El president de la Generalitat, Quim Torra, ha defensat davant el magistrat instructor del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC) que no va fer cas de l’ordre de la Junta Electoral de retirar el llaç groc i la pancarta a favor dels presos polítics i exiliats per protegir la llibertat d’expressió. En la seva declaració, que ha durat uns 40 minuts, Torra també ha fet referència als drets civils i polítics per justificar la seva decisió. Segons fonts jurídiques, Torra ha estat ‘coherent’ amb allò expressat públicament. El president de la Generalitat ha respost a cinc preguntes del fiscal, però s’ha negat a respondre a l’acusació popular de Vox per ‘decència democràtica’. Compareixença a palau Torra ha comparegut a migdia al Palau de la Generalitat i ha denunciat l’ús partidista que fan el PP i Ciutadans de la Junta Electoral espanyola, per la presència d’alguns dels seus membres, com Andrés Betancor i Carlos Vidal, que han expressat obertament i pública una animadversió envers l’independentisme. ‘El president de la Generalitat no pot defallir mai en la conquesta de drets i llibertats, i si la democràcia espanyola no ho aguanta, en pagaré el preu que calgui.’ I ha afegit: ‘El llaç groc no és cap símbol de partit, és un símbol de llibertat, democràcia i justícia. Demanem a l’estat que deixi d’utilitzar les seves institucions i aparells de poder per a l’estratègia repressiva.’ ▶ Compareixença íntegra del #president @QuimTorraiPla després de declarar al TSJC per haver mantingut la pancarta a favor dels exiliats i presos polítics al balcó del #Palau. pic.twitter.com/VUjjIjIlJW — Govern. Generalitat (@govern) May 15, 2019 Torra ha arribat a l’Arc de Triomf de Barcelona a les deu del matí, on l’esperava una comitiva de suport formada per les direccions de l’ANC, Òmnium i l’AMI, a més de membres de Junts per Catalunya, ERC i la CUP. El president ha travessat l’arc i ha rebut el suport de centenars ciutadans concentrats. En tot moment, Torra ha anat acompanyat de la seva parella i els advocats Gonzalo Boye i Jaume Alonso-Cuevillas. Poc després d’un quart d’onze, Torra ha superat el cordó dels Mossos d’Esquadra i ha pujat les escales del TSJC. El president ha agraït el suport dels concentrats i ha saludat els agents que custodiaven la porta del tribunal. En un missatge a Twitter, el president havia reiterat que en la seva declaració acusaria l’estat espanyol d’haver entrat en una deriva autoritària, ja que mantenir les pancartes a favor dels presos polítics i exiliats, no era cap delicte. ‘Amb la llibertat d’expressió, fins a les últimes conseqüències’, ha reblat. Aquest matí declararé davant el TSJC per haver mantingut la pancarta a favor dels exiliats i presos polítics al balcó del Palau de la Generalitat. Aniré a acusar l'estat d'aquesta deriva autoritària. Amb la llibertat d'expressió, fins a les últimes conseqüències. — Quim Torra i Pla (@QuimTorraiPla) May 15, 2019 El TSJC l’havia citat a declarar per la querella de la Fiscalia Superior, que acusava Torra d’haver desatès el mandat de la Junta Electoral ‘conscientment i deliberadament’, mantenint ‘ni que fos de manera encoberta o simbòlica’ símbols i cartells ‘de la mateixa naturalesa ideològica i partidista, representativa únicament dels postulats d’una part de la societat’. Per un cas semblant, la batllessa de Berga, Montserrat Venturós, va ser inhabilitada. Segons la querella de la fiscalia, Torra va ‘desatendre el mandat’ de la junta de manera ‘conscient i deliberada’, perquè va mantenir la simbologia, ni que fos de manera ‘encoberta’. De fet, la Junta Electoral ja va instar el 21 de març el conseller d’Interior a actuar, quan va constatar ‘l’existència d’una voluntat de desobeir’ per part de Torra. El canvi d’uns símbols per uns altres, va dir la junta, ‘no es pot entendre com un intent de compliment formal i no té cap altra finalitat que esquivar els requeriments emesos per aquesta junta’. Finalment, funcionaris de la Generalitat van despenjar la segona pancarta i Torra va fer-ne penjar una altra que feia referència als drets fonamentals d’opinió i expressió, recollits a la Declaració Universal dels Drets Humans, que va ser autoritzada per la Junta Electoral. D’altra banda, Gonzalo Boye considera que l’ordre de la Junta Electoral espanyola era ‘il·legal i fins i tot prevaricadora’, ‘no era clara, sinó general’ i ‘obligava el president Torra a fer coses que no podia fer perquè la llei li ho prohibeix’. De fet, el president va presentar una querella contra la Junta Electoral per prevaricació.

Summary: Torra defensa al TSJC que no va retirar les pancartes de la Generalitat per protegir la llibertat d’expressió


Quan l’advocada Sílvia Giménez-Salinas, una de les especialistes més reconegudes al nostre país en dret de famílies i protecció del menor, va veure aquest vídeo en què en Marcel Nos demanava ajuda, es va quedar de pedra. En Marcel, de quasi tretze anys, hi deia que se sentia retingut a casa de la seva mare, que volia viure amb el seu pare, i que si us plau féssim arribar aquest ‘help’ al fiscal de menors. Just després de veure el vídeo, Giménez-Salinas es va oferir a ser l’advocada d’en Marcel. Però això encara no ha estat possible: ningú no sap on és, en Marcel. El vídeo, mentrestant, ja té més tretze mil visualitzacions a YouTube. ‘Això que li passa a en Marcel no té nom i no hauria de passar a un país com el nostre’, explica Giménez-Salinas, que ha estat degana del Col·legi d’Advocats de Barcelona i és presidenta de la comissió de mediació de la Fédération Des Barreaux Européens (FBE). És molt crítica amb el sistema d’atenció als menors: ‘El mateix sistema de protecció dels drets del menor pot acabar vulnerant els drets del mateix menor, con en el cas d’en Marcel, que no és pas cap cas aïllat.’ I aporta una dada: a Catalunya hi ha set mil nens tutelats per la DGAIA, ‘una xifra desorbitada, una bestiesa que hauria de fer pensar a més d’un, perquè és evident que alguna cosa falla’. Hem volgut parlar amb ella perquè, com explica, es tracta d’un problema estructural greu, tant de caire administratiu com judicial, que tard o d’hora hem d’encarar socialment. ‘La justícia espanyola té un problema de fons perquè funciona igual que fa dos-cents anys i cal reformar-la de dalt a baix.’ N’és una prova que en uns altres països la protecció dels menors funcioni diferent i millor. I matisa: ‘La normativa actual és correcta, i els drets del menor són escrits sobre paper, el problema és que l’estat espanyol no fa res perquè aquests drets es puguin exercir.’ —Què en sabem, d’en Marcel? —Jo no en tinc cap notícia. Només sabem que és amb la mare, que és qui en té la custòdia legal, però no sabem ni on és ni com es troba ni què fa. Sabem que no va a l’escola on anava, que no ha tornat als entrenaments d’hoquei i que no veu els seus amics. —Dit així sembla que estigui segrestat…. —Jo més aviat diria que l’actuació de la mare atempta contra el sentit comú. Que agafi el nen, a l’edat que té, quasi tretze anys, i s’instal·li en un lloc secret per aïllar-lo del món i fer-li una rentada de cervell, no és gens raonable. Legalment, la mare, que en té la custòdia, potser no ha fet res estrictament dolent, però almenys n’hauria d’haver informat al jutjat, i no ho ha fet. —Aleshores, el jutge no pot demanar de cercar-lo? —Cap jutge no pot intervenir per si sol, algú li ho ha de demanar. El fiscal de menors ho hauria pogut fer, actuant d’ofici veient el vídeo, però no ho ha fet. Una altra opció és que ho demani el pare, però aleshores cal que el jutge li faci cas. I una tercera opció és que ho demani el nen, a través d’un advocat, però en Marcel no ha designat en aquests moments cap representant legal, perquè senzillament no ha tingut l’oportunitat de fer-ho. —És per això que us heu ofert a ser la seva advocada… —Sí, el Marcel té dret a un defensor legal, tal com marca la llei, perquè la seva opinió, tenint en compte l’edat, compta i molt. Però tot plegat ha sortit malament i ara l’opinió d’en Marcel, legalment, no compta. Si sabéssim on és i hi poguéssim parlar, podria triar un advocat i aleshores interpel·lar el jutge. Cal tenir en compte una cosa: això que fa la mare és una bestiesa, però, atenció, algú li ho ha aconsellat. Algun psicòleg, algun pedagog, algun metge… Algú li ha aconsellat d’aïllar el nen de tot el seu entorn. Si mires el vídeo que va publicar en Marcel, et cauen les llàgrimes. I penses: per què els adults no el deixen en pau? Que el deixin viure! Per això em vaig oferir a representar-lo, perquè aquest nen té tot el dret de decidir que algú sense connotacions paternes, maternes ni de res, pugui interpretar què vol, els seus desigs i interessos. Prou de decidir per ell. 'S'han vulnerat els drets d'en Marcel' —Arribats a aquest punt, què s’hi pot fer ara? —Els passos a seguir són: trobar-lo, oferir-li l’opció de tenir un advocat i que aquest advocat, que puc ser jo mateixa si ell ho decideix, interpel·li el jutge perquè pugui ser escoltat. Perquè en Marcel té el dret legal de ser escoltat i no se li ha garantit aquest dret en absolut. És a dir, s’han vulnerat els seus drets. —Qui n’és responsable, d’aquesta vulneració? —L’estat és qui li hauria d’haver ofert un defensor legal, un advocat, que tingués la potestat de parlar per ell davant del jutge. I això no s’ha fet. Ell diu que vol viure amb el pare, però no ho ha pogut dir a través d’un advocat. Dit això, a orelles d’un jutge, és evident que el rebuig matern no és natural, que alguna cosa passa. Aleshores cal una intervenció acurada, i no salvatge com ha estat; esbrinar què passa i escoltar de veritat en Marcel i les seves motivacions. Això no s’ha fet, el sistema ha fallat, i qui ho ha sofert, molt, és en Marcel. —Tot això ho hauria de determinar la llei? —Mireu, la normativa actual és bona, els drets dels menors són molt clars i acceptats. Però a l’estat espanyol no hi ha mecanismes per a garantir que aquests drets es puguin exercir. Diria que no hi ha ni capacitat, ni tradició ni voluntat de garantir aquests drets. Aquí tothom s’omple la boca enorgullint-se de la protecció del menor però ningú no fa res perquè s’exerceixin els drets establerts a la llei. A banda la normativa catalana i espanyola, hi ha una directiva europea recent que ho diu molt clar: tots els nens tenen el dret de tenir representant legal, diferent dels titulars de la potestat, és a dir, diferent dels advocats o representants dels pares. Per tant, l’estat té l’obligació d’organitzar adequadament l’accés dels nens a un representant legal. El problema és evident: un nen de dotze anys té dret a un advocat, sí, d’acord, però on va? Què fa? Truca al Col·legi? No té eines per a moure’s. Per tant, cal facilitar-li aquest dret. I això l’estat espanyol no ho fa. Ningú no pot anar al jutjat sense un advocat, ni tu, ni jo ni un nen. Si el nen no té accés a un advocat, li vulneren els drets, perquè les úniques veus representades són la de la mare i la del pare. La del nen, per molt que parli, si no ho fa a través d’un advocat, no compta. I la llei diu que la veu del nen també compta. És un contrasentit. —Hi ha països on funciona diferent? —Sí, i funciona millor. Penseu que aquí no comencem a parlar de drets del menor fins als anys vuitanta i, com dèiem, no hi ha mecanismes per a l’exercici. Per una altra banda, l’estat espanyol té un problema molt greu a la justícia que ha fet que s’atorguessin poders a l’administració, sense garanties jurídiques, en termes de protecció de menors. A França, per exemple, a més d’assegurar un advocat per al nen, en casos de protecció de menors hi ha garanties jurídiques per a assegurar que l’administració no faci i desfaci sense proves. És a dir, l’administració té poder però ha de passar per un jutjat. La justícia té més pes. I, a més, els menors disposen i tenen accés a representants legals. A banda, els processos al nostre país són tan lents que quan es resolen sovint el menor ja ha crescut tant que ja té altres problemes i el patiment que ha passat ja no l’hi pot arreglar ningú. —Què significa exactament que l’administració pot actuar sense garanties jurídiques? —En l’àmbit de la protecció, pel que fa als nens desemparats o abandonats, no hi ha cap sistema de garanties jurídiques. Es dóna la capacitat de decidir i d’assumir la tutela dels menors de manera immediata sense procediment judicial a l’administració. Hi ha països on hi ha un jutge de menors encarregat d’atendre la situació d’aquests menors. Se suposa que és per a protegir-los dels titulars de la tutela o dels guardadors. A l’estat espanyol, com que el menor s’ha de protegir, se suposa que tota la intervenció és positiva. Per exemple, davant un nen que pot ser objecte de maltractament, tothom es posa les mans al cap i per tant val més apartar-lo i després ja analitzarem el cas i mirarem què ha passat i què és el millor per a ell. L’administració actua com si fos la justícia. La justícia, en canvi, només actua amb fets provats, no pot actuar per prevenció. L’administració sí. Però, és clar, el límit de la prevenció és molt difús, puja i baixa i cada cas és un món. Com més prevenció, més intervenció. I si resulta que l’administració s’equivoca per excés, sobre el paper no passa res, només perjudica el menor. Si s’equivoca per manca d’intervenció i resulta que hi ha un maltractament, després resulta que tota la societat se sent afectada pel cas. El sistema de protecció dels drets del menor pot acabar vulnerant aquests mateixos drets. Els límits en les intervencions per a la protecció de menors no són escrits enlloc. L’únic que es diu és que es pot fer una intervenció en una situació de risc i després hi ha sis mesos per a avaluar la situació. No hi ha intervenció de cap advocat, de cap estament de la justícia, etc… 'No és gens raonable l'actuació salvatge de l'administració en el cas d'en Marcel' —Això és el que li va passar, a en Marcel, quan va estar internat en un centre de menors, un CRAE, durant mesos? —En el cas d’en Marcel, la mare va aconseguir que el tanquessin en un CRAE per separar-lo del pare, amb qui vivia. M’imagino que allò que va intentar la mare llavors amb el CRAE ara ho intenta desapareixent del mapa amb el nen. No és gens raonable. Però tampoc no és gens raonable l’actuació salvatge de l’administració en aquest cas, enduent-se el nen de la manera que ho va fer. No m’ho explico. I no m’ho explico si justament es tracta de protegir el nen. No té cap sentit i sí, efectivament, l’administració, en aquest cas la DGAIA, pot fer això sense que hi intervingui en cap moment la justícia, sense garanties jurídiques. Aquest és el sistema que tenim. Aquesta és la segona gran fallada del sistema: primer, a un nen en la situació d’en Marcel l’estat li ha de proporcionar un advocat; i, segon, no pot ser que l’administració pugui actuar lliurement sense control de la justícia i sense sentit comú. Com deia, a molts països europeus, com França, la normativa és molt semblant, però hi ha un sistema plenament garantista. La justícia ho pot controlar. Però, com deia, la justícia espanyola té un problema de fons molt greu. —Problema de fons? A què us referiu? —La justícia espanyola funciona igual que fa dos-cents anys. No ha canviat gens. És a dir, funciona amb un sistema de repartiment, de substitució i de promoció de jutges que només té en compte l’antiguitat i no la competència. La justícia s’ha de reformar de dalt baix. Cal revolucionar-la i adequar-la a la societat que tenim, perquè és evident que no és la mateixa societat que teníem dos-cents anys enrere. Els problemes socials de llavors no són els mateixos. Per exemple, s’han creat els jutjats mercantils, especialitzats, amb jutges amb formació específica, etc. Però els jutges de família, que són els que determinen la convivència ordinària de la gent d’un país, no tenen cap especialitat. I fora de les capitals són jutjats de primera instància. Els jutges de família han de tractar de qüestions psicològiques, psiquiàtriques, d’exploració de menors, i moltes coses més per les quals no han rebut formació. Al final la societat que formem és la que es baralla amb els jutjats de família. Jo no puc entendre com és que reformar això no sigui una prioritat dels governants. I els menors, que malauradament han de tractar amb jutjats de família en casos de desprotecció, són també el nostre futur com a país. La burocràcia i aquest sistema tan antic fan que el cas d’en Marcel, per exemple, quedi com un cas més al jutjat, sota una muntanya de papers. En part, com que no hi ha jutjats especialitzats, és per això que s’atorga a l’administració el poder d’actuar amb prevenció i des de l’àmbit sòcio-educatiu per a la protecció dels menors. Això pot ser una bona opció, però cal que la justícia ho controli, que no se’n renti les mans perquè si no passen casos com els d’en Marcel, en què hi ha una clara sobreprotecció del menor que només el perjudica. Una dada: a Catalunya hi ha set mil nens tutelats. És una bestiesa, una xifra absolutament desproporcionada pel nombre d’habitants que som. Alguna cosa falla. 'Hi ha set mil nens tutelats per la DGAIA a Catalunya, és una xifra desorbitada que hauria de fer pensar a més d'un' —Això ho acaba decidint la Generalitat, la DGAIA, un ens que gairebé sempre és envoltat d’una polèmica o una altra… —Cal dir que és un assumpte molt complicat, que és la protecció de la infància. Però és cert que la DGAIA no ha fet els canvis necessaris per a entendre que no som als anys vuitanta sinó que som en un estat de dret en qual hi ha d’haver garanties i a cadascú cal donar-li la responsabilitat que té. Set mil nens tutelats per la DGAIA a Catalunya! Repeteixo que és una xifra desorbitada que hauria de fer pensar a més d’un. Què fem? El que ha de fer l’administració és dotar d’eines els pares amb problemes. Però controlats, no deixats de la mà de Déu. Entre això i tancar un nen en un CRAE hi ha un abisme. La DGAIA té la capacitat d’apartar el menor de la seva família per un temps que va de dues hores a dos anys. S’ha perdut el sentit comú. —Hi ha associacions que denuncien precisament que tants nens tutelats als CRAE podrien ser un negoci… —Tot això no ho conec prou, però és cert que els centres són subvencionats i que l’associació APRODEME precisament treballa i insisteix sobre això. Tinc entès que tutelar un nen costa a l’administració entre tres mil i quatre mil euros cada mes. Són molts diners. Tu imagina’t si només donessis una tercera part d’aquests diners a la família i poguessis controlar des de fora l’evolució del menor. No us podeu imaginar la quantitat de drames que com a societat ens estalviaríem i la quantitat de diner públic que ens estalviaríem. Podries educar aquests nens en el seu entorn, en el seu nucli, sense apartar-los. Això sí, donar diners sense control, no. Però per a això cal un suport polític molt important. A tot Espanya passa igual. Es va dotar l’administració de la capacitat de decidir què és el més convenient per al menor. —El cas del Marcel és un cas aïllat? —Hi ha casos semblants, sí, força casos, però que potser no es coneixen tant perquè com a societat encara ens costa de parlar-ne. Però certament un cas com el del Marcel, amb tant patiment, entrant i sortint de centres de menors, etc., no n’he conegut cap. De casos de discussions complicades de custòdia n’hi ha molts. Recordo un cas semblant al d’en Marcel en què la mare al final va deixar-ho estar i va dir ‘escolta, doncs si realment és això el que vol ella, que vagi a viure amb el seu pare’. I des de llavors la mare no ha tornat a veure la seva filla, i d’això ja fa quatre anys. —Esperem que el trobin aviat. —Sí, esperem-ho. I que finalment deixi de patir i pugui exercir els seus drets.

Summary: ‘El cas d’en Marcel Nos no hauria de passar en un país com el nostre’


Més de 1.730 persones han votat algun dels projectes escollits en el marc del pressupost participatiu d’Andorra, la qual cosa fa que des del govern andorrà estiguin ‘molt satisfets de la participació’, tal com ha manifestat el ministre d’Ordenament Territorial, Jordi Torres, en conferència de premsa per presentar els resultats del programa. Aquesta tercera edició és la que ha comptat amb una participació majoritària: concretament han participat 1.737 votants, mentre que el 2018 van ser 1.696 i el primer any només 1.082. En aquesta ocasió s’han presentat més de vint-i-sis propostes, entre les quals destaca la construcció d’una vorera entre els nuclis de població de la Massana, Erts i Arinsal, que s’ha convertit en el projecte guanyador amb 964 vots. En els pressupostos de l’estat per a l’any 2020, que ja es troben en tràmit parlamentari, s’inclou una partida de 300.000 euros per començar a dur a terme el projecte i la construcció de la vorera. Torres ha reconegut que la realització d’aquest projecte pot tenir un cost superior al pressupostat, però ha manifestat l’aposta pel projecte de pressupostos participatius, per la qual cosa es justificaria que es destinessin altres recursos propis del Ministeri d’Ordenament Territorial, com ja s’ha fet per desenvolupar els projectes vencedors de les passades edicions. El segon projecte amb més vots ha estat la instal·lació de plaques fotovoltaiques en els edificis públics, amb 448 vots, i la tercera opció més escollida va ser la construcció d’un parc esportiu sota la rotonda del Túnel de les Dues Valires, amb 346 vots. Arbres de vent El ministre d’Ordenament Territorial ha avançat que a mitjan mes de febrer ja estaran instal·lats els arbres de vent, el projecte guanyador de la segona edició dels pressupostos participatius. Torres ha recordat que la instal·lació d’aquestes turbines en forma d’arbre per aprofitar l’energia eòlica es va adjudicar el passat 16 d’octubre i que la setmana que ve està previst que comencin les obres civils per a la instal·lació.

Summary: Uns 1.740 andorrans voten els projectes del pressupost participatiu


Dos agents de la policia espanyola estan sent investigats per colpejar un conductor a Girona l’endemà de l’1-O. El jutjat d’instrucció 2 de Girona va arxivar el cas després de prendre declaració als implicats en considerar que hi havia hagut variacions en la declaració del conductor però el seu advocat va presentar recurs i ara l’Audiència de Girona ha ordenat reobrir el cas. Els fets van passar el 2 d’octubre del 2017 quan el conductor circulava davant de tres vehicles policíacs a la zona de la Copa i, després de diverses maniobres per avançar-lo, un d’ells va col·lidir amb el vehicle. Després, segons la versió del denunciant, els agents van obrir-li la porta i li van començar a donar cops al cap i a les costelles. El jutjat no va donar credibilitat a aquesta versió perquè no hi havia cap informe de lesions. Tanmateix l’audiència considera que els fets podrien ser constitutius d’un delicte de maltractament ‘no només per la falta de credibilitat del testimoni dels agents’ sinó també perquè durant aquella franja horària hi va haver diverses trucades al 112 on s’alertava que havien tret ‘un noi a hòsties del cotxe’.

Summary: Reobren la investigació a dos agents de la policia espanyola que van colpejar un conductor l’endemà de l’1-O


El Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC) ha dictat una interlocutòria refusant el recurs d’Artur Mas, Joana Ortega i Irene Rigau que demanava d’arxivar la causa oberta contra seu per l’organització de la consulta sobre la independència del 9 de novembre de 2014. Els advocats defensors de l’ex-president, l’ex-vice-presidenta i l’ex-consellera d’Ensenyament havien presentat a principi de juliol tres sol·licituds per arxivar el cas un cop conclosa la instrucció de la causa. Les defenses creien que havia quedat demostrat que cap dels tres va cometre cap delicte de desobediència ni prevaricació. En els escrits asseguraven que en cap moment el govern va incomplir la prohibició del Tribunal Constitucional (TC) del 4 de novembre, ja que no va organitzar cap consulta vinculant amb cens de votants i no va arribar cap requeriment formal i exprés als encausats. En els seus escrits els advocats recordaven que l’estatut permet al govern organitzar processos participatius i una part de la Llei de Consultes que no va ser suspesa pel TC també insta l’executiu a fomentar la participació ciutadana en decisions polítiques. Així, consideraven que la seva actuació havia estat totalment política. Podeu llegir la interlocutòria a continuació: El document vegeu el PDF

Summary: El TSJC refusa el recurs de Mas, Ortega i Rigau i la causa del 9-N continua el seu curs


La policia de Londres ha detingut més de 400 persones des de dilluns, quan va començar la protesta d’Extinction Rebellion per reclamar a les autoritats britàniques mesures dràstiques per frenar el canvi climàtic, segons l’últim balanç de la mateixa policia. Diversos activistes de l’organització ecologista Extinction Rebellion han alertat al diari The Guardian que els detinguts són a comissaries als afores de la capital britànica. ‘Els que han estat detinguts els estan portant a diversos llocs, fins i tot fora de Londres’, ha indicat un portaveu. Avui, quatre activistes s’han encadenat a la tanca de la casa del líder laborista, Jeremy Corbyn. Milers de persones s’han sumat aquesta setmana al moviment en un intent per forçar el govern britànic a prendre mesures per fer front a l’escalfament global. ‘La gent no vol això, però la inacció del govern davant d’aquest tipus d’emergència ens deixa sense alternativa’, ha explicat l’organització. Dimarts les manifestacions es van estendre a les zones de Marble Arch, Waterloo Bridge, Oxford Circus i Parliament Square, la qual cosa va provocar embusos a les àrees properes, i ahir es van proposar de paralitzar també el Metro de Londres. No van aconseguir el seu objectiu perquè es van desplegar efectius addicionals, però es va blocar el senyal WiFi. Al Regne Unit, Extinction Rebellion exigeix al govern emissions zero de gasos d’efecte hivernacle per al 2025 i un pla d’emergència ciutadà similar al que es va impulsar durant la Segona Guerra Mundial. Gairebé un centenar d’intel·lectuals van subscriure un manifest d’Extinction Rebellion publicat al desembre a ‘The Guardian’. ‘S’ha trencat el contracte social i per tant no només és el nostre dret, sinó també el nostre deure moral denunciar la passivitat i el flagrant desistiment de funcions del govern i rebel·lar-nos per defensar la vida’, explica el text.

Summary: Més de 400 detinguts des de dilluns per les protestes contra el canvi climàtic a Londres


La primera reunió a tres bandes que han mantingut Ximo Puig (PSPV), Mónica Oltra (Compromís) i Rubén Martínez Dalmau (Unides Podem) per a conformar un nou Consell progressista al País Valencià ha conclòs amb dos acords principals: dijous es conformarà una mesa en Les Corts amb majoria progressista i amb ‘un caire de continuïtat en la presidència’, càrrec que ha ostentat aquesta legislatura Enric Morera, i els socis avaluaran de forma global el Botànic signat el 2015 i ampliat el 2017 durant les dues setmanes vinents. Així ho han assenyalat després de la reunió que ha tingut lloc avui a la Sala dels Pinazo del parlament valencià, que ha començat les onze del matí i s’ha perllongat durant quasi una hora. Al final de la trobada, els tres dirigents han comparegut davant els mitjans per a informar del contingut i dels acords aconseguits, destacant la voluntat compartida i ‘inequívoca’ de reeditar el pacte que va permetre el canvi el 2015. El president en funcions, Ximo Puig, ha destacat que ‘hui és un dia transcendent’ en l’autogovern valencià i ha valorat la ‘voluntat inequívoca’ de les tres forces en l’aprofundiment del canvi al País Valencià. A partir d’aquí, el primer pas serà l’avaluació dels últims quatre anys. També ha avançat que s’ha arribat a un acord de cara a la mesa de Les Corts, que ha de ser ‘definitiva’ (el 2015 no ho va ser i es va designar una provisional fins a la investidura) i amb una majoria progressista que reflecteixi la voluntat dels ciutadans van expressar en les urnes. Ha avançat que ‘tindrà un caire de continuïtat en la presidència’. Per la seva banda, la vice-presidenta en funcions, Mónica Oltra, ha assegurat que la reunió ha sigut ‘molt satisfactòria’ i és el ‘punt de partida del nou Consell’ que ara iniciarà la segona etapa. ‘La voluntat de constituir un pacte de govern que responga les expectatives de la gent està garantida’, ha dit. En tot cas, ha explicat que el primer que es farà és una avaluació ‘per a preparar el què’, una prèvia al debat sobre el contingut del futur acord, per a veure ‘què s’ha fet i què queda pendent’ per a aquesta legislatura. Aquest ‘què’ en qüestió es començarà a abordar després de les eleccions del 26 de maig i després vindran ‘el com i el qui’. Així, durant un parell de setmanes farà aquesta avaluació i establirà el calendari i la metodologia. Preguntada sobre si aquesta avaluació els serveix per a guanyar temps fins que passen les municipals, atès que en els seminaris ja s’avaluava l’acció de govern, Oltra ha assenyalat que ara es tracta de tindre una visió global i veure que queda pendent per al segon pacte. Martínez Dalmau ha assenyalat, per la seva banda, que la reunió ha sigut ‘enormement satisfactòria’ i ha valorat aquesta avaluació del Botànic I que la seva formació havia reclamat. ‘La majoria de progrés farà un govern de progrés’, ha destacat. ‘Estem en la prèvia del què‘ Davant la pregunta de la posició de Compromís al voltant d’aquesta presidència definitiva i no provisional, Oltra ha assenyalat que el seu partit no ha fet cap declaració pública advocant per la provisionalitat i la posició oficial la que s’ha manifestat avui. Respecte a si la continuïtat de Morera implica també ‘continuïtat’ en el Consell, ha posat l’accent que en aquest àmbit estan ‘en la prèvia del què‘ i encara queden pendents ‘el què, el com i el qui’. Així, sobre si no hi ha pressa per a la formació de govern, ha apuntat que ara ‘no hi ha pressa, no hi ha corruptes als qui tirar de les institucions’, i la voluntat és ‘treballar molt bé el què” com a programa de govern. S’emprarà, ha dit ‘el temps necessari, no més del que es necessiti’. A més, ha destacat la seva ‘capacitat d’acord’, que és ‘ràpida i eficaç’, ha dit, posant d’exemple l’aconseguit en la reunió d’avui.

Summary: Enric Morera tornarà a presidir les Corts


Els batlles i les comunitats de Regants del delta de l’Ebre han fet una crida contundent i agònica a les administracions perquè posin recursos i calendari a les mesures que han consensuat per frenar la regressió de la plana deltaica, ara que el temporal ha evidenciat com mai la seva fragilitat. En la presentació del Pla Delta de la Taula de Consens i davant de nombrosos representants polítics han exigit actuacions immediates per no convertir els habitants del Delta ‘en els primers refugiats climàtics d’Europa’. Proposen una solució estructural que implica fer arribar més sediments, complementada amb més sorra a les platges, la millora dels sistemes dunars i saladars, fer els camins de guarda per protegir les badies o dics submergits. El president de la Generalitat, Quim Torra, s’ha compromès a actuar, ‘sense embuts, amb urgència i emergència’ perquè el temps per al Delta s’acaba. El president ha defensat que els efectes ‘sense precedents’ del temporal requereixen ‘solucions sense precedents’ per remeiar ‘amb esforç, la indeterminació de totes les administracions fins ara’. Torra ha entomat la petició de treballar un pla d’acció, un calendari i un pressupost que caldrà consensuar amb el govern espanyol. El subdelegat del govern espanyol a Tarragona, Joan Sabaté, ha reiterat ‘la sensibilitat’ de l’executiu estatal amb els problemes del Delta i ha defensat que aquesta acció que se’ls reclama ‘ha de ser la definitiva’. ‘Ens en sortirem’, ha defensat.

Summary: Crit agònic del Delta a les administracions per evitar ‘ser els primers refugiats climàtics d’Europa’


La consellera de Governació i Relacions Institucionals de la Generalitat de Catalunya, Meritxell Borràs, ha donat les xifres definitives del vot exterior per correu. Dels 14.781 votants, un 63,7% va donar suport a l’independentisme. Junts pel Sí ha estat l’opció majoritària dels votants a l’exterior, amb 7.894 paperetes del total, un 53,72%. La CUP és la segona candidatura amb més suport: 1.526 vots (10,39%). A continuació ve Ciutadans (1.429, 9,73%), seguida de Catalunya Sí que es Pot (8,38%), el PSC (6,98%), el PP (5,81%) i Unió (2,89%). Així doncs, l’escrutini final de les eleccions de diumenge, una vegada comptats els vots dels catalans residents a l’estranger, no ha donat el diputat número 63 a Junts pel Sí. Aquest diputat, se’l disputava a la circumscripció de Barcelona amb el Partit Popular, que finalment mantindrà els vuit escons. Junts pel Sí té 32 diputats a Barcelona i necessitava 15.000 vots més per a sumar-ne un altre. Però el total de votants des de l’estranger d’aquesta demarcació era de 16.402 i finalment han votat la formació 5.678. Aquest diputat de més hauria estat molt important per a Junts pel Sí, perquè amb 63 diputats Artur Mas hauria pogut ser investit president de la Generalitat amb majoria simple i no hauria hagut de dependre dels diputats de la CUP. Un de cada tres sol·licitants no pot votar Un de cada tres residents a l’estranger que van sol·licitar el vot per correu no ha pogut votar finalment, perquè quasi 7.000 paperetes es van quedar pel camí. La consellera Borràs ha evitat de parlar d’intencionalitat política, però va lamentar que l’estat espanyol hagués vulnerat de manera flagrant un dret bàsic ciutadà. ‘En democràcia el vot és sagrat. Impedir-ne molts no és democràcia’, va dir. I demanà a Europa que prengués nota de la situació. En total, únicament el 7,5% del cens estranger ha participat en aquestes eleccions.

Summary: El vot exterior per correu, encara més independentista


El Tribunal Suprem espanyol ha denegat la suspensió de la condemna d’inhabilitació d’un any i un mes a l’ex-portaveu del PDECat al congrés espanyol, Francesc Homs, condemnat per un delicte de desobediència greu. Així mateix li ha comunicat que tampoc no pot optar a ser eurodiputat. Després de saber la sentència, Homs havia demanat de suspendre la condemna fins que el Tribunal Constitucional espanyol no s’hagués pronunciat sobre el seu cas. L’alt tribunal diu que no hi ha cap dubte que la pena d’inhabilitació inclou la impossibilitat d’exercir càrrecs públics electes o funcions de govern en qualsevol àmbit, incloent-hi les institucions europees. El Suprem admet que és la Junta Electoral Central l’òrgan competent per a totes les qüestions relacionades amb les llistes electorals, però recorda que els candidats han de complir l’exigència de no haver estat condemnats, encara que la sentència no sigui ferma, per delictes de rebel·lió, terrorisme, contra l’administració pública o contra les institucions de l’estat.

Summary: El Suprem espanyol refusa de suspendre la condemna a Homs i li comunica que tampoc no pot ser eurodiputat


La mare, tota la vida altertant-te del perill de parlar amb estranys que poden oferir-te alguna substància perillosa. El pare, dia i nit recordant-te la importància de no beure de gots de desconeguts quan surts de festa. El Ministeri de l’Interior, invertint grans quantitats de diners en missatges publicitaris contra les drogues. Amb el món sencer posant el focus en substàncies com el cànnabis, l’èxtasi, l’heroïna o l’LSD, qui podria arribar a pensar que el perill també fos en els dònuts que ens mengem per esmorzar o en el pa blanc que en tants i tants àpats ens acompanya? En els últims anys, els aliments ultraprocessats han aconseguit ser els grans protagonistes de la dieta humana: pizzes, refrescos, sopes instantànies, congelats, nuggets… Productes elaborats a través de procediments industrials on s’utilitzen saboritzants, additius i colorants. Acostumen a ser ingerits amb facilitat perquè formen part de la distribució comercial de qualsevol supermercat, normalment potenciada per una publicitat que per a molts és qualificada d’enganyosa. Davant d’aquestes circumstàncies, és possible identificar-los? Carlos Monteiro, professor de Nutrició i Salut Pública a la Universitat de Sao Paulo, ho explica a través de l’anomenat sistema NOVA. L’espiral del silenci El dietista, nutricionista i creador de la pàgina web Realfooding Carlos Ríos informa que en el grup dels ultraprocessats trobem més del 80% dels comestibles que es venen als supermercats. Les grans multinacionals com Bimbo, Coca Cola, Gallina Blanca, Pepsico, Nestle, Grefusa o Ferrero es troben adherides al Pla d’Hàbits de Vida Saludables del Ministeri de Sanitat. Ara bé, és Bimbo realment un bon exemple de dieta saludable sent propietària de marques com Donuts i Bollycao? O Gallina Blanca comercialitzant els Yatekomo? Per mitjà de les xarxes socials, Ríos fa temps que alerta d’una contradicció remarcable que posa en dubte la veracitat del sistema que ens envolta. ‘Ja no només és el desconeixement existent, sinó la presència de lobbies influents que porten tota la vida dient-nos què és saludable i què no ho és’, indica Ríos. En la mateixa línia, Monteiro recorda que ‘en menjar, nutrició i salut pública, el factor més important no és el dels nutrients ni el dels aliments, sinó que es fa amb aquests nutrients i aquests aliments abans que siguin comprats i consumits’. La nutricionista Andrea Sorinas considera que els productes ultraprocessats donen lloc a preparacions industrials comestibles elaborades a partir de substàncies derivades d’altres aliments. La principal conseqüència d’aquest fet és la formació de llargues llistes d’ingredients innecessaris i cap aliment complet. Sorinas informa que aquests ingredients solen portar un processament previ com pot ser la hidrogenació o fritada dels olis, la hidròlisi de les proteïnes o la refinació i extrusió de farines o cereals. ‘Una explotació alimentària carregada d’un gran nombre d’additius i de matèries primeres refinades’, critica la nutricionista. Javi Aoiz, estudiant de Nutrició Humana i Dietètica a la Universitat de Barcelona, postula que ‘ens trobem davant un problema de salut mundial que requereix consciència social’. Hi ha qui defensa el gravamen de les begudes ensucrades per tal de subvencionar, d’alguna forma, la fruita. El Ministeri d’Hisenda, contràriament, ha deixat paralitzada l’aplicació de l’impost sobre aquestes begudes, una possibilitat que es va portar a debat a finals del 2016 i que pel moment només té vigència a Catalunya. Per què costa tant donar la veu d’alarma davant d’un problema comú com aquest? El conjunt de factors influents en el creixent protagonisme dels ultraprocessats ha afavorit l’aparició de franquícies comercials com Herbalife o Naturhouse, les quals treballen el control o la pèrdua de pes a partir de complements o substitutius alimentaris. Vanessa Cobos López, coach de nutrició a Herbalife, comenta la responsabilitat de l’empresa a l’hora de treballar amb els clients: ‘a Herbalife dissenyem un tractament dietètic totalment personalitzat en funció de la persona i les seves necessitats. La major part de les dietes incorporen batuts amb 114 nutrients i 20 vitamines essencials per a la salut’. L’Àlex Llopis, antic client d’Herbalife, assegura estar totalment satisfet amb el resultat: ‘he substituït certs aliments perjudicials per al meu cos per un batut que m’aporta proteïnes. Tot això sense oblidar la importància de fer esport, beure molta aigua i mantenir una dieta equilibrada’. Fa poc més d’un any, l’empresa comercial Netflix va treure a la llum un documental anomenat Betting on zero on es parlava d’Herbalife com una empresa de suplement nutricional artificial acusada de fomentar un esquema piramidal. El documental revela que qualsevol persona passa a formar part d’aquest tipus de franquícies sense la necessitat d’estar qualificada o tenir experiència prèvia. A més, a través del documental, el Ministeri de Sanitat alerta del perill de prendre substitutius alimentaris amb capacitat d’efecte rebot. Isa Villena Blanco, exclienta d’Herbalife i Naturhouse, considera aquestes empreses ‘negocis potents amb un bon màrqueting al darrere’. La seva història és un bon exemple de la importància de tenir força de voluntat i una ment activa a l’hora de mantenir-se en forma. Si vols fer com ella, pots descarregar-te aquest horari setmanal per controlar els aliments que ingereixes. La nutricionista Solinas puntualitza que ‘un dejuni intermitent o un pla detox en moments puntuals poden ser beneficiosos’, ara bé, ‘alimentar-se setmana rere setmana amb batuts artificials o no deixar d’ingerir ultraprocessats pot tenir conseqüències perjudicials a llarg termini’. Quines són aquestes conseqüències de les quals parla Solinas? El poder de les xarxes socials Històricament, el contingut televisiu i, molt especialment, el publicitari, ha tingut connotacions negatives en tant que vehicle canalitzador d’una mala alimentació. Andrés Molina, assessor de salut, considera que, un temps enrere, passar molt de temps veien la televisió suposava un augment del consum de les begudes ensucrades i la brioixeria. ‘La temàtica propagandística no ha canviat massa en els últims anys, però sí que és cert que hi ha hagut un petit gir incentivat per Internet’, postula Molina. Les xarxes socials juguen un rol fonamental a l’hora de conscienciar sobre els perills que comporta un consum abusiu de productes ultraprocessats. Sergio Peinado, entrenador personal popular a Youtube, defineix el paper d’Internet com el d’un ‘mitjà canalitzador de continguts; una eina per arribar a un gran nombre de persones les quals necessiten aprendre estratègies òptimes de la mà de professionals’. Comptes d’Instagram com el de Peinado, Ríos o també Aitor Sánchez, autor del llibre nutricional Mi Dieta Cojea, s’han convertit en aparadors alimentaris per què els usuaris puguin tenir més fàcilment al seu abast tota la informació nutricional necessària per poder portar una dieta equilibrada. L’impacte d’aquests perfils ha estat tan gran que mitjans de comunicació com La Vanguardia o El Español ja utilitzen com a fonts fiables d’informació a Ríos o Sánchez, entre d’altres. Professionals especialitzats en nutrició i dietètica que informen milions de persones des de casa seva. ‘És tota una revolució. De cop i volta, pots saber què necessites per baixar de pes sense necessitat d’acudir a cap consulta’, indica Isa Villena. Per tant, sembla que els papers s’han canviat i qui ara ens alerta dels perills de la nostra alimentació no són la mare, el pare o el Ministeri d’Interior, sinó els influencers nutricionistes els que ens guien en com fer una bona compra a Mercadona o com preparar un bon àpat sense introduir ultraprocessats innecessaris per a la nostra salut. Un tema cada cop més controvertit però del que s’ha d’informar per totes les vies possibles per tal de demostrar les conseqüències nocives dels ultraprocessats que ens envolten. I ara, sabríeu dir quins d’aquests aliments són ultraprocessats i quins no?

Summary: Els ultraprocessats: menjar artificial?


El Consell General del Poder Judicial (CGPJ) ha obert unes diligències informatives per investigar si el magistrat del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC) Joan Manel Abril està incorrent en dilacions indegudes en la instrucció de la causa pel procés participatiu del 9-N oberta contra l’ex-president de la Generalitat Artur Mas, l’ex-vice-presidenta Joana Ortega i l’ex-consellera Irene Rigau. L’obertura de la investigació arriba després de la queixa presentada per l’organització ultradretana Manos Limpias, que exerceix l’acusació popular. Després del 9-N, la fiscalia va trigar unes setmanes a presentar la querella, però algunes entitats com Manos Limpias, UPyD o sindicats policials jo ho havien fet anteriorment. El TSJC va admetre a tràmit bona part de les querelles i les va unificar el febrer del 2015. Durant les següents setmanes i mesos, el magistrat instructor va sol·licitar diversa documentació a la Generalitat a petició de les parts acusadores. No va ser fins a l’estiu que va citar a declarar els primers testimonis i fins a finals de setembre no va posar data per a la declaració dels tres encausats, que ho van fer a l’octubre. Segons ha informat ‘El Español‘ i han confirmat a l’ACN diverses fonts judicials, Manos Limpias va presentar la queixa el 29 de desembre. El CGPJ l’ha tramitat i ha obert unes diligències informatives, dins les quals s’ha demanat al magistrat Abril i al secretari judicial un informe sobre les diligències i tràmits que s’han fet durant aquests mesos. Segons aquesta organització ultra, Abril alenteix el procediment judicial per ‘protegir certs interessos polítics’ i permetre que els encausats declaressin després de les eleccions del 27-S. Així, creu que els delictes són molt greus i que Catalunya podria incórrer en futures desobediències al Tribunal Constitucional espanyol. A més, recorda que la Sala Civil i Penal del TSJC no té una càrrega de treball excessiva.

Summary: El poder judicial espanyol investiga el magistrat del 9-N per la seva suposada ‘lentitud’


La crisi del PSOE s’accentua i els dos bàndols s’agafen fort als estatuts del partit, interpretant-los de maneres diferents. Pedro Sánchez s’aferra al càrrec de secretari general i s’ha reunit avui amb els membres de l’executiva que no han dimitit a la seu de Ferraz. En comptes de dissoldre-la i cedir el timó a una comissió gestora, el secretari general ha anunciat que convoca un comitè federal aquest dissabte, en el qual proposarà celebrar un congrés extraordinari al 12 de novembre (la seva idea, abans de la crisi del partit, era fer-lo el desembre). En un comunicat, la direcció insisteix que està complint ‘estrictament els estatuts i normes del partit’ i fa ‘una crida inequívoca a la serenitat i la calma de tot el partit ara mateix inèdits en la vida interna del PSOE’. A més, agraeix el ‘comportament exemplar dels seus militants’.

Summary: Sánchez no cedeix i avança el congrés extraordinari del PSOE al novembre


Antoni Noguera (Palma, 1979) és el nou coordinador de Més per Mallorca. No és cap nouvingut a la política. Entre el 30 de juny de 2017 i el 15 de juny de 2019, va ser batlle de Palma gràcies a un pacte amb el PSIB. Provinent del PSM, on va ser secretari general de les joventuts del partit, ara encapçala Més per Mallorca en un moment complicat. Quan va presentar la candidatura, va dir que a Més li faltava profunditat ideològica. En aquesta entrevista explica què farà i com. —Temps de canvis? —L’objectiu d’aquesta nova etapa té tres pilars. En primer lloc, constituir-nos com a partit o federació. Actualment, Més per Mallorca som encara una coalició de partits. Si volem que Més sigui un actor de futur, ens hem de convertir en un partit o una federació. Hi ha una segona qüestió clau, que és que al nostre partit li falta profunditat ideològica. I la tercera, que aquests dos anys que vénen puguem fer unes primàries per a elegir els candidats a les principals institucions del país. —Més profunditat ideològica, què vol dir? —Hem de reforçar cinc eixos del nostre projecte polític. El primer, l’ecologisme. Nosaltres hem estat el partit verd més important de les Illes Balears, i hem de continuar fent polítiques verdes fins a les darreres conseqüències. En segon lloc, com a partit sobiranista, el dret de decidir ha de ser central en la nostra acció política, però hem de plantejar un sobiranisme més inclusiu per arribar a nous col·lectius. —També voleu eixamplar la base? —Exactament. I ho farem amb el tercer punt, fent polítiques d’esquerres, innovadores, modernes i europees, com les que hem fet darrerament amb la llei del canvi climàtic i l’impost de turisme sostenible. Hi ha una quarta qüestió, proposar un nou model econòmic, que per a un país que viu del monocultiu turístic ha d’anar vinculat a l’economia social i a l’economia verda. I la cinquena pota del nou projecte és reivindicar el feminisme com a eix central de la política. —El sobiranisme és sinònim d’independentisme? —A Més hi ha molta diversitat. És un partit amb persones que vénen de l’esquerra verda i també de l’independentisme. Convivim molt bé amb aquesta diversitat i ens uneix a tots el dret de decidir dels pobles. —Esteu satisfet de l’acord amb el PSIB per al govern? —Més per Mallorca ha de ser al govern sempre que el govern es pugui adaptar al que nosaltres defensem. Si plantegem un procés de rearmament ideològic, hem de saber si entrar en un govern és coherent amb aquest relat i amb aquest aprofundiment. Nosaltres aportem un valor afegit als governs d’esquerres. Tot i els problemes que hi va haver en la legislatura, vam ser els qui vam encapçalar les polítiques més innovadores, més valentes i més transformadores, com la llei del canvi climàtic i l’impost de turisme sostenible, però també la llei de residus, la llei de fosses comunes i la de memòria històrica. A partir d’aquí, és evident que nosaltres hem d’aspirar a governar, però dins aquestes negociacions de pacte de govern, ha d’haver-hi algunes qüestions inherents a la nostra formació política. —Hi ha hagut topades en el govern, com quan es discutia la dotació pressupostària de l’Oficina pels Drets Lingüístics i la futura llei d’educació. —Mireu, jo fins als 18 anys vaig ser castellanoparlant. Ma mare és de Jaén, mon pare feia molta feina i la llengua vehicular a casa era el castellà. Si no hagués estat per l’escola, que per jo és l’eina d’integració més important del país, no parlaria català. La llei d’educació ha de blindar el català com a llengua vehicular. —El projecte presentat pel conseller d’Educació no estableix aquest blindatge. —El projecte és al parlament, en exposició pública, ara les entitats hi poden fer esmenes i nosaltres volem proposar un gran procés de participació per a canviar la llei en tres aspectes. En primer lloc, que el català sigui la llengua integradora del país. El segon, el desenvolupament de l’educació de 0 a 3 anys i, en tercer lloc, mesures per a combatre el fracàs escolar. Les Balears són un dels territoris de l’estat amb més fracàs escolar i això s’ha de revertir. El català és imprescindible i serà una condició sine qua non per a donar suport a la llei. —També hi ha hagut discrepàncies per la distribució dels fons recaptats per l’impost de turisme sostenible. —L’origen de l’impost de turisme sostenible és retornar als ciutadans tot allò que significa la petjada turística. És veritat que, enguany, s’ha desviat d’aquesta essència i ha anat a tapar alguns projectes infrafinançats del pressupost de la comunitat, perquè tenim un mal finançament de l’estat. Nosaltres reivindiquem que l’impost de turisme sostenible torni a la seva essència, que vagi destinat a projectes ambientals. —El fet que el PSOE governi a Espanya fa que la presidenta Armengol sigui menys exigent amb Madrid amb qüestions com el finançament? —Encara no hi ha govern. Si n’hi ha –perquè s’ha iniciat el diàleg i s’ha encarrilat la solució al procés català–, si Pedro Sánchez és president, demanem més exigència a la presidenta Armengol, no només en paraules, sinó en fets. S’ha de desenvolupar el Règim Especial Balear, sobretot en afers fiscals, infrastructures hídriques i en mobilitat sostenible. Hi ha qüestions que per a nosaltres són inajornables. —Més per Mallorca es va reunir amb ERC per incloure l’agenda balear en les negociacions per a la investidura. Com es fa això? —Si finalment hi ha aquesta taula de diàleg i hi ha un principi d’acord, ERC introduirà els temes que afecten les Illes. Tenim un diàleg fluid amb ERC, compartim que hi ha d’haver una taula de diàleg. D’acord amb les converses que hi hem tingut, tant per a la investidura com per als pressupostos que hi hagi, hi haurà aquesta col·laboració i el plantejament comú de reivindicar l’agenda balear. És una manera molt sana de fer país. —Penseu que ERC facilitarà la investidura? —Si PSOE i Podem es creuen de debò que són un govern progressista, i que opten per fer una altra política d’estat, han de dialogar. El problema més important que ha tingut l’anomenada democràcia espanyola és el procés català i això requereix una taula de diàleg. Si no es fa, serà una investidura fallida.

Summary: Antoni Noguera: ‘Si no hagués estat per l’escola, jo no parlaria català’


El portaveu de Compromís al Senat, Carles Mulet, ha denunciat el nul interès del president del PP Pablo Casado per a ‘donar compliment a la resolució emesa per l’Assemblea Parlamentària del Consell d’Europa d’investigar les activitats presumptament corruptes del representant del PP i ex-president d’aquest òrgan, Pedro Agramunt’. La resolució reclamava de ‘prestar-hi la màxima atenció i adoptar mesures per investigar i aclarir les acusacions que hi recauen’. El detonant de l’expulsió d’Agramunt va ser l’acusació per greus casos de corrupció internacional d’un l’equip independent d’investigació sobre la corrupció de l’Assemblea Parlamentària del Consell d’Europa (PACE) que, en un demolidor informe, l’acusava de deixar-se subornar pel règim d’Azerbaidjan ‘a canvi d’emparar les polítiques d’aquest estat totalitari davant la comunitat internacional’. Mulet recorda que han transcorregut els mesos i, tot i que ho va requerir la Mesa de les Corts i que també ho reclama Compromís, no s’ha fet res per a censurar la vergonyosa actuació d’aquest parlamentari del PP, que va córrer a alinear-se amb el PP de Pablo Casado per poder continuar sota l’empara d’aquesta formació trufada de corrupció’. El portaveu dels valencianistes al Senat ha lamentat la ‘nefasta imatge davant les institucions europees’ que projecta el Senat del PP, de Pablo Casado i d’Isabel Bonig, ‘en una càmera que volen controlar com siga, arribant a ordenar a Vox que no es presente a les eleccions si cal, o emparant casos de clara corrupció que van portar al Consell d’Europa a retirar la confiança en el parlamentari valencià’.

Summary: Compromís critica el nul interès de Casado per a prendre les mesures sobre Agramunt exigides pel Consell d’Europa


Donald Trump ja és oficialment el 45è president dels Estats Units. El polèmic multimilionari republicà ha pres el relle a Barack Obama a la Casa Blanca després de prometre el càrrec al Capitoli. Trump ha promès el càrrer sobre dues biblies i arriba a la presidència amb una popularitat molt baixa: menys d’un 40% dels nord-americans l’aproven. Aquest és el moment en què Donald Trump ha jurat el càrrec: Podeu seguir en directe l’acte a continuació: Ciutat blindada Washington és avui la ciutat més segura del planeta, si tenim en compte les mesures que s’han pres. Milers d’efectius de les forces de seguretat maldaran per evitar qualsevol incident i les autoritats han tancat una àrea d’uns vuit quilòmetres quadrats per crear una bombolla de seguretat al voltant de l’acte. Es preveu que hi hagi prop d’un milió d’assistents. Hauran de passar per un estricte control de seguretat que inclou la prohibició de més de quaranta objectes (armes, artefactes incendiaris, drons, motxilles, globus, tambors, mànecs de selfie…). Ara per ara, no hi ha amenaces específiques o creïbles pel que fa a la presa de possessió, però les forces de seguretat nord-americanes reconeixen que estan preocupades pel risc de ‘llops solitaris’, persones que s’han radicalitzat i que actuen pel seu compte. Presa de possessió marcada pel boicot i les protestes Donald Trump suscita sentiments radicalment oposats i alguns grups contraris al president electe ja han convocat manifestacions i protestes avui i demà. Una de les mobilitzacions contra Trump que ha pres més força ha estat la Marxa de les Dones, que es farà demà i que aspira a aplegar unes 200.000 persones. Avui, un grup favorable a la legalització del cànnabis vol repartir més de quatre mil cigarrets de marihuana entre els assistents a la presa de possessió, en protesta per la posició del futur fiscal general, Jeff Sessions, contrària a la legalització. També s’ha confirmat que una cinquantena de congressistes demòcrates no assistiran a l’acte. Molts han dit que s’estimaven més quedar-se als seus districtes, amb els votants, i no ‘perdre el temps’ a Washington. També milers de persones han ocupat ponts d’arreu del món com a protesta contra Trump: ‘Construïm ponts, no murs‘, n’és el lema. Horari de la jornada A primera hora del matí (hora de Washington), és tradició que el futur president i la seva família esmorzin a la casa de convidats del president. Després assisteixen a un acte religiós privat i, seguidament, el president electe i el sortint es reuneixen amb les esposes respectives a la Casa Blanca. És costum que els dos líders vagin junts per l’avinguda de Pennsilvània fins al Capitoli. Quan allà siguin quarts de dotze, començarà la cerimònia de jurament. L’acte comptarà amb la presència de funcionaris nord-americans, mandataris i dirigents religiosos vinculats a Trump i també amb actuacions musicals. A migdia (aproximadament a les sis de la tarda a Catalunya), Donald Trump jurarà el càrrec i pronunciarà el seu primer discurs presidencial. Li prendrà jurament el jutge John G. Roberts, mentre Trump posa la mà sobre dues bíblies. Amb el nou president al càrrec, la família Obama s’acomiadarà i se n’anirà. Havent dinat, es farà la revisió de les forces armades nord-americanes, la desfilada inaugural des del Capitoli per l’avinguda Pennsilvània cap a la Casa Blanca. Donald Trump i el vice-president, Mike Pence, encapçalaran la marxa amb milers d’oficials que representaran cada branca de l’exèrcit.

Summary: Donald Trump es converteix en el nou president dels Estats Units


El portaveu del PP al senat espanyol, Ignacio Cosidó, ha assegurat als seus companys de cambra que controlaran el tribunal que ha de jutjar l’1-O ‘des de darrere’. En un xat amb els senadors del PP publicat pel diari digital El Español, Cosidó justifica el pacte amb el PSOE per configurar el Consell General del Poder Judicial (CGPJ), de manera que el PP té nou vocals i la presidència i els socialistes els altres onze vocals. ‘És a dir, obtenim el mateix numèricament però posem un president excepcional, un gran jurista amb una capacitat de lideratge i autoritat perquè les votacions no siguin 11-10, sinó acostades al 21-0. I a més controlant la sala segona des de darrere i presidint la sala 61’, subratlla. També recorda que la sala segona, la penal, és l’única competent per a jutjar diputats, senadors i membres del govern, i que la 61 és la sala especial que té entre les seves atribucions il·legalitzar partits polítics, com en el cas d’Herri Batasuna, diu. Pel que fa a alguns vocals que corresponen als socialistes, com José Ricardo de Prada, que va jutjar el cas Gürtel, Cosidó al·lega que el pacte previ amb el PSOE implicava no posar vets a noms per no eternitzar la renovació. ‘En qualsevol cas, treure De Prada de l’Audiència espanyola és bo, millor de vocal que no pas posant sentències contra el PP’, etziba. ‘Ha estat una jugada estupenda que he viscut des de primera línia. Ens jugàvem les renovacions futures de dos terços del Suprem i centenars de nomenaments en el Poder Judicial, vitals per al PP i per al futur d’Espanya’, acaba dient Cosidó. ‘La divisió de poders a Espanya és un miratge’ El president de la Generalitat, Quim Torra, ha dit que aquest escàndol demostra que la justícia espanyola és un mercadeig entre el PSOE i el PP, cosa que fa que l’estat de dret i les llibertats no siguin garantits per a cap ciutadà. ‘No hi ha independència judicial, ni imparcialitat, ni integritat’, ha dit a Twitter. Una altra evidència que a l’estat espanyol la justícia és un mercadeig entre el PSOE i el PP i que l’estat de dret i les llibertats no estan garantides per a cap ciutadà. No hi ha independència judicial, ni imparcialitat ni integritat.https://t.co/4GQRX6kJRw — Quim Torra i Pla (@QuimTorraiPla) 19 de novembre de 2018 El vice-president del govern, Pere Aragonès, creu que els missatges del portaveu del PP al senat espanyol demostren que ‘la divisió de poders a Espanya és un miratge.’ En un piulet, Aragonès també critica que Cosidó es vanti dels tripijocs del partit al Consell General del Poder Judicial. El portaveu del PP al Senat es vanta de controlar el tribunal que jutjarà els encausats per l’1-O:”Controlaremos la Sala Segunda desde detrás"Posa paraules al que ja sabíem: que la divisió de poders a Espanya és un miratge. https://t.co/AlaHK7cWt8 — Pere Aragonès 🎗 (@perearagones) November 19, 2018 El president Puigdemont ha ironitzat sobre l’escàndol i ha piulat: ‘Les típiques coses que defineixen una democràcia exemplar.’ Les típiques coses que defineixen una "democràcia exemplar" https://t.co/tuK3iqbW6a — Carles Puigdemont (@KRLS) November 19, 2018 D’una altra banda, el president del parlament, Roger Torrent, s’ha preguntat a Twitter: ‘Quan apel·len a la separació de poders per dir que no poden acabar la repressió es refereixen a això?’ Quan apel·len a la separació de poders per dir que no poden acabar amb la repressió es refereixen a això? https://t.co/SuE6ZpRD2O — Roger Torrent 🎗 (@rogertorrent) November 19, 2018 La indignació dels advocats Els advocats involucrats en la defensa dels presos polítics i exiliats també han reaccionat a l’escàndol sobre el control del tribunal de l’1-O. Jaume Alonso-Cuevillas ha dit a Twitter que les maniobres que exposa Cosidó no són pròpies de règims democràtics. Escandaloso ! Controlar los tribunales en beneficio propio no es propio de regímenes democráticos "Controlaremos la Sala Segunda desde detrás": el 'whatsapp' de Cosidó justificando el pacto con el PSOE en el CGPJ https://t.co/zaX9L33JL3 — J. Alonso-Cuevillas (@JaumeAlonsoCuev) November 19, 2018 Per una altra banda, Gonzalo Boye ha assegurat que els missatges de Cosidó revelen que el CGPJ i el Suprem responen a interessos polítics. I ha assenyalat el magistrat Manuel Marchena com l’home del PP destinat a controlar el Suprem i la justícia espanyola. Estos mensajes revelan, entre otras cosas, que: 1.- A Pedro Sanchez le han colado un gol, 2.- El CGPJ y el Supremo responden a intereses políticos, y 3.- Marchena es el hombre del PP para el control del Supremo y de la Justicia, https://t.co/8Q4eq2NZhL — Gonzalo Boye (@boye_g) 19 de novembre de 2018

Summary: Escàndol per la revelació de la pretensió del PP de controlar ‘des de darrere’ el tribunal de l’1-O


A Joan-Lluís Lluís no li agrada que el tractin d’escriptor del nord, que li posin l’etiqueta fàcil, però ens explica el nostre nord i el seu d’una manera que ens entra pels ulls i per la pell. Guanyador de l’últim Sant Jordi, presenta novel·la de luxe: Jo soc aquell que va matar Franco. Amb final explicat al títol, la novel·la es llegeix amb emoció perquè hi ha intriga i bellesa a cada paraula. On seríem si Franco s’hagués decidit a entrar a la Segona Guerra Mundial al costat de Hitler i Mussolini? Seríem independents? El sud i el nord no seríem separats per cap frontera? Churchill ens hauria ajudat a ser independents? Juntament amb aquestes preguntes de trama històrica, hi trobem el relat d’un nens que són humiliats sense pietat fins que no abandonen el català, amb tota la crueltat; o descobrim que menjar unes cireres pot ser la cosa més bella del món. Joan-Lluís Lluís fa literatura i ens parla de la traïció d’Europa per mitjà d’un personatge ingenu, que acaba fent d’heroi sense ser-ho. Potser el seu personatge fa com ell, d’antiheroi en un món que desapareix, un món que sovint no mirem o ignorem com si la seva realitat devastada ens fes por. Ell ens l’ensenya sense adjectius que l’amaguin. —Matar Franco us ha provat? —Fantàstic!, encara que sigui una mort virtual, inútil i vana que no serveix a la realitat. Sempre m’havia costat moltíssim llegir o mirar coses on sortia Franco. Em causa un dolor molt agut. En canvi, em vaig adonar que podia escriure sobre Franco, a costa de matar-lo. Volia fer literatura, però també, clarament, a la novel·la hi ha un acte de venjança. —L’escenari que presenteu ho hauria canviat tot? —Per mi, allò que justifica la novel·la és la gran traïció dels aliats. És com ara, que vivim la gran traïció europea. Allò que va fer Europa és una traïció imperdonable, que no hauria passat si Franco hagués declarat la guerra als aliats. Faig una mica de política-ficció. Intento imaginar què hauria passat si Franco hagués declarat la guerra als aliats. Lògicament haurien entrat a Espanya i hi hauria hagut més morts, però probablement s’hauria restablert la democràcia i el destí de Catalunya –que és el que m’interessa en primer terme– hauria estat diferent. Potser amb Espanya o potser sense Espanya. En tot cas, diferent. —Hem de llegir la novel·la en clau d’actualitat? —No volia fer una novel·la d’actualitat, però l’actualitat hi és. Escrivim amb el que tenim ara. El que vivim ara ens permet d’entendre més bé el cinisme de França i Anglaterra a l’inici de la guerra civil fins al 1945. Crec que és igual, aplicat de manera diferent i amb un grau de violència diferent, però fonamentalment la naturalesa del cinisme i de l’egoisme és la mateixa. No ho he volgut retratar, però França va fer tant com va poder perquè els refugiats no entressin. Finalment va quedar desbordada i va haver d’obrir les fronteres, però ho va fer a desgrat seu. Com avui. És a desgrat seu que la Unió Europea diu que no s’ha d’utilitzar la violència. Ho diuen d’una manera arrogant i cínica insuportable. —La venjança sovint és molt recaragolada, a la vostra novel·la és senzilla i diàfana, gairebé pura. —El protagonista no és gens pre-fabricat per cap acció heroica, sinó que és un cúmul de circumstàncies que fan que es trobi en contacte directe amb Franco. No ho té previst, no ho vol, no li interessa, però ho assumeix. Franco ataca França i els avions maten la seva estimada al camp d’Argelers i decideix que vol actuar contra els franquistes. No en té prou amb allò que fins ara li havia permès de viure, que eren els llibres i els diccionaris. —Quan vau descobrir l’existència dels camps d’Argelers? Com es viu des de Perpinyà l’existència d’aquests camps de refugiats? —Els vaig descobrir molt tard. L’any 1984 va sortir a Perpinyà un llibre sobre els camps, en francès, que es deia Vous avez la memoire oculte, i era fet per tres periodistes amb molts retalls de premsa i moltes fotos. Jo el vaig veure uns quants anys més tard i va ser com una bufetada. Ningú no ho sabia i si algú ho coneixia no en parlava mai. Hi havia molta vergonya perquè la gent del nord no s’havia comportat gaire bé. —Al llibre el retrobament de la gent del Vallespir i el Solsonès és tot un esclat d’emocions. —El Vallespir és una comarca per mi molt especial. Jo sóc del Voló, que és el primer poble del Rosselló, quan s’acaba el Vallespir. El Vallespir és una comarca molt potent, però molt complicada. Era una comarca rica i pròspera. El final de la prosperitat és el tractat dels Pirineus, que posa una frontera i de mica en mica tot s’enfonsa. Fa poc vaig parlar amb un noi de Ripoll que fa un any que viu al Vallespir i em va dir: m’encanta i em desespera. És exactament això, a mi el Vallespir m’encanta, m’apassiona, em desespera i m’entristeix. —Per què us desespera i us entristeix? —Perquè es va convertint en una comarca qualsevol del nord, totalment afrancesada. És inexorable. Com que ha estat geogràficament més allunyada perquè les carreteres eren dolentes, durant molts anys s’hi va mantenir una identitat i una realitat de la llengua catalana més potent que a les altres comarques. I això és molt llaminer. Quan ets al desert i trobes una bassa d’aigua, per més poca aigua que hi hagi te la beus amb ganes. Però això ara es va perdent. Queda aquesta idea que la gent del Vallespir té una manera de ser i prou. Si el destí d’aquesta comarca hagués estat un altre, segurament seria independentista. —Els pagesos són els que han conservat la llengua? —Els pagesos del nord són els últims que han abandonat la llengua, per una raó que malauradament la sociolingüística explica molt bé. Són els últims que van tenir un interès personal a adherir-se al nou projecte d’estat perquè eren la capa social més baixa, exceptuant els gitanos, que són a baix de tot i per això avui encara parlen català. —L’aiguat que descriviu de manera magistral vol simbolitzar el naufragi de la guerra? —És un episodi històric, tant com l’afusellament de Companys. Companys el maten el 15 d’octubre i el 16 comença l’aiguat. És un fet molt estrany, és una de les grans catàstrofes naturals d’Europa del segle XX. L’aiguat va ser de Perpinyà a Girona. M’imagino la gent de Girona, l’any quaranta, després de la derrota i t’arriba aquest aiguat que t’ho destrueix tot i el mateix dia saps que t’han matat el president… Devia ser una cosa tan terrible. Com s’ho van fer per sobreviure a tot això?. L’aiguat hi havia de ser perquè és un esdeveniment històric d’aquest temps. Per a mi la ucronia, el canvi de temps, comença l’11 de juny de 1940, quan decideixo que Franco declara la guerra als aliats. A partir d’aquí tots els esdeveniments històrics, tots, són inventats, tret de l’afusellament de Companys i l’aiguat. —A la novel·la, els nens eren castigats amb una medalla de fusta si parlaven en català i es deslliuraven del càstig si delataven els companys. Això passava de debò? —Sí, és documentat. Va passat fins que ja no va ser necessari. Ho van fer mentre els va fer falta, fins l’últim dia que hi va haver mainada que parlava català. Al poble on estic, fins a començament dels anys seixanta el mestre quan es passejava pel poble i sentia la mainada que parlava català n’apuntava el nom i l’endemà els castigava. —Això també ho van fer amb l’occità? —Sí, amb totes les llengües, amb variacions segons el lloc o segons la imaginació dels mestres. Per exemple, una escriptora em va explicar que en un poble d’Occitània els passaven sabó per la boca. No hi ha només la violència, sinó que també es feia servir la por, la difamació, la vergonya… totes les sensacions negatives ajuntades en un sol acte, d’impedir que un nen aprengui a parlar la seva llengua. —No sé gairebé res de la vostra vida. —Sóc d’una família transfronterera, amb una part quantitativament més important del Principat que no de Catalunya Nord. Del costat del meu pare, unes quantes generacions han anat a l’un costat de la frontera o a l’altre. El meu pare va néixer al nord de pares del sud, però va tornar al nord quan es va casar. Tinc una relació amb la llengua catalana més forta que la mainada de la meva generació, que havien nascut al nord. Quan jo era petit hi havia un percentatge notable de gent en la meva situació, famílies d’immigrants pobres de Catalunya que anaven al nord. —Catalans del sud immigrant a la Catalunya Nord? —Sí. És una cosa que s’ha esborrat de la memòria col·lectiva, però que va passar durant molts anys. Els catalans també se n’anaven per viure millor. De la meva classe n’hi havia cinc o deu que eren com jo. —Però parlàveu català? —De fet, fins a vint anys només parlava català amb el meu pare. Ell ens ho exigia, però el fil que em lligava al català era molt tènue, perquè el meu pare treballava molt i no hi era gaire i tampoc no li agradava parlar. En realitat jo he estat programat per l’escola francesa perquè aquest fil amb el català és trenqués. —Però no es va trencar, què va passar? —A setze anys m’adono que em falta una part de mi mateix. Eren els anys setanta i hi havia un microboom catalanista al nord. Hi havia cançó catalana –més que no pas ara– i em comença a interessar. I m’adono que Catalunya no és una cosa llunyana sinó que és una cosa en curs d’oblit. Vaig oblidant què és Catalunya i, gràcies al professor de castellà del Liceu –hi fèiem una hora de català que ell no cobrava–, descobreixo que hi ha poesia, que hi ha diccionaris, que hi ha una gramàtica… Jo no en sabia res. A casa meva només teníem el Patufet de Montserrat i un disc amb la cançó ‘Una vegada hi havia un rei que tenia el nas vermell’… Eren els únics productes escrits en català que teníem a casa. Llavors descobreixo que hi ha una infinitat de coses i que m’agraden i dic: ‘Oh!, val la pena.’ I em dic a mi mateix que he de saber parlar el català tan bé com el francès i a setze anys començo un procés de recuperació que encara no he acabat. Després de tants anys tinc un domini del francès superior al català. És un procés que sé que no acabaré mai. —Us va costar molt? —Quan sóc adolescent és difícil de dir que ets catalanista. Era molt malvist, fins i tot pels meus amics més propers. Quan parlàvem d’això ens enfadàvem. Deien que ser català a les portes del segle XXI era d’imbècils. —Aquest procés el feu tot sol? —Amb algun company que s’hi interessa una mica i el meu germà gran, que tenia discos de l’Elèctrica Dharma, Canet Rock…. Però, sí que en gran part és un procés solitari. —I veniu al sud? —De petit hi venia sovint, a l’estiu, quan feia vacances. Hi tinc molts cosins. Després, entre els 12 anys i els 23 no vaig passar la frontera. Descobreixo Catalunya quan ja s’ha recuperat el català. —I quan comenceu a escriure? —A tretze anys vaig decidir que seria escriptor, però en francès. Era l’única llengua que sabia escriure. No podia proposar-me d’escriure en català. Llegia molt en francès. El primer llibre en català el vaig llegir a dinou anys. Era Invasió subtil de Pere Calders, que el vaig comprar a Camprodon. Em va costar Déu i ajuda llegir aquells contes tan petits, tan bonics i simples. L’escriptura, la vaig començar a vint-i-quatre anys, quan era a Prats de Molló fent d’objector de consciència; em feien fer coses molt avorrides i necessitava un repte i vaig dir: ‘Deixo això del francès i escric en català. Serà més difícil, però serà més noble i més digne i més interessant.’ En francès jo sempre tenia molt bones notes a l’escola, era molt confortable. Escriure en català era molt àrid. —Les vostres influències literàries són franceses? —Molt menys que abans. Fins a trenta anys, vaig llegir molt en francès. —Quins eren els vostres autors? —Els meus autors eren internacionals traduïts al francès: Ismail Kadare, Steinbeck, Faulkner. França és un abocador de literatura mundial de molt bona qualitat. Hi havia bosses de llibres de vell que m’alimentaven com si estudiés a l’Ateneu Barcelonès. Els mercats de vell van ser el meu ateneu. —Us va costar publicar el primer llibre? —He de dir que gens. Jo no volia passar per una etapa prèvia a Perpinyà perquè el món real de la literatura catalana és a Barcelona. Per poder competir, mesurar-me, per saber què valia allò que escrivia, calia publicar a Barcelona, on no coneixia ningú. La primera novel·la, la vaig enviar a cinc editorials i n’hi va haver dues que em van dir que sí. Tot d’una em vaig trobar que havia de decidir què feia. Va ser molt violent, em faltaven punts de comparació. Era l’any 1993 i la vaig publicar a la Magrana. —Hi penseu, a vegades, per què escriviu? —Suposo que un dia ho hauria de posar per escrit. Escric, primer de tot, perquè sóc un lector. Vinc d’una família amb poca cultura, una família obrera. I quan vaig descobrir la literatura va ser increïble. Va ser com descobrir una cosa on podia submergir-me i anar a la meva com a lector. Em va agradar tant que vaig pensar: ‘Si t’agrada llegir també t’agradaria fer-ho’, i em vaig adonar que m’hi sentia bé. Escriure m’alimenta prou per a donar-me les forces per a poder fer aquesta cosa tan estranya que és viure. No viure d’esma, ni per inèrcia, sinó viure amb ganes de fer alguna cosa. —Diu en Joan Josep Isern que és una obra de maduresa, que és un llibre on es condensa tot el més genuí i bo de la vostra obra. —Tant de bo! —Hi esteu d’acord? —Això em fa pensar que és útil que els autors escoltem què diuen els lectors. I ho dic seriosament. Jo aprenc molt sobre les meves novel·les d’allò que em diu la gent. Siguin crítics professionals o lectors. No he pensat la novel·la com una mena de síntesi d’altres. Penso que potser té raó. M’agrada molt descobrir coses així. És agraït. —Al títol de la novel·la hi ha… —Ausiàs Marc… Hi ha aquella frase de ‘Jo sóc aquell que em dic Ausiàs March’ de Josep Piera, que va fer una biografia novel·lada, que es diu així. Trobo que és una manera molt bonica de dir: ‘Jo sóc aquest’. Jo hi he posat ‘aquell’. Era una manera d’injectar literatura en un tema que era tan fàcil de pensar que no n’hi podia haver, pensar que només hi havia una ficció amb clau actual. —Ah! Jo us volia comentar la supressió del diacrític. —Això és decisió de l’editorial. Ni m’ho van demanar. —Com ho veieu? —A mi em fa un mal al cor terrible la desaparició dels diacrítics, però sóc favorable a la desaparició dels diacrítics. —Sempre esteu entre dues aigües? —No ho faig expressament. Em fa mal el cor perquè sóc un sentimental, però hi estic a favor perquè crec que és bo simplificar la llengua de cara als qui l’aprenen, els nouvinguts. Cada vegada que m’han convidat a parlar de llibres a classes per a adults, tots sempre diuen és que el castellà és més fàcil. Hem d’intentar simplificar el català, fer-lo més fàcil. —Fins a quin punt arriba i remou a Catalunya Nord tot això que passa al Principat? —Remou més que no em pensava. Hi ha un escepticisme profund, de tipus jacobí, que vol que no es mogui mai cap frontera enlloc del món, perquè pensen que seria un desastre. Això sí, sempre a benefici de França. En general es pensa que no s’aconseguirà, però hi ha una bona part de gent que té ganes que passi. La gent quan acaba essent molt sincera diu: ‘Nosaltres no ho farem mai, però ells que ho facin.’ —A Catalunya Nord us llegeixen? —No, hi ha poca gent que llegeixi en català i fins i tot gent que en sap es pensa que no el sap llegir perquè no ho ha provat mai. És fàcil de passar tota la vida a Catalunya Nord sense haver vist mai res escrit en català. D’un llibre meu, si funciona bé, a tot Catalunya Nord se’n venen 250 exemplars, que és molt en relació amb les quantitats que es venen d’escriptors del Principat. —Sobretot és estrany perquè sovint parleu de coses que poden interessar molt a la gent del nord. —És esquizofrènic, perquè al nord pràcticament ningú no sap qui sóc. Fa dos anys o tres una revista del nord va fer una llista amb les cinquanta persones més influents de la cultura i jo no hi era… Jo no en discuteixo pas els criteris, però que de cinquanta no hi hagi cap escriptor que escrigui en català és estrany. Jo crec que és perquè no em coneixen. —Vaja, per què a París no us coneixen? Encara continuen escanyant tot allò que és català. No paren mai? —Mai. A vegades paren una mica i atorguen alguna cosa. Per exemple, legalment existeix l’ensenyament del català i és controlat, dirigit i finançat pel Ministeri d’Ensenyament. Però això són petites coses. Al costat d’això hi ha un moviment migratori tan fort de francesos cap a Catalunya Nord, que fa que no es pugui compensar. La població guanya entre 10.000 i 15.000 habitants cada any, des de fa més de vint anys. És moltíssim. La immensa majoria no saben res del català ni els interessa. Això és més potent que qualsevol petit regal que pugui fer el Ministeri d’Ensenyament. —Fa poc heu deixat d’escriure articles a VilaWeb. Necessitàveu parar? —Sí, per una necessitat interior pròpia per concentrar-me en projectes de creació personal. Em sap greu sacrificar VilaWeb però fer aquest article quinzenal era un desgast mental fort. —Parlar d’actualitat és més difícil que no es pensa el lector? —Per a mi és dificilíssim. És una cosa fins i tot dolorosa, perquè implica tenir idees molt clares sobre algunes coses. Implica renunciar als dubtes. Tendeixo a dubtar de tot, però quan escrius una opinió has d’apartar els teus dubtes, no pots fer de puta i Ramoneta intel·lectual. Llavors has d’apartar coses i per si de cas afirmar, i per a mi és esgotador Aquest article per a mi era una gran despesa d’energia, agraït d’haver-la feta, perquè em donava moltes satisfaccions, però necessito un descans. —Esperem que torneu. —Jo també. Podeu llegir la crítica de Joan-Josep Isern :‘Matar franquistes, matar Franco’ Si voleu comprar el llibre el trobareu a la botiga de VilaWeb

Summary: Joan-Lluís Lluís: ‘Matar Franco ha estat fantàstic!’


La vice-presidenta de la Generalitat Valenciana, Mónica Oltra, ha assenyalat que el seu govern ‘està més preocupat per atendre desemparats que per la unitat d’Espanya’. Oltra s’ha manifestat d’aquesta manera durant la roda de premsa posterior al ple del Consell i en ser preguntada per la vigília que ha organitzat l’arquebisbe de València convidant a resar ‘per Espanya i la seva unitat’ de cara al 27S. La vice-presidenta ha dit que l’església ‘està en el seu dret d’organitzar una vigília sobre els temes que cregui convenient’ però que li ha semblat més interessant la intervenció del Papa Francesc al congrés dels Estats Units sobre la necessitat de redistribuir riquesa i acollir refugiats i desemparats. Així mateix, preguntada sobre com valora el govern valencià les eleccions del pròxim diumenge, la vicepresidenta i portaveu de l’executiu ha dit que el Consell no ha fet cap valoració i que ‘no pensa entrar en campanya’. Mónica Oltra ha afegit que ‘la campanya electoral està a Catalunya i per molt que hagi traspassat les fronteres el Consell no va a entrar a la campanya catalana i no ha fet cap valoració’.

Summary: Mónica Oltra diu que no li preocupa la unitat d’Espanya sinó l’atenció dels desemparats


Si fa dos dies la vice-presidenta del congrés espanyol, Celia Villalobos (PP), va utilitzar els fills i néts d’andalusos que viuen a Catalunya d’arma electoral, ahir ho va fer el dirigent de Podem, Pablo Iglesias. En un míting a Rubí, acompanyat dels candidats de Catalunya Sí que es Pot, va dir unes paraules que van aixecar polèmica de seguida, i justament molts fills d’andalusos o d’extremenys el van acusar d’etnicista. Iglesias va dir: ‘Aquesta gent de barri que no vota ha d’ensenyar les dents; aquesta gent de barri que no s’avergonyeix de tenir avis andalusos o pares extremenys ha d’ensenyar les dents. No podeu consentir que us facin invisibles a Catalunya. Tothom a votar el dia 27. Aquestes classes populars han de treure el seu orgull de barri.’ Vegeu les declaracions en aquest vídeo: Heus ací algunes de les reaccions que va suscitar a la xarxa: Ya vale, no? Alguna manía especial en intentar dividir a los catalanes por su origen? Vengo de Zamora. Soy independentista @pablo_iglesias_ — DavidCUP #Tram92#όχι (@HiginiaRoig) September 9, 2015 Señor @pablo_iglesias_ soy hijo de andaluces, no tengo ningún problema en reconocerme como español y catalán pero votaré independencia. — Jose Rodríguez (@trinitro) September 9, 2015 Hola @Pablo_Iglesias_ aquí nieta de andaluces q votará independencia. Por ellos y por muchos como ellos. #27S #Cataluña — Miriam NogVeras 27S (@miriamnoguerasM) September 9, 2015 Em diu la meva sogra granadina que a les eleccions del #27S votarà CUP a la teva salut @Pablo_Iglesias_ — Jordi Borràs (@jordiborras) September 9, 2015 @Pablo_Iglesias_ ¿De verdad no te das cuenta de hasta qué punto es reaccionaria tu actitud? — Quim Monzó (@QuimMonzo) September 9, 2015 D’una altra banda, durant el míting, Iglesias va dir que era una ‘evidència’ que hi havia un gran nombre de catalans que volien una relació jurídica diferent amb l’estat i alguns altres que volien la independència, i també que la majoria estava ‘farta de la corrupció i les retallades’. En vista d’aquest panorama, Podem es va presentar com l’alternativa per a aconseguir aquest canvi, dient que són partidaris del dret de decidir i que començarien un procés constituent. Amb aquest objectiu, va dir que no calia ‘fer el ridícul’ com el ministre de Defensa, Pedro Morenés. La solució, a parer seu, és ‘escombrar’ els partits vells: ‘S’ha de fer fora els qui impedeixen que es facin els processos constituents per a solucionar la qüestió territorial, garantir els serveis públics i lluitar contra la corrupció.’ Segons ell, aquests partits són els que durant els darrers trenta anys ‘s’han posat d’acord per robar els ciutadans i coincideixen a les sucursals de Suïssa i Andorra’. Iglesias també va dir que Mas s’amagava darrere els progressistes i li va demanar: ‘Que doni la cara, que vagi als debats i encapçali la llista.’ Així mateix, va criticar la seva política perquè, segons ell, durant el seu mandat Catalunya s’ha convertit en ‘campiona en desnonaments’ i ha perdut metges i professors, entre més. Va demanar que se seguís l’exemple dels barcelonins en les eleccions municipals i va reclamar el vot per Catalunya Sí que es Pot. Però afegí que també calia mirar a les eleccions espanyoles: ‘Si no hi ha canvi a Espanya no pot haver-hi canvi a Catalunya.  Som aquí per a guanyar les eleccions a Mas a Catalunya i a Rajoy a Espanya.’ Així mateix, va respondre al cap de llista de Junts pel Sí a Girona, Lluís Llach, dient que sí que es podien comparar CDC i PP perquè ambdós lideren polítiques ‘que estafen el conjunt dels ciutadans’ i comparteixen ‘el respecte per Pujol’ i el menysteniment a les classes populars. Fou llavors quan va fer aquesta crida: ‘Que la gent de barri ensenyi les dents per no esdevenir invisibles a Catalunya. S’ha de treure orgull de barri, per enviar al “coffee shop” Mas i Rajoy.’

Summary: Pablo Iglesias utilitza els fills d’andalusos i d’extremenys d’arma electoral a Catalunya


La comissió mixta entre la Generalitat i el Ministeri de Transports espanyol ha fet la primera reunió per a analitzar i establir les bases per a la transferència del servei de Rodalia. L’objectiu és posar en marxa el pla de xoc que va anunciar el ministre espanyol José Luis Ábalos en el marc del Pla de Rodalia del País Valencià. La reunió s’ha fet a la conselleria de Política Territorial i ha estat presidida pel conseller Arcadi España i pel secretari d’estat de Transports, Mobilitat i Agenda Urbana, Pedro Saura. El president de la Generalitat, Ximo Puig, ja va anunciar que no acceptarien parlar de la transferència si no anava acompanyada de recursos suficients. Puig va admetre que aquests últims anys hi havia hagut una aposta per l’alta velocitat en detriment de la rodalia, que ha anat veient-se descapitalitzada dels mitjans materials i humans i que acumula retards i problemes permanents. Per això, el govern condiciona el traspàs al fet que vagi acompanyat de la dotació econòmica corresponent. El problema de la Rodalia ve de lluny. Només el 2019 es van anul·lar 7.593 trens de rodalia i de mitjana distància al País Valencià, vora 2.000 més que l’any anterior. Aquests últims cinc anys, els combois suprimits han superat els 20.500.

Summary: La Generalitat negocia el traspàs de la Rodalia vinculat al finançament


L’eurodiputada d’ERC Diana Riba hauria d’entrar dilluns al Parlament Europeu acompanyada d’Oriol Junqueras. Ho ha decidit la justícia europea i l’eurocambra, que ha reconegut a Junqueras tots els drets com a eurodiputat del 13 de juny ençà –incloent-hi la sessió constitutiva del parlament, el 2 de juliol, en què no va poder prendre possessió del càrrec per la decisió del Tribunal Suprem espanyol de mantenir-lo empresonat. El Suprem ha de resoldre ara d’acord amb la sentència del Tribunal de Luxemburg i malgrat els entrebancs que prova de posar la Junta Electoral espanyola ordenant-ne la inhabilitació. Riba atén la trucada de VilaWeb per a parlar de la situació de Junqueras, però també de Carles Puigdemont i Toni Comín. —Junqueras serà dilluns al Parlament Europeu? —Sí. Creiem clarament que hi ha de ser perquè hi ha una sentència del Tribunal de Justícia de la Unió Europea (TJUE) que ho diu i hi ha un Parlament Europeu que ho demana. Per tant, el dia 13 Junqueras ha de ser a Estrasburg. —Quin marge té el Suprem per a mantenir-lo empresonat? —Ens trobem amb aquesta mena de preguntes perquè fa dos anys que hi ha una repressió absoluta que ens fa dubtar si la justícia espanyola fa més política que no justícia. Si fem cada pas judicial com s’ha de fer, l’única cosa que pot fer el Tribunal Suprem és deixar lliure Oriol Junqueras perquè té immunitat i és eurodiputat. L’únic organisme que pot prendre-li aquesta condició és el Parlament Europeu. Hauríem de mirar enrere per a veure com hem arribat fins aquí. El Suprem, quan va fer les preguntes al TJUE, havia d’aturar tot el procés judicial. No va fer-ho i va continuar endavant, i ara ens trobem que han jutjat una persona que no podien jutjar perquè tenia immunitat. Per tant, la via judicial correcta seria deixar-lo en llibertat i anul·lar la sentència. Si el Suprem no ho fa, posarà l’estat espanyol fora del marc europeu, judicialment parlant. Si no l’allibera, s’aplicarà una sentència que és fora dels marcs de la justícia europea. —El Suprem exhaureix el temps, fins l’últim dia. —Aquesta és una de les conclusions que podem treure d’aquesta espera de la resposta a la sentència del TJUE. El 19 de desembre el Suprem ja s’hauria pogut manifestar. En lloc de fer-ho, va preguntar a les parts què en pensaven, cosa que no era necessària i que no aportava res, perquè amb una sentència tan clara no cal demanar l’opinió de les parts. Per tant, han volgut guanyar temps. Però crec que ara el temps se’ls ha girat en contra. —Quines conseqüències polítiques pot tenir a la UE que el Suprem privi Junqueras d’exercir els seus drets, reconeguts per les institucions europees, i no l’alliberi? —Com tot això que ha passat aquests dos últims anys, hi ha un xoc polític perquè ningú no s’espera que tot un Tribunal Suprem d’un estat membre de la Unió Europea no faci cas d’una sentència del TJUE. D’una altra banda, s’hauran de fer passos dins el Parlament Europeu perquè el parlament i el seu president han de defensar la institució si un estat membre la vulnera. Per tant, si el dia 13 Junqueras no hi és, hem de veure quins passos es fan per garantir que el parlament tingui el reconeixement de l’estat espanyol. S’hauran d’obrir noves fases, del Parlament Europeu cap al Suprem espanyol directament. —Quines opcions hi ha damunt la taula? —Hem de veure quines portes ens obre cada pas. Encara no ho hem estudiat a fons perquè esperem no arribar-hi. Però el primer pas seria que el Parlament Europeu reclamés per escrit al Suprem la presència d’Oriol Junqueras. Si l’estat espanyol se situa judicialment fora dels criteris europeus, haurem d’explorar unes altres vies com s’han explorat en uns altres estats membres quan un estat no ha fet cas de les sentències europees. —Parlem de l’aplicació de l’article 7 perquè la UE suspengui i sancioni Espanya? —L’article 7, o bé demanar que s’intervingui judicialment un estat. Ho haurem de veure, però esperem no haver d’arribar aquí. El Suprem sempre ha tingut l’oportunitat de posar les coses al seu lloc, i ara en té una altra. Poden reconèixer l’error. —La JEC vol evitar que Junqueras sigui eurodiputat. Diumenge vau enviar una carta als eurodiputats perquè no restin callats en aquesta violació dels seus drets. N’heu rebut resposta? —Fa set mesos que sóc al Parlament Europeu i he vist que és molt necessari per als eurodiputats que hi hagi resolucions judicials que expliquin què ens passa. Posar gent d’un altre estat en una de les dues bandes és complicat, però la sentència a favor de Junqueras i el fet que encara no l’hagin deixat anar al Parlament Europeu van obrint els ulls a tot això que dèiem: que judicialment estem en una situació molt complicada des del primer dia que ens van citar a l’Audiència espanyola. Hem anat explicant les vulneracions de drets, les presons preventives… i ara ha arribat la sentència del TJUE. Resten a l’expectativa, però molt esverats per la situació. —La defensa ha demanat mesures cautelaríssimes a la sala tercera del Suprem, que s’han de resoldre durant les hores vinents. —Vam presentar-les ahir i tenien quaranta-vuit hores. El Suprem pot congelar la decisió de la JEC perquè és absolutament irregular. Ha de passar aviat. —El president de l’eurocambra, David Sassoli, va instar Espanya a acatar la sentència de Luxemburg. La sensació és que el seu tarannà és molt diferent del de Tajani. —Les realitats són molt diferents. Tajani no va trobar-se amb una sentència del TJUE que implicava el Parlament Europeu quan ell n’era el president, però Sassoli sí. Les formes evidentment són molt diferents, però quan el tribunal emet aquesta sentència i et diu que com a president del Parlament Europeu tens el deure de defensar la immunitat d’un eurodiputat, cosa que no s’ha fet fins que no hi ha hagut la sentència del TJUE, has de canviar d’actitud. No tan sols l’actitud formal, sinó que has d’emprendre tràmits jurídics i administratius seriosos per a defensar la immunitat de Junqueras. Sassoli fa allò que li demana el TJUE, no la seva ideologia política. —Els eurodiputats espanyols han reaccionat amb fúria a la decisió de les institucions europees. Fins i tot van pressionar Sassoli a crits. I ara amb la decisió de la JEC també li demanen que exclogui Junqueras. —El PP i el PSOE aquests últims dos anys sempre han defensat la seva posició en el procés. Però en aquest cas s’equivoquen moltíssim intentant que el Parlament Europeu es posi en contra del TJUE. És evident que el Parlament Europeu sempre farà cas del TJUE. Sabem que en aquests moments estudien les resolucions de la Junta Electoral espanyola, que és un organisme administratiu. Però la JEC no és competent per a retirar-li la condició d’eurodiputat, això solament ho pot fer el Parlament Europeu. —El Parlament Europeu ha fet cas omís de la JEC. —Més que anar contra la JEC, acata la sentència del TJUE. El Parlament Europeu no tria a qui fa cas, sinó que obeeix a l’òrgan judicial superior, la màxima autoritat judicial europea. Un organisme administratiu com la JEC té unes altres funcions. No pot dir si un eurodiputat ho és o no. La sentència del TJUE és molt clara i definitiva. —Ahir el grup Verds-ALE va elegir Junqueras vice-president primer. —El president del grup ALE, Alyn Smith, no tornarà al Parlament Europeu i ha deixat de ser eurodiputat perquè és diputat al parlament britànic. Havíem de decidir un nou president, i com a grup vam decidir que ho fos Oriol Junqueras, per la situació que vivim. El president d’ALE és automàticament vice-president del grup Verd-ALE. Tothom hi ha estat d’acord. —Fins fa poc, el grup dels Verds-ALE no havia admès Puigdemont i Comín. Ara se n’estudia l’admissió… —Ells van demanar-ho per carta fa uns mesos. Alyn Smith va respondre’ls en dues direccions. Una, que el grup ALE continuaria lluitant perquè fossin declarats eurodiputats. I dues, que quan arribés el moment, se n’estudiaria l’entrada al grup. Abans de Nadal, al grup ALE vam decidir que entressin i ser refugi de la repressió que es viu a Catalunya. Cal tenir en compte que el grup ALE és dins els Verds, i ara la seva incorporació és en procés de discussió. —Per tant, dilluns Puigdemont i Comín encara no formaran part dels Verds-ALE. —Encara no, l’ALE en parla amb els Verds. El grup dels Verds és més gran i amb una complexitat de partit més àmplia. —Hi ha resistències? —Ho veurem aquestes setmanes vinents. Però també hem de mirar la complexitat d’això perquè al Parlament Europeu els grups parlamentaris es formen per famílies polítiques. Haurem de veure i valorar si JxCat encaixa en el grup Verd-ALE i com ho veuen ells. A l’ALE ho veiem claríssim. —Veieu opcions que no reïxin els suplicatoris, si els demanen? —El suplicatori és un tràmit freqüent al Parlament Europeu. Hi haurem de lluitar, com hem lluitat aquests dos anys. Ho farem en el moment que toqui i de la manera que toqui. Tenim un argument molt fort a favor de Junqueras, Puigdemont i Comín, perquè ja es veu que a Espanya hi ha judicis injustos, sentències desmesurades contra una qüestió política i que aquests tres eurodiputats quan es posen en mans de la justícia espanyola acaben empresonats. També veiem com la justícia espanyola reacciona contra la sentència del TJUE sobre Junqueras. Tot això ho continuarem explicant, però hi ha 751 eurodiputats i tenim feina. El fet interessant del suplicatori és que l’eurodiputat ha d’explicar el cas a la comissió jurídica. I és un procés llarg, dura entre sis mesos i un any. Tenim dies per a explorar i explicar tots els fets.

Summary: Diana Riba: ‘A Europa ningú no s’espera que el Suprem no acati el TJUE’


L’autòpsia descarta la mort violenta traumàtica del detingut a la comissaria dels Mossos de Ciutat Vella que va morir diumenge, i constata que va patir una insuficiència cardiorespiratòria aguda. Era un noi de 18 anys, de nacionalitat siriana, que havia estat arrestat per un furt. El jutjat d’instrucció número 30 de Barcelona té oberta una causa per aquest cas. El jutge està a l’espera de proves complementàries, com ara l’anàlisi de tòxics. La investigació, en aquest moment, no es dirigeix contra ningú, segons ha informat el Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC). Els Mossos d’Esquadra van explicar que el noi va ser visitat al CAP perquè es trobava malament. Se li va donar l’alta i després de tornar a la comissaria va patir una indisposició. Els agents van iniciar maniobres de reanimació fins que va arribar el SEM, que les va continuar però no va poder evitar que morís.


La policia de l’Índia ha detingut centenars de persones en les protestes contra la polèmica llei de ciutadania que s’han portat a terme com a mínim en deu estats. Tot i les restriccions per tractar d’impedir les manifestacions, milers de persones han desafiat les ordres governamentals. A la capital, Nova Delhi, centenars de manifestants han estat detinguts per haver incomplert la Llei 144, que prohibeix reunions de més de quatre persones sense l’autorització del govern. Per evitar les protestes, les autoritats han tancat la frontera de Delhi amb l’estat d’Haryana per evitar l’arribada d’autobusos plens de manifestants que es volien adherir a les mobilitzacions. Fins i tot, han blocat els serveis de veu i dades d’internet, igual que la missatgeria SMS en diversos punts de la ciutat, inclòs en el barri on tenen la seu molts diaris. Entre els detinguts hi ha D Raja, Sitaram Yechury, Nilotpal Basu, Brinda Karat i Ajay Maken Sandeep Dikshit i activistes com Yogendra Yadav o Umar Jalid. Una llei de ciutadania que ha encès el país Les protestes es porten a terme d’ençà de fa una setmana i van començar a l’estat d’Assam, al nord-est de l’Índia, on hi ha una gran diversitat ètnica i religiosa. Les mobilitzacion han portat a enfrontaments violents, els quals s’han estès a tot el país, amb proclames contra el primer ministre Narendra Modi, a qui acusen d’haver aprovat una llei ‘antimusulmana i anticonstitucional’. La llei de ciutadania estableix que els migrants d’Afganistan, Bangla Desh i Paquistan de minories religioses com els sikhs, els cristians o els hindús, els quals hagin arribat a l’Índia abans del 2015, tinguin dret a la ciutadania índia. Els opositors denuncien que aquesta llei contradiu la laïcitat constitucional i que té un clar tarannà antimusulmà. Els musulmans representen el 14% de la població i aquesta norma coincideix amb el fet que el govern va decidir de retirar l’estatut d’autonomia del Caixmir, una regió musulmana en disputa amb el Paquistan. El 22 de gener el Tribunal Suprem ha fixat una vista on s’estudiaran les demanades en contra d’aquesta llei.

Summary: Centenars de detinguts en manifestacions contra la llei de ciutadania de l’Índia