aconseguir. Aquesta transformació, però, ‘ha de venir des de baix’, argumenta Sonia Herrera, i ‘potser hem d’acabar gestionant la frustració, perquè els ritmes de l’Església són molt lents’. Es podria aconseguir amb la corrent feminista? Maria del Carmen Martín Gavillero, llicenciada en Teologia bíblica, pensa que ‘si el pensament i la praxis feminista i cristiana no condueixen a fer més forta la justícia social, es tracta d’un fals feminisme i un fals cristianisme’. La realitat és que no podem obviar el factor històric de l’Església: una organització que va néixer en una cultura de fa milers d’anys i que, evidentment, arrossega trets culturals de fa milers d’anys. Fins i tot el Papa actual Francesc confirmava a l’entrevista de Jordi Évole que és molt difícil canviar un ‘monstre’ tan gran com aquest. Ara bé, expressions que han sortit de la boca del Sant Pare com “tot el feminisme té el risc de transformar-se en un masclisme amb faldilles” són indicadors que el canvi encara no és una realitat. ‘L’Església ha d’entendre que és una comunitat d’iguals. Si no ho fa, perdrà la batalla en un món que ha lluitat per la igualtat’, defensa Míriam Díez. És innegable que, si l’Església vol tenir més presència a la societat, s’ha d’adaptar als temps actuals, i això implica incloure la igualtat de gènere.

Summary: La batalla més dura del feminisme: la dona dins l’Església Catòlica


El president del Govern espanyol, Mariano Rajoy, ha demanat als catalans amb ‘sentit comú, amb sensatesa i mesura’ -els quals assegura que ‘cada vegada són més’- que ‘facin un pas endavant’ i ‘aïllin’ els ‘extremistes i radicals’ que ‘condicionen el govern de la Generalitat’ i posen en una ‘situació límit’ la resta dels catalans. El president del govern espanyol ha llançat aquest missatge en Chantada (Lugo) durant el seu discurs en l’acte del 40è aniversari del grup hoteler Hotusa, on s’ha tornat a referir als atacs recents contra el turisme reivindicats per l’organització juvenil Arran. ‘Avancem més i millor quan caminem junts, a diferència del que està ocorrent en altres llocs d’Espanya’, ha manifestat Mariano Rajoy, que ha considerat que ‘aquests mateixos extremistes i radicals que van contra el sector del turisme’ són els que ‘avui condicionen el govern de la Generalitat’.

Summary: Rajoy anima els catalans ‘amb sentit comú’ a ‘aïllar els extremistes’ que condicionen la Generalitat


La presidenta del Parlament de Catalunya, Carme Forcadell, ha demanat avui durant la seva declaració empara a la magistrada del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC) que instrueix la causa contra ella, Maria Eugènia Alegret, perquè garanteixi la seva inviolabilitat parlamentària com a diputada. Segons fonts jurídiques, en resposta al seu advocat, Forcadell ha recordat que la inviolabilitat dels parlamentaris només la garanteixen els tribunals, però Alegret no ha respost la petició. La secretària primera de la Mesa del parlament, Anna Simó, també s’ha referit a aquest aspecte i, com Forcadell, ha considerat que el procediment judicial contra la majoria de membres de l’òrgan rector de la cambra catalana atempta contra la divisió de poders. La declaració de Forcadell ha durat vint minuts, atès que només ha respost a les preguntes del seu advocat. Aquesta és la segona vegada que la presidenta del parlament declara al TSJC per presumpta desobediència al Tribunal Constitucional per haver permès votar una resolució sobre el referèndum al parlament el 6 d’octubre del 2016.

Summary: Forcadell demana a la magistrada del TSJC empara per a garantir la seva inviolabilitat


El conseller Jordi Turull ha alertat sobre les negociacions amb el PSOE per a la investidura de Pedro Sánchez: ‘No podem pagar per avançat, ja hem vist la solidesa de la credibilitat de Sánchez’. En una entrevista a ‘El Punt Avui’ dels Lledoners estant, Turull ha assegurat que ja no valen ‘actituds més simpàtiques si el resultat és el mateix de sempre’. ‘Si ell vol ser president, és ell qui ha de fer una proposta seriosa a l’altura del conflicte i no la cançó enfadosa de sempre’, ha afegit. Ha expressat també el seu desig de que les forces independentistes vagin a l’una per enviar un missatge de país i no de partits. Ara com ara, Turull creu que el fet que el PSOE reconegui el conflicte polític no és suficient i que ‘demostra que no es té ni un diagnòstic a l’abast del conflicte polític’. Ha considerat que és una oferta pròpia de principis de l’any 2000. D’altra banda, ha vist amb bons ulls la proposta del president de la Generalitat, Quim Torra, de tornar a posar les urnes per a l’autodeterminació i diu que ara cal ‘concretar-ho i modular-ho’ seguint els exemples d’Artur Mas pel 9-N i Carles Puigdemont per l’1-O. L’exconseller s’ha mostrat contrari a uns nous comicis a Catalunya perquè ha afirmat que el que ‘ara el que calen són accions i no eleccions’ i ha fet una crida a la unitat per actuar i avançar.

Summary: Turull, sobre la investidura: ‘No podem pagar per avançat, ja hem vist la solidesa de la credibilitat de Sánchez’


El secretari de Mesures Penals, Reinserció i Atenció a la Víctima del Departament de Justícia, Armand Calderó, ha enviat un escrit al Tribunal Suprem en què li pregunta ‘si no hi ha inconvenient’ perquè el conseller Joaquim Forn es quedi ingressat al centre penitenciari dels Lledoners (Bages) un cop hagi pres possessió del càrrec de regidor a l’Ajuntament de Barcelona dissabte que ve, i per ‘evitar novament un doble trasllat’. El Suprem ha autoritzat el trasllat de Forn a Catalunya perquè divendres i dissabte faci els tràmits per obtenir la condició de regidor, però va afegir que fos retornat a Soto del Real ‘sense dilacions’. La Generalitat ha explicat avui que el trasllat de Forn es farà demà de Soto del Real a Brians. Divendres i dissabte serà traslladat a l’Ajuntament de Barcelona per fer els tràmits de presa de possessió de regidor i pel primer ple municipal. Després, en funció de l’hora que acabi el plenari municipal dissabte a la tarda, hauria de ser retornat a la presó madrilenya.

Summary: La Generalitat pregunta al Suprem si Forn ja pot quedar-se als Lledoners després de prendre possessió com a regidor


Podem ha registrat avui la moció de censura contra el president espanyol, Mariano Rajoy, malgrat que no compta amb els suports necessaris perquè prosperi. L’han signada trenta-set diputats al congrés espanyol, que presenten com a candidat alternatiu a la presidència al líder del partit, Pablo Iglesias. La mesa del congrés espanyol haurà de fixar ara la data del debat. Iglesias presentarà el seu programa de govern i Rajoy tindrà torn de rèplica abans que es procedeixi a la votació, que no prosperarà perquè tant el PSOE com C’s van negar-li el suport quan Podem va anunciar públicament que presentaria la moció fa unes setmanes. Podem ha justificat la moció de censura arran dels darrers casos de corrupció que han esquitxat el PP, principalment càrrecs importants de la Comunitat de Madrid. El coordinador federal d’Esquerra Unida, Alberto Garzón, ha assegurat que la moció expressa la indignació de la gent que vol un país lliure d’impunitat. La portaveu de Podem, Irene Montero, ha dit que Podem és una alternativa seriosa i ferma al govern del PP. Els diputats només poden presentar una moció de censura a cada legislatura. Per aquest motiu no l’han signada la totalitat dels representants de Podem, que es guarda la carta per a tornar a registrar-ne una altra en un futur. Un 97% de les bases de Podem que van participar en la consulta per a decidir si es presentava la moció de censura van votar-hi a favor. Ara bé, només va participar un 18% del cens. Ací podeu veure la presentació de la moció de censura de Podem.

Summary: Podem registra la moció de censura a Rajoy tot i no comptar amb els suports necessaris


Un tren de la línia R3 de Rodalia amb destinació a Puigcerdà ha descarrilat al túnel de Tosses, entre Planoles i la Molina, poc després de les nou de la nit. A dins del comboi hi viatjaven trenta-cinc persones, que no han patit lesions. Tanmateix, dues han estat ateses per una crisi d’ansietat. Fins a dos quarts d’onze de la nit, els passatgers no han reprès el viatge per carretera. La causa de l’accident ha estat una esllavissada que ha fet descarrilar un eix del tren. El servei de ferrocarril està tallat entre Puigcerdà i Ribes. El tram de la R3 es cobreix ara per carretera. Renfe ha informat que no saben encara quan es podrà reobrir la via. Els tècnics han entrat per part nord del túnel i avaluen els danys. A més, treballen per recol·locar l’eix del tren i retirar el comboi avui. Tercer accident en mig any Aquest accident és el tercer que pateix la xarxa de Rodalia al Principat en mig any. El 20 de novembre, un tren de la R4 va descarrilar a Vacarisses arran d’una esllavissada i va provocar la mort d’un passatger, cinc ferits de poca gravetat, 44 lleus i 83 il·lesos. El 8 de febrer, el xoc de dos trens de la R4 entre Manresa i Sant Vicenç de Castellet va provocar també un mort i vuit ferits.

Summary: Descarrila un tren de la línia R3 de Rodalia entre Planoles i la Molina amb 35 passatgers


Tots els grups parlamentaris amb representació al Consell General d’Andorra han votat a favor de les lleis òmnibus i d’estat d’alarma i d’emergència, les quals s’han votat per assentiment en una sessió marcada per l’excepcionalitat del moment i on només hi han assistit catorze consellers. Tots ells han coincidit en assenyalar que esperen que l’estat d’alarma no s’hagi d’activar per la pandèmia del coronavirus 2019 i que les mesures econòmiques urgents siguin efectives, tot i que han avisat que segurament en caldrà d’altres en un futur. Aquestes iniciatives són la injecció de 200 milions d’euros a les empreses, facilitar ajuts als autònoms, exoneracions dels lloguers dels locals o salaris per a pares i mares que hagin de tenir cura dels fills, entre d’altres. Tota la informació sobre el Coronavirus, minut a minut Pel que fa al projecte de llei qualificada dels estats d’alarma i d’emergència, el cap de l’executiu andorrà, Xavier Espot, ha recordat que el fet que s’aprovi no vol dir que s’hagi d’activar aquest mecanisme de forma immediata, sinó que l’objectiu és que el govern del país compti amb ‘les eines necessàries’ per si fos necessari fer-ho en el cas que les mesures de confinament actual no siguin suficients per contenir l’avenç del virus. Espot ha recordat que a través d’aquest mecanisme, que es pot decretar per un termini de quinze dies, es limitaria la lliure circulació de persones, la lliure entrada i sortida del país i també la propietat privada. També ha assegurat que l’estat d’emergència es pot posar en marxa en situacions en què es pugui veure afectada la convivència democràtica i, per tant, no seria d’aplicació en un cas com l’actual. En relació amb el paquet de mesures econòmiques, el cap del govern andorrà ha explicat que caldrà ‘un pla de reactivació’ per fer front a la crisi que es pugui derivar de l’actual situació sanitària. En aquest sentit, ha destacat que l’activitat que s’ha aturat ‘de cop’ no tornarà de seguida a la normalitat i que, per tant, ha dit: ‘No en sortirem indemnes’. Des de l’oposició s’ha mostrat el suport a l’executiu davant aquesta situació i s’ha agraït el diàleg que hi ha hagut per a l’elaboració d’aquestes dues lleis. Per la seva banda, el ministre Portaveu i de Finances, Eric Jover, ha dit que manté contactes amb el Banc Central Europeu, el qual podria servir com a prestador d’última instància o d’ajuts al govern. En aquest sentit, ha explicat que també es tenen converses amb els bancs centrals dels països veïns i amb el banc de desenvolupament i ha defensat la necessitat que la llei òmnibus entri en vigor tan aviat com es pugui.

Summary: Aprovada per unanimitat la llei andorrana dels estats d’alarma i d’emergència


El mes de novembre el Grup 62, dins el segell Destino en català, publicarà un nou llibre de notes inèdites de Josep Pla, amb el títol Fer-se totes les il·lusions possibles. Pla va escriure aquestes notes a la dècada del seixanta i eren guardades a l’arxiu Pla, propietat dels hereus de l’escriptor. L’especialista Francesc Montero les ha estudiades, en la Càtedra Josep Pla de la Universitat de Girona. Emili Rosales, director del Grup 62, i Josep Ramoneda, president del grup, han presentat el volum, durant una reunió amb periodistes, en què també han fet balanç de l’editorial. Segons Rosales, aquest volum, de dues-centes planes, conté notes llargues i ben treballades (alguna arriba a vintena de planes), i també algunes de curtes, en la línia dels aforismes. S’assembla, doncs, al volum Notes disperses, que Pla va publicar el 1969, volum dotzè de l’Obra Completa. Aquestes notes, aplegades ara amb el títol Fer-se totes les il·lusions possibles, sembla que l’autor va preveure d’incloure-les en un nou volum de l’Obra Completa, que s’hauria titulat Noves notes disperses o Vagues notes disperses. I de què hi parla, Josep Pla? Rosales no ha volgut detallar-ne el contingut, sinó que s’hi ha referit amb generalitzacions. ‘Pla observa la realitat catalana, l’esperit de Catalunya –ha dit–, fa retrats de gent amb qui es relacionava (escriptors, gent de Palafrugell, i personatges de la cultura barcelonina), paisatges… I apareix el gran prosista de què tots gaudim.’ Aquest volum inèdit serà publicat al novembre. A més de la notícia planiana, el director del Grup 62 també s’ha referit a alguns títols de no-ficció que s’han publicat enguany i d’algunes novetats de tardor. Per exemple, han anunciat per al setembre La cavalleria Roja d’Isaak Bàbel, en traducció de Monika Zgustova, coincidint amb el centenari de la revolució russa, i també un nou llibre d’Agustí Pons, Zuric, 1917. Lenin, Joyce, Tzara, que sortirà al novembre. També al novembre arribarà per primera vegada un volum amb una representació extensa de la poesia d’Emily Dickinson, Aquesta és la meva carta al món, amb més de dos-cents poemes, en una traducció de Marcel Riera. Quant a assaig contemporani, al novembre es publicarà la traducció d’un nou volum de Naomi Klein, No n’hi ha prou amb dir No. En un vessant més històric, al setembre arribarà l’esperada reedició del volum Els catalans als camps nazis, de Montserrat Roig, edició revisada per l’especialista Rosa Toran. Pel que fa a la política editorial de clàssics, Rosales ha dit que continua el treball en l’Obra Completa de Joan Maragall, sense data, i s’ha aventurat a dir que el 2018 apareixeria la Poesia Completa de Carles Riba i un nou volum de l’Obra Completa de Joan Fuster. També l’any vinent apareixerà el segon volum de l’Edició Crítica de l’Obra de Josep Carner. Com a curiositat vinculada a Carner, al setembre arribarà a les llibreries una novel·la de Carles Casajuana que tracta de l’estada curta de Carner el 1970 a Barcelona, titulada Retorn. L’any 2018 també es publicarà un nou llibre de poemes de Narcís Comadira, que farà setanta-cinc anys, i un volum de poesia selecta de Màrius Sampere. Josep Ramoneda ha fet un balanç general del Grup 62 al 2016. Ha dit que havia estat un gran any pel que fa a la ficció, però també ha mostrat una certa preocupació per una certa davallada en l’edició de llibre infantil i juvenil. Sobre la facturació del Grup 62, ha comentat que el 2016 s’han publicat 150 títols per a adults i 200 títols més en l’apartat de literatura infantil i juvenil i llibre de butxaca. El grup ha facturat vint milions d’euros aproximadament, el doble si s’hi inclou la distribuïdora.

Summary: Grup 62 publicarà un volum inèdit de Josep Pla amb fragments de dietari


JxCat creu que el pacte entre el PSOE i Unides Podem que han segellat aquest dilluns ‘allunya una solució real al conflicte catal'”. Segons que ha expressat JxCat a través d’un comunicat, l’acord programàtic entre les dues formacions per a un govern de coalició suposa una reedició del model autonòmic dels darrers quaranta anys. Una visió que, segons diuen, està a ‘les antípodes’ de les reivindicacions d’una majoria de ciutadans de Catalunya, que considera que la solució al conflicte polític passa per un referèndum. Per aquests motius consideren que el pacte és ‘decebedor’, que només busca una ‘Espanya forta i cohesionada’ i auguren que no aportarà ‘cap solució real’ a la situació política catalana. La formació manté el ‘no’ a Pedro Sánchez i lamenta que la situació política catalana, que considera el principal problema polític i institucional de l’estat espanyol, només ocupi una frase dins del pacte entre les dues formacions. A més, consideren que l’acord ‘apuntala’ l’estat autonòmic i avisen que això xoca amb les aspiracions democràtiques legítimes d’una majoria de la població catalana. De fet, consideren que la situació política catalana que inclou l’existència de presos polítics i exiliats hauria de ser un eix central de la preocupació de qualsevol pacte de govern entre forces que s’anomenen progressistes. ‘El pacte no suposa cap progrés, sinó que molts dels seus aspectes els podrien haver firmat partits espanyols fa una o dues dècades, fent palès un desconeixement profund de la realitat política i social de Catalunya. Per exemple, confiar que la celebració anual de conferències de presidents autonòmics o la delimitació competencial pot ser un avanç en la solució política és, en el millor dels casos, un sarcasme. A nivell europeu, per exemple, el pacte entre el PSOE i Unides Podem ni tan sols preveu que el català sigui oficial al Parlament Europeu, com sí que ho és el gal·lès a petició del govern britànic’, conclouen.

Summary: JxCat creu que el pacte PSOE-Unides Podem ‘allunya una solució real al conflicte català’


Entre monopatins i cerveses, a la plaça del MACBA hi destaca una figura geomètrica. És un bloc d’alumini negre d’aspecte contundent. Es tracta de L’onada (1996), escultura de Jorge Oteiza, i és una de les poques peces de la col·lecció del museu que podem veure permanentment. Ara aquest fet canviarà, perquè el 2018 el MACBA s’obre en canal: dedicarà tota la primera planta a exposar els seus tresors. A l’aguait, amants de l’art! L’onada d’Oteiza al MACBA Tots els museus tenen una col·lecció pròpia. Allà hi dipositen les seves obres, que cuiden, analitzen, deixen a altres institucions i, de vegades, exposen a les seves sales mateix. Això és el que fa el Museu d’Art Contemporani de Barcelona (MACBA), que compta amb un dipòsit de 6.000 ítems constituït després de tres dècades d’existència. Però ara la Col·lecció en qüestió “ja ha arribat a la maduresa”, segons explica Ferran Barenblit, director de la institució. De fet, el fons desborda els espais del museu i s’ha convertit en un referent internacional. És per això que el museu ha decidit fer-la més visible: aquest 2018, el MACBA presentarà la seva Col·lecció de manera permanent a la primera planta de l’edifici Meier. A partir de l’octubre d’enguany, el visitant podrà descobrir allò que la institució tenia guardat entre bambolines. D’aquesta manera, s’aproximarà a la història social, política i artística des de diferents perspectives, ajudant-se d’aquestes peces per entendre els esdeveniments que han marcat l’agitat segle XX i que configuren la societat contemporània. Tot i que la mostra serà permanent, les peces de la primera planta -unes 120 aproximadament- es presentaran de manera rotatòria. És impossible, degut a la gran quantitat d’obres, exposar-les totes juntes. Així doncs, per una banda el visitant podrà tenir diferents visions del propi fons, i per altra banda, el museu podrà continuar prestant les seves peces per a exposicions d’altres museus d’arreu del món. Les exposicions del 2018 Tot i que la primera planta passarà a dedicar-se exclusivament al fons, els altres espais del MACBA seguiran destinant-se a exposicions temporals. Aquest 2018, totes les mostres tindran una fil discursiu comú que girarà al voltant d’una pregunta: com es transita de la modernitat a la contemporaneïtat? És així com els projectes reflexionaran sobre com s’ha conformat el nostre present. “S’apostarà per una narració que pretén superar la història evolucionista, basada en un pensament colonial, que exclou tot allò que no s’insereixi en els seus paràmetres”, explica la institució, que considera l’art com un espai social crític. Els visitants veuran peces dels últims cinquanta anys que es relacionaran amb altres camps de coneixement, com ara la música, la psicoanàlisi, l’arquitectura o la literatura. Al llarg del 2018, el MACBA s’endinsarà en la relació entre l’art i la construcció de coneixement i patrimoni. Per exprés desig de l’artista, l’arxiu de Francesc Torres passarà a formar part del Centre d’Estudis i Documentació MACBA. La instal·lació Francesc Torres. La campana hermètica. Espai per a una antropologia instransferible recopilarà una diversitat d’objectes clau per al procés creatiu de l’artista, en una obra de nova creació que també donarà al museu. Per la seva banda, una exposició de Domènec mostrarà el paper essencial de l’arquitectura per estudiar el pas de la modernitat a la contemporaneïtat. A part, amb la mostra Oscar Masotta. La teoria com a acció es tractarà la relació entre l’època del tardofranquisme i la primera transició i la intel·lectualitat exiliada llatinoamericana. A més, Melanie Smith posarà èmfasi en l’absurd i el caràcter contradictori per parlar de la manera en què la història social i econòmica i l’amenaça sobre la natura s’han entreteixit amb la mateixa història de l’art al llarg de les últimes dècades. Tancaran l’any dues grans exposicions. La primera serà una col·lectiva comissariada per Raqs Media Collective, el grup de Delhi format per Shuddhabrata Sengupta, Jeebesh Bagchi i Monica Narula, que reflexionarà sobre tots els futurs possibles en un exercici d’especulació política i estètica. El protagonista de l’última exposició de l’any serà Jaume Plensa. La mostra, en col·laboració amb el Museu Reina Sofia de Madrid, permetrà descobrir la profunda diversitat i complexitat de la seva obra realitzada des de la dècada de 1980. Qui no s’entreté, és perquè no vol.

Summary: Aquest 2018 el MACBA s’obre en canal


El PSC va anunciar dilluns les xifres dels acords amb JxCat i ERC per a la constitució dels ajuntaments i les investidures dels batlles de tot el territori. Segons els socialistes, en vint-i-cinc municipis van pactar amb JxCat, en divuit amb ERC i en dos amb totes dues formacions. En total, quaranta-cinc municipis. Entre aquests acords, n’hi ha hagut una trentena que han perjudicat els partits independentistes entre si. Uns pactes que han fet que dirigents independentistes fessin retrets públics a socis de govern i que dissabte hi hagués tensió durant la constitució d’alguns ajuntaments, especialment a Figueres, Sant Cugat del Vallès i Santa Coloma de Farners. En els dos primers casos, el pacte d’ERC i la CUP amb el PSC deixava JxCat sense batllia, mentre que a la capital de la Selva la intervenció personal del president Quim Torra va evitar un acord de JxCat amb el PSC per a desbancar ERC i va acabar havent-hi un pacte entre partits independentistes. Una trentena de pactes amb què es perjudiquen mútuament Dilluns, el portaveu parlamentari de JxCat, Albert Batet, va explicar que la seva formació només havien perjudicat ERC, com a partit més votat, en set municipis: Cervera, Ponts, Alcarràs, Begur, Cassà de la Selva, Llançà i la Granada. En el cas d’Alcarràs, JxCat va pactar amb una candidatura local per a desbancar ERC. I va justificar els pactes amb els socialistes per la ‘dinàmica municipal’. En canvi, va dir que Esquerra Republicana havia desbancat JxCat amb un pacte del PSC o havent-ne rebut el suport a vint-i-sis municipis, que eren Sant Cugat del Vallès, Figueres, Tàrrega, Llagostera, Platja d’Aro, Odèn, Olius, Puigverd de Lleida, Palau d’Anglesola, Oliana, Aiguamúrcia, Cabra del Camp, Sarral, Castellvell, l‘Albiol, la Selva del Camp, Tivissa, Bescanó, Alp, Tona, Sant Quirze Besora, Gurb, Sant Pol de Mar, Arenys de Mar, Sant Salvador de Guardiola i Torrelavit. Segons les dades d’ERC, relatives a acords de govern i no a suports en investidures, hi ha hagut catorze pactes entre els republicans i els socialistes –amb deu batllies per a ERC i quatre per al PSC– i vint-i-un pactes entre JxCat i el PSC –amb disset batllies per a JxCat i quatre per al PSC. Tanmateix, aquestes dades no tenen en compte el resultat del 26-M a cada municipi. Pel que fa a la CUP, fonts del partit han explicat a VilaWeb que només havien pactat amb els socialistes en dos casos, Figueres i Sant Cugat del Vallès, en tots dos, per desbancar la llista més votada de JxCat. En el cas de Badalona, el suport de la Badalona Valenta –ERC, CUP i comuns sobiranistes– al PSC no va ser conseqüència de cap acord previ i no va perjudicar cap altre partit independentista. A Sant Vicenç de Montalt, l’únic regidor de la CUP va donar la batllia al PSC perquè el candidat de JxCat, la força més votada, és investigat per un presumpte cas de corrupció. Seixanta-un municipis on l’independentisme s’entén En altres ciutats importants, l’independentisme sí que ha assolit acords per a aconseguir les batllies i els partits s’han donat suport mútuament. Són els casos de Lleida, Tarragona, Manresa, la Seu d’Urgell, Tortosa i Vilanova i la Geltrú, entre més. A Barcelona, els cinc regidors de JxCat van donar suport a ERC, malgrat que Ernest Maragall no pogués assolir la batllia. Segons les dades facilitades per ERC, hi ha hagut 61 acords de govern entre els tres grans partits independentistes. Concretament, 41 entre ERC i JxCat –amb 23 batllies per a ERC i 18 per a JxCat–; 19 entre ERC i la CUP –amb 17 batllies per a ERC i 2 per a la CUP–; i només un pacte entre JxCat i la CUP que va donar la batllia a JxCat. Pactes fallits amb el PSC A més dels acords assolits, va haver-hi altres negociacions entre partits independentistes i el PSC per a desbancar candidatures independentistes guanyadores en places importants. Són els casos de Girona, Reus i el ja esmentat de Santa Coloma de Farners. Guanyem Girona, la candidatura en què s’integrava la CUP, va proposar un pacte amb ERC per a desbancar Marta Madrenas (JxCat) de la batllia amb el suport del PSC a la investidura, però l’acord no va reeixir. El motiu era que ERC s’havia negat a pactar amb els socialistes contra Madrenas, un acord que hauria donat la batllia a Lluc Salellas (CUP). A Reus, Noemí Llauradó (ERC) va negociar fins a l’últim dia amb el PSC i la CUP per a aconseguir la vara de batllessa en detriment de Carles Pellicer (JxCat). Finalment, però, no van tancar cap acord i els republicans van acabar investint Pellicer.

Summary: Pactes amb el PSC: on s’han perjudicat mútuament JxCat, ERC i la CUP?


Taques negres. Una, dues, tres… Passen de la quarantena. Avancen a pas militar i prenen forma humana. Porten cascs, escuts, porres i bastons. Són gairebé les quatre de la tarda. Després d’un matí de falses alarmes, l’amenaça esdevé real. Els agents de la Guàrdia Civil fan picar les porres contra els escuts. Pam-pam-pam… Les ràtzies per les urnes han arrasat abans Sant Julià de Ramis i part de Girona. Aiguaviva és la pròxima víctima. Pam-pam-pam… Els cops ressonen contra els murs de l’ajuntament i la parròquia de Sant Joan. Els agents han vingut amb ganes d’acarnissar-se. A la plaça Constitucional –ara U d’Octubre–, una cinquantena de veïns fan una arrossada popular davant l’ajuntament. L’ambient és festiu. Plats plens, vi, cava i somriures. Però l’alegria es tenyeix de negre. El carrer del Pont comença a escopir agents antiavalots. Un, dos, tres… Els veïns corren cap a l’entrada de l’ajuntament per blocar-ne l’accés. Alcen els braços i criden: ‘Votarem! Votarem!’ Els agents es distribueixen ‘com si fossin una legió romana’, assegura Jaume Mas, veí del poble. Aixequen els escuts i ocupen la plaça de banda a banda. Aparten cadires i taules amb agressivitat. Votants i guàrdies civils es miren als ulls. Mas i altres veïns demanen als agents que s’identifiquin i que mostrin l’ordre judicial per a entrar a l’ajuntament. Silenci… Ho tornen a repetir. Silenci… Alguns agents proven d’avançar rere l’escut. ‘Identifiqueu-vos!’, torna a cridar Mas. Ningú no respon. ‘No vam tenir temps de demanar-ho una quarta vegada. Algú, no sabem qui, va donar l’ordre’, explica. El silenci es transforma en un caos de crits, empentes amb escuts i porres volant per sobre dels caps. Primera càrrega de la Guàrdia Civil (fotografia: Joan-Pau Ferré)Primera càrrega de la Guàrdia Civil a Aiguaviva (fotografia: Joan-Pau Ferré)Primera càrrega de la Guàrdia Civil (fotografia: Joan-Pau Ferré)Primera càrrega de la Guàrdia Civil (fotografia: Joan-Pau Ferré)Primera càrrega de la Guàrdia Civil (fotografia: Joan-Pau Ferré)Primera càrrega de la Guàrdia Civil (fotografia: Joan-Pau Ferré)Primera càrrega de la Guàrdia Civil (fotografia: Joan-Pau Ferré)Primera càrrega de la Guàrdia Civil (fotografia: Joan-Pau Ferré)Antiavalots de la Guàrdia Civil llancen gas lacrimogen contra els veïns d'Aiguaviva (fotografia: Joan-Pau Ferré)La Guàrdia Civil entrant a l'Ajuntament de Aiguaviva (fotografia: Joan-Pau Ferré) La primera víctima és Josep Maria Nadal, ex-rector de la Universitat de Girona i germà de Joaquim Nadal. Els antiavalots el tiren a terra. L’aparten de la multitud i li donen cops. El piquen amb les porres i el trepitgen. Dos agents l’arrosseguen pel carrer del Pont. Nadal acaba hospitalitzat al Josep Trueta. A la plaça, la ràbia i la impotència resisteixen el primer envit dels guàrdies civils. ‘Assassins! Truqueu a les ambulàncies!’, criden diversos veïns des de les escales de la parròquia. Una desena de persones bloquen les portes de fusta de l’ajuntament. La primera tinent de batlle, Marta Vives, observa l’escena des d’una finestra del consistori. Només un enreixat la separa dels antiavalots: ‘Era impossible parlar-hi. Venien encegats a fer mal. Volien emportar-se l’urna, fos com fos.’ Els agents encerclen les portes. La negror agafa un veí i el fa desaparèixer. Cops de porra a l’esquena, cops de puny… Una agent dels Mossos prova d’evitar la pallissa, però la brutalitat la menysté. L’ajuntament resisteix fins que la Guàrdia Civil dispara gas lacrimogen amb un esprai. La primera bromada química no dissol els concentrats. Els veïns acoten el cap i intenten tancar les portes. ‘Estàvem pendents de barrar-los els pas. No sabíem què passava. Era una olor estranya… Però a la segona ruixada vaig notar de seguida l’ofec i el plor. Em vaig desorientar’, explica Mas. Els agents aprofiten l’atordiment del gas per avançar i entrar en tromba. No hi ha misericòrdia. Aprofiten la superioritat física per acarnissar-se i empenyen la gent al fons de la plaça. ‘Marta, tanca la porta. Que la trenquin’ Dins l’ajuntament, hi ha nervis i estossecs per culpa del gas. Rere les portes de fusta, hi ha una segona porta de vidre automàtica. ‘Marta, tanca la porta!’, exclama un noi que no vol ser identificat. La tinent de batlle la desactiva. Els agents atonyinen els veïns que protegeixen l’entrada. Un d’ells és esclafat contra una paret a cops d’escut. Un antiavalots mira d’obrir la porta amb les mans, però se’n desdiu i se’n va. ‘Tanca-la, tanca-la, Marta –repeteix el noi–. Si volen entrar, que la trenquin.’ Els guàrdies civils s’aparten de la porta i s’afegeixen al cordó que controla la plaça. Són vint segons de calma en què s’esdevé aquesta conversa: —Noi: Marta, ens l’emportem ? —Marta Vives: No, tranquil, està solucionat. El noi tus amb força dues vegades. —M. V.: No hi ha res a dins. Per la porta, apareix un home amb boina, és un dels comandants de l’operatiu. No ho sap, però ell i els seus homes són a punt de ser humiliats. L’enginy, aquesta vegada, venç la violència. L’urna d’Aiguaviva és plena de sobre buits. Un veí ha salvat els vots abans de la càrrega. Els ha tret per la porta del darrere i els ha amagat al maleter d’un cotxe. La ràtzia no ha servit per a res. ‘Vaig patir tota la tarda. Els veia tornant al poble, enfurismats, perquè s’havien adonat de l’engany’, explica Vives. El comandament posa les mans sobre la porta, on hi ha serigrafiat l’escut del poble, i l’obre amb fúria. Els vidres espeteguen. ‘Vinga!’, crida el comandament. Llavors una desena d’agents entren a l’ajuntament. Quatre van de paisà. Un que porta ulleres de sol exigeix als membres de la mesa que s’identifiquin i li donin els DNI. Dos es dirigeixen directament a l’urna, però en comptes d’agafar-la, fan veure que forcegen per aconseguir-la. Un tercer ho enregistra amb una càmera. ‘Eh, eh, eh, espera’t’, crida un d’ells. ‘Van muntar un teatre vergonyós davant nostre mentre ens tenien acorralats’, explica Vives. Un guàrdia civil reclama al noi el mòbil amb què ha enregistrat l’entrada, però ell fuig escales amunt. Al primer pis del consistori, amaga el telèfon entre la paperassa d’un despatx. Els agents l’atrapen i li exigeixen de males maneres el dispositiu. Ell diu que l’ha perdut mentre corria i que no sap on és. Un antiavalots l’immobilitza pel coll i l’arrossega escales avall. Un segon agent, perquè les cames no li piquin amb els graons, li dóna puntades de peu. Finalment el treuen de l’ajuntament i el tiren a terra, a la plaça. Poc després, els guàrdies civils abandonen el consistori. S’emporten paperetes i l’urna sense els vots dins d’una bossa d’escombraries. ‘Ens van rebentar una fusta de l’entrada. No sabem per què. I ens van requisar un portàtil, el primer que van trobar… Encara no l’hem recuperat’, denuncia la tinent de batlle. Vives també explica que un dels agents de paisà va sortir del consistori fent veure que havia estat detingut. ‘Anava amb els braços alçats i encreuats’, diu. Marta Vives, la primera tinent de batlleMarta Vives, la primera tinent de batlle Els agents marxen pel carrer del Pont, el mateix pel qual han accedit a la plaça. El cordó que conté els veïns es desfà i es converteix en una formació d’escuts que camina de recules. La gent els escridassa i els segueix fins a l’entrada del carreró, on dos Mossos d’Esquadra aturen la multitud. L’operació ha durat poc menys de quinze minuts. Els guàrdies civils esquiven un cotxe vermell al final del carrer del Pont entre crits de ‘viva España’. No hi paren atenció. Com a molt, li donen algun cop. Al maleter, però, hi ha allò que cercaven: els vots del referèndum. Les cases refugi En Joan Ribot viu al costat de l’ajuntament. Durant les càrregues, casa seva es va convertir en un refugi per als ferits i els afectats pel gas. Ara al balcó hi té penjada una pancarta de ‘llibertat presos polítics’ i un llaç groc. ‘Jo era aquí  quan va passar tot. Feia fotografies de l’arrossada, quan van arribar. Vaig sentir una barreja de coses: sorpresa, por, impotència…’, explica. A ell no el van agredir, però diu que emocionalment sí que va quedar afectat: ‘Un mes després, encara tenia angoixa. Hi pensava i em feia mal ‘estómac.’ Tampoc no hi ajudava que, dies després de l’1-O, encara tingués racons de casa impregnats amb l’olor del gas. Joan Ribot, veí de l'ajuntament d'AiguavivaJoan Ribot, veí de l'ajuntament d'AiguavivaJoan Ribot, veí de l'ajuntament d'Aiguaviva Quan la Guàrdia Civil va carregar contra els veïns, la multitud va retrocedir. La porta de casa de Ribot era el primer lloc segur on es podien resguardar. Diversos afectats pel gas, entre els quals Jaume Mas, van rebre les primeres cures a la sala d’estar: aigua per a fregar-se la cara i un lloc on seure i recuperar l’alè. El veí recorda el cas d’un noi que es va quedar assegut en una cadira durant més de mitja hora. ‘Estava quiet, catatònic. Suposo que necessitava assimilar la bestialitat.’ A l’altra banda de la plaça, Dolors Vall-llosera també va convertir casa seva en un refugi improvisat per a les víctimes. ‘Diverses persones van entrar-hi per culpa de les empentes i cops dels policies’, explica. De fet, ella va acollir el noi a qui la Guàrdia Civil va estrangular dins l’ajuntament. Quan el van tirar fora a la plaça, va arribar gairebé fins al llindar de la porta de Vall-llosera, que li va oferir un lloc al sofà. ‘No deixava de plorar.’ Dolors Vall-llosera, veïna de la plaça de l'ajuntamentDolors Vall-llosera, veïna de la plaça de l'ajuntament Però el refugi gairebé es converteix en una trinxera. ‘Un agent es va plantar a la porta i em va dir: “Sortiu d’aquí dins.” I jo li vaig respondre que no pensava sortir d’enlloc. “Això és casa meva. No hi poseu els peus, que us denunciaré.” Quan va sentir això, va fer uns passos enrere.’ Minuts després, quan els antiavalots ja se n’havien anat, van arribar els serveis d’emergència a la plaça. Els ferits van ser atesos en tres ambulàncies del SEM. Una desena de veïns van ser derivats a centres hospitalaris. Un veí lesionat per la càrrega de la Guàrdia Civil (fotografia: Joan-Pau Ferré)Un veí lesionat per la càrrega de la Guàrdia Civil (fotografia: Joan-Pau Ferré)Un veí lesionat per la càrrega de la Guàrdia Civil (fotografia: Joan-Pau Ferré)El SEM atenent un dels lesionats per la Guàrdia Civil (fotografia: Joan-Pau Ferré) Els nens d’Aiguaviva Mentre els veïns escuraven els plats d’arròs, bona part de la mainada s’entretenia mirant Ice Age a ca la Neus, un centre social situat just davant l’ajuntament. Elisabet Rupià, una de les mares, va entrar-hi poc abans de les càrregues. ‘Vaig començar a sentir sorolls i em vaig adonar que eren ells. I en aquell moment es va acabar la pel·lícula. La meva obsessió era protegir els nens. “Som al cinema”, vaig cridar. I vaig tancar totes les finestres i les portes’, relata. Rupià no veia què passava fora, però diu que es guiava per les veus que coneixia i pel que veia per una escletxa de la porta principal. ‘Era com una pel·lícula de terror.’. Per l’escletxa només albirava les cames de dues veïnes. Eren la seva referència per a entendre el perill que corrien: ‘Protegien la porta perquè sabien que dins hi havia els nens… Però, de cop i volta, van desaparèixer. Em vaig adonar que érem a primera línia… Buf!’ Mentre cercaven un altre film, va distribuir els infants per la sala per evitar que prenguessin mal si els antiavalots esbotzaven la porta. També va trucar al 112 per avisar els bombers: ‘Els vaig dir que veia fum a l’Ajuntament d’Aiguaviva. Quan em van passar amb els bombers… “Mireu, nois, jo no veig fum enlloc, però ens estan atonyinant de mala manera i necessitem la vostra ajuda”.’ Elisabet Rupià, la mare que va protegir els nensElisabet Rupià, la mare que va protegir els nensElisabet Rupià, la mare que va protegir els nens La ràtzia va durar només uns minuts, però diu que se li van fer eterns: ‘Jo no coneixia tots els nens, però el meu fill em va mirar als ulls i es va adonar que fora passava alguna cosa.’ Dins la sala, Rupià animava les criatures a cridar perquè s’oblidessin del soroll de les càrregues. ‘Tenim els pares més forts del món’ o ‘a Aiguaviva som de pagès’, eren alguns dels crits. En algun moment, diu que va sentir uns cops a la porta de darrere del centre: ‘No sabia si obrir o no. No tenia ni idea què em podia trobar.’ A la plaça, els antiavalots continuaven reprimint els veïns. Rupià va dubtar, però va acabar obrint. A l’altra banda, hi havia una mare que s’emportava més nens cap a casa. Les criatures que jugaven a la pista esportiva havien vist com la Guàrdia Civil desfilava en pas marcial cap al centre del poble. ‘I després es va acabar tot. La porta principal es va obrir i va entrar un nen. Es va acostar a un altre i li va dir: “Al teu pare li han donat una pallissa.” Li vaig dir que callés. Volia preservar la tranquil·litat, però també van entrar adults amb els ulls vermells i plorosos. Els nens demanaven: “Que heu plorat? Què ha passat?” Va arribar un moment que no els podia aguantar més a la sala. Vaig consultar una mare que és psicopedagoga i després els vaig deixar sortir.’ A l’escola d’Aiguaviva, el primer dia de classe després del referèndum el van dedicar a parlar de violència i repressió. Diversos pares coincideixen que la brutalitat de la Guàrdia Civil ha afectat els seus fills, sobretot els més petits. ‘Els grans, d’una manera o d’una altra, han anat racionalitzant la barbàrie’, expliquen. Després de la ràtzia, la resurrecció En Josep Dalmau va ser a la plaça tot el matí. Va participar en l’esmorzar –entrepans de botifarra–– i va ajudar a preparar l’arròs. ‘L’ambient era alegre. La plaça era plena. Es va celebrar un bateig i tot’, relata. Tanmateix, poc abans de l’arriba dels antiavalots, va anar-se’n a casa: ‘Només va ser mitja hora, però quan vaig tornar tot era de cap per avall.’ Les restes de l’arrossada popular (fotografia: Joan Ribot) No va veure cap agent. Dalmau va entrar a la plaça pel carrer del Pont. ‘El primer que em vaig trobar va ser en Nadal, a terra. Els serveis mèdics l’atenien amb oxigen. Vaig caminar una mica més… Hi havia histèria. Molta gent amb els ulls vermells i tossint. Tenien problemes per a respirar. Un d’ells era el meu fill. Les taules estaven tombades i les cadires escampades per tota la plaça’, explica. Quan torna a veure la càrrega en un vídeo, Dalmau diu diverses vegades que no és el més indicat per parlar-ne: ‘Jo no hi era. Però els qui som una mica vells i conservem la memòria això ja ho hem viscut. Ja sabem quina mala llet gasten aquesta gent.’ Veïns d'Aiguaviva mirant un vídeo de les càrregues de l'1-O al pobleVeïns d'Aiguaviva mirant un vídeo de les càrregues de l'1-O al pobleEls veïns repassant imatges de l'1-OEls veïns repassant imatges de l'1-OEls veïns mirant imatges de les càrregues de l'1-O A tres quarts de cinc de la tarda van arribar els primers periodistes, també gent de la rodalia que volia veure què havia passat. En aquell moment, es va retirar la bandera espanyola del balcó de l’ajuntament. ‘Ens havien demanat per activa i per passiva que poséssim la bandera. I ho vam fer. Però després d’haver rebut el seu agraïment, vam decidir de despenjar-la per sempre més’, diu la tinent de batlle. La gent continuava a la plaça. Van passar les hores i es va improvisar una castanyada. ‘La gent es podia haver tancat a casa. Ensopida, trista, ferida… Però no. No podien guanyar’, diu Dalmau. Van fer brases i l’olor de torrat va camuflar els rastres del gas. Eren gairebé les vuit del vespre. El cel enfosquia. Poc després, dins l’ajuntament, es van començar obrir els sobres. 376 vots, concretament. El recompte dels vots del referèndum (fotografia: Joan-Pau Ferré) A un quart de nou, ja a la llum de la lluna, Jaume Mas va agafar un megàfon. La plaça era plena i hi havia cert nerviosisme. Mas es va acostar l’aparell a la boca i va dir: ‘Vots nuls, dos; vots en blanc, dos; no, vuit; sí, tres-cents seixanta-quatre.’ Quatre hores després dels cops, les empentes i les vexacions, la plaça va esclatar d’alegria. L’endemà, la placa de la plaça Constitucional va aparèixer guixada amb esprai. A sobre, en plena façana d’una casa, s’hi podia llegir: ‘Plaça 1 d’octubre.’ L’ajuntament no va parar de rebre trucades de solidaritat. Els periodistes perseguien els veïns pels carrers. L’ANC de Vilablareix, el poble veí, va proposar de fer un acte de suport al vespre. La convocatòria va córrer per la xarxa i l’acte es va acabar convertint gairebé en un pelegrinatge. Les carreteres estaven col·lapsades. No es podia accedir a Aiguaviva, els vorals eren plens de cotxes aparcats. Deu mil persones es van congregar al poble. Per què Aiguaviva? Aiguaviva té 775 habitants. Al voltant hi ha l’aeroport, cinc polígons i uns quilòmetres més al nord, Girona. Per què la Guàrdia Civil va decidir de reprimir el poble? ‘Aquí es van atrevir. És una vila petita i sabien que podien arrasar’, diu Dalmau. La primera tinent de batlle ho comparteix. ‘Ni tenim cap polític conegut, ni havia de venir cap famós a votar… Som petits i una víctima fàcil.’ Josep Dalmau, veí del pobleJosep Dalmau, veí del poble Ningú no sap si els agents que van protagonitzar la ràtzia havien participat abans en alguna càrrega del Gironès. Tampoc no se sap d’on van sortir. ‘Van entrar per la carretera de Girona, que és on hi ha la caserna més pròxima, però no sabem del cert d’on venien. Aquells dies, molts guàrdies civils van dormir a l’aeroport… I no eren precisament agents de duanes’, diu Vives. Els veïns sospiten que els agents van rebre alguna mena d’informació abans d’atacar Aiguaviva. ‘Sabien què feien. Van arribar quan hi havia menys gent a la plaça i coneixien perfectament els accessos a la plaça. Si haguessin vingut una hora abans, haurien topat amb dues-centes persones. Potser la història hauria estat diferent’, explica Dalmau. Querella per tortures i lesions Els ajuntaments d’Aiguaviva, Sant Julià de Ramis i Girona han presentat una querella conjunta per delictes de tortures i lesions que ha estat admesa a tràmit. La querella adjunta més de dues-centes denúncies de víctimes de la violència. Totes elles han declarat al jutjat i les han visitades metges forenses. Ara van identificant els agents que van participar en les càrregues. Jaume Mas, un dels denunciants Mas és un dels denunciants i lamenta l’actitud hostil de la jutgessa durant la declaració: ‘No parava de preguntar-me què fèiem davant l’ajuntament, per què hi érem i si vam oposar resistència.’ Diu que encara no sap si els antiavalotss que van actuar eren de la Guàrdia Civil. —No eren guàrdies civils? —Els vam demanar de manera reiterada que s’identifiquessin i no ho van fer. —Però portaven l’uniforme i el número… —Jo també em puc vestir d’antiavalots i posar-me un número identificatiu. —Voleu dir que anaven disfressats? —És possible. No van dir res, van carregar i ens van robar l’urna. Mas diu que no confia en la justícia espanyola, però sap que ara mateix passar pels seus tribunals és l’única manera d’arribar algun dia al Tribunal Europeu dels Drets Humans (TEDH). —Què voleu aconseguir amb la denúncia? —Demostrar què ha passat. Han apallissat gent pacífica i han fet servir mètodes repressius propis d’una dictadura. Han passat per alt la seva legalitat i això ha de tenir conseqüències. Els veïns d’Aiguaviva que han participat en aquest reportatge: Joan-Pau Ferré, Joan Ribot, Josep Dalmau, Jaume Mas, Dolors Vall-llosera i Marta Vives. Més informació: Guàrdies civils acarnissats en pobles petits

Summary: Aiguaviva: els 376 vots que van sobreviure a la crueltat policíaca


Els Jocs Mediterranis són notícia cada dia, però no pas per les fites esportives o rècords que s’hi baten, sinó per fets negatius que en malmeten la imatge. De la cerimònia de divendres, carregada de simbologia militar i amb la graderia buides, fins a competicions sense espectadors i àrbitres en vaga. Però això, que per a molts és una sorpresa, no ho és pas per al regidor de la CUP, Jordi Martí Font. D’ençà que va entrar al consistori, juntament amb la seva companya de grup Laia Estrada, ha estat un dels tarragonins més crítics amb el batlle Josep Fèlix Ballesteros i amb la manca de transparència en l’organització dels jocs. Li demanem que ens expliqui com ha viscut aquests anys i si s’han complert els seus pitjors pronòstics. —Els Jocs Mediterranis són notícia per les mancances. Què ho fa? —Hi ha uns quants motius. El primer: el comitè organitzador que té és molt petit i incapaç d’organitzar en bones condicions un esdeveniment com aquest. A Almeria, on es van fer els jocs el 2005, el comitè organitzador era format per quatre-centes persones i a Tarragona n’hi ha trenta-cinc. —I per què aquesta diferència tan gran? —Jo crec que perquè aquí s’ha volgut organitzar un macroesdeveniment amb una sabata i una espardenya. Hi ha una evident mancança estructural. Però, de fons, l’actual govern de la ciutat ara mateix és incapaç de motivar cap mena de sinergia general. Per això veiem imatges tan espectaculars com pavellons completament buits. Això no és cap càstig. Quan vàrem entrar a l’Ajuntament de Tarragona, fa tres anys, ja hi havia sondatges interns als quals vàrem tenir accés que deien que aquests jocs no interessaven pràcticament a ningú. I s’ha fet molt poc per a revertir-ho. Penseu que fa tres anys, els regidors dels partits que hi anaven en contra o que volien una redefinició del projecte o sotmetre’l a votació popular sumaven la majoria. ERC demanava que es reconsiderés el projecte amb un referèndum per a decidir-ho públicament, CiU també demanava una redefinició del projecte i Ciutadans deia que no ho veia clar. És a dir, tots deien una cosa més que evident: que aquí a Tarragona no els esperava ningú aquests jocs. Ras i curt. —I no creieu que els partits hauríeu pogut fer més evident aquesta manca de preparatius? —Tret de tirar-nos gasolina sobre el cos i encendre un llumí al mig de ple, ho hem fet tot. Un altra cosa és que hi ha hagut partits que han canviat d’opinió, tal com era de preveure. Convergència, PDECat actualment, quan va veure que els jocs es farien, va acabar donant-hi ple suport. Ciutadans va fer això mateix i ERC va mantenir el no, absolutament. Però després de no aconseguir el referèndum ciutadà va rebaixar la crítica i s’ha dedicat a parlar solament de les coses positives que s’aconseguirien amb els jocs. És una pena, però l’enfrontament més dur l’ha tingut la CUP. —El primer indici que l’organització no era bona va ser l’ajornament dels jocs que s’havien de fer el 2017. Es veia venir? —Absolutament, es veia venir. Ara no ens posarem medalles, però aquest desastre l’hem explicat i anunciat aquests últims tres anys, cada vegada que al ple se n’ha parlat. Es veia venir perquè va passar més d’una vegada que ens convocaven a un ple extraordinari per aprovar el finançament d’alguna cosa que no van preveure fins a l’últim moment, per pagar uns proveïdors. I si comparem el mapa que es va posar damunt la taula fa tres anys, amb les construccions que s’havien de fer, amb allò que finalment s’ha construït, hi ha –per sort– un canvi enorme: s’ha construït molt menys. I dic per sort perquè una altra de les coses greus és que les instal·lacions que s’han construït, amb aquest ajuntament que tenim, ningú no sap qui les mantindrà. Ni com les farà. —Encara és una incògnita? —És una incògnita total. Fa dos anys l’equip de govern va fer una proposta: privatitzar absolutament la gestió amb una empresa que es diu Santa Gadea. Es va votar en un ple i hi va haver un enfrontament duríssim. La gent en feia befa, perquè tu et gastes milions i milions d’euros en unes instal·lacions que l’endemà dels jocs passen a mans d’una empresa privada. Per cert, Santa Gadea gestionava la major part de les instal·lacions esportives i de lleure de la Comunitat de Madrid. I precisament aquesta proposta va arribar després del pacte municipal entre PSC, PP i Unió. Al final ,aquesta proposta de Santa Gadea, per pressió política, es va retirar i avui no sabem ni per què la van presentar ni per què la van retirar. La CUP ha inventariat 150 instal·lacions públiques abandonades absolutament, algunes des de fa quinze anys. Llavors, o bé deixaran que aquestes instal·lacions es converteixin en una gran ruïna, o bé ho cediran a una empresa que ho gestioni. —Però haurà de passar pel ple. —Sí, però hi tenen majoria. —No hi observeu res de positiu, en els jocs? —El principal llegat dels jocs és un ensenyament, que diu que si volem sortir del clot on som com a ciutat, cal que se’n vagi Ballesteros, però també l’organització mafiosa que des de fa molts anys mana en aquesta ciutat. Té formes diverses, però bàsicament es dedica a aprofitar-se de la gent que treballa. Cal canviar-ho tot perquè tot canviï. La gent de Tarragona s’ha sorprès de veure fins on és capaç d’arribar el govern del Ballesteros —Ja havíeu alertat de la forta espanyolització del programa cultural dels jocs, i la gala d’obertura ho va confirmar. Us ho imaginàveu així? —No es podia preveure tant. Crec que fins i tot la gent de Tarragona s’ha sorprès de veure fins on és capaç d’arribar el govern de Ballesteros. És clar que això és una concessió important al seu soci de govern. Ballesteros pot ser un espanyolista, però no és un ultra de l’espanyolisme. Sí que són ultres de l’espanyolisme i militaristes alguns membres del PP a Tarragona i són imprescindibles per a tirar endavant el govern municipal. Nosaltres no prevèiem la presència de símbols espanyolistes a la cerimònia, però encara menys el militarisme. Penseu que un dels primers actes del programa cultural dels jocs és un concert militar al Teatre Metropol. El segon acte és una demostració d’avions de la patrulla Àguila. El tercer acte és l’arribada dels militars amb paracaigudes de la bandera espanyola durant la cerimònia inaugural, i el quart acte serà l’arribada del portaaeronaus Juan Carlos I. —Qui hi ha al darrere d’aquesta simbologia? —Jo crec que és una decisió ferma del govern municipal. No crec que hagi estat la comissió organitzadora dels jocs que hagi demanat tanta participació de l’exèrcit. —Ballesteros, directament? —Ballesteros i el seu entorn, perquè ell no treballa sol. Ja us dic que ell no és un ultra espanyolista però sí que ho són els seus socis de govern. Ara, ell segur que hi està d’acord, perquè ja ha mostrat aquests símbols en més ocasions. A Tarragona tenim un problema i és Ballesteros —El batlle Ballesteros deia ahir que la CUP és la responsable del boicot a la cerimònia inaugural. —Doncs si tinguéssim el poder de cridar al boicot i aconseguir el desastre dels jocs, algú deia que ja podíem passar a governar la ciutat immediatament. Ballesteros és un mentider compulsiu. Ho ha estat amb els jocs i ho ha estat amb qualsevol qüestió que l’ha posat en dubte. El dia que va declarar davant el jutge en allò que acabarà essent el judici del cas Inipro va dir que era víctima d’un linxament per part de la CUP. Que ens perdoni però no linxem ningú. La CUP acusa d’unes irregularitats comptables que havien estat advertides dotze vegades per l’interventor de l’ajuntament, a qui ell no va fer cas, i la fiscalia aprova els procediments judicials corresponents. Però abans d’aquesta frase diu: ‘La inauguració va ser un èxit.’ Els 130.000 habitants riuen amb aquesta frase. Ell és capaç de dir això amb un posat seriós i creure-s’ho. Crec que tots els habitants de la ciutat tenim un problema, Ballesteros. —‘Dies abans, ja vaig saber que es repartien entrades gratis en alguns indrets de la nostra geografia propera’, dèieu en un article a Reus Digital. Com ho vàreu saber? —Bé, això ho vaig saber per dos amics que són entrenadors d’un dels esports que es fan als jocs. A ells els van oferir entrades. —Teniu constància que es donessin entrades a organitzacions com ara VOX? —Havíem pensat que podien fer-ho, però crèiem que era impensable. Doncs no, sembla que ho van fer. Nosaltres en tenim constància a través del portal Porta Enrere, que és l’únic mitjà d’investigació que hi ha a Tarragona. Tot allò que explica l’article ho ha corroborat el president de la Casa d’Aragó, que ha dit que té constància que membres de Societat Civil Catalana van repartir entrades. També és veritat que hi ha membres destacats de l’estructura del PSC a Tarragona que són seguidors de SCC. Per tant, no em sembla gens estranya la connexió. I a la inauguració us puc dir que dins i fora de l’estadi vaig veure la presència de grups ultres, i les samarretes que portaven eren molt clares. Grups pertanyents al ‘tabarnisme’ més dur que aquests últims mesos s’han dedicat a rebentar plens a Torredembarra i a Reus. I no dubto del seu interès per l’esport, però em costa molt d’imaginar que a aquella gent li interessi pagar una entrada per a la cerimònia d’inauguració dels Jocs Mediterranis. —Parleu-me del PP. Quin paper hi ha tingut, en el finançament dels jocs? —El PP ha estat la pastanaga que es posa davant el ruc. De primer, quan va entrar al govern, semblava que havia de ser qui solucionaria tots els problemes de finançament, i de fet en va solucionar alguns. Bàsicament, allò que va donar l’estat als jocs va ser l’exempció d’impostos a les empreses anunciants, però no hi ha hagut una defensa decidida dels jocs. Tanmateix, tampoc no hi ha hagut un boicot i en teoria ha anat com una seda, perquè l’entrada del PP al govern ho va garantir. Ara, s’ha finançat molt menys que no s’havia de fer en un primer moment. Al començament s’havia de fer una ciutat esportiva, una adequació d’un munt de terrenys i fins i tot es va canviar l’emplaçament perquè l’anella olímpica no és situada dins de l’espai on en teoria hi havia d’haver la ciutat olímpica. Si Ballesteros tingués una mínima capacitat de raonar i s’estimés la ciutat, plegaria ara mateix —Com el definiríeu, Ballesteros? —És un polític afable amb aquells que li riuen les gràcies. Segurament amic dels seus amics, però cada vegada més sol envoltat d’un grup de gent amb interessos que no tenen res a veure amb la ciutat i als quals ha donat poder. No diria que és un cadàver polític, perquè és una expressió bastant negativa, però si tingués una mínima capacitat de raonar i s’estimés mínimament la ciutat, plegaria ara mateix. —Dieu que fa tres anys que l’observeu i apunteu les mentides que diu, i que mai no rectifica després. Quina és la més grossa? —N’hi ha una d’especialment dura. Va dir públicament que el primer d’octubre havia recorregut diversos col·legis de la ciutat mirant si hi havia problemes o no. Com han dit alguns, si no és que aquell dia es convertís en un fantasma, ningú no li va veure l’ombra ni la presència. Al final acabes pensant que o s’inventa coses o ens vol ensarronar.

Summary: Jordi Martí Font: ‘Els Jocs Mediterranis són un desastre anunciat’