Llucia Ramis (Palma, 1977) és periodista i escriptora. Acaba de publicar la tercera obra, una novel·la d’estructura complexa, basada en els fets que li van ocórrer a ella i a la seva família l’any 2007, als que s’hi afegeix una història anterior, ocorreguda els anys noranta, que diuen que va ser el primer cas sonat de corrupció que es va destapar a Madrid, barrejat amb assassinat i suïcidi, i en el qual l’avi de la protagonista es va veure embolicat. La novel·la, Les possessions, va aconseguir el tercer premi Llibres Anagrama de novel·la. I mentre el títol parla de possessions, que vol dir herències, patrimoni material i immaterial, físic, genètic, la història és plena de pèrdues: la protagonista ha d’afrontar la pèrdua transitòria de raciocini del seu pare, que cau en una depressió severa després del combat perdut contra l’especulació urbanística a tocar d’un espai rural i natural de Mallorca. La incomprensió de la maldat el pot. Pèrdua també del mas dels avis de la protagonista, que per a ella és el seu paisatge idíl·lic d’infantesa, on es guarden els records i la memòria, l’únic lloc d’on se sent. I la pèrdua de dues relacions sentimentals que la protagonista viu amb amor, i amb dolor també. I a aquests tres fils argumentals que s’entrecreuen i s’alimenten per sortir-ne reforçats literàriament, s’hi afegeixen molts altres temes, que l’escriptora apunta i desbrossa: la no-maternitat, el periodisme, el fet d’escriure, allò no dit, la soledat… —D’entrada, felicitar-vos pel títol. Les possessions és un títol esplèndid, que condensa en un sol mot molts elements que apareixen en la novel·la. —Potser no ho hauria de dir, però no s’havia de titular així. Aquest títol, de fet, és fruit de l’atzar: el termini per presentar l’original al premi Llibres Anagrama s’acabava el dia de Tots Sants, el dia dels difunts, i em va semblar divertit posar Les possessions a la plica. Però resulta que al jurat li va agradar molt i ja no el vam moure. A mi em feia una mica de por que a Mallorca aquest títol s’associés a la idea d’una novel·la rural, però no ha estat així. —I com li volíeu posar, a la novel·la? —El títol, que encara era provisional, feia referència als fantasmes familiars, per connectar amb la idea de l’herència que deixen els pares. És la idea que explica la mare de la protagonista: davant la insistència de la filla per mantenir la possessió dels avis maters, can Meixura, que decideixen vendre, es fa evident que per a ella pertànyer a un lloc també implica que el lloc et pertany a tu i que si perds una casa, perds un tros de l’illa. —La figura de la mare, que sembla tan secundària, és en canvi essencial i un dels personatges més atractius de la novel·la. —El llibre, de fet, explica de quina manera ens enfrontem amb les frustracions. I els homes d’aquesta novel·la les afronten pitjor que les dones: el pare lluita contra un sistema corrupte i cada vegada es queda més sol. Primer perd la veu perquè es jubila i deixa la docència. Després obre un bloc a internet per denunciar les corrupteles i recuperar la veu, però tampoc no se l’acaba llegint ningú. I al mateix temps que perd la veu va perdent el cap. Aquesta és una frustració molt difícil d’assimilar per a ell. Després hi ha el cas de Benito Vasconcelos, l’empresari madrileny corrupte, que passa per una frustració molt forta i no és capaç d’afrontar-la i acaba matant la dona i el fill i després se suïcida. L’avi també passa per una frustració, la de descobrir que el seu soci és un corrupte i l’ha enganyat durant molt de temps sense saber-ho (o no, no ho sabem), i ha anat arrossegant la culpa. I n’Ivan, la segona parella de la protagonista, també passa per una frustració que no coneixem exactament, i acaba fent un gest poc… Això no ho explicaré. Tots fugen. —I les dones? —En canvi, les dones, han d’afrontar les seves frustracions i les aguanten. Però això em va sortir sense voler. Mira: la narradora escriu la narració, que és una manera d’encarar i superar les diferents situacions. La mare és l’única que no tracta el pare com si fos boig i d’aquesta manera el salva, perquè no fuig. Ella sap que ho podrà superar si hi continua essent. La mare de l’Ivan, quan se separa del seu home, afronta la nova vida amb una gran llibertat, alliberada, mentre que ell s’enfonsa en la misèria. —La mare de la narradora és molt lúcida i no perd el nord, tot i que davant l’alienació del marit, ella es queda completament sola, perquè no pot explicar al seu confident de tota la vida, que és el marit, el que li passa de tan gros, perquè és ell qui ha perdut l’enteniment. —Això va passar així mateix. Quan vaig dir a casa que escriuria la història de la família es van posar a la defensiva. El meu pare no en volia saber res, tot i que els vaig dir que no publicaria la novel·la si no volien. Però quan vaig entrar en alguns detalls, per exemple, que presentava el pare com un Quixot del segle XXI, a ell ja li va semblar més bé. I a partir d’aquest moment, em van explicar moltes més coses, com aquesta solitud que va patir la meva mare. Ara, mon pare dirà sempre que tot és ficció. —Bé, i què no és una ficció? O hem de parlar d’autobiografia? (M’abstinc de parlar d’autoficció, un terme que ha caigut en desgràcia.) —És una ficció perquè l’estructura del relat és la d’una novel·la. Jo tenia clar que volia que fos una història novel·lada. Té una estructura complexa. Perquè volia tractar tota una sèrie de temes que em semblava que estaven relacionats o es podien relacionar entre si, i guanyaven en potència i també riquesa si ho feia. —Al principi parlàvem del títol, Les possessions, i volia anar a parar a la idea que aquest títol juga i fa de contrast amb la idea de la pèrdua. Hi ha moltes pèrdues en aquesta novel·la: la d’un pare temporalment alienat; la del paradís d’infantesa, can Meixura, un paisatge que conforma a la protagonista, que creia que estaria lligat per sempre a la seva vida, i ho estarà, però només en el record. I la idea del record sí que lliga amb el tema de l’herència: escriure els records, capturar la memòria, és el que al final quedarà de tot allò que es perdi. —Em feu pensar que hi ha diferents personatges que escriuen en la novel·la: el pare ho fa per justificar-se i aconseguir que la gent s’afegeixi a la seva lluita. En Vasconcelos per convèncer-se a si mateix per afrontar el suïcidi (va escriure moltes cartes de suïcidi)… Perquè quan escrius construeixes un relat i quan el llegeixes et reafirma. La narradora també viu un moment molt traumàtic, viu el dolor en temps present, en un fals present. I ella mira de fugir del dolor, col·locant les coses en un lloc on no li puguin fer mal. D’aquesta manera s’adona com ens condicionen les herències, ja siguin genètiques (la por de tenir les mateixes malalties que els pares i avis, la bogeria, el Parkinson) o l’herència d’uns valors: la narradora prova d’enamorar-se de n’Ivan, la seva segona parella, sobretot per oblidar-se d’en Marcel, la primera, però no ho aconsegueix del tot, perquè ella té uns valors molt diferents, heretats de la mateixa família i també d’en Marcel. —Quins valors representa cadascú? —Ella ha crescut en una família molt progre, on els diners són el mal. La lluita s’ha de fer per ideologia, per llibertat. En canvi, la gent a qui agraden els diners no és gent de fiar. I ella no aconsegueix superar mai aquesta barrera. Ella no es pot enamorar d’una persona que la seva màxima aspiració és fer diners, perquè no ha estat educada així. Hi ha aquesta herència. I hi ha l’herència de les cases. I de les lluites. La lluita (i supervivència) dels nostres avis és ben clara. La lluita dels nostres pares també diria que és clara (la lluita per la democràcia els anys setanta, la incorporació de la dona al món laboral…). Totes aquestes lluites ens han portat uns drets i llibertats que hem heretat. I la nostra generació trob que no ha lluitat per conservar-los. —Expliqueu-vos. —Ho resumiria amb la conversa que tenen mare i filla en la novel·la. La filla diu: ‘Mamà, no podem perdre la casa.’ I la mare: ‘Però la casa no és teva, és dels teus avis.’ I la filla: ‘Però no podem perdre un tros de Mallorca.’ I la mare: ‘Molt bé, vindràs a Mallorca tu a cuidar la casa? Si tu vius a Barcelona, filla meva.’ És aquesta idea del ‘jo em meresc el que tinc, però no pens mai el cost que suposa mantenir-lo ni el vull assumir’. És una visió materialista i cínica, perquè, qui vol anar a viure al camp? D’una banda, el desig de conservar la casa és molt espiritual, perquè és la nostra terra, però de l’altra banda, és molt materialista. —Quin valor dóna la narradora al paisatge? —És essencial, però està idealitzat. Quan marxes de Mallorca, Mallorca sempre ha de ser-hi, és com la mare. La necessites, però no vols pas viure amb ella, ni pots. I Barcelona és com l’amant, que és el lloc que tu has triat, que no l’aguantes tampoc gaire, però com a mínim l’has triat tu. El paisatge és el retorn. En la novel·la es diu: ‘No és la infantesa la nostra pàtria?’ En aquest sentit, és veritat que la casa és dels meus avis, que jo no hi puc fer res si la volen vendre, però ningú et pot treure la infantesa ni el passat. I no poder tornar a veure i a viure el paisatge amb el qual jo he crescut des de petita, un paisatge bell… Potser si no fos un paisatge bonic, no tindria la mateixa sensació de nostàlgia. Això estaria bé investigar-ho: si la gent que ha viscut en un paisatge bell és més nostàlgica que d’altres que no l’han tingut. —Un paisatge ordenat dóna qualitat de vida i això ja canvia la manera de viure, la relació amb l’entorn. Això està estudiat pels geògrafs. —I d’aquí se’n deriva la pregunta: d’on ets quan no tens on tornar? És allò de si pertanys a un lloc, el lloc també et pertany. —Això em fa pensar que el llibre trenca la idea buida de cosmopolitisme. —Sí. Les arrels, per a la filla, són molt importants. En canvi, per a la mare, que és belga i ha viscut a tot arreu, no ho són gens. És la néta qui se sent completament desposseïda quan es venen la casa on va passar tots els estius de la seva infantesa. I, certament, escriure és la manera de retenir la memòria d’aquell lloc. També, si ens posem generacionals, diria que som els últims que volem fer coses perdurables. —Expliqueu-vos. —Les generacions que vénen després de la meva viuen un munt de coses efímeres: les selfies, els WhatsApp… Diria que nosaltres encara fem coses pensant en el futur, en una memòria que perduri. —Voleu dir que la voluntat de perdurabilitat no és un element consubstancial de l’ésser humà? —Nosaltres encara recuperem fotos en paper, llibres, cases… Vas als llocs per estimular la nostàlgia, la memòria… I tenim aquesta ànsia de perdurabilitat, perquè hi creiem. En canvi, els qui vénen després, l’única cosa perdurable que es fan són els tatuatges. Nosaltres som els qui hem començat a perdre coses: se suposava que amb el temps guanyàvem drets i llibertats, també béns materials, més possessions. Però ara, cada vegada tenim menys metres quadrats per viure, cada vegada tenim menys llibertats, menys drets, menys benestar, sous més baixos… Som la primera generació que constata una pèrdua en relació amb el que hi havia abans. —Potser per aquesta pèrdua tan evident de drets i llibertats, sabem millor el que ens toca fer com a generació, que és lluitar per recuperar-los. —Sí, però no ho fem. Jo sóc bastant pessimista. —La novel·la contribueix a mostrar una dona molt contemporània, que viu la vida i les relacions sentimentals de tu a tu amb els homes. —Sí, però en algun moment me n’han fet una lectura una mica masclista, han titllat la protagonista de dona que fa i desfà. —? —Però sí, és claríssim que hi ha un de tu a tu total. —En la novel·la hi ha uns quants misteris. —Sí, i també m’ho han retret alguna vegada. Però jo m’estim més que n’hi hagi, de misteris, perquè al final és un llibre sobre els silencis. De quina manera ens afecta la corrupció però també els silencis, de quina manera allò del que no es parla es pot anar fent gros. I si es fa gros, és més perillós. Són silencis importants per cohesionar les famílies. En relació amb això, la novel·la apunta la pregunta: Volem saber-ho tot dels nostres pares, i els pares volen saber-ho tot dels seus fills? No és gens clar això. Al mateix temps, el silenci és inquietant. —També suposo que useu els silencis com a element narratiu, per anar creant el ritme adequat en la novel·la. —Totalment. Hi ha més en el que no s’ha escrit que en el que s’ha escrit. Hi ha un joc japonès, el Jenga, que és un bloc de peces de fusta al qual has d’anar traient peces, mirant que no s’ensorri. Doncs és això el que volia fer: vaig escriure molt i quan ja ho tenia escrit, anava llevant coses i mirant que el text s’aguantés. Per a mi escriure és la part fàcil, però cal fer l’arquitectura de la novel·la, endreçant, reescrivint… I sobretot vas traient molta cosa. Cada vegada que treus, crees un silenci. En aquest sentit, tampoc és una novel·la sentimental. No m’agraden les novel·les sentimentals. Per això en el llibre no s’expressen molts dels sentiments que s’hi donen. Potser perquè trob que és com posar una banda sonora a una situació dramàtica. No cal, ja entenem que la situació és dramàtica. I també és un joc que jo faig. No dic al lector el que ha de llegir, que faci ell la seva lectura. I vull que cada llibre sigui més exigent i millor que l’anterior. Cada llibre és un repte. —La protagonista és tan central, tan moll de l’os, que cerca l’altre per convertir-lo en una mena de frontó, per formular la pregunta i, en dos temps, també respondre-la. Per tant, allò que diuen els altres és necessari, però no tant com allò que diu ella, que sempre acaba tenint l’última paraula. —Home, la mare té més paraula que ella. N’hi diu unes quantes: ‘Créixer consisteix a no tenir on tornar’, per exemple. Li dóna unes quantes lliçons. És una novel·la plena de preguntes, perquè és més interessant plantejar la pregunta que no obtenir la resposta. Perquè la resposta sempre és interessada. Sempre és una resposta de salvació. Ella, la protagonista, sempre busca la manera de salvar-se. És una reflexió sobre el fet d’escriure: sempre ho entenem com una cosa positiva, però és una trampa. Amb l’escriptura construeixes una realitat paral·lela, que és la teva, en la qual et pots justificar, defensar, convèncer. Però és una trampa, perquè la realitat és una altra. Ella és conscient d’això. Però l’única persona que s’adona realment de la responsabilitat que comporta escriure és en Marcel, la seva primera parella, també periodista, que li diu: ‘Alerta què escrius, perquè és allò que la gent creurà.’ —Hi ha moments de venjança de la protagonista? —No n’hi ha. Per això calia prendre distància. Si l’hagués escrit el 2007, l’any que van succeir moltes de les coses que es narren, la narradora hauria estat més venjativa, perquè estava ressentida. Però la novel·la s’escriu deu anys després, el 2017. El missatge final és de pau: va ser difícil però ja està superat. El 2007 jo era massa a prop del monstre i el monstre se m’hauria menjat. En canvi, el 2017 el monstre s’ha convertit en fantasma i el fantasma fa por però no fa mal. El fet d’escriure és la trampa i la salvació alhora. —Hi ha un aspecte que no voldria deixar-me: la manera com la novel·la descriu la corrupció urbanística i paisatgística de Mallorca. Sense caure en el tòpic, s’explica amb una gran claredat: tot consisteix a robar mig metre de terra al veí, que és el mig metre que falta per construir una urbanització en una zona rural gairebé verge. I no tenir escrúpols de cap mena. —És curiós que les entrevistes a Mallorca van molt per aquí. No es llegeix igual el llibre allà que aquí. I ara em toca anar a Madrid, a veure cap a on aniran allà.

Summary: Llucia Ramis: ‘D’on ets quan no tens on tornar?’


La menor investigada pel tall de les vies de l’AVE a Girona durant l’aniversari de l’1-O s’ha acollit al seu dret a no declarar davant la fiscalia de menors. L’atestat policíac, que es basa en imatges de les càmeres de videovigilància de l’estació, la identifica com una de les activistes que, suposadament, es van asseure a les vies. La investiguen per un delicte de desordres públics. Una quarantena de persones, en el marc de la campanya antirepressiva ’21 raons’, s’han concentrat a les portes del Palau de Justícia per donar suport a la menor, que té 17 anys. L’activista denuncia una campanya de persecució contra el moviment independentista per part de la policia espanyola.

Summary: Una menor investigada pel tall de les vies de l’AVE a Girona s’acull al dret a no declarar


El preacord al qual han arribat Podem i Esquerra Unida per concórrer en coalició a les eleccions espanyoles cedeix a EUPV el lloc número dos a les candidatures de Unides Podem per València i Castelló, i el quart per Alacant. En el cas de les Illes, el candidat EUIB anirà en tercera posició. En les llistes per al senat espanyol de la coalició, EUPV ocuparà el segon lloc en les llistes per Alacant i Castelló i el tercer per València. En les llistes a les eleccions espanyoles, a més d’ocupar el segon lloc a la llista, EUPV ocuparia el sisè, desè i tretzè, i en la d’Alacant, a més del quart, el sisè i el vuitè. A Castelló només aniria en segon lloc. Segons fonts d’EU, si es repetissin els resultats de 2016, amb aquest preacord Esquerra Unida passaria a tenir de 5 a 6 diputats a Unides Podem, sense comptar els que actualment formen part de les confluències de Catalunya i Galícia, on també s’integren tres parlamentaris de la formació d’esquerres. Així mateix, en les eleccions europees s’han assignat a EU els llocs 2, 6, 10, 16, 18 i 20 en la llista que presentarà amb el nom de Unides Podem canviar Europa i encapçalada pel responsable d’Internacional de Podem, Pablo Bustinduy.

Summary: EU ocuparà a les eleccions espanyoles el segon lloc a València i Alacant i el tercer a les Illes


La policia carrega contra els estudiants que protestaven contra el desallotjament de l’edifici històric de la UB, on una cinquantena d’estudiants hi ha estat tancada quatre mesos en protesta pel pla Bolonya.

Summary: Càrrega contra els estudiants de la UB


Representants del partit independentista Crida per Palma han canviat simbòlicament el nom a la plaça de la Guàrdia Civil pel nom de ‘Plaça de l’1 d’octubre‘, en homenatge al referèndum. Crida per Palma ha fet aquesta acció reivindicativa coincidint amb l’aniversari del cop d’estat espanyol del 23 de febrer de 1981. Manel Domenech, número u de la candidatura del partit municipalista, ha ressaltat que amb el canvi simbòlic de nom es pretén posar de manifest que ‘el projecte oligàrquic de l’estat espanyol està esgotat’. ‘El poble mallorquí té dret a organitzar la seva seguretat de forma autònoma, sense ingerències externes’, ha defensat la número 2 de la Crida, Laura Dorado.

Summary: Crida per Palma rebateja la plaça de la Guàrdia Civil com a ‘Plaça de l’1 d’octubre’


La Mesa Nacional d’Iniciativa del Poble Valencià, un dels tres partits integrants de Compromís, va donar ahir suport a la negociació d’una candidatura conjunta entre Compromís i Podem a les eleccions espanyoles del desembre. Iniciativa, en la línia expressada abans pel Bloc, proposa una candidatura valenciana que tinga un grup parlamentari a Madrid però afirma que ‘la generositat en els pactes’ sempre ha sumat, segons l’experiència de la mateixa coalició. Iniciativa dóna a aquestes eleccions una importància especial perquè “des de Compromís per primera vegada podem encapçalar els resultats electorals al territori valencià i contribuir a un canvi polític al govern central semblant al que vam protagonitzar al País Valencià el passat 24 de maig’. En les eleccions de maig la suma dels vots de Compromís i Podem, que es van presentar per separat, va superar els vots obtinguts per PP i PSPV.

Summary: Iniciativa vol que Compromís negocie una aliança amb Podem a les espanyoles


Enguany se celebra el 150è aniversari dels gegants vells de la Patum i el 125è dels gegants nous. Per commemorar-ho, s’han organitzat uns quants actes especials, entre els quals es destaca la ballada que faran el diumenge de Corpus. L’organització ha arribat a un acord amb el músic nord-americà Bruce Springsteen, que els cedirà els drets de la cançó ‘If I should fall behind’. Gràcies als arranjaments del director i compositor Sergi Cuenca, els gegants faran un ball, en un dels salts de la Patum completa a la plaça de Sant Pere, amb la música de la cançó de Springsteen. Enguany la Patum serà del 25 al 29 de maig. Heus ací una interpretació d’aquesta cançó per part de Springsteen: En aquesta altra interpretació, durant la ronda de concerts amb The Seeger Sessions Band, el 2006, ens podem fer una idea més aproximada de com podria arribar a sonar per a la Patum, tal com ens ha fet avinent el lector Vidal Orive Torras: Un pastisser de Berga, decisiu El contacte amb l’entorn del cantant s’ha fet gràcies al pastisser berguedà Albert Dorna, segons que informa el diari Regió 7. Dorna és membre del club de fans de Springsteen de l’estat espanyol. Segons el comunicat emès pel Patronat Municipal de la Patum, des de fa anys, uns quants membres de la comparsa dels gegants s’havien imaginat que un dia ballarien un arranjament per a banda de ‘If I should fall behind’ a la plaça de Sant Pere el diumenge de Corpus. Tanmateix, Dorna no va voler explicar amb detall com s’havia gestat tot plegat. El juliol del 2008, Dorna va ser notícia perquè va poder ensenyar a Springsteen una rèplica seva feta amb una peça de xocolata d’1,20 metres d’altura, aprofitant un cap de setmana que Springsteen actuava a Barcelona. ‘Si sóc jo, de xocolata!’, va exclamar el cantant. Dorna, amb Springsteen i la rèplica de xocolata, el 2008.

Summary: Bruce Springsteen cedeix una cançó a la Patum de Berga


Les Illes han començat a tornar als mercats per obtenir finançament, concertant operacions de crèdit amb quatre bancs, per valor de 178 milions d’euros. Això permet al govern de començar a desvincular-se dels mecanismes de liquiditat de l’estat espanyol. El govern explica que aquests crèdits extraordinaris concertats eviten haver de recórrer als fons i mecanismes de liquiditat de l’estat espanyol, com preveu el pla d’endeutament plurianual. N’ha informat la Conselleria d’Hisenda i Administracions Públiques en un comunicat. Aquestes operacions per concertar crèdits extraordinaris s’han acordat amb Caixabank, Banca March, Colonya Caixa d’Estalvis de Pollença i BBVA i es destinen, d’una banda, a finançar la concessió d’ajudes als afectats per les inundacions a la comarca del Llevant de Mallorca, per un import de 45 milions, i, d’una altra, a cobrir l’abonament d’indemnitzacions derivades de sentències judicials en matèria de protecció urbanística, per un import de 133 milions. Alhora, es tramita finançament per aconseguir 517 milions del mercat, gairebé la meitat de les necessitats ordinàries d’endeutament d’aquest any. L’altra meitat es mantindrà dins el compartiment de facilitat financera, l’instrument financer de l’estat espanyol al qual les Balears es va adherir l’any passat, gràcies al compliment dels objectius d’estabilitat pressupostària (dèficit, deute i regla de despesa), fet que li va permetre de deixar de finançar-se amb el fons de liquiditat autonòmic (FLA). El pla d’endeutament plurianual de les Balears fins a l’any 2021, que estableix aquestes previsions per a l’actual exercici, ja va rebre el vist-i-plau del govern espanyol el passat setembre. El retorn a les vies de finançament en els mercats i l’inici de la desvinculació gradual dels mecanismes de liquiditat de l’estat suposen ‘un punt d’inflexió’ per a les Balears, segons la consellera d’Hisenda i Administracions Públiques, Catalina Cladera. ‘Són una fita que ens permet de recuperar autonomia financera i més flexibilitat’, explica. I afegeix: ‘D’aquí a dos anys, ja no haurem de demanar finançament a través de l’estat.’ La consellera Cladera ha destacat també que durant l’exercici 2018 s’ha reduït el deute públic, tant en xifres absolutes com en percentatge sobre el producte interior brut (PIB). La xifra provisional del deute públic balear el 31 de desembre de 2018 era de 8.723.000 d’euros, és a dir, un 28% del PIB i una reducció de 79 milions d’euros respecte dels 8.802.000 (29,4% del PIB) de tancament de 2017.

Summary: El govern balear concerta crèdits amb quatre bancs i fa efectiu el retorn als mercats financers


El portaveu de Compromís al Senat espanyol, Carles Mulet, ha demanat al president govern espanyol en funcions, Pedro Sánchez, de no ratificar l’acord comercial de la Unió Europea amb el Mercosur atesa la política ‘ecocida’ del president del Brasil, Jair Bolsonaro, amb l’Amazones. ‘Si al final es donen ales a les polítiques devastadores de Bolsonaro, som còmplices d’aquests atemptats al pulmó del planeta’, ha asseverat. Així s’ha pronunciat després de l’advertència del primer ministre d’Irlanda, Leo Varadkar, enmig de l’augment dels incendis en la selva amazònica, que ha afirmat que si el Brasil no es mostra més compromès en la protecció de l’Amazones provarà de blocar l’acord. El govern francès també ha manifestat que no està disposat a donar suport a l’acord ‘en la seva forma actual’ després d’haver constatat que el president del Brasil, Jair Bolsonaro, ‘ha mentit respecte de les seves polítiques mediambientals’. En aquest context, Compromís ha subratllat que països com Finlàndia han proposat a la UE de ‘boicotar l’exportació de carn del Brasil per aquesta situació.’ ‘Tot Europa reacciona, excepte el govern espanyol en funcions sense funcions’, ha lamentat. A parer seu, l’executiu espanyol està ‘més preocupat a crear un relat fals per a justificar unes noves eleccions que no a governar, continuant el desgovern imperant ja al final de l’abril’. L’acord ha de ser ratificat pels estats de la UE i Compromís ha demanat que, si més no, Espanya prengui la distància i les reserves de França i Irlanda. Consideren que el menyspreu mediambiental i la ‘passivitat’ de Bolsonaro en vista dels milers d’incendis que desolen l’Amazones l’han situat com a responsable últim d’una ‘política depredadora del pulmó verd del planeta’. ‘Letal per a l’agricultura valenciana’ A més, Mulet ha remarcat que l’acord amb el Mercosur havia estat precedit per la polèmica perquè era letal per a l’agricultura valenciana, car obria el mercat europeu a països com ara el Brasil, l’Argentina, l’Uruguai o el Paraguai. ‘Era deixar a la seva sort al sector agrícola i ramader’, ha indicat. Ha afegit que actualment la devastació de l’Amazones pot ser la coartada per a estendre al Brasil les terres de cultiu o d’explotació ramadera. ‘Si se signen acords amb aquests països han de ser en canvi d’unes mínimes garanties fitosanitàries, de dignitat laboral, però especialment, de garanties mediambientals, i si al final es donen ales a les polítiques devastadores de Bolsonaro, som còmplices d’aquests atemptats al pulmó del planeta, que durà efectes gravíssims per a la nostra pervivència com a espècie’, ha subratllat. El senador de Compromís considera que la ‘condescendència del govern espanyol amb l’acord és la seva ‘enèsima traïció del camp valencià, perquè aquests acords, sigui el ZETA, els acords de l’UE amb països del nord de l’Àfrica, l’acord amb les cinc repúbliques sud-africanes o ara amb el Mercosur, acaben venent al camp valencià.’ En aquest sentit, ha denunciat la ‘falta de respecte’ cap al país i el seu sector agrícola. Mulet ha remarcat que no es pot permetre ni promoure la ‘crema en massa’ de l’Amazones i la possibilitat que es transformi en terres de cultiu i de ramaderia mitjançant un tractat que obre les portes a les exportacions del Brasil.’ ‘O el Brasil canvia radicalment de política o no podem ser els seus còmplices. Sánchez continua a la seva mentre Europa mostra la seva indignació. A l’acord, abans de ser ratificat, cal posar-hi moltes garanties, primer respecte del nostre camp i també per no ser còmplices de la desaparició de l’Amazones’, ha conclòs.

Summary: Compromís demana a Sánchez de no ratificar l’acord amb el Mercosur atesa la política ‘ecocida’ de Bolsonaro amb l’Amazones


La preocupació dels veïns de Barcelona per l’habitatge i el turisme ha anat a més durant els últims sis mesos. Segons el baròmetre municipal del mes de juny presentat aquest dilluns, ha crescut un 7,5% el neguit dels barcelonins per tot allò relacionat amb l’accés a un pis on viure, fet que ho situa com a segon problema a la ciutat. En concret, quan s’ha preguntat als veïns expressament per qüestions relacionades amb l’habitatge, un 48,6% han assegurat que la ciutat té un problema molt greu en aquest àmbit. En paral•lel, pel que fa al turisme, els barcelonins el situen com a tercer problema al conjunt de la ciutat, mentre que al desembre era percebut com a cinquena preocupació, per darrere de qüestions com la contaminació. Mentrestant, la relació entre Catalunya i l’estat espanyol es manté com la principal problema pels veïns, com ja ho va ser al darrer sondeig.

Summary: Creix la preocupació dels barcelonins per l’habitatge i el turisme


Aquesta setmana, quan l’escriptor Martí Domínguez va recollir el premi a la Millor Novel·la de l’Any per L’esperit del temps, que atorga Òmnium Cultural, va fixar en primer lloc la mirada cap al País Valencià. Deia a VilaWeb: ‘El premi referma els vincles amb el País Valencià, que té una literatura molt potent i sovint no és prou coneguda. De fet, nosaltres som deutors d’una sembra que va ser fusteriana. Venim d’aquella llaurada. El 1972, Joan Fuster va escriure a la revista Serra d’Or un article on es preguntava per què no s’escrivien novel·les al País Valencià. Ara això ja no podria dir-ho.’ Aquesta declaració venia motivada per un parell de fets que havien ocorregut pocs dies abans. Per una banda, Joan Benesiu havia estat reconegut amb el premi Ciutat de Barcelona de literatura catalana per la seva novel·la Serem Atlàntida. Un altre premi literari a obra publicada el 2019, que s’ha endut un escriptor valencià. El mateix dia que se sabia el premi Ciutat de Barcelona entrevistàvem l’escriptor Manuel Baixauli (Sueca, 1963), que acaba de publicar la novel·la Ignot. En l’entrevista, deia: ‘Aquest premi és una bona notícia perquè Benesiu es consolide.’ El nou llibre de Baixauli també rep el suport de la crítica i del públic, i aquesta darrera setmana s’ha situat com el tercer llibre més venut, després de la novel·la d’Irene Solà, Canto jo i la muntanya balla i la traducció de Sally Rooney, Gent normal. En la mateixa llista de les deu obres de ficció més venudes també hi trobem Guillem, de Núria Cadenes, barcelonina de naixement però valenciana d’adopció, que novel·la la història de l’assassinat de Guillem Agulló a mans d’un grup d’extrema dreta i el blanqueig d’aquesta acció criminal i del feixisme al País Valencià durant dècades. Precisament, Martí Domínguez aquells dies també estava marcat per les reflexions que van fer amb Núria Cadenes al programa de ràdio Ciutat Maragda. Tots dos escriptors foren convidats a parlar de literatura valenciana a Catalunya, juntament amb els comentaris del conductor del programa, David Guzman i els col·laboradors Maria Bohigas i Jordi Puntí. Per a alguns oients, un dels millors programes fets per Ciutat Maragda. Una sembra fusteriana Va ser David Guzman qui va mencionar a Ciutat Maragda l’article de Joan Fuster del febrer del 1972 a Serra d’Or. Deia en l’article ‘Una carència singular’, dins la seva secció Restriccions mentals, que «el País Valencià actual no té una novel·la pròpia.» I ho comparava amb la producció que hi havia de novel·listes de les Illes Balears. Continuava dient: «Hi ha hagut fins ara pocs novel·listes, i ben sovint, les obres que han publicat s’inhibeixen de la ‘realitat’ immediata o la falsegen.» I es preguntava el perquè: «Hi ha una mena de repugnància o de por a enfrontar-se amb les pròpies imatges.» I acaba dient: «Són moltes les novel·les que no s’han escrit. Per què? Podien haver-se escrit en castellà. Ni en castellà. Insisteixo. Per què?» Com diu ara Martí Domínguez, fill literari de Fuster, avui al País Valencià tenim novel·la, tot i que cal visibilitzar-la i tot i que els vincles entre territoris d’una mateixa parla, sovint estiguin poc lubricats. La invisibilitat dels escriptors valencians al Principat David Guzman obria el debat fent aquestes preguntes: Quants escriptors valencians actuals coneixem al Principat? Quin equilibri hi ha entre tots dos territoris? Una mateixa llengua i una mateixa cultura amb accents diferents, que massa sovint no té cura de la seva riquíssima diversitat. I hi va haver intervencions com les que segueixen: Núria Cadenes: Què passa amb tot el que us perdeu els del Nord amb tot el que succeeix, especialment en l’àmbit literari, al Sud? Martí Domínguez: Hi ha una desconnexió, que té a veure amb la manca de mitjans de comunicació que puguen fer aquesta xarxa. Sempre que anem a Catalunya som ben acollits els escriptors valencians, però batallem molt encara per ser tan desconeguts. La majoria d’escriptors valencians no tenen visibilitat a Catalunya. Núria Cadenes: Cal recordar que al País Valencià no sentim Catalunya Ràdio ni veiem TV3. I a Catalunya no es veu ni se sent À Punt. I aquesta manca de comunicació no ens la podem permetre. No pot ser que la gent no conegui la poesia de Marc Granell, per exemple, perquè és un dels grans poetes que té la literatura catalana en aquests moments. Acaba de publicar les seves Obres Completes. No us el perdeu! Jordi Puntí: Si pensem en els anys vuitanta, l’intercanvi pel que fa a la cultura i sobretot la literatura que es feia al País Valencià i a Catalunya era constant. Recordo un escriptor com el Toni Cucarella que publicava habitualment aquí i en Marc Granell publicava a les edicions de poesia de Columna. Tot això es va anar diluint i es va anar perdent. Com pot ser que faci quinze anys (des del 2005) que cap poeta valencià guanyi el premi Carles Riba? O, a l’inrevés, què passa amb el premi Andròmina de narrativa? La nòmina de guanyador és majoritàriament d’escriptors valencians. Hi ha hagut molts aspectes que ens han allunyat. La comercialització, per exemple. Els editors d’aquí prenen menys riscs. Ara mateix publicar un autor valencià poc conegut té un punt de risc. Martí Domínguez: Penso que és més fàcil per un autor català publicar al País Valencià que a l’inrevés. Ara mateix, David Castillo ha guanyat el Joanot Martorell. Jordi Puntí: Però la presència d’autors mallorquins en l’edició a Catalunya és molt més gran, no és comparable a la dels valencians. Però pel que fa al nombre d’obres, n’hi ha més al País Valencià. Els mallorquins no tenen gairebé on publicar i el que acaba quedant allà és molt local. En canvi, al País Valencià s’ha aconseguit crear un sistema de publicacions una mica més important. Martí Domínguez: Jo crec que els valencians que fem literatura mirem constantment cap a Barcelona. Barcelona és el meu París. Com a escriptor, Barcelona és la meva capital. I això a l’inrevés no passa, que València sigui considerada per vosaltres com una capital. Veniu poc i coneixeu poc el territori. Maria Bohigas: De tot això que estem dient hi ha coses que s’han de matisar. Sobre les editorials mallorquines: sabem perfectament què fan editorials com El Gall Editors i AdiA. Formen part completament del nostre paisatge. I volia preguntar-vos quins són els autors actuals, de les últimes fornades, que construeixen un paisatge literari actiu al País Valencià. Crec que la ignorància general pel que fa al que s’edita al País Valencià és enorme des del Principat. Com és enorme la ignorància pel que fa a Lleida, a Tarragona. Això té a veure amb una determinada concepció del territori que es té a Catalunya, que és que les zones que compten són aquelles on estiuegen els que manen, que són l’Empordà i Mallorca. I també volia dir que tot i l’aïllament, les millors revistes que s’editen en català es fan des de València: el setmanari El Temps, la revista de divulgació científica Mètode, la revista d’història Afers, L’Espill, Caràcters… Núria Cadenes: El que m’esvera és que aquestes revistes no arriben a Barcelona. Per què un debat d’actualitat sobre ciència que planteja la revista Mètode no es pren com a punt de partida de debats en programes i tertúlies a Catalunya? Martí Domínguez: Mètode ha fet ara el número 100 i sí que esperava una mica més de ‘comboi’. Ha passat sense pena ni glòria. I mira que hem fet un llibre amb motiu de l’efemèride. I voleu noms? Us puc dir Carlos Fonollosa, Paco Esteve. Són gent jove amb voluntat d’estil. I un suport de Catalunya els ajudaria a perseverar. Perquè la literatura és perseverança. La carrera de fons que implica escriure un llibre, per poder defensar-lo, molta gent no està disposada a fer-la. Núria Cadenes: Diem més autor: la Raquel Ricart, la Teresa Pascual, Vicent Usó… David Guzman: Han canviat molt els temps des de l’article de Joan Fuster a Serra d’Or, on demanava una novel·lística normalitzada i normalitzadora. Jordi Puntí: TV3 no parla ni de les revistes editades a València ni de les revistes catalanes ni dels llibres publicats al Principat. I la funció dels llibreters també és important, que facin una recerca per oferir llibres dels bons autors valencians. I això és més fàcil si tens el suport dels mitjans. Martí Domínguez: La cultura catalana està molt present a València. He fet més presentacions a València que a Catalunya del meu últim llibre. Veig que hi ha una mena de pànic escènic de baixar al País Valencià. I, en canvi, hi ha un públic i lectors en català. El meu editor va baixar aquesta darrera edició a la Plaça del llibre i es va endur una gran sorpresa, va quedar encantat, i va dir que aquest any baixaria amb els llibres de Proa. Hi ha un públic jove, lluitador. I si els editors catalans no baixen, els autors valencians no tenim a prop l’editor i això produix una sensació d’exili.

Summary: Superar el pànic escènic dels editors catalans per baixar al País Valencià


La comissió del parlament que investiga els atemptats de Barcelona i Cambrils de l’agost de 2017 ha elevat a la mesa de la cambra les incompareixences de diversos càrrecs policíacs que no han acudit a la cita. Es tracta del tinent coronel de la Guàrdia Civil Diego Pérez de los Cobos, representant del Ministeri de l’Interior espanyol a la Junta de Seguretat de Catalunya; el cap de la policia espanyola a Catalunya, Sebastián Trapote; l’ex-director general del cos, Germán López; el director del centre espanyol d’intel·ligència (CNI), Félix Sanz; el cap de la Guàrdia Civil a Catalunya, Ángel Gozalo, i el director del Centre d’Intel·ligència contra el Terrorisme i el Crim Organitzat (CITCO), José Luís Olivera. Com que és la segona vegada que planten la comissió, la mesa debatrà si n’informa la fiscalia per un presumpte delicte de desobediència, com ja ha fet amb altres compareixents que no han acudit a la cita. En aquest cas, cap dels citats com a testimonis han respost a les convocatòries que se’ls havia enviat, segons ha revelat el president de la comissió i alcalde de Ripoll, Jordi Munell. ‘Van estar citats per dimarts i, tal com preveu el reglament, se’ls ha citat en segona convocatòria passats els tres dies reglamentaris’, ha explicat durant la sessió d’aquest divendres.

Summary: Pérez de los Cobos i altres càrrecs policíacs planten la comissió dels atemptats del 17-A


El dramaturg Manuel Molins, Premi d’Arts Escèniques de 2018 de la Generalitat Valenciana, estrenarà, el dijous, 23 de maig, a la sala Iturbi del Palau de la Música de València, la seva última obra en què, amb el títol ‘Les Veus de la Frontera’, aprofundeix sobre els sentiments de les persones refugiades. Es tracta d’una cantata que es desenvolupa en un camp de refugiats en l’actualitat i, on a través de diferents personatges, reflexiona ‘sobre els sentiments de tots aquells que s’han vist obligats a desplaçar-se per motius aliens a ells i han quedat atrapats en uns llimbs al marge de tota legalitat i humanitat’, assenyala Mediterráneo Media Entertainment, que produeix l’espectacle. ‘Les Veus de la Frontera’ està escrita i dirigida per Manuel Molins i compta amb música d’Arcadi Valiente interpretada per l’Orfeó de València dirigit per Josep Lluís Valldecabres. Així mateix, tindrà la participació dels solistes Vicent Antequera (baríton), Miguel A. Ariza (baríton), Óscar Navarré (tenor), Tere Núñez (mezzo), Elma Sambeat (soprano), Joan Valldecabres (baríton) i Amparo Zafra (mezzo ). D’altra banda, els actors Esther Valls, Luis Meliá, Abel Soriano i Helena de Luis interpreten diversos dels personatges de l’obra. Jesus Debón (piano de continuïtat), Joan E. Broseta (Oboè), Luís Martínez (Violoncel), i el mateix Arcadi Valiente (Piano) seran els responsables de pintar la cantata. A més, l’obra comptarà amb la col·laboració de La nova Muixeranga d’Algemesí. La peça està produïda per la Mediterráneo Media Entertainment, que a més està preparant la gravació d’un documental sobre els refugiats a partir de l’obra de Molins. Les entrades ja estan disponibles a la web del Palau de la Música i tots els beneficis de la representació de l’obra i el documental aniran destinats a les ONG Open Arms, Creu Roja i CEAR (Comissió espanyola d’ajuda als refugiats).

Summary: Manuel Molins estrenarà al Palau de la Música de València una cantata inspirada en els refugiats


La candidatura de Junts per Catalunya (JxCat) ha exhibit múscul en l’acte central de la campanya de les eleccions del 21-D. En un acte al pavelló d’esports de la Vall d’Hebron, amb més de tres mil persones , el cap de llista, Carles Puigdemont, ha dit que la victòria de JxCat garantiria l’alliberament dels presos i el retorn del govern que és amb ell a l’exili. En un missatge en directe des de Brussel·les, el president ha volgut retornar la confiança que la Generalitat ha rebut del poble, i ha insistit que el 21-D era la segona volta del referèndum de l’1-O. A més, Puigdemont ha demanat el vot de tot l’independentisme perquè el 21-D calia votar en clau de país i no de partits, segons que ha argumentat, amb l’objectiu de restituir l’executiu legítim i plantar cara al president espanyol, Mariano Rajoy, i al 155. El número dos de la llista, Jordi Sànchez, ha demanat en el seu primer missatge de veu des del seu empresonament que els catalans votin Puigdemont per restablir el govern. Sànchez creu que JxCat té la victòria a tocar i ha criticat amb duresa l’unionisme. Ha titllat de ‘tontos útils’ Iceta, Albiol i Arrimadas i ha advertit que el rival real és Rajoy.

Summary: Puigdemont diu que la victòria de JxCat garantirà l’alliberament dels presos i el retorn del govern a l’exili


Manuel Valls va anunciar ahir que es presentaria a la cursa electoral per a governar la ciutat de Barcelona. ‘Vull ser el pròxim batlle de Barcelona’, va dir el fill d’Horta, davant la imatge de la flor de Barcelona, el característic panot del passeig de Gràcia. Després d’Ernest Maragall, doncs, ja hi un segon nom oficial per a una cursa que es presenta com més va més interessant. Valls, ex-primer ministre francès i ex-batlle d’Ebry, va ser fa uns anys ministre d’Interior francès, famós per la duresa contra la immigració, però ahir va fer l’anunci en un acte petit, curt i mal organitzat, amb un començament caòtic. Els organitzadors van escollir la petitíssima sala Mirador del Centre de Cultura Contemporània de Barcelona (CCCB), amb un aforament de 150 persones i prou, cosa que va deixar molta gent fora i, alhora, cadires buides a dins. Inèdit. A sobre, molta premsa no va poder seguir l’acte in situ, a causa d’un lentíssim procés de selecció que feia pensar en l’entrada d’una discoteca de la part alta de la ciutat. Tu sí, tu no, durant uns llarguíssims minuts més propis del caos que no de la censura. Molts periodistes van acabar anant-se’n, enutjats i publicant missatges irats a les xarxes, per a seguir l’acte amb la retransmissió de Barcelona Televisió per via web. ‘Això demostra improvisació’, deien unes senyores, esverades per la mala organització, mentre els convidats VIP passaven a empentes i rodolons, literalment com bonament podien, cap dins la sala Mirador, plena d’homes grans i encorbatats. I això que s’hi esperava glamur, cares conegudes, famosos i brillantor donant suport a Valls. Però tan sols l’empresari Luis Conde i l’arquitecte Òscar Tusquets es van deixar veure en una sala on sí que hi havia Nacho Martín Blanco i Matías Alonso, de Ciutadans, o Joaquim Coll, de Societat Civil Catalana. La seva germana Giovanna Valls, barallat amb ell fins fa poc, també li ha acabat donant suport, tot i les queixes d’un cosí. Coses de famílies. En fi. Hem d’afegir que Albert Rivera, absent, va enviar un missatge via Twitter i que Inés Arrimadas tampoc no hi era. És a dir, tot i que Ciutadans ja ha anunciat que donarà suport a Valls, la seva presència ahir va ser deliberadament amagada. Ahir Valls presentava una candidatura que vol anar més enllà de Ciutadans. I va quedar clar. Discurs ben travat, però llegit, i centrat en la seguretat Valls va fer un discurs majoritàriament en català, menys pinzellades en castellà i uns minuts en francès, en què va poder dir als seus compatriotes francesos que deixaria el càrrec de diputat a l’Assemblea Francesa, que avui encara conserva. La resta del discurs va ser llegit pel candidat, amb un cert i bonic accent francès, i amb una estructura ben pensada, ben escrita i que feia un repàs del seu projecte dels orígens ençà. Us oferim tot seguit fragments destacats del discurs, de mitja hora escassa de durada: «Després d’un temps llarg i seriós de reflexió, he pres la següent decisió: vull ser el pròxim alcalde de Barcelona. Sí. Quiero ser el próximo alcalde de Barcelona.» «Gran part de la meva inquietud me la va encomanar el meu pare, Xavier Valls, gran pintor figuratiu, que va marxar a París de la llosa franquista, i deixà Barcelona el 1949, però no va renunciar mai a la seva llengua i costums.  A Barcelona, tornàvem els estius. Recordo Eduardo Mendoza, Marià Manent, Joan Brossa, Maria Aurèlia Capmany, Tusquets o Ràfols Casamada.» «Tots guardem un record de les primeres festes, balls i discoteques o el primer amor. No puc oblidar el meu primer “t’estimo” i no “je t’aime” ni “te quiero”. Aquestes coses marquen.» «Avui Barcelona té problemes greus: es va deteriorant, i aquests és un fet que afecta de manera molt diferent els ciutadans. Baixem en tots els indicadors. Del 8 al 15 en els rànquings més solvents: els preus, la seguretat, la imatge internacional o la vida cultural.» «Barcelona avui registra una tendència al deteriorament, el fenomen okupa ha crescut i la desigualtat ha crescut.» «El turisme no és l’enemic de la ciutat. Les declaracions que criminalitzen el turisme són molt negatives.» «Podem observar que hi ha inseguretat als barris. Falta civisme. Aquest estiu ha estat notícia la situació dels narcopsisos i el descontrol del top manta. Molts ciutadans diuen que no poden més.» «Hem vist escenes de grans violència respecte del turisme.» «Barcelona es destaca per la vocació cultural. És urgent que la ciutat recuperi la posició que ha mantingut. Caldrà reforçar els vincles amb els castellanoparlants. Hem de parlar a 550 milions que parlen la nostra llengua.» «Barcelona també pateix els efectes del procés. I Barcelona mereix ser governada pensant en ella mateixa.» «El procés va intentar posar Barcelona en una cruïlla d’incerteses que no es resoldrà en una equidistància forçada.» «La provocació i l’ocupació de l’espai públic exclouen gran part de la gent, si no la majoria.» «L’independentisme projecta Barcelona com a capital d’una imaginària República Catalana. Barcelona no és això, ni li interessa ser-ho.» «Dimitiré de totes les meves responsabilitats i deixaré el meu escó a l’Assemblea Nacional francesa.» «Passi el que passi em quedaré. Sóc barceloní. Visc a Barcelona i treballo a ESADE. Faig un acte de fe per Barcelona.» «Sóc un home d’esquerres. Vinc del socialisme francès. Amb principis i valors republicans. Però sóc un candidat independent. Però de cap manera no puc estar contra els partits, se’m trobarà en el respecte.» «Hi haurà partits que em donaran suport, com ha fet Ciutadans. Però el meu desig és que siguin més. Sé que alguns han dit ara que no. Però tenim temps.» Manuel Valls i Societat Civil Catalana La presentació d’ahir tanca un cicle que comença el novembre d’ara fa un any. Segons que va explicar El Confidencial, i ahir el diari Le Monde ratificava, l’operació Manuel Valls va sorgir de l’entitat unionista Societat Civil Catalana, fundada per persones com Josep Ramon Bosch, o carlins ultracatòlics, com Barraycoa. L’entitat va tenir la idea de convertir Valls en un candidat dels constitucionalistes i, al cap d’un any, ha dit que sí, tot i l’intent de Ciutadans que fos sobretot el seu candidat. Veurem, al final, si és el candidat ‘que ens hem donat entre tots’ o només del partit de Rivera.

Summary: Manuel Valls, contra ‘la capital de la República Catalana imaginària’


L’escriptor i periodista Rafael Vallbona (Barcelona, 1960) ha guanyat el premi Sant Joan de literatura catalana d’enguany, amb la novel·la La casa de la frontera. És una crònica històrica de cinc generacions de la família Grau (avui, Bord Grau), que a final del segle XIX va obrir un hostal, que després es convertí en bar i botiga de queviures i actualment és un establiment de material esportiu, esquís i bicicletes sobretot. La família de la casa de la frontera ha viscut des de la perifèria, des de la frontera, un seguit de vicissituds lligades inevitablement a la història del país i, és clar, a la història de la Cerdanya, un territori singular, esquarterat sistemàticament, com ha explicat Vallbona. ‘La Cerdanya –diu– és una vall insòlita, que es troba orientada d’est a oest, per la qual cosa gaudeix de moltes més hores de sol, i és un territori preeminent del Pirineu. La comarca natural ha estat objecte d’un esquarterament múltiple, començant pel Tractat dels Pirineus, que va dividir la comarca en dues, pertanyents a dos estats diferents. Després l’estat espanyol la va repartir en dues províncies i encara són diferents també el partit judicial i el bisbat. I jo fa molts anys que em vaig enamorar d’aquest territori de frontera, habitat per gent especial, amb caràcter de diletant. Entre les amistats que hi he fet, hi ha la família Bord Grau, els dos germans Jaume i Miquel, que porten la botiga d'”esquissos” (diuen ells) i de bicicletes. Jo sóc negat per a l’esquí, però la bicicleta no m’escau tan malament.’ Continua Vallbona: ‘El 1872 els descendents d’aquests amics van comprar cal Roseraire, una fonda que es troba a Puigcerdà, al barri de la duana, fent frontera amb la Guingueta d’Ix. I vaig anar descobrint que són una família increïble, que els han passat coses increïbles, des d’aleshores i fins avui. Un dia, l’avi Ricard, de noranta-dos anys, em va dir que em faria una sopa que havia après dels bascos. I jo que vaig preguntar: ‘Quins bascos?’ I ell: ‘És que el govern basc es va estar a casa.’ Consultat l’arxiu de Salamanca, era cert el que deia l’avi Ricard: dos consellers del govern basc van fer estada a la casa de frontera uns mesos durant la guerra civil. Després de conèixer aquest fet ja no me’n vaig poder estar i em vaig posar a documentar-me i escriure aquesta història. Hi he tardat nou anys.’ És un relat de no-ficció, a partir dels records i anècdotes explicades per diverses generacions de la família Grau. La novel·la juga a fer salts en el temps i en cada època és un narrador diferent que condueix la història. En l’època contemporània és Vallbona mateix que pren la paraula. Tot i que es fa un relat local, la història també és global, perquè per la casa de frontera passen dues guerres mundials, una guerra civil, el món del contraban, el pas de refugiats a l’exili, i més recentment, l’arribada del turisme, la perforació del túnel del Cadí… Es parla de personatges reals que van tenir una certa importància política, econòmica i social, com en Bertran Serra, empresari cotoner, un dels més importants del món als anys trenta del segle XX, que estiuejava allí; o el doctor Berini, un prestigiós oto-rino-laringòleg, que fou sogre del ninotaire Jaume Perich. La casa de la frontera, que publicarà Edicions 62, arribarà a les llibreries a principi de setembre i es presentarà durant la Setmana del Llibre en Català. El jurat que ha atorgat el premi ha estat format per Pere Gimferrer, Carme Riera i Jordi Coca, amb Joan Carles Sunyer fent de secretari. El premi és dotat amb 35.000 euros lliures d’imposts i al marge dels drets d’autor.

Summary: Rafael Vallbona guanya el premi Sant Joan amb una novel·la sobre una nissaga familiar de la Cerdanya


La primera ministra d’Escòcia, Nicola Sturgeon, té previst de demanar a Boris Johnson d’activar l’article 30 de la llei d’autonomia escocesa, el mecanisme per a fer possible un segon referèndum d’independència (com ja va passar amb el de 2014). ‘Possiblement sigui les setmanes vinents, serà aviat’, ha anunciat en una entrevista a la BBC. Si tingués el vist-i-plau del govern britànic, que fins ara s’hi ha manifestat en contra, el referèndum es faria la segona meitat del 2020. Sturgeon ha pres aquesta decisió després de la inestabilitat política al parlament de Westminster, on el primer ministre britànic no té prou majoria per a forçar la sortida del Regne Unit. És partidària de desallotjar-lo de Downing Street amb una moció de censura. Tanmateix, ha dit que els parlamentaris de l’Scottish National Party (SNP) només donarien suport al líder laborista Jeremy Corbyn si es comprometés amb un segon referèndum d’independència. La darrera enquesta assenyala que el suport a la independència arriba al 50% –cinc punts més que l’enquesta interior–, amb una majoria que creu que l’economia escocesa aniria millor en una Escòcia independent que no pas dins d’un Regne Unit post-Brexit. Rebutja un pla B per a fer la independència Alguns diputats del seu partit, l’SNP, demanen a Sturgeon un pla alternatiu, com ara assegurar una majoria parlamentària en unes noves eleccions o fer un referèndum sense permís. Una possibilitat que la primera ministra escocesa rebutja. ‘No ens cal parlar d’un pla B perquè ja tenim un pla A’, ha dit, i ha avisat que si es provés de fer un referèndum que no fos reconegut com a legal i legítim –o apel·lar a un mandat independentista sense haver demostrar tenir prou suports– no tindria ‘el pes legal, polític i diplomàtic necessari’.

Summary: Nicola Sturgeon demanarà abans de final d’any un segon referèndum d’independència a Johnson


La funció de comprovació de l’estat de seguretat de Facebook, popularment conegut pel seu nom en anglès Safety Check, que permet avisar els contactes que s’està bé en cas d’una situació d’emergència com un atemptat o desastre natural, tindrà un lloc permanent en el menú de la xarxa social. La pàgina Disaster Response de Facebook assegura que aquesta pestanya ja està disponible des de dilluns passat, però s’anirà implantant gradualment per a tots els usuaris durant les pròximes setmanes. La imatge de la publicació avança que la funció de comprovació de seguretat es trobarà en el menú principal de cada usuari en l’app per a mòbils, però es desconeix si també s’implementarà en la versió d’escriptori. Això significa que la funció es trobarà activada de forma permanent activa, i no solament quan Facebook detecti una crisi a través de les publicacions dels usuaris. La pestanya en la qual se situa permet observar les últimes novetats respecte a qualsevol incident greu que passi en qualsevol part del món, i també inclou el servei d’Ajuda la Comunitat, per trobar o oferir ajuda en forma de menjar, allotjament o transport. La funció de comprovació de seguretat va ser activada recentment en l’atemptat en La Rambla de Barcelona, així com en altres atacs terroristes en sòl europeu com París o Londres, i en altres parts del món.

Summary: Facebook estrena una pestanya permanent de ‘Safety Check’


Ingredients (per a 1 kg de rovellons de mida botó) 20 g de sal 1 got de vinagre blanc de xerès pebre negre en gra 1 cullerada de pebre vermell dolç 2 fulles de llorer 2 grans d’all oli d’oliva Elaboració Rentem els rovellons i els deixem ben nets de sorra. En una cassola, posem aigua a bullir amb la sal i el llorer. I quan l’aigua trenqui el bull, hi tirem els rovellons. Només s’han d’escaldar. Després els escorrem. Guardem l’aigua de bullir. Omplim de bolets uns pots nets i esterilitzats. Afegim l’aigua de bullir fins a la meitat de cada pot i també un dit de vinagre, un tros de fulla de llorer, la meitat d’un gra d’all, uns grans de pebre negre i una culleradeta de pebre vermell. Acabem d’omplir els pots amb oli d’oliva. Tapem els pots molt ben tapats. Si els feu ara, per Nadal us els podreu menjar d’aperitiu.

Summary: Conserva de rovellons amb vinagreta


Pere Aragonès ha considerat ‘absolutament descartat’ un futur govern compartit amb el PSC com a possible escenari postelectoral. En una entrevista a TV3 el vice-president de l’executiu ha afirmat que entre el seu partit i el dels socialistes catalans hi ha ‘una divisió molt clara’ que des de la seva opinió és ‘insalvable’, provocada per projectes polítics ‘antagònics’. Aragonès ha lamentat que ‘fins i tot’ la mesa de diàleg i negociació s’ha aconseguit ‘forçant el PSOE’, no perquè el PSC ‘ho hagi volgut en l’àmbit de Catalunya’. També ha considerat que cal fer entendre als socialistes espanyols que la negociació ha de passar per un referèndum i ha dit que, per això, cal ‘un govern coherent que defensi el dret a decidir i l’autodeterminació’. Sobre l’anunci del president de la Generalitat, Quim Torra, de convocatòria electoral després de l’aprovació del pressupost, Aragonès li ha agraït el gest després de subratllar la importància de tirar endavant els comptes públics. Però ha admès que dins l’independentisme hi ha ‘visions diferents’, per la qual cosa ha considerat que ‘és bo potser passar per les urnes i que es vegi el grau de suport de la ciutadania’. Un cop constatat aquest suport, Aragonès ha convidat a traçar una ‘estratègia unitària’ que ha considerat ‘imprescindible’. Finalment, Aragonès s’ha referit a les crítiques de Foment del Treball al pressupost de la Generalitat per al 2020, que s’ha presentat avui. Ha lamentat que ‘els que han estat reclamant’ uns comptes públics –com, ha dit, Foment– ara ‘diguin que no’. ‘Potser hi ha uns altres interessos, com ara que no hi hagi aquesta aposta clara per la redistribució de la riquesa i perquè les grans fortunes i les grans herències facin una major contribució’, ha opinat. ‘Però cal tenir en compte que el camí de la desigualtat no és un camí per a una Catalunya de futur, tampoc des d’un punt de vista econòmic’, ha dit.

Summary: Aragonès veu una divisió ‘insalvable’ amb el PSC i considera ‘absolutament descartat’ un futur govern compartit


El president de les Corts, Enric Morera, no tramitarà la petició del grup parlamentari de Vox per demanar informació sobre subvencions a col·lectius LGTBI que fan activitats de formació, incloses les dades sobre les persones que han impartit ‘activitats amb menors’, perquè considera que la sol·licitud podria ser constitutiva d’un delicte d’odi. Morera no ha volgut començar una causa general contra un col·lectiu de persones i entitats per una qüestió d’orientació sexual i afectiva, protegida constitucionalment, per la legislació vigent i pels tractats internacionals adoptats per l’estat espanyol. I ha anunciat que posaria l’escrit en coneixement de la fiscalia contra delictes d’odi i discriminació de València, perquè es verifiqui si pot constituir un acte il·lícit. La informació que va demanar Vox és sobre les subvencions concedides per la Generalitat Valenciana a col·lectius LGTBI que fan activitats de formació. Van justificar la petició dient que estan preocupats de saber en mans de qui deixen els seus fills i per l’adoctrinament a què poden haver estat sotmesos. Volen saber les subvencions del 2018 i el 2019 a cursos, associacions, conferències, informes, assessories o centres culturals relacionats amb l’activitat de col·lectius LGTBI, a més de l’acreditació de la formació i els criteris d’adjudicació. També exigeixen de saber els continguts i matèries impartits en aquestes activitats, la metodologia i el document d’antecedents penals dels qui en són responsables.

Summary: Morera portarà a la fiscalia les peticions de Vox contra el col·lectiu LGTBI


Ha arribat a la dotzena edició i, per celebrar-ho, la Nit de les Lletres Catalanes ha crescut, ha afegit música a la festa i ha obert les veus al conjunt dels Països Catalans. Una bella manera de començar l’any és presentar als companys de ploma l’obra publicada durant el cicle anterior: al País Valencià, això ho fa la gent de lletres convocada per l’Associació d’Escriptors en Llengua Catalana (AELC) en un sopar de retrobaments i micro obert on cadascú té tres minuts (cronometrats) per a explicar, llegir, cantar, mostrar o el que vulgui el darrer llibre publicat. Ahir, 11 de febrer, a València, l’Octubre Centre de Cultura Contemporània va acollir l’edició 2020 de la Nit de l’AELC, en un acte conduït per Rosanna Pastor que va comptar, a més a més, amb la màgica veu de la cantant en aranès Alidé Sans. Tal com ja s’havia fet a Barcelona (i com es farà també a Palma), precisament per fer visible el conjunt de la creativitat literària en català, amb tots els accents que l’articulen, la nit va començar amb un recital d’autors d’arreu del país amb el títol de ‘Referents’, i va comptar amb els textos i la veu de Josefa Contijoch, Carles Duarte, Pau Faner, Gaspar Jaen, Bernat Joan, Vicenç Llorca, Manuel Molins i Rosa Planas. Entre els assistents, a més de la gent de lletres, hi havia representants d’Acció Cultural del País Valencià, entitat que també col·labora en l’organització de l’acte, de la Societat Coral El Micalet, que l’ha acollit en les edicions anteriors, o d’Intersindical Valenciana. En els seus parlaments, tant Gemma Pasqual, vice-presidenta de l’AELC al País Valencià, com Oriol Ponsatí-Murlà, director de la Institució de les Lletres Catalanes, van destacar la força de la mata de jonc literària, malgrat els esforços que des de tantes instàncies s’esmercen per a separar-la. I, als qui pretenen amb tant de deler trencar aquest natural lligam, Ponsatí-Murlà va dedicar, en nom dels assistents, un ‘elegantíssim, cultural i lletrat… foteu-vos’. Que així sigui.

Summary: València reforça el corredor literari


La Comissió Europea ha donat a l’estat espanyol dos mesos per aplicar la normativa de la Unió Europea sobre hipoteques si no vol acabar als tribunals. La CE ha advertit aquest dijous que Espanya i vuit estats més es van saltar el termini d’incorporació de la llei al seu ordenament jurídic, que era el 21 de març del 2016, i van ignorar un primer avís que se’ls va fer el mes de maig. ‘Si aquests estats no actuen en el termini de dos mesos, se’ls pot portar davant del Tribunal de Justícia de la UE’ ha assegurat l’executiu comunitari. La normativa sobre hipoteques es va adoptar el febrer del 2014 per a millorar els mesures de protecció dels consumidors. Juntament amb Espanya, Croàcia, Xipre, Finlàndia, Grècia, Luxemburg, Portugal, Eslovènia i Suècia han d’aplicar la normativa de la UE sobre crèdits hipotecaris, la Directiva 2014/17/UE. Segons la CE, és essencial millorar la normativa hipotecaria perquè fomenta la confiança en el mercat hipotecari i augmenta les possibilitat d’elecció dels consumidors. La llei preveu que els ciutadans disposin d’una informació més clara i comprensible de les hipoteques gràcies a la introducció d’una fitxa europea d’informació normalitzada que ha de permetre comprendre millor els riscos dels contractes així com comparar ofertes i escollir el producte que millor respongui a les seves necessitats. La Directiva que la CE insta Espanya a complir, també preveu que els consumidors més vulnerables estiguin més ben protegits contra el sobreendeutament a través d’unes normes europees per avaluar la solvència dels sol·licitants d’hipoteques. A més, la llei també inclou uns principis per autoritzar i registrar els intermediaris de crèdit, amb unes noves normes de conducta. La primera directiva europea d’hipoteques, que es va aprovar en plena pressió a l’estat de plataformes com la PAH, també impedeix als estats membres oposar-se a al dació en pagament si tant el banc com el propietari hi estan d’acord.

Summary: Brussel·les amenaça Espanya amb els tribunals si no aplica la normativa europea sobre hipoteques


El diputat de Compromís al congrés espanyol Joan Baldoví s’ha mostrat optimista davant la possibilitat de poder tancar un acord amb el PSOE per la investidura de Pedro Sánchez. ‘Anem per bon camí’, ha dit en una conferència de premsa després de la reunió amb Felipe VI. Ha lamentat que el focus de la investidura es posi sobre ERC, tot i que l’abstenció dels republicans és clau pel PSOE, en comptes dels partits que volen ser ‘part de la solució’ com Compromís, amb un ‘sí’ a Sánchez. Tanmateix, Baldoví també s’ha mostrat exigent amb el PSOE i ha demanat concreció als socialistes. A diferència de l’agost, ara els socialistes sí que han donat resposta al document enviat de Compromís amb les seves propostes. ‘No estem tan lluny, ha afegit, tot esperant una reunió els pròxims dies. Preguntat per la reunió amb el rei espanyol, Baldoví ha fet broma assegurant que hi ha anat amb el mateix vestit que les anteriors trobades. ‘Aquest vestit me l’he posat més vegades per a veure al rei que per a celebracions familiars: vuitena vegada en quatre anys, ja som vells coneguts’, ha dit. Així mateix, ha reconegut que Felipe VI està preocupat per la inestabilitat política, i ha posat com a exemple les nou rondes de consultes que va fer Juan Carlos I durant el seu regnat i les vuit que ja porta Felipe VI en quatre anys.

Summary: Baldoví diu que Felipe VI està ‘preocupat’ i que Compromís és a prop d’arribar a un acord amb el PSOE


El director del Museu de Lleida, Josep Giralt, ha defensat en una entrevista al programa ‘Via Lliure’ de RAC1 el dret de manifestar-se pacíficament contra el trasllat a l’Aragó de les obres del monestir de Sixena fixat pel jutge d’Osca per a demà dilluns. Giralt s’ha referit així a la convocatòria anònima que s’ha estès per les xarxes socials amb el suport de la CUP i els Comitès de Defensa de la República i que convida a trobar-se a dos quarts de vuit del matí davant el Museu per ‘fer un cafè’. El director de l’equipament ha recordat que, si cap recurs ho atura, serà ‘la primera vegada a la història’ que es fa una operació d’aquestes característiques per a l’execució provisional d’una sentència, i diu que el malestar que això genera ‘s’ha de poder expressar’ sempre que es faci de manera ‘correcta i civilitzada’. També a RAC1 han entrevistat el paer de Lleida, Àngel Ros, que ha dit que veia un ‘petit marge’ perquè s’accepti algun dels recursos presentats pel Consorci del Museu de Lleida i les institucions que en formen part (Generalitat, Paeria i Diputació de Lleida) i aquest dilluns al matí s’aturi el lliurament de les peces. Giralt ha insistit que ell era el responsable de les coses que passen dins de l’equipament, però que, fora, ‘l’espai públic el pot utilitzar la gent de la manera que li sembli més oportuna’. Per això ha deixat clar: ‘Nosaltres hem de procurar que dins del Museu les coses es facin correctament, i si a l’exterior hi ha persones que es volen manifestar pacíficament tenen tot el dret de fer-ho’. D’altra banda, Giralt ha reiterat que l’operatiu era a punt per si finalment la policia judicial es presentava per recollir les quaranta-quatre obres del monestir de Sixena. Ha qualificat d”invenció’ del jutge d’instrucció número 1 d’Osca l’argument de la providència que va signar dijous, en la qual assegura que els responsables del Museu s’havien negat a col·laborar. Justament, per aquest motiu el magistrat autoritza la Guàrdia Civil a entrar al Museu de Lleida ‘fins i tot’ per ‘la força’ per endur-se els béns. El director del Museu ha assegurat que, independentment de si dilluns és obert al públic, a l’edifici hi ha persones que hi treballen de 8.00 a 15.00 i hi ha vigilància les vint-i-quatre hores. ‘Si truca a la porta la policia amb una ordre judicial, algú es pensa que no els obrirem?’, ha demanat. I s’ha mostrat molt indignat pel fet que s’hagi autoritzat l’ús de la força: ‘Què vol dir, que vindran amb un mall a trencar les portes del Museu? Això és una resolució judicial o és una altra cosa?’, ha etzibat. El director del Museu de Lleida no perd l’esperança que algun dels recursos presentats pugui aturar el trasllat però, si no és així, la prioritat és ‘procurar que el moviment de les peces es faci de manera curosa’ i també exigir que al punt de destí, el monestir de Sixena, els béns disposin de les mateixes condicions de conservació preventiva que han tingut a Lleida. Ros: ‘Hi ha recursos molt fonamentats’ Per la seva banda, el paer en cap de Lleida ha dit que tenia ‘esperances que no es faci el trasllat’, perquè confia que demà al matí s’acceptarà, com a mínim, un dels quatre recursos presentats per les institucions catalanes. Segons Ros, són ‘recursos molt fonamentats’ i, per tant, ‘hi ha un petit marge, però hi ha marge’ perquè algun prosperi. ‘Parlem d’una execució cautelar abans d’una sentència ferma. Això només es podria fer quan hi ha un risc pels béns a protegir, i aquest risc no hi és.’ El batlle, del PSC, ha tornat a lamentar que el lliurament de les obres de Sixena es justifiqui per un ‘mal ús de l’article 155’ que ‘només hauria de servir per a restablir la legalitat estatutària i constitucional i no per a incidir en contenciosos entre administracions’. Els partits contraris al 155 han recriminat al paer de Lleida que el PSC doni suport a la mesura i això hagi tingut conseqüències directes sobre el litigi de Sixena. Ros, però, s’ha defensat i ha dit que ningú s’hauria pogut imaginar que l’aplicació del polèmic article de la constitució espanyola tindria aquesta ‘segona derivada’. Ros també ha explicat que no havia parlat d’aquest litigi amb el president socialista aragonès, Javier Lambán, amb qui ha admès que ‘no tenim una relació fluida’. També ha lamentat que autoritats aragoneses barregin el cas de Sixena amb el de la resta d’obres d’art de la Franja que reclama l’Aragó i que, al seu entendre, ‘són casos diferents’. La plataforma ‘Sijena Sï’ fa una crida a rebre les peces al monestir Des de l’Aragó, la plataforma ‘Sijena Si’ ha emès un comunicat en què fa una crida a rebre les peces al mateix monestir, tot i que encara no s’ha concretat cap hora d’arribada si finament s’executa el trasllat. Volen reivindicar el ‘retorn’ de les pintures murals de Sixena que són al MNAC, així com les més de cent peces d’art de parròquies de Franja que reclama el bisbat de Barbastre i les batllies de Berbegal, El Tormillo i Peralta de Alcofea. Al comunicat, la plataforma ‘aplaudeix’ que el jutge d’Osca hagi ‘enviat la policia judicial a complir la sentència’ i els autoritzi a fer-ho ‘per la força’ per culpa, asseguren, de la ‘nul·la col·laboració dels funcionaris del Museu de Lleida’. L’entitat demana a la ciutadania que doni suport a l’entrega de les peces de Sixena ‘davant l’intent de convertir aquest conflicte en un enfrontament artificial entre Aragó i Catalunya’.

Summary: El director del Museu de Lleida defensa el dret de manifestar-se pacíficament contra el trasllat de les obres de Sixena


Si voleu rebre al vostre correu aquest report diari de VilaWeb sobre el coronavirus 2019, cada vespre a les 22.00, apunteu-vos-hi ací. Per a tenir la informació actualitzada al moment, consulteu el Directe de VilaWeb. En dies com els que vivim, és més necessari que mai defensar un periodisme independent i sense por de ser crític amb el poder. Si voleu donar suport al model de VilaWeb, feu-vos-en subscriptors. Què ha passat avui? Avui ha estat notícia Igualada. El Departament de Salut ha anunciat al matí que havien identificat el brot, però no han trobat encara com va infectar-se el primer cas. Va ser en un dinar de vuitanta persones el 28 de febrer, on hi havia un focus familiar de cinc persones, i al qual van assistir-hi diversos sanitaris de l’hospital de la ciutat. No hi era, però, la primera infermera a qui la prova va sortir positiva, que ha desmentit la seva presència en aquell dinar i ha demanat al govern que aclareixi la informació. Al vespre, el Departament de Salut ha rectificat la informació en una nota en què ha dit que hi havia dos brots diferenciats: d’una banda el dinar, i d’una altra una família que va donar positiu el 9 de març. Avui també ha estat notícia Alemanya. Els casos confirmats s’han disparat amb 4.528 positius més i hi ha hagut 23 morts. En total, hi ha 19.848 casos i 67 morts, mentre que a l’estat espanyol s’han superat els 20.000 casos confirmats i les mil morts, una desena part de totes les que hi ha en el món. Al nostre país, després de l’espectacle d’ahir a l’aeroport de Barcelona, avui l’exèrcit espanyol ha desembarcat també al port. Amb mitja hora, la UME n’ha tingut prou per a desinfectar les instal·lacions en una operació que ha estat, evidentment, mediàtica i poca cosa més. És destacable que s’han confirmat els primers quatre morts a Catalunya Nord, i n’hi ha hagut nou més al País Valencià i dos més a les Illes. Andorra ha anunciat un assaig clínic juntament amb l’equip del metge Oriol Mitjà, que continua insistint en el confinament total per a evitar un desastre sanitari, malgrat les crítiques que ha començat a rebre per discrepar de l’estratègia que aplica el govern espanyol. En aquest sentit, el president Torra ha enviat una carta a les institucions europees per a explicar la demanda del confinament de Catalunya. Tanmateix, una portaveu de la Comissió Europea s’ha limitat a respondre que era una qüestió de cada estat, i Madrid continua sense moure’s. Un dels fets més destacat és com s’estén el confinament generalitzat arreu del món de les zones amb més casos confirmats de coronavirus 2019. Si ahir Àustria confinava el Tirol i Califòrnia anunciava el confinament de la seva població, avui s’hi han afegit Nova York, Baviera i l’estat de Rio de Janeiro. En aquest sentit, s’ha fet viral un vídeo on el cap de la Creu Roja xinesa, Sun Shuopeng, critica les mesures actuals d’Itàlia i demanant d’allargar i endurir els confinaments per aturar l’expansió del coronavirus. El govern de Llombardia ja ha demanat a Roma que intervingui l’exèrcit perquè la gent no obeeix les ordres de mantenir la quarantena. Tot això continua contrastant amb el fet que la Comunitat de Madrid, un dels principals focus del coronavirus 2019 del món i que concentra més de la meitat dels casos registrats a l’estat espanyol, continua sense ser confinada. L’editorial de Vicent Partal: ‘La immoralitat dels miquelsiceta‘ La píndola de Jordi Goula sobre l’economia: ‘Com ens pot ajudar Europa?’ El governador del Banc d’Espanya, Pablo Hernández de Cos, deu veure molt negre el panorama perquè aquest matí s’hagi decidit a insistir en el dramatisme de la situació. Ha vingut a dir que ens enfrontem a una pertorbació sense precedents, d’una intensitat incerta, encara que en tot cas molt notable. Admetent que les polítiques d’ajuts adoptades pels països europeus i el BCE constitueixen la primera línia d’acció per a afrontar els efectes de la crisi, creu que no n’hi ha prou i és molt contundent a l’hora de sentenciar que ‘una major ambició i coordinació de la resposta a escala europea no és una opció; és una necessitat.’ Tot un dard adreçat al cor de la zona euro, en el sentit que posa en marxa els eurobons. Què són els eurobons? Són títols de deute amb el suport de tots els països membres de la zona euro. És un projecte que s’ha debatut i encallat moltes vegades. Aquests bons tindrien un únic tipus d’interès i seria un organisme central europeu qui emetria deute públic, en lloc que cada país europeu l’emetés pel seu compte. Això abaratiria el cost del finançament a estats com Espanya, ja que la prima de risc no seria la de cada país comparada amb els bons alemanys, sinó una única per tots els països de la zona euro i es compararia amb el dòlar americà. La Comissió Europea estudia ara la possibilitat d’emetre’ls per esmorteir els efectes del coronavirus 2019 sobre l’economia de l’àrea. Ho ha reconegut aquest matí la seva presidenta, Úrsula von der Leyen, en declaracions a una ràdio alemanya. L’aprovació d’una iniciativa d’aquesta mena, que els països del nord i el centre d’Europa van vetar en la crisi del 2008 –per por d’avalar el deute dels països del sud– seria una mesura sense precedents en termes fiscals. Serviria per a tallar, entre altres coses, l’augment en els costos per a finançar-se que la pandèmia ha generat i generarà entre els països perifèrics. És bo que ho hagi dit la presidenta de la Comissió, que és alemanya, ja que ha estat Angela Merkel qui més s’hi ha oposat sempre. Potser la por dels estralls globals del coronavirus farà el que no va poder fer la reticència a ‘pagar la festa’ als grecs, italians o espanyols. Ara es tracta d’afrontar els moments més crítics per Europa… I seria un gran signe de solidaritat dins la Unió Europea. I la cosa no acaba aquí. De fet, avui ha estat un dia molt mogut. A la tarda, la Comissió Europea ha proposat de suspendre temporalment l’aplicació del Pacte d’Estabilitat i Creixement, el conjunt de normes fiscals comunitàries, cosa que obre la porta al fet que els governs estatals puguin elevar la seva despesa pública tant com calgui. Un pas molt important per a desllorigar la feina que tindran els estats. La redacció de VilaWeb us recomana avui aquests articles i enllaços: – VilaWeb: Formentera resisteix, aïllada, al coronavirus. Formentera és l’únic territori del país lliure de la Covid-19 i conté la respiració esperant a confirmar que no hi ha contagi local. – The Atlantic: Les democràcies han d’aprendre a treballar des de casa (en anglès) – DW: Medicaments contra el coronavirus: poden ajudar els anticossos dels supervivents? (en anglès) – Ràdio i Televisió d’Andorra: El consum d’internet es multiplica per set des de l’inici del confinament – Corriere della Sera: Corba de contagi (regió per regió) i expectativa del pic. ‘Realment no sabem quantes víctimes hi ha’ (en italià) – Le Monde: ‘Possible mortalitat del 10% i infecció extrema dels cuidadors’ a l’Àfrica (en francès) – Público: Els hospitals madrilenys, al límit: les UCI plenes, treballadors contagiats i manca de material (en castellà) – South China Morning Post: Per què la ‘nova infecció zero per coronavirus’ de la Xina pot causar optimisme… o precaució (en anglès) Quines han estat les notícies més destacades sobre la crisi que us hem ofert avui? – Molts dels malalts de la Covid-19 presenten uns nous símptomes no descrits fins ara – Nova York, Califòrnia, Rio de Janeiro i Baviera ordenen el confinament de la població – Andorra anuncia un nou assaig clínic per al tractament de la Covid-19 – El contagi d’Igualada es va propagar en un dinar amb vuitanta persones – La infermera que va ser el primer cas de Covid-19 a Igualada afirma que ella no va assistir al dinar que va ocasionar el brot – Es confirmen les quatre primeres morts per coronavirus a Catalunya Nord –  Torra porta la demanda de confinament complet de Catalunya a les institucions europees – Oriol Mitjà insisteix en el confinament total per evitar el desastre – Com podem diferenciar els símptomes de l’al·lèrgia dels de la Covid-19? – Una glosa viral contra el coronavirus des de Formentera –  El xou mediàtic d’avui de l’exèrcit espanyol al port de Barcelona fent mitja hora de neteja –  ‘No sé en què penseu’, la lliçó viral d’un metge xinès sobre el coronavirus Quin és el recompte actual d’afectats i morts? A tot el món, les darreres xifres són de 272.056 casos confirmats i 11.300 morts. Del total de casos, 90.618 ja es consideren guarits, segons dades de Worldometer. Els estats més afectats són: —La Xina, amb 80.967 casos i 3.248 morts. —Itàlia, amb 47.021 casos i 4.032 morts. —L’estat espanyol, amb 20.412 casos i 1.050 morts. —Alemanya, amb 19.848 casos i 67 morts. —L’Iran, amb 19.644 casos i 1.433 morts. A l’estat francès hi ha 12.612 casos i 450 morts. Als Països Catalans hi ha 5.620 casos i 164 morts. —Al Principat, 4.203 casos i 122 morts (933 casos i 42 morts més que no ahir). —Al País Valencià, 1.105 casos i 33 morts (184 casos i 9 morts més que no ahir). —A les Illes, 203 casos i 4 morts (34 casos i 2 morts més que no ahir). —A Catalunya Nord, 35 casos i 5 morts (5 morts més que no ahir). —A Andorra, 74 casos (no hi ha dades noves). *No hi ha dades separades sobre la Franja de Ponent i el Carxe. Els enllaços i les dades a tenir sempre a mà: –  L’evolució del coronavirus a tot el món: quants casos n’hi ha? – Tots els rumors sobre el coronavirus que no us heu de creure – Per què és impossible de saber ara quina és la mortalitat real del coronavirus? – Coronavirus: per què rentar-se les mans amb sabó és tan eficaç? – Quin efecte pot tenir en les embarassades i els seus nadons? – Coronavirus: com podem netejar el telèfon mòbil? – Consells per als qui hagin d’aïllar-se pel coronavirus i per als familiars – Gossos i gats poden contreure o transmetre la Covid-19? – ‘Coronavirus’ o ‘Covid-19’? Com n’hem de dir? – Vegeu la informació de la Generalitat Valenciana – Vegeu la informació de la Generalitat de Catalunya – Vegeu la informació del Govern de les Illes Balears – Vegeu la informació del Govern d’Andorra – Vegeu la informació de l’estat espanyol – Vegeu la informació de l’estat francès – Vegeu la informació de l’Organització Mundial de la Salut (OMS)

Summary: El report diari sobre el coronavirus: confusió amb els brots d’Igualada i el virus es dispara a Alemanya


L’economia mundial es basa en l’intercanvi. I l’intercanvi necessita d’una divisa que el faci efectiu. Fins ara, ha estat sobretot el dòlar, però això pot canviar d’una manera dràstica els mesos vinents amb l’emergència d’una criptomoneda sostinguda en les reserves d’or de la Xina i potser de Rússia també. Amb això, l’economia mundial canviaria de manera dràstica i els Estats Units i Europa podrien perdre ràpidament l’actual lideratge econòmic. Hi ha, de fet, seixanta-cinc estats que ja han acceptat de formar part de l’anomenada ‘Nova ruta de la seda’, el gran projecte de reconfiguració de l’economia mundial que encapçala la Xina. Estudien que les transaccions entre ells siguin en iuans, la moneda nacional xinesa, i no pas en dòlars. De fet, a Xangai ja se n’hi fan les primeres d’or i petroli, cosa que palesa que és capaç de substituir el dòlar. Però la moneda americana encara és arreu la preferida per a intercanviar atesa la seva màxima credibilitat. Des dels anys trenta del segle passat que no és recolzat en l’or, però així i tot compradors i venedors accepten que fer-hi transaccions és segur. Una moneda en paper, al cap i a la fi, només té valor si el banc emissor considera que pot respondre-hi. Tradicionalment, això es feia emetent paper que en realitat corresponia a la mateixa quantitat d’or guardada en el banc central. Decidides a lluitar contra el dòlar i l’euro, la Xina i Rússia en van acumulant enormes reserves per a garantir als inversors que l’ús de la divisa és segur, de fet, més segur i tot que el dòlar. Si cada iuan o ruble es pot convertir en el seu equivalent en or, la seva confiança i la seguretat serà molt més gran i, per tant, la seva capacitat de competir i de desbancar el dòlar i l’euro serà més probable. I això podria consolidar ben ràpidament la conversió de l’economia xinesa en la principal economia del món. L’objectiu xinès: acorralar el dòlar i l’euro Si la Xina instaura un sistema de comerç basat de nou en l’or i el lidera amb els seus aliats, els Estats Units i Europa podrien ser marginats ben aviat. Encara més si Rússia, com indiquen algunes informacions, estigués disposada a unir la seva força amb la Xina, cosa que es dedueix dels seus moviments recents. Si tots dos estats creen, com tot indica que estan a punt de fer, una nova criptomoneda, més sòlida perquè estaria basada en les reserves d’or, aleshores ells, els països de la ‘Nova ruta de seda’ i probablement bona part dels països emergents anomenats BRICS (com ara l’Índia) gairebé podrien desconnectar a l’instant de la dependència de la divisa americana i passar a comprar i fer transaccions de petroli, armes, productes de consum o qualsevol altra cosa sense haver de dependre ni del dòlar ni de les institucions financeres occidentals com a intermediaris. L’impacte de tot plegat sobre l’economia mundial seria enorme. Vist amb perspectiva, tots els moviments de la Xina dels darrers deu anys semblen haver-se encaminat vers aquesta direcció. Ha controlat el deute i alhora ha esdevingut el creditor principal del nord-americà. També ha acumulat tones d’or a un ritme frenètic, ha seleccionat deu estats com els seus principals exportadors de petroli i ha fet de la borsa de Xangai el centre d’aquest comerç. Tot en iuans. Finalment, ha invertit autèntiques fortunes en països africans i ha llançat la iniciativa de la nova ruta de la seda. Tot plegat amb una obsessió al cap: acorralar i marginar el dòlar, cosa que redueix dràsticament la capacitat de maniobra dels Estats Units. La tradicional paciència xinesa sembla que està a punt de donar resultat. Rússia, clau en la batalla per Europa El gran comodí d’aquesta batalla és Europa. La Xina s’ha assegurat de tenir la majoria de les economies asiàtiques i africanes del seu costat i, per definició, l’economia dels Estats Units ha d’estar-ne fora. Però què passa amb Europa? En el context d’aquesta reordenació del comerç mundial, restaria com a l’únic gran aliat dels Estats Units. Malgrat l’esforç, la Xina no ha aconseguit de penetrar en el continent amb la ruta de la seda, a la qual només s’ha unit Sèrbia, entusiàstica, i Grècia, amb reticències. I què s’esdevindria, si Rússia entrés en joc, amb la seva capacitat reconeguda d’interferir en els afers europeus? És evident que, si anés així, les coses canviaren molt. Rússia conserva una influència molt notable en unes quantes àrees d’Europa. Hi ha estats del centre i dels Balcans que, tot i formar part de la Unió Europea, miren cap a Moscou i, atès el desencantament creixent amb Brussel·les, encara més. Països com Hongria, Eslovàquia, Bulgària o Xipre han cultivat intensament les relacions amb Rússia i s’han oposat de manera més o menys tímida a mantenir-los les sancions arran de la invasió de Crimea. Ara, la formació del nou govern italià pot accelerar la dinàmica a favor del Kremlin, car, en el pacte de govern, la quarta economia de la UE es manifesta contrària a mantenir aquestes sancions que la Unió Europea haurà de tornar a aprovar, en un vot per unanimitat, al setembre. Si Itàlia ho impedeix, més encara si ho fa amb més països donant-hi suport, el ball podria començar, perquè Rússia podria llençar el seu projecte de criptomoneda a una Europa dividida i afeblida. El sorprenent gir rus El gir de Rússia respecte de les criptomonedes ha estat espectacular. En pocs mesos, ha passat de prohibir-les a posar-les en el centre de l’estratègia econòmica. Putin sembla haver entès de sobte alguna cosa. La maniobra coincideix també amb la Xina, atès que Rússia va acumulant tones d’or, tantes que al mes de març va superar les de Pequín. A final de l’any passat, segons les xifres oficials del Gold World Council, la Xina tenia 1.842 tones d’or i Rússia 1.838. Són unes quantitats que estan molt lluny de les 8.000 que guarden els Estats Units, però també de les de pràcticament cap altre estat. França encara els supera amb més de 2.000 tones, però el Regne Unit, per exemple, en té només 310. L’estat espanyol, 218. Catar, 12; el Brasil, 33; el Japó, 262 i Suïssa, 1.040. Hi ha un detall, malgrat tot, que no ha passat desapercebut. Les reserves d’or dels Estats Units i de la immensa majoria dels estats no han canviat gens els darrers deu anys. No n’han comprat ni un gram més, mentre que Rússia i la Xina n’han més que doblat la quantitat. De fet, Rússia ha fet una progressió com ningú, perquè al final de la URSS n’hi van restar solament 290 tones, una xifra que Putin ha multiplicat unes quantes vegades des de la seva arribada al poder. La maniobra, com és lògic, ha cridat l’atenció dels economistes i els polítics, que durant molt temps havien opinat que tenia a veure amb la voluntat d’independència financera de l’estat rus o amb la necessitat de resistir més bé les sancions internacionals. Fins l’any passat, Rússia prohibia l’ús de les criptomonedes i això no permetia imaginar que preparava un pas audaç com el de la Xina. Però de la nit al matí tot va canviar. Sobtadament, Vladímir Putin l’estiu passat va anunciar el suport a les tecnologies blockchain i a les criptomonedes. I aquest mateix gener el parlament rus ja va estudiar una legislació molt favorable a aquestes activitats. No solament això, sinó que ja han engegat a Sibèria la instal·lació més gran del món per a crear bitcoins i creixen els rumors sobre una gran operació en aquest terreny del Kremlin, en paral·lel o en coordinació amb la Xina i amb la possibilitat de crear una criptomoneda basada en el patró or. Si les informacions es confirmen del tot i si Rússia i la Xina, tots dos junts o per separat, posen en funcionament aquesta nova divisa recolzada en les reserves d’or i l’aconsegueixen convertir, gràcies a la facilitat de distribució que permeten les noves tecnologies, en la moneda d’intercanvi comercial entre un grup gran de països, la majoria d’experts consideren que el dòlar es devaluarà ràpidament enfront de l’or i que en molt poc temps es podria configurar de bell nou el comerç global en la seva totalitat, amb un impacte molt negatiu sobre les economies dels Estats Units i d’Europa.

Summary: Rússia i la Xina assaltaran aviat l’economia mundial amb una criptomoneda basada en l’or


BARCELONA, 27 (EUROPA PRESS) El govern català invertirà 826 milions d’euros en els pròxims quatre anys en els contractes programa que té amb les entitats del tercer sector social, 100 més dels que ha destinat en els últims quatre anys. Ho ha explicat aquest dimecres al ple del parlament la consellera de Treball, Afers Socials i Famílies, Dolors Bassa, en resposta a una interpel·lació del diputat de JxSí Bernat Solé sobre el nou contracte programa amb el tercer sector social. Bassa ha detallat que aquest 2016 es destinaran 197 milions d’euros, deu més que el 2015, i que la partida s’anirà incrementant progressivament en els pròxims quatre anys fins a arribar a invertir 826 en el període.

Summary: El govern dota de cent milions d’euros els contractes amb entitats socials


La portaveu del govern, Meritxell Budó, ha anunciat que els lletrats de la Generalitat han redactat una informe sobre la resolució de la Junta Electoral espanyola del 3 de gener, en el qual conclouen que aquest òrgan no pot destituir el president de la Generalitat, Quim Torra. En la conferència de premsa després del consell executiu, Budó ha destacat que l’informe diu que l’acord de la JEC ‘no té afectació i no pot comportar la destitució com a president de la Generalitat’. El mapa jurídic de la situació del president Torra A l’informe, els lletrats consideren que la destitució del càrrec ‘ha de ser com està previst en una llei i, en l’actualitat, cap llei preveu la destitució en execució d’una pena d’inhabilitació en virtut d’una sentència condemnatòria que no és ferma  Cap òrgan administratiu o judicial pot fixar noves causes de destitució per al president de la Generalitat que no estan previstes en una llei’. Segons el document, la interpretació extensiva de les causes de la destitució del president, més enllà del seu sentit estricte, suposaria ‘una vulneració del dret fonamental de participació política’ i es recorda que la constitució espanyola atribueix a una sola llei, amb moltes limitacions, la potestat d’establir i fixar les causes que impedeixen gaudir del dret fonamental a l’exercici d’un càrrec públic.

Summary: Un informe dels lletrats de la Generalitat conclou que la JEC no pot destituir el president Torra


La portaveu del secretariat nacional de la CUP Maria Rovira ha assegurat avui que fins que a Catalunya no hi hagi un nivell de ‘mobilització i conflictivitat latent’ i ‘desobedient’ als carrers i a les institucions serà difícil assolir el referèndum d’autodeterminació. En una conferència de premsa després que s’hagi renovat el secretariat nacional, ha fet una crida a la mobilització permanent ‘en clau de ruptura’ i ha constatat que les manifestacions després de la sentència de l’1-O van fer avançar més el procés que els darrers dos anys d’estratègia política de JxCat i ERC. De fet, Rovira ha carregat contra les dues formacions i ha lamentat que coincideixin en voler negociar amb l’estat espanyol sense posar damunt la taula el referèndum. Per això, ha dit que només amb l’acumulació de forces es podrà forçar a una taula de mediació internacional per negociar amb l’estat. ‘La principal estratègia del sobiranisme transversal és negociar amb l’estat i, tot i que tant ERC com JxCat difereixen, coincideixen en el fons, que és que la negociació és necessària i això va en contra del que nosaltres diem’, ha lamentat Rovira. La dirigent de la CUP ha pronosticat que davant la crisi econòmica que pot arribar a Catalunya cal posar les condicions de vida, i els drets socials al ‘centre’. El nou secretariat nacional s’ha compromès en denunciar les accions del govern que ‘beneficiïn’ els sectors benestants, en al·lusió a l’anomenada ‘llei Aragonès’ i al pacte en matèria econòmica del PSOE i Unides Podem. També ha dit que cal posar el feminisme al centre com a ‘eix vertebrador per garantir vides dignes’. Rovira ha reclamat una ‘articulació de la unitat popular’ per tal de desplegar estratègies de desobediència i assolir els objectius polítics. En clau interna, ha fet una crida a fomentar el municipalisme dins l’organització amb més debat. La conferència de premsa ha comptat amb la intervenció d’un dels nous membres del secretariat nacional el regidor de la CUP de Reus Edgar Fernández, que ha dit que el nou òrgan conté diversitat generacional, territorial i perfils que coneixen molt bé l’organització. Onze dels quinze membres provenen del món municipal. Tant Rovira com Fernández han constatat que el nou secretariat nacional compta amb la confiança de la militància per tirar endavant. Tot i això, s’han compromès en conèixer i arribar a aquella militància que no els ha donat suport i en fomentar el debat intern.

Summary: El nou secretariat nacional de la CUP reclama ‘mobilització i conflictivitat latent’ per forçar un referèndum


La direcció de Ford Almussafes ha comunicat als sindicats que es preveu que l’ERO d’extinció que promourà aviat afecti 410 treballadors, una desena més que els anunciats fa una setmana. Es preveu que la producció baixarà de cent unitats el dia per la caiguda de demanda a final de mes, i les sortides entre abril i maig. Segons que assenyalen els sindicats, la intenció de la multinacional és excloure de l’expedient la planta de motors i recanvis, cosa a què s’oposen els sindicats, que volen que l’impacte es reparteixi entre tota la factoria. L’excedent de personal se centra en carrosseries, muntatge, pintures, qualitat i logística. A més, hi haurà una quarantena d’acomiadaments entre tècnics, administratius i comandaments. De moment, ja s’ha constituït la comissió negociadora d’aquest ERO, el primer de l’empresa aquesta dècada, que implica la retallada més gran des que la multinacional va començar fa un any a la divisió europea. Fins ara, les mesures havien afectat la fàbrica pel trasllat de càrrega de treball a Amèrica: una part de la furgoneta Transit, segon model d’Almussafes per volum d’unitats, es traslladarà a mitjà termini a Mèxic, on es fabricaran els vehicles de la nova generació per al mercat americà (unes 40.000 unitats/any).

Summary: Ford Almussafes amplia a 410 els treballadors afectats per l’ERO


El diputat del Partit Socialista del País Basc, Odón Elorza, ha afirmat que a partir de divendres, després del ‘previsible’ fracàs de Rajoy a la investidura, el PSOE havia de pensar una alternativa ‘sense línies vermelles’ al PP. A les converses per a articular aquest nou govern, Elorza també vol que hi siguin ‘els sobiranistes catalans’. En declaracions a Radio Euskadi, el diputat ha assegurat que era ‘absolutament necessari’ que el PSOE anés més enllà del discurs de rebuig i resistència al PP, i reprengués la iniciativa política, atès que un govern alternatiu era ‘la solució’. Elorza considera que el PSOE ha de ser part d’aquesta i no pas un motiu de blocatge. Quan li han preguntat com hauria de ser aquest nou govern, Elorza ha explicat que es podia assemblar al ‘model de Portugal, València o Andalusia’. Tots executius de coalició amb múltiples sensibilitats polítiques. Les alternatives poden ser ‘complexes i comportar riscs’, segons el socialista, però Sánchez té l’obligació de trobar una sortida perquè unes terceres eleccions ‘no seran bones per a l’estat espanyol’.

Summary: Odón Elorza (PSOE) demana a Sánchez que pacti també un govern amb els independentistes catalans