El capvespre del dissabte 27 de desembre de 1969, uns joves s’estaven asseguts al banc de la plaça del Pati, a la parada de taxis de Valls. Un va comprar el Tele-Exprés a cal Mariné. La portada sencera era dedicada a Biafra, amb una foto de joves anglesos protestant a Piccadilly Circus, una plaça força més llunyana. I expliquen que n’hi va haver un, en ‘Ramallets’, que en va fer un banderí i que en aquell moment va néixer la idea del Club de Futbol Biafra. Coronel Ojukwu i l’agonia de Biafra, la guerra que commociona el món. A la iniciativa, s’hi van afegir uns vint joves d’entre dinou i vint anys. Alguns ja feia temps que retallaven les petites notícies que sortien als diaris, que provaven de seguir què passava amb aquell poble africà ignot, de Nigèria, que havia gosat declarar-se independent i el massacraven. Eren temps de censura franquista i d’imaginació. Els temps de les campanyes esportives franquistes del ‘Contamos contigo’, potser una via de desfogar els joves i allunyar-los de la imparable crítica contra la dictadura que creixia ben a poc a poc, tímida i en veu baixa. En la primera notícia que van publicar els del CF Biafra per informar que havien perdut el primer partit per 6 a 1 contra el CF Bonavista, explicaven així el seu naixement: ‘Sentint la necessitat de practicar algun esport, un grup de joves ens hem unit, fent-nos ressò de l’eslògan “Contamos contigo” per a formar un equip de futbol que hem batejat amb el nom de CF Biafra.’ Ells escrivien les cròniques dels partits en català i la revista Juventud de Valls, setmanari falangista amb el jou i les fletxes a la portada, com molts en aquell temps, els les traduïa al castellà. ‘Caldria explicar què significava anys enrere la paraula Biafra’, han escrit els fundadors, posteriorment. ‘Ens arribaven notícies en què Biafra, poble igbo, lluitava per la seva independència, del seu esclafament com a poble, que la premsa europea qualificava de genocidi i que significà molts sacrificis de vides humanes. Nosaltres teníem un entorn negatiu. El català era prohibit i no s’ensenyava. Es donaven medalles i premis als qui no s’ho mereixien. Començava a perfilar-se la democràcia. No teníem restaurada la Generalitat. Intentàvem publicar les cròniques dels partits en català i la resposta era que no podia ser, que només tenien un 10% autoritzat i que amb les esqueles ja se superava.’ L’equip del Biafra va estar en actiu del 69 al 78 a la tercera regional. Ho feien per jugar i passar-s’ho bé. La samarreta amb el mig sol groc de la bandera del país agradava molt. Els acollien amb simpatia. Els feien gests de complicitat. Van arribar a tenir dos-cents socis i un equip juvenil. Amb els anys, els fundadors es van anar retirant i el club va tancar. Però d’aleshores ençà Biafra sempre ha estat al seu cor. Els ha obert la porta a un món de relacions i reivindicacions que, si no hagués estat estat per les seves inquietuds polítiques i una portada de diari, no haurien conegut mai. Representants del C. F. Biafra van assistir al funeral d’Ojukwu a Nnewi, el 2 març de 2012. La guerra de Biafra (1967-1970), un fet clau del segle XX La portada de Tele-Exprés va ser decisiva per al naixement de la solidaritat dels joves vallencs envers Biafra. Aquella guerra, juntament amb la coetània del Vietnam, van ser els primers conflictes internacionals mediàtics. Els primers (potser els darrers…) en què el periodisme tenia un paper molt important, el seu, de mostrar al món què passava i denunciar les massacres contra la població civil, indefensa. Qui no recorda les imatges dels nens moribunds de caps i panxes inflades de Biafra? Potser era una de les més terribles que s’havien vist fins aleshores després dels esquelètics supervivents dels camps nazis. Biafra va ser el primer conflicte internacional mediàtic en què l’horror genocida del neocolonialisme es va televisar. Només feia sis anys que Nigèria era independent i les fronteres no propiciaven les llibertats dels diversos pobles i ètnies abans dominats pels britànics. Aquella descolonització, com totes, havia estat una forma d’apuntalar per sempre més el negoci africà de les metròpolis. El 30 de maig de 1967, el tinent coronel Odumegwu Emeka Ojukwu va declarar la independència de la regió sud-est de Nigèria, que passà a anomenar-se República de Biafra. Allí, especialment al sud, al delta del Níger, s’hi trobava el 67% del petroli nigerià, que els sis anys anteriors, des del 1960, havia tingut el creixement més elevat del món, un 65%. Nigèria ja era el tercer productor africà de petroli, després de Líbia i Algèria, i l’onzè del món. El petroli i les expectatives de riquesa que generava van ser una de les claus del conflicte. També la rivalitat secular entre pobles de cultura i religió diferents i els enfrontaments inevitables després d’haver-los tancat dins les mateixes fronteres colonials artificials creades pels interessos britànics. El Major Joseph Achuzie, heroi de la guerra de Biafra. Nigèria no acceptà la independència, i amb el suport de Gran Bretanya, l’URSS i els EUA –a distància, que ja prou problemes tenien a Vietnam–, va engegar una guerra d’extermini contra els biafresos, que només tenien el feble suport de Portugal, l’ajuda extraoficial de França i la de grups de mercenaris de tota mena i condició, els famosos ‘gossos de la guerra’ com descriví Frederick Forsyth, llavors corresponsal britànic a l’ex-colònia. Biafra va ser un drama al qual van assistir, impotents, els joves de Valls i el món sencer. Tres anys de guerra, d’enorme superioritat militar nigeriana, de blocatge de medicaments i aliments, resultaren en un genocidi bestial. Aparegué una nova malaltia mai vista, el kwashiorkor, a conseqüència de la manca de proteïnes en la dieta infantil. Els símptomes eren: bombament del cap, ventre inflat i apatia, a més d’una feblesa generalitzada que deixava els nens indefensos contra qualsevol infecció, que molt sovint els causava la mort. Tot i que les xifres són estimacions que varien segons les fonts, hi va haver entre un milió i mig de morts i dos, molts a causa de la inanició i malalties derivades. Els desplaçats van arribar a ser vora cinc més. A més, la guerra va marcar el poder decisori dels militars en la política nigeriana per molts anys. L’exèrcit va passar de 10.000 homes a 270.000. De fet, els governs militars s’hi van succeir gairebé sense interrupció fins al 1999. Exposició a Valls sobre el club en presència de l’heroi de la guerra Joseph Achuzie. La desesperació de molts ciutadans del món, en veure l’extermini dels biafresos, va propiciar la mostra més important de solidaritat internacional després de la Segona Guerra Mundial. La campanya ‘SOS Biafra’ va ser un esforç titànic per a dur-hi aliments i medicaments. Va trencar el blocatge sobretot per via aèria, volant de nit, sovint sense llums, i en condicions molt arriscades. Un grapat de metges van aconseguir d’introduir-se en el territori assetjat i, de Libreville, al Gabon, o de Sao Tomé, per via aèria rebien medicines i productes de primera necessitat, com també armes per a defensar-se. Un d’aquests metges era Bernard Kouchner, un dels fundadors l’any 1971, havent acabat la guerra, de Metges sense Fronteres, la primera organització no governamental de solidaritat internacional, que defensava el dret d’ajudar les poblacions amb problemes, al marge de la voluntat dels estats. Visita del CF Biafra al president Chukwuemeka Odumegwu Ojukwu Dies abans de la fi de la guerra, el tinent coronel Ojukwu, cap de la independència, va fugir a la Costa d’Ivori. S’hi va passar una dècada, fins que va ser oficialment amnistiat i perdonat. En tornar al seu país, va fundar un partit i participà activament en la vida política nigeriana, presentant-se dues vegades a les eleccions presidencials. Els joves fundadors del CF Biafra de Valls sempre van voler contactar amb el gran líder de Biafra. No va ser gens fàcil, fins que un dia van fer amistat amb un cap dels igbos de Catalunya, Jake Udeozor Nnagbo, que havia estat un nen de la guerra i tenia bons contactes. Gràcies a ell, l’any 2007 van poder viatjar a Nigèria i Ujukwu els va rebre amb honors a casa seva a Enugu. La trobada va ser molt amical. Els de Valls li van regalar un àlbum amb l’historial del club, una samarreta amb el número 5, que havia estat del seu company Albert Batalla, mort ben jove en un accident, una estàtua dels castellers i una estelada. Parlaren de Catalunya, Biafra, futbol i els castellers, i descobriren que els igbos tenen una dansa tradicional que curiosament també culmina alçant torres humanes. Dansa tradicional dels igbos de Biafra. Jake Udeozor, ‘Bomba Billy’, rei dels igbos a l’estat espanyol Jake Udeozor va ser la figura clau per a facilitar el contacte personal entre els de Valls i l’ex-president Ojukwu. És la màxima autoritat dels igbos a Catalunya i a l’estat espanyol, on viu de l’any 1988, quan va arribar a Madrid, amb visat i papers en regla. D’aleshores ençà ha viscut a Madrid, Fuerteventura i Barcelona, on va arribar deu anys després. S’ha dedicat al comerç d’importació i exportació. També és un personatge conegut entre els notables igbos a l’antiga Biafra. La seva implicació en els afers del seu país i el contacte amb grans personalitats igbos ve de la guerra. Jake va néixer al poble de Nibo, a l’estat d’Anambra, i va presenciar totes les tensions que precedien la guerra. Només tenia catorze anys quan es va presentar voluntari per a integrar-se en les milícies que van defensar el poble de Biafra. Arran de la independència de Nigèria, el 1960, tres grans pobles van acabar atrapats dins les fronteres artificials creades pels interessos britànics. La situació era explosiva. Tres grans regions, cadascuna amb un gran partit únic i interessos econòmics enfrontats. Aviat van començar les massacres. L’any 1966 un grup de militars igbos van donar un cop d’estat encapçalats pel General Johnson Aguiyi-Ironsi, àlies ‘Ironside’. Els hausses, musulmans del nord, ho van interpretar com un intent de dominació i van començar els enfrontaments que culminaren en un segon cop d’estat, de militars musulmans, que posaren al poder al general cristià Yakubu Gowon. La tensió va degenerar, la violència es va desfermar i uns vint mil igbos van ser massacrats. Jake Udeozor vivia aleshores a Lagos, on estudiava sota la protecció d’un parent que treballava a les duanes de l’Autoritat Portuària Nigeriana. La violència contra els igbos era al nord. Al sud hi havia calma, però, de mica en mica, els igbos de la regió van començar a desaparèixer. Anaven a la feina i no tornaven. Per això Jake i els seus es van embarcar per anar a Port Harcourt, al delta del Níger, al sud-est del país, una regió que es va incloure dins les fronteres de la República de Biafra quan el 30 de maig de 1967 el tinent coronel Odumegwu Ojukwu va declarar la independència. Després de les massacres del 1966 molts igbos supervivents van arribar al nou estat, cercant refugi i protecció. En sentir-ne els testimonis, tots es van sentir amenaçats com a poble. Les autoritats van començar molt precàriament a organitzar la resistència civil. La situació era molt alarmant i imprecisa. El jove Jake la vivia intensament, patia per què pogués passar als seus, a la família, al poble. Per això es va presentar de voluntari i a catorze anys va convertir-se en un nen soldat, primer, a Port Harcourt, fent tasques d’informació i espionatge. I després, al seu poble, a Nibo, a l’estat d’Anambra, on va ingressar en una Boys Company de l’exèrcit de Biafra. Va rebre entrenament militar i el destinaren a l’artilleria. Els de Nibo, ferrers de tradició, eren molt hàbils en el muntatge i reparació d’armes. Aquesta fou una de les primeres missions de Jake, que, ja en plena guerra, es guanyaria l’apel·latiu de ‘Bomba Billy’. Per imaginar el clima en què vivien el petit Jake i els seus val la pena citar un clàssic d’aquella guerra: Frederick Forsyth, al seu llibre Gènesi d’una llegenda africana. La història de Biafra, cita el periodista Colin Legum de The Observer: «…els igbos van saber la terrible història relatada pels 600.000 refugiats, aproximadament, que havien fugit fins a la seguretat de la regió est, després d’haver estat apallissats, despullats, fuetejats, esgarrapats, desposseïts dels seus béns; els orfes, les vídues, els traumatitzats. Una dona, muda i en ple deliri, va retornar al seu poble després d’un viatge de cinc dies, amb un recipient rodó a les mans. A dins, descansava el cap del seu fill, que havia estat tallat al davant.» Les primeres bombes es van llançar a la frontera nord de Biafra, el 6 de juliol de 1967. Va ser una guerra lenta i cruel. Jake Udeozor va tenir diversos destins, fins i tot s’escapà de nit amb cinc companys d’un camp de concentració on els havien detingut i encara avui és l’hora que sàpiguen per què va ser arrestat tot un batalló sencer d’uns cent homes, acusats de sabotatge. Un exemple clar del descontrol del bàndol de Biafra, on la precarietat i la bona voluntat van causar molts problemes, com no podia ser de cap altra manera. Una altra de les missions de ‘Bomba Billy’ va ser al delta del Níger, on vigilaven els moviments dels vaixells de guerra nigerians, o a Eleme i Bonny, on recuperaven i reparaven armes. Quan va poder tornar al seu poble ja era ocupat pels nigerians. Va veure molts morts, al seu germà el van ferir, i alguns altres es tornaven bojos, m’explica. Així fou com Jake va conèixer militars de l’entorn d’Ojuwkwu o el major Joseph Achuzie, un dels homes més importants de l’exèrcit de Biafra que, anys a venir, gràcies a ell, visitaria Valls i coneixeria els fundadors del Club de Futbol Biafra. 30 aniversari Biafra C.F. Trentè aniversari del CF Biafra i la visita del major Achuzie Els fundadors del CF Biafra van celebrar a Valls els trenta anys del club i més endavant un simposi casteller, a què va assistir una delegació notable de personalitats del poble igbo. La figura més important que els va visitar va ser el major Joseph ‘Hannibal’ Achuzie, heroi de guerra. Un dels pocs que tenia línia directa secreta a qualsevol hora amb el president Ojukwu. Si el militar i estrateg cartaginès Aníbal fou el pitjor enemic de l’imperi romà, el militar biafrès Achuzie fou igual per a Nigèria i el colonialisme britànic. Era format a l’exèrcit britànic amb experiència a la guerra de Corea, on va ser fet presoner i torturat pels xinesos. A Biafra aplicà molt de què havia après a Indoxina. I destacà per la seva eficàcia i estratègia de combat. Primer, a Onitsha, comandant les forces que van recuperar la ciutat i la van defensar heroicament de l’exèrcit nigerià fins que van poder. Després, com a comandant de totes les forces biafreses a Port Harcourt, on va salvar la vida de miracle a punt de ser aixafat per un carro de combat. El 9 de gener de 1970, en l’últim moment, el president Odumegwu Ojukwu va fugir a la Costa d’Ivori confiant el comanament del romanent de l’exèrcit de Biafra al major Achuzie i la presidència a Philip Effiong. Tres dies després tots dos es van rendir oficialment al general nigerià Olusegun Obasanjo. En sortir de la presó, poc després, Achuzie es va retirar de l’exèrcit i es convertí en una figura pública important. Es va morir el 2018, a 89 anys. El C. Biafra al funeral d’Ojukwu a la seva ciutat natal de Nnewi El tinent coronel Ojukwu es va morir a Londres el 26 de novembre del 2011. Tenia setanta-vuit anys. Uns quants mesos després, el 2 de març de 2012, es va celebrar un gran funeral al seu poble natal de Nnewi, amb tots els honors de cap militar i dirigent del poble igbo. Milers de persones es van congregar als carrers de Nnewi, la segona ciutat de l’estat d’Anambra, al sud-est de Nigèria, entre les quals grans personalitats de la cúpula militar nigeriana, encapçalades per l’aleshores president Goodluck Jonathan, el Nobel de literatura Wole Soyinka i el president de Ghana Jerry Rawlings. Recepció a casa del president Ojukwu, a Enugu. Una banda militar va tocar davant la casa familiar de l’ex-president de Biafra. El fèretre fou transportat per generals de l’exèrcit de Nigèria. Milers de persones i ex-veterans de guerra van fer cua per desfilar davant del seu taüt instal·lat a la casa familiar, enmig de grans mesures de seguretat. Hi hagué banderes de Biafra entre el públic aplegat als carrers, molts veterans de guerra, però el fèretre d’Ojukwu era cobert per la bandera nigeriana. Representants del Club de Futbol Biafra de Valls hi van acudir a retre el darrer homenatge al coronel difunt i la seva família. En companyia del rei dels igbos a l’estat espanyol, Jake Udeozor, la delegació vallenca va donar el seu condol a la vídua, Blanca Ojukwu, oferint-li un record de l’equip en homenatge a l’ex-president de Biafra. Malgrat l’enorme afluència de gent de tot arreu, la delegació de Valls va poder assistir a la missa funeral a l’església i els van reservar un lloc a les primeres files. D’aleshores ençà s’han mantingut els vincles culturals i d’amistat entre alguns dels fundadors del Club de Valls i els igbos, tant els que hi viuen com els residents a Catalunya. És una amistat que ara compleix cinquanta anys, basada en la solidaritat que va generar a Valls el desastre de la guerra de Biafra i l’admiració mútua en el manteniment de les tradicions culturals i la defensa de la llengua pròpia. Condol del C. F. Biafra a la vidua Bianca Ojukwi, el 2 de març de 2012, a Nnewi.

Summary: El CF Biafra de Valls, mig segle de solidaritat amb el poble igbo


‘Ha arribat l’hora que abordem la reforma constitucional del nostre país.’ És 11 d’octubre, l’endemà que el president de la Generalitat, Carles Puigdemont, suspengui la declaració d’independència. El secretari general del PSOE, Pedro Sánchez, anuncia des de la seu de Ferraz un acord amb Mariano Rajoy per a reformar finalment la constitució espanyola. A canvi de què? Del suport dels socialistes a l’activació dels mecanismes per a aplicar l’article 155 contra Catalunya. El pla per a executar la reforma tenia un filtre previ: la creació d’una comissió que durant sis mesos avalués el model autonòmic espanyol. Segons el PSOE, la constitució era poc concreta sobre l’organització territorial i això havia fet aflorar ‘disfuncions’ que havien provocat l’auge de l’independentisme. Una volta analitzada la situació, i conclusions en mà, Sànchez va prometre obrir ‘el debat de la reforma constitucional al congrés dels diputats.’ En la mateixa compareixença, Sànchez va convidar els independentistes, i també Units Podem, a defensar dins la comissió la possibilitat d’acordar un referèndum d’independència. De totes maneres, ell mateix es va encarregar de descafeïnar l’oferta: ‘Per descomptat, nosaltres ens hi negarem. Estem disposats a reformar la constitució per parlar sobre com Catalunya es queda a Espanya, i no pas de com se’n va.’ Avui fa sis mesos de la promesa de Sànchez. Què se n’ha fet de la reforma constitucional? Una comissió que neix coixa i amb retard El suport al 155, el preu que Sànchez va pagar per esdevenir l’abanderat de la reforma, també ha estat en bona part la soga que l’ha asfixiat. La intervenció de la Generalitat ha fet que Units Podem, ERC, PDECat, Compromís, PNB i EH Bildu s’hagin negat a participar en qualsevol sessió i negociació de la comissió territorial. A la reforma de l’encaix per a Catalunya només li queden dues sortides: esdevenir per la força o acabar en via morta. I sembla que el cul-de-sac és com més va més a prop. La resta del congrés, és a dir, Ciutadans i PP, han observat amb escepticisme la creació de la comissió. El dirigent de Ciutadans, Albert Rivera, va declarar el novembre que era ‘una obligació institucional’ participar-hi, però afegia: ‘No hi veiem cap futur.’ En aquest sentit, acusava el PSOE de voler fer només una reforma ‘parcial’ que corria el risc de només ‘acontentar els nacionalistes i preservar els seus privilegis’. El 20 de març, Ciutadans va abandonar la comissió. El motiu? Segons Rivera, la negativa del PSOE a citar com a ponents ex-dirigents socialistes com Alfonso Guerra, Juan Carlos Rodríguez Ibarra i José Bono. Tots ells pròxims a Susana Díaz i crítics amb la idea de l’estat espanyol com a ‘nació de nacions’ que va defensar Sánchez en el darrer congrés del PSOE. El PP, per la seva banda, ha descarregat tota la responsabilitat política en el dirigent socialista i, davant les dificultats, sempre l’assenyala com l’impulsor de ‘l’invent’. De totes maneres, el PP no s’atreveix, si més no de moment, a liquidar la comissió, perquè és un compromís que va adquirir personalment Mariano Rajoy. Ara bé, sempre que poden, els representants populars diuen que la reforma requereix el ‘màxim consens’ i, per tant, que pot acabar en no res. D’altra banda, quan Sánchez va anunciar l’acord amb el president espanyol, va assegurar que la comissió territorial s’havia d’activar ‘com més aviat, millor’. En aquest sentit, el PSOE va detallar més endavant que volia que la comissió fos operativa abans del 21-D, però els entrebancs i la desídia dels partits es van acabar imposant a l’electoralisme. Les primeres ponències es van fer el 10 de gener. Els ponents diuen no al PSOE Els primers ponents de la comissió van ser tres dels anomenats pares de la constitució: Miguel Herrero de Miñón, José Pedro Pérez-Llorca i Miquel Roca i Junyent. Els discursos van caure com un dutxa d’aigua freda a Ferraz. El no a la reforma ‘federal’ de la constitució va ser rotund. De fet, Herrero de Miñón va ser especialment explícit: ‘Ara no és el moment d’obrir el meló. Es podria interpretar com un intent d’apaivagar els independentistes catalans.’ Pérez-Llorca, per la seva part, va assegurar que no es donaven les condicions per a executar la reforma perquè no hi havia el mateix consens que durant la transició. ‘El 1978 es deia allò de “llibertat sense ira”. Ara hi ha massa ira’, va dir. Roca i Junyent va defensar que més enllà de la constitució no hi havia res: ‘I, en conseqüència, s’ha de respectar en la seva integritat.’ A més, va argumentar que si es volia reformar el sistema d’autonomies, la mateixa constitució donava marge per a fer canvis sense haver de fer ‘una reforma integral’. Després dels ‘pares’, la comissió ha vist desfilar ex-ministres, ex-presidents autonòmics, alts càrrecs d’institucions estatals, catedràtics, representants de la patronal i el sindicat de funcionaris. El no a la reforma és l’opinió majoritària i fa que els tremolors per la dutxa d’aigua freda de la primera ponència siguin com més va més forts. Especialment dura va ser la intervenció del president del Consell d’Estat espanyol, José Manuel Romay Becaria, que va menystenir la proposta del PSOE i va fer una exposició molt clara a favor de la recentralització de competències cedides a les comunitats. D’altra banda, el president del CIS, Cristóbal Torres, va argumentar que la reforma no era una prioritat per als espanyols i que poc més del 31% estava a favor de canviar el model territorial, fos per a recentralitzar l’estat o per a donar més poder a les autonomies. Demà, després de setmanes d’inactivitat, la comissió tornarà a acollir ponents i ho farà amb Europa de rerefons. Per això compareixeran José María Gil Robles (PP) i Enrique Barón (PSOE), ex-presidents del Parlament Europeu, i hi ha la intenció de citar membres de la Comissió i experts en dret comunitari. Qui els escoltarà? A la comissió només queden PSOE, PP i UPN. El cul-de-sac cada vegada és més a prop.

Summary: Què se n’ha fet de la reforma constitucional de Pedro Sánchez?


Rafa Burgos (Santa Coloma de Gramanet, 1972) és guia turístic, professió que compagina amb el periodisme d’investigació. Després de relatar la cara més amarga i fètida del poder a casa nostra, ara ha publicat L’orgia diplomàtica. Ambaixadors i cònsols al descobert (Edicions Pol·len). Un llibre que retrata les malifetes i connivències del cos consular de Barcelona: el tercer més gran del món. Burgos ens rep en una cafeteria prop del mercat d’Hostafrancs. Somriu i entre les mans té un exemplar de la seva obra. La conversa de seguida ens trasllada de Sants a l’Europa de l’est o l’Àfrica. També ens recorda els rostres de prohoms del país com Joan Gaspart o les famílies Pujol i Sumarroca. El llibre conté gairebé 1500 referències, però ell amb prou feines consulta l’índex onomàstic. Són dos anys de feina i han deixat pòsit. —Barcelona és la tercera ciutat, no capital d’estat, amb més representació diplomàtica. Què la fa tan llaminera per a la diplomàcia? —A la ciutat hi han noranta-quatre consolats, però poden anar variant, segons si hi ha baixes o no. Ara mateix només la superen Nova York i Hong Kong. La importància de Barcelona per a la diplomàcia té moltes arestes. Una és el turisme. Barcelona atreu milions de persones cada any i alguns també fan el pas d’instal·lar-s’hi. Hem d’entendre que els consolats destaquen per facilitar tràmits administratius: visats, passaports, convalidació de títols, etc. Una altra és la potència econòmica. Pensem sobretot en el port i l’aeroport, dos dels principals punts de connexió d’Europa. I una tercera pota és la situació geostratègica. Barcelona fa de pont amb tota la Mediterrània occidental, i també del nord d’Àfrica amb el centre d’Europa. Això ha pres encara més importància arran del gihadisme, que té molt controlat el consolat dels Estats Units i que ha obert una oficina especialitzada. Això ho sabem gràcies a les filtracions de cables diplomàtics de WikiLeaks. —Però qui són aquests cònsols? —La majoria de consolats de Barcelona són honoraris, és a dir, els regenta una persona, normalment un empresari o un advocat local, en aquest cas català, que no ha passat per l’escola diplomàtica: no és un representant de carrera. Això també passa en algunes ambaixades, on es fan nomenaments polítics. Podríem citar casos com el de Federico Trillo o Joan Clos. Fins i tot Fraga, durant el franquisme. Evidentment, això genera recel i malestar entre els diplomàtics de carrera. Però tornant als cònsols honoraris, no són representacions entre governs, per això queden una mica més apartats, fora del radar. No cal que tinguin seu específica i acostumen a compartir adreça amb l’empresa o l’oficina el cònsol. El fet que realment sorprèn és que és una funció no remunerada. És una versió de la diplomàcia més econòmica, per dir-ho d’alguna manera. —Sense sou? —Sí, és el més sospitós i on rau gran part del problema. Gent molt ocupada, sense temps, que accepta un càrrec com aquest. I comences a estirar del fil i ho entens. Interessos econòmics, portes giratòries… Molts dels empresaris que exerceixen com a cònsols al mateix temps fan negocis milionaris amb els països que representen. No es pot generalitzar, però passa. En el cas dels advocats, per exemple, alguns es dediquen a accelerar tràmits administratius a canvi d’un plus. Dins del cos, en off de record, molts cònsols reconeixen que faria falta una neteja immediata i un replantejament. Aixecar catifes i obrir finestres. —Però com són escollits? —Els ha de proposar el país en qüestió i la tria s’acostuma a fer per afinitat o interessos. La persona escollida normalment ja té una relació prèvia amb el país, sobretot empresarial. En aquests casos, el títol consolar, com en les empreses, acaben passant de pares a fills. Però també es nomenen alguns cònsols perquè són coneguts, mediàtics i tenen ressò. Un exemple és Hristo Stòitxkov, que va representar a Bulgària. Després, l’estat, en aquest cas l’espanyol, ha de donar-hi el vist-i-plau, que tècnicament s’anomena exequàtur. Generalment és un tràmit i no s’hi posen traves. Un cop concedit, només es retira en casos molt excepcionals. —Com ha passat recentment a Xavier Vinyals. —Correcte. Vinyals era fins fa poc cònsol de Letònia i li van retirar l’exequàtur per haver penjat presumptament una estelada a la façana de la seu consolar durant la Diada de l’any passat. Ell es defensa dient que la bandera no estava a la delegació diplomàtica, sinó un pis més amunt. I mentre passava això, Israel va nomenar José Antonio Sánchez Molina com a cònsol. És simptomàtic que ell, que va participar amb membres de Fuerza Nueva en una agressió a joves socialistes, no tingués cap problema per a rebre el vist-i-plau. També és flagrant el cas de Javier Nart, que exercia com a cònsol del Txad, un país complicat i que està involucrat amb el tràfic d’armament, malgrat la seva significació política: eurodiputat de Ciutadans. Tampoc no li ha passat factura haver heretat un compte corrent a Suïssa del seu pare i haver col·laborat amb els serveis secrets, com ell mateix ha reconegut, de l’època de Narcís Serra, actualment encausat pel cas de l’antiga Caixa Catalunya. —Els interessos passen per sobre de tot, perquè la tria no és gens curosa… —Els governs no tenen la lupa a sobre dels seus representants. Hi ha certa deixadesa, sí. A més, molta informació és accessible a Google o registres com el BORME. És fàcil de saber que Joan Gaspart, amb la seva empresa Husa, és un dels màxims deutors de la hisenda pública o que Juan de Dios Dexeus i Trias de Bes sortia a la llista Falciani. Ell era cònsol de Luxemburg; d’ençà de la seva mort, el càrrec l’ocupa la seva néta. Són coses que costen d’entendre, però parlem que en la majoria dels casos representen dictadures africanes o paradisos fiscals. Tampoc no interessa aclarir coses. La diplomàcia és un món molt opac i hipòcrita, que funciona al marge de la resta. Les influències es mouen millor entre les ombres. —Un personatge curiós, Joan Gaspart. —Poca gent sap que és cònsol de les illes Seychelles, un paradís fiscal, des de 1980 i és un dels representants més antics. De fet, el podríem haver tingut fins i tot de president de la Generalitat, perquè Jorge Verstrynge, antic secretari general d’Alianza Popular –quines voltes que fa el món, eh?– el va proposar com a candidat. Però ell va dir que no. Gaspart és certament polèmic. Ara ha fet aproximacions al món sobiranista, però anys enrere havia permès que la Fundación Francisco Franco es reunís en els seus hotels de Madrid. A més, en l’època del judici de Javier de la Rosa, que el va portar a la presó, es van filtrar uns documents de Quail, la seva empresa, on s’explicava que Husa li oferia una comissió de 200 milions de pessetes si aconseguia vendre dues de les joies de la corona de l’imperi hoteler: el Princesa Sofía i el Ritz, que ara s’anomena Palace. —Gaspart, Stòitxkov… Es podria escriure un llibre sencer sobre el Barça? —Estires del fil i trobes polítics, interessos econòmics… i el Barça també acostuma a treure el cap. A part dels mencionats, podem parlar de Ramon Palou, cònsol de Guinea Bissau i membre d’una junta anterior del Barça, que va regularitzar diners d’un compte que tenia a la Banca Privada d’Andorra. També podem parlar d’Aleix Buxeres, antic cònsol de Costa Rica i ex-tresorer de l’entitat, que va haver de renunciar al títol consolar després de ser condemnat per falsedat documental i apropiació indeguda pels seus tripijocs a la borsa. I, més recentment, podem citar Carles Vilarrubí, actual vice-president del Barça i encausat per un cas relacionat amb Jordi Pujol fill. La seva dona, Sol Daurella, és cònsol d’Islàndia, i ell va ser un dels candidats per a ocupar la vacant d’Israel. Lluís Bassat, dues vegades candidat a la presidència, també hi optava. I encara hi ha més coses per a explicar… —Acabeu de citar Jordi Pujol fill. En el llibre expliqueu que va tenir una relació intensa amb el Gabon. —Ell, com que és un dinamitzador –no m’ho invento jo, és com es defineix– ha fet negocis en molts països, sobretot a Mèxic. Però també a molts països africans, com ara el Gabon. Hi ha fet negoci amb l’electrificació mitjançant Isolux Corsán, que també està enredada en temes de comissions i casos de corrupció. I d’altra banda, va participar en la creació de la lliga de futbol del Gabon, en què també participava Jaume Roures amb una filial de Mediapro. La família Bongo, que governa amb mà de ferro el país, acostuma a visitar la ciutat de Barcelona. El pare de l’actual dictador, Omar Bongo, va morir a la clínica Quiron. Abans de la seva mort, quan venia algun representant governamental, s’allotjava a la mansió de Jordi Pujol fill a Pedralbes, que es troba en un carrer una mica irònic: el carrer Moneders. —I volia ser cònsol del Gabon, oi? —Jordi Pujol fill es va interessar per comprar el càrrec del cònsol honorari per uns 100.000 euros, segons uns correus electrònics que es van filtrar durant la investigació del cas Pujol. —En canvi de què? —Aquesta és la pregunta que ens hem de fer. La targeta de cònsol vesteix molt i obre portes, però el tema llaminer és la balisa diplomàtica, que és inviolable segons la convenció de Viena. D’ençà de l’intent de compra, el consolat està vacant. —Per què es va frustrar? —No se sap del cert. Suposo que el tema dels Pujol ja començava a surar. —Un bon amic seu sí que va aconseguir un consolat. —Sí, Jordi Sumarroca, que era cònsol honorari de Lituània. Les empreses de la seva família han fet negocis multimilionaris amb el país, sobretot en tema de ferrocarrils i carreteres. Arran del cas 3%, que esquitxa la seva empresa Teyco, el consolat ha quedat vacant. A tall d’anècdota, no sé si recordes la polèmica que es va generar quan l’ex-ministre Wert va ser enviat a París com a representant de l’Organització per a la Cooperació i el Desenvolupament Econòmic. Un d’aquells nomenaments polítics que dèiem abans. Doncs bé, les oficines de l’organisme comparteixen jardins amb l’ambaixada espanyola. El manteniment té un cost de 300.000 euros anuals pel govern espanyol i Comsa, una empresa on participen els Sumarroca, en té la concessió. —L’escàndol més recent esquitxa Mèxic. Què va passar amb Fidel Herrera? —Fa quatre dies va haver de marxar cames ajudeu-me. No ha durat ni un any i mig. Herrera ja va arribar amb mala maror perquè se’l relacionava amb els càrtels del narcotràfic quan governava l’estat de Veracruz. El nomenament no va agradar gens la comunitat mexicana de la ciutat. A més, el seu fill era un maldecap constant. Era baralla dia sí dia també, i consum, presumptament, de substàncies delicades. El govern mexicà l’ha tret del focus i l’ha col·locat al consolat de Vancouver. Tornant a Fidel Herrera, el motiu de la renúncia és que una publicació americana el va relacionar amb la venda de medicaments falsejats que s’utilitzaven per a guarir el càncer infantil. Un tema realment delicat. Sembla que alguns caso, contenien aigua i poca cosa més. El cas és feridor perquè Mèxic fa més d’un segle que té representació consular a Barcelona i sempre ha tingut molt bona sintonia amb la comunitat catalana. El país va rebre amb els braços oberts tots els exiliats catalans durant la guerra civil i el govern no va reconèixer mai la dictadura franquista. I és clar, ara veus això… —En el llibre no parleu només de Barcelona, també feu algunes pinzellades d’altres indrets, com ara Alacant. Qui és Coronatti Bolaños? —El cònsol honorari del Kazhkstan a Alacant. Un home que ha fet política amb Unió Valenciana i que ha comerciat amb el país a través de diverses empreses. Algunes de les societats les compartia, com a conseller o administrador, amb un empresari que era propietari de molts prostíbuls d’Espanya, entre els quals, els famosos Riviera de Castelldefels. Presumptament, haurien emblanquit diners amb el sector de la construcció al Kazakhstan. Quan va esclatar la bombolla immobiliària, molts homes de negocis van intentar obrir-se mercat al Marroc, Romania, Brasil –pel Mundial i els Jocs Olímpics– i el Kazakhstan, que és on es farà la propera exposició universal. Un país fosc on el president guanya les eleccions a la búlgara. —Precisament Kazakhstan és el país que va donar peu al llibre. —Vaig publicar un article en un diari de Santa Coloma relacionat amb el regidor Antoni Fogué (PSC) i ex-president de la diputació de Barcelona. Segons les dades que ens van arribar, i que vam confirmar, Fogué deixava l’ajuntament i passava a treballar per la diputació en un càrrec remunerat amb 90.000 euros, el triple que al consistori. Era l’època en què Núria Parlon començava a postular-se per a rellevar a Miquel Iceta. Evidentment, no va agradar. En paral·lel, vaig anar sol·licitant dades sobre les concessions a dos gimnasos de l’empresa Duet Sports. I em vaig trobar que un dels accionistes de l’empresa era Josep Singla, encausat pel cas Pretòria, i que va ser un dels iniciadors de la cambra de comerç de Kazakhstan. La seva empresa, Proinosa, que es va arruïnar arran de la bombolla immobiliària, compartia adreça amb el consolat del país. És allò que vas veient coses rares, i vaig decidir posar el focus i tirar del fil. La història sencera s’explica en el capítol ‘De Santa Coloma a Kazakhstan’. —El llibre té unes 1.500 referències. Com es treballa tot això des del vessant periodístic? —En Jesús Rodríguez, periodista de la Directa i autor del pròleg, diu que se m’imaginava al menjador de casa meva, com a les pel·lícules, amb fotografies, fletxes, esquemes, etc. Però no és així. Tinc un arxiu amb carpetes amb mil i una històries dels últims anys que m’han servit per escriure L’orgia diplomàtica, però també Crema catalana i La casta, que també tracten la connivència entre el poder i la corrupció. Quan hi ha tanta informació, has de ser metòdic i dedicar-hi molta estona, perquè si no, t’hi perds, en aquesta teranyina. —Sou crític amb el periodisme d’investigació a casa nostra. Per què? —No m’agrada massa parlar d’això, perquè ens deprimiríem. Algú que vulgui investigar, sigui per a un llibre o un article, necessita temps, i això ara no es té. Si et dediques a la informació del dia a dia, no pots aprofundir en certs temes. Els mitjans de comunicació d’avui, i valgui la redundància, no tenen els mitjans per dedicar un equip a fer periodisme d’investigació. Un grup que durant dies o mesos faci entrevistes, contacti fonts, llegeixi un munt de BOE –cosa que no recomano a ningú–, visiti arxius, consulti llibres, etcètera, per publicar un tema. Per sort, les xarxes en certa manera han facilitat algunes tasques feixugues i també permeten que els quatre de sempre no controlin la informació. En el cas del llibre, tot i ser un món molt sucós, em va sorprendre que ningú hi hagués posat el focus abans. Que ningú l’hagués burxat. Mentre hi treballava, mirant documents i repassant noms d’empreses, pensava: ‘M’estic tornant boig i veig coses on no hi ha res’. L’orgia parla sobretot de Barcelona, però a Madrid, amb totes les ambaixades, no em puc ni imaginar què trobaríem. Tant de bo serveixi per a obrir una mica el món diplomàtic. De la mateixa manera que ha esclatat la bombolla immobiliària també hauria de rebentar la diplomàtica. —Teniu algun altre projecte entre mans? —Ara no. Amb L’orgia diplomàtica he tancat una trilogia sobre el poder i la corrupció. Però et diré quin llibre m’agradaria llegir: una investigació amb cara i ulls sobre Guinea Equatorial, l’ex-colònia espanyola. Les relacions entre els Obiang amb el govern espanyol, el petroli, la fusta… Allà hi ha molta cosa per a explicar.

Summary: Rafa Burgos explica ‘l’orgia diplomàtica’ dels cònsols de Barcelona


El president Ximo Puig no es fia de les bones paraules de Pedro Sánchez i vol articular un front autonòmic per obligar el govern espanyol a negociar a l’alça el nou model de finançament. Puig es vol reunir primer amb la Junta d’Andalusia, la comunitat més beneficiada pel sistema de finançament autonòmic, governi qui governi, i després, amb la resta de comunitats autònomes. El model que vol proposar es basa a combinar la singularitat d’alguns territoris, com les nacionalitats històriques, garantint la igualtat entre els ciutadans. Un equilibri molt difícil, que fins ara no s’ha aconseguit, i que fa que el País Valencià sigui un dels territoris amb més dèficit fiscal, juntament amb les Illes i el Principat. Puig ha confirmat la voluntat de reunir-se amb el govern andalús i després amb la resta de comunitats, però ha refusat la paraula ‘front’ perquè és conscient que seria malvist pel govern de Pedro Sánchez. Ho ha suavitzat usant les paraules ‘diàleg’ i ‘coordinació’, però l’objectiu és el mateix: trobar una ‘solució raonable’ que sigui satisfactòria per a tothom. També ha fet una crida a abandonar el partidisme, perquè hi ha comunitats governades pel PP, com Andalusia, i a pensar en ‘l’interès general’.

Summary: Puig vol articular un front autonòmic pel finançament


Hem agafat el tren ‘ben d’hora, ben d’hora, ben d’hora’. No pas per seguir les instruccions de Guardiola, sinó perquè ho aconsellaven el sentit comú, el càlcul i la citació del Tribunal Suprem. Sortint de Barcelona, quan faltaven cinc minuts per tres quarts de set, el tren de gran velocitat era mig buit. Boya viatjava acompanyada de Gabriela Serra, que no s’ha apartat del seu costat; Ignasi Termes, de la junta d’Òmnium; Pep Musté, un històric que coneix com pocs les entranyes de l’estat autoritari; Albert Botran, la cara coneguda de Poble Lliure; el diputat Vidal Aragonès, enfundat en un vestit, corbata i sabates enllustrades per a l’ocasió; el sindicalista Marc Sallas; i alguns membres més de la CUP. El film La veu de la Renfe ens ha informat que passarien un film durant el viatge. Però no ens cal. Tot això que fem avui sembla ficció pura. Si tots els encausaments d’aquest cas són de jutjat de guàrdia, el cas de Boya és el més agafat amb pinces. De fet, no té cap ni peus. La defensa i l’acusada es queixen que no saben encara quina mena de delicte li imputen. Llarena ha fet una causa general per a poder fer un judici polític. I Boya no s’arronsa: ‘Si volen un judici polític, tindran un judici polític.’ Pel camí, en el tram inicial, tan sols hem vist llumetes. Les cases, els fanals, els campanars il·luminats… Petites llums grogues escampades com si el país ens enviés un missatge: ‘Som energia.’ Tan sols deixàvem de veure-les quan el cuc de ferro s’endinsava en algun túnel. Sí, el túnel del temps on hem entrat ja fa uns quants mesos, o anys, i que ens ha dut a la negra nit. Saidí, com a símbol El bitllet, d’anada. Finestres enfora, tot era fosc. El sol ens ha trobat quan passaven cinc minuts de dos quarts de vuit a l’enclavament xiïta de Saidí (ep!, tan sols en termes històrics), just abans d’entrar a Espanya. Un poble de petita dimensió que ha vist néixer els escriptors Mercè Ibarz i Francesc Serés. Talment com si fos un senyal de la història, la llum del dia ha dibuixat una terra que la divisió del Principat de Catalunya i el Regne d’Aragó seguint la línia de la clamor d’Almacelles va deixar a la banda aragonesa. Un fet que les corts de Catalunya no reconegueren mai. Havent deixat enrere aquest país fructífer, hem passat molts minuts de terra erma i paisatge pelat. Potser aleshores ens hem sentit més desprotegits. Una mica, al ras. Poc abans, el tren havia passat per Lleida sense fer-hi parada. Altrament, de segur que s’hauria acabat d’omplir de gent de terra ferma. De fet, avui s’han omplert autocars cap a Madrid. I Mireia Boya tenia constància de molts amics que havien decidit de fer el viatge amb avió. Fins ara, la gent de la CUP no havia passat per les arbitràries (o capritxoses) mans de Llarena. I avui s’ha notat el clima de mobilització antirepressiva (que la història no és en va) de l’esquerra independentista. La millor defensa, un bon atac Com si fossin seguidors de Cruyff, els advocats d’Anna Gabriel i Mireia Boya han fet seva la màxima que diu que la millor defensa és un bon atac. Han respost a les citacions amb una petició d’ampliació de les diligències d’investigació per via de demanar uns informes policíacs sobre les imatges que van fer la volta al món: agents dels cossos de seguretat de l’estat enfilant la carretera cap a Catalunya al crit de ‘A por ellos’. Concretament, la instància presentada demana que l’informe sigui fet pels Mossos d’Esquadra o per l’Ertzaintza, per garantir una certa neutralitat. A més, demana que se citi a declarar com a testimoni el cap de CatSalut per informar dels ferits de l’1-O amb xifres reals a la mà. Anna Gabriel no anirà a declarar fins la setmana que ve, si és que hi va. Va demanar d’ajornar la data prevista per a poder fer un viatge que tenia programat. De moment, Boya hi ha anat amb la clara intenció de defensar la legitimitat i la legalitat republicana, com també totes les accions que es van fer per organitzar el referèndum. En una conferència de premsa dilluns recordava que la seva formació política s’havia presentat en tres eleccions al parlament amb un programa clar de ruptura amb l’estat i per la construcció d’una república independent i que ningú no els ho havia prohibit. La frase que perseguirà Llarena Boya m’ha confirmat, entre cafè i sacsejada ferroviària, que no tenia pas intenció d’arronsar-se davant el jutge Suprem. ‘Ha quedat demostrat que fer-se l’harakiri no serveix de res. Acatar la constitució? Quina obligació tinc jo de fer una cosa que no hi ha cap obligació de fer?’ Ací el joc de saber què és legal i què no ho és per a l’estat espanyol és arriscat. Les ratlles s’han mogut i les lletres ja no es llegeixen per ordre, quan es tracta dels catalans independentistes. Boya portava apresa una frase per dir al jutge Llarena: ‘La qüestió de la identitat catalana i de la integritat de l’estat espanyol no té cap resposta judicial, sinó política.’ Una frase del 2012, sortida de la boca del magistrat que ha deixat a la presó Junqueras, Forn, Cuixart i Sànchez i que ara obre una nova fase repressiva judicial contra els de ‘la qüestió de la identitat catalana’. Boya també tenia clar en el viatge d’anada que tan sols respondria les preguntes del seu advocat i del magistrat. La fiscalia? ‘Li diré que jo no responc a qui actua amb instruccions polítiques i que dirigeix una persecució política contra els demòcrates catalans.’ I l’acusació popular? ‘Que jo no tinc res a parlar amb l’extrema dreta.’ Ras i curt. ‘Tens bitllet de tornada?’, li he demanat. ‘El comprarem quan tinguem clar a quina hora s’acaba la cosa. El meu advocat, preparant la declaració d’avui, em va dir que l’havia comprat per sortir a quarts de quatre… “Ja haurem acabat”, em va dir.’ Les expectatives són de poder tornar. ‘Què hi ha, un 20% de possibilitats que em tanquin? I si és així, no hi ha cap problema. El fet important és que a fora tothom vagi per feina i s’avanci decididament. Si no, quin sentit haurà tingut que alguns siguem dins?’ Poc després de les nou, amb el tren ja carregat amb el passatge de Saragossa, Alcolea del Pinar ens ha rebut amb una boira intensa que no ens deixava veure més enllà de cent metres. Ens atansàvem al ventre de la bèstia. Al cap de poc, la veu de la Renfe anunciava l’arribada a ‘Madrid Puerta de Atocha, final de viatge’. Glups. Davant el tribunal, després d’un trajecte de taxi per la ciutat de les banderes pertot arreu, ja hi havia un munt de gent per a donar suport a Boya.

Summary: La ficció, el símbol de Saidí i la frase que perseguirà Llarena: un viatge amb Mireia Boya cap a Madrid


Us oferim tres-centes novetats literàries, la majoria editades aquests primers mesos del 2017 per una vuitantena d’editorials diferents, i que podeu trobar a les llibreries. Són propostes per a ajudar-vos a escollir aquell llibre més escaient per a Sant Jordi. Us les presentem en un ordre temàtic, per facilitar-ne la cerca i per mostrar algunes tendències que es dibuixen enguany. ( També podeu consultar: A on podeu trobar els escriptors. Signatures 2017 i Sant Jordi tot el cap de setmana ) UNA PRIMERA TRIA Raül Garrigasait, Els estranys (Edicions de 1984) Tina Vallès, La memòria de l’arbre (premi Llibres Anagrama) Jordi Lara, Mística conilla (Edicions de 1984) Joan-Lluís Lluís, El navegant (Proa) Joan Daniel Bezsonoff, La ballarina de Berlín (Empúries) Marc Pastor, Farishta (Amsterdam) Mercè Ibarz, L’amic de la Finca Roja (Tusquets) Jaume Cabré, Quan arriba la penombra (Proa) Dolors Miquel, El guant de plàstic rosa (premi Ausiàs March, Edicions 62) Maria Cabrera, La ciutat cansada (premi Carles Riba, Proa) Joan Sales, Incerta glòria (Club Editor) Per Petterson, Sortir a robar cavalls. Traducció de Carolina Moreno (Club Editor) Francesco Petrarca, Cançoner. Traducció de Miquel Desclot (Proa) VEUS QUE S’ENFORTEIXEN Sergi Pons Codina, Dies de ratafia (Edicions de 1984) Max Besora, Aventures i desventures de Joan Orpí fundador de la Nova Catalunya (Males Herbes) Adrià Pujol Cruells, La carpeta blava (Labreu) Martí Sales, La cremallera (Males Herbes) Roger Pelàez, Hegemonia persecutòria (Males Hebes) Anna Carreras, Encén el llum (Labreu) Anna Carreras, Fes-me la permanent (El Cep i la Nansa) Miquel Martín i Serra, El riu encès (El Cep i la Nansa) Miquel Mas Ferrà, Llums de tardor (el Gall) VEUS CONSOLIDADES Ponç Puigdevall, Il·lusions elementals (premi Joanot Martorell, Edicions 62) Lluís-Anton Baulenas, Amics per sempre (premi Ciutat d’Alzira, Bromera) Josep Franco, La vida és dura (premi Andròmina, 3i4) Joan Carreras, La dona del Cadillac (Proa) Valentí Puig, El bar de l’AVE (Proa) Margarida Aritzeta, La filla esborrada (Capital Books) Isidre Grau, La ciutat dels solitaris (Gregal) NOVES VEUS Jordi Amor, El forat (premi Documenta, l’Altra) Elisabet Riera, Llum (l’Altra) Jesús Lana, La germana gran (premi Els lectors de l’Odissea, la Magrana) Josep Busquets, La gramola de l’Edèn (premi Gregal de novel·la, Gregal) Àlex Gombau, Carrers salvatges (Angle Editorial) Teresa Muñoz, Des del balcó (Amsterdam) Roger Coch, Udzu (Males Herbes) Òscar Mercadé, L’iceberg de la punta (El Cep i la Nansa) Àngel Vallverdú Rom, No es poden donar tants llangostos a la sibeca (premi Sebastià Juan Arbó 2016, Cossetània) SERAN DELS MÉS VENUTS Rafael Nadal, La senyora Stendhal (Columna) Pilar Rahola, Rosa de cendra (premi Ramon Llull, Planeta) Xavier Bosch, Nosaltres dos (Columna) David Cirici, El setè àngel (premi Sant Jordi, Proa) Sílvia Soler, Els vells amics (Columna) Gemma Ruiz, Argelagues (Proa) Albert Espinosa, El que et diré quan et torni a veure (Rosa dels Vents) Jordi Basté i Marc Artigau, Un home cau (Rosa dels Vents) R. J. Palacio, Tots som Wonder. Traducció d’Imma Falcó (la Campana) MÉS COLLITA PRÒPIA Xavier Theros, La fada negra (premi Josep Pla, Destino) Maria Carme Roca, La noia del club (Bromera) Jaume Puig, El veler magenta (premi Just M. Casero, Empúries) Emma Vilarasau i Montse Barderi, Camí d’anada i tornada (Columna) Miquel Fañanàs, Bonastruc, el jueu (Columna) Núria Valentí Arbós, Novembre (premi de novel·la curta Celler de Lletres, Meteora) Francesca Aliern, Negre estalzí (Cossetània) Jeroni Muñoz Soler, El torb sobre el mar (premi Vila de Puçol, Onada Edicions) Maria Lluïsa Amorós, El retorn de l’Àngela (Onada edicions) LA FORÇA DEL CONTE Joan Jordi Miralles, La intimitat de les bèsties (premi Marian Vayreda, Empúries) Guillem Frontera, Els plaers i les virtuts (Ensiola) Muriel Villanueva, Nines (Males Herbes) Jenn Díaz, Vida familiar (premi Mercè Rodoreda, Proa) Alba Dalmau, Estàndards (premi Vila d’Ascó, Angle Editorial) Òscar Andreu, Com es bull una granota i altres relats (Contra) Jordi Romeu, Honor de poble poble (premi narrativa breu Andorra, Pagès Editors) Diversos autors, Sangassa (AdiA) Diversos autors, Risc. Antologia de contes a cura de Ricard Ruiz Garzón (Rata) Nahman de Bratslav, Contes cabalístics. Edició i traducció de Joan Ferrer i Jordi Sidera (Fragmenta) LA FORÇA DEL TEATRE Wajdi Mouawad, La sang de les promeses (Litoral, Incendis, Boscos i Cels). Traducció de Cristina Genebat i Raimon Molins (Periscopi) Marta Buchana, Una família normal (Bromera) David Plana, Els encantats (Comanegra – Institut del Teatre) Marc Rosich, A tots els que heu vingut (Arola Editors) Harold Pinter, Vells temps / Cendres a les cendres. Traducció de Joan Sallent (Comanegra – Institut del Teatre) Roland Schimmelpfenning, La Peggy Pickit veu la cara de Déu (Lleonard Muntaner) Ismael Bereje Guidault, Stokholm (premi de teatre Ciutat de Sagunt, Onada Edicions) Davide Carnevali, Actes obscens en espai públic (Arola Editors) LA FORÇA DE LA NOVEL·LA NEGRA Sebastià Bennasar, L’imperi dels lleons (Alrevés – Crims.cat) Esperança Camps, La draga (Llibres del Delicte) Màrius Moneo, Tocar el dos no és tan senzill (Alrevés – Crims.cat) Jordi de Manuel, Mans negres (Pagès Editors) Rafael Vallbona, Tros (premi Ferran Canyemeres, Pagès editors) Marc Moreno, Temps de rates (premi Crims de tinta, La Magrana) Marc Pons, La caixa negra (Pagès Editors) Ramon Usall, Seixanta-vuit (detectiu Rafel Rovira) (Pagès Editors) Josep M. Quintana, La noia que va sortir d’un quadre de Botticelli (Pagès Editors) Andreu Claret, Venjança (Columna) Salvador Casas, Samba per a un difunt (Gregal) Salvador Balcells, Els crims del convent (Gregal) Pierre Lemaitre, Recursos inhumans. Traducció d’Albert Pejó (Bromera) Benjamin Black (John Banville), Fins i tot els morts. Traducció d’Eduard Castaño (Bromera) Jo Nesbo, La set. Traducció de Meritxell Salvany i Núria Parés (Proa) Hjorth & Rosenfeldt, Morts prescindibles (Serie Bergman). Traducció de Jordi Boixadós (Columna) Petros Márkaris, Offshore (sèrie Kostas Kharitos). Traducció de Montserrat Franquesa Gòdia (Tusquets) Donna Leon, Restes mortals. Traducció de Núria Parés Sellarès (Edicions 62) Andrea Camilleri, No em toquis. Traducció de Pau Vidal (Edicions 62) Andrea Camilleri, Un cau d’escurçons. (sèrie Montalbano). Traducció de Pau Vidal (Edicions 62) Antonio Manzini, Sol de maig (Salamandra) Donald Ray Pollock, El banquet celestial (Empúries) Shari Lapena, La parella del costat (Rosa dels Vents) J. P. Delaney, La noia d’abans. Traducció d’Immaculada Estany Morros (Rosa dels Vents) Stephenie Meyer, La química (Rosa dels Vents) AUTORS COMMEMORATS I RECUPERACIONS Josep Palau i Fabre, Contes despullats. Pròleg de Julià Guillamon (Proa) Prudenci Bertrana, El vagabund. Edició a cura de Guillem Molla (Edicions de la Ela Geminada) Shakespeare, Versions a peu d’obra. Traducció de Joan Sellent (Núvol) Shakespeare, Tria d’obres. Traducció de Miquel Desclot (Proa) Shakespeare, La violació de Lucrècia. Traducció de Salvador Oliva (Ara Llibres) Shakespeare, Tots els sonets. Traducció de Gerard Vergés. Edició i epíleg de D. Sam Abrams (Adesiara) Llorenç Moyà, Poesia escollida. Edició a cura de Miquel Àngel Vidal (Ensiola) M. Àngels Anglada, Sandàlies d’escuma (L’Avenç) Alexandre Cirici Pellicer, L’escultura catalana (Quaderns Crema) CLÀSSICS I PROVOCADORS Joanot Martorell, Tirant lo Blanc. Versió de Josep Vicent Miralles i Il·lustracions de Paula Bonet (Llibres de la Drassana) Ramon Llull, Llibre de meravelles. A cura d’Anthony Bonner (Editorial Barcino) Petroni, Satiricon. Traducció de Sebastià Giralt (Adesiara) Sòfocles, Antígona. Electra. Traductor: Carles Riba. Col·laborador: Raül Garrigasait (Editorial Barcino) Els antievangelis jueus. Traducció de Manuel Forcano (Adesiara) Samuel Johnson, La història de Rasselas, príncep d’Abissínia. Traducció de Victòria Alsina (Adesiara) L’escena antiga. Introducció de Joan Casas. Traducció de Roser Homar i Esther Artigas (Adesiara) TRADUCCIONS Georges Perec, L’eclipsi. Versió d’Adrià Pujol Cruells (L’Avenç) Lutz Seiler, Kruzo. Traducció de Joan Ferrarons (Club Editor) Carson McCullers, Frankie Addams. Traducció de Jordi Martín Lloret (L’Altra) Ali Smith, L’accidental. Traducció de Dolors Udina (Raig Verd) Sorj Chalandon, Professió del pare. Taducció de Josep Alemany (Edicions de 1984) Natalia Ginzburg, La ciutat i la casa. Traducció de Meritxell Cucurella-Jorba (Club Editor) Natalia Ginzburg, Ha anat així. Traducció d’Alba Dedéu (Edicions de la Ela Geminada) Serguei Dovlàtov, El parc. Traducció de Miquel Cabal Guarro (Labreu) Denise Desautels, Una felicitat imposada. Traducció d’Antoni Clapés (Labreu) Ian McEwan, Closca de nou. Traducció de Jordi Martín Lloret (Llibres Anagrama) Jean Echenoz, Enviada especial. Traducció d’Anna Casassas (Raig Verd) Ngũgĩ wa Thiong’o, Somnis en temps de guerra. Traducció de Josefina Caball (Raig Verd) Han Kang, La vegetariana. Traducció de Jo Mihwa (Rata) Viet Thanh Nguyen, El simpatitzant. Traducció de Mercè Santaularia (premi Pulitzer, Empúries) Olivier Bourdeaut, Esperant míster Bojangles. Traducció de Yannick Garcia (Salamandra) Yasmina Reza, Babilònia. Traducció d’Oriol Sánchez Vaqué (Llibres Anagrama) Pauline Dreyfus, Són coses que passen. Traducció de Marta Marfany (Llibres Anagrama) Joost de Vries, La república. Traducció de Maria Rosich (Llibres Anagrama) Maggie O’Farrell, Aquest deu ser el lloc. Traducció de Marc Rubió (L’Altra) Jenn Díaz, Belfondo. Traducció de l’autora (Amsterdam) Care Santos, Mitja vida. Traducció de l’autora (premi Nadal, Columna) Gabi Martínez, Les defenses. Traducció d’Albert Torrescasana (Catedral) Stefan Zweig, El canelobre enterrat. Traducció de Carme Gala (Edicions de la Ela Geminada) Stefan Zweig, Clarissa. Traducció de Joan Fontcuberta (Quaderns Crema) Alexandre Dumas, El comte de Montecristo. Traducció de Jesús Moncada (Edicions 62) Selma Lagerlöf, El carreter. Traducció de Carolina Moreno Tena (Adesiara) Iris Murdoch, El mar, el mar. Traducció de Laura Baena (Edicions de 1984) Catherine Poulain, L’home de mar. Traducció de Mia Tarradas (Edicions de 1984) Kent Haruf, Nosaltres en la nit. Traducció d’Anna Turró Armengol (Angle Editorial) J. M. Coetzee, Els dies d’escola de Jesús. Traducció de Dolors Udina (Edicions 62) Frank Baker, El misteri de la senyoreta Hargreaves. Traducció de Dolors Udina (Viena) Kim Ae-ran, Corre, pare, corre! Traducció de Mihwa Jo Jeong i Alba Conill (Godall Edicions) Jirí Weil, Viure amb una estrella. Traducció de Jaume Creus (Viena) Leïla Slimani, Una dolça cançó (premi Goncourt, Bromera) Dario Fo, De sang gitana (Bromera) Jessie Burton, La musa. Traducció de Jordi Boixadós (Amsterdam) David Foenkinos, La biblioteca dels llibres rebutjats. Traducció de Mercè Ubach (Edicions 62) Yanick Lahens, Bany de lluna. Traducció de Núria Petit (Quaderns Crema) Larry Tremblay, El camp de tarongers (Gregal) Dory Sontheimer, La vuitena caixa (Capital Books) Martha Batalha, La vida invisible de l’Eurídice Gusmão. Traducció de Pere Comellas (Capital Books) Nell Leyshon, Color de llet. Tradició de Jordi Martín Lloret (Angle) Pierluigi Cappello, Aquesta llibertat. Traducció d’Oriol Sánchez (Catedral) PENSAMENTS Zygmunt Bauman, Retrotopia. Traducció de Josep Sampere (Arcàdia) Lluís Solà, Llibertat i sentit (Edicions de 1984) Lluís Duch, L’exili de Déu (Fragmenta) Carles Hac Mor, Escriptures alçurades (Rata) Jaume Subirana, Cafarnaüm (premi Ciutat d’Alzira d’assaig, Bromera) Jordi Casassas, La voluntat i la quimera (Pòrtic) Teresa Forcades, Els reptes del papa Francesc (Viena) Francesc Orteu, Pensa (Catedral) PERIODISME I LITERATURA Joan Fuster, Fuster per a ociosos. Antologia de Xavier Aliaga (Sembra Llibres) Svetlana Aleksiévitx, Últims testimonis. Traducció de Marta Rebón (Raig verd) Julià Guillamon, El sifon de can Sitra (Comanegra) Màrius Serra, D’on trec el temps (Empúries) Empar Moliner, De què fuges, qui et persegueix? (Columna) Xavier Lloberas El mirall dels llibres (Diputació de Girona) Narcís-Jordi Aragó i Masó, Escriure i viure. 20 anys de columnes (1993-2013). (Curbet edicions) Carles Porta, Tor. Tretze cases i tres morts (nova edició) (la Campana) DIVULGACIÓ CIENTÍFICA I TECNOLÒGICA Siddhartha Mukherjee, El gen. Una història íntima. Traducció de Xavier Pàmies (la Campana) Manel Esteller, No sóc el meu ADN (la Magrana) David Bueno, Neurociència per a educadors (Associació de Mestres Rosa Sensat) Jo Marchant, Cura’t des de dins. Traducció d’Alexandre Gombau (Angle) Andreu Escrivà, Encara no és tard. Claus per a entendre el canvi climàtic (premi divulgació científica estudi general, Bromera) Jordi Pigem, Àngels i robots. La interioritat humana en la societat hipertecnològica (Viena) Anna Priscila Magrinà, Tot està connectat (Angle) DIVULGACIÓ HISTÒRICA I CULTURA POPULAR Eduard Mira, El tinent anglès (Llibres de la Drassana) Domènec Jofresa, De l’estadi a la trinxera (Gregal) Josep Puigsech, La Revolució Russa i Catalunya (Eumo) Antoni Tugores Manresa, Moriren dues vegades (Lleonard Muntaner) Antoni Cisteró, Fill de la memòria (Cossetània) Vicent Galiana i Cano, Tupamaros, del fusell al Parlament (1966-2016). Pròleg de Lucía Topolansky (Tigre de Paper) Armand Puig i Tarrech, Església i comunitats jueves i cristianes en el món bíblic i postbíblic (Publicacions de l’Abadia de Montserrat) Maria Colli Pigem, Al Paranimf! La primera revolta estudiantil (Editorial Base) Paco Villar, La Criolla (Comanegra) Jorge Carrión, Barcelona, el llibre dels passatges (Galaxia Gutenberg) Frederic Perers, Voreres, la memòria subtil (Ajuntament de Barcelona) Raquel Lacuesta i Xavier González, El modernisme perdut. Sants. Les Corts (Editorial Base) Mateu Barba, Un palau de Barcelona: Històries del palau Savassona, seu de l’Ateneu Barcelonès (la Magrana) Rebeca Pujals, Ressò de japonisme (Arola Editors) Jordi Bilbeny, La data de naixement d’en Colom (Librooks) Diversos autors, La costa Brava. Àlbum guia 1925. Actualitzada (Edicions Sidillà) Jordi Costa, Barça: el millor equip de la història (Ara Llibres) Hèctor Oliva, RCD Espanyol. Història d’un sentiment (Editorial Base) Joaquim Curbet Hereu, El Ter: crònica d’un riu (Curbet edicions) Joan de Déu Prats i Maria Padilla., El gran llibre de les criatures fantàstiques de Catalunya (Comanegra) Toni Bellon, Els bastonets d’Algemesí (Edicions del Bullent) DIVULGACIÓ SOCIAL I AUTOAJUDA Carles Capdevila, La vida que aprenc (Arcàdia) Carles Capdevila, Parir amb humor (la Campana) Eduard Estivill, Gonzalo Pin i Carlos Salvador, Ser mare: l’abans i el després (Rosa dels Vents) Esperança Roure, No, pare, no (3 i 4) Anna Carpena, Retalls de vida emocional (Eumo) Jaime Martínez Sallés, Jorge León Gustà, Un veterinari a la neu. Traducció de Francesc Massana (Godall Edicions) DE VINS I MENGES Quim Monzó, Taula i barra. Diccionari de menjar i beure (Libros de Vanguardia) Fina Comas, La pera (Sd Edicions) Alberto Gressier, Els musclos (Sd Edicions) Bet Florensa, Els calçots II (Sd Edicions) Pierrette Chalendar, La botifarra (Sd Edicions) Montse Folch, La dieta dels colors (Rosa dels Vents) Diversos autors, Vi.cat. Patrimoni i cultura del vi català (Afers) David Fernandez de Castro, Barcelona i el vi (Editorial Mediterrània) Lluís Tolosa, Guia d’enoturisme del Penedès (LTA Ediciones) Odile Fernández, La meva revolució anticàncer (Columna) Pep Nogué i Francesc Murgades, Cuina On Road (Cossetània) Albert Vilas, Receptes del calendari pastisser (Cossetània) Adam Martín, Cuina flexi (Cossetània) Carla Zaplana, Batuts verds (Cossetània) Delfina Palacín, Les tapes de tota una vida. Pròleg de Maria Barbal (Amat Editorial) Diversos autors, Cuinem amb família. A cura de Josep Vilella (Nandibú) SOBRE L’ESCRIPTURA I EL MÓN DEL LLIBRE James Salter, L’art de la ficció. Pròleg d’Eduard Márquez. Traducció d’Albert Torrescasana (L’Altra) Haruki Murakami, De què parlo quan parlo d’escriure. Jordi Mas López (Empúries) Abel Cutillas i Isabel Sucunza, Informe de lectura (Comanegra) Carles-Jordi Guardiola, Carles Riba. Retrat de grup (3 i 4) Diversos autors, Proust a Catalunya. Edició a cura de Xavier Pla (Arcàdia) Vicent Usó, L’arquitectura de la ficció (Bromera) Enric Serra Casals, Com escriure bé una ressenya (Eumo) BIOGRAFIES, AUTOBIOGRAFIES I MEMÒRIES Lluïsa Julià, Maria-Mercè Marçal. Una vida (Galaxia Gutenberg) Lluís Busquets Grabulosa, Xirinacs, el profetisme radical noviolent (Balasch Editor) Genís Sinca, El cavaller Floïd (Proa) Lluís Homar, Ara comença tot. Edició de Jordi Portals (Ara Llibres) Guillem Terribas, Alegra’m la vida (Columna) Lluís Barbé, Mariquita Tennant (Pagès Editors) Joseph Corad, Memòria personal. Traducció de Josep M. Muñoz (L’Avenç) Hermann Hesse, La infantesa del bruixot. Traducció de Joan Ferrarons Weiss (Angle) Teresa Pàmies, Quan érem refugiats (Sembra Llibres) Aina Torres, Montserrat Roig. La memòria viva (Sembra Llibres) Pere Antoni Pons, Guillem Frontera. Paisatge canviant amb figura inquieta (Lleonard Muntaner) Pere Antoni Pons, Quatre històries entre Mallorca i el món (Ensiola) Josep Massot i Muntaner, Arconovaldo Bonacorsi, El «Conde Rossi» (Publicacions de l’Abadia de Montserrat) Jutta Ditfurth, Ulrike Meinhof. La biografia. Traducció de Daniel Escribano (Tigre de Paper) Xavier Serra, Biografies Parcials. L’època crítica (3) (Afers) Maria Favà, La història del diari AVUI (Meteora) Diversos autors, Sota les bombes. Els atacs aeris a Catalunya sota la Guerra Civil (Angle) MÚSICS I MÚSICA, DE LA PARTITURA AL LLIBRE Roger Mas, El dolor de la bellesa (Empúries) Jordi Bianciotto, Maria del Mar Bonet, intensament (Ara Llibres) Víctor Bocanegra (Víctor Obiols), Sacrilegis (Godall Edicions) Antoni Batista, Raimon. Paraula i cant (Bromera) Lluís Gavaldà, Lletres (Bridge) Pere Tàpies, On es desborda el sol. Poemes (El Cep i la Nansa) Joan Isaac, Intimissimi (Llibres del Segle) Vicenç Pagès Jordà, La música i nosaltres (Quaderns de la Font del Cargol) David Castillo, Bob Dylan (Edicions 62) DE POLÍTICA, DEL PROCÉS I DERIVATS Roger Vinton (pseudònim), La teranyina. Pròleg d’Andreu Barnils i epíleg de Sergi Belbel (Periscopi) Antonio Baños, La república possible (Ara Llibres) Joan B. Culla, El tsunami (Pòrtic) Xavier Bru de Sala, Julià de Jòdar, Miquel de Palol, Fot-li al Procés (Viena) Joan-Lluís Marfany, Nacionalisme espanyol i catalanitat (Edicions 62) Fèlix Riera, Just abans del salt endavant (Pòrtic) Diversos autors, Política de defensa i Estat propi (Editorial base) Josep Manuel San Abdón, Manuel Milián Mestre. Resum biogràfic (Onada Edicions) Graziano Graziani, Atles de Micronacions (Males Herbes) Benjamin Stora i Alexis Jenni, Les memòries perilloses. Traducció de Josep Alemany (Edicions de 1984) Víctor Maceda, El despertar valencià (Pòrtic) Suso de Toro, La lliçó catalana (Gregal) Francesc Marco-Palau, La generació de la independència (Gregal) DE CONFLICTES HUMANITARIS I COMPROMÍS SOCIAL Siri Hustvedt, La dona que mira els homes que miren a les dones. Traducció de Ferran Ràfols Gesa (Edicions 62) Nawal El Saadawi, Dona al punt zero. Traducció d’Anna Turró Armengol (Angle) Bel Olid, Feminisme de butxaca. Kit de supervivència (Angle) Krzysztof Charamsa, La primera pedra. Traducció de Montserrat Gallart (Gregal) Hakan Güday, Daha! Pròleg de Francesc Serés. Traducció de Jordi Martín Lloret (Periscopi) Pietro Bartolo i Lidia Tilotta, Llàgrimes de sal. Traducció de Maria Llopis (Ara Llibres) Elfriede Jelinek, Els desemparats. Un drama sobre els refugiats. Traducció d’Àngel Ferrero (Tigre de Paper) Giuseppe Catozzella, El gran futur (Sembra Llibres) Conxita Tarruell i Llonch, La força del ritme i la percussió. Viatges solidaris i culturals pel Senegal i Gàmbia (Tushita edicions) Gemma Freixas, Muso Kunda, la casa de les dones (Meteora) Bel Olid, Vides aturades (Ara Llibres) Jordi Sierra i Fabra, Les paraules ferides (Amsterdam) Notxo Parra i Carles Viñas, Sankt Pauli, un altre futbol és possible (Tigre de Paper) Italo Calvino, L’especulació immobiliària. Traducció d’Oriol Ponsatí-Murlà (Edicions 62) Carles Penya-roja, El pensament viatger (premi de narrativa Ciutat de Sagunt, Onada Edicions) Jesper Roine, Piketty essencial. La síntesi del llibre El capital al segle XXI (Angle) Rutger Bregman, Utopia per a realistes (Empúries) POESIA Miquel Bauçà, La carn i el goig (AdiA) Francesc Garriga, Cosmonauta (Labreu) Josep Carner, Llibres de poesia 1904-1924. Edició de Jaume Coll (Edicions 62) Ester Xargay, Infinitius (Lleonard Muntaner) Eva Baltasar, Neutre (premi Ibn Jafadja, Bromera) Antònia Vicens, Tots els cavalls (Labreu) Lluís Calvo, Talismà (Labreu) Joan Vigó, Pastor d’antenes (Labreu) Jacint Verdaguer, Al cel. A cura de Pere Tió i Puntí. Obra Completa (Verdaguer Edicions) Com elles. Una antologia de poetes del segle XX. Edició de Mireia Vidal-Conte (Lleonard Muntaner) Esteve Plantada, Big Bang Llàtzer (Lleonard Muntaner) Carles Camps Mundó, Elegia de l’origen (Proa) Roger Vilà Padró, El pes (Godall Edicions) Ramon Mas, Òsties (AdiA) Jordi Valls, Guillem Tell (AdiA) Anna Gual, Molsa (AdiA) Meritxell Cucurella-Jorba, Úrsula (El Cep i la Nansa) Yolanda Esteve, Intercity (premi Senyoriu d’Ausiàs March, 3 i 4) Rubén Luzón, Alguna cosa (premi Vicent Andrés Estellés, 3 i 4) Edward Hirsch, Història parcial de la meva estupidesa i altres poemes. Traducció d’Ernest Farrés i Gemma Gorga (Edicions de 1984) Trobadors amb turbant. Edició de Josep Piera (Edicions de 1984) Joan C. González-Pujalte, L’Est (premi Joan Perucho Vila d’Ascó, Meteora) Edna St. Vincent Millay, L’amor no ho és tot. Antologia poètica. Selecció i traducció de Marcel Riera (Quaderns Crema) Marcel Riera, Altres veus (El Gall) Els gats han vingut a prendre el te. 50 poemes que porten cua. Selecció de Marcel Riera (Viena) Joan Manuel Homar, La lentitud de la mirada (el Gall) Bernat Cifre, La força del torrent. Selecció de sonets (el Gall) Montse Assens i Anna Rispau, El bes de la nit (Bromera) Suso de Toro, Esdevenir humil. Rituals per a després de Déu (Gregal) Vicent Torres, Les hores ermes (Onada Edicions) Ricard Garcia, On la sang (Onada Edicions) Joan Perelló, Abecedari de crepuscles (Ensiola) Núria Armengol, Fractura (Edicions del Buc) Loise Glück, Nit fidel i virtuosa. Traducció de Núria Busquet (Edicions del Buc) Susana Pérez Civit, Fragàncies (Neopàtria)

Summary: 300 llibres possibles per al Sant Jordi 2017


La patronal catalana CECOT s’ha desmarcat de Foment del Treball i ha defensat el dret dels ciutadans a ser consultats, la qual cosa és un element estructural de la qualitat de la democràcia. La patronal no vol fer valoracions de la llei del referèndum per respecte a la diversitat d’opinió de les persones que representa. Foment va titllar la llei del referèndum de cop d’estat jurídic contrari al dret intern i internacional, i d’exercici d’enorme irresponsabilitat política de conseqüències impredictibles. CECOT també critica l’immobilisme, la ignorància i la intolerància de l’estat espanyol, ‘un país en què no hi ha separació de poders, el diàleg és inexistent i els nivells d’educació, de formació i cultura són, en certa mesura, baixos.’ Val, aquí va per a tothom el nostre punt de vista i el nostre posicionament al respecte… pic.twitter.com/wq5zSA1tLa — Patronal Cecot (@PatronalCecot) July 28, 2017

Summary: CECOT es desmarca de Foment del Treball i diu que els catalans tenen dret a ser consultats


El president Carles Puigdemont ha comparegut a la delegació del govern Brussel·les juntament amb el conseller Toni Comín per a demanar l’alliberament d’Oriol Junqueras i l’anul·lació de la sentència del Tribunal Suprem espanyol contra el procés. ‘Espanya té segrestat un eurodiputat’, ha dit. Puigdemont ha qualificat la sentència del Tribunal de Luxemburg d”històrica’ perquè ‘reforça els valors fundacionals de la Unió Europea’ davant l’amenaça d’alguns estats. ‘Avui no hem guanyat nosaltres. Ha guanyat la millor versió d’Europa’, ha afegit, criticant l’anterior president del Parlament Europeu, Antonio Tajani, i els serveis jurídics de l’eurocambra, per haver boicotat els eurodiputats catalans i haver cedit als interessos de l’estat espanyol. ‘Van preferir posar en perill la imatge del Parlament Europeu i negar-nos l’entrada de manera il·legal’, ha etzibat, insinuant que això hauria de tenir conseqüències judicials. La sentència de Luxemburg afecta directament els drets de Puigdemont i Comín com a eurodiputats ‘Demanem a l’estat espanyol i a les institucions europees que reflexionin i facin autocrítica’, ha afirmat. També ha demanat a la UE que s’impliqui en la recerca d’una resolució justa del conflicte polític entre Catalunya i Espanya. ‘La persistència ens ha mantingut dempeus els darrers dos anys i hem aconseguit neutralitzar l’estat’, ha dit. Puigdemont ha convidat l’estat espanyol i les institucions europees a abandonar la repressió i la complicitat amb aquesta i a començar un camí de mediació i negociació. ‘És un afer europeu i s’ha de resoldre en el marc d’Europa’, ha afegit. També ha criticat que justament avui s’hagi fet pública la condemna contra el president de la Generalitat, Quim Torra. ‘El Suprem faria molt bé de llegir amb molta atenció el recurs, no sigui cas que més aviat que tard arribi un altre clatellot’, ha afegit. Ha elogiat la intervenció del president de l’eurocambra, David Sassoli, en què ha demanat a Espanya que acati la sentència del Tribunal de Luxemburg. Ha insistit que podria anar a Perpinyà, però no mudar-s’hi –desmentint notícies falses que s’han publicat els últims dies– i ha defensat la catalanitat de la Catalunya Nord. Preguntat per si ha pogut posar-se en contacte amb Junqueras, ha respost que no perquè no li és permès, però que el seu equip de JxCat a Barcelona s’ha coordinat amb ERC. ‘El millor contacte que puc fer amb Oriol Junqueras és acompanyar-nos mútuament a recollir les acreditacions com a eurodiputats’, ha afegit. Puigdemont ha reivindicat la coordinació entre el seu equip jurídic i el de Junqueras i ha dit que és una gran victòria conjunta.

Summary: Puigdemont exigeix la llibertat de Junqueras: ‘Espanya té segrestat un eurodiputat’


La Duma Estatal, la cambra baixa de parlament rus, ha aprovat avui per aclaparadora majoria el nomenament de Mikhail Mishustin com a primer ministre, avalant així la proposta que va presentar ahir el president, Vladímir Putin, després de la inesperada dimissió del govern. Els diputats han donat suport a Mishustin, cap del servei federal d’impostos, com a successor de Dimitri Medvedev. Cap legislador ha votat en contra del nomenament, 383 han votat a favor i hi ha hagut 41 abstencions. Els canvis s’han produït arran del discurs sobre l’estat de la nació pronunciat ahir per Putin, en el qual va advocar per introduir esmenes a la constitució que modificarien l’actual equilibri de poders entre el poder legislatiu, executiu i judicial. Entre les seves propostes figurava una sobre nomenaments, perquè el parlament sigui el responsable en primera instància de designar el govern, limitar el dret internacional (que només podrà actuar si no contradiu la constitució), així com atorgar a la cambra alta del parlament rus la potestat de destituir a jutges federals. Putin ha insistit avui en la necessitat de donar més pes a la societat civil i els partits polítics, amb vista a ‘garantir l’avanç de Rússia com un Estat de Dret i augmentar l’eficiència de les seves institucions’. ‘Crec que una vinculació més estreta entre el parlament i el govern és necessària ara per ara’, ha declarat. Putin, però, ha advocat per mantenir la figura de president, que mantindria la potestat de cessar als que no gaudeixin de la seva confiança o incorrin en desistiment de funcions. Així, ha descartat transformar Rússia en un sistema de govern parlamentari, tot i que la constitució l’obliga a abandonar el Kremlin el 2024 per haver complert dos mandats consecutius. Mishustin, un figura relativament desconeguda dins de l’elit política russa, arriba a la direcció del govern amb la promesa de treballar l’agenda plantejada pel president, que en el seu discurs va prometre reformes socials que aspiren, entre altres qüestions, a augmentar la taxa de natalitat a Rússia.

Summary: Mikhail Mishustin, nou primer ministre de Rússia


Emmanuel Macron guanyarà les eleccions presidencials davant Marine Le Pen amb molta claredat, segons l’enquesta a peu d’urna que ja han publicat alguns mitjans a Bèlgica. El 60% dels electors haurien votat pel candidat liberal, segons avança el diari Le Soir. La ràdio-televisió pública belga, RTBF, dóna un percentatge d’entre un 62% i un 64% a Macron. A França està prohibit publicar cap sondatge abans que tanquin els col·legis electorals a les vuit de la tarda.

Summary: Macron guanya amb molta claredat, segons l’enquesta a peu d’urna publicada ja a Bèlgica


El premi Crexells de novel·la que atorga l’Ateneu Barcelonès ha entrat en crisi: després que ahir l’escriptora Tina Vallès retirés la seva obra, La memòria de l’arbre, de la llista de finalistes al premi, ‘en veure que no es respecten les bases del premi i en adonar-me, arran de la vostra comunicació, que la participació popular ha sigut escassíssima (4%)’, ha estat un degoteix de retirades d’obres de la llista de finalistes. Al final del dia el premi Crexells s’ha quedat sense els onze finalistes proposats. S’han desmarcat de l’organització del premi Tina Vallès, Raül Garrigasait, Enric Umbert, Teresa Muñoz, J.L. Badal, Sílvia Soler, Marcel Fité, Max Besora, Vicenç Pagès Jordà, Carme Martí i Alfons Cama. Vicenç Pagès Jordà ho ha resumit així: ‘Aquest any no hi pot haver premi. El Crexells ha implosionat. A veure si n’aprenem de cara a l’any vinent.’ La crisi s’ha produït arran de la decisió del jurat d’incorporar quatre títols més a les set obres finalistes escollides per votació popular del socis de l’Ateneu i les biblioteques de Barcelona. Un degoteig d’autors que s’han retirat del premi Hores després de la decisió presa per Tina Vallès, l’escriptor Raül Garrigasait, autor de Els estranys, una de les novel·les finalistes incorporades posteriorment pel jurat, també ha retirat la seva obra. En un comunicat difós per Twitter, Garrigasaït escriu: ‘Crec que aquesta situació erosiona perillosament el prestigi del Premi Crexells. Arribats aquí, considero que només amb un replantejament profund el premi podrà recuperar la importància que havia tingut per a les lletres catalanes. Per tot això, com ja ha fet l’escriptora Tina Vallès, retiro la meva novel·la de la llista de finalistes. Lamento l’embolic, però és l’única manera de contribuir a posar remei a la situació.’ L’escriptor Enric Umbert, finalista pels vots dels socis de l’Ateneu per la novel·la L’últim passatge de Walter Benjamin (Edicions 62), també ha retirat el llibre, amb aquesta declaració: ‘Acabo d’assabentar-me, a través de les xarxes socials, que les bases del Premi Crexells no s’estan respectant. Considero que una modificació a meitat de cursa no és seriosa ni ajuda al seu prestigi alhora que un menyspreu per aquelles persones i entitats que varen emetre el seu vot. En conseqüència, i amb el màxim respecte als altres finalistes i a tots aquells que van votar, he pres la decisió de retirar la meva novel·la de la llista de finalistes del premi.’ Coincidint amb els anteriors, però sense retirar la seva novel·la, l’escriptor Vicenç Pagès Jordà, del qual el jurat ha incorporat Robinson a la llista de finalistes, ha piulat: ‘La divisió entre finalistes votats i finalistes designats pel jurat, no prevista a les bases, no fa cap favor ni a uns ni a altres, ni tampoc al premi.’ Teresa Muñoz, finalista pels vots populars amb la novel·la Des del balcó (Amsterdam), també ha anunciat que retirava la seva obra. Per Twitter ha piulat: ‘És una decisió trista però presa per respecte als qui hi han participat i per contribuir, ni que sigui modestament, a la dignitat que penso que el premi es mereix.’ També s’ha conegut la decisió presa per J.L. Badal, autor de Les coses que realment han vist aquests ulls inexistents (Editorial Rata), que ha estat el més extens i alhora enigmàtic: ‘Ara m’assabento que, humaníssimament, hi ha hagut canvis de darrera hora, conflictes d’interessos, necessitats de reajustaments i coses que no entenc. Els respecto i, si puc ajudar en res, compteu amb la meva opinió. Permeteu, però, que retiri el meu llibre del premi. Ara mateix, les meves prioritats són unes altres, i no em sento còmode en aquest paisatge.’ La darrera en posicionar-se ha estat l’escriptora Sílvia Soler. Per Twitter ha comentat: ‘Quina cosa tan estranya que ser finalista d’un premi acabi deixant un regust tan agre. Potser el més adequat hauria estat que el Premi Crexells aquest any hagués quedat desert. Vist que l’Ateneu barcelonès vol seguir endavant, m’estimo més retirar Els vells amics d’entre les obres finalistes.’ La reacció de l’Ateneu Després d’un llarg silenci que ha durat tot el matí, l’Ateneu Barcelonès ha fet pública una nota de premsa de resposta a la decisió del jurat. La nota explica: ‘El jurat va valorar que la participació dels socis havia estat molt insuficient i que això havia exclòs obres molt bones.’ Continua: ‘A la vista d’aeusta situació i per respecte a tots els aspirants es va ampliar el nombre de finalistes, sense que això avancés cap criteri ni tampoc impliqués el desmèrit de les set obres votades.’ Al final, l’Ateneu diu: ‘La decisió ha estat del jurat i s’ha respectat entenent que ampliar els finalistes no contravenia les bases sinó que resolia el problema de la baixa participació.’ Així mateix, el comunicat també adverteix, que ‘les valoracions sobre la ideneïtat de mantenir la votació popular a la vista de l’experiència d’aqeust any, s’hauran de fer immediatament amb posterioritat a la concessió del premi’. Els antecedents El jurat del XLVII Premi Crexells va acordar el 22 de maig que, ‘vista la molt baixa participació en la votació popular, que no arriba al 4% dels socis, es decideix per unanimitat dels presents i prèvia deliberació sobre la llista d’aspirants, incorporar a la llista de set finalistes les quatre obres següents a consideració: Els estranys de Raül Garrigasaït (Edicions de 1984), Les coses que realment han vist aquests ulls inexistents de Josep Lluís Badal (Editorial Rata), Aventures i desventures de l’insòlit i admirable Joan Orpí, conquistador i fundador de la nova Catalunya de Max Besora (Editorial Males Herbes) i Robinson de Vicenç Pagès Jordà (Editorial Empúries).’ El 3 de març s’havien donat a conèixer les set novel·les finalistes del premi (segons les bases eren sis, però hi va haver un empat en el sisè lloc), que foren les més votades pels socis de l’Ateneu, juntament amb participants de clubs de lectura del Consorci de biblioteques de Barcelona. A més de les obres ja citades, també es van proclamar finalistes: Els vells amics de Sílvia Soler (Columna), Escacs d’amor i de mort de Marcel Fité (Edicions Salòria) i L’olor de la seva pell d’Alfons Cama (Editorial Gregal). Precisament, enguany s’havien canviat les bases del premi, el seu funcionament i el jurat. Ho vam explicar en l’article El premi Crexells es renova: a partir d’ara els socis de l’Ateneu en triaran els finalistes. Un premi envoltat de polèmica des de l’any passat Arran de la polèmica de l’any passat, que es va premiar una obra autoeditada sota un petit segell eivissenc, que va portar molta mala maror entre els editors que havien llegit fragments de l’original i l’havien descartat, la nova vicepresidenta de l’Ateneu Barcelonès, Gemma Calvet, va impulsar la renovació del premi. La novetat més important consistia en el fet que les sis novel·les finalistes sortirien d’entre les més votades pels socis de l’Ateneu i dels clubs de lectura de les biblioteques de Barcelona, i que es podria presentar al premi qualsevol novel·la escrita en català, publicada i distribuïda l’any anterior. I d’aquestes sis obres finalistes, un jurat reputat en triaria la guanyadora, que es consideraria com la millor novel·la de l’any. El nou jurat el formen el filòsof i assagista Rafael Argullol; la periodista literària i traductora Valèria Gaillard; la crítica literària Lluïsa Julià; l’escriptor Miquel de Palol; el director de la càtedra Josep Pla, Xavier Pla; l’escriptora Carme Riera; i el poeta i dietarista Enric Sòria. Amb aquest procediment, enguany es van presentar trenta-tres obres al premi Crexells. Unes les van presentar les editorials, d’altres els mateixos autors. Durant la Setmana del Creixells, activitat també de nova creació, tots els autors van poder presentar als lectors les seves obres. Però els socis de l’Ateneu ho han reaccionat com s’esperava i s’ha donat molt poca participació, tal com s’explicava, al voltant d’un 4% dels socis han votat (158 vots de socis de 3.164 que en té l’entitat i 17 de biblioteques). Potser tanta oferta ha desbordat els lectors. Com funcionen els clubs de lectura i per què se’ls fa difícil votar La raó per la qual els socis de l’Ateneu no han participat en la votació dels finalistes al premi Crexells caldrà que la institució l’analitzi. Es parla d’una guerra interna entre la junta actual i l’equip de la candidatura encapçalada per Bernat Dedéu, que va perdre les eleccions. Tanmateix, si fos aquesta la raó principal, la junta actual s’hauria de preocupar de valent, perquè s’hauria quedat sense suport social. El que sí que té una expliació més clara és la poca participació dels Clubs de lectura de les biblioteques de Barcelona. A la ciutat hi ha una cinquantena llarga de clubs de lectura, alguns de literatura generalista i d’altres de literatura de gènere o especialitzada. Cada club de lectura suposa un vot (no vota cada membre del club, sinó que es consensua un sol vot). Tanmateix, molts clubs de lectura es van trobar que no havien llegir cap dels trenta-tres llibres que es proposaven. Sense haver-se llegit les obres, els lectors no podien emetre un judici i triar-ne una. Per això una gran majoria de clubs de lectura no van votar. Es dóna el fet que als clubs de lectura només s’incorporen títols que tinguin vint-i-cinc exemplars a disposició de tots els membres del club. Els lots de vint-i-cinc llibres no s’acostumen a fer de novetats estrictes. Per això la majoria de les obres proposades ni tan sols eren a la llista de les possibles seleccionades per llegir.

Summary: El premi Crexells es queda sense finalistes


El manifest en defensa de Franco impulsat per un grup de militars no para de guanyar suport. Un dels darrers a afegir-s’hi és Luis Alejandre Sintes, ex-cap de l’estat major de l’exèrcit espanyol, càrrec que va ocupar entre el 2003 i el 2004, quan va dimitir arran de l’escàndol del Yak-42. En declaracions a Menorca.info, Alejandre assegura que s’ha adherit al manifest en ús de la seva llibertat d’expressió. Entre els signants, que ja passen de set-cents, també s’hi han afegit l’ex-cap de l’exèrcit de l’aire Eduardo González-Gallarza i l’ex-cap del quarter militar del rei espanyol Antonio González-Aller. El manifest porta per títol ‘Declaració de respecte i desgreuge al general Francisco Franco Bahamonde, soldat d’Espanya’, i va aparèixer el juliol passat, just quan el govern espanyol de Pedro Sánchez havia començat els passos per a exhumar les restes del dictador i treure-les del Valle de los Caídos. Diuen en el manifest que ‘l’homenatge als herois que la van forjar  i a tots els que van donar la vida per Espanya és un deute de gratitud i un motiu d’estímul per a la continuació de l’obra’ de Franco. A més, ataquen les esquerres, que acusen d’haver menyspreat el dictador. ‘Després dels permanents atacs a la persona del general Franco des de la seva mort, esborrant sense pressa però sense pausa tot vestigi de la seva tasca per Espanya en els moments històrics que li va tocar viure, l’esquerra política i tots els seus mitjans afins han desfermat una campanya sense mesura i difícilment comprensible, excepte per la seva obstinació visceral de revenja per a esborrar mig segle de la nostra història, mitjançant l’intent final de fer desaparèixer definitivament el principal artífex que aquesta història no desaparegués’. Afegeixen en el manifest que es fa servir la figura de Franco ‘per amagar la realitat de l’actual enfonsament territorial de la nació i la manifesta desigualtat entre els espanyols’.

Summary: Un ex-cap de l’estat major de l’exèrcit espanyol signa el manifest en defensa de Franco


La Puerta del Sol de Madrid s’omple amb milers de persones que protesten contra la sentència del Suprem. És 16 d’octubre i la foscor ha engolit el centre de la capital espanyola. Onegen banderes republicanes entre proclames antirrepressives i crits de llibertat. Els antiavalots vigilen la concentració rere els escuts i les viseres dels seus cascs. Fins que algú dóna l’ordre: càrrega, ara; càrrega, ara. Els agents esdevenen taques agressives que persegueixen els manifestants. Com si fos una metàfora nocturna: Sol es queda enrere. Les botes repiquen amb duresa sobre les voreres. Prop de la plaça de la Villa, en ple cor del barri antic, els antiavalots atrapen una noia. Es diu Elsa i cau a terra entre cops de porra. Ella no hauria de ser aquí amb la cara contra el ciment mentre les porres cerquen punts indefensos del seu cos. L’Elsa viu a Andalusia i és a Madrid visitant un amic que es diu Daniel. Ell és a pocs metres veient la brutalitat de la pallissa. Quan intenta aturar-la també rodola per terra. Guants, cascs, porres, botes, crits… Tot es barreja. Només hi ha una certesa: el dolor dels cops. En Daniel i l’Elsa són detinguts. El SAMUR –l’equivalent del SEM a la Comunitat de Madrid– els atén abans que els traslladin a la Brigada Provincial d’Informació de Moratalaz, al sud-est de la ciutat. Allà es troben amb diversos funcionaris policíacs encaputxats. Passen la nit al calabós, on són víctimes d’insults i vexacions. L’endemà, el jutjat d’instrucció número 22 es fa càrrec del cas. L’Elsa és alliberada sense mesures cautelars, però la jutgessa Patrícia Jiménez-Alfaro —filla d’un magistrat de l’Audiència espanyola i de la sala militar del Suprem— dicta presó provisional sense fiança per a en Daniel. L’acusa dels delictes de lesions contra un agent de l’autoritat, a més d’atemptat, resistència, desobediència i desordres públics. I la jutgessa argumenta que la presó provisional és una mesura necessària per a evitar el risc de fuga. En Daniel té 21 anys i viu i treballa a Getafe, on comparteix pis. En la interlocutòria, Jiménez-Alfaro no fa cas dels arguments de la defensa i fonamenta l’empresonament en els atestats policíacs. Segons la policia, el jove anava armat amb un pal amb dos claus i va colpejar dues vegades el cap de l’agent que detenia l’Elsa. Ningú es pregunta d’on surt el pal i per què un noi sense antecedents va armat a una concentració pacífica. No hi ha testimonis. És la paraula dels nois contra la dels antiavalots. I la balança s’inclina cap als cascs, els escuts i les porres. La magistrada no fa cas dels informes mèdics. Segons el SAMUR, l’agent ferit pels cops de pal va ser atès a les 21.30 a la Puerta del Sol. En canvi, l’Elsa i en Daniel, un cop detinguts, van ser atesos una hora després al carrer del Rollo, a més de mig quilòmetre d’on s’havia fet la concentració. Ni Jiménez-Alfaro ni la fiscalia no tenen en compte que el relat policíac s’esquerda per aquesta incongruència en l’espai-temps. Fonts de la defensa denuncien a VilaWeb la feblesa dels indicis que fonamenten la presó provisional i critiquen les formes de la magistrada, que va publicar la interlocutòria d’empresonament només deu minuts després d’haver pres declaració a en Daniel. ‘Fa pensar que ja estava redactada’, lamenten. Ateses aquestes irregularitats, han decidit de presentar una apel·lació en una instància superior, l’Audiència provincial. Els terminis, però, no són clars. I mentrestant, en Daniel ja acumula una vintena de dies entre els barrots d’Alcalá Meco.

Summary: Daniel Gallardo, el madrileny que paga amb presó la solidaritat amb Catalunya


El TSJC cita com a investigat el conseller d’Interior Miquel Buch perquè declari davant del magistrat instructor de la Sala Civil i Penal que porta la causa per desobediència i prevaricació en relació al referèndum de l’1 d’Octubre. En aquells moments, Buch era el president de l’Associació Catalana de Municipis (ACM). Està citat pel dimarts 16 de juliol a les 10 hores. Aquesta causa no és nova. Buch ja havia estat denunciat per la fiscalia conjuntament amb la llavors presidenta de l’Associació de Municipis per la Independència (AMI), Neus Lloveras, per promoure l’1-O entre els batlles. En concret per tres correus electrònics que van enviar com a dirigents municipalistes entre el 6 i el 12 de setembre del 2017 als batlles catalans, instant-los a col·laborar amb l’organització del referèndum, després que el Parlament aprovés les lleis del referèndum i de desconnexió i que el Govern signés el decret de convocatòria de l’1-O. Tots aquests preceptes legals van ser suspesos pel TC i es va advertir moltes autoritats públiques, inclosos els alcaldes, que no fessin cap pas per tirar endavant el referèndum. Les notificacions van arribar a l’ajuntament de Vilanova i Premià el 12 de setembre. Buch i Lloveras van declarar al novembre al TSJC, però el tribunal ho va arxivar. Posteriorment va estimar parcialment a l’abril un recurs d’apel·lació de fiscalia i va reobrir la causa, i ara Buch és citat a declarar.

Summary: El TSJC cita com a investigat el conseller Buch pel referèndum de l’1-O


Tot i que han estat acreditats com a eurodiputats arran de la sentència del TJUE sobre Oriol Junqueras, el periple de Carles Puigdemont i Toni Comín –i de Junqueras si fos alliberat i de Clara Ponsatí quan es faci efectiu el Brexit– per a exercir amb normalitat com a parlamentaris encara no s’ha acabat. Boye dóna pistes per a penalitzar els responsables de la violació dels drets de Puigdemont, Junqueras i Comín Bàsicament perquè és possible que l’estat espanyol demani un suplicatori al Parlament Europeu (PE) per a suspendre la immunitat parlamentària. Cal recordar que arran d’aquesta immunitat les euroordres contra Puigdemont, Comín i Ponsatí han de decaure i que, per tant, el tràmit és necessari si la justícia espanyola vol reactivar-les. El Parlament Europeu acredita Puigdemont i Comín com a eurodiputats Malgrat que el Suprem afirma que no caldria perquè el dret espanyol estableix que no és necessari quan ja hi ha una interlocutòria de processament, experts en dret de la Unió Europea consultats per VilaWeb asseguren que sí que l’hauria de cursar, perquè, en cas de contradicció entre la legislació estatal i la doctrina europea, sempre preval la segona. I el dret europeu sí que estableix la necessitat de formalitzar el suplicatori a l’Eurocambra si es vol actuar penalment contra un parlamentari. I per si n’hi hagués cap dubte, la sentència de dijous del TJUE ho confirma. El procediment del suplicatori no és pas ràpid, consta de dues fases i podria allargar-se mesos. Una primera fase a la comissió d’Afers Jurídics Un cop rebut el suplicatori, els serveis de l’Eurocambra ho comunicarien al ple i l’enviarien a la comissió parlamentària pertinent: la d’Afers Jurídics. Aleshores la comissió podria demanar tota la informació o explicacions que cregui necessàries. I la part més important: l’eurodiputat de qui es demana la retirada de la immunitat té dret de ser escoltat en una compareixença a la comissió, a banda que pot presentar tots els documents o qualsevol altra prova escrita que sigui pertinent al·legant la impertinència de la petició. Aleshores podria començar el joc polític, en un procés que esdevindria un altaveu magnífic d’amplificació internacional del conflicte entre Catalunya i Espanya. La comissió hauria d’aprovar, a porta tancada i en una votació, un document en què recomanaria al ple del parlament si s’ha d’aprovar o desestimar el suplicatori. D’aquí la importància de qui són els vint-i-cinc integrants (i vint-i-tres més suplents) d’aquesta comissió. La presidenta és actualment la britànica Lucy Nethsingha, que forma part del grup parlamentari liberal Renovar Europa, impulsat pel president francès Emmanuel Macron. La comissió també té diverses vice-presidències, entres les quals la de l’alemany Sergey Lagodinsky, del grup dels Verds i l’Aliança Lliure Europea (on hi ha l’eurodiputada d’ERC Diana Riba). També hi ha la de l’alemanya del grup popular europeu Marion Walsmann i la del socialista espanyol Ibán García del Blanco. A més, forma part d’aquesta comissió el popular espanyol Esteban González Pons, una de les veus més bel·ligerants contra l’independentisme a l’Eurocambra aquests darrers anys; juntament amb Javier Nart, que al setembre va abandonar Ciutadans i que hi és com a suplent. El greu error de Marchena que va originar la derrota espanyola a Europa I després de la recomanació? Una vegada la comissió parlamentària acordés la recomanació sobre la manera com s’ha de procedir respecte del suplicatori, el ple de l’Eurocambra tindria la darrera paraula en la pròxima sessió plenària, quan per majoria simple s’hauria de decidir la retirada o no de la immunitat. És més que possible que acabés esdevenint un debat sobre el conflicte entre Catalunya i Espanya, en vista que abans de la votació els europarlamentaris podrien prendre la paraula forçant qüestions d’ordre. Si el ple aprovés la retirada de la immunitat, immediatament després el president del parlament, David Sassoli, hauria de comunicar la decisió al diputat afectat i a les autoritats competents de l’estat espanyol. L’escó es manté Si s’arribés a suspendre la immunitat dels eurodiputats catalans, no perdrien pas l’escó. La institució mateixa deixa clar que la suspensió de la immunitat ‘no constitueix un veredicte de culpabilitat, sinó que simplement permet les autoritats judicials nacionals de procedir a la investigació o al judici’. I serien les autoritats espanyoles qui haurien de decidir, en cas de poder disposar d’ells mitjançant el procediment de l’euroordre i, en cas de sentenciar-los culpables, si perdrien l’escó. D’una altra banda, el reglament de la cambra estableix que, quan el suplicatori sigui per diversos càrrecs, la comissió pot decidir d’aixecar la immunitat només per a alguns. A més, l’informe podria arribar a proposar que s’atorgués la suspensió únicament perquè es pogués desenvolupar l’acció penal. És a dir, que es deixés clar que no es pogués detenir, privar de llibertat o impedir qualsevol altra funció pròpia del seu mandat a l’eurodiputat fins que no hi hagués una sentència ferma. Una opció, tanmateix, qualificada de ‘excepcional’. Tot aquest procediment es podria allargar durant mesos, entre mig any i un any. En el cas de Puigdemont, Comín i Ponsatí, una eventual suspensió de la immunitat després del suplicatori no voldria pas dir que automàticament poguessin ser lliurats a les autoritats espanyoles ni molt menys. En tot cas significaria que el Tribunal Suprem espanyol podria tornar a demanar l’euroordre contra ells i hauria de ser la justícia belga (o escocesa, o del país que fos) que comencés novament un procediment d’examen de l’euroordre, de la petició d’extradició. I ara per ara, tenint presents els dos anys de batalla judicial a l’exili, hi ha més arguments per a pensar que no concedirien l’extradició que no pas el cas contrari. I durant aquest procediment, tot i haver perdut la immunitat, no perdrien pas la condició de parlamentaris, d’eurodiputats.

Summary: Així funciona el suplicatori a l’Eurocambra a què podrien sotmetre Puigdemont i Comín