Arribem al dia més esperat des de les eleccions imposades del 21 de desembre. El ple d’investidura de Carles Puigdemont és convocat a les tres de la tarda. Hi ha molta pressió sobre el president Roger Torrent i la mesa perquè impedeixin la celebració del ple si no es compleixen les condicions imposades pel Tribunal Constitucional espanyol aquest cap de setmana. Segons aquesta resolució del tribunal espanyol, Puigdemont ha de ser present a la cambra per a poder sotmetre’s a la investidura havent demanat permís al jutge del Tribunal Suprem que instrueix la causa general contra l’independentisme. Hi ha uns quants dubtes sobre les conseqüències d’aquest ple d’avui que mirem d’aclarir en els punts següents: —Es pot fer el ple d’investidura de Puigdemont? El ple ha estat convocat per Roger Torrent després d’haver fet les consultes als grups parlamentaris i haver contrastat que Puigdemont és el candidat que reuneix el suport necessari per a ser investit. Després de la convocatòria, el Tribunal Constitucional espanyol ha publicat una resolució que posa unes condicions concretes a la investidura de Puigdemont i adverteix dels efectes penals per a la mesa del parlament en cas que no les compleixi. Segons l’òptica de l’estat espanyol, el ple tan sols es pot fer si Puigdemont és autoritzat pel jutge del Tribunal Suprem que instrueix la investigació per rebel·lió, sedició i malversació i es fa de manera presencial. Caldrà veure si Roger Torrent i la mesa decideixen fer el ple igualment. —En quin moment pot actuar el TC contra la investidura? Com que el tribunal espanyol ja va emetre una resolució contra la investidura a distància i ahir la va notificar als membres de la mesa, pot prendre noves decisions sense necessitat de cap petició expressa del govern espanyol ni dels partits unionistes. En qualsevol moment, el TC pot activar un incident d’execució. És a dir, prendre mesures punitives per l’incompliment d’una resolució prèvia. Això pot efectuar-se després dels fets, però també podria activar-se quan el tribunal tingués constància que l’incompliment es produirà perquè el ple ha començat. —Com pot mirar d’evitar la investidura la justícia espanyola? Si el ple del TC, que es reunirà simultàniament al ple del parlament, activa un incident d’execució, pot dictar un segon advertiment als membres de la mesa de la cambra legislativa catalana acompanyat de les primeres mesures punitives. Aquesta notificació arribaria al parlament per mitjà del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya, que enviaria un secretari judicial al parlament amb instruccions concretes per al secretari general de la cambra i els membres de la mesa. Aleshores, seria decisió del president Torrent i de la mesa acatar l’ordre del TC o desobeir-la. —Quines poden ser les mesures punitives del TC? Si el TC opta per aplicar l’article 92 de la llei orgànica –aquell que es va reformar el 2015 per dotar el tribunal de capacitat sancionadora–, podrà imposar una multa coercitiva o suspendre els càrrecs que han desobeït els requeriments. La multa coercitiva és una fórmula regulada per l’article 92.4 de la llei, que pretén doblegar la voluntat d’algú per obligar-lo a complir les ordres del tribunal. És una multa (entre 3.000 euros i 30.000) que es pot anar reiterant al llarg del temps fins que la persona afectada accepti el compliment dels requeriments. Per una altra banda, també hi ha la possibilitat de suspendre els càrrecs que han incomplert els advertiments previs. La suspensió dels càrrecs afectats no és cap inhabilitació. El TC no pot inhabilitar ningú directament. Per fer-ho, ha de derivar l’incident d’execució per la via penal al Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (en el cas dels membres del parlament o del govern). La suspensió d’un càrrec pel TC és una mesura cautelar i temporal fins a una sentència d’inhabilitació definitiva al TSJC o, si fos el cas, al Tribunal Suprem. —Si el ple és declarat nul pel TC, quines opcions hi ha? La nul·litat del ple dictada pel Tribunal Constitucional implica que no hi ha hagut investidura i que arrenca el període de dos mesos definit per l’estatut i pel reglament del parlament per a un nou intent amb el mateix candidat o amb un altre. Com que el president Roger Torrent ja haurà complert l’obligació marcada per l’estatut de proposar un candidat a la investidura i convocar un ple dins els deu dies hàbils posteriors a la constitució del parlament, començarà a córrer el termini dels dos mesos abans no es convoquin automàticament unes noves eleccions. —Quines conseqüències tindrà la declaració de nul·litat de la investidura per part del TC? Si el parlament fa la votació de Puigdemont i el Tribunal Constitucional declara nul de ple dret el ple, difícilment es podrà fer cap pas institucional d’acord amb la legalitat espanyola. Després d’un ple d’investidura, el president del parlament demana al rei d’Espanya que procedeixi a fer el nomenament del president de la Generalitat elegit. I quan el rei espanyol ha signat el nomenament i s’ha publicat al diari oficial, el nou president pren possessió del càrrec dins els cinc dies posteriors. I és en aquest moment que ja pot formar govern i governar. Amb una declaració de nul·litat del TC, tots aquests passos normals en una investidura habitual són estroncats perquè el rei no signarà el nomenament. —Quan començaria a comptar el període dels dos mesos per a fer una nova investidura? La legislació espanyola no preveu ni regula aquesta situació que ara hi ha a Catalunya. Per tant, pertoca a la presidència del parlament, amb el suport dels lletrats de la cambra, d’interpretar quan comença el compte enrere del període per a una nova investidura. Segons les fonts consultades per VilaWeb, hi ha una interpretació favorable que implicaria entendre que el temps corre des d’avui, dimarts 30 de gener, perquè és el dia posterior a la notificació als membres de la mesa de la resolució del TC. El còmput dels dos mesos comença a comptar a partir de la suspensió dictada indirectament pel tribunal espanyol. —Roger Torrent pot canviar el candidat de la investidura a última hora? El ple convocat per a investir Puigdemont no pot servir per a investir un altre candidat. Per tant, si la majoria parlamentària retira el suport a Puigdemont o aquest anuncia al president de la cambra que no té voluntat de sotmetre’s a la investidura, Torrent ha de desconvocar el ple. En resum, el president del parlament no pot canviar el candidat perquè aquest ple ha estat convocat específicament per a investir Puigdemont. —Es pot desconvocar aquest ple i convocar-ne un de nou? Si s’escau que el candidat a la investidura perd el suport de la majoria abans del ple, que aquesta majoria canvia de preferència o que Puigdemont renuncia a ser candidat, després d’haver desconvocat el ple, el president Torrent pot proposar un nou candidat i convocar un nou ple per a demà (dia que acaba el termini per al primer ple d’investidura) després d’haver fet consultes a tots els grups de la cambra. —Tot plegat pot acabar en unes noves eleccions? En principi, si la investidura és anul·lada pel TC o la mesa decideix de desconvocar el ple, començarà a comptar aquest període de dos mesos per a fer una altra investidura. En cap cas no és previst que la nul·litat o la desconvocatòria del ple desemboquin en unes eleccions. Això tan sols podrà passar si s’exhaureix el termini dels dos mesos o si el govern espanyol decideix d’aprovar una nova fórmula del 155 que impliqui tornar a dissoldre el parlament. Amb tot, no serà fins a la formació d’un nou govern que la intervenció de l’autonomia deixarà de tenir efecte i, per tant, la mesura consistiria a activar un nou 155 dins el 155 vigent. —Quan es podria tornar a fer un ple d’investidura? Una vegada anul·lat o desconvocat aquest ple d’investidura, el president Torrent tan sols ha de fer una ronda de consultes als grups de la cambra per a poder convocar un nou ple amb el mateix candidat o un de diferent. No hi ha termini mínim entre el ple d’investidura fallit i el nou. Per tant, si hi hagués el consens necessari de la majoria, aquesta mateixa setmana o la vinent es podria tornar a convocar el ple per a una nova investidura.

Summary: Totes les conseqüències penals, punitives i reglamentàries de la investidura de Puigdemont


La cultura popular és motiu d’estudis i controvèrsies. A vegades, l’explicació de les nostres festes i tradicions no té un origen clar, ni es pot traçar fàcilment. Per això, i per posar en negre sobre blanc la nostra història festiva, és tan important la feina dels folkloristes i estudiosos de la festa. Avui repassem cinc folkloristes barcelonins que han deixat empremta i que cal conèixer: Aureli Capmany (1868-1954) Aquest folklorista va consagrar els seus estudis a la història de Barcelona i al folklore de Catalunya. La seva obra és molt periodística, on hi explica les festes de la ciutat alhora que repassa la història de diversos edificis religiosos. Clica aquí per saber per què va ser tan important per Barcelona. Joan Amades (1890-1959) El més popular, sens dubte. Va néixer al barri del Raval i al llarg de la seva vida va anar recollint les festes i costums del seu entorn. També va viatjar arreu del país i va publicar nombroses obres, que han servit per recuperar i recrear les tradicions d’incomptables viles i ciutats. Clica aquí per saber-ne més. Palmira Jaquetti (1895-1963) Llegiu tot l’article aquí.

Summary: Els 5 folkloristes barcelonins que cal conèixer


Trenta-cinc persones, pel cap baix, han mort a causa de l’esfondrament d’un tram del pont Morandi de l’autopista A-10 a Gènova aquest migdia, segons que han confirmat els bombers italians. Hi ha una dotzena de persones més hospitalitzades, algunes en estat greu. A més, 440 persones han estat desallotjades de casa i la zona continua acordonada per la possibilitat de futurs despreniments. ‘Caldrà derrocar tot el pont de Morandi, amb greus conseqüències sobre el trànsit, els ciutadans i les empreses’, ha anunciat el vice-secretari del Ministeri d’Infrastructures i Transports, Edoardo Rixi, aquesta tarda a Gènova. I ha afegit que cercarien els responsables de l’esfondrament: ‘Un pont com aquest no s’esfondra per un raig, ni per una tempesta, els culpables s’han de trobar.’ Crollo ponte #genova #a10 #viadottomorandi le prime immagini dei #soccorsi. Decine di vittime.Autostrada chiusa, treni sospesi.#vigilidelfuoco sul posto con il #soccorsosanitario #sosemergenza #protezionecivile pic.twitter.com/jA6HFaNTjL — SOS EMERGENZA (@sosemergenza) August 14, 2018 Gènova s’ha despertat aquest matí amb una boira densa i una forta tempesta, per la qual cosa alguns mitjans assenyalaven que el mal temps podia ser el causant de la tragèdia. El pont Morandi creua una zona densament poblada i unes vies de tren. La infrastructura connecta l’oest de Gènova amb les ciutats de Savona i Ventimiglia, a prop de França. El pont fa més de 1.100 metres de longitud i té una alçària de quaranta-cinc metres. Construït a la dècada dels seixanta, fou sotmès a obres de restauració el 2016. Ací podeu veure el tram que s’ha esfondrat: Un testimoni ha presenciat l’esfondrament i ho ha compartit a les xarxes. ‘Oh, Déu meu, Déu meu’, cridava mentre ho enregistrava. Un altre testimoni, que circulava pel pont en aquell moment, ha explicat al diari La Stampa que havia tingut la sensació ‘com si un home fos colpejat per un raig’. El seu vehicle ha quedat a pocs metres de caure al buit. Podeu seguir imatges en directe de la zona al canal de Youtube de La Repubblica: Els serveis d’emergència italians i la Creu Roja també han publicat imatges en què es pot veure la magnitud de l’esfondrament. L’any passat, ja es va esfondrar un pont a la província d’Ancona, a l’oest d’Itàlia. Hi van morir dues persones, que havien quedat atrapades dins el cotxe entre la runa. #Genova: crolla ponte Morandi sull’autostrada #A10, auto e persone sotto le macerie.Sul posto Vigili del Fuoco, ambulanze e forze dell’ordine. Entrambe le carreggiate sono crollate. @emergenzavvf @ComunediGenova @crocerossage pic.twitter.com/QWVwus6qOo — SOS EMERGENZA (@sosemergenza) August 14, 2018 Dalla #Lombardia è appena partita una squadra SMTS (Soccorsi con Mezzi e Tecniche Speciali) composta da 6 volontari diretta a #Genova in supporto ai soccorritori impegnati per il #crollo del ponte #Morandi avvenuta poche ore fa.Tutto lo staff è vicino alle famiglie delle vittime. pic.twitter.com/attztnrbEK — CroceRossa Lombardia (@CRILombardia) August 14, 2018

Summary: Almenys trenta-cinc morts en esfondrar-se un tram del pont Morandi a Gènova


El govern espanyol bloca des de diumenge els estocs i remeses de màscares de què disposen els productors i distribuïdors. El Ministeri de Salut ha obligat les empreses a informar de la quantitat d’estocs que tenen i de la capacitat de produir-ne o d’importar-ne diàriament, i ha retingut el material a l’origen. En alguns altres casos, ha estat directament la Guàrdia Civil que les ha requisades. Només ahir en va confiscar 68.913, segons xifres d’Efe, majoritàriament en remeses localitzades en alguns aeroports, però també en fàbriques que ja s’havien posat al servei dels requeriments del govern espanyol. En un moment en què els sanitaris alerten de l’escassetat de màscares i de material en general als centres de salut i hospitals, el govern de la Generalitat de Catalunya i alguns altres executius de l’estat espanyol han denunciat que la gestió centralitzada del material impedeix que arribi a temps. És el cas de les quatre mil màscares que havien d’arribar a l’hospital d’Igualada i que han estat blocades pel govern espanyol. Fonts del sector de la producció i distribució de màscares consultades per VilaWeb expliquen que tenen estocs paralitzats mentre esperen que el govern espanyol els indiqui què han de fer. La centralització de les màscares també ha fet que sigui gairebé impossible de trobar-ne a les farmàcies, encara que n’hagin encarregat remeses i informin els clients que esperen rebre’n. L’escassetat de màscares, després de la gran demanda que ja va originar la crisi sanitària de la Xina, s’ha accentuat encara més amb l’emergència europea pel reduït nombre d’empreses que poden produir-ne d’homologades. D’una banda, hi ha les màscares quirúrgiques d’ús sanitari habitual i, d’una altra, les FFP2 i FFP3, d’ús corrent per a la indústria i que són de gran eficàcia perquè els filtres que porten eviten que el qui les duu agafi el coronavirus. De fa setmanes, aquestes màscares es destinen a ús sanitari i formen part de la llista de productes centralitzats per Madrid des de diumenge. Ara, fonts del sector apunten que la producció de màscares FFP2 i FFP3 és molt minsa a l’estat espanyol. Del total que se’n consumeixen, un 80% es fabrica a Àsia i la gran majoria del 20% que es fabrica a Europa prové d’Alemanya. Això és una complicació afegida, perquè el 4 de març el govern alemany va prohibir l’exportació de màscares i de roba de protecció mèdica perquè el país en pogués tenir per a afrontar la crisi sanitària. Els metges de la seguretat social alemanya havien advertit que les existències de materials de protecció dels consultoris i centres de salut serien insuficients arran del pronòstic de propagació dels contagis. Ací, la solidaritat europea també ha estat escassa. Per tant, la compra i la donació de màscares per part de la Xina serà clau perquè els centres sanitaris en puguin tenir. El Ministeri de Sanitat espanyol va informar dimarts que començaria a repartir un milió de màscares quirúrgiques a les comunitats autònomes, principalment a Madrid. La meitat les va obtenir d’una donació xinesa: un avió de Xangai va descarregar-ne 500.000 a l’aeroport de Saragossa. El ministeri en centralitza les compres i la distribució i això fa que arribin més tard allà on més les necessiten. El director del Centre de Coordinació d’Alertes i Emergències Sanitàries espanyol, Fernando Simón, va admetre ahir que hi havia problemes de proveïment d’equips de protecció i digués que esperava que es resolguessin ben aviat. Mentrestant, els sanitaris han denunciat reiteradament que els falta material per a atendre els malalts i les dificultats afegides que han implicat els canvis del protocol d’ús. La urgència ha disparat la generositat i la creativitat ciutadana. Associacions i voluntaris han començat a fabricar-ne, però l’escassetat de teixit sanitari homologat i els requeriments per a l’ús sanitari compliquen que empreses del sector tèxtil que s’han ofert a produir-ne ho puguin fer, tal com constaten a VilaWeb fonts d’Ateval, l’associació d’empresaris tèxtils del País Valencià. Mentrestant, grups i associacions xineses continuen aportant material a centres hospitalaris. Dimarts la comunitat xinesa de Reus en va donar tres mil a l’hospital Sant Joan de la ciutat. La falta de màscares no afecta únicament els Països Catalans i l’estat espanyol. Arran de la situació tan greu que viu Itàlia, amb 475 morts i 4.207 casos detectats ahir, el govern de Giuseppe Conte vol augmentar la producció estatal de màscares i ha mobilitzat els tallers de les presons que fins ara es dedicaven a la producció tèxtil perquè en produeixin. La decisió va arribar quan la restricció de visites imposades als presos per a evitar la propagació del coronavirus havia originat motins i protestes als centres penitenciaris. Amb les empreses i fàbriques de distribució blocades a tot l’estat, és molt difícil que les farmàcies tornin a tenir màscares per a vendre. Fedifar, la Federació de Distribuïdors Farmacèutics, que aplega totes les empreses de distribució farmacèutica de gamma completa que operen a l’estat espanyol, ha dit a VilaWeb que els majoristes ja no tenen màscares ni gel hidroalcohòlic perquè el govern espanyol ha intervingut directament els fabricants. Per tant, és gairebé impossible que se’n puguin trobar encara en cap farmàcia.

Summary: Així és com bloca les remeses de màscares el govern espanyol


El govern xilè de Sebastián Piñera va anunciar el 6 d’octubre un augment de 30 pesos en el preu del bitllet del transport. Poc es pensava que aquell anunci, que afectava especialment el metro de la capital, Santiago, desencadenaria les més grans protestes des del final de la dictadura i acabaria obrint pas al canvi de la constitució del país, vigent, de fet, des del temps de Pinochet. Els primers a mobilitzar-se després d’aquest anunci van ser els estudiants, que el dilluns 14 d’octubre van organitzar l’anomenada ‘evasió massiva’ al metro de Santiago. Durant uns quants dies, es van negar a pagar el bitllet i saltaven els torniquets per accedir als trens. El govern va respondre-hi amb un desplegament massiu de Carrabiners, la policia militaritzada del país. Els primers enfrontaments van tenir lloc en diverses estacions de metro de la capital, però la situació es va convertir en un enfrontament directe entre la policia i els manifestants aquell divendres a la tarda i va seguir tot el cap de setmana. A Santiago van cremar edificis, autobusos i estacions de metro, es van multiplicar les barricades i les protestes es van estendre de seguida a altres parts de país, particularment a les ciutats de Concepción i Valparaíso. L’error de l’estat d’emergència La reacció de Piñera va ser un gran error. Va decretar l’estat d’emergència a la majoria de les grans ciutats del país. La mesura era especialment dolorosa perquè, d’acord amb la llei xilena, qui dirigeix els operatius en el cas de la declaració d’estat d’emergència és un general de l’exèrcit. La mesura, que va causar calfreds en un país encara traumatitzat per la dictadura militar de Pinochet, és consagrada a la constitució, que també preveu la possibilitat de proclamar un toc de queda entre les deu de la nit i les sis del matí, i així ho va decretar Piñera. Les dues mesures van fer que molta gent girés els ulls cap a la vigència d’una constitució feta durant la dictadura i aprovada en un referèndum gens net. Per això, molts xilens van veure amb horror com els militars tornaven a ocupar el carrer, un fet inèdit des de la fi de la dictadura, el 1990. El trauma i la indignació creats per aquestes actuacions de Piñera es van estendre durant el darrer trimestre de l’any, amb un degoteig constant de morts, que van arribar a vint-i-nou el 27 de desembre. Els més de 2.500 detinguts i una xifra de ferits indeterminada però molt alta van afegir més tensió encara a una situació que, finalment, va empènyer a canviar la constitució, per un mecanisme que encara s’ha d’anunciar. Piñera ha hagut de cedir davant un moviment que ha paralitzat del tot el país i que ha posat sobre la taula alguns dels tabús més grans de la història contemporània de Xile. La pujada del preu del transport ha estat el detonant que ha fet esclatar el descontentament profund de la ciutadania. No tan sols per les formes autoritàries que consagra la constitució, sinó també pels problemes econòmics que se’n deriven. Una economia profundament desigual Amb una inflació del 2% anual, una taxa de pobresa del 8,6% i un creixement que esperava arribar enguany al 2,5% del PIB, un dels més alts d’una regió en crisi, el model de Xile, aparentment, causa enveja a l’Amèrica Llatina, però en realitat les seues desigualtats són extremes. El president de la República, Piñeira, és gairebé una caricatura de les elits del país: fill d’un ambaixador, nebot del president de la conferència episcopal i estudiant dels millors col·legis de Xile, a Brussel·les i a Harvard. Va treballar com a economista en diverses institucions internacionals abans de fer una fortuna en els negocis a final de la dècada de 1970, uns anys després que Pinochet establís la dictadura militar. El 2017, la seva fortuna s’estimava en 2.700 milions de dòlars (2.400 milions d’euros). No és difícil que els manifestants l’identifiquen amb tot allò que volen combatre: la desigualtat i la corrupció. Si bé l’ingrés per capita de Xile, de més de 20.000 dòlars (17.920 euros), és el més alt de l’Amèrica Llatina, el país ocupa el lloc 113 de 128 (segons l’ONU) al rànquing de països amb la distribució d’inversió més baixa. Cinc famílies, cinc, controlen una quarta part del PIB de Xile i la seua influència és cada vegada més alta. Per contra, el sistema de pensions és força criticat. Es va instaurar durant l’època de Pinochet i s’emporta el 10% de tots els sous, però a canvi ofereix un sou inferior, gairebé sempre el mínim interprofessional, d’uns 400 dòlars (358 euros). L’educació i l’atenció medica, privatitzades, són molt cares i el resultat de tot plegat és que un de cada tres xilens no pot assumir el deute que contrau. Aquesta situació explica la reacció social que va seguir a la protesta contra les tarifes del metro i la reacció autoritària del govern. Al cap i a la fi Xile sembla que ha arribat al punt en que es pot qüestionar la constitució i trencar amb l’arquitectura institucional heretada de Pinochet. Un referèndum els primers mesos de 2020 decidirà si la població vol reformar o no la constitució i si el resultat és positiu es començarà un procés per a crear-ne una de nova. Aconseguir això ha significat, però, una violència extrema i tres mesos llargs de confrontacions com no s’havien vist des de feia dècades. Confrontacions que han posat Xile en l’Atles de les revoltes que han sacsejat el món aquest 2019. Marco Kremerman: ‘A Xile es reprimeix per evitar que el model econòmic es toqui’

Summary: Xile: una revolta per a posar fi a l’herència constitucional de Pinochet


Viena Edicions, dins la col·lecció ‘Petits plaers’, publica El blat tendre, una novel·la breu escrita per Colette sobre una història d’amor en el pas de la infantesa a l’adolescència. El segell recupera la traducció que en va fer Ramon Folch i Camarasa. El llibre arribarà a les llibreries aquesta setmana entrant. Podeu llegir-ne un fragment. Colette és una figura de les lletres franceses i tot un símbol d’alliberament femení. Criada al camp, es va casar molt jove amb l’escriptor parisenc Willy, qui la va encoratjar a escriure les primeres novel·les, que es van publicar amb el nom d’ell. El 1906 se’n va divorciar i va començar la batalla legal per a reivindicar l’autoria de les seves obres. Molt interessada en el teatre i la dansa, va participar en diverses peces de music hall. Fou la primera escriptora que va formar part de l’Acadèmia Goncourt i també la primera que la va presidir. La responsable de la col·lecció ‘Petits plaers’, Blanca Pujals, explica als lectors de VilaWeb per què aquesta obra era la que Colette s’estimava més de tota la seva producció literària. Diu Blanca Pujals: «Colette és una autora que em feia il·lusió editar per dos motius: primer, perquè és una de les grans autores de la literatura francesa i és un nom que honora un catàleg, i segon, perquè volia reivindicar la seva figura injustament oblidada pel fet de ser dona. De tot el que he llegit de Colette, el que més em va agradar va ser El blat tendre. Per la bellesa de la narració i per la complexitat psicològica dels personatges, em va semblar que era un llibre que podia interessar molts lectors. Al capdavall, molts de nosaltres hem tingut un estiu de joventut a la platja del qual guardem un record especial. Encara que em semblava impossible que poguéssim aconseguir-ne els drets (no podia ser que ningú estigués editant aquesta joia!), els vam obtenir tant en català com en castellà. Per al català, vaig optar per recuperar la traducció de Ramon Folch i Camarasa: és una traducció excel·lent d’un traductor excel·lent! En castellà, en canvi, vaig creure necessari encarregar una traducció nova i ho vaig demanar al gran traductor José Ramón Monreal, amb qui ja havia treballat en altres ocasions. Un traductor d’aquells de vocació, que entra al fons de cada llibre i en el món literari de cada autor. Va ser ell qui va trobar un discurs de Colette en el qual explicava que El blat tendre era el llibre que més s’estimava de la seva producció literària. L’any 1954, el cineasta Claude Autant-Lara va filmar una adaptació cinematogràfica d’El blat tendre. Colette, que llavors tenia més de 80 anys i que moriria poc després, va assistir a la primera projecció pública que se’n va fer i va adreçar un discurs als assistents. I en un moment d’aquest breu discurs, diu textualment: ‘D’entre els meus llibres, El blat tendre, que tracta de pintar l’amor naixent i el difícil pas de la infantesa a l’adolescència, és potser per a mi el més estimat de tots.’ De fet, veiem molts aspectes de la vida de la mateixa Colette reflectits en l’obra. L’episodi de ‘la dama blanca’ està inspirat probablement en la relació que ella va tenir amb el fill de divuit anys del seu segon marit.»

Summary: Avançament editorial: L’adolescència segons Colette


La diputada de la CUP Maria Sirvent ha assegurat que la seva formació política no espera res de la reunió de demà entre el president català, Quim Torra i el president espanyol ,Pedro Sánchez. Ho ha dit avui en una entrevista a Catalunya Ràdio. ‘Un diàleg amb algú que no accepta el dret d’autodeterminació és un diàleg viciat del començament, que no serà en igualtat de condicions’, ha remarcat Sirvent. I hi ha afegit: ‘Ja ens agradaria que n’hi hagués, però no n’hi ha’. Per a la política, en la reunió no s’hauria de plantejar el dret d’autodeterminació, sinó que el president espanyol l’hauria de reconèixer. La reunió, doncs, segons ella, servirà per a acostar Catalunya al marc de l’autonomia o apuntalar el règim del 78. Per això ha expressat la seva preocupació, perquè no se’n derivarà el reconeixement del dret d’autodeterminació, ‘negat sistemàticament per l’estat espanyol’. ‘Nosaltres no ens reuniríem amb qui no accepta un dret tan essencial com aquest’, ha afegit.

Summary: La CUP espera res de la reunió entre Quim Torra i el president espanyol


El Ministeri d’Exteriors ha destituït el cònsol general espanyol a Edimburg, Miguel Ángel Vecino, segons que han confirmat a l’ACN fonts del ministeri. El cessament arriba després d’haver afirmat en una carta que, si Escòcia assolia la independència, no hauria ‘d’esperar a la cua’ per tornar a la Unió Europea (UE). La missiva es va publicar a The National i hi expressava la seva opinió, en la línia de la del ministre d’Exteriors en funcions, Josep Borrell, que va dir que, en cas d’acord entre Londres i Edimburg per fer un referèndum, Madrid reconeixeria la nova Escòcia independent perquè no voldria ser ‘més papista que el papa’. Però Vecino anava més enllà i negava que, després, una vegada independent i a fora de la UE, Escòcia hagués de fer cua per darrere d’estats com Turquia o Sèrbia. ‘L’entrada a la UE no depèn de cap manera d’esperar en una cua’, assegurava a la carta.

Summary: Destitueixen el cònsol general espanyol a Edimburg després d’haver dit que una Escòcia independent podria tornar a la UE


L’ex-president de la Generalitat Francisco Camps ha estat citat a declarar com a investigat el dia 24 de gener pel cas de la Fòrmula 1. Segons el jutge, és acusat de malversació i prevaricació. El jutjat d’Instrucció número dos de València investiga les irregularitats en l’organització de l’anomenat Gran Premi d’Europa entre el 2008 i el 2012.

Summary: Francisco Camps, encausat pel cas de la Fòrmula 1


Retratem l’escriptor Josep M. Espinàs, avui que fa noranta anys. I el definim tot jugant amb el format de diccionari, que a ell tant li agrada, i aplegant entrades que en conjunt el poden caracteritzar, ens el poden acostar. El contingut de cada entrada s’ha confegit a partir d’entrevistes fetes durant la seva carrera o bé a partir de la seva obra, vastíssima: noranta llibres i aviat noranta-un, perquè prepara el volum Collita d’emocions, una tria de moments i personatges sorgits de la vintena de Viatges a peu que ha escrit. Segons la seva editora, Isabel Martí, el llibre podria sortir a principi de setembre, coincidint amb la Setmana del Llibre en Català. Les cites entre cometes volades són extretes d’entrevistes. Les que van entre cometes baixes són tretes de les seves obres o d’uns altres textos publicats. AFORTUNAT “Al llarg de tots aquests anys he viscut l’atribució de tota mena d’intencions. Però m’he acostumat a acceptar-ho. Jo sé que no tinc certes intencions: sé que no he fet mai res per guanyar diners, que no he fet mai res perquè m’aplaudissin. Ara, em considero un privilegiat, això sí que puc dir-ho, perquè sense haver tingut intencions ni premeditar res, m’he pogut dedicar a un ofici que m’agrada, la gent m’ha acceptat en aquest ofici i així he anat vivint els anys, amb tranquil·litat de consciència. En aquest sentit em considero afortunat.” A PEU… Els viatges a peu de Josep M. Espinàs, pels Països Catalans però també per terres aragoneses, basques, castellanes i gallegues ocupen un conjunt de vint volums i són un gènere per si mateix. L’estudiosa d’aquests volums Elisabet Armengol diu: «El gènere que es va construint a poc a poc amb aquesta sèrie de viatges, tots ells bastant semblants, però a la vegada lleugerament diferents –ja sigui per les particularitats de l’indret o per les incidències i anècdotes que hi tenen lloc, que comporten diferents registres narratius– conformen segons l’autor una “col·lecció de narrativa inusual”, una “aportació modesta però fins ara inexistent –per la intenció i la continuïtat– en la producció de la literatura catalana”, que s’emmarca dins del gènere literatura de viatge, que a la vegada forma part de les escriptures del jo. (…) Espinàs expressa que per a ell els viatges a peu han representat un gran ensenyament a l’hora d’aprendre a respectar la diversitat humana, però sobretot una doble experiència: “el coneixement dels altres i la valoració exacta de nosaltres mateixos”.» Espinàs a peu per Aragó. ARTICULISTA El 23 d’abril de 1976 sortia el primer número de l’Avui, i Josep M. Espinàs hi començava a publicar un article d’opinió diari (tret del dilluns). De llavors ençà, s’ha passat quaranta anys escrivint i publicant cada dia una columna a la premsa. Primer al diari Avui i després a El Periódico. Abans ja havia col·laborat a la premsa, amb reportatges a la revista Destino i articles a El Correo Catalán. El seu primer article va aparèixer el 1949, quan tenia vint-i-dos anys. Avui, la suma dels articles que té publicats als diaris supera els 11.000. Espinàs és un articulista atípic, perquè fuig de l’anàlisi política, se centra en fets populars i quotidians, però sense deixar d’aportar-hi reflexions pròpies, de gruix. El llibre Una vida articulada recull la seva activitat com a columnista, amb voluntat d’antologia. Ell ha dit: «La meva addicció a l’article ha esdevingut tan escandalosa que em temo que ja no tinc la força de voluntat de plegar. Són molts anys…» BARÇA Es pot llegir a la web del Futbol Club Barcelona: El ‘Cant del Barça’ es va estrenar el 27 de novembre de 1974, dins els actes del 75è aniversari de l’entitat, abans del partit que culminava aquella efemèride. 3.600 cantaires, dirigits pel mestre Oriol Martorell, des de la gespa de l’estadi, van posar veu en públic per primera vegada al nou himne. La lletra l’havien escrita Josep Maria Espinàs i Jaume Picas, i la música l’havia composta Manuel Valls. Ràpidament aquest himne es va fer molt popular, gràcies al ritme, al fet que és possible d’acompanyar-lo picant de mans, i a una lletra molt encertada, que resumeix els valors que s’associen al barcelonisme, especialment l’esperit d’acollida a tots els qui volen integrar-se en la societat catalana, i l’esperit de club, que ha de ser present en tota la massa social. CANÇONS INFANTILS En el llibre-disc Les 26 cançons infantils (La Campana), Josep M. Espinàs escriu: «S’havia aconseguit arrencar el moviment de la Nova Cançó. Eren els anys seixanta del segle passat. El moviment creixia perquè s’hi anaven incorporant nois i noies joves.  Però hi havia una altra generació, la dels nens i les nenes de pocs anys. I quines cançons els arribaven? Algunes d’aire tradicional.  Aleshores vaig pensar que es podia obrir un nou camí perquè les criatures s’afegissin al corrent de cançó en català que havien iniciat els grans.  Aleshores jo estava vinculat a Concèntrics, l’empresa discogràfica que havia creat Ermengol Passola.  Em va semblar que el desafiament era apassionant. Jo ja tenia l’ofici de fer cançons i podia intentar aplicar-lo a les cançons per als petits.  La música l’havia de fer un músic professional que, a més, tingués una excepcional capacitat de construir, a partir de cada tema, un ritme i una melodia adequada. Francesc Burrull era aquest expert.» CAPELLETES LITERÀRIES “Jo crec que per a l’escriptor és bo tenir connexions fora de la seva pràctica d’escriptor per no tancar-se en ell mateix, per aprendre coses de la vida i després portar-les a la seva literatura. Jo no he connectat amb grups literaris, però ja des de molt jove. No feia com aquells poetes joves que anaven a casa del Riba, per exemple, per veure el mestre. No és que hagi tingut una falta de respecte, és que és el meu temperament. A mi m’avorreixen les discussions literàries. Jo tinc una penya que es reuneix cada setmana i entre aquests amics no n’hi ha cap altre d’escriptor. Hi ha un ginecòleg, un relacions públiques, un microbiòleg, un especialista en cinema, un dissenyador. Jo amb aquesta penya no parlo pas dels meus llibres.” DICCIONARI COROMINES “Sóc un gran admirador de Joan Coromines, el filòleg, el consulto sovint per plaer. Obro per qualsevol pàgina i trio una paraula. M’explica d’on ve cada paraula, què significa. Els orígens de les paraules sempre m’han interessat molt. Potser perquè em dic Espinàs, que la gent no sap que ve del Rosselló i l’espinàs és l’esbarzer. Però jo procuro no tenir punxes.” EDICIONS LA CAMPANA Josep M. Espinàs i Isabel Martí van fundar Edicions la Campana el 1985. L’escriptor i l’editora s’havien conegut un any abans a Enciclopèdia Catalana, on ell formava part del consell literari de Proa i ella hi feia de secretària. Els primers llibres que van editar foren títols de l’Espinàs: un primer recull d’entrevistes del programa Identitats, Aprendre a conviure, un segon volum d’Identitats i El teu nom és Olga, el més venut de la història de l’editorial. ESPAI I TEMPS “L’espai per a mi és molt més important que el temps. El temps ens modifica d’una manera visible; en canvi no ens adonem de com ens modifica canviar d’espai. Som uns altres. El temps se’m fa evident. Tot passa en el temps. Els dies no tenen importància, perquè jo penso el temps present. M’interessa el temps com a producte que s’ha incorporat a la meva vida i a la meva experiència, no pas per fer discursos.” ESTIL “Amb els anys fas un aprenentatge: cada vegada amb menys paraules intentar dir més coses. Coses que no són transcendentals, però que reflecteixen la meva manera de veure les coses, la realitat, la gent. Es barreja l’apunt autobiogràfic amb la realitat que m’envolta. Amb la quantitat de llibres que he fet, si no anés depurant, em penso que no hauria arribat enlloc.  Jo no he trobat una manera d’escriure, jo he tingut una manera d’escriure. En aquest sentit sóc fatalista. Jo no busco, m’he trobat sempre que les coses sortien com sortien. Potser perquè era l’única manera que podien sortir de mi.  Jo no vaig decidir ser escriptor. La millor frase que m’han dit mai va ser una vegada fent un viatge a peu, essent a la Pobla de Massaluca (a la Terra Alta), una senyora em va dir: ‘A vostè no li diuen escriptor?’ Jo sóc una persona a qui diuen escriptor, no una persona que va voler ser escriptor. Són els altres els que m’han fet escriptor.” I al llibre El meu ofici, diu: «L’estil és una cosa molt delicada. Si el forces per pujar un graó en l’escala de la prestigiosa complexitat, el risc de frustració és considerable.» ÈXIT “He d’acceptar l’èxit, però no és una paraula que jo faci servir mai. No és del meu vocabulari familiar. Prenc la cita de Thomas Merton, que deia: Condicions per tenir èxit? Primer, tenir-ne ganes (els més pedants en diuen vocació). Després, tenir unes determinades aptituds. Determinades, perquè si en tens moltes, l’esforç que fas és mínim i no van endavant, i si no en tens cap, no ho pots fer. I en tercer lloc, que les circumstàncies no siguin massa desfavorables. No que sigui favorables sinó que no siguin excessivament desfavorables.” IDENTITATS Un programa d’entrevistes dirigit i presentat per Josep M. Espinàs, que es va emetre per TV3 entre el 1984 i el 1988. Espinàs va entrevistar les personalitats més significatives del món cultural català, en els gairebé cent capítols de la sèrie. Aquest programa el va fer molt popular. Entre els entrevistats: Salvador Espriu, Joan Coromines, Montserrat Roig, Pere Calders, Oriol Bohigas, Antoni Tàpies, Tísner, Carme Serrallonga, Eliseu Climent, Pere Duran Farell, Lluís Llach, Oriol Regàs, Joaquim M. Puyal, etc. INVENTARIS A Josep M. Espinàs li agrada de fer llibres d’inventari. N’ha escrits sobre els records de la seva infantesa; en forma de cartes, sobre la relació amb la seva filla Olga; a seixanta-cinc anys, sobre les jubilacions que ha anat practicant en el curs de la vida; a setanta-quatre anys, sobre els moments que salva en un ‘temps afegit’ de vida; sobre les relacions particulars que ha establert amb alguns escriptors destacats, sobre l’ofici, el fet de ser escriptor i d’escriure… Són llibres que formen un tot i que es poden llegir com unes memòries fragmentades. Espinàs amb la seva editora, Isabel Martí. ISABEL MARTÍ Editora de Josep M. Espinàs des del 1985. Tots dos, cofundadors de la Campana (‘It’s a bell’ – Isabel: Espinàs es va inventar el nom de l’editorial a partir d’aquest joc fonètic). En el llibre El meu ofici, parlant d’editors amb els quals havia treballat, diu d’Isabel Martí: «…per primera vegada, i quan ja havia publicat més de quaranta llibres, em vaig trobar amb una editora que llegia els originals, feia anotacions al marge del meu text, em proposava petits afegits o supressions. És a dir, algú que, en col·laboració amb l’autor, exercia el seu ofici d’editor.  He acceptat sense dubtar el noranta per cent de les observacions que m’ha fet. He tingut, doncs, aquesta sort: trobar un editor que s’estima els seus autors, que els respecta i que treballa a favor de la qualitat dels seus llibres. Ni amb autoritarisme ni amb indiferència. Amb convicció. Sóc conscient del meu privilegi.» LECTORS Diu Espinàs: “No penso que hagi estat un dels escriptors més populars, però sí que puc ser un dels escriptors que té més fidels seguidors, perquè han trobat una mena de literatura, un estil, una manera d’explicar i han fet compatible aquesta literatura amb la seva vida, amb la seva experiència.” L’escriptor va dedicar un llibre a algunes cartes que havia rebut de lectors al llarg de la seva dilatada carrera d’articulista. És Entre els lectors i jo. Hi diu: «No hi ha dos lectors iguals. Les reaccions davant d’una frase, d’un títol o d’un article sencer són extraordinàriament diverses, encara que cada lector pensi que la seva valoració és la natural, la raonable. L’articulista sap que no. L’articulista sap, per experiència, que les interpretacions del que ha escrit són múltiples. Sovint rebem cartes amb algun comentari que no ens hauríem imaginat mai.» MORT “Jo en parlo de la mort, perquè és un fet evidentíssim, però no m’impedeix pensar en el dia a dia, en el minut, en el segon.” En el llibre La bella capitana, Espinàs parla de la mort com a fet natural, quotidià, repetit. Però ple de matisos. Escriu: «Hi ha morts que són estèrils. Són com un gra que cau de l’arbre en terreny inhòspit. Hi ha morts fecundes, que reneixen en els sentiments, en les idees dels altres. Morts que han deixat un petit rastre en uns llibres, en unes músiques, en unes pintures. Són les morts que han estat acollides pel pas del temps. La mort potser existeix perquè una nova vida pugui empènyer el món. No sempre és fàcil dominar els finals.» NÉSTOR LUJÁN Periodista, gastrònom, i escriptor, fou un dels grans amics d’Espinàs, a més de ser el seu cunyat. A Una vida articulada escriu, arran de la mort de Luján: «Has estat això, espiritual i sensual, un prodigiós barrejador de sucs de vida, l’home més allunyat del monolitisme, el més antipedant dels cultes, i la llibertat de la teva intel·ligència et feia dir que no suportaves la perfecció. Jo també ho crec: deixar-se endur per un batec arriscat d’entusiasme val més que assegurar-se un rigor esporuguit. Tota la vida has estat això, Nèstor, un desafiador incorregible i feliç.» Josep M. Espinàs NOVEL·LES I PROSES L’inici literari d’Espinàs va ser en l’àmbit de la ficció. Del 1953, amb Com ganivets o flames (premi Joanot Martorell) fins al 1968, va escriure nou novel·les, entre les quals va aconseguir el premi Sant Jordi per L’últim replà (1961). Després va dir prou i de llavors ençà s’ha dedicat als gèneres de no-ficció: els llibres de viatges, proses memorialístiques, de reflexió sobre temes actuals o intemporals, etc. Ell s’explica: “Literàriament no m’he penedit mai de res. Tampoc no he planificat mai res. Ha sortit el que ha sortit. Cert que vaig fer nou novel·les i vaig guanyar el premi Sant Jordi. I els editors volien publicar novel·les i els lectors les compraven. Semblava que havia de seguir aquest camí. Per què vaig deixar d’escriure novel·les? No ho sé. No em sap greu haver deixat la novel·la. Era una època que tampoc no hi havia prosa narrativa en català. Hi havia una preponderància de la poesia en la postguerra immediata. I era molt estrany que un noi jove català, que havia anat a l’escola en castellà, escrivís en català una novel·la. Però tampoc no ho vaig planificar. Ho he fet sempre tot així, com si fos fàcil. Per això no he tingut enveges, obsessions ni ambicions. A mi la literatura m’és fàcil, però no dic que sigui fàcil.” OFICI “Tots els textos que escric no els he planificat prèviament. Agafo una idea i començo a escriure i quan s’acaba, s’acaba. I oblido els textos immediatament. Formen part del passat. Tot el que escric és fet sense premeditació i no ho corregeixo mai. No sé corregir, perquè no estic segur de millorar-ho. Estic segur que el que em surt per primer cop és el millor que em pot sortir. Tot i que jo no sé mai si el que escric està bé. Aquest és el secret. Hi ha un subconscient que em diu que allò valia la pena escriure-ho i que deu tenir un interès. Però és allò. I tornar a pensar en una cosa que m’ha sortit seria com falsificar-me a mi mateix. La literatura és el com, no pas el què.  I jo no aspiro a la perfecció.  A mi no m’agrada patir. Si hagués de patir, tot escrivint, no escriuria. Per escriure, patir? No m’imagino patint pel meu ofici. Si una cosa no m’ha sortit d’entrada ho he deixat córrer. Patir no va lligat a l’ofici d’escriure.” Va dedicar el llibre El meu ofici al seu ofici d’escriptor. OLGA El teu nom és Olga és el llibre més venut dels noranta que ha publicat Josep M. Espinàs: 94.000 exemplars i traduït a vuit llengües. El llibre, dedicat a la seva filla Olga, que té síndrome de Down, és escrit en forma de cartes. Al començament d’aquest volum Espinàs s’adreça al lector: «Amb els anys he anat madurant el convenciment que la relació entre l’Olga i jo no era un afer estrictament privat, i segurament la meva condició d’escriptor m’ha empès a córrer el risc de passar la barrera. El risc és, sovint, l’amic que ens ajuda a fer amics, i voldria que totes les Olgues del món en tinguessin cada dia més. Per això les havia d’escriure, aquestes pàgines. I m’hauria sabut greu no arribar-hi a temps, perquè penso que si en aquest llibre hi ha alguna cosa vàlida és l’amor a la vida.» OLIVETTI A El meu ofici escriu: «Una de les gràcies que trobo a la meva vella Olivetti és que quan hi escric fa soroll.  Quan tinc una idea clara, la sèrie dels petits sorolls s’accelera, és més rítmica. A vegades, dubto i m’aturo després de vuit o deu percussions. Normalment és un silenci curt. Si fos llarga, la pausa, voldria dir que allò que vull escriure encara no ho tinc prou madur. Aquests silencis de la màquina són fracassos temporals. Quan torno a sentir el tac-tac, tac, tac-tac-tac-tac, el soroll irregular em tranquil·litza, m’anima. És com si, quan pico la te, i la o, les lletres em parlessin. El meu teclat de palanques té vida. Pica sobre la cinta que va passant lentament. Aquest és el soroll del meu ofici..» I també explica en una entrevista: “Aquesta Olivetti m’ha acompanyat cinquanta anys. És un dels grans amics que tinc. I penso que no l’abandonaré mai. I si m’abandona ella, doncs què hi farem.” PIPA “Hi he fumat sempre. I realment m’ha acompanyat en tots els viatges a peu. Quan dubto, encenc una pipa i mentrestant penso. La pipa, per mi, és un instrument de treball, perquè és còmplice del que escric.  La màquina d’escriure té un ritme i la pipa en té un altre. Les diferències són evidents, que la pipa separa i la màquina continua. Però sí que és cert que amb totes dues coses el món funciona i que estic en un món on jo també puc funcionar.” POPULAR “Sí que sóc un escriptor popular. Miro de ser rigorós amb les paraules, i en aquest cas popular vol dir conegut del poble. Però per una part petitíssima del poble sóc popular. Has de tenir en compte les proporcions. Sóc molt relativista amb tot això. Fa temps, quan anava pel carrer i em parava una persona i em deia: ‘Jo el llegeixo sempre’, em posava vermell i no sabia contestar amb naturalitat. Això m’amoïnava una mica. De jove he estat molt tímid. Això se m’ha curat amb l’edat. Però sí que tinc un cert punt de no voler presidir, de prendre un paper més discret.” POSTERITAT «Si he de ser franc, absolutament franc, la posteritat no l’he tingut mai en compte.  En principi, la norma és l’oblit progressiu, i l’experiència demostra que, si la mort proporciona un cert prestigi notable, aquest prestigi és momentani. Si alguna cosa em preocupa una mica és la pre-posteritat, és a dir, no poder acabar el llibre que estigui escrivint. Perquè m’agrada començar i acabar. Que això és la vida.» PREDICCIONS “Ben poques coses que s’han predit han passat. Ben poques coses. Hi havia científics i tècnics que deien que el petroli s’acabaria el 1972. Després van dir el 2010. Ara ja parlen del 2050.” PUDOR “Els Espinàs tenim pudor a expressar els sentiments. Però això no crec que afecti els meus llibres, perquè en el moment que els escric no tinc pudor ni tinc res, perquè no sé què estic fent. Tinc al cap alguna cosa i intento trobar les paraules per explicar-la. I ho faig amb naturalitat i llibertat, sense haver-me programat per fer un llibre que tracti d’un tema d’una manera determinada. Això seria massa artificiós.” Espinàs a l’anterior redacció de VilaWeb, amb motiu dels seus vuitanta anys. RECORDS “Jo recordo poc. Tinc imatges visuals. Els meus records són visuals. Sóc molt visual i això potser en la meva literatura es veu. De dates, en canvi, no en retinc mai cap. Jo no tinc records amuntegats de l’estil: ‘Quan tenia set anys…’ Quan jo tenia aquesta edat era molt petit, és l’única cosa que sé.” SANT JORDI Durant 62 anys consecutius, per la diada de Sant Jordi, Espinàs ha presentat llibre nou i ha sortit al carrer, a signar exemplars, a trobar-se amb els seus lectors. Explica: “Una vegada, per Sant Jordi, se’m va atansar una noia i em va demanar que dediqués el llibre a la seva filla, que encara no havia nascut. No hi era, però ja li volia començar a fer una biblioteca. És curiós. Aquesta festa m’agrada, perquè veus la diversitat de lectors i et cures de qualsevol idea monolítica sobre el que sigui.” SENY “Veure és opinar, perquè cadascú té la seva mirada i si ho escric d’una determinada manera, opino. I el lector sempre té una opinió del que fas. Aquest és el risc d’escriure, que els altres opinen, allò que has volgut i allò que no has volgut. I has de passar aquesta penitència. T’hi has d’acostumar i no enfadar-te. El l’ector estàa en el seu dret. De mi han opinat les coses més contràries. Que sóc un home de seny, per exemple. Ja sé que ho sóc en moltes coses, però faig coses que no són assenyades. De fet, no ho sóc pas un home de seny. Escriure poemes a l’adolescència, ja no és de seny; als quinze anys escriure una novel·la, ja no és de seny; a la postguerra escriure una novel·la en català, no és de seny. Després, decidir-se obrir camí amb la cançó, no és assenyat… He fet moltes coses a la vida que no són assenyades tal com s’entén seny: sigues prudent, calcula les coses bé i pren la decisió adequada.” SETZE JUTGES Tal com s’explica a la Viquipèdia: Els Setze Jutges va ser un grup de cantants en llengua catalana fundat el 1961 per Miquel Porter i Moix, Remei Margarit i Josep Maria Espinàs. La seva missió era impulsar el moviment de la Nova Cançó i normalitzar i defensar l’ús del català cantant cançons contemporànies en la nostra llengua. Els primers membres, com Miquel Porter i Moix o Josep Maria Espinàs, van decidir retirar-se quan aparegueren cantants professionals. Varen començar cantant cançons pròpies i versions de cantants francesos, especialment Georges Brassens, un dels màxims exponents de la cançó protesta. Més tard, el cercle s’anà ampliant amb nous cantants: Delfí Abella, Francesc Pi de la Serra, Enric Barbat, Xavier Elies, Guillermina Motta, Maria del Carme Girau, Martí Llauradó, Maria Amèlia Pedrerol, Joan Ramon Bonet, Joan Manuel Serrat, Maria del Mar Bonet, Lluís Llach i Rafael Subirachs. El cantant Raimon també estigué vinculat al grup durant els inicis de la seva carrera. VIDA I FESTA Del llibre I la festa segueix, Espinàs comenta: “Mentre visquis, vius una festa. Viure és tan interessant! Anar pel carrer, pujar a un autobús, sentir què diu pel mòbil una noia, que deixa anar un crit i m’espanta… La vida és una cosa que no s’acaba mai si vas amb els ulls i les orelles ben obertes. I, per tant, la festa segueix, la vida segueix. Festa és un sinònim de vida.” VERSOS “Jo sempre he escrit versos. Sóc una persona de les que encara fa versos, no poemes i encara menys, poemaris. Són versos d’ocasió. Conec la mètrica, la tècnica. I per a la penya que freqüento, cada any faig uns versos per Nadal, correctes, amb una mica d’ironia, em diverteix fer-ne. Ara, la poesia és secreta, encara que n’he publicat alguna. Jo he publicat dotzenes de versos en català a la revista Sábado gráfico, fent sàtira política. De jove vaig fer els versos d’adolescent corresponents. M’ha agradat sempre fer versos, i trobo que és interessant, perquè et dóna una disciplina tècnica. M’interessa molt la música a mi i m’agradaria que algun crític digués: ‘I la música d’aquestes proses està bé i per això de tant en tant les fa en vers’. L’accent per a mi compta molt. Potser la música que hi ha en cada frase meva, és el que fa que el lector s’hi senti identificat, perquè viu la música, no només la idea. El ritme, paraula clau.”

Summary: Josep Maria Espinàs: la vida sempre escriu


La CUP Capgirem Barcelona ha denunciat un agent de la Brigada Mòbil dels Mossos d’Esquadra com a presumpte autor d’una agressió al regidor de la formació a l’Ajuntament de Barcelona Josep Garganté. Els fets haurien tingut lloc en el marc del desallotjament del Banc Expropiat del barri de Gràcia, durant una de les accions de protesta que es van produir per intentar recuperar l’espai. En un comunicat que ha fet públic la formació anticapitalista s’explica que l’acció transcorria amb normalitat i sense enfrontaments i que Garganté va ser agredit sense cap justificació per l’agent, que segons el partit formava part de l’operatiu desplegat a l’entorn del Mercat de l’Abaceria Central. També s’ha denunciat que la resposta institucional a les protestes i accions de la ciutadania a l’entorn del Banc Expropiat va ser la repressió policial que es va saldar amb més d’un centenar de persones ferides. Pel que fa a la presumpta agressió a Garganté, la CUP Capgirem Barcelona assegura que li va provocar un hematoma a l’esquena. El partit indica que es va poder obtenir el Número d’Operatiu que duia l’agent, i que li ha interposat una querella criminal ‘per tal que aquesta agressió no quedi, de nou, impune’. La CUP Capgirem Barcelona ha lamentat novament i ha denunciat enèrgicament la impunitat de les agressions de la Brigada Mòbil a causa de la protecció del mateix cos i del Govern, i amb la sistemàtica impossibilitat d’identificar els agents implicats.

Summary: La CUP de Barcelona denuncia un agent dels Mossos com a presumpte autor d’una agressió a Josep Garganté


ERC ha acceptat que es retiri la condició de diputat del president Quim Torra. Així ho ha explicat el portaveu d’ERC Sergi Sabrià en una compareixença que ha fet després de la reunió de la mesa prèvia al ple d’aquesta tarda. Sabrià ha dit: ‘Avui som en una decisió crucial, acabant la legislatura amb una nova desobediència simbòlica o plantant cara a l’estat i lluitant pels drets del president Torra i protegint el parlament. No podem alimenar relats màgics, la ciutadania d’aquest país no s’ho mereix. La nostra proposta és per enfortir-nos a tots els nivells. La proposta passa per blindar el càrrec de president de la Generalitat; lluitar per revertir la injusta decisió de la JEC i assegurar l’efectivitat de les votacions del parlament i deixar el vot de Torra actualment en suspens, segrestat per la justícia espanyola.’ Per a ERC Torra és president a tots els efectes (no perdent el càrrec malgrat que perdi l’escó) i ‘políticament per a nosaltres és diputat’, ha dit Sabrià. Posteriorment, durant el ple, Sabrià ha repetit la postura del partit republicà i ha emplaçat JxCat a deixar de banda la ‘desobediència simbòlica’ i que Torra sigui el president que aprovi el pressupost: ‘Nosaltres no som el rival, som el seu aliat’, ha dit adreçant-se a Torra. Aquest matí, el secretari general de la cambra, Xavier Muro, ha informat la mesa que havia ordenat als serveis del parlament que procedeixin a retirar l’escó a Torra. Els membres de Junts per Catalunya a la mesa del parlament han presentat una proposta d’acord per a deixar sense efecte les instruccions del secretari general de la cambra. Així ho han traslladat el vice-president primer de la mesa, Josep Costa, i el secretari primer, Eusebi Campdepadrós, al conjunt de lea mesa amb l’argument que les instruccions de Muro que pretenen fer efectius els acords de la JEC contravenen l’ordenament jurídic i també la resolució del parlament de ratificació de Torra del 4 de gener. ‘Són nul·les de ple dret i no poden produir cap efecte’, diu la proposta d’acord que han presentat i que no s’ha aprovat per omissió, perquè no s’ha arribat a sotmetre a votació. La proposta demanava de deixar sense efecte les instruccions del secretari general del parlamemt, confirmar la condició de diputat de Torra, requerir a la JEC que anul·li l’acord del 23 de gener. Però la proposta no ha tirat endavant. Fonts de JxCat atribueixen la responsabilitat al president de la cambra, Roger Torrent, que no l’ha sotmès a votació perquè considera que és una qüestió merament administrativa. Segons fonts d’ERC, en canvi, perquè no hi havia acord entre els tres grups independentistes a l’hora de sotmetre-la a votació. D’altra banda, la Junta Electoral provincial ha informat que el secretari de l’organisme, José Marín, anirà aquesta tarda a la cambra per lliurar les credencials de l’escó de Torra a Maria Senserrich, que formava part de les llistes de Junts per Catalunya, però que ha deixat la política activa. A més a més, l’Assemblea Nacional Catalana ha convocat una concentració a l’exterior del parlament per defensar-ne la sobirania. Vegeu ací la declaració completa de Sergi Sebrià:

Summary: ERC accepta que es retiri la condició de diputat al president Torra


La classe dirigent del partit Demòcrata dels Estats Units, la moderada, que aquí en diríem conservadora, la que protegeix els ponts amb els republicans i vetlla pels interessos de Wall Street, es troba feta un feix de nervis d’ençà que el candidat ‘socialista democràtic’, Bernie Sanders, encapçala les enquestes a escala nacional. ‘No cau bé a ningú, ningú no hi vol treballar.’ Així feia la sarbatana que li va llançar fa un mes Hillary Clinton, gran gat vell d’aquesta classe. La tesi de l’ex-candidata és que el desafiament de Sanders a les primàries de fa quatre anys li va fer perdre pistonada amb vista a la clamorosa derrota contra Trump. ‘Em feia embogir.’ És normal que estigui enrabiada, però no són retrets gaire curosos. Fa tot just uns quants dies, el senador de Vermont es va convertir en el primer candidat de la història del país que guanya el vot popular dels tres primers estats que ja han fet primàries. Clinton no és l’única que la hi té votada. Els seus creuen que ara no convé gens una lluita carnosa i evident d’idees al partit, i prediquen unitat contra Trump. Els candidats moderats que encara intenten emergir com l’alternativa incontestable a Sanders dins el procés de primàries també proven d’atacar-lo pertot arreu, però encara no se n’han sortit. Sanders ha sortit beneficiat de tots els debats que s’han fet fins ara, il·lès en el pitjor dels casos, i ni tan sols després de guanyar a Iowa, Nou Hampshire i Nevada ningú no ha estat capaç d’articular crítiques prou esmolades per a fer sang. Fins diumenge, quan Joe Biden va mostrar indicis de recuperació arran de la victòria a Carolina del Sud, Sanders havia sabut capitalitzar i treure rèdit de tot el ‘momentum’, és a dir, l’embranzida que dóna una situació favorable en urnes i enquestes. Però el fet important és saber-lo mantenir, diuen els experts. Els bons resultats de Biden podrien ser un miratge. Té lligams forts amb Carolina del Sud i tothom els donava per fets. Que l’ex-vice-president tingui un 30% d’avantatge amb Sanders té una explicació plausible: tan sols un dia abans de les votacions, Biden va rebre el suport de James Clyburn, el polític més influent de Carolina del Sud, i aquest fet sembla que el va propulsar. Per això, d’entrada, la victòria de dissabte no sembla prou significativa: ha passat massa poc temps. Però han anat creixent les veus que demanen que els moderats es retirin i concentrin l’energia perquè algú es perfili clarament d’alternativa al senador progressista. Els seguidors de Biden esperen que el seu candidat pugui agafar ‘momentum’ de la victòria i esdevenir-ho. I encara més després del recent tomb de guió: els qui semblava que l’havien vampiritzat a Iowa i Nou Hampshire, el jove batlle liberal Pete Buttigieg i la senadora Amy Klobuchar, han abandonat la campanya per donar-li suport públicament. Encara en queden dos, a més de Biden: Elizabeth Warren i Mike Bloomberg. Tot plegat passa avui pel termòmetre. Els estats que han fet votacions fins ara no sumaven ni tan sols un 4% del total de la població del país. No vol dir que no fossin importants: a l’estrany xou electoral dels Estats Units, el símbol marca sovint els resultats concrets. Però, certament, avui tot pot prendre una volada diferent: una quinzena d’estats passen alhora per les urnes, en la gran elecció que s’ha batejat amb el nom de ‘superdimarts’, i que té un poder cabdal. És, a efectes pràctics, l’última oportunitat perquè algú sigui a temps d’aplegar tot el suport que cal per a disputar la nominació a Bernie Sanders. Les primàries tenen un funcionament ben simple, però sovint difícil d’entendre. Cada estat té assignat un nombre de ‘delegats’ segons la població i es reparteixen proporcionalment entre els candidats que hi obtenen més d’un 15% dels vots. Enguany, els demòcrates es disputen 3.979 delegats. Si abans de la convenció del juliol, quan el partit validarà el candidat, algú n’aconsegueix almenys la meitat (1.991), es convertirà, per norma, en el nominat definitiu del partit. El problema ve si cap dels candidats no arriba a la convenció amb majoria de delegats. Aleshores, en teoria, el partit hauria de fer cas de les preferències que els seus militants han indicat a les primàries i ungir qui hagi aplegat més suport. Però qui pren la paraula són els ‘superdelegats’, càrrecs i funcionaris del partit, que es poden decantar pel candidat que més els abelleixi, independentment del resultat a les primàries. El seu vot té el mateix valor que el dels delegats, que són mers representants dels resultats que han deixat les primàries. Si ni tan sols amb els vots dels ‘superdelegats’ cap candidat no obté una majoria de vots a la convenció, aleshores s’enceta la fase ‘negociada’, on fins i tot els ‘delegats’ obtenen llibertat de vot, i el nominat pot acabar essent qualsevol. Com si, de fet, s’anul·lés el procés de primàries. De moment, només se n’han repartit cent. Una xifra insignificant. La lluita del dia a dia de l’elit demòcrata és maldar perquè el marge de victòria de Bernie Sanders sigui com més estret millor, i forçar així una convenció negociada per a expulsar-lo de la nominació contenint l’escàndol tant com es pugui. I aquesta lluita deixa avui la trinxera per a entrar a combat obert. Els estats que citen els ciutadans a urnes el ‘superdimarts’ reparteixen 1.357 delegats. Això passa sobretot perquè hi ha votacions als dos estats més poblats, Califòrnia i Texas, on hi ha en joc 416 i 228 delegats. I ací, novament, la clau és el 15%: Sanders encapçala amb una certa comoditat les enquestes en tots dos estats, i si cap dels seus rivals moderats no supera el percentatge màgic, es podria endur tots els seus delegats a la butxaca i esdevenir, així, gairebé virtualment el nominat. Molts han aplaudit la ‘responsabilitat’ de Buttigieg i Klobuchar de retirar-se justament per això: dóna ales perquè la resta assoleixin el 15% i limitin l’arrabassada de Sanders. Podria funcionar. Els tres rivals del senador que encara sobreviuen en la cursa són a tocar del llindar o el passen de poc a tots dos estats. La majoria de mirades són centrades en Bloomberg, el riquíssim ex-batlle de Nova York, que s’estrena a les urnes aquest ‘superdimarts’, després d’una inversió multimilionària en anuncis per emergir de cop. La petja que pot fer una campanya basada tan sols en publicitat la mesurarem avui. També li pot haver anat bé l’adeu dels dos ja ex-candidats moderats, però qui n’hauria de sortir més beneficiat és qui n’ha rebut el suport, Joe Biden, que en pocs dies s’ha deixondit d’un descens cap al pou de l’amortització que semblava imparable. En canvi, Elizabeth Warren, l’única candidata que podia beneficiar Sanders amb el seu adeu, declara que continuarà fins a la convenció malgrat no haver fet cap bon resultat en cap dels estats, ni tenir esperança de guanyar-ne cap avui. Tot sembla indicar que Warren, de l’ala centre-esquerrana del partit, pretén que una convenció negociada on Biden i Sanders no hagin obtingut majoria l’entroni a ella com a candidata de consens malgrat els mals resultats. Molts esperen que el ‘superdimarts’ comenci a aclarir les coses i ho deixi tot en una disputa entre Sanders i Biden. La presència de Bloomberg a les butlletes encara pot dificultar molt el camí al vice-president d’Obama; la de Warren i la retirada de Buttigieg i Klobuchar poden entrebancar el camí de Sanders. Si tot li va bé, avui Sanders pot tenir un peu a la nominació, i els moderats hauran de fer mans i mànigues per no perdre la partida. Si tot li va malament, encara hi ha partit per moltes setmanes.

Summary: El ‘superdimarts’, el dia que posa a prova l’èxit de Bernie Sanders


Conèixer Neus Cuscó, mestressa de casa nascuda a Badalona i actualment resident a Teià (el Maresme), cuinera de primer ordre, tot i que en l’àmbit privat, ens recorda i acosta a l’esperit del ‘Corpus del patrimoni culinari català’ i de qui en fou l’ideòleg, Toni Massanés, avui director general de la Fundació Alícia. La Neus pertany al col·lectiu de cuineres que arreu del país i al llarg de la història han anat creant patrimoni, perquè han heretat del passat una tradició culinària que s’han fet seva i l’han reproduït i projectat cap al futur. Com diu Toni Massanés, la cuina és femenina en el 90% del seu ser. I les dones a través de la cuina no només donen de menjar sinó que transmetren una idiosincràsia, una creativitat i el plaer dels sentits. I tot això es vincula amb el paisatge i l’estacionalitat dels aliments, així amb la perdurabilitat de les conserves al rebost. La percepció, també la culinària, és la manera que tenim de conèixer el món, com diu Massanés. Fet i fet, al ‘Corpus del patrimoni culinari català’ (i aviat farà cinc anys que és escrit), Massanés encerta quan escriu: ‘La nostra cuina quotidiana, en tant que és un patrimoni viu i en contínua evolució, no deixa de modificar la seva dinàmica de funcionament. Avui dia, per manca de temps, s’està deixant de cuinar a casa. O com a mínim s’està començant a cuinar d’una manera tan diferent que tota la riquesa del saber tradicional associat a aquest àmbit es podria arribar a perdre en poques dècades. Cal no oblidar que la cuina depèn sempre del coneixement, de la voluntat, de les possibilitats reals de practicar-la, del grau de destresa de les persones concretes que la fan i de les exigències dels que la consumeixen.’ Així, doncs, a VilaWeb Gastronomia estrenem secció, La cuina de la Neus (i d’altres cuines del nostre territori que vindran), amb la voluntat de transmetre el saber de la cuina de casa, lligada a la tradició, a les festes, a les celebracions amb família i amb els amics. La cuina que demana un temps i un coneixement, que no volem perdre. I per començar, una recepta senzilla i llaminera, gens avorrida, perquè permet una presentació versàtil i adaptada a la fruita de temporada: La versatilitat d'aquest pastís radica en la gràcia a l'hora de decorar-lo. Pastís de formatge amb llimona Ingredients: 4 ous sencers 4 iogurts de llimona 2 formatges frescs tipus Quark 1 llimona (ratlladura i suc) 200 g de sucre 90 g maicena 1 cullerada de llevat ‘Royal’ Fruita fresca gelatina de poma Elaboració: Agafem els ous, els iogurts, el sucre, el formatge, les ratlladures de llimona i el suc escorregut de la llimona i ho barregem tot. Després incorporem la maicena i el llevat. Ho remenem bé i ho passem pel túrmix. Untem un motllo rodó o quadrat (segons convingui o es disposi) amb mantega i sucre. Incorporem la barreja dels ingredients i enfornem a 180 graus durant 30 minuts. Passat aquest temps, punxem i mirem si és ben cuit. Deixem refredar i decorem la coberta amb fruita fresca i la gelatina. Serà el tipus de fruita i la seva col·locació el que donarà una aparença o una altra al pastís (ben diferent com es pot apreciar en les fotos). Aquesta recepta també permet fer pastissets petits i individuals, una manera divertida i diferent de prendre aquestes postres.

Summary: La cuina de la Neus: pastís de formatge amb llimona


El col·lectiu d’advocats Alerta Solidària ha anunciat que almenys nou persones han rebut citacions per part de la policia espanyola arran del tall a la AP-7 a Salt, després de les mobilitzacions del Tsunami Democràtic al Pertús i la Jonquera. ‘Una vegada més el govern i Miquel Buch col·laboren amb la policia contra les manifestacions independentistes’, denuncia el col·lectiu. Les citacions es produeixen tres dies abans d’una nova acció del Tsunami, en aquest cas durant el partit entre el Barça i el Madrid. ⚠ A les detencions dels @mossos del passat divendres relacionades amb el tall de l'AP7 a Salt es sumen, com a mínim, 9 citacions més per part de la @policia. ‼ Una vegada més, el @govern i @miquelbuch col·laboren amb la @policia contra les manifestacions independentistes. pic.twitter.com/Iml27kx1Ut — Alerta Solidària (@AlertaSolidaria) December 16, 2019 La setmana passada, els Mossos d’Esquadra van detenir quatre persones que havien participat en el mateix tall. La policia catalana els acusava de delictes d’atemptats a l’autoritat i danys. Tots quatre van ser alliberats amb càrrecs, malgrat que la fiscalia va demanar presó.

Summary: Continua la repressió pel tall del Tsunami Democràtic a la AP-7 a Salt


Un relator especial de les Nacions Unides ha retret aquest dimarts el govern d’Hongria haver ‘afeblit el funcionament de la democràcia’ en votar centenars de lleis que van a dificultar encara més el treball de les organitzacions a favor dels drets humans. Segons Michel Forst, relator especial de l’ONU per al drets humans, el govern conservador de Viktor Orban ha ‘desmantellat controls significatius de la tasca de l’executiu’ des que va arribar al poder fa ja sis anys. Forst ha estat vuit dies a Hongria entrevistant-se amb el govern i l’oposició. En el seu report final afirma que ‘els canvis constitucionals dràstics a Hongria afebleixen la cort constitucional i la centralització i enfortiment del control del govern sobre el poder judicial, els mitjans de comunicació, les organitzacions religioses i altres esferes de la vida pública infringeixen directament o indirectament els drets humans’.

Summary: L’ONU acusa el govern d’Hongria d’afeblir els drets democràtics


El portaveu d’ERC al congrés espanyol, Gabriel Rufian, ha respost a Twitter un piulet d’Albert Rivera que enllaçava a un article de Fernando Savater a El País en què l’escriptor comença i acaba fent broma i atacant el republicà pel seu cognom. En el piulet, Rivera segueix el joc de sabater i diu, en espanyol: ‘Savater a los rufianes: la izquierda de verdad, la que luchó contra el terrorismo y apoyó a las víctimas’. Dins del sac dels ‘rufianes’, tant Rivera com Savater mateix en l’article inclouen els dirigents de Podem, a qui qüestionen com a veritable esquerra i critiquen per simpatitzar suposadament amb ETA. Rufián no ha trigat a respondre-li: ‘Potser val més no fer acudits amb els cognoms, Albert Rivera. És molt Primo’, en referència al fundador de la Falange, José Antonio Primo de Rivera. Igual mejor no hacer gracias con los apellidos @Albert_Rivera. Es muy Primo. — Gabriel Rufián (@gabrielrufian) November 5, 2016

Summary: Rufián para els peus a Albert Rivera per la broma sobre el seu cognom


‘Per fer la truita caldrà trencar els ous.’ Aquesta frase ha motivat la persecució judicial contra Joan Coma, regidor de la CUP, que avui ha anat a declarar a l’Audiència espanyola. L’interrogatori del fiscal, Vicente González, ha estat surrealista des del primer moment, quan ha demanat a Coma si per trencar un ou i fer la truita calia fer força. I després ha insistit, amb la perplexitat de l’acusat i el seu advocat, Benet Salellas: ‘Què significa “ous”? Què significa “truita”? I què significar “trencar”?’ La primera pregunta que m'ha fet el fiscal ha set si per trencar un ou i fer la truita cal fer força. No, no era ni és una innocentada. — Joan #EnsVolemVives (@joancomaroura) December 28, 2016 L’obsessió de la justícia espanyola per aquesta frase, que ha estat un dels principals arguments de la causa per dir que Coma havia incitat a la desobediència, ha estimulat la xarxa a denunciar l’absurditat del cas. Us presentem un recull dels exemples més enginyosos d’aquesta protesta: Hola #joancoma jo he fet una truita sense trencar els ous per si de cas! pic.twitter.com/HzYb14MMEt — Roger (@roger144bou) December 28, 2016 Ara ve la millor part @joancomaroura, trencar els ous! #LlibertatJoanComa pic.twitter.com/SHk7j30SEg — Enric #NiReiNiPor (@EnricJC) December 28, 2016 I x tancar aquest dia surrealista… no oblideu que x fer una truita 1er cal trencar els ous. #uhohnotincpor #Independència @joancomaroura pic.twitter.com/f3Hrfofj4D — RamonCodina ||*|| (@RamonCodina) December 28, 2016 a ver, por si hay pereza de usar un traductor: – Fer una truita = hacer una tortilla / – trencar els ous = romper los huevos. — Ramon Poch (@Ramonpoch) December 28, 2016 Sembla que avui tota Catalunya sopa truites. D'ous. Trencats — Mireia Boya Busquet (@yeyaboya) December 28, 2016 Comuns: "Per fer una truita has de pactar amb els ous" — Andreu Barnils (@andreubarnils) December 28, 2016 -¿Y para 'trencar els ous' hace falta usar la fuerza?-Ud sabrá, señor juez, que para algo fue policía franquista. — Kim Aulet (@elsomatent) December 28, 2016 Ells van trencar els ous l'any 1936. D'aquella truita en va sortir aquesta democràcia. — Melcior Comes (@MelciorComes) December 28, 2016 Molt bé. Algú em pot explicar com puc fer la truita sense trencar els ous?#horadesopar pic.twitter.com/4oj9fDQNV2 — Quim P. R. (@QuimPuig12) December 28, 2016 Ho he comprovat!Sí es pot fer una truita sense trencar els ous!(El que costa és empassar-los sense trencar-los…) pic.twitter.com/K7GUTZowKh — Albert Sbd 27S (@A_Torrents1) December 28, 2016 Per fer una truita cal trencar els ous. Comprovat. Poesia visual en suport a @joancomaroura #llibertatjoancoma #obvietat @Moviment3003 pic.twitter.com/y5Aw1Yn8Rl — Joan Botta Orfila (@joanbotta) December 27, 2016

Summary: Els ous i les truites desperten l’enginy de la xarxa


Antoni Abad és president de la patronal Cecot d’ençà de fa catorze anys. A principi del 2018, la patronal Foment del Treball, llavors presidida per Joaquim Gay de Montellà, va expulsar la Cecot de la junta directiva. En va ser el motiu haver format per la Taula per la Democràcia i haver criticat públicament la passarel·la que va posar el govern espanyol perquè les empreses traslladessin la seu fora de Catalunya. La tempesta política va amainar i amb l’entrada de Josep Sánchez Llibre a la presidència de Foment les relacions es van restablir, fins al punt que Abad ara és el vice-president de la gran patronal. En temps de calma tensa, tant política com econòmica, ens asseiem amb Abad a la seu de Cecot a Terrassa per parlar del context actual. Té un tracte exquisit i inalterable. Només mostra un cert enuig quan parla del dèficit fiscal i la manca d’inversió en infrastructures, una denúncia que ja feia el 2006. —Us preocupa que no s’aprovi el pressupost del 2020? —Molt, perquè el dia a dia és tan accelerat en termes econòmics, i també socials, que no ens podem permetre de no posar el pressupost al dia. I necessitem de totes passades un pressupost actualitzat. La situació de pròrroga no hauria de ser ni element de confrontació política. En tot cas ha de ser objecte d’ajust polític. No hi pot haver blocatge. —Però en política ningú no regala res. —Tots els països que van bé, quan hi ha moments durs o de recessió ho passen millor perquè els pressupostos són molt treballats amb el món empresarial. I quan dic empresarial em refereixo al món de l’empresa. I a l’empresa hi som tots. A nosaltres no ens han cridat mai perquè aquí no hi ha hagut mai la tradició de fer-ho. Aquesta cultura no existeix ni a Espanya ni a Catalunya. L’instrument de progrés més potent que tenim en les economies lliures són les empreses; són l’eina de la innovació, de la qualificació professional. Haurien de treballar el pressupost amb nosaltres perquè sabem marcar molt bé les nostres prioritats i necessitats permanentment; això sabent que no tenim una visió de 360 graus, és a dir, ells també hi han d’aportar la política. Però ens hem d’escoltar perquè ells tampoc no la tenen, la visió de 360 graus. —Si al final no hi hagués pressupost, seríeu partidari de convocar eleccions? —La decisió és política. Però, escoltant, hi ha qui pensa que si això es bloca, caldria convocar eleccions. —I Antoni Abad què en pensa? —Torno al meu principi que el pressupost, per responsabilitat, s’hauria d’aprovar cada any. I vull estar en la taula de negociació. El món de l’empresa ha d’estar permanentment en la negociació del pressupost. I no es fa en dos mesos. Als països que van bé, durant tot l’any es parla de les prioritats. Ni el partit de govern, ni els de l’oposició, ni el món de l’empresa no ho aconseguirem tot. Però no crec que sigui modern ni socialment sostenible fer que s’arribi a la situació de la pròrroga. —No em responeu. —Jo obligaria a unes dinàmiques constructives i si al final s’arrosseguen dos anys de pròrroga, doncs que facin ells mateixos la reflexió. —Mirant enrere, com ha afectat el trasllat de les empreses impulsat pel govern espanyol després del referèndum? —Doncs ara que em feu la pregunta, és positiu que us digui que ho recordo tot molt llunyà. És bo que hagi quedat enrere. Va causar alarma i molta preocupació. Volíem positivar-ho, pensant que traslladaven la seu, però la infrastructura dels equips continuava aquí. I per això pensàvem que tindríem un impacte menor. I confirmo la visió que l’impacte ha estat baix. A Cecot ens agradaria que tot és normalitzés. Al final va ser una pugna. Pensant en alguna entitat financera, això podia tenir una repercussió molt forta per part del banc central i més poders de l’estat. Espanya s’hauria d’adonar que cal normalitzar tot això i revertir-ho. —Us hi vau manifestar en contra i això va motivar que Cecot fos expulsat de Foment. Ara torna a ser-ne membre i vós en sou vice-president. Què ha passat amb Sánchez Llibre que no pogués passar amb Gay de Montellà? —L’estil de fer i la manera de veure com s’ha d’atendre el món empresarial. Sánchez Llibre té una manera de treballar diferent; ens coneixem de fa molts anys perquè ha fet de polític durant molts temps i sempre havia estat un canal prioritari i preferent nostre per a traslladar preocupacions i propostes al congrés. Quan el vàrem anar a veure, li vàrem portar una agenda de punts i de feina i ens vàrem posar d’acord. Ell a la campanya va dir que no podia ser que la Cecot no fos a Foment i que això calia normalitzar-ho. Tot plegat ha fet fàcil que ens trobem. El president de Foment, Josep Sánchez Llibre, i el de Cecot, Antoni Abad, quan la junta directiva de Foment ratificà la reincorporació de Cecot. —A part de qüestionar el decret que facilitava la sortida d’empreses, també vàreu participar en la Taula per la Democràcia, l’altre element que va esgrimir Foment per a expulsar-vos. Creieu que va ser una expulsió política? —No sé quina agenda perseguia Gay de Montellà. Ell tenia una agenda pròpia que mirava de frenar-nos. Les nostres propostes eren exclusivament empresarials. Si ell en volia fer una lectura política d’acord amb la seva agenda, això se li ha de demanar a ell. Passa que aquests arguments no s’aguantaven. Era una persona a qui en general li costava molt de ser àgil, és a dir, de traslladar propostes. —Amb Sánchez Llibre tindreu la llibertat d’afegir-vos a la Taula per la Democràcia, si s’escau? —Crec que sí. Al final, el meu paper és perquè algú, i suposo que amb unes intencions ben definides, ens han etiquetat. Nosaltres no hem tingut mai incomoditats perquè ens hem dedicat a parlar sempre de fer empresa, de tenir més competitivitat i adquirir més progrés de les persones. Però tampoc no podem admetre que la inversió i la despesa de l’estat a Catalunya sigui tan insuficient que hi hagi el dèficit fiscal de la magnitud que tenim. Vàrem ser dels primers a parlar de dèficit fiscal i fer públic aquest concepte. El 2006 en vaig parlar a la Nit de l’Empresari, davant el ministre Solbes. Això no va té res a veure amb si l’entitat és independentista o no. L’entitat treballa per a les empreses de Catalunya i donem informació de dades i fets que no poden continuar. —Dieu que us han etiquetat d’independentistes. Per què creieu que ha passat? —Perquè també sempre hem dit que, en termes de qualitat democràtica, Espanya té molt a aprendre i molt a fer. Això ho hem dit. Igual que vàrem dir que no anàvem a favor del dret de decidir, sinó a favor del dret de ser consultats, perquè ningú no es pensés que això era una vegada i una sola pregunta. És a dir, la qualitat democràtica, com passa en grans països, permet de consultar per als grans temes. I la tecnologia cada vegada ho permet més. —Tornant a Foment. Va denunciar l’ANC per competència deslleial a la campanya d’empreses compromeses amb la república. Hi heu donat suport? —Vejam… Jo vaig parlar amb el president i li vaig dir que en discrepava. I a més, li vaig dir que se li havia girat molta feina. Perquè de persones i grups que fan obertament boicot n’hi ha molts. —De fet era una campanya de consum estratègic. —Jo tenia la sensació que, més que fer boicot negatiu, era una proposta de fer un consum selectiu a l’hora de prendre decisions. Demanava a les empreses que fessin un pas endavant. Crec que en tenien cinc, i després de la denúncia van passar a 205. Per tant, jo li vaig traslladar els matisos i li vaig dir que en aquestes qüestions calia ser molt més cautelós. —A l’empresa diríeu que hi ha por del futur, després dels dos anys tan intensos políticament. —No, perquè hem sabut separar molt bé la nostra condició d’empresaris de la nostra condició de ciutadans. I per tant, com a ciutadà pensaré i votaré una cosa o una altra. El com, suposo que ens ha superat a tots, però aquesta relació tan tensa entre Espanya i Catalunya ens obligava a tots els empresaris a esforçar-nos encara més, a obrir-nos a més mercats, a diversificar. Crec que aquesta consciència ens va portar des de molt temps enrere a prendre moltes decisions empresarials per distribuir riscs. I aquest esperit és ben viu. —I per això la independència no espanta? —I per això la independència pot ser una opció per a una part dels ciutadans. Mira el Brexit. Sempre he tingut l’esperança que prendrien una decisió que respectés la ciutadania, la democràcia. I això vol dir tornar a votar, perquè ara sí que tenen informació de la negociació i un escenari sobre el qual decidir. En una democràcia tan antiga, una decisió tan transcendent proposada en un referèndum amb una pregunta enverinada –perquè ningú va parlar de les conseqüències– seria normal que fessin un segon referèndum. Això ho dic perquè a Catalunya una part molt significativa de l’empresariat troba que el país que tenim, Espanya i Catalunya, no és el que necessitem i volem. Fa falta una homologació i actualització de marcs com el fiscal, el laboral o l’administració general de l’estat. Des de Catalunya, la falta d’equitat en la dotació de finançament d’inversions i despeses ha portat a una elevadíssima consciència d’un desfasament en relació amb molts països quant a les oportunitats que ens dotem en termes de competitivitat econòmica i progrés de les persones. —I què demaneu? —Tot això és inadmissible i fa quaranta anys que hi ha democràcia a Espanya! Ara toca negociar i acordar com transformem el país en favor del futur de les persones i de les empreses, és a dir, del progrés general. Per corregir les faltes d’equitat, de justícia i meritocràcia, que són els que avui fan que tinguem un país que no respon als temps actuals. I quan hàgim acordat quin país volem i l’agenda d’actuació, ho haurem de posar referèndum. Perquè els ciutadans decideixin. Això és la democràcia. —Així la solució implica tornar a votar. —Sóc català. I vull el millor futur per la gent d’aquí. Per tant, o canvia el país o canviem de país amb consulta als ciutadans. No dic si s’ha de preguntar sobre la independència, sinó sobre si la població vol continuar com fins ara. Tot això, ho podem continuar admetent, o ens hem de plantar? Jo crec que la gent diria que es planta. Perquè és evident que no podem continuar com fins ara. Per què la B-40 no s’ha acabat, si és competitivitat en vena? Ho vaig demanar a la ministra. ‘Et repto que em diguis quina inversió tens amb més bon retorn que la B-40.’ Silenci. ‘Si és la inversió amb més bon retorn en competitivitat que pot tenir Espanya, suposo que si es pot acabar en sis mesos no s’acabarà en nou’, li vaig afegir. I quant temps ha passat? Tres anys més? És que és molt gros. I simplement és el tram Martorell-Abrera-Terrassa. Al final, l’única paraula que em surt és ‘prevaricar’. Quaranta anys prevaricant. La paraula la faig servir per emfasitzar la presa de decisions que no són bones col·lectivament per a Espanya ni per als catalans. —I amb tot això, confieu en el diàleg que demanen diverses parts? —Fa temps vaig dir que a Espanya no es dialoga des de la transició, i continua essent veritat. Des d’aquest estiu em pregunto si cal continuar parlant de diàleg o ja haig d’anar a la fase següent, i és que hem de negociar. Negociar és dialogar. Però ha de ser més que dialogar. Però de moment no veig voluntat de negociació enlloc. I des d’aquí cap allà, no veig cap agenda per a construir ponts. —La negociació és més complicada amb presos polítics? Sou de Terrassa i deveu conèixer Josep Rull. —Sí home, i tant. El conec, ens hem vist. És clar, és una resposta que no la puc donar com a coneixedor de res. Hi aplico una mica de sentit comú. En termes polítics ha de ser més difícil, segur. És una situació inhumana. I hi ha molta gent que pensa que és inhumà, això, perquè es pateix molt a la presó. És indubtable que afecta. Més que no seria desitjable. És que només per humanitat haurien de dir prou a la presó preventiva. Per dret humà. Sembla que hem retrocedit segles. —L’economia global és amenaçada per una recessió que sembla que tenim a tocar. Us preocupa? —Ens ha de preocupar perquè de deures per a aportar més competitivitat al país, n’hi ha tants i de tan evidents i fa tants anys que estan pendents, que en tot cas animo que prenguem decisions immediates. —Poseu-me’n exemples. —Cal atreure més talent i emprenedoria malgrat l’èxit de Barcelona. I per això cal reformar el tractament fiscal dels ingressos per renda de treball dels qui vénen a treballar a Catalunya. No és competitiu en termes d’homologació internacional. Hi ha d’haver un tractament molt millor. I no parlo de futbolistes, eh? Parlo de més bons investigadors, més bons metges, més bons professors per a les nostres universitats, més bons emprenedors… A totes aquestes persones els hem de fer un paquet atractiu. I això ho dic pel govern espanyol, perquè és competència de Madrid. Tenim un dels pitjors marcs de tractament fiscal. Ens hem de prevenir amb vista al futur i reformar debilitats estructurals que fa anys que hem detectat que no funcionen. —Però amb més talent i millorant el règim fiscal n’hi ha prou en un context que depèn de tercers, especialment en la batalla d’aranzels que hi ha entre la Xina i els EUA? —Sí, la pots suavitzar. Sens dubte. Avui la percepció que tinc és que veiem els núvols, però encara no plou. —Els núvols també són el Brexit? —Sí, com el Brexit. Però amb una petita satisfacció que comença a complir-se. De bon començament vaig dir que no hi hauria Brexit. D’ençà del dia de la votació. No he perdut mai l’esperança. —Parleu d’esperança perquè entenc que com a empresari la sortida del Regne Unit preocupa. Com pot afectar l’empresariat català? —Doncs que deixes de tenir una relació amb un país amb el qual comparties llibertat de mercaderies, persones i diners. Tot això tindrà conseqüències immediates a partir del moment en què ens posem barreres en el tràfic de persones i productes. Això afectarà, per exemple, el sector de l’automòbil, però anirà més enllà: també afectarà les empreses catalanes que exporten peces i components. Ara, jo estaria més preocupat si fos al Regne Unit, i voldria que em comencessin a explicar les conseqüències que pot tenir laboralment el fet que Europa pugui posar traves o encarir el producte. —Per què no esteu d’acord a establir un salari mínim de referència tal com proposa el Departament d’Economia? —Perquè amb els sindicats compartim que això agrada als polítics, però no a la resta. El 98% dels convenis, que són conseqüència de la negociació col·lectiva, tenen salaris d’entrada superiors al salari mínim. S’ha apujat a 900, però el salari d’entrada al conveni metal·lúrgic a la província de Barcelona –que és el conveni que més treballadors té– té el salari d’entrada a 1.200. Ara tindrem el salari mínim interprofessional d’Espanya, després el vice-president Aragonès en posarà un altre i el consell comarcal del Vallès Occidental dirà que també en posa un. —Però no té cap vinculació legal i pot servir per a suscitar debat en un context de desigualtat creixent. —Però si quan parlen de 900 euros –i això ho diuen també els sindicats– més aviat pressionen a la baixa, perquè el 96% dels assalariats tenen convenis superiors. Ens pressionem a posar salaris que d’entrada ja són més baixos que els que tenim per conveni. I a més, no ens han consultat. És una manera de fer un discurs que els sembla progressista, però d’això se n’ha de parlar a la negociació col·lectiva. A més a més, és cert que hi ha situacions i algunes activitats amb salaris molt baixos. I per això vam aplaudir que s’augmentés el salari mínim interprofessional. Ara, a partir d’aquí, negociació col·lectiva. I això també ho va dir Javier Pacheco.

Summary: Antoni Abad: ‘No podem continuar com fins ara. Això que fan és prevaricar’


Josep Andreu és un dels batlles històrics d’ERC. Governa a Montblanc del 2007 ençà i abans n’havia estat regidor durant molts anys. Però aquests darrers temps s’ha anat distanciant de la nova estratègia del partit per la renúncia a la unilateralitat i l’opció a favor del diàleg amb el govern espanyol. En el seu moment, va ser l’únic dirigent d’ERC que es va sumar a la vaga de fam que van fer els presos polítics el desembre del 2018. Finalment ha acabat estripant el carnet del partit. En aquesta entrevista n’explica els motius: —Què ha passat? —Ja feia temps que no hi estava a gust, a Esquerra. Amb la nova direcció no m’hi entenc i no comparteixo la nova estratègia. Jo sóc partidari de defensar la unilateralitat, d’una estratègia de confrontació clara, i això és malvist per la direcció d’ERC. Quan fa poc més d’un any vaig entrar a la Crida, ja em van mirar malament i em van dir que no era compatible la doble militància. Finalment, com que aquests dies passaran coses, he cregut més honest deixar de militar a Esquerra… —Què ha de passar aquests dies? —Dissabte a l’Ateneu Barcelonès es presentarà un manifest de diverses persones significades de l’esquerra independentista per sumar a favor de Carles Puigdemont, Toni Comín i Clara Ponsatí. En sóc un dels signants i no vull tibar més la relació amb el partit. Estic molt content del comiat que he rebut de la gent de Tarragona. Hem treballat molts anys junts i continuarem essent amics. Però ha arribat un moment en què les discrepàncies són tan evidents que val més donar-se de baixa. Aquests darrers anys m’he anat desgastant internament. —A què us referiu? —Al congrés nacional del 21 de desembre de l’any passat, vaig defensar esmenes perquè es mantingués l’opció de la unilateralitat. Tot i que es van aprovar amb matisos, no és el camí que ha seguit ERC aquests darrers mesos, que s’ha encaminat cap al diàleg i el pacte amb el govern espanyol. —Continuareu fent política? —Bé, aquest dissabte participo en l’acte de l’Ateneu i sóc membre de la Crida. Sóc conscient de les meves limitacions, però sempre he fet política i en continuaré fent. —A on? —En l’estadi del procés en què ens trobem, no es tracta de fer noves sigles, sinó mirar de fer pinya entre les que hi ha. El manifest de dissabte a l’Ateneu va en la direcció de sumar per l’esquerra amb l’objectiu de reforçar el Consell per la República, que encapçalen Carles Puigdemont, Toni Comín i Clara Ponsatí. No tinc intenció de militar en cap partit a curt termini. —La Crida va néixer per defensar la unitat. Encara té sentit? —Tots hem de ser molt prudents i respectuosos, defugir la confrontació estèril i establir la màxima unitat estratègica possible perquè després de les eleccions autonòmiques, la mateixa nit electoral, totes les forces independentistes s’hauran d’asseure i pactar.

Summary: Josep Andreu: ‘Defensar la unilateralitat és malvist a la direcció d’ERC’