És la veu de la consciència independentista. Amb la vida resolta i projectes d’emprenedor i de solidari en marxa, Lluís Llach hauria pogut mirar cap a una altra banda i no haver-se embolicat en un procés que tothom sabia que exigiria sacrificis personals. Al capdavant de la llista per Girona de Junts pel Sí i assumint un paper d’home-vaselina dins del grup parlamentari, són pocs els qui no reconeixen el paper decisiu de Llach des del 27-S fins ara que les coses comencen a anar de veres. Parlar amb Llach és com posar el termòmetre. El to de veu, la mirada i el gest són molt diferents quan les coses van de gairell i quan les coses estan encarrilades. Ara ens trobem en una d’aquestes segones situacions. A dos mesos de l’exercici definitiu de l’autodeterminació, Llach veu poques possibilitats que l’estat espanyol aconsegueixi aturar, encara que sigui provisionalment, la voluntat democràtica dels catalans. Uns quants dies de vacances al Senegal per a fer el seguiment dels projectes que hi fa la seva fundació i algunes estones de lectura davall d’uns cocoters permetran a l’ex-cantant d’agafar aire i renovar idees per a les setmanes més decisives de la història recent de Catalunya. Vegem què ens explica: —Sembla que les coses ja van més de debò. La tensió puja de nivell. —Jo diria que hem anat cremant les etapes d’una manera convenient. Tocava allò que tocava en cada moment. Hi va haver el moment de la negociació de la investidura, el de la represa, moments delicats com el del no al pressupost… I això es va superar gràcies a un reflex republicà i a la intel·ligència del president. Les dificultats han estat transformades en passos endavant significatius. També hi va haver aquell moment tan interessant del pacte pel referèndum. Hem anat fent les etapes amb totes les dificultats que implicava un temporal com el que passem, però de manera gradual i lògica. Malgrat les dificultats, els entrebancs i les transversalitats extremes de tota la gent que participa en el procés, som on hem de ser. Certament, hem arribat al moment cabdal i definitiu. I s’ha fet en el temps que s’havia promès. Si restem el període previ a la investidura i l’aturada del pressupost, som en els famosos divuit mesos. —La qüestió dels divuit mesos ha estat un debat de quatre gats, no? —Aquests quatre gats deuen ser tots dins del parlament. Perquè jo, en cada ple, els sento dir que som uns mentiders perquè fa més de divuit mesos… Els gats són tots aquí dins. I jo els escolto i em justifico. —D’aquests gats parlamentaris, els qui us deuen saber més greu són els d’esquerres que no acompanyen en un moment com l’actual? —Sí. Em sap greu. I he de mantenir una posició crítica. Però al mateix temps també entenc que l’única manera de millorar la situació és donar la mà, eixamplar els braços i esperar que les empaties que es puguin anar creant durant aquests mesos que queden siguin prou fortes per a tenir uns resultats millors. Si mirem enrere, fa dos o tres mesos, aquesta esquerra afirmava que no participaria en cap referèndum que no fos pactat. Dins d’aquest món hi ha postulats molt diversos. Es veu clarament amb el grup de Catalunya Sí que es Pot. Jo crec que n’hi ha tres. I hi ha qui diu que arriben a ser cinc visions diferents. —Diverses famílies i tendències… —Però una gent que es defineix com a republicana i sobiranista, davant els desafiaments i els embats que rebem, sincerament, penso que no es podran mantenir en la indefinició. Aquests dies d’interrogatoris de la Guàrdia Civil, pensava que hi hauria piulets que mostrarien la indignació de la gent més significativa d’aquest sector. Especialment, amb el cas de Joan Ignasi Elena, que havia presidit una taula participativa en què ells estaven asseguts. Per a mi, això és greu i fumut. Però tinc l’esperança que l’evolució que faran durant aquests dos mesos que falten els portarà a fer costat al referèndum de l’1 d’octubre. Han passat del ‘no anirem a cap referèndum que no sigui pactat’ al ‘referèndum efectiu’, el ‘referèndum-mobilització’, i el ‘referèndum no vinculant’… —Confieu que aquesta evolució acabarà bé. —Espero que les bases i els dirigents d’aquest sector de l’esquerra entenguin que l’1 d’octubre ens jugarem molt més que la independència. Si no es fa el referèndum, haurà perdut la democràcia. I la qualitat democràtica de l’estat quedarà sota mínims. Com a republicans, sobiranistes i activistes socials, haurien de participar-hi. Si és vinculant o no, no ho podem dir ni nosaltres ni ells. Que sigui vinculant dependrà de la participació i de la gent. —Hi ha gent que encara dubta que es pugui fer el referèndum. Ho enteneu? —La veritat és que tenim un adversari temible. Sempre que se li han plantejat situacions semblants i ha estat davant de dilemes com el de ‘antes roja que rota‘, l’estat espanyol ha respost de molt mala manera. En les circumstàncies actuals, la resposta habitual li és molt difícil, a l’estat espanyol. L’estat espanyol ho té molt difícil per aturar-nos. I nosaltres no en som prou conscients. L’imaginem sempre omnipotent. I l’estat espanyol no és omnipotent. Farem tot el que es pugui fer perquè es faci. I l’estat ja s’ho farà. M’entens? A mi, especular sobre què pot fer o deixar de fer… Ja s’ho farà. Estic convençut que el farem perquè tenim les eines per a poder-lo fer. I tenim una cambra parlamentària amb una majoria absoluta elegida per a fer això. No hem de patir per les urnes, que hi seran. Les paperetes, també. Tot hi serà i es podrà votar. L’estat? Sí. Existeix i és poderosíssim. Que facin, que facin. —El pròxim pas decisiu serà l’aprovació de la llei del referèndum al parlament. Serà el punt de no retorn? —És clar. Suposo que quan aprovem aquesta llei l’estat espanyol s’enfadarà molt. Però, escolteu, ja decidirà què vol fer. Nosaltres, a la nostra. Decidirem i farem valer els principis democràtics. Què ha de fer l’estat espanyol quan nosaltres aprovem la llei és el seu problema. No és el nostre problema. El nostre és com contestem després. Però ara no cal discutir tot això. L’estat espanyol que faci allò que vulgui i que sàpiga que serà responsable dels seus actes. Serà responsable davant la comunitat europea i internacional, davant nostre i davant els demòcrates espanyols. Que també existeixen. —Voleu dir que no pot fer qualsevol cosa? —Un nou Erdogan al sud d’Europa no serà tolerat. I no va gens d’acord amb la tendència d’una Europa que és en vies de renovació. Com ho farà per aturar amb paràmetres democràtics un procés que prové d’un alè democràtic del carrer? Com ho farà? Quin disbarat pot fer? I després, aquest disbarat, com l’arreglarà? Quin estat de setge vol fer? I les eleccions posteriors? Quants serem els qui voldrem anar-nos-en d’Espanya després d’un estat de setge? L’estat ha de ser molt prudent i ha de mesurar bé els seus actes. —La via que han pres és la d’individualitzar l’amenaça i la repressió. —La por. Volen individualitzar la por. I crec que volen demostrar que poden fer por de veritat. Quan ells col·lectivitzen l’amenaça dient que perseguiran els voluntaris, riuen d’aquí fins a Berlín. Si l’estat no vol sortir dels paràmetres democràtics mínims, com pretén de fer una cosa així? Però és cert que juguen aquesta carta de la por, i de manera molt tossuda. Diria que amb casos com l’interrogatori de Joan Ignasi Elena han fet un excés que pagaran car. Això no es pot justificar de cap manera. Amb Joan Ignasi Elena, portaveu del Pacte Nacional pel Referèndum, entrem en una altra història. —Quina història? —Potser entrem en un nou estat policíac. És un estat que fins ara coneixíem per les clavegueres que ens havien ensenyat els documentals i les investigacions. En aquest parlament hem sentit disbarats molt grossos. Per exemple, hem sentit el testimoni d’un periodista que ens va demanar que algú el denunciés. Això és molt impressionant. El senyor Bayo  va demanar que algú el denunciés perquè era la manera que les proves que ell tenia fossin acceptades per un jutge. Fins ara no s’han acceptat, aquestes proves. Tot això estava en un àmbit de clavegueres, mig secret, però ara ja sembla que s’ha obert la tapa i que en surt un estat policíac. Jo tinc setanta anys i tot plegat em recorda un estat policíac. I això no fa més que omplir-nos de raons. —Aquesta repressió individualitzada us preocupa, en el vostre cas? —Jo sóc a punt d’estirar la pota. Això té més valor quan tens quaranta anys, trenta, cinquanta… Però als setanta… Escolteu, què hi voleu fer? —Però si toquen el patrimoni, sou dels més rics del parlament… —Sí… Bé, em van fer el més ric d’Europa! —Va semblar que entràveu a la llista de Forbes. —Sí, sí… Ha, ha, ha. No sé quants zeros de més em van posar. Vaig trucar a la meva gent i els vaig preguntar si era veritat: ‘Com és que no ho noto?’ —Bromes a banda, no hi heu pensat, en aquesta possible repressió? —Jo hi he pensat. He pensat com em podia tocar el rebre. Fins i tot, m’he fet les meves provisions. He agafat les pastilles que necessito, etc. Però el meu cas no seria el més greu. Hi ha gent que té criatures i accepta aquesta responsabilitat en posicions de molta més transcendència. Jo diria que al grup parlamentari hi ha preocupació, però no hi ha por. Ja ho sabíem. I si algú no pot encarar la situació, ho hem parlat sempre, no passa res. És molt comprensible que hi hagi situacions personals que no siguin tan fàcils com la meva. Entre els qui van fer el pas al costat, n’hi havia que tenien problemes personals greus però volien ser lleials al seu compromís, i van dir: ‘Si voleu que continuï, ho faré, però em passa això…’ Tothom sap que se la juga. Ho sabíem des del principi i vam acceptar aquesta responsabilitat. I ara som en el moment que veiem les conseqüències que tenen els nostres actes parlamentaris o de govern. —Però no us ha sorprès que, aquesta reflexió, alguns consellers no l’hagin feta fins fa quatre dies? —És cert que tot hauria estat més fàcil si hagués passat abans. Però s’ha fet ara. De cop i volta, les circumstàncies han començat a aparèixer. Jo hauria desitjat que tot això hagués passat un mes o dos abans. Però les coses sempre tenen més d’una mirada. I ha estat important que aquest missatge de fermesa s’hagi expressat en el moment que l’estat espanyol semblava més abrandat. Davant aquesta por, el govern ha contestat amb més fermesa. Això també és important com a missatge. Els qui prediquem pel país hem notat que aquest missatge de determinació ha arribat bé. —Quin estat d’ànim trobeu pel país? —Us ho diré amb una frase. I és la frase que ho resumeix tot. He estat fent voltes pel país durant un any i la pregunta sempre era ‘què fareu?’. Ara és ‘què hem de fer?’. Ja està. Aquesta és la pregunta que em fan pertot arreu. He de dir que, en aquesta campanya que hem organitzat, les assistències són multitudinàries. Fa uns mesos m’enviaven a mi a tot arreu perquè omplia els llocs. Però ara ja no cal. Quan un diputat va a un poble, el local s’omple. La gent hi està molt interessada. —Hi ha ambient de ‘l’hora de la veritat’? —Entre la gent que ens ve a escoltar, segur. I jo diria que hi ha hagut una revifada de la gent que es mobilitza. —L’Onze de Setembre és decisiu? —Serà molt important. Ostres. Crec que, de tots els que hem fet, aquest serà el més important. La gent que no ho dubti. L’Onze de Setembre és la gran escenografia que veurà el món. Podem demostrar que això no és una aventura política de quatre maquiavels. Quedarà clar que és la voluntat de la majoria d’un país. Serà l’esclat més gran. Serem en plena aprovació de la llei del referèndum i de tot el que pugui passar després. És importantíssim. —Diuen que heu agafat un paper polític decisiu al parlament. Que sembleu un polític de vocació. Encara teniu ganes de tancar aviat aquesta etapa? —Això de la llei de la transitorietat va amb mi, tu. Jo sóc transitori absolut. No. No, no, no… Estic apassionat. Perquè l’objectiu és apassionant i és un acte de coherència amb una trajectòria vital i d’activisme. No sé quan va començar. Potser quan jo tenia vint anys. Poder ser aquí, en aquest moment, mirant d’ajudar a fer-ho possible és un honor. La gràcia d’això de Junts pel Sí és que hem sabut fer-ho de manera que cadascú tingués la seva manera de participar des d’una certa humilitat. Jo en dic la mentalitat Muriel Casals. Que potser és una de les ensenyances que ens va deixar aquella dona. Som aquí per fer una feina. I cal saber quines capacitats té cadascú per a posar-les al servei del projecte comú. —I les vostres quines són? —Quan al principi vaig dir que havia vingut a fer de florero, la gent es va escandalitzar. Però és la meva feina. I un florero ha de fer bona flaire i s’ha de poder presentar davant la gent. I ha de dir ‘mireu quins colors més bonics’ i ‘quines floretes que tinc per aquí i quines floretes que tinc per allà’. He fet això durant molt de temps. Però això també ho han fet el Germà Bel, el Josep Maria Forné, la Carmina Castellví, l’Anna Caula… Cadascú s’ha demanat per a què servia. I això vol dir que cadascú ha trobat un lloc. La valoració del meu servei l’haurà de fer l’altra gent. Si he servit, estic encantat. —Tinc entès que heu fet alguna cosa més que fer bonic… —Bé. Per exemple, en el moment d’entrar aquí, jo vaig entendre que la meva obligació era ajudar molt la gent de Convergència. Ho vaig entendre així. Si em limitava a entrar en un grup transversal per a quedar-me en el lloc d’on jo venia, no tenia gens d’interès. L’interès era intentar comprendre i ajudar la gent que potser no era ben bé de la meva corda ideològica. I potser la gent m’ho va acceptar perquè era una persona més o menys coneguda com a cantant i hi va haver una empatia. Vaig veure que podia ser útil fent això i m’hi he dedicat de tot cor. Els primers dies vaig agafar el Jordi Turull i la Marta Rovira i els vaig dir: ‘Jo, per a les feines de comissió serviré ben poc, si no s’hi parla d’arranjaments musicals.’ Però per a evitar la desconnexió amb els electors i activistes de Junts pel Sí, em vaig oferir a recórrer el país. —Fareu uns dies de vacances? —Sí! Poquetes, però m’han donat permís per anar al Senegal uns dies. Perquè ho he demanat, gairebé ho he implorat. Quan es fan aquestes feinetes al món africà, t’han de veure. És imprescindible. He pogut anar-hi cada tres mesos, o cada sis. Tinc uns amics que hi van quan jo no puc. I la presència és una manera de demostrar el compromís de continuar-hi treballant. Així, la gent no es desanima i pensa que les despeses estaran cobertes i que ets darrere el projecte. Tot això és important. A banda, veure de cop i volta dos cocoters… Serà la millor chaise longue de psicòleg que pugui tenir. —Funcionen i tenen bon resultat, els projectes de la fundació al Senegal? —En tinc dos o tres de molt bonics. El que em fa més il·lusió, potser perquè ha estat una sorpresa, és el que vam fer amb l’Àngels Navarro i el Ramon Muntaner. Vam fer una biblioteca amb el nom de Nelson Mandela. No teníem clar si tindria prou acceptació i si faria servei. I hi ha sobresaturació d’assistència. Ens omple i ens anima molt. Després, tenim un programa d’ordinadors per a les escoles. Ha estat molt difícil perquè no hi ha hagut electricitat fins enguany, en un liceu de vuit-cents alumnes. Ara volem fer-hi una aula informàtica més important. I després, una cosa que ha estat molt bonica, és que la gent m’ha fet servir d’excusa, a mi o a la meva fundació, per a fer-hi coses. —Com ara quines? —Per exemple, en l’àmbit mèdic s’han fet coses molt boniques. Una vegada, una colla d’estudiants de Blanquerna van venir a fer massatges als avis i les àvies. Van venir fisioterapeutes. I, escolteu, em van arreglar mig poble. Ara hem fet un estudi de camp sobre la diabetis. Teníem molta por perquè la gent menja molt de sucre amb el te i menja arròs refinat amb el midó i tot això. Ens hem endut una sorpresa perquè les taxes són acceptables. —I aquelles barques? —No ens ha funcionat gaire bé, el projecte de les piragües. Va ser la primera gran motivació. Va ser molt difícil, però tiràvem endavant. I quan semblava que començàvem a funcionar, va passar un temporal que va enfonsar una de les dues embarcacions. I el fet que hi hagués dues piragües era importantíssim perquè amb una de sola no es pot capitalitzar. I això ens va estroncar tot el projecte. I jo ja no tinc diners per a fer-ne una altra. Hauria de ser amb la col·laboració de més gent. Només tenim una piragua, que donarà feina a dotze persones. Són dotze famílies. Déu n’hi do. Però no és el projecte emblemàtic que teníem pensat. Volíem fer del símbol de la desgràcia de tants de morts un símbol de feina, de treball i de futur. —Els catalans hi poden col·laborar d’alguna manera, amb aquests projectes? Hi ha un compte per a ingressar diners? —Sí. Tenim una pàgina web una mica abandonada. Hi ha els indicadors per a fer-ho. Ja hi ha gent que ens dóna diners. Però la gent té moltes dificultats. I anem fent. Ens n’anem sortint. La cosa més important seria poder-hi ser. Hi ha una persona de manera permanent. És un activista fantàstic. Un xicot que va fer l’intent de venir aquí amb una barca de més de dos-cents homes i dones. En aquell viatge en van morir vuitanta. Ell sap perfectament per què és allà, la fundació. S’hi ha de ser.

Summary: Lluís Llach: ‘Com ens frenarà l’estat? Quin disbarat farà? I després, com l’arreglarà?’


Malgrat que encara és excepcional que les dones arribin a ocupar alts càrrecs polítics, cada vegada és més habitual que tinguin una presència destacable en les llistes electorals. A l’estat espanyol la Llei Orgànica del Règim Electoral General (LOREG) obliga a garantir-hi una composició equilibrada entre homes i dones per tal que voregin la paritat. Però aquesta normativa no afecta les poblacions de menys de 3.000 habitants i per això en alguns municipis del país s’han creat llistes formades exclusivament per dones. És el cas de la candidatura de Compromís a Llíber, un poble de mil habitants de la Marina Alta. Aquesta llista és formada per dones d’orígens diversos d’entre vint-i-cinc i setanta-cinc anys. També és el cas de la candidatura Juntes per Corbera d’Ebre, la llista de JxCat d’aquest poble de mil habitants de la Terra Alta, que fins i tot ha feminitzat el nom. En aquest cas són universitàries, mares de diferents edats i una senyora de setanta anys ja retirada, per tal de reflectir la diversitat dels veïns del poble. Les integrants de la candidatura Juntes per Corbera d'EbreLes integrants de la candidatura de Compromís a Llíber Tal com explica Andrea Kruithof, la cap de llista de Compromís a Llíber, no és que pretenguessin ser només dones, però ha esdevingut molt positiu: ‘Va ser una candidatura d’urgència sorgida a l’última hora en veure que, si no ens hi presentàvem nosaltres, el PP s’hi tornaria a presentar en solitari i tindríem quatre anys més d’un ajuntament sense oposició. Ningú no volia afegir-s’hi i les úniques que van respondre positivament van ser dones. Després vam estar molt contentes amb la decisió perquè al poble, com a tot arreu, la política sempre l’han fet els homes. En certa manera, compensem un dèficit històric. Per què genera sorpresa? Estem massa habituats que aquests llocs només els ocupin homes.’ M Carmen González, la cap de llista de Juntes per Corbera d’Ebre, hi coincideix: ‘Igual que les llistes d’homes mai no han estat notícia, les llistes de dones tampoc no ho haurien de ser.’ Però en aquest cas sí que era una cosa que cercaven. ‘Buscàvem un candidat però no el trobàvem. M’ho van proposar a mi i vaig dir que ho acceptava però que volia fer una cosa diferent, que no s’hagués vist mai a Corbera’, explica. ‘És per a demostrar que les dones també tenim el nostre punt de vista en política i podem fer diferent les coses diferent. Es tracta de ser més i dir que podem i que volem que es parli de nosaltres; no volem fer coses diferents de les que fan els hòmens.’ A Llíber, l’encara batlle i candidat a la reelecció pel PP, José Juan Reus, és imputat pel conegut Cas Llíber, que ha acaparat gran atenció mediàtica. Kruithof es mostra satisfeta perquè ara el poble és notícia per una cosa positiva com aquesta candidatura, que ha aixecat gran expectació. Quant a la reacció dels veïns, explica que els adversaris polítics l’han criticada perquè no és mixta, però que la reacció general ha estat positiva. ‘Molta gent hi ha reaccionat amb un “ja era hora!”. Hi ha molta gana de canviar de rol, de reivindicar l’espai públic per a les dones, al qual podem introduir el nostre aprenentatge de l’àmbit privat’, explica. En el cas de Corbera d’Ebre, González assegura que la rebuda ha estat del tot positiva: ‘De la mateixa manera que va ser positiva la reacció de les veïnes quan vaig proposar de fer una llista d’aquesta mena, el poble ha rebut molt bé la iniciativa.’ Per Kruithof, el fet diferencial de la seva candidatura és que les dones poden tenir més sensibilitat en la gestió de qüestions com l’educació, la sanitat o els serveis socials. ‘Podem impulsar moltes propostes per a millorar la qualitat de vida. Ens preocupem de si els xiquets, quan ixen de l’escola, no tenen activitats extraescolars o de si la gent gran no té ningú que la cuide. L’element feminista és portar la política de les cures avant, però no dirigim la perspectiva només cap a les dones.’ La cap de llista de Compromís a Llíber es mostra molt segura que les dones han arribat a la política per quedar-se i que cada vegada serà més normal de veure llistes formades majoritàriament per dones. No obstant això, de moment aquestes llistes només són permeses en els municipis petits, una norma que Kruithof considera que no té gaire sentit. González diu que estaria bé que les poblacions més grans també poguessin tenir llistes de dones, malgrat que prefereix la paritat total i no la proporció 40-60 que és obligatòria per llei. Llíber i Corbera d’Ebre no són excepcions. Aquestes eleccions aquest fenomen s’ha repetit en més poblacions del país. En són bons exemples la candidatura de Fem poble, Fem Miravet de Miravet, un municipi de la Ribera d’Ebre de set-cents veïns; o la candidatura Independents per Belianes-AM, d’aquest poble de l’Urgell de cinc-cents habitants. Ara, en alguns comicis anteriors això ja havia passat. A Castellfollit de la Roca (La Garrotxa) el PSC va presentar el 2007 una candidatura formada només per dones i a Sant Martí de Llémena (Gironès) ERC el 2015 .

Summary: Les dones s’obren pas a les eleccions amb llistes no mixtes


Durant el primer trimestre de l’any 2017 les exportacions han continuant creixent. El 37,3% de les del total de l’Estat espanyol, corresponen als Països Catalans. Catalunya és la capdavantera amb un 25,3% , seguida del País Valencià amb un 11,5% i les Illes Balears amb un 0,5%. Tant en el País Valencià com Catalunya el pes de les exportacions és molt superior al pes del PIB que totes dues tenen en el conjunt de l’estat. Per la seva banda en Andorra les exportacions han crescut un 10,8. No hi ha dades de les exportacions de la Franja de Ponent, ja que no constitueix cap entitat administrativa i VilaWeb no ha pogut aconseguir xifres oficials tampoc de la Catalunya Nord. Al Principat, el País Valencià i les Illes s’ha exportat per valor de 25.974 milions d’euros, un 11,99% més que el mateix trimestre de l’any passat, segons xifres publicades pel Ministeri d’Economia, Industria i Competitivitat espanyol. Les exportacions d’aquests territoris també van créixer un 15,9% si ens centrem en aquest darrer més de març. A Catalunya, els productes químics representen el 26,3% de les exportacions en aquest primer trimestre i han crescut un 10,5% respecte al mateix període de l’any passat. Els altres sectors que creixen més són els béns d’equip (creixen un 6,7%) i el sector automobilístic (que creix un 14%). Al País Valencià el principal sector exportador és l’automobilístic, que ha crescut un 8,5% i representa el 27,3% de les exportacions valencianes. Els següents en ordre d’importància són l’alimentació, begudes i tabac (que representa el 20,6% i creix un 1,9% interanual) i les semimanufactures no químiques que també creixen un 7,1%. Per la seva part, en les Illes Balears, encara que el pes de les exportacions és baix, hi ha hagut un creixement espectacular el primer trimestre de l’any, del 133,7%. Els productes químics són els que provoquen més exportacions amb un 31,9% del total de l’arxipèlag, amb una crescuda espectacular d’un 356,6%, seguit de béns d’equip (+275,9%) i productes energètics (479,6%). En el cas d’Andorra, el primer trimestre s’ha exportat per valor de 24,1 milions d’euros, representant això un increment del 10,8% respecte al mateix període de l’any passat. La farmàcia-perfumeria és el sector que ha crescut més (+115,4%), seguit de la construcció (58,8%). En canvi, tabac (-55,2%) i combustibles (-49,5%) han reculat en comparació l’any passat. Les importacions En el cas de les importacions, aquestes també es van incrementar als Països Catalans un 13,6%, fins als 28.717,4 milions d’euros. Per tant trobem un dèficit comercial de prop de 2.743,1 milions, principalment a Catalunya i que ha augmentat respecte al mateix període de l’any passat.

Summary: El pes de les exportacions supera el pes del PIB al Principat i el País Valencià


Jordi Pesarrodona, fins ara regidor d’ERC a Sant Joan de Vilatorrada (Bages), ha anunciat que renuncia a tots els càrrecs polítics que té dins la formació –regidor a Sant Joan de Vilatorrada, conseller al Consell Comarcal i el càrrec a la Permanent comarcal– segons que ha anunciat al diari La República. Així, explica, es podrà sentir lliure de dir la seva, malgrat que també reconeix que mai no li han ‘restringit les opinions’. Però no estripa el carnet i mantindrà la militància. La decisió ve motivada, ha explicat a l’ACN, d’una banda perquè creu que el suport sense condicions d’ERC a Sánchez s’allunya del full de ruta del darrer congrés en què s’apel·lava a no renunciar a la unilateralitat. Per una altra, perquè l’ajuntament on és regidor s’ha negat a penjar l’estelada. Pesarrodona ja ho ha comunicat a ERC Bages i volia esperar al 3 d’octubre per formalitzar-ho, però els fets d’aquests darrers dies l’han dut a avançar-se a avui. Pesarrodona explica que forma part d’un moviment ‘crític’ que dóna suport a seguir la ponència aprovada per ERC al darrer congrés segons la qual no es renunciava a la unilateralitat i es mantenia el full de ruta de l’1-O. Ell considera que donant suport a Sánchez ‘sembla que s’escolti menys la militància i es tiri més pel dret’. També assegura que, amb tot allò que ha viscut, ha sentit l’escalf de la gent però potser no de persones rellevants. L’altre fet que l’ha dut a prendre la decisió és la situació de Sant Joan de Vilatorrada, on actualment governa Alternativa per Sant Joan. Malgrat que diu que ‘es van vendre com a independents, s’han negat a posar el llaç groc a la façana del consistori en un municipi que va patir dos cops forts l’1-O’ i on hi ha la presó on són els presos polítics. ‘Ara, una de les primeres coses que faré serà posar-lo simbòlicament’, diu. Pesarrodona creu que Catalunya hauria d’anar a l’una per aconseguir la República i, citant Albano-Dante Fachin, creu que cal una llista unitària amb dos punts únics: amnistia per a presos i exiliats i un referèndum vinculant amb l’estat espanyol. També recorda que té una amistat important amb Oriol Junqueras, ‘qui potser no ha pres les decisions més encertades, però de qui hem d’entendre la repressió que pateix’, diu. Pesarrodona és acusat de desobediència greu després d’haver-se posat amb un nas de pallasso al costat d’un guàrdia civil el 20-S.

Summary: Jordi Pesarrodona renuncia als càrrecs polítics que té amb ERC


‘El compromís del govern amb els immigrants és ferm. Defensem la solidaritat, però des d’un model responsable, ordenat i legal’, va afirmar el ministre de l’Interior espanyol, Juan Ignacio Zoido, en una comissió sobre política migratòria. Després, va anunciar que l’estat espanyol acolliria 500 refugiats cada mes per tal de complir els compromisos adquirits amb la Comissió Europea. ‘No és la nostra responsabilitat que els immigrants decideixin fugir’, va afegir. Tanmateix, el compromís amb la Unió Europea no es complirà. L’estat espanyol, segons dades de la Comissió, es va comprometre a acollir 17.337 persones abans del 26 de setembre. Fins ara, només han arribat 1.724 refugiats. És a dir, el 9,95% de la quota pactada. L’arribada de 500 persones mensuals permetria d’accelerar en el programa d’acollida, però no seria pas suficient per a evitar un incompliment dels acords. Les xifres d’acollida espanyoles es desgranen de la següent manera. En el programa de reassentament, el govern espanyol només ha executat 631 de les 1.449 places acordades (43,55%). Per la via de la reubicació, només han arribat 1.093 refugiats dels 15.888 previstos (6,88%). 168 provenien d’Itàlia i 925 de Grècia. El portaveu de Stop Mare Mortum, Toni Borrell, denuncia que l’incompliment d’acollida és encara més alt que no reflecteixen les dades, ja que les ordres dictades per la Comissió Europea preveien, només en el programa de reubicació, l’arribada de 19.449 persones. Una xifra que, segons que explica Borrell, s’ha anat rebaixant davant la ineficiència del programa i la manca de voluntat dels estats. El mes d’abril, l’ONG va presentar un requeriment davant la presidència del govern espanyol perquè es complissin els compromisos originals. De moment, no ha rebut cap resposta i es reserva l’opció de recórrer a la via contenciosa administrativa. Toni Borrell considera un ‘despropòsit’ i una ‘estafa’ que l’estat espanyol no sigui capaç de complir els seus compromisos, tenint en compte, per exemple, els més de 50.000 refugiats que estan atrapats a Grècia d’ençà del tancament de la ruta dels Balcans. A més, recorda que el govern espanyol té totes les competències per a acollir refugiats i que no li cal recórrer als programes europeus si els considera ineficients. Borrell és pessimista i no creu que la Unió Europea sancioni els estats que el 26 de setembre no hagin acomplert la seva quota d’acollida: ‘La Comissió Europea és un club d’estats i, per tant, fa allò que li diuen els seus membres.’

Summary: L’estat espanyol ha acollit menys del 10% dels refugiats a què s’havia compromès amb la UE


Lluís Salvadó és l’home encarregat de cobrar els imposts dels habitants del Principat. Si més no, a partir del moment que el parlament aprovi el marc legal que doni plenes competències al govern per a recaptar el cent per cent dels imposts a l’Agència Tributària Catalana. De moment, en cobra pocs: uns dos mil milions dels setanta-cinc mil que paguen els catalans cada any. El salt que haurà de fer la hisenda catalana els mesos vinents és molt gran. Aquest mes s’ha activat l’e-Spriu, el nou sistema informàtic preparat per a gestionar els imposts petits, però també els de més volum. Parlem amb Salvadó, un dels homes forts d’ERC, sobre aquest desenvolupament de la hisenda, però també del desafiament econòmic de construir la república independent, de les inestabilitats que poden néixer amb el referèndum i la proclamació de la independència, i de les vies de solució per a l’endemà d’aquest punt d’inflexió de l’octubre. Com es finançaran els primers mesos del nou estat? Quina reacció tindrà l’estat espanyol? I la comunitat internacional? Vegem què en diu el secretari d’Hisenda de la Generalitat de Catalunya. —Com van les primeres passes del sistema e-Spriu? Tot en ordre? —Sí. Es va posar en funcionament després de moltíssimes proves i moltes simulacions. Evidentment, un sistema d’aquestes dimensions no es podia activar sense que els nostres equips informàtics l’haguessin provat molt. Té un funcionament adequat. Ara hem posat en funcionament el back office de l’e-Spriu amb un font office de transició, que és la nova seu electrònica i la nova web que vam activar l’1 d’abril. La seu electrònica també és un salt qualitatiu, com a agència tributària. La nova web és molt millor que no la que teníem, però encara no és la que toca a l’e-Spriu. És una web que dóna servei a G@udí i a e-Spriu. La nova web serà una petita revolució relacional amb el contribuent que determinarà una orientació molt més amical i fàcil. Serà un salt qualitatiu que farem passada la tardor. Tot segueix el calendari planificat. —Com es farà la transició fins al cent per cent de la recaptació? —L’emigració al sistema e-Spriu l’anirem fent a mesura que es vagin liquidant els impostos. Els impostos tenen unes dates d’autoliquidació per part del contribuent. L’entrada en producció de l’impost de les begudes ensucrades es va fer perquè era el que tenia el període de liquidació més avançat. Ara el segon serà el de la taxa turística, l’impost dels establiments turístics, que té el període d’autoliquidació marcat entre l’1 i el 10 d’octubre. I així tots els impostos que es liquiden a final d’any i principi de l’any vinent. Tots aniran incorporant-se al nou sistema. Ja estem en condicions de fer requeriments en massa, de fer embargaments de nòmines, de comptes, de crèdit, propietats immobiliàries... —A principi de setembre es comença a fer la recaptació executiva de trànsit? —La recaptació executiva és una part molt substancial de la gestió d’un impost. La gestió té dos grans blocs: la recaptació voluntària amb el període d’autoliquidacions i la recaptació executiva, que és allò que passa si no es paga en el període voluntari. Requeriments, notificacions, i processos d’embargament. Hem preparat tot el desenvolupament tècnic per a poder fer aquest procés de recaptació executiva. Ja estem en condicions de fer requeriments en massa, de fer embargaments de nòmines, de comptes, de crèdit, propietats immobiliàries… Començarem amb la recaptació executiva del Servei Català de Trànsit, dels deutes extraterritorials de les diputacions. Hem signat convenis en aquest sentit amb el Consell Comarcal de la Selva –que té un organisme de recaptació de tributs segregat de la Diputació de Girona–, amb l’Ajuntament de Sabadell, amb el Consell Comarcal del Baix Empordà… Hem anat signant convenis per prestar el servei de recaptació executiva. —Quan preveieu que es podrà recaptar el primer impost gros? —Dependrà de si som a la fase autonòmica o a la fase de república. Si som a la fase autonòmica, la previsió és que el gener del 2018 començarem a cobrar l’impost sobre vehicles contaminants de CO2, que va aprovar el parlament en la llei de mesures fiscals. Es liquidarà a principi de l’any vinent. És un impost que afecta entre quatre milions i mig i cinc milions de contribuents. Per tant, és un impost gros perquè s’aplica sobre un cens molt important. Serà el primer de gran volum que gestionarem. Hi ha més impostos que també cobrarem. L’impost nuclear afecta tan sols un únic contribuent, propietari de tres centrals nuclears, però que paga seixanta milions. Entre el que paguen cinc milions i aquest que paga tan sols un contribuent, hi ha tota una escala de dimensions diferents. L’impost dels establiments turístics ja és un impost de gran volum. —I en fase de república, quin serà el primer gran impost? L’IVA de l’octubre? —El calendari de la fase republicana depèn de les decisions que prenguin el parlament i el govern en cada moment, segons com es materialitzi la declaració de la independència. Dependrà de si s’aplica de manera immediata o si s’obre un procés de diàleg, com passa a la Gran Bretanya amb el Brexit. Allà es va fer un referèndum, es va prendre la decisió, però l’aplicació no es fa d’avui per demà, sinó que es dóna un termini per al diàleg i la negociació. No crec que aquí s’obri cap període com el del Brexit, perquè no ens veiem amb moral per a aguantar dos anys de negociació, però això dependrà de les situacions polítiques en què ens acabem movent. Des del govern de Catalunya ens preparem per a cada situació possible. —Com a administració responsable, deveu fer previsions per a cada hipòtesi. Si la independència no obre un període de negociació, com es pagaran les despeses? Hi haurà crèdit pont? Hi ha tercers estats disposats a ajudar? —Des del govern de Catalunya ens preparem per a cada situació possible. Estem ben preparats, especialment en l’àmbit tributari, per a donar resposta a les necessitats i les competències que es puguin requerir després del referèndum. Una de les grans aportacions de l’e-Spriu, a diferència del G@udí, és que té un mòdul d’industrialització dels nous impostos. Cada cop que s’aprova un impost –sempre que no sigui com l’impost nuclear, que ho arreglem amb un Excel–, cal fer un desenvolupament informàtic laboriós i llarg. Amb l’e-Spriu, el procés es pot fer amb una quarta part del temps necessari fins ara. Podem ser molt més àgils. Podrem donar una resposta accelerada a qualsevol nou impost que el Parlament de Catalunya ens digui que hem d’aplicar. —Quan parlem d’una quarta part, a quant temps ens referim? —Depèn de la complexitat de l’impost. Un impost molt complex pot necessitar un any de desenvolupament, i un impost senzill pot demanar tres mesos. Depèn de la complexitat i del treball previ que hagis fet. Els impostos estatals els tenim molt estudiats i, per tant, podem fer-ne un desenvolupament molt ràpid. —El finançament d’estats tercers per al moment de transició és real i viable o és una fantasmada? S’ha parlat de la Xina, d’Israel o d’Àustria… —Al Departament d’Economia no ens consta que hi hagi cap mena de fons d’inversió que pregui per les nostres necessitats. Nosaltres serem un país normal i corrent com tots els països del món. Quan necessitarem diners per a finançar-nos, anirem als mercats financers internacionals i farem una petició de crèdit. I allò que hem de fer a partir d’aquí és demostrar que som solvents. La decisió d’una entitat financera de deixar-nos diners o no deixar-nos-en dependrà de l’anàlisi de riscos que faci. Si demostrem que som solvents, un país seriós amb un govern seriós, que quan algú ens fa un préstec el retornem, que sabem gestionar adequadament el nostre pressupost, el mercat de crèdit no tindrà dubtes. Si som solvents i seriosos, no hi haurà problemes. No hi ha actes de fe als mercats financers. —I aquesta imatge de solvència es projecta correctament? —Haver reduït el dèficit de sis mil milions d’euros del 2015 als dos mil d’enguany és el millor missatge que podem enviar als mercats financers. Si acompanyem aquest missatge amb el fet que la nostra economia creix d’un 3% anual i, per tant, els ingressos públics també creixen de manera significativa, no hem de tenir dificultats a trobar finançament sempre que ens calgui. Si som solvents i seriosos, no hi haurà problemes. No hi ha actes de fe, als mercats financers. Tot es contrasta amb els fets. —No hi ha estats disposats a ajudar econòmicament, doncs? —Els mercats del deute tenen interès per la situació. Però això d’Israel, la Xina o qualsevol estat és una simplificació de la simplificació de la simplificació. Aquestes coses es diuen, però quan vas al mercat del deute, parles amb els qui compren i els qui venen, que són banques d’inversió. Pot ser el JP Morgan o el Nomura de torn. Darrere aquests hi ha un fons d’inversió. I dins aquest fons pot haver-hi un fons familiar, un capital d’inversió o un fons sobirà. D’Israel, de la Xina o d’on sigui. No es pot dir que Israel ens donarà diners. No, no, no… Anirem al mercat del deute, haurem de demostrar que hem fet els deures i aquesta serà la manera. La secretària d’Hisenda d’Israel no dirà ‘aquí teniu la pasta’. Això no va així. —Teniu calculat quants diners fan falta per a finançar els primers mesos del nou estat? —Els diners que ens faran falta són tots. Em consta que hi ha catedràtics que expliquen xifres diferents. Però em sembla que és una manera molt senzilla d’entendre. Els catalans i les catalanes paguem cada any en tributs uns setanta-cinc mil milions d’euros. Això és entre cotitzacions i impostos. D’aquests setanta-cinc mil milions, n’hi ha quinze mil que se’n van i no tornen. Per tant, n’arriben seixanta mil, en forma de pressupost de la Generalitat, dels ajuntaments, diputacions, consells comarcals, prestacions a jubilats i desocupats… Uns vint-i-set mil milions van a les prestacions. Una altra part, petita, arriba per la prestació de serveis i amb les inversions públiques de l’estat a Catalunya. Tot plegat són uns seixanta mil milions d’euros anuals. —Són els que permeten ara el funcionament normal? —Aquests seixanta mil són els que seria òptim que continuessin arribant perquè tot funcionés de manera ordinària. Si em demaneu què és imprescindible perquè les coses funcionin adequadament en un moment concret, ja entrem a l’àmbit de la cosa subjectiva. Hom diu que amb quatre mil milions cada mes n’hi hauria prou. Però a la secretaria d’Hisenda som gent de poca subjectivitat i allò que és objectiu és que ara n’entren seixanta mil i que per a un funcionament de mínims no en necessitem seixanta mil. Amb força menys podem encarar la transició. Si parlem de cinquanta o de quaranta, això ja entra dins una lògica subjectiva, depèn d’on poses el llistó del funcionament ordinari de l’economia del país. —Dels setanta-cinc mil, quants en recapta la Generalitat? —El 2016 recaptava mil dos-cents milions directament. Una part de les nostres competències, cedides per l’estat, les tornàvem a l’estat perquè les executés. I a més li pagàvem trenta-set milions d’euros per fer-ho. Fèiem el negoci del Robert i les cabres. Nosaltres hem interioritzat i internalitzat totes les nostres competències i podrem executar-les a partir de l’1 de setembre. Passarem de recaptar mil dos-cents milions a mil vuit-cents milions. —Si de setanta-cinc mil, quinze mil no tornen, i se’n recapten des de la Generalitat uns tres mil, els cinquanta-set mil restants perillaran a partir de l’1 d’octubre? Poden tancar l’aixeta com a mesura de pressió? —Dues petites vàlvules d’oxigen: les administracions tributàries locals ingressen uns cinc mil milions, i el sector públic de la Generalitat paga cada any quatre mil cinc-cents milions d’euros en impostos. Per tant, tampoc no partim de zero. Tenim un terra que si sumem tres mil, cinc mil, quatre mil… acabem tenint uns tretze o catorze mil milions d’euros al nostre abast. Amb tot, continuen faltant molts recursos que vindran del mateix lloc que li vénen en aquest moment a l’estat espanyol: la recaptació de tributs, cotitzacions i impostos. Hem de procurar que a partir del moment que es faci el referèndum hi hagi un marc de diàleg i negociació d'una dimensió importantíssima. —Els ciutadans o les empreses es trobaran un dia amb el dilema de decidir a qui han de pagar? Seran els bancs, que toparan amb aquesta situació? —A veure, qui paga els impostos no són els bancs, sinó les empreses. Els bancs són un mer instrument de transmissió dels diners. Qui paga la gran majoria dels impostos són les empreses. L’empresa paga l’IRPF dels treballadors. El contribuent té sovint la impressió que paga l’IRPF, però no. El contribuent liquida l’IRPF fent l’ajustament per si ha pagat massa o massa poc. Qui paga l’IRPF és l’empresa o la institució per la qual treballem. A final de mes, les empreses paguen l’IRPF i les cotitzacions de la Seguretat Social. En aquest sentit, hem de procurar que a partir del moment que es faci el referèndum hi hagi un marc de diàleg i negociació d’una dimensió importantíssima, per la quantitat de qüestions que s’han de negociar. —Negociar? —La cosa lògica i normal entre països civilitzats és que les qüestions que es deriven del procés d’independència d’un país es tractin en un marc de diàleg i negociació entre els estats. Cal decidir com dividirem els actius i passius, que és un punt absolutament substancial i transcendent per a l’estat espanyol. Hi ha un bilió d’euros de deute de l’estat espanyol, com tothom sap. Set-cents cinquanta mil són directament de l’administració general de l’estat i de la Seguretat Social. És una motxilla que pesa molt. L’estat espanyol té molt d’interès i al·licients per a seure en una taula a parlar-ne. També tindrà molt d’interès a parlar dels cinquanta mil milions que Catalunya deu a l’estat espanyol. Hi ha infinitat de qüestions d’interès compartit entre totes dues parts, que són dues economies absolutament interrelacionades. Em sembla molt poc viable que al final sigui el contribuent qui hagi de prendre les decisions. Aquestes decisions les haurem de prendre entre els estats. La història d'Espanya va carregada d'aquesta negació de la realitat imminent. —Això seria la cosa més lògica i normal ‘entre països civilitzats’. També ho hauria estat un referèndum acordat. Què farà que l’estat espanyol sigui el primer interessat a seure a la taula a negociar? —Té un punt de lògica històrica que l’estat espanyol actuï com ho ha fet fins ara. Sempre ho ha fet. Fins que no s’ha trobat amb uns fets consumats, històricament sempre ha negat la major. Sempre havia negat qualsevol possibilitat que s’independitzés Cuba o les Filipines. Això no passaria mai… fins a l’última pesseta, fins a l’última gota de sang… La història d’Espanya va carregada d’aquesta negació de la realitat imminent. Tot el món a final de segle XIX era perfectament conscient i veia a venir que es produirien uns processos d’independència i l’últim d’assumir la realitat va ser l’estat espanyol. Sempre ha tingut aquesta incapacitat d’entendre que les relacions de parella depenen de dos. I que per molt que una part s’obstini, si l’altra té una determinació i una visió clara del seu futur, l’estat espanyol no ho pot evitar. —En serà conscient quan arribi el moment? —El moment que hi hagi un referèndum –que és el fet que ens legitima i ens dóna força de cara a la comunitat internacional– és el punt de ruptura i d’inflexió que farà que tothom fora de l’estat espanyol assumeixi que el poble de Catalunya ha decidit. I que aquesta decisió podrà tardar a concretar-se dos dies, dos mesos o tres. Però és absolutament irreversible. I, a partir d’aquí, hem de gestionar el procés que se’n deriva amb moltíssima fermesa, tan preparats com sigui possible i amb el cap tan fred com puguem. Al mateix temps que hem de transmetre fermesa, hem de transmetre serenitat. Cal transmetre que serem un país seriós, que farem una transició calmada i que l’economia, les empreses, els transports, els aeroports, etc. tindran un funcionament ordinari sense cap mena de disrupció. —Quins efectes pot tenir el vot favorable a la independència o la proclamació al parlament en la prima de risc del deute espanyol? —Qualsevol element de trencament afecta totes dues parts. I la interacció econòmica íntima que hi ha entre Catalunya i l’estat espanyol fa que, com diem vulgarment, anem a la mateixa barca. En la mesura que els qui anem a la barca la desestabilitzem, ens afecta tots dos. I a la barca no hi anem sols. També hi va França i tots els països veïns. Estem en un món i una economia completament interaccionada. Quan entra un producte de la Xina al port de Barcelona, se li aplica un mecanisme que s’anomena règim de suspensió de l’aplicació de tributs. Perquè s’entén que formem part tots d’un mercat únic i d’un espai duaner compartit. Hem de saber com ho aplicarem, això. I qualsevol desestabilització afecta tothom. Per tant, els incentius perquè la transició sigui pactada són enormes per a totes les parts. L'endemà de la independència no saltarem per un barranc, sinó que entrarem en una fase en què solucionarem les coses com ho fan els països civilitzats —De moment, sembla impossible que l’estat espanyol segui en una taula amb l’estat català… —Que això ho negaran fins a l’últim dia, és evident i lògic des de la perspectiva de l’estat espanyol. Són plenament conscients que són incapaços d’aturar el procés d’independència. Però han de jugar les seves cartes i han de defensar els seus interessos. De la mateixa manera que des de la part catalana hem de ser capaços de transmetre serenitat i que l’endemà no saltarem per un barranc, sinó que entrarem en una fase en què solucionarem les coses com ho fan els països civilitzats. L’estat espanyol té tots els incentius del món per a no engegar-se un tret al cap. Ja no és un tret al peu, sinó directament al cap. Desestabilitzar l’entorn econòmic implica engegar-se un tret al cap per a ells. I això no sol passar als països. Les mans del secretari d’Hisenda, Lluís Salvadó. —La mateixa argumentació que serveix per a assenyalar que l’estat espanyol voldrà negociar serveix a alguns per a assenyalar que la independència és impossible. —Hi ha un tercer element que sol ser important: el que fa d’àrbitre. No som els primers de fer aquest camí. Encara que als catalans ens sembla que som molt originals, som un país molt ordinari. No fem res que no hagin fet la majoria dels països que avui formen part de l’ONU. De fet, durant els últims cent anys s’han incorporat més estats que no pas hi havia a l’ONU abans del 1900. Som un país normalet que fa coses normaletes. I declarar la independència, encara que ens sembli un fet singular i extraordinari, és una cosa ben normal al món. Tots els països han passat per aquesta situació, que és lògic que tingui algunes incerteses que tothom ha anat solucionant i superant. —Com se superen? —Posant-hi dosis de fermesa i de serenitat. Això és el que farem els ciutadans del nostre país. L’àrbitre és la comunitat internacional, els mitjans de comunicació i els editorials del New York Times… Són aquells països que poden tenir simpatia amb Catalunya. El dia que fem gests de legitimació, allò que sembla una muralla absolutament inexpugnable començarà a tenir vies d’aigua i al cap d’uns dies seran més grosses i acabaran motivant l’obertura d’una taula de negociació. Perquè la nostra posició s’anirà enfortint i la seva s’anirà debilitant. Ens acabarem trobant en una taula per a resoldre allò que fa temps que tothom haurà vist que era una situació de no-retorn. —Quina és la preocupació dels vostres interlocutors del món de les finances i l’economia internacional? —Que mantinguem una situació tan estable com sigui possible. I que els terminis de transició siguin com menys dilatats millor. Hem de ser àgils en allò que hem de fer. Ningú no té interès que hi hagi una desestabilització en una part tan important d’Europa com ho és Catalunya. Quan tothom té interès en una cosa, les coses acaben passant d’aquella manera. Europa i la resta del món estan més preocupats per a saber què passarà a Espanya que no a Catalunya. —No preocupa ningú la viabilitat econòmica de la república catalana? —Allò que preocupa en general és la viabilitat del sistema de pensions de l’estat espanyol. Aquesta és una gran preocupació dels catalans i dels espanyols. A l’estat espanyol hauran de decidir moltes coses el dia que Catalunya sigui independent. Hauran de decidir què en fan, de les infrastructures absolutament deficitàries. Em sembla que la preocupació d’Europa no és la viabilitat de Catalunya sinó la viabilitat d’Espanya si no fa reformes importants i estructurals. Espanya no podrà continuar gestionant els recursos com ho ha fet fins avui. Ho ha fet estirant més el braç que la màniga. Per exemple, fent trens de gran velocitat que els països rics no es podien permetre. Ho han finançat amb els catorze o quinze mil milions d’euros aportats pels catalans. L’endemà de la independència hauran d’assumir que Espanya és un país normal. I allò que Alemanya no es pot permetre no és normal que s’ho permeti Espanya. Europa i la resta del món estan més preocupats per saber què passarà a Espanya que no a Catalunya. —L’estat espanyol té l’obligació de pagar les pensions dels qui han cotitzat a l’estat espanyol fins al dia que es morin? —En principi, el dret internacional dóna aquesta potestat a la persona que ha pagat una cotització. Tanmateix, el dret internacional és pensat per a casos individuals, quan han estat uns milers de persones que se n’han anat a treballar a un país determinat i després n’han tornat. El dret internacional no es preveu per quan hi ha dos milions i mig de ciutadans que canvien d’estat. El sistema de repartiment, que és el que s’aplica en el nostre entorn polític, diu que qui cobra les cotitzacions dels treballadors d’avui és el mateix que paga les prestacions dels pensionistes d’avui. Qui haurà de garantir les prestacions dels jubilats i desocupats de Catalunya serà la república catalana. —Mentre l’estat vulgui cobrar els imposts a Catalunya, haurà de pagar les prestacions dels catalans? —Evidentment. I a partir del moment que Catalunya començarà a recaptar, immediatament començarà a pagar. Després de les declaracions de Santi Vidal, el jutjat ens investiga amb una cobertura de secret d'actuacions. —En quina situació es troba la investigació de la fiscalia arran de les declaracions de l’ex-jutge i ex-senador Santi Vidal? —Després de les declaracions de Santi Vidal, es van presentar unes denúncies al jutjat d’instrucció número 13 de Barcelona, que van ser acceptades a tràmit pel jutge. Des del mes de març es porta a terme una investigació que es troba en secret d’actuacions. Una situació força insòlita que origina una indefensió absoluta. No podem saber què s’investiga. Estem a l’expectativa que la investigació culmini per saber on som. Investiguen amb una cobertura de secret d’actuacions. —Què en penseu de la solidaritat ciutadana que desperta algú com Leo Messi quan s’encara a una condemna per frau fiscal? —Hi ha moltes coses inexplicables entorn del frau fiscal. I són inexplicables perquè el context les ha propiciades d’una determinada manera. Miro d’explicar-me. La construcció de la consciència fiscal d’un país no és responsabilitat de la persona que té simpatia per Messi. Qui és responsable de construir una cultura o una consciència fiscal que transmeti al ciutadà la importància de contribuir i pagar impostos? La manera d’explicar la importància de pagar impostos és dient on destinem aquests impostos. Com paguem hospitals, carreteres, escoles… On falla el sistema és en la incapacitat de construir aquesta consciència. —Suposo que es fa difícil quan hi ha tants governants que són també evasors fiscals… —Mentre el ministre d’Economia de l’estat espanyol estigui condemnat per haver defraudat a la hisenda espanyola 6,9 milions d’euros, és impossible de crear consciència fiscal. És un miracle que aquell autònom que fa un gran esforç per arribar a final de mes pagui els seus impostos quan aquell que té la responsabilitat de gestionar l’economia de l’estat o del partit que governa l’estat donen l’exemple de com es defrauda. La infinitat de casos de corrupció política i de dirigents de l’estat espanyol que defrauden –també a Catalunya– destrueixen sistemàticament la consciència fiscal. El problema no és l'afeccionat del Barça que té simpatia pel Messi, sinó un estat que no dóna exemple. —Si l’estat no dóna exemple… —El problema no és l’afeccionat del Barça que té simpatia pel Messi, sinó un estat que no dóna exemple. Aquesta és una oportunitat de canvi que tenim amb la república catalana. No és una qüestió tan sols d’ètica i de responsabilitat, sinó d’interès per la salut de l’economia catalana a l’hora de disposar dels recursos per a pagar les millors universitats, un bon sistema sanitari, unes infrastructures productives per a millorar l’economia… A banda els quinze mil milions d’euros de l’espoliació fiscal, cal fixar-nos també en els milers de milions d’euros que perdem pel frau fiscal.

Summary: Lluís Salvadó: ‘L’estat espanyol té tots els incentius del món per a no engegar-se un tret al cap’


El ministre d’Universitats del govern espanyol, Manuel Castells, participarà en la taula de negociació entre executius en nom dels comuns, segons que ha avançat la Cadena SER i han confirmat a VilaWeb fonts de Catalunya en Comú. A més de Castells, com a representants del govern espanyol també hi seran el president Pedro Sánchez, la vice-presidenta primera Carmen Calvo, el vice-president segon i cap d’Unides Podem, Pablo Iglesias, el ministre de Sanitat i secretari d’organització del PSC, Salvador Illa, i la ministra de Política Territorial, Carolina Darias. D’aquesta manera, a més del PSOE, de Podem i dels comuns, hi haurà un representant dels socialistes catalans. La primera reunió de la taula de negociació serà dimecres. Ahir el gabinet de Sánchez va comunicar unilateralment la proposta de fer-la el 24 de febrer, fet que va molestar a la Generalitat perquè havien acordat de pactar-la i comunicar-la conjuntament. Avui el president de la Generalitat Quim Torra ha enviat una carta comunicant que, per raons d’ordre personal i privat, no és possible fer-la el 24 i, en canvi, li proposa que sigui divendres, 21 de febrer, o bé diumenge 23, o dimecres, dijous o divendres de la setmana entrant. Sánchez, en una altra carta de resposta, ha acceptat que sigui dimecres. A la seva carta, Torra també proposa els continguts que la delegació catalana ha decidit de portar a la primera reunió de la taula de negociació. Hi ha dos punts principals per a la resolució del conflicte polític: el reconeixement i exercici del dret d’autodeterminació de Catalunya i la fi de la repressió, l’amnistia i la reparació de les víctimes d’aquesta repressió. Per això, la part catalana inclou tres punts més perquè hi pugui haver unes condicions favorables per a la negociació: que es fixi un calendari de treball; que hi hagi un sistema de validació amb una proposta de mediació internacional i que es reconegui totes les parts en el conflicte, incloent-hi els presos i els exiliats.

Summary: Manuel Castells seurà en la part negociadora del govern espanyol, representant els Comuns


El conseller de Justícia, Carles Mundó, ha revelat l’escàndol de les citacions de la Guàrdia Civil. Mundó ha penjat al seu compte de Twitter una citació en la qual es pot llegir que les persones que declaren aquestes darreres hores ho fan en qualitat de testimonis ‘respecte a la investigació ordenada pel Jutjat d’Instrucció número 13 de Barcelona’. No obstant això, el Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC) ha explicat aquest matí que els interrogatoris de la Guàrdia Civil són ‘diligències de policia judicial i no sol·licitades pel magistrat d’instrucció 13’. Aparentment, doncs, el TSJC ha contradit la versió de les citacions del cos policial. Vegeu una de les citacions de la Guàrdia Civil, publicada per Mundó. Aquestes són les explicacions del TSJC. Per aquest motiu, el conseller es pregunta per ordre de qui actua la Guàrdia Civil en els interrogatoris d’aquests dies. És urgent saber per ordre de qui actua la Guardia Civil quan interroga funcionaris, empreses i càrrecs públics. pic.twitter.com/azRzhqe46x — Carles Mundó (@CarlesMundo) July 27, 2017

Summary: Mundó revela l’escàndol: ‘En nom de qui actua la Guàrdia Civil?’


El conseller de Justícia, Carles Mundó, considera que si inhabiliten la presidenta del Parlament de Catalunya, Carme Forcadell, ‘l’estat espanyol deixarà de ser un estat democràtic en què es respecten les opinions i llibertats dels ciutadans’. A més, ha assegurat que el TC no podia ‘empresonar els representants del poble de Catalunya’. En una entrevista a Catalunya Ràdio recollida per Europa Press, ha sostingut que, si Forcadell quedava fora de la cambra catalana, després d’ella ‘en vindria una altra i després una altra’ que podria defensar les mateixes idees. Ha exposat que el Tribunal Constitucional espanyol (TC) ha fet ben poca cosa, atès que el govern espanyol li va demanar un incident d’execució en relació amb la votació al parlament de les conclusions de la comissió d’estudi del procés constituent.’És possible que provi de no optar per la línia dura perquè posa de manifest que qui hauria d’afrontar aquesta qüestió és el govern central’, ha indicat. Mundó ha subratllat que la funció del TC és d’interpretar la constitució i no jutjar persones, per la qual cosa ha advertit que no podia convertir-se en una espècie de Tribunal Suprem que jutgés les opinions dels parlaments.

Summary: Mundó creu que, si inhabiliten Forcadell, Espanya ‘deixarà de ser un estat democràtic’


El primer ministre grec, Alexis Tsipras, va remodelar ahir al vespre la composició del seu Govern després dels desacords sorgits arran de l’acord assolit amb la UE per un tercer rescat. Gairebé una quarta part dels diputats de Syriza van rebutjar les mesures de l’acord amb els creditors que mantindrà el país en l’euro. Tsipras ha col·locat Panos Skurletis, fins ara ministre de Treball, en el lloc del ministre d’Energia, Panayotis Lafazanis, ja que aquest últim va ser un dels 32 diputats que dimecres al Parlament grec va votar en contra de les reformes per poder rebre un tercer rescat. Així, George Katrougalos, ocuparà el lloc de Skourletis, com a ministre de Treball. També han estat substituïts el ministre adjunt de Defensa, Kostas Ísijos i el de Seguretat Social, Dimitris Stratulis. Ísijos serà substituit per Dimitris Vitsas i Stratulis per pavlos Jaikalis. Nikos Juntís també deixa la cartera d’Exteriors, tot i que ja ho havia deixat el seu escó abans de la votació de les reformes. Igual va actuar la ministra adjunta de Finances, Nadia Valavani, qui també havia presentat la seva dimissió. En el cas de Juntís la seva substituta serà Sia Anagnostopulu i Valvani donarà el relleu a Trifon Alexiadis. Es crea un nou lloc en el Ministeri d’Exteriors, el de vice-ministre, que serà per Yanis Amanatidis. A la cartera d’Interior també es forma un vice-ministeri nou que ocuparà Pavlos Polakis i el càrrec de ministre adjunt de Reforma Administrativa recaurà en Jristoforos Vernardakis. També hi ha canvis en els portaveus de Syriza al Parlament. El lloc de Thanasis Petrakos l’assumirà Alexandros Triandafilidos i el d’Olga Yerovasili serà per Sekalaridis. L’oficina del primer ministre va anunciar ahir en un comunicat que la presa de possessió del càrrec dels nou membres de l’executiu de Tsipras es postposa a causa dels diversos incendis que es van declarar ahir al país, especialment a Atenes. Els mitjans grecs preveuen que els nou ministres prenguin possessió demà.

Summary: Alexis Tsipras substitueix cinc ministres que van votar contra el tercer rescat


Brussel·les no havia vist mai una manifestació així. Més de quaranta-cinc mil persones, segons la policia belga, vingudes de tots els racons del país i d’uns quants llocs d’Europa han trencat les expectatives de la convocatòria ‘Omplim Brusel·les’. De manifestacions d’aquesta magnitud n’havien vist, al cor de la UE, però mai cap com aquesta, en què tantíssima gent ha vingut d’un país que és a mil tres-cents quilòmetres de distància per carretera i en desenes de vols i que passarà a la història. Les autoritats municipals de Brussel·les s’han vist sobrepassades pel col·lapse de manifestants que hi havia dins el parc del Cinquantenari i als voltants. Milers d’estelades i crits de denúncia de la repressió espanyola contra l’independentisme català, de condemna pel manteniment de quatre presos polítics, de suport al president Puigdemont i als consellers a l’exili Puig, Serret, Ponsatí i Comín. ‘No esteu sols!’, ha estat el crit més repetit. Desafiant el fred, un vent terrible i una pluja fina i glaçada, a més de la llarga distància recorreguda, desenes de milers de catalans, famílies senceres, gent vinguda de tot arreu del país, s’aplegava una hora abans de la manifestació a l’entrada del Parc del Cinquantenari, a tocar del barri europeu on hi ha la seu de les institucions europees. La policia de Brussel·les s’ha alarmat per la quantitat de gent que hi havia a la concentració, i n’ha fet canviar el punt de començament. La gentada envaïa tot el parc per dins, i la capçalera s’ha situat finalment en un dels accessos laterals, des d’on ha començat a avançar per un dels carrers laterals que és a tocar del parc. Hi eren els consellers, el vice-president d’Òmnium, Agustí Alcoberro; el portaveu d’Òmnium, Marcel Mauri, i els representants de Junts per Catalunya Eduard Pujol i Elsa Artadi i els d’ERC Marta Rovira i Gabriel Rufián. El president Puigdemont era en un punt més enrere. Moments de caos, de desbordament, perquè la capçalera pogués avançar enmig de carrers plens de gent en què havia d’obrir pas constantment; hi havia manifestants pertot arreu, cridant ‘No esteu sols’, i ‘Puigdemont, el nostre president’, i ‘Presos polítics, llibertat’. Tot ple de pancartes i cartells interpel·lant Europa, cridant de ràbia per la passivitat davant la repressió, per no haver mogut ni un dit per fer costat a un moviment tan pacífic, democràtic i multitudinari. L’independentisme ha portat aquest crit i tota aquesta multitud just davant la porta de l’edifici Berlaymont, la seu de la Comissió. Mentre al carrer la gent clamava contra tanta indignitat, a dins un portaveu de la Comissió tornava a menystenir la veu de tota aquesta gentada. ‘Desperta’t, Europa!’, deia la pancarta de la capçalera de la manifestació. Els carrers han quedat col·lapsats i han quedat petits per a encabir tota aquesta gentada vestida de groc, el color prohibit. On era Puigdemont? S’ho preguntava molta gent. Era impossible fer-lo arribar fins al capdavant de la manifestació, enmig de tanta gent que avançava, atapeïda. Finalment s’ha incorporat a la capçalera, en el tram final de la manifestació, enmig d’un caos apassionat d’una multitud que el seguia, que el volia veure en el seu exili, a mil tres-cents quilòmetres de casa, que li volien reconèixer la condició de president legítim. I Puigdemont ha interpel·lat directament Juncker en un discurs molt dur amb el paper de la UE: ‘Havíeu vist mai enlloc del món una manifestació com aquesta per a donar suport a criminals? Potser perquè no som criminals sinó que som demòcrates’, ha exclamat. Puigdemont al costat de Rovira, i Puig i Ponsatí de Comín i Serret. Ha estat un acte d’unitat independentista, a dues setmanes de les eleccions del 21-D, que ha projectat cohesió pel reconeixement del govern legítim i per l’exigència de l’alliberament dels presos polítics. Una imatge, la de milers i milers de manifestants concentrats durant hores i hores en un país llunyà per reafirmar la legitimitat del primer d’octubre, que té un impacte internacional i una repercussió inimaginables fa pocs anys. Si l’any 2009 uns pocs milers de catalans van manifestar-se a Brussel·les seguint la iniciativa dels ‘Deu Mil a Brussel·les’, marcant un precedent de mobilització important per a l’independentisme malgrat un ressò mediàtic més aviat discret, avui la situació és ben diferent. Aquesta manifestació d’avui i aquella de fa més de vuit anys són incomparables, per la magnitud, pel moment polític i perquè avui sí que tots els mitjans internacionals hi eren, i avui sí que la Comissió Europea escoltava aquest clam que ha arribat ben bé fins a la seva mateixa porta.

Summary: Brussel·les queda col·lapsada per una manifestació que mai no havia vist


El primer d’octubre al matí desenes d’agents antiavalots de la Guàrdia Civil van irrompre al petit municipi de Callús, al Bages, per impedir que la gent pogués votar al referèndum sobre la independència. El batlle, Joan Badia (ERC), va mirar de parlar amb els agents que s’atansaven al col·legi. Per obrir-se pas abans de començar les càrregues, el van acabar empenyent de mala manera i va caure a terra. Ara Badia és encausat per desobediència pel jutjat d’instrucció número 2 de Manresa, segons que publica avui el diari Regió 7. El batlle va presentar una denúncia contra els agents (per atemptat a l’autoritat, per robatori i pels danys a l’escola). El seu cas no és pas l’únic: tant el batlle de Fonollosa, Eloi Hernàndez, com el regidor de Sant Joan de Vilatorrada Jordi Pesarrodona, víctima de la brutalitat policíaca, també han estat encausats. Als pobles petits, després de l’acarnissament de la policia, ara reben el dels jutjats. Heus ací el vídeo en què es veu com Joan Badia és agredit pels agents: I així ho relatava Jordi Badia, en l’article ‘Guàrdies civils acarnissats en pobles petits’: ‘Cap a un quart d’onze va sonar el timbre de casa. Era el meu germà Isidre. Molt alterat, em va explicar què havia passat a Callús. Li tremolava la veu. Ho tenia tot enregistrat. Ens ho vam mirar i em vaig esgarrifar. Desenes i desenes d’energúmens que, amb l’excusa de segrestar unes urnes, volien humiliar i trepitjar tot un poble. Hi ha un moment del vídeo que em va esfereir: és quan claven una empenta al batlle i la gent esclata en un crit a l’uníson. M’he imaginat els minuts previs a aquell crit: la tensió de tots, asseguts a terra amb la boca closa, mentre veien arribar aquelles bèsties amb la cara tapada i el posat amenaçador i agressiu. M’he imaginat, enmig del silenci, l’únic so dels batecs del neguit. Però potser m’han commogut més encara els crits de la gent mentre aquells autòmats proven de fer pas amb violència: ‘Som gent pacífica!’ El batlle de Fonollosa, Eloi Hernàndez, va rebre aquesta visita violenta de la Guàrdia Civil: I el cas de Pesarrodona té la particularitat del component de revenja per aquesta imatge: El van acabar agredint i humiliant: Ara, tant Eloi Hernàndez com Jordi Pesarrodona també han acabat essent encausats per desobediència per aquells fets. Hernàndez ho explicava així: La jutgessa em cita a declarar com a investigat per pressumpte delicte de desobediència, després dels atacs rebuts a #Fonollosa el dia del #referèndum1O. El 21D desbordarem les urnes! #compromís #dignitat pic.twitter.com/hdRU9rbnzN — Eloi H. M. (@eloifonollosa) December 12, 2017

Summary: Batlles i regidors de pobles petits agredits i humiliats l’1-O són ara perseguits judicialment


Alemanya i Bèlgica han presentat una proposta per crear un mecanisme de ‘revisió mútua’ de l’estat de dret, la democràcia i els drets humans als països de la Unió Europea. El ministre d’exteriors alemany, Michael Roth, i el belga, Didier Reynders, han anunciat avui que volen impulsar aquest sistema de control sobre l’estat de dret a escala europea ‘tal com es fa amb els pressupostos estatals’. L’objectiu seria ‘prevenir dificultats’ democràtiques als estats membres de la UE ‘sense discriminacions i amb un tractament igualitari’ entre aquests. El procediment que plantegen és que la Comissió Europea avaluï la situació sobre l’estat de dret a cada país i que faci una recomanació per redreçar deficiències en aquest sentit. En cas de no complir-se, els socis europeus podrien recórre a mesures de càstig com el procediment per suspendre els drets de vot a la UE o retallar fons europeus. Roth i Reynders han assegurat que hi ha una àmplia majoria d’uns 20 estats dels 28 que formen part del bloc sobre els principis d’aquest sistema. Així, el primer pas serà crear un grup de treball entre els socis europeus per ‘detallar’ les característiques d’aquest mecanisme i que posteriorment adoptar-lo si hi ha consens. Segons ells, tenen el compromís de Finlàndia per situar aquesta proposta com a prioritat en l’agenda de la seva presidència de la UE a partir del juliol, un cop celebrades les eleccions europees.

Summary: Alemanya i Bèlgica proposen que la UE revisi la democràcia i els drets humans dels seus estats membres


L’independentisme escocès es torna a manifestar avui al centre de Glasgow, en la que serà la primera gran mobilització després de les eleccions britàniques, les quals van donar la majoria absoluta als conservadors i una contundent victòria de l’SNP a Escòcia. La marxa, promoguda pel moviment unitari All Under One Banner (‘Tots sota una mateixa bandera’), vol ser una mostra de força en favor del referèndum d’independència, i més, després de la negativa del govern britànic d’acceptar una segona votació. Els manifestants reclamen que sigui abans de l’any 2021, quan el Brexit passarà a ser efectiu. L’ajuntament de Glasgow havia estimat una participació de cent mil persones en la manifestació, fet que la convertiria en una de les més grans de la història d’Escòcia. Tanmateix, les males previsions climàtiques han obligat a suspendre els parlaments posteriors a la marxa i han reduït les previsions. La manifestació començarà a les 12.30 (hora catalana) a Kelvingrove i s’acabarà a Glasgow Green, el parc més antic de la ciutat. Podeu veure’n el recorregut tot seguit: Route map for 11th JAN INDEPENDENCE MARCH by GEORGE KEMPIK on plotaroute.com

Summary: Glasgow viu avui la primera gran manifestació independentista després del refús del govern britànic al referèndum


L’advocat de la consellera Clara Ponsatí, Aamer Anwar, ha fet el primer discurs de la Diada d’enguany i s’ha mostrat molt bel·ligerant envers el govern espanyol i la seva estratègia judicial: ‘El general Franco estaria orgullós d’aquesta Espanya moderna que actua com una dictadura’. El lletrat ha descrit l’executiu de Pedro Sánchez com a ‘corrupte’ i ‘antidemocràtic’ per no haver permès un referèndum d’independència, tal com va passar a Escòcia el 2014, perquè ‘el dret d’autodeterminació és un dret humà fonamental.’ Anwar ha assegurat que la independència és ‘una causa justa’ i que el poble català és ‘al costat correcte de la història.’ A més, ha afirmat que ‘no esteu sols’ i que ‘el silenci no és cap opció per als qui són de la banda de la justícia.’ Tot seguit s’ha tornat a referir al govern de Pedro Sánchez i ha exigit l’alliberament dels presos polítics ‘sense condicionants’ i el retorn de tots els exiliats. Ha acabat el discurs amb un ‘no passaran’, corejat per tots els manifestants. Després, en català, ha dit: ‘Catalunya serà una República independent. Visca Catalunya lliure.’

Summary: El discurs potent d’Aamer Anwar: ‘No esteu sols, no passaran!’


Aquesta setmana que comença arriba a les llibreries Receptes per enamorar i matar, òpera prima de la sud-africana Sally Andrew (Amsterdam Llibres), una novel·la que barreja el suspens amb receptes saboroses de la Sud-àfrica rural. Llegiu-ne un frangment. L’editora d’Amsterdam Mireia Lite explica del llibre: «Aquesta és una novel·la per llegir i degustar com un bon plat cuinat a foc ben lent i acompanyat d’un vi de la terra; una trama plena de crims i misteris molt diferent dels que estem acostumats a llegir. La seva protagonista, la Tannie Maria (baixeta, rabassuda i amb uns cinquanta anys llargs), viu en un petit poblet de Sud-àfrica (el mateix on viu l’autora) on col·labora en el diari local. La seva columna és un consultori sentimental on ella resol dubtes i trifulgues a través de delicioses receptes culinàries per enamorar. El poder emocional de la cuina és un dels grans protagonistes del llibre. Però tot es complica quan rep la carta d’una lectora víctima dels abusos del seu marit, i especialment quan aquesta apareix morta. La nostra protagonista inicia una insòlita investigació que conduirà als lectors a resoldre el cas. Aquesta novel·la es converteix en un saborós i original llibre, on intervenen ingredients molt diversos: intriga, humor, amor i amistat, que mariden amb aromes i espècies, per convertir la trama en una addictiva i brillant investigació protagonitzada per una detectiva amateur molt poc habitual. Una primera novel·la escrita per una autora novell que serà traduïda a més de tretze llengües dels cinc continents. Seran molts, doncs, els lectors que podran descobrir aquesta nova veu literària i el seu adorable personatge, Tannie Marie, que esperem que protagonitzi moltes més intrigues, ben servides de noves receptes, i que doni vida a una llarga sèrie de llibres de misteri i cuina: una original combinació no explorada fins ara!»

Summary: Avançament editorial: ‘Receptes per enamorar i matar’ de Sally Andrew


La Conselleria d’Empresa i Coneixement de la Generalitat ha fitxat l’ex-consellera i l’ex-vice-presidenta del govern català Joana Ortega com a assessora. Segons ha publicat el DOGC, Ortega assessorarà la titular del departament, Àngels Chacón, en ‘projectes transversals’ en matèria de foment de l’economia productiva. També s’encarregarà de preparar la documentació que la conselleria tramita al Consell Tècnic sobre aquest tipus de projectes i elaborarà informes sobre els resultats de la seva aplicació. Les fonts de la conselleria han explicat a Europa Press que Ortega s’ha incorporat avui al nou càrrec i que han apreciat de l’ex-vice-presidenta la seva experiència en l’administració pública i la seva visió municipalista. En aquest nou lloc, Ortega cobrarà la retribució corresponent a la categoria de funcionari del grup A i nivell 30.2 – uns 70.134,40 euros anuals – i un complement específic de 41.302,92 euros anuals. Ortega, vice-presidenta del govern liderat per Artur Mas, va ser condemnada a nou mesos d’inhabilitació especial per a l’exercici de càrrecs públics electius i per a l’exercici de funcions de govern per impulsar la consulta del 9N, una pena que finalitza el 19 d’octubre del 2019.

Summary: La conselleria d’empresa fitxa Joana Ortega com a assessora


Procés Constituent ha decidit d’ajornar una setmana més l’acord per a presentar-se amb ICV, EUiA i Podem a les eleccions del 27-S. En el grup promotor celebrat avui les assemblees, comissions i sectorials del partit han arribat a l’acord de continuar treballant en els pròxims dies per acabar de perfilar la coalició i ‘garantir una confluència des de baix, de marcat caràcter ciutadà i rupturista’. Amb tot, s’ha convocat una assemblea general extraordinària per a dissabte 25 de juliol, en què tots els membres del Procés Constituent validaran els acords sorgits durant la setmana.

Summary: Procés Constituent ajorna fins la setmana vinent l’acord amb ICV, EUiA i Podem per al 27-S


Clam per la consecució de la República i l’alliberament dels represaliats a l’epicentre de la indignació. Un any després del 20-S, els crits d’independència i de llibertat dels presos polítics i exiliats s’han trenat a Barcelona, a la cruïlla entre la rambla de Catalunya i la Gran Via. Si aquell va ser el primer dia en què l’estat espanyol començava a exhibir capacitat de repressió, amb una quarantena d’escorcolls i quinze detencions d’alts càrrecs, treballadors públics i responsables d’empreses relacionades amb el referèndum, al cap d’un any una gernació s’ha congregat per exhibir la capacitat de resistència i per denunciar, alhora, la injustícia. També s’ha repetit un missatge adreçat als partits independentistes, en un context de desacord sobre l’execució de la suspensió dels diputats ordenada pel jutge Pablo Llarena. ‘Ni un pas enrere’, els han dit. La tardor calenta ha començat, però la incògnita sobre què ha de venir planava en una concentració que ha estat molt diferent de la d’ara fa un any. Com aquelles setmanes que van precedir el referèndum del primer d’octubre, la multitud ha tornat a cridar que els carrers seran sempre seus, però ara no hi ha cap data al calendari per a concentrar els esforços col·lectius. El record més emotiu ha estat per a Jordi Sànchez i Jordi Cuixart, que han encoratjat la ciutadania a ‘no defallir’, en una carta conjunta llegida per Ada Parellada i David Fernàndez. Fa més d’onze mesos que són a la presó. El relat dels tumults al carrer que va construir l’Audiència espanyola per empresonar-los preventivament (d’entrada, per sedició) va començar en aquesta cruïlla. La convocatòria per a recordar-ho ha estat de l’ANC i Òmnium. El lema: ‘Hi vam ser i hi tornarem a ser. No ens aturarem!’ Escrit en petites pancartes negres, voluntaris de les entitats el repartien als manifestants. ‘Han perdut, perquè un any després continueu aquí, al carrer’, ha dit el vice-president d’Òmnium, Marcel Mauri. ‘No commemorem uns fets, els reivindiquem’, ha exclamat la presidenta de l’ANC, Elisenda Paluzie. ‘No menystinguem mai tot allò que hem fet, donem valor a aquests dies’, ha dit Mauri, abans de baixar de l’escenari. Mauri també ha exigit a Pedro Sánchez que la fiscalia retiri l’acusació de rebel·lió i deixi de fer costat a l’extrema dreta que representa Vox. Paluzie, que l’11-S va concentrar el discurs a reclamar al govern i al parlament que deixin de banda el partidisme, està convençuda que l’independentisme guanyarà la partida. ‘Si ho vam fer una vegada, ho podem tornar a fer’, ha dit. ‘No passaran!’, ha exclamat Mauri. Un altre crit s’ha anat obrint pas a mesura que avançava el vespre: ‘Unitat!’ L’han cridat centenars de persones quan, de l’escenari estant, s’ha agraït la presència del president de la Generalitat, Quim Torra, del president del parlament, Roger Torrent, i dels membres del govern. Als centenars de persones que s’han trobat des de quarts de set davant la seu del Departament d’Economia, s’hi han anat afegint els que s’havien congregat abans davant la seu nacional de la CUP, convocats pels CDR. Hi han arribat en manifestació. La CUP va ser objecte ara fa un any d’un setge policíac de vuit hores, no emparat per cap ordre judicial, i denuncien que encara els vigilen. Quan s’han acabat els discursos, les autoritats han començat a anar-se’n, però la gent s’hi resistia, sobretot els més joves. Proclames, tambors, banderes voleiant. Crits de llibertat.

Summary: Clam a l’epicentre de la indignació: ‘Ni un pas enrere!’


La portaveu del govern, Meritxell Budó, ha assegurat que la reunió de dijous entre el president Quim Torra i Pedro Sánchez ha de servir per posar data a la taula de negociació. En conferència de premsa després del consell executiu, la portaveu ha dit que en la trobada entre presidents ‘s’ha de poder parlar de tot i ha d’haver-hi unes garanties, tal i com es va acordar’. ▶ #Portaveu @meritxellbudo: “La reunió entre el president @sanchezcastejon i el president @quimtorraipla s’ha de celebrar de president a president i s’ha de poder parlar de tot i ha d’haver-hi unes garanties, tal i com es acordar” pic.twitter.com/ob9MBHQGBY — Govern. Generalitat (@govern) February 4, 2020

Summary: El govern vol que la reunió amb Sánchez serveixi per posar data a la taula de diàleg


A la cimera de Davos, enguany hi participen 2.500 persones. La distribució dels assistents per països és molt diversa. Hi ha 791 ciutadans dels Estats Units, 283 del Regne Unit, 280 de Suïssa, 126 d’Alemanya, 120 de l’Índia, 96 de l’estat francès, 89 japonesos, 67 russos… i fins a cent estats, representats de manera informal. Entre els assistents, n’hi ha quatre de nascuts als Països Catalans, dos dels quals compten com a nord-americans, un com a suís i un com a espanyol. Es tracta de l’economista Xavier Sala i Martín i de l’explorador resident de National Geographic Enric Sala, que hi consten com a nord-americans; el cuiner Joan Roca, del Celler de Can Roca, considerat espanyol; i Jaime Caruana, l’ex-governador del Banc d’Espanya, nascut a València, que hi apareix oficialment com a suís. Joan Roca hi consta oficialment i textualment així: ‘Chef. El Celler de Can Roca’. Enric Sala, així: ‘Explorer in Residence, National Geographic Society’. Xavier Sala i Martín, així: ‘Professor. Economics Department. Columbia University’. I Jaime Caruana: ‘General Manager, Bank for International Settlements. Basel.’ Joan Roca és el xef del Celler de Can Roca, considerat el millor restaurant del món. Roca participa en una gran quantitat d’activitats culturals a tot el món i aquesta setmana ha estat nomenat Ambaixador de Bona Voluntat de l’ONU. El doctor Enric Sala, que treballa als Estats Units, és conegut per l’activitat en defensa dels ecosistemes marins i especialment pel projecte Pristine Seas, amb què hom vol localitzar i protegir els espais més purs que queden encara als oceans. Jaime Caruana va néixer a València, però va fer la carrera professional primer a Madrid i després en diverses institucions internacionals. Va ser governador del Banc d’Espanya entre els anys 2000 i 2006 i Rodrigo Rato el va vincular després al Fons Monetari Internacional. Actualment dirigeix el Banc de Pagaments Internacional. Pel que fa a l’economista de la Columbia University Xavier Sala i Martín, assisteix habitualment al fòrum de Davos. De fet, hi és una de les veus més escoltades perquè hi presenta anualment l’Informe sobre la competitivitat global, un estudi permanent amb què es revisa sistemàticament la competitivitat de 140 economies i se n’avalua la productivitat i la prosperitat. És considerat l’informe més complet i fiable sobre la competitivitat econòmica del món. Enguany hi presentarà l’informe del 2015-2016, que ja es pot consultar a la xarxa en un document complet i en versió gràfica. També se n’ha fet aquest vídeo de presentació:

Summary: Què hi fan Xavier Sala i Martín i Joan Roca a Davos?


El fiscal en cap d’Anticorrupció, Alejandro Luzón, ha revocat la decisió del seu antecessor en el càrrec Manuel Moix que va decidir apartar els fiscals José Grinda i Fernando Bermejo de la investigació sobre el presumpte cobrament de comissions per part de CDC a canvi d’obra pública i els manté en el cas. Segons informa la Fiscalia General de l’Estat en un comunicat, Luzón ha acordat deixar sense efecte el Reial decret del passat 10 d’abril pel qual es va substituir aquests fiscals i així ho ha comunicat al fiscal general de l’Estat, José Manuel Maza, que ha mostrat la seva conformitat.

Summary: Luzón revoca la decisió de Moix i manté els fiscals del cas 3%


Milers de persones han sortit de nou als carrers de diverses ciutats per protestar contra la decisió del president, Abdelaziz Bouteflika, de presentar-se a un nou mandat de cinc anys, ja que molts posen en dubte la capacitat del veterà dirigent, de 81 anys, per seguir en el poder. Les protestes, convocades per Internet, s’han intensificat d’ençà de la setmana passada i un gran nombre de policies s’han desplegat avui en zones clau d’Alger, així com en la rodalia de les principals institucions. Testimonis han confirmat reforços al costat de les oficines del govern i al Palau Presidencial. A les mobilitzacions d’Alger ha participat el dirigent opositor Ali Benis, que ha volgut expressar la seva solidaritat amb els manifestants. També s’han registrat mobilitzacions a la província de Tiaret, a la zona nord-oest del país, i en la de Sitifis, al nord-est. Bouteflika va patir el 2013 un ictus que l’ha obligat a reduir al mínim les seves aparicions públiques. Malgrat els dubtes sobre la seva salut, la seva campanya ha anunciat que el president presentarà la documentació necessària per formalitzar la seva candidatura el diumenge, últim dia possible.

Summary: Milers d’algerians tornen a sortir als carrers contra la candidatura de Bouteflika


Els treballadors de terra d’Ibèria a l’aeroport del Prat han convocat quatre jornades de vaga els dies 27 i 28 de juliol -just després de la convocada pel personal de cabina de Ryanair-, i el 3 i 4 d’agost. Els sindicats denuncien que més de la meitat de la plantilla té contractes temporals i precaris i reclamen que es passin a fixes perquè la càrrega de feina a l’aeròdrom de la capital catalana així ho permetria. A més, lamenten que bona part d’aquests treballadors eventuals realitzen tasques de personal fixe però enllaçant contractes; és a dir, sense tenir dret de vacances, i sense cap previsió d’aconseguir un contracte estable. També reclamen millores en les seves condicions de feina. Així, lamenten que actualment treballen 7 i 8 dies seguits i que l’empresa els obliga a fer hores extres que paga a preus molt baixos. ‘Aquestes condicions de feina són insuportables i la indiferència de la direcció ens ha obligat a plantar-nos’, destaca Miguel Ángel Sánchez, portaveu del sindicat CESHA. Malgrat que encara no els ho han comunicat, Sánchez espera que la setmana vinent s’obri la taula de mediació i que l’empresa s’avingui a satisfer les demandes dels treballadors per a desconvocar les aturades. El personal de terra d’Ibèria agrupa tots aquells treballadors que realitzen tasques de facturació, embarcaments de passatgers i càrrega i descàrrega d’equipatges. Si les aturades es confirmen, a banda d’Ibèria, afectarien a totes les companyies de l’aliança One World com British Airways, Turkish Airlines, American Airlines i a d’altres com Vueling, el principal operador del Prat i a qui el personal de terra d’Ibèria dóna servei.

Summary: Els treballadors de terra d’Ibèria convoquen quatre jornades de vaga al Prat


La brutalitat de les càrregues de la policia del primer d’octubre de 2017 van afectar Màrius P. C., infermer de professió i per vocació. A partir d’aquell dia, va prendre la decisió d’anar a totes les manifestacions amb una motxilla a l’esquena plena de gases, iode i més material sanitari per a atendre possibles ferits. Es col·locava en els punts on creia que podien anar els manifestants en cas que anessin mal dades. Per sorpresa seva, se li van acostar metges i infermers que també s’oferien a ajudar. D’aquí va néixer, fa tot just dues setmanes, Sanitaris per la República, un grup que ha tingut un paper destacat en les mobilitzacions de dissabte i dilluns, en què hi va haver càrregues policíaques. —Què és Sanitaris per la República? —Som un grup de voluntaris que vam creure que calia atendre el poble in situ, a les manifestacions. Fem de suport del Servei d’Emergències Mèdiques (SEM), perquè normalment les ambulàncies són lluny i, a vegades, és difícil d’accedir-hi quan ets dins de la protesta. A més, hi ha molta gent que surt contusionada o amb traus que no arriba al SEM i se’n va directament cap a casa. Volem que el poble se senti segur a les manifestacions i demostrar que si ens organitzem, som efectius. —Al principi éreu tot sol. —Sí. Des del primer d’octubre de l’any passat vaig començar a sortir al carrer amb una motxilla equipada amb material sanitari i l’armilla del cotxe amb la paraula ‘infermer’ escrita darrere. Em col·locava en una línia estratègica, on calculava que sortirien els ferits, si n’hi havia. Va ser quan vaig adonar-me que la gent sortia de les càrregues amb cops, traus i, sobretot, molt desorientada. També va ser aquí on algunes persones se m’acostaven per oferir-me ajuda: eren metges o infermers que també volien col·laborar. Vam decidir d’unir-nos. ‘Si som més, serem més eficaços’, vam dir-nos. —No a totes les manifestacions hi ha càrregues de la policia. —No, però només que la policia empenyi amb les porres, que no són càrregues com a tal, ja pot fer mal. I no únicament per l’actuació de la policia. En actes multitudinaris sempre hi ha gent que es desmaia o que es torça un turmell. Encara que només sigui per això, ja val la pena que hi siguem. —Tot just acabats de néixer, heu tingut molta feina. —S’ha demostrat que realment calia una iniciativa així. Encara que tenim una certa frustració perquè dilluns no vam poder fer prou. No vam poder ser a la Via Laietana perquè no teníem previsió ni informació de què hi podia passar. Hem d’organitzar-nos per dividir-nos i formar altres dispositius en funció dels esdeveniments. El cap de setmana del 29 de setembre ens vam comunicar d’una manera molt efectiva per Telegram, però dilluns, quan vam ser al parlament, les comunicacions van fallar. Hem de millorar, n’anem aprenent a mesura que ens trobem amb els esdeveniments. —Què va passar dilluns que no us permetés d’organitzar-vos? —L’estratègia policial va ser imprevisible i, a més, vam prioritzar la seguretat dels nostres voluntaris. Quan la gent pressionava cada vegada més cap a les tanques del parlament, vam moure els equips d’allà. Aleshores, quan van començar a carregar, la gent es va dispersar en la direcció contrària del lloc on els esperàvem. Jo vaig ser al parc de la Ciutadella buscant ferits, però molts casos no els vam poder atendre correctament. —Quants voluntaris sou? —El dia 29, durant la manifestació, vam ser quaranta-cinc. Dilluns n’érem trenta. Creixem molt de pressa. En les dues primeres setmanes hem superat les expectatives. A mi m’ha sorprès molt el nombre de gent que s’ha ofert a ajudar-nos. Ens compren aigua o gel perquè puguem atendre millor, s’ofereixen a col·laborar o a ajudar-nos econòmicament. La solidaritat que hem rebut ha estat impecable. Nosaltres hem posat en marxa la iniciativa, però qui la fa créixer és el poble mateix. —Considereu que supliu un servei que haurien d’oferir els serveis sanitaris públics? —No volem entrar en aquestes valoracions. Dilluns, jo vaig trobar a faltar ambulàncies més a prop, això és cert. Però nosaltres no valorem ni el dispositiu mèdic ni el policial. Nosaltres només volem ajudar. —Ahir, el SEM va fer públic que havia atès quaranta-tres ferits, una trentena dels quals eren policies. Com pot ser que els policies siguin el nombre més alt de ferits? —Nosaltres hem detectat que hi ha molts manifestants que no volen anar al SEM per por que, una vegada atesos, se’ls emportin detinguts. També n’hi ha molts que directament se’n van cap a casa perquè consideren que no cal que els atenguin d’urgència. Nosaltres érem al parlament i no vam veure cap mosso ferit. Ja dic, és la nostra perspectiva, però no en vam veure. També s’ha de tenir en compte que moltes vegades aquests cossos de seguretat són ferits per les seves càrregues. Fan una feina molt difícil i es poden torçar canells, dits. Igual que l’1-O hi va haver policies que van denunciar que tenien ungles trencades. No va ser perquè algú les hi trenqués, sinó perquè se les havien trencades amb la porra. És que és normal. Sobre els fets de dilluns a la Via Laietana, no puc opinar perquè no hi érem. —Sou voluntaris. Us financeu vosaltres tot el material? —Sí, de moment ho paguem tot de la nostra butxaca, però és clar, tot té un límit. Per això valorem de buscar vies de finançament, obrir una caixa de solidaritat, per exemple, per poder fer front a tot allò que volem fer. —En quines manifestacions preveieu d’actuar? —Vam néixer per atendre situacions que preveiem de risc. I atendrem tothom, sense tenir en compte de quin grup siguin. —En l’àmbit geogràfic, només actueu a Barcelona? —De moment estem centralitzats aquí, sí. Primer volem valorar com han anat aquestes primeres actuacions i com podem millorar. Més endavant, si tenim més voluntaris, volem expandir-nos arreu del país. —Qualsevol pot col·laborar amb vosaltres o només sanitaris? —El dia 29 vam començar amb un equip de tres sanitaris: un metge, un infermer i un auxiliar de clínica. Aleshores vam decidir que fos el metge qui s’encarregués de recollir les dades bàsiques dels atesos, nom de pila, edat i sexe. S’encarregava també de parlar amb la víctima i, per tant, de detectar si tenia algun possible problema neurològic. Però a la pràctica, en els moments de les càrregues, vam veure que això no era efectiu i que el metge havia de prioritzar directament l’atenció. Per això, dilluns ja vam afegir una quarta persona a cada equip per a recollir les dades, sense formació sanitària. I la veritat és que va funcionar. De manera que demanarem la col·laboració de gent perquè ens ajudi en aquesta tasca. —Quantes persones vau atendre davant el parlament? —Dilluns vam atendre vint persones. Però n’hauríem pogut atendre moltes més si ens haguéssim organitzat millor. N’anem aprenent.

Summary: Màrius P. C.: ‘Volem que el poble se senti segur quan vagi a les manifestacions’