Dimecres vinent, 11 de març, es farà a Barcelona la primera sessió de l’Assemblea de Lectors de VilaWeb corresponent al 2020. A la sessió de Barcelona, per raons d’espai, només poden assistir-hi subscriptors, que han d’apuntar-se responent el correu que els arribarà convocant-los. Aquesta sessió de l’Assemblea la podran seguir en vídeo tots els subscriptors, estiguin on estiguin. Aquesta sessió tindrà lloc a les 19.00, al Centre de Cultura Contemporània de Barcelona (CCCB), al carrer de Montalegre, 5. Feu-vos subscriptors de VilaWeb A banda d’aquesta sessió n’hi haurà, tal i com ja es va fer l’any passat, sessions també arreu del territori que s’aniran anunciant més endavant. Les primeres ja confirmades són les següents: Dijous 19 de març — Palma, a les 19.30 (a Can Alcover, carrer Sant Alonso, 24) Dijous 26 de març— València, a les 19.30 (a l’Octubre Centre de Cultura Contemporània, carrer Sant Ferran, 12) Dimecres 22 d’abril — Vic, a les 19.00 (Edifici El Sucre, Historiador Ramon d’Abadal i de Vinyals, 5) Dissabte 9 de maig — Perpinyà, a les 11.00 (al Casal, Avinguda del Liceu, 23) L’Assemblea de Lectors de VilaWeb és una trobada anual on els subscriptors i altres lectors poden parlar directament amb la direcció del diari durant dues hores. En les Assemblees VilaWeb explica la seva situació actual i els projectes immediats de futur, que són discutits de manera pública. La direcció de VilaWeb escolta també els comentaris, les crítiques i les suggerències que els lectors poden fer i posteriorment es fa un col·loqui obert sobre la situació política del país, sobre el paper dels mitjans de comunicació o sobre les qüestions que els lectors vulguin plantejar. Aquest any és especialment important pel diari ja que tindrà lloc a partir del mes de maig la celebració dels 25 anys de la fundació de VilaWeb, avui el diari digital més antic d’Europa que segueix publicant-se. VilaWeb supera els 17.000 subscriptors Coincidint amb l’inici de les assemblees, VilaWeb pot anunciar que ha superat ja la xifra de 17.000 subscriptor -a l’inici de les assemblees de l’any passat la xifra de subscriptors era de 14.000. VilaWeb treballa des del 2004 per crear una potent comunitat de lectors compromesos que col·laborin constantment amb el diari. Aquests lectors, que fan el pas de pagar d’una manera completament voluntària 60 euros o 120 cada any i que ajuden constantment la redacció, concreten per mitjà de la solidaritat i el compromís aquest model de periodisme que VilaWeb defensa i troba necessari per a fer possible el creixement dels mitjans propis als Països Catalans. Els principis editorials del diari Precisament per això en les Assemblees de Lectors de l’any passat es va presentar la declaració que vol ressumir els principis editorials del diari. És aquesta: ‘VilaWeb existeix per a donar veu a la gent dels Països Catalans, amb la voluntat de servir d’instrument de control del poder, des de la defensa dels valors progressistes, lluitant pel bé comú, per la llengua catalana, per la llibertat i la cultura. Els nostres principis són l’honestedat periodística, la integritat, la independència editorial, el pluralisme en les opinions, el coratge per a plantar cara a l’autoritarisme i a qualsevol intent de censura o opressió, la responsabilitat social i el respecte als lectors, que considerem que tenen el dret de rebre, amb la màxima qualitat i elegància, la millor versió que es pugui obtenir de tot allò que passa al país i al món. I tot això ho volem fer amb passió, sense sectarisme i defugint sempre el sensacionalisme i la banalitat.’ Líders en la premsa digital, amb un projecte de rigor i professionalitat A partir d’aquests principis VilaWeb ha aconseguit ser líder entre els mitjans digital, i ser-ho amb un projecte que es desmarca de manera voluntària del sensacionalisme i la recerca del clic fàcil, que tant de mal està fent al periodisme. Així ho certifica la tercera onada del baròmetre del CEO del 2019, la darrera presentada fins avui, que com és habitual incorpora l’estudi sobre els mitjans de comunicació preferits pels catalans. Concretament, a la pregunta sobre com s’informen els ciutadans sobre política, el resultat pel que fa a les capçaleres és: —La Vanguardia: 17,1% —El Periódico: 10,1% —VilaWeb: 9,3% —El País: 7,6% —Ara: 7,5% Entre els primers cinc llocs, VilaWeb és l’únic diari digital i es presenta com una alternativa informativa als mitjans que tenen edició en paper. A més, VilaWeb ha crescut respecte l’onada anterior (+0,7%) i ja fa tres anys seguits que està entre els tres primers diaris i és el primer digital. Creuant les dades de l’estudis es pot saber també que VilaWeb és el principal diari de tendència sobiranista, superant l’Ara; ésel més consultat entre els partidaris d’un estat independent (17,3%) i el més llegit entre els votants de la CUP (25%) i JxCat (23%), i el segon entre els d’ERC (12,7%), només per darrere de La Vanguardia. A quins serveis tenen dret els subscriptors de VilaWeb? Els continguts de VilaWeb, els articles i les opinions, són de lectura lliure per a tothom, sigui subscriptor o no. VilaWeb considera el seu deure fer arribar al màxim nombre de persones possible les seves informacions. La subscripció és, doncs, lliure i respon a la voluntat de donar suport al diari i fer possible el seu creixement per arribar al màxim nombre de lectors possible. Això no obstant els subscriptors de VilaWeb tenen una relació especial amb la redacció i poden gaudir d’una sèrie de serveis extra. Són els següents: Serveis que comparteix els Adherits i els Col·laboradors. 1. El diari de demà. Tots els membres de +VilaWeb poden llegir cada dia, a partir de les deu del vespre, el contingut del diari que la resta de lectors no llegiran fins l’endemà. El trobareu a la portada del diari en format web, en una placa titulada «El diari de demà». 2. Llegir el diari sense anuncis. Identificant-vos com a subscriptor, podreu llegir el diari sense publicitat. Podeu iniciar sessió introduint el correu electrònic i la contrasenya que heu escrit en el formulari d’alta. 3. Correu de la Nit i VilaWeb Paper. Cada dia a les deu del vespre (tret del dissabte) rebreu el Correu de la Nit. Aquest correu inclou els articles que es publicaran l’endemà i que vosaltres ja podeu llegir, a més de l’edició de VilaWeb Paper en format pdf, pensada per a ser impresa a casa o per a ser llegida en tauletes, mòbils o ordinadors. Aquesta edició no surt el dissabte ni durant el mes d’agost. Podeu decidir si voleu rebre el Correu de la Nit o no. Us recomanem de rebre’l, perquè també és el canal pel qual ens comuniquem prioritàriament amb vosaltres. Si per alguna raó no el rebeu i el voleu rebre poseu-vos en contacte amb suport@vilaweb.cat. 4. Xarxa VW. Podreu participar voluntàriament en aquesta xarxa social interna, on només hi ha subscriptors de VilaWeb. Funciona d’una manera semblant a Facebook, però no és pública ni accessible a ningú que no sigui subscriptor. Hi podeu posar comentaris, crear grups, enviar missatges, participar en xats i, en general, relacionar-vos lliurement amb la resta de subscriptors del diari. Per participar en la Xarxa VW, primer heu d’activar el vostre usuari. La primera vegada que entreu a la Xarxa VW, un botó us demanarà d’activar-lo i ja restarà activat sempre que ho vulgueu. 5. Comentaris a l’editorial i a les notícies. Podreu afegir comentaris propis a totes les notícies i articles. Tanmateix, aquests comentaris només els podran llegir els subscriptors i el públic general no els veurà, tret dels que es facin a l’editorial. En el cas d’aquests comentaris a l’editorial, que pot llegir tothom, el director del diari pot decidir de no publicar-ne algun, especialment si falta al respecte a algú o bé tracta de temes que no tenen relació amb el de l’editorial. Es poden entrar durant les vint-i-quatre hores posteriors a la publicació de l’article. 6. Eina de favorits. Us permet de desar en un espai personal a la web els articles que trobeu interessants per recuperar-los quan vulgueu d’una manera senzilla. 7. Possibilitat d’obrir un bloc personal. Tots els subscriptors poden obrir un bloc personal, per a publicar-hi allò que consideren convenient. La responsabilitat sobre els apunts del bloc és de cada autor. Ací podeu veure els blocs actuals i una guia per a saber com funciona. 8. Podreu participar en actes exclusius per als subscriptors del diari, tant a la redacció com en espais públics. Els actes els anunciem per correu però també al diari. Generalment els transmetem en directe en vídeo, al qual tenen accés els subscriptors i prou. 9. Podreu obtenir descomptes a la botiga de VilaWeb. 10. Esteu convidat a participar en les Assemblees anuals de lectors de VilaWeb. Les Assemblees són reunions de la redacció amb els lectors que es fan en diverses ciutats dels Països Catalans durant la primavera. Serveis exclusius per a Col·laboradors. A més d’aquests serveis que són comuns als Adherits i als Col·laboradors, els Col·laboradors tenen dos serveis exclusius més: 11. Contacte per whatsapp amb el director del diari. Aquest contacte es pot sol·licitar en el moment de donar-se d’alta com a subscriptor o després escrivint un correu a suport@vilaweb.cat. 12. Vincular dos comptes més a la subscripció. Els Col·laboradors poden vincular dues persones al seu compte. Aquestes dues persones tindran tots els drets dels subscriptors mentre la persona que els regala el servei ho sigui. Aquests comptes vinculats tindran el seu propi nom i password i funcionaran de forma independent, a tots els efectes.

Summary: Dimecres comencen les Assemblees de Lectors de VilaWeb, amb la sessió de Barcelona


Una trentena de batlles d’ERC ha signat avui una declaració a Sant Vicenç dels Horts, poble d’Oriol Junqueras, per a reafirmar el seu compromís amb el referèndum de l’1-O, en defensa dels drets i les llibertats i per a denunciar el judici a la democràcia que començarà el dia 12 de febrer vinent. A la declaració, titulada ‘Alcaldes i alcaldesses per la democràcia’, han denunciat la persecució política i judicial de l’estat espanyol. La declaració dels regidors d’ERC ha estat llegida per la batllessa d’Arenys de Mar, Annabel Moreno; el batlle de Prats de Lluçanès i vice-secretari general de coordinació interna, territori i organització, Isaac Peraire; l’ex-batlle de Sabadell, Juli Fernández; i la batllessa de Sant Vicenç dels Horts, Maite Aymerich. Tots tornaran a encapçalar la candidatura d’ERC als seus pobles i ciutats. ‘Reiterem el nostre compromís amb les urnes i afirmem solemnement que tornaríem a actuar de la mateixa manera, pacífica, cívica i ferma, lleials als nostres conciutadans i conciutadanes’, han defensat. També han afirmat que els presos polítics s’enfrontaran a un judici polític, injust i vergonyant, que ha estat precedit d’una presó preventiva que els ha convertit en ostatges. Els batlles s’han reunit amb el vice-president de la Generalitat, Pere Aragonès, que ha valorat el paper del ‘municipalisme’ en la construcció republicana i en la defensa dels drets i les llibertats. Ha recordat que el partit republicà és fill del municipalisme i ha reiterat el compromís del govern amb els ajuntaments i, sobretot, amb el Primer d’Octubre, amb la llibertat, amb la fraternitat i amb la igualtat. El candidat d’ERC a la batllia de Barcelona, Ernest Maragall, ha obert l’acte i ha assegurat que el pròxim batlle de Barcelona ha de fer allò que sigui necessari per a la República. Podeu llegir ací la declaració íntegra: «’ALCALDES i ALCALDESSES PER LA DEMOCRÀCIA’ Hem estat molts els alcaldes i alcaldesses, càrrecs electes, ciutadans i ciutadanes anònims que hem vist vulnerats els nostres drets polítics, civils i socials per actuar al costat dels veïns i veïnes en favor de la democràcia. La persecució políticojudicial de l’estat espanyol no coneix límits i estan decidits a reprimir qualsevol indici de llibertat. L’1 d’octubre aquest país va protagonitzar una gesta democràtica sense precedents. Els alcaldes i alcaldesses vam ser al costat dels nostres conciutadans i conciutadanes, seguint el mandat democràtic per la celebració del referèndum als nostres municipis i per aquest motiu l’estat espanyol ha desfermat una onada repressiva, instrumentalitzant l’aparell judicial i permetent la intimidació d’escamots parafeixistes que han actuat impunement a les nostres places i carrers. Combatrem qualsevol atac flagrant als drets i llibertats fonamentals de les persones. Ens mantindrem fidels als nostres valors i al servei del mandat democràtic de la ciutadania. Continuarem al costat de les majories democràtiques, de la llibertat i de les causes justes. Reiterem el nostre compromís amb les urnes i afirmem solemnement que tornaríem a actuar de la mateixa manera; de forma pacífica, cívica i ferma, lleials als nostres conciutadans i conciutadanes. En els propers dies els nostres líders polítics seuran al banc dels acusats en l’enèsima mostra de repressió política i persecució judicial que vivim a Catalunya amb penes que arriben als 25 anys de presó i amb un grup feixista exercint l’acusació al costat de la Fiscalia. Els nostres companys i companyes s’enfronten ara a un judici polític, un judici injust i vergonyant precedit d’una presó preventiva (prop de 500 dies) tan prolongada que fa que els nostres presos i preses no puguin rebre cap altre qualificatiu que no sigui el d’ostatges polítics. Tanmateix, estem convençuts que hi arriben forts, preparats i que serà una oportunitat per refermar els seus principis i valors a favor de la democràcia, la llibertat i la pau. Passi el que passi, no podran aturar l’anhel de llibertat i justícia. No defallirem fins veure els presos i exiliats retrobats amb les seves famílies i amics i restituïts plenament en la seva vida política, civil i social, no ens aturarem fins que siguem lliures, fins a la República si així ho vol la majoria de la societat catalana. Seguim i seguirem, convençuts que necessitem un país de totes i tots, on votar mai pugui ser un delicte i on es respecti la voluntat ciutadana. Sant Vicenç dels Horts, 3 de febrer de 2019»

Summary: Batlles d’ERC denuncien el judici a la democràcia que començarà el 12 de febrer


Manifestació a Sabadell (Vallès Occidental) en solidaritat amb els set independentistes empresonats després de la ràtzia de la Guàrdia Civil de dilluns a diverses poblacions. La protesta, organitzada pel col·lectiu d’advocats Alerta Solidària i la plataforma de suport Llibertat Detingudes 23-S, s’ha convocat a les 18.00 davant els jutjats i ha exigit l’absolució i l’alliberament immediat dels set nous presos polítics. La manifestació ha estat multitudinària i s’hi han pogut sentir crits de ‘No tenim por’, ‘Fora les forces d’ocupació’, ‘Tots som CDR’, ‘No esteu soles’ o ‘Com s’atura aquesta dictadura?’. L’ajuntament diu que són 12.000 els manifestants que han col·lapsat la ciutat. De fet, entre els assistents s’ha comentat molt el fet que és de les manifestacions més grans que s’han vist a la ciutat, a l’alçada de les de l’octubre del 2017. La manifestació ha estat encapçalada per familiars i amics dels presos, que han portat una pancarta amb el lema ‘La repressió no ens aturarà. Llibertat’. També hi han estat presents representants de l’ANC, Òmnium Cultural i la CUP. La marxa ha acabat a la plaça del Doctor Robert, just al costat de l’ajuntament, on s’han fet els parlaments dels familiars, membres del CDR i l’ex-diputat de la CUP David Fernàndez. Durant el recorregut s’han despenjat dues pancartes grans de dalt de tot d’edificis, una amb el lema de la manifestació, que s’ha desplegat en una plaça on hi ha la residència d’un dels presos, i l’altra a prop del final del recorregut, amb la frase ‘No esteu soles. Llibertat’. ‘Denunciem una operació en què hem pogut observar la maquinària repressiva de l’estat desesperada per frenar l’independentisme i qualsevol forma de participació política. Denunciem que s’han vulnerat els drets de defensa de les persones detingudes amb manipulacions i pressions cap als detinguts i un aïllament que recorda la llei antiterrorista. S’ha comès un atemptat directe, una vegada més, contra els drets socials i civils, ja no només de les detingudes, sinó de tota la ciutadania’, ha denunciat el grup de suport en un manifest. Vídeo : pancarta a Sabadell contra la repressió al pas de la mani pic.twitter.com/2su2SEPDYg — Quico Sallés (@QuicoSalles) September 28, 2019 Ara mateix a la plaça de les dones del tèxtil. #Detingudes23S #Sabadell pic.twitter.com/sQtNLx7Fz2 — Àlex Hinojo (@AlexHinojo) September 28, 2019 Impressionant manifestació a Sabadell, avui capital de la Catalunya lliure#llibertatdetingudes23S“Crida a tota la ciutadania a no defallir i a seguir dempeus”Contra la repressió i la retallada d drets i llibertats, mobilització constant, carrer i organització#autodeterminació pic.twitter.com/q8o0lia5df — xavier antich 🎗 (@XavierAntich) September 28, 2019

Summary: Sabadell mostra el seu suport als detinguts amb una enorme manifestació


Setmana d’alegries per a la diplomàcia kossovesa. Dies després que la UEFA admetés a Kossove, la Comissió Europea ha proposat als governs de la Unió Europea que deroguin l’exigència de visats als kossovesos. La mesura, si s’aprova, permetrà als ciutadans de Kossove fer estades d’un màxim de 90 dies a l’àrea Schengen. Kossove és l’únic país balcànic que no té un acord de liberalització de visats amb l’UE. El comissari d’Immigració de l’UE, Dimitris Avramopoulos, ha destacat que la proposta és fruit dels esforços i reformes que el govern kossovès ha fet en matèria de justícia i afers interns. A més, Avramopoulos ha emfatitzat que la liberalització només beneficiarà a aquells ciutadans que disposin d’un passaport biomètric. Aquesta condició, segons el comissari, evitarà una entrada incontrolada de kossovesos a l’Unió. L’exempció de visats no significarà que es deixin d’aplicar altres condicions d’entrada com justificar el propòsit del viatge o demostrar que es disposen de fons suficients. El Regne Unit, Irlanda i els quatre països associats a Schengen (Islàndia, Liechtenstein, Noruega i Suïssa) queden fora de la liberalització. Federica Mogherini, Alt Representant de la Unió Europea per Afers Exteriors, i el president kossovès, Hashim Thaçi, han celebrat a twitter la proposició. Proud of the proposal for #visalib for #Kosovo. Tomorrow I'll be in Pristina to celebrate and work on the way ahead pic.twitter.com/AEtTgjRblc — Federica Mogherini (@FedericaMog) May 4, 2016 We will now travel freely in our own shared continent. This is not a reward. This is a merit for all #Kosovars, reforms pay off! — Hashim Thaçi (@HashimThaciRKS) May 4, 2016 La negativa espanyola Espanya es nega a reconèixer oficialment a Kossove des de la seva independència el 2008. El motiu que s’esgrimeix oficialment és el caràcter unilateral de la seva separació de Sèrbia. El govern espanyol ha votat sempre en contra de la incorporació de Kossove als organismes internacionals.

Summary: La Comissió Europea proposa la liberalització de visats pels kosovars


Els primers avantpassats dels humans moderns, els Homo sapiens sapiens, van sorgir al sud d’Àfrica, on van prosperar durant setanta mil anys. Segons un estudi publicat a la revista Nature, l’indret on vivien era al sud de la conca del gran riu Zambezi, que inclou tota l’extensió del nord de Botswana fins a Namíbia a l’oest i Zimbàbue a l’est. També suggereixen que els canvis en el clima van forçar la primera migració. Aquest estudi vol explicar els primers cent mil anys de la història dels humans moderns. ‘Ha estat clar durant un temps que els humans anatòmicament moderns van aparèixer a l’Àfrica fa aproximadament dos-cents mil anys. En canvi, durant molt de temps s’ha debatut l’emplaçament exacte d’aquesta aparició i la dispersió posterior dels nostres primers avantpassats.’ Ho diu la professora Vanessa Hayes, de l’Institut Garvan d’Investigació Mèdica i de la Universitat de Sydney, i professora extraordinària de la Universitat de Pretòria. A l’estudi, la professora Hayes i els seus col·legues han recollit mostres de sang per a establir un catàleg integral dels primers mitogenomes d’humans moderns de l’anomenat llinatge ‘L0’. ‘El nostre treball no hauria estat possible sense les generoses contribucions de les comunitats locals i els participants de l’estudi a Namíbia i Sud-àfrica, cosa que ens ha permès de descobrir subbranques L0 noves i estranyes’, diu Riana Bornman, coautora de l’estudi i professora de salut pública de la Universitat de Pretòria. Investigant l’evidència geològica, arqueològica i fòssil existent, el geòleg doctor Andy Moore, de la Universitat de Rhodes, també ha revelat que aquesta regió alguna vegada va tenir el sistema de llacs més gran d’Àfrica, el Llac Makgadikgadi. Les noves línies de temps evolutives dels autors suggereixen que l’antic ecosistema d’aiguamoll va proporcionar un entorn ecològic estable perquè els primers avantpassats dels humans moderns hi prosperessin durant setanta mil anys.

Summary: Un nou estudi situa l’origen de la humanitat al nord de Botswana


El Premi Òmnium Millor Novel·la de l’Any ha estat per a L’esperit del temps, de l’escriptor Martí Domínguez. L’obra recrea la trajectòria d’un científic austríac que es posa al servei de la política nazi. Les altres dues finalistes eren Canto jo i la muntanya balla d’Irene Solà, i Sis nits d’agost de Jordi Lara. Martí Domínguez retrata l’esperit del temps; d’aquell i del d’ara Domínguez ha agraït a Òmnium Cultural la seva tasca i ha dit: ‘El premi consolida el nostre territori literari: la literatura dels Països Catalans. Barcelona també és la meua capital, el meu París. I París és el ressort de la nostra cultura. Ja sabeu que jo sóc volterià i proustià. El premi, a més, referma els vincles amb el País Valencià, que té una literatura molt potent i sovint no és prou coneguda. De fet, nosaltres som deutors d’una sembra que va ser fusteriana. Venim d’aquella llaurada. Al 1973, Joan Fuster va escriure a la revista Serra d’Or un article on es preguntava per què no s’escrivien novel·les al País Valencià. Ara això ja no podria dir-ho.’ Domínguez ha continuat dient: ‘A part això, el premi culmina la meua obra literària. No sé si podré escriure cap més novel·la com aquesta. Hi he esmerçat moltes energies i no només literàries, també personals. No podia convertir el nazisme en un tema trivial. I penso que tots els personatges estan ben travats entre ells, són versemblants tot i ser una ficció. L’esperit del temps parla del passat cap al present, de com aquesta espiral  pot arrossegar-ho tot.’ Així mateix, ha remarcat que la tasca d’Òmnium és crear ciutadans amb esperit crític. ‘Sempre he lamentat que a València no tinguem una entitat semblant per a lluitar i decidir el nostre futur.’ L’esperit del temps és una novel·la d’idees, ‘que és el que he fet sempre’ ha recordat l’escriptor. ‘El que hi ha darrere de les meues novel·les sempre és un impuls de contar coses per transcendir. És un viatge intel·lectual. Perquè la forma és important, però també ho és el fons. Perquè jo entenc que la literatura és com un ariet contra tantes coses…’ El vice-president de l’entitat, Marcel Mauri, ha anunciat la novel·la guanyadora i ha lliurat el guardó de la tercera edició d’aquest premi, el més ben dotat econòmicament a obra publicada: vint mil euros directes per al guardonat i cinc mil euros més destinats a promoció. Els estranys de Raül Garrigasait i Aprendre a parlar amb les plantes de Marta Orriols van ser els guanyadors en les dues edicions anteriors. El guardó l’ha decidit un jurat independent format per Maria Dasca Batalla, Rosa Cabré Monné, Carme Gregori Soldevila, Xavier Pla Barbero i Oriol Izquierdo Llopis. Jordi Cuixart, present en tot l’acte Aquest premi literari es va crear al 2017. A Jordi Cuixart li feia especial il·lusió i tenia molt d’interès que anés endavant. Però el fet és que el premi ja té tres edicions i el president d’Òmnium encara no n’ha pogut presidir cap. Enguany, el vocal de cultura, Jordi Lon, ha llegit la carta que segueix: «La literatura ve a sacsejar la intel·ligència i la sensibilitat”. Ho deia l’enyorada Isabel-Clara Simó i ens ho recorda cada títol finalista del Premi Òmnium de novel·la. Irene, Martí, Jordi, cadascun dels 12 autors i autores: Gràcies per omplir-nos de vida. Decidits a estimular les lletres catalanes per enfortir la cohesió, res ens fa sentir més orgullosos que veure créixer aquest guardó. Seduïts per tant de talent, ambiciosos com mai en fer de la llengua punt de trobada. A la presó cada nova pàgina és una alenada de llibertat. Hi ha dies molt bons i d’altres de més tristos. No cal amagar-se’n, com diu la Marta Orriols “la valentia és atrevir-se a mostrar el dolor”. I saber que la resposta a la repressió és més compromís amb la cultura i la llibertat dona tot el sentit a les últimes 846 nits. Amigues i amics, una abraçada plena de tendresa i la més sincera enhorabona a l’obra guanyadora. Visca les lletres catalanes. Sempre endavant! Jordi Cuixart President d’Òmnium Cultural Presó de Lledoners, 10 de febrer del 2020» Després, quan encara no se sabia el guanyador, la conductora de l’acte, la periodista literària Anna Guitart, ha demanat a cadascun dels finalistes que llegissin la dedicatòria que li havien fet del llibre al president d’Òmnium. Irene Solà ha escrit: «Com una muntanya les meves ganes de conèixer-te, d’abraçar-te, de que siguis a casa.» La dedicatòria de Jordi Lara: « Estimadíssim Jordi Cuixart, som fets dels somnis que ens han precedit. Ara cal, però, culminar-ne uns quants, per nosaltres i per tothom: perquè cada dia que et lleves i resisteixes activament és la humanitat sencera que triomfa. Una abraçada llarga.» I la de Martí Domínguez: «Per a Jordi Cuixart, lluitador incansable indoblegable contra el feixisme.»

Summary: ‘L’esperit del temps’, de Martí Domínguez, guanyadora del Premi Òmnium a la Millor Novel·la de l’Any


Hem visitat el músic i activista Biel Majoral per parlar del seu quart treball discogràfic i DVD. Hospitalari i atent, ens rep a la seua finca plena d’ametllers, garrofers, tarongers i de vinya, situada on s’acabaven les propietats de Ramon Llull. Ens munta al Puig de Randa per mostrar-nos amb orgull la seua estimada Mallorca i passem el matí, migdia i la vesprada entre converses de llengua, història, música, territori i molt més. Gabriel Oliver, o Biel Majoral, ha estat i és fonamental per a la cultura del país: va ser professor de gramàtica i cultura popular a la universitat i ha estat clau per a revifar les tradicions mallorquines, entre molt més. Amb Arasíquesí fa vuit cants a la llibertat i a l’esperança que cal assaborir nota per nota i mot per mot, tot deixant-se captivar per la seua veu, arrelada, un pèl vellutada i deliciosament ornamentada. Hi sonen romanços i cançons amb les harmonies i rítmiques jazzístiques dels seus músics Delfí Mulet, Miquel Brunet, i molts més, que remarquen el protagonisme de la veu. Un treball molt esperat que, segons l’algaidí i recent Creu de Sant Jordi, serà el darrer de la seua discografia. Fotografia: VilaWeb. —Per què heu titulat el disc Arasíquesí…? —’Ara sí que sí’ és una expressió que diem a Mallorca. Arran d’una contrarietat, dius: ‘”Ara sí que sí” que ho faré, en això. Què voleu? Que deixem de cantar? Que no puguem ni parlar? Doncs no. Continuem parlant, “ara sí que sí”, això què vol dir? En faltaria altra, tu.’ I a més em va anar molt bé perquè, com que el PSOE havia fet la campanya ‘Ara, sí’, vaig dir, ‘ara vos fotré, “ara sí que sí” que sabreu que encara hi ha gent que continua fent coses’. —Aleshores, el disc es presenta com una eina de lluita. —I tant, jo ho dic ben clar: És una eina de lluita. He cantat molts anys, sempre per causes, i ara que vivim en moments difícils, aquests valors els vull mostrar mitjançant cançons i un DVD amb un concert en directe. Les imatges que surten al DVD… jo no sé com no ha vingut el Borbó en persona. —És que sempre heu dit les coses clares. —Ho he fet sempre. Solc ser bastant mediador, en el sentit que sé que, si he d’ofendre gratuïtament, no ho faig. Ara, si he d’ofendre per necessitat, a una persona no li diré feixista sense més ni menys, però si sé que ho és, llavors sí que li ho diré, perquè ho puc demostrar. Fotografia: VilaWeb. —Què representa la portada? —Són tres magranes que sobreviuen però que encara tenen un color viu, encara són vives. Doncs això: Encara som vius, que no ho entenen? Aquesta és la pregunta i la resposta: Encara sou vius? Sí, encara som vius. —El disc inclou texts de personalitats del món acadèmic, social i cultural que parlen de vós, com ara Teresa Cabré, Margalida Solivelles, Mercè Lorente, Josep Maria Solé, etc. —Sí, a mesura que enregistrava una cançó l’enviava a algú diferent. Deia: ‘Mira, escriu una cosa que vulguis sobre aquesta cançó.’ Per exemple Joan Veny, premi d’honor de les lletres catalanes, catedràtic de la universitat, una persona que coneix molt bé la llengua. Li vaig enviar el romanç i va escriure que, si Majoral hagués estat a l’època medieval, hauria estat un trobador. Fotografia: VilaWeb. —L’acompanyament musical és en un segon pla, bastant definit, i crea atmosferes sinuoses, segons el text. Malgrat que hi haja improvisació, es nota que us coneixeu molt i que tots heu mamat aquestes tonades. —Sí, em coneixien molt bé tots. I aquest disc ve d’actuacions. I jo quan cant una cançó l’explic. És clar, el músic sap perfectament per quin paisatge ha de caminar; si jo li explic que he sembrat blat i hem d’anar amb compte, el músic que vendrà darrere de mi procurarà de no trepitjar el blat, sinó que anirà entre solc i solc. El músic ha anat caminant darrere la melodia sense trepitjar-la. —La instrumentació dóna via lliure a la rítmica del text. —El músic no et pot fotre un ritme que et faci anar a cent per hora i amb què la gent no percebi que li contes una història important amb uns personatges importants. Has de captivar la gent amb aquella història. A mi no m’interessa de lluir la veu; ara, m’agrada que la veu sigui nítida, ben cantada. I cantar bé vol dir que saps matisar, a cada moment, què és allò que vols transmetre. Llavors, quan contes una història entren les entonacions, quan parles fas interrogants, fas admiratius, fas ponderatius i quan cantes també has de fer igual. Per exemple: https://imatges.vilaweb.cat/nacional/wp-content/uploads/2020/01/Exemple-de-Biel-Majoral-durant-lentrevista-per-a-VilaWeb.mp3 —Per tant, la música és al servei del text? —La meva música és al servei de comunicar i transmetre coses. La manera així com cantes no solament pot transmetre un missatge clar, pot transmetre tot un món imaginari i tot un món passat. És a dir, quan cantes una tonada és irrellevant si cantes la de batre, la de llaurar; això ha arribat a ser folklore. És important que, així com la cantes, la gent senta una cosa que l’uneix amb una terra, amb un lloc, caram tu, amb una cultura. Fotografia: VilaWeb. —Empreu un vocabulari ric i utilitzeu els mots de manera molt acurada. Parleu de ‘quarteres’, ‘menar’, ‘servar’, ‘giscar’, ‘aregar’… Quina importància té el vocabulari per a vós? —Molta. La llengua és allò que defineix cada cosa i és allò que fa tenir una ment oberta. Si dius ‘aquest camp és ple d’herbes’ està molt bé, però si hi vas a passejar, trepitges herba i dius ‘mira, ara he trepitjat un llevamà, un card, ara una roella’, llavors et permet d’identificar i tenir una informació extraordinària. Això és fonamental, i això no ho hauríem de perdre. Perquè això és proporcionar, a una persona, una ment oberta i una capacitat classificatòria. —Heu estat professor de gramàtica i no me n’estic de preguntar-vos per l’estat del català al país. —Al país no ho sé, les enquestes no m’han preocupat gaire. A mi m’interessa l’escola i pens que encara som a temps de servar i preservar un col·lectiu de mestres que fan que la llengua la puguin sentir, si més no, a molts llocs, a l’escola. La llengua no està bé perquè no hi ha hagut mai tanta repressió lingüística com ara. Si no, mireu les notícies de VilaWeb: Detenen un home perquè parla en català a la Guàrdia Civil a l’aeroport. La policia i la Guàrdia Civil rebutgen l’oferta de classes de català de l’Ajuntament de Palma. —Molts mestres d’arreu del país expliquen que els xiquets ja no parlen català al pati. —Em fa més por la pèrdua d’usos de la llengua. Si un infant troba una bona escola i un mestre engrescador, parlarà català, o l’entendrà. El problema és que no ens han de fer canviar de llengua, el problema és quan nosaltres canviem de llengua. Les llengües es perden perquè els que la parlen la canvien, no perquè els que no la parlen l’aprenguin. Aconseguim que la majoria de catalanoparlants no la canviem, tenim la certesa jurídica que tothom l’entén, àdhuc la Guàrdia Civil, que et fot una multa. Fotografia: VilaWeb. —També vau ser professor de cultura popular a la universitat. Què ensenyàveu? —Les coses que jo era capaç de transmetre personalment. Penseu que jo havia anat a tota quanta festa hi havia en aquest món. Dels vint anys que cantava romanços. Per tant, ensenyava romanços, com funcionaven les danses, els explicava coses dels glosadors. I ho podia explicar, no perquè ho hagués llegit, sinó perquè ho havia viscut. —Per cert, vau dimitir de delegat de Mallorca del Congrés de Cultura Catalana, que es va fer entre el 1975 i 1977, perquè utilitzaven el concepte de ‘folklore’ en compte de ‘cultura popular’. Què és la cultura popular per a vós? —Jo ara rectificaria una mica. Jo volia el concepte de ‘cultura popular’ perquè era el proposat per Francesc de Borja Moll, i pel mal ús del ‘folklore’ per part del franquisme. Aleshores crèiem en una ruptura i també havíem de trencar amb aquesta paraula. Em vaig equivocar en aquesta defensa, havia d’haver dit senzillament ‘cultura’, res de ‘popular’. Perquè ‘cultura’ implica allò que fas en convivència amb el teu entorn, això és cultura. Cultura no és elits, les elits són una altra cosa. Fotografia:VilaWeb. —Tornant al disc, com el valoreu? —Serà l’últim. No vol dir que no faci cap col·laboració amb algú, si m’ho demanen. Si tenen bons sentiments i bona actitud, em sembla molt bé. I he de fer un concert amb una banda d’Esporles, que ja el tinc compromès. Però aquest serà el darrer disc. —Com que l’últim disc? Només heu fet quatre discs personals. —Només? I per què he d’avorrir la gent? Jo sóc una persona que he pogut viure amb allò que he guanyat i que no tenc ambicions, trob que quatre discos està molt bé per a explicar qui som. Que n’he de fer vint? Per què? Per repetir les mateixes coses sempre? A Mallorca tenim una expressió que en Caragol sempre em deia: ‘Eima, esma, esma. Per què he de tenir cinquanta hectàrees si amb cinc ja me’n sobra?’ —Però vau nàixer l’any cinquanta, canteu des dels vint anys, heu recorregut l’illa amb Biel des Caragol, el Tio Gori i més músics. Sabeu moltes cançons. —Sí. Sé moltes cançons, però n’hi ha que són per a un sopar, per a un dinar. Crec que he enregistrat tot allò que m’interessava explicar com un procés cultural, crec que ho he enregistrat quasi tot. Les cançons de Temps, Temps, Temps són per a explicar que a començament del segle XX la gent era crítica i només ho podia manifestar amb les cançons. ‘Havaneros‘, per exemple, explica quanta gent se’n va. Fotografia: VilaWeb. —Les cançons de la vostra discografia tenen un component polític i reivindicatiu, inherent: ‘Havaneros’, ‘Sóc català’, ‘Camí, camí’, ‘Què té aquesta terra nostra’, etc. Les cançons han de tenir eixa funció? —Una cançó t’ha de crear emocions i fer pensar. —A Arasíquesí totes són cants a la llibertat i a l’esperança: ‘Ses Germanies’, amb lletra de Mateu Xurí; ‘La rosa de paper’; la versió de ‘Los ejes de mi carreta’, d’Atahualpa Yupanqui, que heu titulat ‘Les eines de ma lluita’, etc. —Així és. Respecte de ‘Les eines de ma lluita’, penseu que vaig viure els anys setanta a Barcelona, al costat de la Model, i vaig viure de molt a prop tots aquells moments. De fet, els únics poemes que he escrit en la meva vida els vaig dedicar a Puig Antich. Jo era allà quan el van executar. I quan ens reuníem els amics sempre cantàvem ‘Los Ejes de Mi Carreta’. I jo deia: Aquesta cançó l’he de cantar, és un cant com ‘La rosa de paper’. ‘A mi me gusta que suenen, para qué los quiero engrasar’, què em veniu a contar, desgraciats? Si jo vull fer el meu camí. Em desesperava perquè em deien: ‘Ara tens aquestes idees perquè ets jove, quan tenguis sa meva edat no pensaràs igual.’ Quin recurs de la dreta falsa, per què no puc pensar igual en tenir una altra edat? Recursos de joves? Això és la sentència feixista més grossa que jo he sentit mai. I per tant, l’he de cantar. Quan s’acaba, diu ‘de les eines de ma lluita mai no em faran renegar’, i llavors, hi ha un eslògan d’una manifestació a Palma: ‘Arruix Borbó, arruix Borbó’. —‘La filla de Juan Simón’ també és una versió. —Per mi era un culte a la fermesa de la dona, perquè era capaç de guardar la dignitat. Sabeu la quantitat de dones que van aguantar la repressió elles soles amb els seus fills? Aquesta història conta que una dona aguantava fins que podien aguantar i moltes quedaven pel camí. És una història que pot passar a Andalusia, Extremadura o pot passar en l’Espanya miserable, que ens inclou a nosaltres perquè també la vàrem patir. El meu padrí se’n va haver d’anar a Cuba per poder comprar un mul i un carro, i va viure davall d’un arbre. Fotografia: VilaWeb. —Heu enregistrat ‘La rosa de paper’ i ‘El vi’, d’Estellés. Per què? —Home, perquè la imbecil·litat i la beneitura aquesta d’això que passa amb el vi, que només en poden beure els milionaris… Què és? Que si no saps l’olor de les fruites del bosc ets un desgraciat? Eh? No, no. Jo reivindic el que faig jo, el vi que hem begut avui, el vi de cada dia, el que ens dóna força. I ‘La rosa de paper’ és un poema universal, impertorbable, que només té una interpretació. I dedicat a José Martí, que hi va escolar la vida perquè Cuba fos independent dels espanyols. Estellés diu que la guerra va ser molt dolorosa però allò que va ser més dolorós va ser la postguerra i, malgrat les misèries, cal mantenir l’esperança. Hem de continuar cantant perquè un poble que ha aguantat tant ens fa sentir esperances. —Què us reporta el disc? —Molta satisfacció i molta alegria. Hi hem participat quaranta-una persones. És un culte a l’amistat, aquest disc és la cosa que jo definiria per amistat. Val més un amic de debò que cent germans amb un mal cor, canta una cançó. Crec que aquest ja ha estat el meu gran premi. És vera que vaig estar content de la creu de Sant Jordi, pel moment que era, però aquest disc m’ha dit: ‘Biel, et pots queixar perquè et fa mal un queixal, perquè no hi sents, pots patir pel país, però no et pots queixar pel culte a l’amistat.’ —El país ha de sofrir gaire més? —Jo pens que no, estic esperançat. Els joves varen sortir. Guillem d’Efak sempre ens demanava, a Antoni Artigues i jo: ‘Què fan els joves?’ Dic: ‘Deixa fer als joves, els joves van bé. Som la nostra generació que hem renunciat a tot ja.’ I per això va escriure ‘Vou veri vou per no dormir’, per això. I els joves surten. Han sortit els joves i els seus avis, això emociona. Perquè un poble no és segmentat en franges d’edat, això és un engany, el poble som tots, infants, nins, al·lots, joves, grans i vells. Vells, m’agrada molt aquesta paraula, no tercera edat, vells, perquè quan arribes a vell, mare meva! Quin goig arribar a vell! Jo estic molt content d’haver arribat a vell. —Esteu jubilat i feu de llaurador. Com vos trobeu? —Jo visc amb moltes d’inquietuds i seguesc molt el procés polític, m’interessa molt què li passa al meu país. I som molt participatiu en molts actes. Ara, com que no he d’anar a fer classe, llavors tots els moments que tenc els visc aquí a la finca. Volia esborrar tota la dèria aqueixa pseudo-intel·lectual d’haver passat per la universitat i no ho pots fer perquè el cervell no para. I quan vaig acabar vaig dir que ni Whatsapps, ni Facebooks: un ordinador per a llegir l’editorial de VilaWeb i els articles que m’interessen, les notícies que hi ha i les entrevistes, perquè m’agraden molt les entrevistes. Però poca cosa més. I això que diuen de navegador, ni a la mar he anat mai a navegar. M’estim més estar condicionat per saber que he d’acabar una llobada, un arbre. No vull dir que feim una vida d’ermitans, però feim una vida tranquil·la i en el camp, fins que puguem. —Abans heu dit que el disc és un culte a l’amistat. Hi ha els músics i amics de sempre i abans heu anomenat Antoni Artigues, que ja no hi és, a qui dediqueu ‘Sa vida de l’homo és’. —Amb n’Artigues érem els amics de la vida. Érem del mateix any, del 50. Ens vàrem conèixer quan en teníem divuit, vàrem viure plegats a Barcelona. Quan jo era a Guadalajara, em va falsificar la firma i va fer una instància per entrar a magisteri i, quan vaig tornar, vaig tenir una plaça interina gràcies a ell. Ell m’ha ajudat molt. Vàrem conviure tota una vida, amb ell vaig conèixer poetes: Estellés, Brossa, Palau i Fabra, els vaig conèixer tots perquè era un homo de poesia. Era un intel·lectual profund i perfecte, jo no, jo senzillament era un mestre. N’Artigues era el gran intel·lectual que necessitàvem en aquesta terra. Vàrem fer moltes coses plegats, moltes lluites, vàrem fer coses molt, molt, molt interessants. Jo encara hi somio molts, de vespres, i encara el trob a faltar. Podeu comprar el disc Arasíquesí a la Botiga de VilaWeb

Summary: Biel Majoral: ‘Un poble que ha aguantat tant ens fa sentir esperances’


La policia d’Hong Kong ha detingut el magnat dels mitjans de comunicació Jimmy Lai, membre de l’anomenada Banda dels Quatre, la designació que utilitza la Xina per agrupar els grans dirigents de l’oposició al territori. Lai, de setanta-dos anys i fundador del conegut diari Apple Daily, part del seu conglomerat Next Digital, ha estat detingut a casa seva cap a les vuit, hora local. Després d’haver declarat a la comissaria de policia de Kowloon, ha sortit en llibertat provisional i sense contestar a les preguntes dels mitjans. La policia té intenció de presentar càrrecs en contra seva per haver participat en una reunió no autoritzada a favor del sufragi universal el 31 d’agost proppassat, en plena onada de manifestacions contra el govern d’Hong Kong, que es va acabar convertint en un dels dies més agitats de tot el període de les mobilitzacions. En realitat, Lai està mig retirat de l’activitat pública, però encara exerceix un paper de guia i mentor per a reporters occidentals i joves opositors. La Xina considera que la seva influència continua essent extraordinària fins al punt d’haver mantingut reunions amb el vice-president dels Estats Units, Mike Pence. La Banda dels Quatre és una antiga referència als quatre alts càrrecs del partit comunista de la Xina que van acabar acusats de traïció durant la revolució cultural dels anys seixanta. A més de Lai, el grup inclou l’antiga ministra principal del territori, Anson Chan, el fundador del Partit Demòcrata d’Hong Kong i pare de la constitució territorial, Martin Lee, i el dirigent de les vigílies anuals per la massacre de Tiananmen, Albert Ho.

Summary: La Xina encausa i arresta Jimmy Lai, un dels principals opositors d’Hong Kong


El titular del jutjat 2 de Sabadell ha informat Maties Serracant, batlle de la ciutat, que l’investiga per desobediència i malversació per haver facilitat el referèndum del Primer d’Octubre. Serracant s’ha acollit al dret de no declarar. La investigació es va obrir per una denúncia d’un particular que resideix a Múrcia. Davant els jutjats, s’hi han concentrat centenars de persones per a demostrar el suport al batlle. ‘Acusant-me a mi, acusen els milers i milers de sabadellencs que van fer possible l’1-O’, ha dit. Des del primer d’octubre de 2017, i dies abans, alguns jutjats han citat a declarar batlles per la col·laboració amb la Generalitat en l’organització del referèndum. Tanmateix, aquestes últimes setmanes ja s’han arxivat algunes d’aquestes querelles.

Summary: El batlle de Sabadell, Maties Serracant, acusat també de malversació pel suport a l’1-O


El film Paradise Hills, de la directora basca Alice Waddington, tracta sobre la pressió dels joves per a assolir una certa perfecció en el cos i la bellesa. La cinta és coproduïda per la productora catalana Nostromo Pictures. Aquesta setmana també s’estrena Dia de pluja a Nova York, de Woody Allen, i el film gallec O que arde, subtitulat en català. I així mateix arriben a la gran pantalla les comèdies Abuelos i Noche de bodas. Paradise Hills. Direcció: Alice Waddington. Intèrprets: Eiza González, Emma Rogerts, Milla Jovovich, Danielle Macdonald, Awkwafina; Jeremy Irvine, Arnaud Valois, Hunter Tremayne. Gènere: Fantasia. Esbós: Una noia es desperta en una illa anomenada Paradise, on hi ha un centre de rehabilitació, un spa i un complex turístic que amaga una realitat sinistra. Light of My Life (La luz de mi vida). Direcció: Casey Affleck. Intèrprets: Anna Pniowsky, Elisabeth Moss; Casey Affleck, Tom Bower, Hrothgar Mathews. Gènere: Drama. Esbós: Film postapocalíptic en un món en runes, on un pare i la seva filla malden per sobreviure. O que arde. Direcció: Oliver Laxe. Intèrprets: Benedicta Sánchez, Elena Mar Fernández, Nuria Sotelo; Amador Arias, Ivan Yañez, Inazio Abrao. Gènere: Drama. Esbós: Fa un temps, l’Amador va cremar el bosc. Després de complir condemna, surt de la presó i torna a casa, amb la mare, a la mateixa terra on ha viscut sempre. Subtitulat en català. Dia de pluja a Nova York (A Rainy Day in New York). Direcció: Woody Allen. Intèrprets: Elle Fanning, Selena Gomez, Jude Law; Timothée Chalamet, Diego Luna, Liev Schreiber. Gènere: Comèdia. Esbós: Una jove parella aterra a Nova York per un cap de setmana i viuen tot d’aventures que els confronten en la seva relació. En català. Abuelos. Direcció: Santiago Requejo. Intèrprets: Mercedes Sampietro, Ana Fernández, Clara Alonso; Carlos Iglesias, Roberto Álvarez, Ramón Barea. Gènere: Comèdia. Esbós: Tres pre-jubilats que no es resignen a romandre inactius s’aventuren a muntar un negoci: una llar d’infants. Ready or Not (Noche de bodas). Direcció: Matt Bettinelli-Olpin, Tyler Gillett. Intèrprets: Samara Waving, Andie MacDowell, Melanie Scrofano; Adam Brody, Marck O’Brien, Henry Czerny. Gènere: Comèdia. Esbós: La nit del casament de la núvia fa un tomb sinistre quan la seva nova família política l’obliga a participar en un joc terrífic. Gemini man (Géminis). Direcció: Ang Lee. Intèrprets: Mary Elizabeth Winstead, Theodora Miranne, Linda Emond; Will Smith, Clive Owen, Douglas Hodge. Gènere: Acció. Esbós: Un llegendari assassí a sou del govern al final de la seva carrera es veu turmentat pel seu passat. Quan informa que es vol retirar, es converteix en presa de l’únic assassí que el pot liquidar: el seu jo de vint-i-tres anys. Abominable. Direcció: Jill Culton. Gènere: Animació. Esbós: Una adolescent es troba amb un jove Ieti en un edifici d’apartaments, perdut, a l’Himàlaia. Ella i dos amics l’ajudaran a reunir-se amb la seva família al sostre del món, l’Everest.

Summary: Les estrenes: El film feminista ‘Paradise Hills’ i el nou de Woody Allen arriben als cinemes


Avui Jordi Sànchez i Jordi Cuixart ja poden obtenir permisos per a sortir dels Lledoners: ja han complert un quart de la pena de nou anys imposada pel Tribunal Suprem el 14 d’octubre passat. Fonts de la defensa de Sànchez expliquen que és molt probable que ja hagi demanat el permís, perquè és una petició que ha de fer ell personalment al centre penitenciari. En canvi, Òmnium no vol detallar quan el demanarà Cuixart. Fonts de l’entitat expliquen que és un procediment que forma part de l’àmbit privat, però que sí que el demanarà perquè ‘hi té dret i no implica cap reconeixement’ dels delictes pels quals l’ha sentenciat el Suprem. La setmana passada el Departament de Justícia va validar el segon grau que les juntes de tractament de les presons dels Lledoners, el Mas d’Enric i el Puig de les Basses havien donat als nou presoners polítics catalans. Era l’última etapa que havien de cremar els qui ja haguessin complert un quart de la pena abans de poder-se acollir-se a permisos penitenciaris. Ara podran demanar de sortir trenta-sis dies l’any i, si tenen feina a fora de la presó, podran tenir un règim força obert. Tanmateix, cal tenir en compte que no és pas automàtic: són requisits mínims i no obliguen pas l’administració penitenciària a concedir el permís. Són els funcionaris de la junta de tractament de cada presó que han de decidir-ho. La defensa de Jordi Sánchez creu que no hi haurà cap problema a concedir el primer permís, però esperen la decisió amb cautela abans no hi hagi una decisió d’aquí a pocs dies. Amb el segon grau atorgat, la demanda del tercer no s’apaga. Les defenses d’alguns presos, sobretot els vinculats a Junts per Catalunya, van ser les més actives a sol·licitar el règim penitenciari més flexible. La Coordinadora de l’Advocacia de Catalunya explicava ahir en un article a VilaWeb que la legislació permet de donar-lo sense impediments. Per una banda, l’article 72.3 permet l’accés directe al tercer grau a un condemnat, mentre que el 104.3 diu que no cal haver extingit una quarta part de la condemna, com és el cas de la majoria de presoners. ‘La llei és claríssima. Hi ha gent que diu que amb penes de deu o dotze anys no es pot donar el tercer grau tan de pressa. Però és que si en situacions excepcionals no som capaços d’aplicar la literalitat de la llei, quan l’hem d’exigir?’, diu Jordi Domingo, advocat membre d’aquest col·lectiu. I afegeix que si es vol optar per una actitud ‘conservadora’ que eviti la confrontació amb el Suprem –perquè un recurs sobre el tercer grau podria arribar-hi–, cal dir-ho clarament, però ‘la Generalitat podria tenir tots els presos al carrer demà mateix, perquè això és una batalla política’.

Summary: Cuixart i Sánchez ja poden tenir avui permisos de sortida, enmig de la polèmica per la privació del tercer grau


Els treballadors del metro de Barcelona han votat aquest dijous a favor de convocar una nova vaga pel 8 i el 29 d’abril, segons han confirmat fonts sindicals a l’ACN. La plantilla ha votat en dues assembles, una aquest matí i una altra a la tarda, la proposta de fer mobilitzacions i aturades, i finalment s’ha imposat l’opció de fer vaga el 8 i el 29 d’abril. Els treballadors faran aturades de 4 hores a cada torn: matí, tarda i nit. Les mobilitzacions arriben per les discrepàncies entre la plantilla i la direcció del TMB, en especial per la gestió de la crisi de l’amiant.

Summary: Els treballadors del metro de Barcelona convoquen una nova vaga pel 8 i el 29 d’abril


Els sectors crítics amb la direcció del PDECat s’han citat divendres a Ullastrell per a encarar el congrés del partit de final de mes. Les ponències ideològiques i organitzativa proposades per la direcció no convencen els crítics, que pretenen compartir impressions i encarrilar possibles esmenes conjuntes, segons diverses fonts consultades per VilaWeb. Com fer efectiva la República, el manteniment de la referència a la via unilateral, la relació i la convergència amb JxCat i els canvis en el funcionament organitzatiu són els àmbits en què han començat a treballar per a les esmenes a les ponències. I això, quan tot just ha començat el debat al territori i a les sectorials. A més, el sector que encapçala el batlle de Molins de Rei, Joan Ramon Casals, prepara un equip per si, arribat el moment, decideix de presentar una candidatura alternativa a la direcció actual, tal com va avançar ell mateix en aquesta entrevista a VilaWeb. La cúpula de Marta Pascal afronta el congrés amb la voluntat de pactar, i ningú no descarta que finalment hi hagi un acord, però ara per ara totes les opcions són obertes. Es preveu que a la reunió d’Ullastrell hi assisteixin, entre més, integrants de corrents com ara Moment Zero, Generació Llibertat i Llibergència. Puigdemont, la via unilateral i JxCat La negativa de Carles Puigdemont a presidir el partit fa que el sector que encapçala Casals, i que compta amb el suport de dirigents pròxims a Jordi Turull i Josep Rull, insisteixi en la necessitat d’alinear el partit amb el 130è president de la Generalitat. Per això situa la prioritat a aconseguir que la ponència ideològica vagi més enllà en l’opció independentista que no la ponència actual. Consideren que ha de quedar clar que l’objectiu del PDECat és treballar ‘per fer efectiva la República’ i que no s’ha de descartar la via unilateral per a arribar-hi. Per evitar problemes amb el registre de partits, els redactors de la ponència organitzativa van proposar de llevar dels estatuts la referència a aquesta via que, d’ençà del congrés fundacional, figura en el preàmbul. Els crítics sostenen, però, que l’esment de la via unilateral s’hauria de traslladar a la ponència ideològica en comptes de desaparèixer. I que la direcció que surti de l’assemblea hauria d’estar absolutament arrenglerada amb l’ideari independentista si els associats el ratifiquen en l’assemblea. Una altra qüestió que, d’entrada, preocupa diversos integrants d’aquests sectors és l’articulació del PDECat i JxCat. La ponència ideològica actual advoca per ‘sumar’ el partit ‘amb tot el que suposa JxCat’, però no concreta com s’hauria d’acomplir la confluència amb el moviment polític ampli que Puigdemont ha defensat. Unes altres fonts dels sectors renovadors consideren, a més, que la reforma dels estatuts proposada per la direcció acosta el model organitzatiu a la vella Convergència, més jeràrquic i sense la nítida separació dels càrrecs de partit i institucionals que es va aprovar en el congrés fundacional. Fonts de tots els sectors coincideixen, tanmateix, que el règim d’incompatibilitats actual hauria de simplificar-se.

Summary: Els crítics del PDECat es reuneixen divendres per a fer valer Puigdemont i la via unilateral


Continua la polèmica a Podem Catalunya. La Comissió de Garanties del partit considera ara la possibilitat de portar les primàries als tribunals i suspendre’n el procés intern. L’òrgan català pensa en aquesta opció si Xavier Domènech no retira la seva candidatura a la secretaria general. Al seu torn, la Comissió de Garanties de Podem a l’estat espanyol sosté que la seva homòloga catalana no té competència en aquest àmbit, i exigeix que es respectin les jerarquies del partit, segons que han explicat fonts consultades de la formació lila. De fet, la direcció de Podem Catalunya manté que la Comissió de Garanties catalana està desacreditada i deslegitimada, i alerta que només vol torpedinar les primàries. Divendres passat, la Comissió de Garanties estatal va anul·lar la resolució en contra de la candidatura de Domènech que reclamava l’òrgan català. D’aquesta manera, la Comissió de Garanties estatal es posicionava, fa quatre dies, en contra de la decisió de l’ens català, que va acceptar la impugnació presentada per Lluís Romance i la senadora i aspirant a la secretaria general Celia Cánovas. Tot i que no consideraven que la Comissió de Garanties fos ‘competent’ per dirimir en aquest cas, la llista de Domènech va decidir de demanar a la Comissió estatal de Podem que es pronunciés sobre el cas. Ara, però, l’òrgan català sembla decidit a portar la polèmica als tribunals.

Summary: La Comissió de Garanties de Podem Catalunya considera de portar les primàries als tribunals


El dissabte 28 d’octubre, l’endemà de la declaració d’independència, el tinent de batlle de l’Ajuntament de Barcelona Jaume Asens truca a Gonzalo Boye. Asens veu de seguida el perill real i immediat d’empresonament que corren els membres del govern. Ja feia dies que pensava en l’exili com a sortida necessària per a evitar la presó, i així ho va fer saber al seu amic Toni Comín, mitjançant el qual va fer que aquesta opció s’anés plantejant entre els membres del consell executiu. Però aquell dissabte hi ha molta pressa. I contacta amb un advocat de prestigi internacional, amb despatx a Madrid, i a qui coneix de fa molts anys, de diverses causes i lluites compartides: Gonzalo Boye. Per això li truca el dia 28, per demanar-li consell. Vol saber què faria en aquella situació, i Boye li respon que haurien de marxar tots immediatament, perquè dilluns mateix, 30 d’octubre, es presentarà una querella, els citaran a declarar i els ficaran a la presó. Boye diu a Asens que marxin a Europa a defensar-se. Asens ho trasllada a Comín, i demana a Boye que elabori un primer document que envia als membres del govern plantejant cinc possibilitats: Alemanya, Bèlgica, els Països Baixos, el Regne Unit i Irlanda. Podria ser qualsevol d’aquells cinc. Finalment, es va optar per Bèlgica. Coberta de ‘La batalla de l’exili’ de Josep Casulleras. És així com comença a implicar-se en la defensa dels exiliats Gonzalo Boye, l’advocat que ha acabat dissenyant l’estratègia de defensa a l’estranger, en què ha acabat topant una vegada i una altra el jutge Pablo Llarena. És un dels episodis descrits en el llibre La batalla de l’exili (Ara Llibres) del periodista Josep Casulleras, cap de redacció de VilaWeb, que arriba a les llibreries aquest dilluns i del qual us oferim aquest avançament editorial. El llibre compta amb el pròleg de Jaume Alonso-Cuevillas i l’epíleg d’Aamer Anwar. Tots dos expliquen també en aquest llibre com han arribat a formar part d’aquesta llista llarga d’advocats de prestigi que ha assumit la defensa tant dels exiliats com dels presos polítics. Alonso-Cuevillas va començar essent l’advocat del govern arran de la primera querella de la fiscalia contra el president Puigdemont i els consellers per prevaricació, desobediència i malversació. Era a començament de setembre, però a mesura que es va anar apropant l’1-O i sobretot després del referèndum tot es va precipitar, i la maquinària de la repressió de l’estat espanyol es va desplegar a tots els nivells. I després de l’empresonament de més de mig govern, Alonso-Cuevillas va acabar tenint un paper cada vegada més actiu i decisiu en l’estratègia de defensa a l’exili que coordinava Boye. ‘La batalla de l’exili’ explica també com Aamer Anwar va acabar essent l’advocat de la consellera Clara Ponsatí, mitjançant l’ex-presidenta del parlament escocès Tricia Marwick. És ella qui va trucar a Aamer Anwar demanant-li si es faria càrrec de la defensa de Ponsatí just el dia que Llarena va emetre l’euroordre de detenció contra ella i contra tots els exiliats el dia 23 de març. En aquell moment Ponsatí era a Anglaterra. ‘Necessitem que vinguis ràpidament a Escòcia’, diu Anwar a la consellera, a qui demana que no parlin més per telèfon, perquè la vigilen i n’escolten totes les comunicacions. Presentació de La batalla de l’exili de Josep Casulleras amb Jaume Alonso-Cuevillas, Aamer Anwar, Neus Torbisco, Vicent Partal i Joan Carles Girbés. Dilluns, 26 de novembre a les 19.00 al Teatre Poliorama de Barcelona. El subscriptors de VilaWeb hi podeu assistir enviant un correu a l’adreça inscripcions@vilaweb.cat, amb el nom del subscriptor que vol reservar la plaça. Cada subscriptor pot venir amb un acompanyant i en aquest cas caldrà especificar-ho. Confirmarem les places per ordre de recepció dels correus fins a omplir l’aforament màxim de la sala. El llibre repassa els perfils i la trajectòria dels principals advocats del front exterior, com els de l’alemany Wolfgang Schomburg, ex-jutge del Tribunal Suprem federal alemany i del Tribunal Penal Internacional a l’Haia pels crims de l’antiga Iugoslàvia, un dels advocats de més prestigi a alemanya. Fins al punt que el manual d’extradicions de referència a Alemanya que va consultar el tribunal de Slesvig-Holstein que va denegar l’extradició de Puigdemont per rebel·lió és signat, entre altres, per Schomburg. I un altre exemple: els advocats belgues Christophe Marchand i Michèle Hirsch, ambdós amb una àmplia trajectòria de defensa de casos de drets humans a tot el món, el diari Le Soir els va incloure en la llista ‘d’herois del 2017’ com a artífexs de la defensa dels polítics catalans exiliats contra l’euroordre espanyola. Podeu comprar La batalla de l’exili a la Botiga de VilaWeb N’hi ha més, d’advocats a l’estranger. La llista és llarga: Ben Emmerson, Neus Torbisco, Rachel Lindon, Nico Krisch, Jessica Simor, Till Dunckel, Christophe Knauer, Amadeus Peters, Tony Convery, Gordon Jackson, Olivier Peter, Jean-Marc Carnicé… Tots ells han pogut posar el mirall a la justícia espanyola a Europa gràcies a la feina de tots els advocats a l’interior, els dels presos: Andreu Van den Eynde, Jordi Pina, Ana Bernaola, Francesc Homs, Marina Roig, Àlex Solà, Benet Salellas, Olga Arderiu, Mariano Bergés, Xavier Melero, Olga Tubau, entre molts altres. En les derrotes de Llarena i la cúpula judicial espanyola a l’exterior aquest últim any hi ha la base de les victòries que es puguin aconseguir a nivell internacional en la defensa dels presos polítics, sotmesos ara un procés judicial al Suprem que no revesteix les garanties d’imparcialitat mínimes. Podeu llegir l’índex del llibre i l’avançament del primer capítol, titulat: ‘Gonzalo Boye i el litigi estratègic’ (PDF), o veure’l ací:

Summary: ‘La batalla de l’exili’: així va engegar Boye l’estratègia amb què es va estavellar Llarena a Europa


La CUP ha reclamat que es convoqui urgentment l’Assemblea de Càrrecs Electes davant la ‘manca d’iniciativa política’ que creuen que tenen les institucions catalanes. En una trobada municipalista de regidors del partit a Sant Cugat, han considerat que és transcendent donar continuïtat a l’espai, que ja es va reunir el 29 d’octubre a Barcelona i va aplegar més de dos mil càrrecs. Per als anticapitalistes, hi ha una ‘inacció política’ a les institucions a l’hora d’afrontar la repressió, l’amnistia i l’exercici de drets civils, socials i polítics. A més, la CUP ha avisat que, en cas que no s’acabi convocant l’Assemblea d’Electes, emplaçaran a què es repeteixi una Trobada de Càrrecs Electes com la que es va fer el 21 d’octubre del 2019, on hi van assistir alguns representants de la CUP, els comuns, ERC i JxCat, tot plegat prop de tres-cents càrrecs. Amb relació a la convocatòria de l’Assemblea d’Electes, el portaveu del secretariat nacional, Èdgar Fernàndez, ha alertat de la urgència de ‘bastir un contrapoder municipal’ davant el que ha considerat ‘un nou embat de l’estat’, i ha remarcat que això és encara més necessari ‘davant un probable escenari d’inhabilitacions’.

Summary: La CUP reclama que es convoqui l’Assemblea de Càrrecs Electes davant la ‘manca d’iniciativa política’ de les institucions


De primer, El nus la flor va ser una llibreta. Després, va ser una composició musical de Daniel Ariño amb paraules d’Enric Casasses. Finalment, va ser publicat en llibre per Edicions Poncianes, amb una edició molt acurada, a la darreria del 2018. Durant aquest 2019, l’espectacle musical, amb Daniel Ariño al piano, la soprano Maria Mauri i la veu d’Enric Casasses, s’ha passejat per força indrets, del Festival de Jazz de Terrassa al Monestir de Pedralbes. I Casasses en solitari, dient poemes del llibre, no ha parat tampoc de voltar. Ha estat destacat amb el premi de la crítica catalana i ara amb el premi Lletra d’Or. Ja ho va dir ell mateix a la periodista Anna Zaera, que el va entrevistar per a VilaWeb: ‘Aquest llibre m’està fent un efecte nou respecte de tot allò que he fet abans. Tinc la sensació que ha sortit amb bona estrella.’ O com també exposa ell mateix més detalladament: «Aquest llibre és un moment vital d’uns pocs anys convertit en visió global de tot, és un poema del món que va agafant totes les formes i tons i estats d’ànim… i tan aviat parla de l’amor o relació íntima, com de la natura i la ciutat, i es planteja les preguntes filosòfiques i metafísiques, i fa assaig i crítica i sàtira i sarcasme de les coses i de les opinions literàries i vitals, i per això té forma de vers, de poesia en prosa, a vegades d’assaig, d’aforisme també molt, i gairebé també de petites narracions. El conjunt és un mosaic de trencadís que reconstrueix tot un món: el món, amb un estil que va del realisme més elemental a la fantasia més descabellada, (tocant de peus a terra, sí, però el terra què és? on és?).» Ara que s’acaba de saber que ha estat destacat amb la Lletra d’Or, tan estimat pels escriptors i editors per la seva singularitat i el prestigi que ha anat adquirint al llarg del temps, recordem El nus la flor i en reproduïm uns poemes. La llibreta d’Enric Casasses. El jurat del guardó té la particularitat que no supera els cinquanta anys i que cada vegada que algun membre és a punt d’assolir-los, passa el relleu a algú més jove, vinculat sempre a les lletres en sentit ampli. Actualment, el jurat és format per Salvador Macip, Sebastià Alzamora, Núria Cadenes, David Plana, Míriam Cano, Llucia Ramis, Sílvia Bel, Andreu Gomila i Jordi Nopca. És tradició que en el transcurs d’un dinar el joier Manel Capdevila i Coral lliuri el premi, un botó de solapa d’or que representa la lletra grega fi (Φ), símbol clàssic de l’equilibri. Alguns poemes d’El nus la flor: ELS 2 POEMES Primer vols trobar el poema que ja hi era que el primer cop que el sentis ja et soni de sempre i després vols fer-te, inventar-te un poema de cap i de nou i que no s’ha mai vist i que obre un vet aquí bell i nou a l’ànima i a sobre pretens que coincideixin tots dos mot per mot. COM EN PRESENT D’INDICATIU Com agafaràs les coses? Com vinguin. Com els hi plantaràs la cara? Com pugui. Com em miraràs, a mi? Com vulguis. EN INFINITIU Com més m’estrenys, més m’eixamplo C A N V I Engego rostos avall impostos del rei, injustos, al riu, disgustos, i amb quatre trastos munto contrastos no gens modestos de manifestos alegretristos i en sense cristos. dilluns al vespre PRIMER MOMENT DE PRIMAVERA AL MARESME EN UNA CASA ABANDONADA Cel i mar, migdia en punt. La casa oberta al cim del puig, rampa de llançament. Les figueres de moro a la teulada, amics que saluden. L’escampall de flors, joia i goig. L’atzavara, bestiassa amorosida, sota els pins. El garrofer, garrofer. I el meu cor, diamant petat en mil bocins. QUÈ VINDRÀ Als visionaris: pujols, dalí… Primer veia visions, després vaig passar a sen- tir veus i ara ja sento olors… vaig baixant a poc a poc l’escala dels éssers, dels senys, dels anys… potser aviat sentiré sensacions tàctils… i al final, em dirigiré cap a la llibertat definitiva tastant gustos.

Summary: Uns fragments de ‘El nus la flor’, ara que ha guanyat el premi Lletra d’Or


Tensió i incidents per la presència de Vox a Barcelona que ha començat a fer-se notar als carrers de la ciutat ben d’hora. La formació d’extrema dreta té programat un acte avui migdia a les 12 a la plaça d’Espanya i alguns ultres han fet acte de presència i han provocat els primers aldarulls. Paral·lelament, els CDR, la CUP i grups antifeixistes han convocat una protesta contra la presència del partit feixista a Barcelona, també des de bon matí. La tensió ha provocat enfrontaments entre els Mossos i els manifestants antifeixistes. La policia ha detingut set persones durant la manifestació antifeixista. Per la seva banda, els serveis d’emergència han atès cinc persones ferides lleus durant els aldarulls, entre ells un agent dels Mossos. Quatre dels ferits han estat atesos al mateix lloc dels fets, mentre que el cinquè ha estat traslladat a l’Hospital Clínic, en estat menys greu. Vegeu-ne ací un recull fotgràfic d’Albert Salamé: L’ampli dispositiu policíac repartit estratègicament per les diverses vies que toquen la plaça d’Espanya de Barcelona, s’ha desplegat per a evitar confrontacion però els incidents s’han començat a registrar abans de migdia. Vegeu-ne ací un recull fotogràfic d’Albert Salamé: Alguns manifestants han tirat pedres, ous i pintura i han organitzat, també, petites barricades contra la presència de Vox. La protesta ha derivat en una manifestació per dins del barri de Sants. Els manifestants criden càntics com ‘Fora els feixistes dels nostres barris’. Els ultres han provocat els primers aldarulls abans de l’acte. Vegeu-ne ací un vídeo del moment: Un grup de manifestants antifeixistes han fet una barricada a l’avinguda de Tarragona. Vegeu-ne ací el vídeo d’Albert Salamé La tensió ha augmentat i els Mossos han començat a perseguir manifestants antifeixistes. Vegeu-ne ací el vídeo:

Summary: Tensió i incidents per la presència de l’extrema dreta a Barcelona


Bagà acull dissabte la presentació de l’Atles de les Festes de Foc dels Pirineus, amb motiu de la festa hivernal de la Fia-faia que fan dimarts, com cada 24 de desembre. El llibre il·lustrat és per a totes les edats i té esperit divulgatiu i didàctic. Les il·lustracions són de Lluís Ràfols, els textos són de l’antropòleg Jordi Alsina i ha estat editat per El Dimoni Pelut, editorial modesta que opta per la divulgació de cultura popular, la literatura i el patrimoni local. Atles de les Festes de Foc dels Pirineus és un recorregut per aquestes celebracions dels solsticis d’estiu i d’hivern que es fan a més de vuitanta municipis, que van ser declarades Patrimoni Immaterial de la Humanitat per la UNESCO l’any 2015 i que s’han convertit en les més emblemàtiques i popularitzades de la geografia pirinenca. Destaquen els aspectes més visibles i algunes particularitats de cinquanta-quatre dels seixanta-tres pobles que van presentar la candidatura inicial per al reconeixement de la UNESCO. Culte al Sol, comunitat i patrimoni Ja des del començament, l’atles presenta la festa com un culte mític al Sol i una manifestació popular del sentit de comunitat, un moment per a retrobar-se amb amistats i familiars i sentir-se poble. En primer lloc, dibuixa un mapa de festes i divinitats solars d’arreu del planeta, per explicar que el Sol és un estel protector que ens agermana i serveix de nexe d’unió. I, en segon lloc, inclou una il·lustració a manera de resum, a dues pàgines, que explica els elements i moments més identificables de totes les festes de foc del Pirineu: l’encesa de torxes, la crema d’una foguera i la celebració al seu voltant. I ho fa amb detalls significatius com un campanar romànic, les teulades fosques de les cases, molts pics de muntanya, un músic tocant el rabequet amb faixa i sabates de careta, molta gent i ambient de xerinola. Vuit territoris fallaires El gruix del llibre està dividit en vuit territoris. En total, passa per sis pobles de la Vall de Boí, cinc de l’Alta Ribagorça, quatre del Pallars Sobirà i un del Pallars Jussà, dos de la Vall d’Aran, dos de l’Alt Berguedà, quatre d’Andorra, nou de l’Aragó i vint-i-un d’Occitània. Contextualitza cada territori amb tres fulls que inclouen un mapa, una introducció amb elements geogràfics i culturals rellevants, vocabulari local, l’explicació detallada de la festa d’algun dels municipis, una altra expressió de cultura popular remarcable i algun tret molt destacable i identificatiu del territori en qüestió. Les curiositats i tot allò que envolta les falles Una característica general dels textos i de les il·lustracions és que expliquen el vocabulari ric i variat que la festa té arreu de l’istme: parlen de la ‘crèma deth taro’, de la teia, ‘faia’ o atxa, de la falla major, dels ‘rentiners’, de l’haro’, taro o ‘brandon’, etc. Al llarg de cinquanta-dues pàgines, explica més curiositats: parla de les falles de paper reciclat i de llums d’Andorra, de les falles infantils de la Vall de Boí. Cita el document de l’any 1759 que referencia les falles de Vilaller. Explica els ‘trucs’, o grans esquellots, que sonen al Pont de Suert durant la baixada del ‘faro’ fins al poble. Parla de les danses del Pallars Sobirà. I convida a fer la ruta dels camins de foc per a conèixer deu ‘faros’ de l’Alta Ribagorça. A més de tot això, també introdueix altres festes de foc i tradicions lligades a cada territori, municipi o al país, com la romeria de Sant Quirc a Durro, la Pila de Taüll amb els tres pisos d’altura i la salutació als quatre punts cardinals, l’endreça de Sant Julià de Cerdanyola, la Flama del Canigó, l’himne ‘Aquelles muntanyes’, la recepta de l’allioli de codony i molt més. Un llibre per a aprendre En definitiva, l’Atles de les Festes de Foc dels Pirineus no recull totes les festes de foc del Pirineu però en fa una selecció representativa amb caràcter volgudament divulgatiu i didàctic. I, a més de servir per a aprendre vocabulari i conèixer particularitats de cada lloc, ajuda a trencar mites i a avançar com a societat. De fet, valora el caràcter integrador i igualitari de les tradicions amb l’exemple de les festes de la Pobla de Segur, que van eliminar els rols de gènere l’any 2018. I, entre més, explica que les bruixes del Pallars eren dones sàvies –i no pas dones dolentes– amb un text que diu: ‘Als reis, la noblesa i l’Església tampoc no els agradava que hi hagués persones que no fessin i pensessin allò que ells volien, per això les acusaven de bruixeria.’ Al remat, l’atles fa una aproximació panoràmica a les festes del foc del Pirineu que serveix de guia i introducció. I s’afegeix a altres publicacions que han estudiat les festes de foc amb exhaustivitat, com ara Les falles del Pirineu, de Pagès Editors, i el Calendari de festes amb foc, de Botarga Produccions.

Summary: El primer atles il·lustrat de les festes de foc del Pirineu


L’irlandès Bill Shipsey (1958) és advocat i fundador d’Art for Amnesty, l’ala artística d’Amnistia Internacional. Durant molts anys en va ser el portaveu. Dimarts farà un any de l’empresonament de Jordi Sánchez i Jordi Cuixart i VilaWeb ha volgut entrevistar aquest home, que coneix bé la comunitat internacional per dins i, a la vegada, el cas català. Fa anys que ens visita. En aquesta entrevista telefònica, Shipsey explica com veu el cas de Sànchez i Cuixart, la desobediència civil i la història irlandesa, per exemple. —Sou el fundador d’Art for Amnesty. Què és? —En diuen l’ala artística d’Amnistia Internacional. Treballa amb els artistes d’arreu del món que donen suport a Amnistia Internacional. —Dimarts farà un any de l’empresonament de Jordi Sànchez i Jordi Cuixart. Què en penseu? —La meva opinió és personal, però molt semblant a la de moltes organitzacions pels drets humans. No haurien de ser a la presó i pendents de judici. Aquesta és la posició de Human Rights i la d’Amnistia Internacional. La presó sembla innecessària del tot, i també desproporcionada en relació amb els càrrecs que els imputen. He estat en moltes diades i el primer d’octubre també. I vull dir que no sóc qui per a dir si els catalans han de ser independents o no. Però sí que crec que és la gent que viu a Catalunya la que he de prendre aquesta decisió. I els catalans tenen el dret d’autodeterminació i el dret de decidir de manera pacífica. Com a Escòcia, Eslovàquia i Txèquia, o el Quebec. Ha de ser lliure Catalunya? No ho sé. Però té el dret de decidir-ho. I el dret de tenir un referèndum just i imparcial sobre la independència, també. —També sou advocat. Del punt de vista legal, que en penseu dels casos de Cuixart i Sànchez? —No estic qualificat per a parlar del sistema legal d’Espanya, però sí que conec una mica l’àmbit dels drets humans i el dret internacional. I és clar que la llei internacional no permet –ni la convenció europea dels drets humans ni la declaració universal dels drets humans– l’empresonament de persones per causa de l’expressió no violenta de les seves creences i opinions. La llibertat d’expressió és sagrada per la llei internacional. I no es pot empresonar gent per aquest motiu. Les autoritats espanyoles fan servir el codi penal contra ells, però, fins i tot en el cas dels càrrecs criminals no hi haurien de ser, a la presó, pendents de judici. —Els coneixeu personalment? —No. Conec les seves parelles. I mantinc correspondència amb Jordi Cuixart. A Catalunya, hi tinc molts amics i fa molts anys que hi vinc. Ara ja vinc per amistat i no per res polític. Tinc amics a totes dues bandes, per cert. Allò que em va inspirar a anar a les manifestacions i les diades va ser, primer de tot, veure que el moviment independentista és increïblement disciplinat i no violent. I també obre la porta a la gent que no necessàriament està d’acord amb la independència Catalunya. És una de les coses que em va agradar més de veure a les manifestacions i el primer d’octubre. Que la gent podia fer voleiar la bandera espanyola al costat de la bandera independentista sense problemes. —Ara es parla de desobediència civil. Com creieu que reaccionaria la comunitat internacional si els catalans comencessin a exercir-la? —No n’estic segur. Dependria. Però si els catalans fan servir els mètodes de Martin Luter King i el moviment de drets civils, o els mètodes de Gandhi a l’Índia, crec que no perdrien simpatia internacional. És quan fas servir la violència física per atacar gent, com policies, o oponents, que perds suport. —Amnistia Internacional no fa servir l’expressió ‘presoners polítics’ en el cas de Cuixart i Sànchez. —Als anys seixanta es va decidir que Nelson Mandela no era un pres de consciència. I molta gent de Sud-àfrica es va enfadar. La definició d’algú que és a la presó per actes no violents és tècnica. Amnistia Internacional no fa servir l’expressió ‘pres polític’. Per tant, que els dos Jordis no siguin titllats així per AI no és la qüestió. La qüestió és que AI, i més organitzacions, han demanat l’alliberament dels presos. Tant se val com en diem. —Com a observador, que preveieu que passarà? —Tenia l’esperança que el canvi de govern a Espanya fes caure els càrrecs i deixessin els presos en llibertat. Però a mesura que s’acosta el judici sembla que no passarà. No en perdo l’esperança i estic convençut que la pressió es mantindrà. Al cap i a la fi, és com respondria un govern democràtic a les legítimes pressions. Si manté les detencions, a Espanya no li agradarà l’atenció negativa que tindrà el judici per al seu sistema legal. —El moviment independentista català històricament ha tingut molt d’interès pel moviment irlandès. No tan solament en relació amb els anglesos, sinó per les batalles internes que ells, i nosaltres, tenim. —No negaré la tradició de violència a Irlanda. Però també hi ha l’altra. La tradició no violenta. I que va obrir el camí cap a la nostra independència. Hem parat massa atenció al Sinn Fein i a l’IRA, i massa poca a la gent que no va donar suport a la lluita armada. L’home és Charles Parnell. I aquesta frase és seva: ‘Ningú no té el dret de fixar la frontera d’una nació.’

Summary: Bill Shipsey: ‘Si els catalans fessin servir els mètodes de Luther King i Gandhi no perdrien simpatia internacional’


La secretària general d’ERC, Marta Rovira, ha dit en una entrevista a Catalunya Ràdio que, tot i ‘ser legítim’, el referèndum del Primer d’Octubre del 2017 ‘no va generar aquesta percepció’. En concret, ha dit que no va tenir ni ‘prou legitimitat interna’, ni tampoc ‘el reconeixement suficient en l’àmbit internacional’. Segons la seva opinió, cal treballar per un ‘altre moment referendari’. ‘Cal tornar a passar per les urnes’, ha dit. Podeu escoltar ací l’entrevista: A banda, ha apel·lat a la ‘màxima exigència, lleialtat i complicitat’ per reconstruir confiances després de la ‘repressió contundent que ha fet tant mal a l’independentisme’. Rovira ha assegurat que ERC no acceptarà crides a unes ‘falses unitats amb voluntat partidista ni debatrà propostes que no s’aprofundeixin i que no es puguin realitzar’. La dirigent d’ERC ha donat prioritat al consens per dissenyar una resposta a la sentència del judici contra el procés. Segons ella, haurà de comptar amb espais de mobilització popular ‘molt amplis’. En l’àmbit institucional, diu, també haurà de ser ‘àmplia’ i partir d’un acord entre totes les institucions democràtiques com el govern, els ajuntaments, el parlament i les diputacions.

Summary: Rovira creu que l’1-O no va tenir prou legitimitat i demana un nou ‘moment referendari’