Artur Mas, Joana Ortega i Irene Rigau recorreran contra la sentència del Tribunal de Comptes, que els condemna a ells i a set persones més a pagar gairebé cinc milions d’euros per l’organització de la consulta del 9-N de 2014. Tots tres han comparegut en una conferència de premsa als jardins del Palau Robert de Barcelona per valorar la sentència. ‘Els advocats tenen instrucció de fer recurs al Tribunal Suprem. No ens donem per vençuts, considerem que la sentència del Tribunal de Comptes és d’una injustícia manifesta. Tampoc no hi confiem cent per cent, però hem d’exhaurir totes les vies’, ha dit l’ex-president de la Generalitat, que ha hagut de respondre solidàriament per la multa. Mas ha recordat que es tracta ‘del mateix tribunal que pocs dies abans havia exculpat la dona de José María Aznar, Ana Botella. A nosaltres, als del 9-N de l’any 14, no sols ens van condemnar, sinó que encara ens van demanar més diners.’ Tots tres han volgut agrair els esforços de la Caixa de Solidaritat, que ahir va anunciar que havia aportat els dos milions d’euros restants per a pagar la multa del tribuna i evitar que fossin embargats. ‘Gràcies a tanta i tanta gent que aquests darrers anys han estat contribuint a la Caixa de Solidaritat perquè aquells pocs que havíem posat la cara des del principi’ veiessin alleujada la càrrega, ha dit Mas. Per la seva banda, l’ex-consellera Ortega ha agraït la caixa de solidaritat, ‘perquè la suma de bones voluntats és la suma d’accions per un projecte compartit i és un ple símbol de la unitat de l’independentisme.’ En la mateixa línia, l’ex-consellera Rigau ha agraït l’ajuda als qui, de manera anònima, puntual i periòdica, han aportat a la Caixa de Solidaritat. Es tracta d’un ‘símbol en favor de la convivència que permet de sufragar la condemna del 9-N del Tribunal de Comptes, que va condemnar per malversació quan el Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC) no va veure aquest delicte’, ha dit. Tots tres també han demanat que ‘el corrent de solidaritat que hi ha hagut a Catalunya no s’aturi’ per tota la gent que també ha estat reprimida econòmicament després de l’1-O. ‘Ja no ho demanem per nosaltres, per a les nostres famílies. Ho demanem per totes aquelles persones que van venir darrere de nosaltres i que també se la van jugar’, ha dit Mas.

Summary: Mas, Ortega i Rigau recorreran contra la multa del Tribunal de Comptes per haver organitzat la consulta del 9-N


La filtració de desenes de correus electrònics de jutges de tot l’estat espanyol insultant l’independentisme, publicats en un fòrum oficial del Consell General del Poder Judicial (CGPJ), ha tornat a mostrar la cara més fosca de la judicatura espanyola. Els partits independentistes i els comuns hi han reaccionat amb contundència, exigint explicacions i una investigació interna, i el president Quim Torra i la CUP també han demanat la dimissió del president del CGPJ, Carlos Lesmes. En canvi, el president espanyol, Pedro Sánchez, el PP i Ciutadans hi han llevat importància i han fet pinya amb el poder judicial. A la tarda, el grup ciberactivista Anonymous ha revelat el nom de cinc dels jutges. José Carlos Martin Martín: el ‘virus’ independendista amenaçava el seu fill És un magistrat que ara mateix és a Astúries, però que va exercir a Mollet, Cornellà, Vilanova i la Geltrú, Sant Feliu de Guixols, Figueres i Girona entre 2004 i 2015. El jutge diu que va haver de deixar ‘un petit poble de la Costa Brava’ per tal que ‘el virus de l’odi inoculat a la societat’ no ‘infectés el nostre fill’. En els correus, el jutge Martín envia ‘tot el suport als que sou a Catalunya’ i els encoratja a ‘no defallir en la defensa de la constitució i de l’estat de dret’, tot esperant ‘que les forces de seguretat no us desobeeixin’. Martín alerta en un altre correu dels ‘integrants de la carrera judicial a Catalunya que mostren simpaties (o almenys certa ambigüitat) pel moviment independentista i que en cas d’independència estarien encantats d’exercir com a membres del nou Poder Judicial de la República’. Agustín Vigo Morancho, president de la secció 14a de l’Audiència de Barcelona Un altre dels jutges és Agustín Vigo Morancho, president de la secció 14a de l’Audiència de Barcelona. És el magistrat que va donar la raó a Federico Jiménez Losantos el mes de març, quan la Generalitat va recórrer contra una sentència absolutòria d’un delicte d’atemptat contra l’honor per haver tractat de nazis els participants en la Diada del 2012. Va argumentar que la Generalitat no representava tot el poble català. A parer seu, no es pot entendre que els insults ofenen el poble català, perquè ‘no es pot admetre que a Catalunya existeixi un pretès “sentiment uniforme”, car es tracta d’una societat molt plural’. Agustín Vigo Morancho –que segons Anonymous s’amaga darrere les sigles A.V.– compara la situació a Catalunya amb el nazisme i diu: ‘La situació greu es pot produir pel caràcter extremista de qui té el poder a Catalunya, perquè ja no hi ha ningú de tarannà moderat.’ Arriba a dir: ‘Això mateix va passar a Alemanya en èpoques remotes.’ I afegeix encara: ‘Cal tenir present que la Generalitat controla els mitjans i la informàtica judicial, de manera que fins i tot poden impedir l’accés als jutjats i tribunals.’ Hi ha més mostres del caràcter anticatalanista i conservador del jutge Vigo. Al seu bloc, s’hi poden llegir escrits que enalteixen la nació espanyola, critiquen durament el govern de Pedro Sánchez, de qui diuen que és un govern il·legítim, i fins i tot els votants d’esquerres. El jutge va publicar un breu escrit el 13 de setembre, durant la campanya de les darreres eleccions al parlament, titulat ‘Espanya és una nació’: ‘Aquests dies els independentistes, amb el seu òrgan de propaganda liderat per TV3, ens diran milers de ximpleries i mentides. Però als intel·ligents no ens convenceran ni enganyaran. Catalunya no ha estat mai una nació. Catalunya és Espanya i punt. I ho repeteixo sense por ni vergonya. Visca Espanya!’ Abans de presidir la secció 14a de l’Audiència de Barcelona, Vigo va ser magistrat de les seccions 2a i 3a de l’Audiència de Tarragona –i va arribar a presidir la 3a. També va ser magistrat de la secció 12a de Barcelona. Carlos Peinado Domínguez, temorós de ‘la grip separatista’ També han revelat el nom de Carlos Peinado Domínguez, que, segons Anonymous, és el jutge que diu haver treballat fa nou anys a Girona, ‘quan no era com ara’. Tal com publica El Món, diu: ‘De manera passiva, suau i constant tot s’impregna del germen nacionalista.’ A més, diu que està alarmat per la presència d’estelades als balcons i per l’ús del català a les circulars de l’escola. ‘La situació enfosqueix la imatge d’aquests llocs tan bonics i on hi hauria més bona qualitat de vida, probablement, de tot el país, si no fos per la grip separatista’, diu. Tanmateix, creu que ‘el problema és que ara és de mal resoldre’. I afegeix: ‘Veurem si l’estat està a l’altura i s’aplica amb rigor i contundència el codi penal, que sembla que serà l’única manera de deixar clar a alguns que no poden situar-se mai per sobre de la llei.’ Leire Martínez Aparicio: ‘L’estat actuarà i estarem protegits’ Aquesta jutgessa exerceix a Catalunya considera ‘gravíssim’ que dirigents independentistes ‘menyspreïn’ la independència del poder judicial. En un dels correus, deia que estava convençuda que els independentistes no reeixirien perquè tenia la ‘tranquil·litat’ que l’estat de dret ‘funcionarà’. ‘L’estat actuarà i estarem protegits’, afirmava abans de l’1-O. L’any 2016, va obrir una investigació per un cas de ‘vexació lingüística’ contra tres policies. Fermín Otamendi Zoizaia: als independentistes ‘no els agrada’ el compliment de la llei Aquest jutge de Navarra va traslladar el seu suport als jutges que exerceixen a Catalunya. Veu ‘lògic’ que estiguin ‘en el punt de mira’ dels independentistes perquè són els garants de la constitució espanyola i als independentistes ‘no els agrada’ el compliment de la llei. A Navarra, ha protagonitzat diversos escàndols. Totes les reaccions a l’escàndol El president de la Generalitat, Quim Torra, ha reaccionat a l’escàndol a primera hora del matí. Torra ha exigit la dimissió del president del CGPJ, Carlos Lesmes, i ha demanat a la fiscalia que actuï i a Pedro Sánchez que hi respongui de manera contundent. ▶ Declaració institucional del #president @QuimTorraiPla des del #Palau de la Generalitat pic.twitter.com/GuSsFfD0XQ — Govern. Generalitat (@govern) September 20, 2018 Però Sánchez hi ha respost fent pinya amb el poder judicial i llevant importància a l’escàndol. Ha refermat allò que ell creu que és la ‘independència i la imparcialitat’ dels jutges. Ha dit que encara no havia pogut veure els correus publicats, però que en parlaria amb Torra. ‘No opinem sobre xats privats. Però podem garantir al president Torra o als qui es puguin veure concernits per aquestes informacions que el govern d’Espanya confia en la independència i la imparcialitat del poder judicial al nostre país en el procés obert contra els líders del procés a Catalunya’, ha dit Sánchez. El president Carles Puigdemont ha citat un piulet del dirigent d’IU, Alberto Garzón, en què deia que la democràcia espanyola tenia un ‘greu problema’. Puigdemont hi ha afegit que la justícia espanyola ‘és a les mans de fanàtics amb toga i salvapàtries monàrquics’. La justicia en España en manos de fanáticos con toga y salvapatrias monárquicos. Más trabajo para Borrell, que deberá convencer a Europa que eso es lo normal en una "democracia ejemplar"… https://t.co/uFd3oDIR8Z — Carles Puigdemont 🎗 (@KRLS) September 19, 2018 La consellera de Justícia, Ester Capella, no ha demanat la dimissió de Lesmes. Li ha enviat una carta en què diu que troba alarmants els missatges i li demana d’obrir una investigació per a aclarir els fets, identificar els jutges i magistrats, apartar-los de les causes oportunes i sancionar-los. La consellera també ha escrit a la ministra de Justícia espanyola, Dolores Delgado, i li ha requerit que prengui les mesures pertinents i que insti la fiscalia a actuar. El sobiranisme reclama explicacions El portaveu de Junts per Catalunya, Eduard Pujol, ha demanat una compareixença del president del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya, Jesús María Barrientos, al parlament, ha exigit explicacions urgents a Delgado i ha instat el CGPJ a obrir una investigació per l’abast d’aquestes actituds amb ‘tics franquistes’. El portaveu d’ERC al congrés espanyol, Joan Tardà, ha dit que demanarien explicacions a l’executiu de Sánchez al pròxim ple del congrés espanyol. Ha denunciat la falta de democràcia dins el poder judicial i ha afirmat que no l’havien sorprès aquests missatges. ‘Està bé que la ciutadania vagi caient del cavall i això demostra que la nostra tesi és correcta’, ha afegit. La CUP s’ha afegit a l’exigència de Torra perquè Lesmes dimiteixi i ha dit que el sistema judicial espanyol és ‘completament podrit’ i ‘corrupte’. La portaveu del secretariat nacional, Mireia Boya, ha afegit que els missatges demostren els ‘nivells d’odi’ que poden tenir els jutges envers la dissidència política. ‘Hi ha una manca d’objectivitat i de professionalitat que ens preocupa’, ha dit. La coportaveu d’En Comú Podem Lucía Martin també ha demanat una investigació al CGPJ per a depurar responsabilitats. ‘Ens sembla que són uns fets extremadament greus i preocupants’, ha dit. Martín considera que aquests missatges ‘denoten la politització de la justícia’. L’unionisme lleva importància a l’escàndol Ciutadans i el PP han coincidit a llevar importància a l’escàndol i defensar els jutges. El portaveu de Cs, Carlos Carrizosa, ha dit que els correus corresponien a persones que ‘respecten profundament’ l’estat de dret i que els jutges són lliures de manifestar les seves opinions. Segons el dirigent del PP a Catalunya, Xavier García Albiol, els correus ‘expressen un sentiment que comparteix la majoria dels catalans no independentistes i la immensa majoria dels espanyols’.

Summary: Els partits denuncien la fòbia del poder judicial a l’independentisme arran de l’escàndol dels correus dels jutges


L’any 1907 Josep Puig i Cadafalch i el seu equip (format pel museòleg mossèn Josep Gudiol, el fotògraf Adolf Mas, el jurista Josep Guillem Maria de Brocà i l’arquitecte Josep Goday) van emprendre un emocionant viatge en el temps: des de Luishon fins a Roda d’Isàvena, van recórrer quatre valls pirinenques plenes d’interessants vestigis romànics, que de seguida s’apressaren a mesurar, inventariar, dibuixar i fotografiar. Més de cent anys més tard, el viatger i editor Enric Soler es posa en camí i ressegueix les seves petges, buscant entre les pedres dels senders els anhels dels quatre expedicionaris. El volum, ‘Pantocràtor. Seguint les passes de Puig i Cadafalch i la «MIssió Arqueològica de 1907»’, que fa poques setmanes que és a les llibreries, és publicat per Tushita edicions, segell especialitzat en llibres de viatge. Podeu llegir-ne el primer capítol. Explica l’autor i editor del llibre, Enric Soler: ‘Quan l’any 2011 em va arribar a les mans el catàleg que s’havia editat per commemorar el centenari de l’expedició, a partir d’una exposició itinerant que havia estat voltant per mig Catalunya entre els anys 2008 i 2010, un interès creixent va niuar ben endins meu. Instantàniament, a la vista de les imatges espectaculars que Adolf Mas havia fet per documentar la travessa, van començar a sorgir les preguntes. Una allau de qüestions encavalcades que em fan alçar de la cadira on estava tan còmodament assegut, reclamant respostes: el van fer a peu, tot aquest itinerari?, ningú no l’ha reproduït mai, aquest camí?, seria possible recuperar-lo, més de cent anys després?… M’adonava que ja estava inoculat per a un nou projecte: un altre viatge a la vista! Poc després, deixava neta una taula, sobre la qual estenia uns mapes i m’hi amorrava buscant camins, pobles, muntanyes… I perseguint somnis, com quimeres quixotesques, que em feien sentir més viu que mai… Així va començar aquest nou viatge.’ ‘Aquest llibre de viatges a peu que recull tant les passes del passat (Josep Maria Espinàs, Camilo José Cela, Núria Garcia, Juli Soler i Santaló, etc) com les del present (ja que actualitza diversos temes que protagonitzen les quatre valls per les quals transcorre el camí: l’espoli d’art, l’ós al Pirineu, Guerra Civil i exili, variacions en el paisatge…) té com a nexe d’unió el romànic del Pirineu i, més concretament, la descoberta i catalogació del mateix, feta pels membres de la ‘Missió Arqueològica de 1907′, una expedició encarregada per l’Institut d’Estudis Catalans, que s’acabava de crear. Es tracta d’un conjunt de temes que, molt més enllà de l’eix històric pel qual transita, s’encadenen a partir de les passes de l’autor, a través de la mirada viatgera, entre fascinada, cauta, atenta i perspicaç. Es tracta d’un viatge de viatges, o d’un llibre de llibres.’ ‘El projecte de la caminada i el del llibre van sortir simultàniament. La idea de fer aquest projecte ja va néixer lligada amb la idea d’escriure’n un llibre, de manera que m’ho vaig poder preparar tot amb molta cura, des d’un bon començament.’

Summary: Un llibre refà el viatge de Puig i Cadafalch pel romànic pirinenc del 1907


ANKARA, 28 (Reuters/EP) Les visites de turistes estrangers a Turquia es van desplomar el juny més d’un 40% interanual, la caiguda més gran en un mínim de 22 anys, segons unes dades oficials que previsiblement seguiran caient el juliol, arran de l’atemptat contra l’Aeroport Atatürk d’Istanbul i del cop d’Estat fallit. El mes passat, 2,44 milions de persones van viatjar a Turquia, un 40,86% menys. Aquest descens supera així el rècord previ que havia marcat el maig, quan les arribades de turistes van caure un 34,7% respecte al mateix període de l’any passat. Un dels aspectes que més ha influït en aquest descens, al marge de la recent onada d’atemptats, és la tensió entre els governs de Turquia i Rússia. En els primers sis mesos del 2016, el nombre de ciutadans russos que van visitar el país veí havia caigut un 87%

Summary: L’arribada de turistes a Turquia es va desplomar el juny un 40%


Després d’una setmana de protestes, encapçalades pels sindicats i els moviments indígenes, avui ha començat una vaga general que ha paralitzat el país i ha fet sortir als carrers a milers de persones. Les protestes s’oposen a l’últim paquet de reformes econòmiques del govern del president de l’Equador, Lenín Moreno, que planteja eliminar les ajudes al consum de combustible i la liberalització dels preus. Les mesures van ser aprovades després d’un acord amb el Fons Monetari Internacional perquè aquest facilités 4.200 milions de dòlars per al país. Aquest matí les protestes a Quito, capital de l’estat, han estat aturades per la policia amb gasos lacrimògens i la gran mobilització al centre de la ciutat pot acabar amb importants enfrontaments, ja que el Palau del Govern està rodejat per militars i policies. La mobilització, que ha provocat talls de carreteres a Quito i a Guayaquil i dures càrregues de la policia, han deixat un balanç dos morts i desenes de ferits des de l’inici de les protestes, amb prop de set-cents detinguts. El govern, a més, ha declarat l’estat d’excepció durant com a mínim un mes i ha traslladat el govern a la ciutat de Guayaquil. El major opositor a Moreno és l’ex-president Rafael Correa (2007-2017), el qual ha demanat l’avançament d’eleccions i fins i tot s’ha mostrat disposat a presentar-se; per contra, Moreno ha acusat al mateix Correa i a Nicolás Maduro d’haver orquestrat les protestes per enderrocar el govern. Street protests continue in #Quito, #Ecuador MORE: https://t.co/QOHNQYV0te https://t.co/RsIDPOZalE — RT (@RT_com) October 9, 2019

Summary: L’Equador es paralitza amb una vaga general contra Lenín Moreno


Al president del govern espanyol, Mariano Rajoy, se li exhaureix el temps per a prendre de manera efectiva una mesura dràstica que intervingui d’alguna manera l’autogovern de Catalunya i impedeixi el referèndum. Constatada la inviabilitat de la llei de seguretat nacional espanyola, per manca de fonament jurídic, i descartada pel ministre Zoido mateix, Rajoy només pot esperar que el TC s’avingui a aplicar la qüestionadíssima atribució sancionadora o activar l’article 155 de la constitució espanyola. Però les tensions internes al Tribunal Constitucional són ben conegudes, i en cap cas la decisió de fer ús de la capacitat de sancionar directament càrrecs electes no es faria per unanimitat, atesa l’oposició dels magistrats dits progressistes. I el problema de Rajoy amb el 155 és el temps. Perquè se li acaba. Jorge de Esteban, un catedràtic espanyol de dret que ha defensat repetidament l’aplicació de l’article 155 de la constitució espanyola contra la Generalitat de Catalunya, ha publicat un article al diari El Mundo en què afirma que ningú no s’ha adonat que aquest article reclama pel cap baix quatre mesos per a ser aplicat, cosa que fa impossible de fer-lo servir contra el referèndum del primer d’octubre. De Esteban defensa que el 155 no ha estat desenvolupat legislativament, però afirma que com que per a ser aplicat cal l’acord del senat, aleshores cal seguir els procediments del reglament d’aquella cambra, especialment l’article 189. Segons l’article publicat per De Esteban, el pas pel senat reclama pel cap baix quatre mesos perquè el 155 pugui ser aprovat, i això sense tenir en compte les vacances d’estiu. Per això explica els passos que caldria fer. —Primer el govern espanyol ha de reclamar al govern català que no faci el referèndum, de manera oficial i raonada –no hi ha termini especificat per a la resposta del govern català. —Després, el govern espanyol ha de comunicar al senat que vol aplicar l’article 155, explicant-ne l’abast, i ha de provar que el govern català ha desobeït la seva ordre. —Aleshores, la mesa del senat ha d’enviar l’escrit i la documentació a la Comissió General de les Comunitats Autònomes o se n’ha de crear una d’especial. Aquesta comissió, segons l’article 67, podria demanar estudis i opinions o encarregar informes, cosa que dilataria el procés. —Simultàniament, el president del senat ha de demanar al president de la Generalitat que respongui a les acusacions del govern espanyol i que nomeni algú que el representi en tots els tràmits que farà el senat. —Posteriorment han de començar les deliberacions, en les quals, segons l’article 56 bis 1, poden participar tots els senadors i també el govern espanyol i el govern de la Generalitat, durant tant temps com ho considerin necessari. —Quan hagin acabat totes aquestes deliberacions, encara caldrà formular la proposició de la ponència i enviar-la al ple del senat que l’hauria de votar. Veient el procediment, De Esteban assegura que ja no hi ha temps material per a aplicar el 155, desmenteix que es pugui fer servir la Llei de Seguretat Nacional espanyola i proposa que es declari l’estat d’excepció. Opina que aquesta és l’única eina que té a disposició l’estat per a impedir el referèndum. De Esteban, però, no esmenta que per a declarar l’estat d’excepció el govern ha de comptar amb l’autorització del congrés, cosa que sembla impossible ara que el PSOE ja ha dit que no autoritzaria ni el 155. Al senat, el PP disposa de majoria absoluta, i podria arribar a forçar el reglament, podria avançar el calendari de sessions, fer una tramitació pel procediment d’urgència… Però, tenint en compte que ja entrem en el calendari inhàbil de la cambra per les vacances d’estiu, el PP es trobaria pràcticament al setembre per a iniciar el procediment. I la tramitació del 155 és prou feixuga per a impedir que tingui temps de prendre cap mesura contra l’autogovern i evitar l’1-O . El govern espanyol també ha dit que no actuaria fins que no hi hagués accions de la Generalitat o el parlament, més enllà de les declaracions i els anuncis, en un intent de llevar credibilitat als passos cap al referèndum. I això pot endarrerir la reacció del govern espanyol fins al punt que sigui massa tard per a activar el 155. ‘El problema és que han d’actuar en quaranta-vuit hores, i amb el senat no ho poden fer.’

Summary: A Rajoy se li acaba el temps per a actuar contra l’autonomia


El vice-president del govern, Pere Aragonès, ha anunciat que la setmana vinent es presentarà un acord pel pressupost de la Generalitat. Aragonès ha posat en valor el fet d’haver-se assegut a la mateixa taula formacions polítiques amb posicions ideològiques diverses i ha destacat que es tracta d’uns comptes que han de servir perquè ‘la gent visqui millor’. ” ‘Fa quinze anys que no s’arribava a un acord d’aquestes característiques’, ha dit sobre el pacte de JxCat i ERC, els socis de govern, amb els comuns. El vice-president ha destacat la funció d’ERC d’actuar com a ‘trencagels’ i de ‘cimentar el país’. Ha assegurat que el pressupost servirà per defensar els serveis públics, recuperar la inversió en infrastructures i fer front al canvi climàtic. Aragonès ha intervingut en un acte a Salt (Gironès), durant el qual s’ha elegit Pau Presas com a nou president d’ERC a Girona. També han intervingut el president del parlament, Roger Torrent, que ha afirmat que ‘per responsabilitat’ han hagut de prendre decisions ‘que Twitter no entén en moltes ocasions’. Una apel·lació a la responsabilitat que també ha utilitzat Aragonès, que ha dit que la ciutadania els ha donat aquest encàrrec, i ha posat d’exemple de gestió local els governs municipals de Figueres, Salt o Blanes. Tornar a exercir l’autodeterminació Aragonès ha advertit el PSOE que Catalunya que tornarà a exercir el dret d’autodeterminació en cas que la taula de negociació oberta amb el govern espanyol no avanci: ‘Que quedi molt clar que si no s’avança, que no serà per culpa nostra, nosaltres tornarem a exercir el dret d’autodeterminació’, ha dit. Ha insistit que els socialistes han acceptat la negociació per necessitat aritmètica, no pas per voluntat política, i ha expressat dubtes sobre el resultat de la taula entre governs.

Summary: Aragonès anuncia que el govern presentarà un acord pel pressupost la setmana vinent


Bodegas Carrau Av Cesar Mayo Gutierrez 2556, Colón, Montevideo Mapa a Google Els dos grans reserves Vilasar formen part de les referències del selecte catàleg del celler Carrau. Però, malgrat el nom dels vins i el cognom de l’empresa, les seves vinyes no són plantades al terme del municipi maresmenc ni formen part de la petita i singular Denominació d’Origen Alella, sinó de la Indicació Geogràfica Cerro Chapeu de l’Uruguai. Ara, com es pot ensumar, Vilassar hi té alguna cosa a veure. Malgrat que actualment queden algunes vinyes a la part alta, durant molts segles sí que van ser ben presents en tot el paisatge vilassarenc. El celler uruguaià, de fet, conserva com un tresor un document notarial que indica que el 2 d’abril de 1752 el pescador Francesc Carrau Vehils va comprar la seva primera vinya a l’actual Vilassar de Mar. D’aleshores ençà, i durant deu generacions, el lligam amb la viticultura ja no s’ha trencat. Per explicar l’empelt d’una part de la família a l’Uruguai, cal retrocedir fins al 1929, quan, arran del crac mundial, un dels descendents del pescador vinater, Joan Carrau Sust, amb els seus estudis d’enologia a Vilafranca del Penedès sota el braç, va decidir d’anar a cercar un futur millor al país sud-americà. Com s’explica al llibre In Vino Veritas. La familia Carrau y el vino, un any després es va establir inicialment amb la seva dona, Catalina Pujol, i els cinc fills a la regió de Las Violetas, on el pare va començar a treballar a la Bodega Santa Rosa. I va ser un fill seu, Juan Francisco Carrau Pujol, qui el 1976 va plantar, als afores de Montevideo, la llavor de les Bodegas Carrau, amb els vins fins Castel Pujol com a emblema. En poc temps el celler, un dels més grans i tecnològicament més avançats del país i amb extensions a la zona de Canelones i al paratge Cerro Chapeu, va ser declarat d’interès nacional pel seu paper tan important en la difusió i la promoció mundial de la viticultura uruguaiana. A la seva web, la branca uruguaiana dels Carrau afirma: ‘Als nostres cellers seguim els valors que els nostres pares van aprendre dels seus pares i que són la nostra herència més valuosa: educació i innovació contínues, promoure la creativitat de l’enòleg a la vinya i el celler, estret contacte amb clients i consumidors, respecte pels nostres proveïdors i una fervent cura del principal actiu de qualsevol empresa: l’equip humà.’ I una mica més: Sense deixar la regió de Canelones, d’ençà del 1979 hi ha un altre destacat celler uruguaià amb nom nostrat. L’Establecimiento Juanicó, tot i que és portat per la família Deicas, fa referència a l’emprenedor maonès Francesc Juanicó, que el 1830 va adquirir aquestes terres per dedicar-les a la ramaderia i més endavant, ja en mans del seu fill Cándido, a la vinya. Al principi del segle XX els Juanicó se’n van desfer i la propietat va canviar de mans unes quantes vegades, però pel camí no es va arribar a perdre el llinatge dels terratinents i polítics menorquins, que també es pot localitzar (amb la forma Joanicó) en un carrer de Montevideo. —Què és Com a casa? —Tots els articles —Suggeriments per a la secció: marti.crespo@partal.cat

Summary: Vi de Vilassar amb denominació Río de la Plata


‘Un agent em va dur caminant fins a davant de tot, on hi havia l’últim tot terreny de la Guàrdia Civil. Em va demanar que em posés darrere tres persones que hi havia en fila índia i mirant en direcció a Manresa. El silenci era sepulcral.’ Per estranya que sembli l’escena, el testimoni de l’Albert narra un escorcoll del qual va ser víctima el mes d’octubre per part de la Guàrdia Civil a la C-16. De llavors ençà, VilaWeb ha recollit dos testimonis més que denuncien una situació exacta, de persones a qui van escorcollar el vehicle sense la seva presència, una pràctica que és il·legal. El 8 d’octubre, als volts de les sis de la tarda, l’Albert anava de Castellbisbal a Manresa quan, passat el peatge de Martorell, va veure que hi havia quatre tot terrenys de la Guàrdia Civil. Estaven entravessats al mig de la via i només es podia passar pel carril esquerre. Un grup entre vuit i deu agents armats amb armes llargues feien de filtre i van demanar a l’Albert que s’aturés. ‘Em van demanar el carnet d’identitat i el de conduir, em van fer baixar i em van dir que em buidés les butxaques’, recorda. En un to amable –’no se m’havien adreçat mai en tantes ocasions dient-me “caballero”’–, un dels agents se’l va endur fins a un dels vehicles on hi havia tres civils més esperant. Va ser llavors quan li va demanar que es posés darrere seu. ‘Era una situació estranyíssima’, recorda l’Albert. Des d’aquell punt li era impossible de veure què hi feien, al seu cotxe. Al cap d’una bona estona els van anar cridant un per un pel nom i un policia els anava a buscar per tornar-los al seu vehicle. ‘Jo em vaig sentir violentat, humiliat. Si volien escorcollar-me el cotxe, ho podien fer davant meu. Semblava que fessin una demostració de força, d’autoritat.’ La Guàrdia Civil és l’única policia amb competències, també a Catalunya, en el control d’armes i explosius, i poden fer els escorcolls pertinents sempre que tinguin sospites. Tanmateix, sempre ho han de fer amb la presència dels afectats. Fonts de la Guàrdia Civil expliquen a VilaWeb que si aquests relats fossin certs, hi hauria hagut mala praxi: ‘La llei empara el ciutadà perquè sigui present quan hi ha un escorcoll. Si va passar això, que ho denunciïn.’ Un mes més tard en Fèlix va viure una situació molt similar. Passat el peatge de Martorell, cap a mitjanit, la Guàrdia Civil acabava d’organitzar un control. Al cotxe, conduït pel seu fill, hi anaven també ell i la seva dona. Van ordenar que s’aturés: ‘Jo portava un llaç groc a la solapa. No sé si el van veure, només sé que ens van fer parar, ens van fer sortir a tots tres i ens van dir que deixéssim els objectes personals dins el cotxe.’ El peatge on es va produir l’escorcoll Tot seguit els van conduir fins a darrere d’un dels cotxes dels agents. Mentre esperaven, un guàrdia civil armat amb una metralladora els custodiava. Entre ells no es deien res; l’ambient era tens. Vint minuts o mitja hora més tard –no ho saben exactament perquè els havien fet deixar els mòbils al cotxe i no duien rellotge–, un altre agent els va dir que ja podien tornar al cotxe. ‘Els vàrem preguntar a què es devia l’escorcoll, i em van dir que no passava res. L’ambient no convidava a fer més preguntes’, rememora en Fèlix, que per desconfiança va revisar que tot fos a lloc. El tercer cas, el més recent, va ser divendres al migdia. La Núria es va trobar un control de la Guàrdia Civil en una rotonda sortint d’Igualada. Anava amb la seva filla i la seva companya. ‘Em van preguntar d’on venia i on anava, i quan els vaig respondre em van fer passar més endavant, on hi havia un segon guàrdia civil, que ens va fer aparcar.’ L’agent els va fer aturar el cotxe, treure les claus del contacte i posar-les sobre el quadre de comandament. Després de demanar-li la documentació, la van fer sortir a fora i li van exigir que es tragués tot allò que portava a sobre. L’agent, en veure la cara de sorpresa de totes tres, li va dir: ‘Aquí no hi esteu acostumats, a això, oi? Doncs en uns altres indrets es fa.’ Metres enllà hi havia un guàrdia civil amb una arma llarga i el dit al gallet davant d’una fila de gent. ‘Tregui’s les mans de les butxaques i posi’s aquí’, va dir-li l’agent secament. Després van arribar la filla i la seva companya i també les van fer posar a la fila. ‘De lluny, veia com eren dins el meu cotxe i el regiraven. No hi havia ningú present mentre me’l regiraven. Dins el moneder hi tinc l’estelada i patia per si la veien’, recorda. Després d’uns deu minuts retingudes mentre escorcollaven el cotxe, van deixar que se n’anessin: ‘Em van dir que podia recollir les meves coses i tornar al cotxe. No em van donar cap paper ni res.’ Explica que la situació li va causar impotència i ràbia. ‘De primer m’hauria queixat, però calles com un ruc. Potser en comptes de perdre mitja hora n’hauria perduda una de sencera’, diu.

Summary: Escorcolls irregulars de la Guàrdia Civil en carreteres catalanes: ‘Em vaig sentir humiliat’


Un total de 118.978 persones es beneficien actualment de la Renda Garantida de Ciutadania (RGC), ha informat en un comunicat la Conselleria de Treball, Afers Socials i Família de la Generalitat. Concretament, es tracta de 29.094 famílies, que es corresponen amb 72.153 beneficiaris, i 46.825 pensionistes i perceptors de prestacions estatals amb rendes més baixes que reben el complement. El conseller Chakir el Homrani ha destacat l’avanç en el desplegament de la RGC, i ha celebrat que des de setembre de 2018 hi ha 5.000 nous perceptors. El conseller també ha destacat que el 97% de les famílies beneficiàries reben la prestació econòmica complementària d’activació i inserció, i des de setembre de 2018, un total de 410 famílies tenen un contracte laboral. Així mateix, ha indicat que unes 8.700 persones s’han tornat a activar en la recerca de treball; i ha celebrat que la RGC és ‘un instrument més per combatre la pobresa infantil i apoderar a les famílies que es troben en una situació difícil’. El Homrani ha explicat que després de l’última reunió a la RGC el passat divendres, s’ha acordat treballar en la millora de la coordinació territorial entre els agents de la RGC. D’aquesta manera, s’establiran tres taules de caràcter tècnic amb l’objectiu de resoldre les incidències en la gestió de la prestació, compartir bones pràctiques i proposar millores en cada territori.

Summary: Gairebé 119.000 persones es beneficien de la Renda Garantida de Ciutadania a Catalunya


La Fundació Mapfre acaba d’inaugurar a Barcelona ‘Picasso-Picabia. La pintura en qüestió‘, una gran exposició que per primera vegada ofereix un acostament a les històries creuades de Pablo Picasso i Francis Picabia, i estableix connexions en la seva obra. La seva especial relació amb la ciutat de Barcelona i el desig de desafiar les convencions pictòriques són dos elements centrals del diàleg que proposa la comissària de la mostra, Aurélie Verdier, conservadora del Centre Georges Pompidou. L’exposició compta amb 150 obres de tots dos artistes procedents de diverses pinacoteques, entre elles el Museu Granet d’Aix-en-Provence que coorganitza l’exhibició i el Museu Nacional Picasso de París, que hi ha contribuït en gran mesura. Picasso, el mestre de l’art internacional del segle XX, i Picabia, un provocador dadaista, parlen de tu a tu a la nova exposició de la Fundació Mapfre a Barcelona. Per primera vegada una mostra es dedica a fer dialogar tots dos artistes: ‘Mai Picabia s’havia considerat interlocutor de Picasso’, ha subratllat la comissària Aurélie Verdier, defensant l’excepcionalitat d’aquesta mostra. Amb aquest relat, la comissària vol posar de manifest que la relació entre els dos pintors és més proper del que ha quedat en el llegat històric. I tot i que en principi semblen figures prou antagòniques des del punt de vista de la seva concepció de l’art, la mostra descobreix punts en comú en la seva obra i aprofundeix també en la seva relació difícil i intermitent. Sosté Verdier que el nom d’origen castellà i sonoritat similar dels dos artistes ja provocava confusions al París de principis de segle XX, fins i tot amb algun equívoc en les primeres crítiques escrites de la seva obra. Per la comissària aquesta anècdota no és sinó un indici dels paral·lelismes en les seves trajectòries vitals de falsos bessons. L’exposició està formada per més de 150 obres entre pintures, dibuixos, gravats i documents d’arxiu: revistes, cartes i fotografies. De manera paral·lela a la trajectòria de cadascun d’ells, la mostra fa un recorregut per la història de l’art des de l’inici de les primeres avantguardes fins al començament de l’abstracció. De l’aparició del cubisme amb Picasso com a protagonista i la seva derivació òrfica que abraça Picabia, al naixement del dadaisme, del qual Picabia és una figura fonamental. La mostra també recull la coincidència dels dos artistes a Barcelona el 1917, on Picabia llançaria la seva revista ‘391’; la tornada de Picasso al clacissisme; les trobades de tots dos a la Costa Brava diversos estius i fins a les darreres creacions d’ambdós, amb un Picasso centrat en la representació de la figura humana i Picabia reduint l’acte de pintar a uns monocroms subtils esquitxats de punts. Pel director de l’Àrea de Cultura de la Fundació Mapfre, Pablo Jiménez Burillo, el més interessant de l’exposició és que la tesi funciona. ‘No és només la feina feta per apropar-nos les formes de treballar i com es posicionen davant les avantguardes tots dos artistes, el més destacat és que la unió de les obres a la sala funciona’, ha destacat. Burillo creu, a més, que la mostra permet veure un Picasso més inconformista del que estem acostumats i un Picabia més formal del que tenim al cap’. Aquesta és una de les moltes propostes que us oferim per al cap de setmana. Si voleu descobrir-ne més, cliqueu a Què podem fer aquest cap de setmana: deu propostes

Summary: La Fundació Mapfre descobreix els lligams artístics i vitals entre Picasso i Picabia


En marxa diverses manifestacions arreu del país contra la decisió de l’Audiència de Navarra de decretar llibertat provisional sota fiança de 6.000 euros pels membres de la Manada. Van ser condemnats a nou anys de presó per abusos sexuals després d’haver violat una noia a les festes de San Fermín de Pamplona l’any 2016. A Barcelona, mig miler de persones s’han concentrat a la plaça de Sant Jaume. La concentració estava prevista per a les set, tot i que el gruix dels participants no han arribat fins a dos quarts de vuit. Consignes en contra de la ‘justícia patriarcal’ o a favor de la víctima han marcat la concentració. ‘Yo sí te creo’, ‘No és abús, és violació’ o ‘Cap agressió sense resposta’ han estat alguns dels lemes més cridats. També s’ha exhibit una pancarta on es podia llegir ‘Contra la injustícia patriarcal autodefensa feminista’. La duien vuit dones, una de les quals ha agafat un megàfon i ha fet un parlament que ha acabat amb aquestes mateixes paraules. Entre les 500 persones que hi han assistit hi havia moltes noies adolescents. La regidora de Feminismes i LGTBI de l’Ajuntament de Barcelona, Laura Pérez, també hi ha participat. “És criminal la justícia patriarcal.” Concentració a plaça Sant Jaume contra una justícia que, sense perspectiva de gènere, té una doble vara de medir on les dones sempre sortim perdent #LaManadaÉsElSistema pic.twitter.com/3qcpYKxY5O — Mar García Puig (@margpuig) 21 de juny de 2018 Concentració ara mateix a la plaça Sant Jaume de #Barcelona contra l’alliberament dels violadors de #LaManada abans de complir la sentencia.#JusticiaPatriarcal no és justícia!#LaManadaEsElSistema Fotos: @Alfonsoiaio pic.twitter.com/xkkI0JtApa — Agència 8M (@Agencia8M) 21 de juny de 2018 A Placa Sant Jaume falta gent #EnsVolenVives pic.twitter.com/lJ1jWYXpJK — Gemma_Encabronada (@luana80668984) 21 de juny de 2018 A Girona, la concentració ha estat a la plaça del vi: 🔴 Ara mateix ➡ Ens mobilitzem per rebutjar la posada en llibertat sota fiança de la manada. 🚫 Les violacions i agressions no són casos aïllats si no que formen part d’una opressió estructural que ens vol fer sentir que no estem segures enlloc. La manada som nosaltres! pic.twitter.com/QYFr6NBJPG — CDR Girona (@CDRGironaSalt) 21 de juny de 2018 Avui donem suport a la concentració de rebuig a l’alliberament de #LaManada a la https://t.co/x9UjTsK4c9 de #Girona.#SiToquenAUnaToquenATotes pic.twitter.com/OvmzmgRQP7 — ANC Girona 🎗 (@ancgirona) 21 de juny de 2018 L’única manada. La nit és nostra, el nostre cos és nostre. #Girona pic.twitter.com/IrRbmHh1Jy — Judit (@judit_menta) 21 de juny de 2018 Igualment, a Mallorca s’ha convocat una manifestació a la plaça de Cort de Palma: I una hora més tard a Palma … ‘quanta indignitat, justícia patriarcal’ #LaManada pic.twitter.com/aIYuJ5R95P — Eulàlia Ferrer (@laliferrer) 21 de juny de 2018 concentració contra l’alliberament de #LaManada #Palma pic.twitter.com/LtX6ev7h14 — Xisco Umbert (@xiscoumbert) 21 de juny de 2018

Summary: Manifestacions arreu del país contra l’alliberament dels violadors de la Manada


El president Carles Puigdemont va ser entrevistat al programa The Alex Salmond Show, de la cadena russa Russia Today. Puigdemont, descrit per Salmond com un dels polítics actualment més famosos del món, va reclamar al president espanyol, Mariano Rajoy, i a les institucions europees que obrin una nova etapa de diàleg i negociació amb Catalunya si el 21-D guanyen les forces independentistes. ‘Si la majoria del poble català vol ser independent, és una resposta real, una realitat, i nosaltres hem de fer política amb la realitat, no amb la fantasia’, va dir. Vegeu l’entrevista sencera a partir del minut 13.30 del vídeo de dalt. ‘Si en les properes eleccions guanyem, proposo al senyor Rajoy, al senyor Juncker, al senyor Tajani, acceptar-ho i començar una nova etapa de diàleg i negociació sobre aquesta realitat’, va dir. Puigdemont es va reafirmat en valorar l’aplicació de l’article 155 a Catalunya com un error que ha obert una nova era al país, però es va mostrar confiat que al final d’aquesta era començarà la República catalana. ‘En aquestes condicions no és possible, no hi ha futur per Catalunya a Espanya’, ha remarcat. ‘Estic convençut de la victòria’ ha dit Puigdemont, que ha afegit que la democràcia prevaldrà i que els catalans han de resistir. Puigdemont ha recordat, a més, que no hi ha possibilitat d’aconseguir el procés sense negociació, i ha apel·lat també a l’ONU a implicar-se per ajudar convidant totes les parts a començar el diàleg i les negociacions. A Escòcia van celebrar un referèndum sobre la independència pactat amb el Regne Unit, així que Alex Salmond li va demanar la seva opinió sobre per què el govern espanyol no en va pactar cap. ‘Saben perfectament que una gran majoria a Catalunya no accepta la situació actual. La mentalitat dels dirigents espanyols, especialment de Rajoy, és de veure la unitat d’Espanya com una religió. Hi ha una incapacitat intel·lectual d’admetre la possibilitat que Espanya podria ser diferent en un futur’, va respondre Puigdemont. L’ex-primer ministre escocès li va demanar per l’1 d’octubre i Puigdemont va dir que va ser un dia de la victòria però també molt tràgic i emotiu, especialment per les destrosses que la policia espanyola va fer a pobles de Girona. ‘Per mi va ser una primera senyal que Espanya podria usar la violència per derrotar un moviment democràtic’, explica.

Summary: L’entrevista de Puigdemont a RT amb Alex Salmond, adreçant-se a a la UE


Junts per Catalunya i ERC estan bolcats a intentar convèncer la CUP perquè els seus quatre diputats votin a favor de la investidura de Jordi Turull. Segons que ha pogut saber VilaWeb, l’última oferta que han fet al partit anticapitalista és que donin suport a la investidura de Turull i a canvi, aquest se sotmetrà a una qüestió de confiança d’aquí a un mes. Així, durant les pròximes quatre setmanes, es podria continuar treballant per arribar a un acord mentre es manté el pols amb l’estat. VilaWeb ha tingut accés al correu que la CUP ha enviat a la seva militància explicant l’oferta de Junts per Catalunya i ERC. També els han assegurat que si demà Jordi Turull entra a la presó, començaran de nou les negociacions per a treballar partint d’un nou candidat i consensuar la reacció política als empresonaments. La CUP demana comprensió a la seva militància, que en aquests moments, a través de les assemblees locals, ja es troba discutint la proposta d’investidura de Turull. La seva opinió serà traslladada al consell polític que es farà a les 15 hores, i que decidirà quina és la posició dels quatre diputats en el ple de la tarda. Totes les possibilitats d’una investidura sense precedents La CUP té la clau La CUP és decisiva per a fer president Turull. El consell polític contempla fins a tres opcions, si ens guiem pel document que ha enviat a la militància: donar suport en bloc a la investidura; votar en bloc en contra; o abstenir-se en bloc. Turull necessita majoria absoluta –almenys 68 vots– per a ser investit en una primera votació. Per tant, si la CUP hi vota a favor, el candidat de JxCat aconseguiria els 68 exactes per a ser investit. Això sí, si la CUP s’absté, Turull s’hauria de sotmetre a una segona volta, en la qual tampoc no podria guanyar. En segons volta no és necessari guanyar per majoria absoluta, sinó tenir més vots a favor que en contra. I Ciutadans, Catalunya en Comú, PSC i PP en sumen 65, un per sobre dels 64 qua sumarien Junts per Catalunya i ERC sense la CUP.

Summary: JxCat i ERC demanen a la CUP que investeixi Turull avui a canvi d’una qüestió de confiança d’aquí a un mes


La cancel·lació i l’ajornament de les Falles arreu del País Valencià és un fet gairebé únic en la història que, ara, té molt a veure amb el fet que a la festa del Cap i Casal hi haja una assistència tan multitudinària, tant de gent del país com de fora. Hem entrevistat l’activista i estudiós Jesús Peris per saber les conseqüències immediates de la suspensió preventiva pel Covid-19 i perquè explique, des dins, com colpeix el món faller. Peris és membre de l’Associació d’Estudis Fallers, de la qual fou president durant set anys, membre de la Falla Ripalda, Beneficència i Sant Ramon, que va presidir durant dos anys, i professor de la Facultat de Filologia de la Universitat de València. L’entrevista s’ha fet hores abans de saber-se la proposta de fer falles durant el mes de juliol, per això l’entrevista no s’entra en el detall de la nova convocatòria, això però no treu interès a les respostes de Peris que va al fons de la qüestió, malgrat l’abatiment que se li palpa en cada paraula. —És la primera vegada que s’ajornen les Falles? —No ho és, però les anteriors no són comparables, per molts motius: l’últim març que a València no hi va haver Falles va ser el del 1939, tan fort i brutal com això. En l’anterior, el del 1886, aquell govern municipal tenia l’objectiu de liquidar la festa perquè era incontrolable i subversiva, i l’ofegava amb taxes municipals. I, directament, com que cap comissió no paga la taxa, no es planten, però no se suspenen, tècnicament parlant. La del 1896, igual, perquè té a veure amb el malestar social per la marxa a la Guerra de Cuba i els fets associats, en la declaració d’un estat de guerra. —En la guerra, concretament del 1937 al 1939, tampoc no se’n van fer. —No. I el més paregut a una suspensió d’actes al carrer és quan Renau i companyia, la secretaria de Propaganda, van tenir idea de fer les Falles antifeixistes del 37, que la idea original era plantar monuments al carrer, però, un mes abans de la plantà, hi hagué un dels bombardeigs més bèsties dels franquistes, van decidir que no es podia fer una festa al carrer i van muntar la història aquesta de l’exposició en la Llotja. Al 38 i 39, la marxa de la guerra no estava ni per pensar a fer un acte festiu propagandístic, d’intervenció al carrer. I les del 37, si s’hagueren fet, haurien sigut estranyes perquè les comissions que ja havien començat a preparar l’exercici van donar els estalvis per a contribuir al front. —Quina resposta social van tenir? —La resposta social queia pel seu pes. Una de les coses que criden l’atenció d’ara és que no acaba de ser perceptible. De fet, aquest matí, jo mateix venia amb tren i el vagó anava atapeït com un dia qualsevol. Això fa com que tot tinga un sentit d’irrealitat que en aquells moments no tenia, allò real era molt punyent. —Com es viu la suspensió en els casals fallers? —Estem molt, molt afectats. Crec que cap de nosaltres no havia previst aquesta possibilitat. Jo havia parlat amb gent i teníem més o menys clar que els actes multitudinaris com ara la mascletà i l’ofrena eixirien de la setmana fallera. Ara, precisament, per les conseqüències materials que té no cremar les falles i emmagatzemar-les, no se sap on, pensàvem que s’optaria per una festa minimalitzada, no per la supressió total. Aleshores, la reacció ha estat de sorpresa, d’estupor; de comprensió, en realitat, però de moltíssim abatiment. Jo mateix no vaig cara l’aire, avui, ja us dic. —Què significa aquesta decisió? —Jo encara no ho sé, sincerament. Es parla d’ajornar la festa perquè cancel·lar-la implica tenir mil monuments de tot el País Valencià per cremar. Aleshores, caldrà donar-los eixida, però, sincerament, no sé com ho faran. Crec que ara som en la fase de xoc i dol, hem de passar-ho, processar-ho i veure quines possibilitats materials hi ha d’organitzar unes Falles mínimament normals en un altre moment de l’any. —Quins problemes implica? —A banda el calendari escolar, que no l’han mogut amb bon criteri, hi ha les complicacions tècniques de desmuntar una falla perquè és un gran artefacte fet a peces, pensat perquè encaixen i després no tornar-se a desmuntar, pensat per cremar-se. Tècnicament, desmuntar-ho sense danyar-ho greument, és molt complicat. Aleshores, imagineu que es fan pel maig. Què voldria dir? Que tot això que és al carrer s’ha de desmuntar, traslladar i tornar a emmagatzemar. I tenint en compte que molts artistes es posen a treballar a un ritme molt ràpid per a fogueres, només passen falles. I, després, caldria arreglar els desperfectes del desmuntatge i, en un altre moment, tornar a traslladar-les i tornar a muntar-les. Parlem de molts diners. —En relació amb això, els artistes fallers diuen que les conseqüències seran bestials per al gremi. Qui n’assumirà les despeses? —Això no se sap. Penseu que els tallers dels artistes són empreses petites que van justetes, dubte que moltes pogueren resistir-ho. —El gremi d’artistes fallers avisa que la majoria de falles d’Especial i la de l’ajuntament possiblement no es poden desmuntar. I, Escif, l’artista urbà que ha fet la falla municipal, proposa de deixar-la fins que es facen les Falles. —Això m’ha agradat molt perquè Escif, que sap què fa, no deixa de fer una intervenció urbana i em sembla artísticament potent. Pot mostrar la potencialitat enorme que tenen les Falles com a expressió artística i social, a tota aquesta colla d’antifallers. Però el problema és saber de quant de temps parlem: d’una setmana, de dues? Les falles no són pensades per a estar un mes a la intempèrie resistint pluja i vent perquè s’acabarien desfent, són monuments efímers. Ara, la seua idea em sembla bonica i potent. —Què els passarà als centenars de treballadors de restauració, músics, transportistes, autocars, tècnics, etc.? —Anit, la meua falla va fer una reunió d’urgència per veure quines comandes es poden revertir perquè, a hores d’ara, ja s’ha demanat tot. Preguntem-nos, per exemple, per les flors. Sabeu quina quantitat de flors hi ha demanades i ja preparades i contractades? És un producte de molt curta vida. Parlem d’un sector econòmic molt potent, de treballadors que depenen d’això. —El cas dels músics també és notori. Tot i que algunes bandes tenen convenis per a prevenir casos excepcionals. —Exactament. M’imagine que depèn de les relacions que tinguen i supose que una cosa és ajornar-les i una altra que no es facen, perquè hi ha diners pagats a compte. És un problema per a les comissions. Diguem-ne que t’has gastat uns diners sense gaudir-ne. Però cal tenir en compte que per a alguns és la seua forma de vida i, en el cas de les societats musicals, les falles són una part important del seu pressupost, i també del pressupost personal de molts músics. —Quants diners pot perdre un faller? —En una falla com la meua, popular, cadascú paga una quota aproximada de 250 euros, i si tens una família que té dos fills, doncs, són 1000. De tot manera, ja us dic, això són diners que hi invertiries en qualsevol cas, com quan t’has gastat els diners en una cosa que se t’ha espatllat. El problema és la gent que en viu, d’això. Per a nosaltres, l’impacte és més emocional que no econòmic. Jo, quan arribe el dia 16 i no hi haja res, només silenci, la plorada que em pegaré, només la sé jo. Quan siga dèsset, dènou de març i no hi haja cremà, l’impacte emocional i simbòlic serà com si s’hagués trencat la continuïtat del temps. —Quina solució hauríeu proposat? —Un pensa coses que els fallers ja teníem més o menys assumit, com traure l’ofrena i dur- la pels volts de la festa pròpia de la Mare de Déu, no fer mascletades o no fer revetles. Fer unes festes paregudes al que varen ser les Falles al XIX i una part del XX o, fins i tot, mireu què us dic, fer-les més curtes, si fos necessari. És a dir, restringir, perquè el problema no és tant les Falles en si com el vessant multitudinari, el desplaçament de persones que les Falles porta, crec que el problema està allí. —El desencadenant ha estat el desplaçament de gent. VilaWeb apuntava l’opció d’aïllar Madrid, com es va aïllar Milà. Podria ser una possibilitat, atenent que el 50% dels afectats s’han detectat allí. —No entenc per què els madrilenys poden desplaçar-se, ara mateix, en total llibertat, però bé. Evidentment, és més fàcil cancel·lar les Falles que no que els madrilenys es queden quietets una temporadeta. Aleshores, cancel·lar les Falles és un problema que apunta, fins i tot, al disseny d’aquest estat macrocefàl·lic. —L’any passat, les Falles van rebre 931.639 persones per dia. La cancel·lació de les Falles pel coronavirus és un preu a pagar per la massificació. —Exacte. Açò ens pot fer reflexionar perquè, al final, si les Falles s’han cancel·lat és, sobretot, conseqüència del coronavirus, associat a la turistització. L’Associació d’Estudis Fallers reflexionem sobre aquest fet de convertir les Falles en un esdeveniment de masses perquè vinga la penya, exactament igual que ve, perquè això pot matar-les. És el preu de la turistització. Els fallers del Carme ho saben bé, no et deixen ni eixir perquè quan et mous dos carrers allò és una riuada de gent. Eixa conversió en una festa multitudinària era i és un problema de les Falles. Les Falles no són el problema, les Falles tenen eixe problema. Eixa reflexió s’ha d’obrir perquè aquest fet ha sigut molt gràfic; tant de bo ara es mamprenga amb serietat perquè en veiem les conclusions. Si açò fos una festa de barri o una suma de festes de barri, probablement, en el nivell actual d’infecció, no s’hauria cancel·lat. L’any que ve no tindrem coronavirus però tindrem problemes causats pel turisme, exactament igual. —Quines repercussions polítiques creieu que pot tenir? —Com a faller, quan vaig sentir la conferència de premsa del senyor president em vaig quedar glaçat, estava ben emprenyat, no per la suspensió sinó perquè ixes allí, dius que no es farà i no dónes cap idea, ni passes la paraula a algú de l’ajuntament per explicar com es farà efectiu això. Així transmets, o bé que ja us apanyareu, o que demà ho pensarem. I cap de les dues coses no és bona. Aleshores, crec que el cost polític, ara mateix, tindrà més a veure amb determinats elements de la gestió que no amb el fet de la suspensió. La gent ho entén i no crec que pense que amb un altre govern no s’hauria suspès. —Ximo Puig diu que la Magdalena i les Falles tenen un impacte de set-cents milions d’euros. Ha demanat una acció europea potent perquè, si no, diu, aquesta crisi serà molt greu. —Les Falles són Patrimoni Immaterial de la Humanitat i se suposa que estar en eixa llista és per a la salvaguarda i tot això. Doncs ara hi ha un Patrimoni Immaterial que té un problema greu. Espere que eixes ajudes arriben perquè suspendre les Falles es pot presentar com un fet de responsabilitat col·lectiva. Doncs bé, a veure si això té cap contraprestació i reconeixement, que ens donen un cop de mà. —Quines mesures posen per a complir la llei? —Revertir els permisos d’ocupació dels espais públics que tenen les comissions falleres, que són allò que et permet plantar una falla i muntar un envelat, però també fer un acte al carrer. Tot va en un paquet. Tindran en consideració les que ara hi ha al carrer però les Falles no podran organitzar cap acte pel seu compte, res. —Els casals faran la festa a porta tancada, mantindran les activitats associatives? —Òbviament, les Falles no es faran a porta tancada; les Falles, si no hi ha falla plantada, si no hi ha tòtem, no hi ha festa. Aquest migdia teníem un dinar en una falla i, és clar, m’han comunicat que no es fa i la primera reacció ha sigut: ‘Quina pena perquè m’abellia estar amb gent que està tan trista com jo i pels mateixos motius que jo.’ —I, ja per acabar, com que sou filòleg i un activista en la defensa de l’ús del català a les Falles, no m’estic de preguntar-vos què us va semblar que el president Ximo Puig fes la conferència de premsa en castellà. —Doncs em va semblar molt malament i molt trist perquè, d’alguna manera, una vegada més confirma la diglòssia: com que és un tema greu i d’interès general doncs es parla en castellà perquè ‘lo entiende todo el mundo’. És eixa interiorització de l’autoodi valencià que, si l’escenifica el president, doncs fa una mica de pena. És a dir, ja tenim un altre motiu per a la tristor. Hui estem per a gitar-nos, la veritat.

Summary: Jesús Peris: ‘És més fàcil cancel·lar les Falles que no que els madrilenys es queden quietets’


Quan Aamer Anwar parla és una torrentada, i res d’allò que diu no és superflu. Fa dos anys que defensa la consellera Clara Ponsatí a Escòcia dels intents de la justícia espanyola d’extradir-la, i durant aquest temps ha anat veient amb preocupació l’evolució que ha seguit el procés català enmig de la repressió judicial, política i policíaca que ha desplegat l’estat espanyol. Anwar ens en parla en una conversa que tenim amb ell a Gràcia, un matí d’aquesta setmana que passa a Barcelona, convidat per VilaWeb a participar en un acte per a subscriptors del diari al CCCB avui, dijous 9 de gener, a les 19.00; un acte que podreu veure també en vídeo en directe. Ha aprofitat l’estada per fer contactes polítics, per entrevistar-se amb autoritats i amb persones que poden formar part dels testimonis en el judici sobre l’extradició de Ponsatí. Entre els proposats, hi ha l’ex-president Mariano Rajoy i el president Pedro Sánchez. No vol tan sols que l’euroordre sigui refusada per manca de fonament jurídic, sinó que també vol aprofitar el procediment per a denunciar internacionalment aquest cas de persecució política i criminalització d’un moviment polític. Perquè, de Pedro Sánchez, no se’n refia. —Confieu que Pedro Sánchez faci passos per a resoldre el conflicte? —Jo ja no tinc confiança en Pedro Sánchez per a resoldre la crisi catalana. Ha demostrat que és un polític feble, un dirigent feble, ha provat d’utilitzar aquesta crisi per a exhibir la seva autoritat, mostrant que podia ser més dur que Rajoy. Quan va arribar al poder la primera vegada hi va haver una il·lusió, una esperança, una creença que optaria per una solució política. Però han passat dos anys i tenim presos polítics, condemnats a cent anys de presó, tenim exiliats, tenim aquesta humiliació. La seva feblesa és la base sobre la qual ell ha creat un buit per a l’ascens de l’extrema dreta. Hem vist Vox acusant els presos polítics catalans, condicionant l’agenda del parlament espanyol per fer-lo més d’extrema dreta, més dur. Gairebé sempre que algú intenta tenir una línia dura a Espanya, ha de ser més dur amb els catalans; cada vegada que volen demostrar que són polítics forts han de destruir les aspiracions catalanes envers la independència. —Aquesta feblesa que dieu és una oportunitat per a l’independentisme? —Pot crear oportunitats per a Catalunya. Perquè vol dir que els partits independentistes podrien refusar de cooperar-hi, li podrien retirar el suport, negar-se a negociar les demandes de Sánchez, que es troba en una posició de tal feblesa que la qüestió és si podrà fer res. Perquè si es tracta de negociar per negociar, quin sentit té? No has parlat durant molt de temps i encara teniu presos polítics i exiliats i un president a qui volen inhabilitar. Ja vaig dir fa un temps sobre Sánchez que això no era una negociació política, sinó gangsterisme. Perquè aparenta ser un president de govern socialista, i jo em considero un socialista i no m’hi sento representat, per la manera com ha tractat la gent de Catalunya, les institucions catalanes i els seus representants. És una desgràcia, és un abús. I ho continua fent, i ho fa perquè és feble. —ERC no hauria d’haver-lo ajudat a ser president? —No penso que Sánchez hagués hagut de rebre el suport. Perquè com pots negociar amb un govern que desqualifica el teu president? Anteriorment els independentistes ja havien donat els vots a Sánchez i no havien aconseguit res. A més, haurien d’haver permès que Junqueras anés a Estrasburg a unir-se a Puigdemont i Comín. —Sánchez pot dir que això no depèn d’ell, que ara ja és tard, que és en mans del Suprem… —Sempre dirà que és tard. Però el Tribunal Suprem, l’estat espanyol i el govern espanyol van alhora. Una mà no es mou sense l’ajuda de l’altra. Ell com a president del govern hauria pogut dir que creia que Junqueras ha d’esdevenir eurodiputat; es podria haver alçat i dir que no creia que un home elegit pel poble de Catalunya hauria de ser inhabilitat per exercir la llibertat d’expressió. Hauria pogut fer això, tindria un valor simbòlic però no ha fet ni això. Per què ni tan sols ha fet una declaració així? —La via de la negociació que ha començat ERC amb el PSOE no és bona? No s’hauria de provar? —Al final la gent necessita parlar. D’una banda, estic d’acord que cal parlar, perquè si no ho proves mai no hi haurà cap oportunitat. La qüestió és que Catalunya és la darrera colònia d’Espanya. Espanya ha tingut un imperi durant sis-cents anys. I quan has tingut un imperi i un poder colonial, et comportes com un negrer. I si els esclaus contínuament van cap al seu amo dient-li: ‘Si us plau, amo, puc ser lliure? Pots trencar les meves cadenes?’, què penseu que farà l’amo? Antigament l’amo acabava vestint més bé els esclaus, els alimentava, es presentava com un amo just. I hi ha el perill de caure en això. Perquè Espanya té l’ajornament. Aquesta era la trampa que us havien parat. I Catalunya ha caigut dins de la trampa que és la negociació per la negociació… —En què consisteix la trampa? —Tenen temps, i poden dir que negociaran mig any, un any, un any i mig… ho poden ajornar, tenen temps, i això va bé a Espanya, però no pas a Catalunya, perquè divideix el moviment independentista. Ja hem vist els dos principals partits com es barallaven. El poder colonial sempre vol això, la divisió. És la norma de la divisió. Si els partits catalans estiguessin units finalment Espanya tindria un problema. Però de moment van dividits, i tothom mira qui té poder, qui té un lloc a la taula. No m’interessa la cadira a la taula de negociació amb Pedro Sánchez, si no em donarà res. En pots treure un pastisset i una tassa de bon te, però realment no donarà res, no hi ha condicions prèvies… Bé, sí, els condicionants són que la independència de Catalunya no és damunt la taula. No hi ha cap discussió sobre això. Aleshores com pots dir que això és una negociació justa? —Dieu que els partits vagin units, però per a fer què? —Fonamentalment, per a parlar amb una única veu. Ara tenen la necessitat de treballar per als interessos nacionals. Perquè l’ajornament divideix el moviment i es va acumulant, a cinc o deu anys ja. Teniu dues opcions: caminar seguint les empremtes del passat, que vol dir repetir la persecució contra els presidents –deu dels dotze darrers–, lamentant que Espanya fa això o que fa allò, o bé prendre una direcció diferent, és a dir, observar els errors. Espanya sempre aplica la mateixa fórmula, repeteix la mateixa posició. Per començar pren els vostres polítics d’ostatges, els condemna a la presó, uns altres a l’exili, després refusa d’acceptar la decisió de l’alt tribunal europeu i després desqualifica el president de Catalunya. És com rebre una bufetada, i una altra, i una altra… Oh, i després de deu bufetades dieu: seguem i encaixem les mans i prenem un te. Ho faríeu al pati de l’escola amb els abusanens? —Quina força té Catalunya per a poder fer res més que no sigui provar aquesta via? —La seva gent. Em sembla que després de la sentència, quan els ciutadans va sortir als carrers, els polítics es van oblidar que el poder rau en la gent. És el poder de la gent que va permetre el referèndum d’independència. Els partits polítics han oblidat el poder de la gent. Però no són tan sols soldadets de plom que pots moure ací i allà en un tauler. Una vegada els has demanat que surtin al carrer has de fer alguna cosa. És com amb els focs d’artifici; quan els disparen tothom mira al cel: que bonic, impressionant… Però els focs sempre baixen a terra, i per a fer alguna cosa amb aquests focs has de decidir quina direcció han de prendre. Això vol dir tenir un pla i explicar-lo a la gent: aquest és el nostre pla, pas a pas. A mi em sembla que ara tothom vaga amb una bena als ulls dient: volem parlar, volem negociar, volem que ens truquin… Però ningú no sap quin rumb cal prendre. I això és una feblesa. Allò que més aterreix l’estat espanyol és la gent. Perquè no poden empresonar milions de catalans. —No poden ficar a la presó milions de persones, però sí que han demostrat que poden tancar molts dirigents polítics i socials. I això fa por. —El temps de la por s’ha acabat. No té sentit anar recordant la història de la repressió, la de fa tres-cents anys, la que va haver de suportar Companys, la del franquisme, dels exiliats, dels sacrificis que s’han fet, perquè allò que la gent de Catalunya entoma ara és menor comparat amb èpoques passades. De manera que si els líders polítics tenen por haurien de plegar. Haurien de saber que tenen una gran responsabilitat, i no els envejo pas per això, perquè es mouen pels viaranys dels gegants, de la història, dels seus avantpassats, i tenen la responsabilitat de no cometre els mateixos errors. No pot ser que aquest moviment hagi de celebrar les seves derrotes, sinó els seus èxits. I Espanya no pot fer sortir la policia a pegar dos milions de persones que surtin al carrer. O sigui que és l’hora que els dirigents polítics facin efectiva la voluntat dels ciutadans. Quanta por més necessiteu? Teniu presos polítics, el president inhabilitat, exiliats, policia espanyola enviada a Catalunya a reprimir una vegada i una altra. Quanta por més us cal? La gent gran és qui en podria tenir més, perquè tenen la memòria del franquisme, i en canvi vam veure com sortien a defensar els col·legis electorals; tant hi feia si venia la policia. Si ells ho poden fer, els joves i els líders també. —Us va decebre la resposta dels polítics a la sentència del Suprem? —No faria servir la paraula decepció perquè són en una posició difícil. Però quan va sortir la sentencia sembla que no hi havia cap pla. I si fas una crida perquè la gent surti al carrer els has de donar un pla. Jo no culpo els manifestants, no els culpo de la violència perquè la violència que hi va haver és la de l’estat espanyol, i dels Mossos. I els polítics es van posar nerviosos perque no ho controlaven i volien que la gent tornés a casa. Perquè un dia als carrers, dos dies, tres… i veien que se’ls descontrolava, la violència, els joves. Però és que la gent estava enfadada! Per a mi, si tu vols animar com a polític a la desobediència civil i a la no violència, t’hi has de posar al davant. S’ementa Martin Luther King i Mahatma Gandhi, però què feien ells? Quan cridaven la gent a sortir al carrer ells s’hi posaven al davant. Si no ho fas així, els mitjans internacionals diran que això són avalots. En resum, no hi havia un pla per a després de la sentència, hi havia divergència entre JxCat i ERC, i aquest fou el problema. —Penseu que el govern català hauria d’alliberar Junqueras perquè anés a Estrasburg? —El govern va tenir una situació complicada quan van traslladar els presos als Lledoners. Passaven a ser els carcellers. Fa un temps, quan vaig anar a veure els presos als Lledoners, els vaig dir que ja tenien les claus, que podien obrir la porta. Però la qüestió és que els presos no n’haurien volgut sortir. Perquè volien continuar el procés. Però ara tenim una situació en què Espanya ha demostrat que actua de manera il·legal perquè el TJUE ha dit que l’empresonament de Junqueras és il·legal. Si no acceptes la legitimitat de l’estat la qüestió fonamental emergeix: acceptes la legitimitat de l’estat perquè et mani? Tens el TJUE que diu que això és il·legal, aleshores Junqueras hauria de ser alliberat. I el govern català hauria de dir: ‘Alliberem el senyor Junqueras perquè és una detenció il·legal i ha de poder prendre possessió de l’escó a Estrasburg.’ Obrir la porta, agafar un vol i el 13 de gener ser al Parlament Europeu. Té immunitat perquè el poble de Catalunya el va elegir. A Espanya hi ha una colla d’hipòcrites, perquè diuen que cal obeir la llei però ells no ho fan. No poden passar per damunt del Parlament Europeu i dir que no, que la immunitat de Junqueras s’ha de suspendre. —El govern tindria la legitimitat de fer-ho? —Sí, Catalunya és part de la UE, i és una qüestió que Junqueras ha de decidir si vol fer. —Quines conseqüències tindrà la sentència del TJUE per a Clara Ponsatí? —El 31 de gener s’executarà el Brexit. Això directament implicarà que hi haurà més escons d’eurodiputat per a l’estat espanyol, i Clara Ponsatí en tindria un. Si és elegida eurodiputada, tindrà immunitat, com Comín i Puigdemont. I aleshores començarà un debat legal sobre si Espanya retirarà l’euroordre o no, però que si més no podrà moure’s per Europa, per més que continuï el procés d’extradició a Escòcia. I podrà prendre possessió de l’escó al parlament. Aquesta és la primera conseqüència. La segona és que si Espanya té sentit comú –que penso que l’ha perdut– hauria de suspendre l’euroordre i acceptar allò que és una derrota humiliant, la humiliació d’Espanya al nivell més gran, als tribunals europeus, al Parlament Europeu. Tenim la intenció de combatre a tots els nivells en el cas de la Clara, contra això que fa Espanya. Em sembla que Espanya es rendirà, perquè entenen que no poden continuar endavant. —Però si Espanya no retirés l’euroordre, seria possible que el procés d’extradició continués endavant per més que Ponsatí fos eurodiputada? —Sí, és possible. Però és un territori desconegut. Són preguntes que no s’han formulat mai. L’euroordre és pensada per impedir que presos polítics siguin extradits als seus països, i aquestes qüestions fins ara no s’havien formulat. Jo penso que sí que serà eurodiputada i que tindrà immunitat mentre duri el procés d’extradició. La qüestió és si les autoritats britàniques suspendran l’extradició aleshores. És una possibilitat, és clar. Però som en una situació diferent que a Bèlgica, són sistemes judicials diferents, al Regne Unit no som al cor d’Europa i durant aquest procés n’anem marxant. Una altra complicació és aquesta, que sortim d’Europa. —I el sistema d’euroordres continuaria essent vàlid al Regne Unit? —El tractat europeu d’extradicions és probable que continuï perquè les autoritats judicials britàniques pensen que és una arma molt poderosa per a l’extradició de delinqüents; no volen que n’hi hagi que s’amaguin al Regne Unit ni que els nostres s’amaguin a Europa. Fa temps s’amagaven a la Costa del Sol, que en dèiem Costa del Crim. I ara se suposa que el sistema d’euroordres és útil per a homicides, traficants, per a casos d’abusos de menors, pedòfils… I ara s’ha utilitzat contra algú com la Clara Ponsatí, una de les acadèmiques més distingides en Economia i Finances. I què ha fet ella? Exercir el dret d’autodeterminació en una votació pacífica… Penso, en resum, que després del Brexit el Regne Unit mantindrà les euroordres perquè ni la policia ni els jutges no la volen perdre. Em penso que si tornessin al tractat d’extradició previ a les euroordres, l’extradició de la Clara seria impossible. —Si Ponsatí és eurodiputada, podria tornar a Catalunya? Li recomanaríeu que ho fes? —D’entrada espero que arribi el moment que prengui possessió de l’escó d’europarlamentària. S’ho mereixeria, ha lluitat per a això, amb dignitat, amb perseverança. Que pugui viatjar a Bèlgica, a Estrasburg, anar i venir del Parlament Europeu és una cosa, però anar a Catalunya és tota una altra qüestió. Només veuria possible que pogués tornar lliurement a Catalunya si Espanya alliberés Junqueras. L’han d’alliberar, si reconeixen la immunitat parlamentària i la legalitat europea. I si és així, això val tant per a ell com per la Clara, com també per a en Comín i en Puigdemont. Tots haurien de poder arribar a Barcelona lliurement i no ser detinguts. Però la pilota és a la teulada d’Espanya. Acceptaran aquesta legitimitat o la d’una colla d’individus de la Junta Electoral que no admeten que siguin eurodiputats? —A Escòcia hi haurà una gran manifestació independentista aquest cap de setmana. Penseu que hi haurà un segon referèndum? —Sí. I tant. La qüestió és quan. Penso que en Boris Johnson ha entrat en una via de col·lisió perquè una gran majoria dels escons escocesos són en mans d’independentistes i el govern escocès té un mandat per a un referèndum. Tenim l’SNP amb els Verds, que són la majoria. Però Johnson és un polític arrogant que juga de cara a la galeria a Anglaterra, no li interessa Escòcia i diu que no acordarà el referèndum. El problema no el tindrà ara, quan ha d’assegurar el Brexit, sinó l’any vinent, perquè els problemes reals de les polítiques dels tories amb el Brexit començaran a aflorar, i tindrem les eleccions escoceses. Crec que ara comencem a veure una divisió en els unionistes. A Escòcia els laboristes han estat sempre molt fermament unionistes, i quan la gent que hi ha al capdavant dels laboristes escocesos diu que haurien de trencar amb el Partit Laborista britànic i donar suport al referèndum comencem a veure una ampliació del moviment independentista: a més de l’SNP i els Verds hi comencem a veure laboristes. —Johnson es trobarà forçat a acceptar aquest segon referèndum? —Sí. —No preveieu que el segon referèndum s’arribi a convocar de manera unilateral? —Nicola Sturgeon i més dirigents han repetit que no farien pas una DUI. Tothom assenyala la situació de Catalunya, però trobo que no és justa, perquè a Catalunya hi havia el mandat de la gent i es va tirar endavant. El govern escocès no pensa en aquesta opció, sinó amb la Secció 30 . Els tories repliquen que la transferència es fa una vegada a la vida. Però si les condicions canvien hem de tornar a fer el referèndum. De manera que si el 2021 la majoria dels escons en les eleccions escoceses són aclaparadorament favorables al referèndum –cosa que penso que passarà–, com s’hi negaran? S’han de guanyar aquests escons al parlament, i no per la meitat més un, sinó per un 60% o un 70%. Aleshores els conservadors no ho podrien impedir. —I seria un referèndum binari aquesta vegada? —Ara penso que seria de tres preguntes: sí, no, i una tercera opció sobre la devolució de més competències. Perquè ens les van prometre la darrera vegada. El 2014 ens van dir que si votàvem no romandríem a la UE i tindríem més competències. Què ha passat? —La tercera opció podria guanyar? —No ho crec. Perquè Escòcia ja ha estat humiliada i menystinguda, i la gent no és estúpida.

Summary: Aamer Anwar: ‘El govern de Catalunya hauria d’alliberar Junqueras’


El ple del Parlament de Catalunya ha aprovat aquest dijous una proposta de resolució on es posiciona a favor ‘de l’establiment de vies legals i segures’ per als refugiats. Malgrat que la majoria dels punts han rebut el suport de tots els grups, alguns dels que fan referència a reclamacions al govern espanyol han obtingut el vot en contra o l’abstenció de PPC i Cs. La resolució reclama a l’Estat que ‘acompleixi els seus compromisos a la UE de reassentament i reubicació abans de juliol i setembre de 2017 respectivament’, així com el desenvolupament del reglament de la llei d’asil. També exigeix al Govern català ‘la creació d’un programa d’acollida per a menors no acompanyats en els països inclosos en els programes de reassentament que permeti millorar la seva acollida’. A més, la resolució reclama igualment que el govern de l’Espanyol acabi ‘amb les devolucions en calent i altres pràctiques que vulneren els drets humans a la frontera sud’ i que tanqui els polèmics CIE. Per últim, la resolució aprovada sol·licita que ‘es retiri el suport a l’acord entre la UE i Turquia i s’insti tant el govern espanyol com el Consell de la UE i la Comissió Europea que suspenguin de forma immediata cautelar la seva aplicació’.

Summary: El Parlament reclama ‘vies segures i legals’ per als refugiats i insta l’Estat a ‘complir els seus compromisos’ d’asil


Una de les imatges que va deixar la manifestació multitudinària de l’Onze de Setembre fou la d’Aamer Anwar alçant el puny i dient a la multitud: ‘No caminareu mai tots sols!’ Anwar va pronunciar un dels discursos més potents de la Diada. L’advocat de Clara Ponsatí ha adquirit una enorme popularitat, com més col·legues seus que han aconseguit que la maquinària repressiva de la justícia espanyola topés contra el sentit comú que han aplicat alguns jutges europeus. És un cas de persecució política, diu Anwar, i per això s’ha de combatre tan judicialment com políticament. Si es deixa tot en mans dels procediments judicials estarem perduts, afegeix. I demana als polítics catalans que prenguin decisions valentes. Perquè, si no, l’estat espanyol aconseguirà allò que pretén: que esperem, esperem, esperem… —Com us vau sentir al damunt de l’escenari de la Diada davant aquella multitud? —Pujar a l’escenari em va fer sentir humil. Tenia ganes de plorar. Era una sensació increïble, sabent que hi havia un milió de persones. Veient en la cara de la gent l’alegria, l’esperança. Em vaig sentir molt honorat quan em van demanar de ser allà com a advocat de Clara Ponsatí per a començar els discursos. No havia tingut mai una experiència com aquella. No vaig parlar solament sobre els exiliats o els presos polítics, perquè és un cas que afecta tothom. Hi ha milers de persones afectades per això que passa, hi ha gent que ha perdut la feina, que és investigada. Què vaig sentir? No sé com explicar-ho. Vaig sentir que era a punt de plorar, de plorar de joia veient aquella gent. —Per què penseu que els advocats teniu aquest gran protagonisme? —El president Torra ens va dir en una recepció, bo i rient, que érem tan famosos com en Messi i més populars que no els polítics. I penso que la raó és que la lluita no és tan sols a la sala de judici; si fos així, perdríem la batalla. El sistema judicial espanyol és venjatiu i actua amb una motivació política, i hi ha una persecució política. I si vols combatre una persecució política vol dir que ho has de fer políticament, i has de fer campanya fora de la sala de judici, als carrers, i connectar amb el cor i la ment de la gent. I no tan sols dels independentistes. A Escòcia vam fer això. Es tracta de guanyar-se també la gent a qui no importa la independència. Perquè és una qüestió de justícia. Era molt conscient, quan vaig acordar l’estratègia amb la Clara, que no es tractava de tenir només una estratègia a Escòcia. Sinó de crear confiança també en els altres exiliats polítics, en la gent empresonada i sobretot en la gent de Catalunya, per dir-los que no esteu sols. I per això a la Diada vaig dir que no camineu tots sols. I em penso que passa això perquè la gent s’adona que quan els advocats parlem, el nostre missatge arriba a milions de persones de tot Catalunya, i del món. No parles tan sols per al teu client, sinó per a tota la gent que sent la mateixa emoció, la mateixa ràbia, la mateixa injustícia. Els jutges són molt polititzats i l’estratègia que ha seguit l’estat espanyol és una persecució política per a liquidar els anhels d’independència dels catalans. És per això que la gent ha estat detinguda, s’ha exiliat i és a la presó avui. —‘Franco estaria orgullós de l’Espanya contemporània’, vau dir en el discurs. —Franco estaria content amb les accions de Rajoy, amb aquesta gent que fa la salutació feixista amb uniforme, amb el que fan aquests jutges, amb les accions del president socialista Pedro Sánchez. Que realment no és socialista, si hi ha presos polítics. Per a mi, Franco va dictant de la tomba estant; hi ha una cortina de democràcia, però darrere hi ha l’aparell de l’estat, la maquinària que té més a veure amb allò que va deixar Franco. I quan apareixen aspectes com la democràcia, la independència de Catalunya, l’estat espanyol no ho permet, s’assegura que no passarà. Franco fa temps que és mort, però encara veiem el seu passat perquè veiem gent ben situada, en llocs pròxims a la monarquia, al poder judicial, a la policia, assegurant-se que el somni de Franco o les seves idees pervisquin. A Escòcia, almenys la gent va poder decidir, que sí o que no. I quan veiem aquesta resposta contra una gent que demana l’exercici d’un dret fonamental, d’un dret legal, de decidir sobre la independència, que és un dret consagrat a la llei internacional… És una resposta feixista, d’extrema dreta, abusiva, xenòfoba. Ho veig a les xarxes socials, als mitjans, a les entrevistes de televisió, als articles de diaris. —I el president del poder judicial espanyol, Carlos Lesmes, surt a atacar la justícia europea. —Suposo que l’argument és que Espanya té raó i que tot el món va equivocat, que els tractats d’extradició no funcionen. És un moment molt perillós per a Espanya. Quan el poder judicial parla contra l’ordre europea de detenció, contra la Unió Europea i de la Convenció Europea dels Dret Humans, què volen? Volen que Espanya en surti? Volen tornar als dies foscos del franquisme? I tothom va completament equivocat? Els tribunals de Brussel·les, d’Alemanya, van equivocats? Els jutges no han d’interferir en el sistema polític. Que els jutges facin pronunciaments públics hauria de preocupar un sistema democràtic. No pensaríem mai en conferències del president dels nostres tribunals atacant uns altres països. En una vista al tribunal sobre l’extradició de Ponsatí, hauríem mostrat aquestes declaracions, perquè demostren que en aquest procediment hi ha una motivació política. I que no hi ha independència, i que ja els han declarat tots culpables abans d’anar a judici. Durant la meva vida d’advocat no he vist mai que la justícia d’un sistema legal d’uns altres països sigui agredida d’aquesta manera i repetidament per un país europeu. —Com a advocats, com podeu fer pagar aquests abusos de la justícia espanyola? —Som a la punta de l’iceberg. A Escòcia hi havia gent que deia ingènuament que havíem guanyat. No hem guanyat res. Perquè, pel que m’afecta com a advocat, Clara Ponsatí encara és una exiliada. Si no retiren l’ordre d’arrest a l’estat espanyol hauran de passar vint anys fins que no pugui tornar al seu país. No pot tornar a Barcelona, no pot anar a veure la seva família. Per una altra banda, encara hi ha gent a la presó. No podran tenir garantit el dret d’un judici just; l’acusació és motivada políticament i seran condemnats, sentenciats a la presó. I la gent no té reconegut el dret de decidir si vol que Catalunya sigui independent. Amb tot això, és clar que la batalla tot just si ha començat. I ho he dit a la major part de polítics amb qui m’he reunit del parlament, i amb l’equip del president: em penso que Espanya us ha parat una trampa. —Una trampa? —Per a mi Espanya té un passat similar al del Regne Unit. Perquè els britànics també van tenir un imperi. I la política dels colonialistes sempre va ser dividir i manar: conquerir l’Índia dividint la població, els musulmans, els sikhs, els hindús… Van fer això mateix a l’Àfrica, i a l’Amèrica Llatina Espanya també ho va fer. I és això que han fet. Quan diuen que volien decapitar el govern català, liquidar-lo, volien dir decapitar el poble català i silenciar qualsevol veu que en parlés favorablement. Han fet molt bona feina aquest temps parant-vos aquesta trampa. Perquè tot s’enfoca sobre què s’haurà de fer en el judici, amb els exiliats. I mentrestant ningú no es preocupa de què passa al país. Han traslladat els presos a Catalunya. I quan dieu, per exemple, ‘llibertat presos polítics’, Espanya us pot dir: vosaltres en teniu les claus. Els funcionaris de presons són a les ordres del govern català. Hi ha dues opcions, realment. Una és alliberar els presos i esperar-ne les conseqüències, que probablement seran la liquidació de l’autogovern. O bé aconseguir la independència. Hi ha la tercera opció, que és comprensible, perquè la gent està preocupada sobre si Espanya ens escoltarà, si permetrà un referèndum, si negociarà… Espanya vol això, perquè així perd temps. Esperar les sentències del judici. Per què esperar les sentències, si no acceptem el sistema judicial espanyol? Si no esperem l’autorització de l’estat espanyol, per què els esperem per a prendre una decisió? Això és una trampa. Perquè si el govern català decidís d’alliberar els presos és clar que tindria conseqüències. I si s’avança cap a la independència és clar que tindrà conseqüències. La qüestió és que Espanya no pensa que hagi de passar res d’això, i que pot aguantar un any més, dos anys més, tres anys… I aquest procés és el que han fet tots els règims colonials: dividir i manar. Veig com els independentistes es barallen, quan llegeixo els diaris: la gent discutint, dient s’hauria de fer això, o s’hauria de fer allò… La unitat es comença a trencar, i això és una tàctica deliberada de l’estat espanyol, que vol ajornar, ajornar i ajornar. —Fins i tot hi va haver alguna il·lusió amb Pedro Sánchez. —Tant si són d’esquerres com de dretes, quan els arriba la qüestió de Catalunya segueixen els passos que va marcar Franco, i la unitat d’Espanya passa davant. I les condicions només les poden fer canviar els catalans. Això vol dir que els polítics han de fer els passos que tenen unes conseqüències. No hi ha cap més opció. No hi ha cap país en el món que ho hagi fet fàcilment. La gent sempre ha hagut de lluitar. Per a mi, el mandat per als partits polítics, el govern o el parlament no ha de venir d’Espanya. No és demanant permís a Espanya. El permís ha de venir de la gent, del poder de la gent. Tota aquella gent de la Diada no volia manifestar-se i després simplement anar a casa. Volen que passi alguna cosa. Ho vaig percebre en la gentada. Volen anar un pas més enllà, no volen romandre en la mateixa situació. —El judici no trigarà a començar. Quan hi hagi condemnes, què caldrà fer judicialment per als presos, a part del que es pugui fer políticament? —És que no pots desconnectar la qüestió política de la judicial. Perquè la justícia en aquest país és política. Hi ha gent que espera que comenci el judici i després desplegaran una estratègia. Però si esperen que el judici comenci serà massa tard. La responsabilitat no recau en els advocats. Si saps que seran condemnats, quina lluita faràs? Del Tribunal Europeu de Drets Humans em preocupa que, si bé és cert que tenim un bon cas per a anar-hi, seran dos, tres, quatre anys d’embolic judicial. I què passarà mentrestant amb Catalunya? La gent es demanarà: i nosaltres què? Ha de ser una combinació de feina als tribunals i de política. Per això l’estratègia desplegada per Gonzalo Boye ha estat immensa. És un home d’un gran coratge. I sap veure quan un estat és bel·ligerant i quan els advocats són l’última línia de defensa entre l’estat i la gent. Per això ara ataquen Gonzalo Boye; uns atacs que li vénen del col·legi d’advocats, dels mitjans. Què vindrà després? Ficar-lo a la presó? És un moment molt perillós. Espanya ha de decidir si entra al segle XXI com una democràcia o vol ser recordada com l’estat franquista del segle XXI. És un moment perillós perquè qualsevol ajornament és un ajornament per a Catalunya, per als presos polítics i per als exiliats. Concentrar-ho tot als tribunals significa donar més temps a Espanya. —I què hi poden fer els polítics, doncs? —Han de prendre decisions valentes que tenen conseqüències. Entenc perfectament les que té deixar anar els presos, que això pot portar al tancament del parlament. Però de vegades has de prendre decisions en nom de la justícia que tenen conseqüències. —Voleu dir que el govern català hauria de fer això, hauria d’alliberar els presos? —És complicat per al govern català, perquè dius ‘llibertat presos polítics’ i alhora en tens les claus. —Seria una bona decisió? —Si el parlament, si el govern català amb el mandat popular per la independència pensa que Espanya no té raó, pensa que és criminal de tenir tancats els presos polítics, si ho penses no hi ha cap necessitat de preguntar-se si els presoners haurien de ser alliberats. Aquesta és la resposta. Qui pot negociar amb l’estat quan té gent empresonada? És impossible. És una forma de terrorisme d’estat, és un xantatge. La qüestió és quant de temps esperarà la gent? Esperar fins al novembre? Esperar fins al judici? Esperar fins a la sentència? L’any vinent? D’ací a dos anys? Això vol Espanya: que espereu.

Summary: Aamer Anwar: ‘Espanya us ha parat una trampa’


I ha arribat el dia. ‘Companyes, ja som aquí!’, ha exclamat alegre, des del faristol del Parlament de Catalunya, Montse Pineda, vice-presidenta del Consell Nacional de les Dones de Catalunya (CNDC). ‘Visca, visca, visca, la lluita feminista!’, han cridat desenes de dones dels escons estant. Per primera vegada, a l’hemicicle no s’hi ha assegut ni un home. Ha estat una tarda inèdita, i la majoria s’ha proposat que vagi més enllà de la curiosa fotografia: fan falta polítiques reals, lleis, pressupostos, recursos, més fets que bones paraules per a eliminar les desigualtats. Les 59 diputades de la cambra i representants d’entitats i associacions feministes s’han apoderat del parlament per reivindicar durant dues hores allò que les uneix: que les polítiques d’igualtat siguin prioritàries. Així ho ha resumit, per un dia des de la presidència de la mesa, Adriana Delgado, secretària quarta. Aquesta iniciativa històrica a Catalunya, que s’inspira en la Quarta Conferència Internacional de la Dona de Pequín i que ha organitzat la cambra i el CNDC, ha acabat amb una votació a mà alçada. Han aprovat simbòlicament una declaració sobre polítiques d’igualtat en educació, drets humans, drets laborals i econòmics, participació política i social, salut i drets sexuals i reproductius i de lluita contra les violències masclistes. El sistema de vot real, l’electrònic, no funcionava. No s’ha encès el marcador de l’hemicicle amb els llumets verds unànimes de les grans ocasions. Però fins i tot han volgut votar i han alçat les mans les que han seguit el ple de la tribuna estant, amb unes ànsies de participació desbordants. No era la declaració que moltes haurien volgut, potser hi haurà feministes decebudes. ‘Ha estat un procés de participació que ha tingut certes dificultats’, diu Mercè Otero, coordinadora del Grup de Treball del Dret a l’Educació i la Cultura, un dels sis grups que han elaborat els texts conjunts que s’han llegit a la sessió. Quan ha pres la paraula, Otero ha reivindicat el cognom de la mare: Mercè Otero Vidal, es diu. I a partir de llavors Delgado no deixat de dir els segons cognoms de les intervinents quan els donava pas. Susana Segovia, portaveu de CatECP, tampoc no ha amagat que els ‘equilibris’ de la diversitat de les entitats que hi participaven i dels grups parlamentaris ha condicionat el contingut de la declaració. També Pineda s’ha referit als ‘dubtes i les contradiccions’ que devien sentir les dones que el 1995 van viatjar a Pequín. La conferència de la capital xinesa va marcar les prioritats polítiques i dels moviments feministes per la defensa dels drets de les dones. Les xifres parlen soles: 17.000 participants i 30.000 activistes de tot arreu van ser a la inauguració. ‘Va desencadenar una voluntat política que no té retorn. També va assenyalar a escala mundial les discriminacions derivades del patriarcat de què eren víctimes les dones i que eren silenciades. Va connectar i va reforçar l’activisme dels moviments de dones en l’àmbit internacional’, recull la declaració pactada. El parlament de les dones ha volgut ‘agafar el relleu d’aquest esperit’. I el text acordat, que recull compromisos de futur que posen deures a les institucions, probablement es transformarà en una declaració institucional del parlament efectiu. Ací, des que començà la legislatura, la presència institucional de les dones es va quedar en una minoria aclaparadora a la mesa i, al saló de sessions, en la paritat tècnica que requereix la llei. El parlament té 59 diputades, i això vol dir que el 43,7% dels escons els ocupen dones. La igualtat encara és lluny. Per això les llistes electorals cremallera (amb homes i dones intercalats) han estat un dels clams repetits. ‘La igualtat és un imperatiu social i polític’, ha afirmat Carme Riu, coordinadora del Grup de Treball de Drets Humans de les Dones. Hi ha hagut més acords: recollir el contingut de justícia de gènere dels instruments internacionals i fer-los efectius en polítiques amb un enfocament que identifiqui els eixos de discriminació i n’abordi les causes; promoure polítiques transversals de gènere que signifiquin un canvi estructural i social; desplegar i dotar de pressupost les lleis d’igualtat efectiva de dones i homes, del dret a les dones a eradicar la violència masclista, la que ha de garantir els drets de lesbianes, gais, bisexuals, transgèneres i intersexuals i per a eradicar l’odi als homosexuals, bisexuals i transsexuals; la presència equilibrada de les dones en la cultura, la fi de l’androcentrisme en tots els àmbits del saber; la igualtat en l’àmbit del treball, la modificació de la llei del dret de les dones per a incloure-hi la violència institucional. I encara n’hi ha més. Però, com en tot parlament, també ha aflorat la discrepància. El primer aplaudiment ha estat per a Carme Forcadell, presa política, a instàncies de Delgado, d’ERC. Natàlia Sànchez, de la CUP, n’ha demanat un altre per a Tamara Carrasco, que era a la tribuna després de més d’un any de confinament a Viladecans. Sànchez també ha citat la resta de represaliades pel procés i ha demanat la llibertat de l’activista i capitana del vaixell Sea Whatch Carola Rackete, detinguda a Itàlia després d’haver rescatat una quarantena d’immigrants a la Mediterrània. Hi havia familiars de les preses i els presos escoltant el debat. També s’ha referit a les processades Jenn Diaz, d’ERC, que tampoc no ha oblidat la víctima de la Manada: ‘Germana, companya, nosaltres et vam creure des del primer moment.’ I Anna Geli, de JxCat, ha dit que les dones del seu grup estan unides per l’1-O. Noemí de la Calle, de Cs, ha volgut tenir un ‘record’ per la secretària judicial del jutjat número 13 de Barcelona, Montserrat del Toro, ‘assetjada pels colpistes en l’exercici de la seva feina’. I aquí no hi ha hagut tants aplaudiments. Tan pocs que De la Calle somreia amb la complicitat de les diputades de Cs mentre s’afanyava a subratllar els consensos. També ha refusat que el feminisme sigui presoner de les ideologies, ajustant-se al peu de la lletra a l’argumentari del seu partit. En això de marcar perfil i diferenciar-se de la resta, el ple de les dones no ha estat tan diferent dels plens del parlament habituals. ‘Ens ha costat moltíssim, no només serà imatge’, ha promès Esperanza García, del PP. García ha recordat que l’any 1980 només hi havia set diputades. Llavors el ple era gairebé com el d’avui, però a l’inrevés: tot americanes masculines, amb comptades excepcions. Hi ha molt per fer. Caldrà veure si la iniciativa es transforma, com ha apuntat Pineda, en un intergrup parlamentari que pugui treballar habitualment, format per diputats i amb la participació d’entitats. Només el temps dirà si realment aquest ple ha estat (o no) tan sols una fotografia.

Summary: I exclama des del faristol: ‘Companyes, ja som aquí!’