‘Ha quedat demostrat que les quotes obligatòries  generen molta divisió i que la seva aplicació ha estat inefectiva.’ Aquestes són les paraules que el president del Consell Europeu, Donald Tusk, va dirigir als líders de la Unió Europea en l’última cimera del consell. En una carta prèvia, havia aprofundit en la crítica contra la política migratòria europea. Segons Tusk, el paper de la UE només ha de ser de suport als estats afectats, perquè són els únics que ‘poden abordar de manera efectiva la crisi migratòria’. D’aquesta manera, Tusk donava per enterrada la solidaritat entre els estats membres i deixava el problema als països fronterers de la UE. Tanmateix, el president del Consell Europeu va haver de rectificar aquesta última part arran de les crítiques de diversos països, entre els quals Itàlia i Grècia, on arriben la majoria de migrants: enguany 119.247 i 29.085, respectivament. El president grec, Alexis Tsipras, va dir que les declaracions eren ‘inoportunes i inútils.’ També li van ploure crítiques de les mateixes institucions europees. El comissari d’Immigració, Dimitris Avramopoulos, va qualificar les paraules de Tusk d’antieuropees. Tusk s’ha mostrat partidari d’endurir la política migratòria d’ençà de l’esclat de la crisi dels refugiats el 2015. A més, ha vinculat sempre el debat migratori amb la seguretat ciutadana i ha defensat que tercers països, com ara Turquia o Líbia, facin de dic de contenció per la migració. EU slowly turning corner but we're not naïve. Must protect people against security threats, illegal migration, uncontrolled globalisation. — Donald Tusk (@eucopresident) June 21, 2017 Les seves paraules als dirigents europeus són una picada d’ullet al bloc de l’est de la UE, que ha estat el més renuent a facilitar l’acollida. Concretament, països com Hongria, Polònia, la República Txeca i Eslovàquia han intentat boicotar o posar entrebancs al sistema de quotes. De totes maneres, Tusk no va errat quan qualifica d’ineficient el programa d’acollida. El setembre del 2015, arran del drama dels refugiats a la Mediterrània i els Balcans, la UE va decidir d’impulsar un sistema de quotes d’acollida –en un termini de dos anys– per a garantir un repartiment equànime dels refugiats encallats a Grècia i Itàlia. Primer, es va fixar un objectiu de 120.000 persones, que després es va augmentar fins a les 160.000. Una xifra fàcilment assumible tenint en compte que les arribades de migrants van ser d’1.015.078 (2015) i 362.753 (2016). Vint-i-set mesos després, el programa de quotes agonitza. S’han incomplert tots els terminis i ha estat definit com ‘un gran frau’ per la Comissió Espanyola d’Ajuda al Refugiat. La manca de voluntat política va fer que la UE rebaixés la pretensió d’acollida per sota de les 100.000 persones, en un intent de complir el compromís, però el setembre d’enguany els estats membres només havien acollit poc més de 30.000 persones, un terç de l’objectiu. Només Malta (131 refugiats) va ser fidel al seu compromís i el va superar. Noruega i Liechtenstein, que van entrar de manera voluntària al programa, també van assolir les quotes de 1.500 i 10 persones que s’havien fixat. Per darrere els seguien Finlàndia, amb el 94% (1.951) i Irlanda, amb el 76,5% (459). D’altra banda, Polònia i Hongria van boicotar des del començament el programa i no van acollir ningú. Eslovàquia, que va posar entrebancs legals durant un any, només va acceptar 16 persones de les 902 que li pertocaven. La República Txeca lluïa unes xifres encara més tristes: 12 persones de 2.691. I mentre el programa de quotes agonitza sense una alternativa immediata, el Parlament Europeu ha començat els tràmits per a reformar el reglament de Dublín perquè es faci un repartiment equitatiu dels refugiats entre els estats membres. Actualment, el reglament obliga el país d’arribada a tramitar la petició d’asil, això vol dir que el gruix de migrants han de quedar-se a Itàlia, Grècia o l’estat espanyol. L’eurodiputada sueca Cecilia Wikström (ALDE), responsable de la tramitació de la reforma de Dublín, ha advocat perquè els països que es neguin a complir la quota d’acollida no tinguin accés als fons europeus. D’aquesta manera, es vol evitar el boicot o els entrebancs que han minat el programa actual. Tanmateix, la reforma encara es troba en un estat embrionari. Els ministres de la UE encara han d’acordar la seva postura i, després, negociar-la amb el parlament. Un procediment llarg per a un problema de gran urgència.

Summary: Ineficiència, boicot i acusacions encreuades: el fracàs del programa d’acollida de refugiats de la UE


El diputat Artur Talvik és president del grup del Parlament d’Estònia que segueix de prop el cas català. Va ser observador internacional a Barcelona durant el referèndum de l’1 d’octubre. Actor i productor de cinema, Talvik va produir el film La Revolució Cantada, que explica el procés d’independència estonià, aconseguida l’any 1992. Ara és president del partit Eesti Vabaerakond –’Partit Lliure’–, de centre-dreta. En aquesta entrevista telefònica, compara tots dos moviments i explica la seva visió sobre l’exili i la presó del govern català i les eleccions de 21-D. —Segons el vostre parer, què hi passa, a Catalunya? —Estic molt preocupat i molt trist pels esdeveniments a Espanya i Catalunya. Aquí parlem de presoners polítics. I això és una cosa que no m’agrada veure a la UE. Em preocupa molt. I em fa pensar en quin serà el futur d’Europa. Perquè la majoria dels dirigents europeus mantenen el silenci. Aquest és el gran problema. —Cert. Tenim la meitat del govern català a la presó. —No ho puc entendre. Quan parlem de l’imperi de la llei hem de veure que si la llei es fa servir per ficar a la presó els oponents polítics no hi ha democràcia. Hi ha una altra cosa, però democràcia no. Com això de tancar webs, per exemple. A Estònia vam preguntar al primer ministre què en pensava, de la censura de pàgines web. La seva resposta va ser altre cop deixar anar la frase: ‘És un afer intern espanyol.’ —Em pensava que el govern estonià el teníem més de cara... —La gent, sí. Molt. Però molt. En canvi, el govern, s’ho mira. Pel que sé, el govern espanyol té un lobby molt agressiu a tot arreu. I aquí a Estònia, també. Ara Estònia té la presidència de la UE. Per això jo pressiono el govern, perquè tenen la possibilitat de fer alguna cosa seriosa per mirar de solucionar el problema de Catalunya. I aturar el comportament del govern espanyol. Si més no, cridar-los l’alto. Però, malauradament, el lobby espanyol és més fort que el diputat que us parla. Ara, el principi d’autodeterminació és un dels grans principis de l’Estònia lliure. A la nostra constitució en parlem i tot. I ara que Catalunya vol exercir aquest dret el nostre govern es manté callat? Amics, si no defensem el dret d’autodeterminació, aleshores vol dir que tampoc no defensem la independència d’Estònia. —La premsa a Estònia, quina posició pren? —Tenim dos grans grups mediàtics. Un és força objectiu. L’altre, per desgràcia, és pro-Espanya —Quines iniciatives hi ha hagut al Parlament d’Estònia? —El Parlament d’Estònia és un dels primers llocs on hi ha hagut grup parlamentari de suport als catalans. Fa un any i mig que el vam crear. Quan vam sentir que el govern espanyol havia portat milers de guàrdies civils i policies i havien començat a arrestar gent cercant les urnes, aleshores vam escriure una carta a Rajoy. La carta deia que solucionés el problema amb el diàleg. Vam rebre una resposta de l’ambaixador espanyol. Era una carta d’enuig. En tornant de Barcelona, vam començar a fer preguntes al ministre d’Afers Estrangers i al primer ministre sobre la llibertat a internet. El primer ministre ens va donar una resposta vaga, com deia. I això que Estònia té la presidència digital de la UE, i hauríem de defensar la llibertat a internet. El meu partit, el Partit Lliure, quan va saber que els dos Jordis eren a la presó, va enviar una carta pública al primer ministre que deia que havia de fer alguna cosa ràpidament, com a cap de la presidència de la UE. I que no es podia permetre que hi hagués presos polítics. Fa pocs dies va respondre, en privat. Era una resposta diplomàtica. —Què hi deia? —No res, no deia. No res. El buit total. —Ara hi ha eleccions. Ens trobem sota control directe de Madrid, després d’anys d’autonomia. Què hauríem de fer? —Hauríeu d’oblidar les diferències polítiques. Haurien d’unir-se, com van fer Junts pel Sí. I continuar amb aquesta determinació pacífica i el mateix estil. Guanyareu si les eleccions són justes, crec. En un dels debats televisats on he estat aquí a Estònia vaig dir que aquestes eleccions eren ridícules. No solucionen el problema. A les noves eleccions, si són justes, els independentistes tornaran a guanyar. O si més no tindran una posició molt forta. Vull dir que el problema se soluciona al voltant d’una taula i trobant la manera. Quantes vegades Puigdemont ha intentat de seure al voltant de la taula? Moltes. —Si els altres fan servir violència, què fem? —Un estil de lluita estil Gandhi. És el que m’agrada. A Estònia vam tenir la Revolució Cantada. No va ser fàcil mantenir l’estil pacífic i no caure en les provocacions. N’hi va haver moltes, de provocacions. —En el cas estonià la gent va ocupar els carrers. La gent va envoltar edificis. Potser és el nostre error? No haver sortit als carrers a defensar la República, com vosaltres? —No pots comparar mai. Però sí, jo mateix vaig ser un dels que va anar a defensar l’edifici de la ràdio. I va ser una mica complicat quan van arribar els tancs russos. —Algun mort? —Cap. No es va morir ningú a Estònia. A Letònia, i Lituània sí. Aquí, no. I n’estem orgullosos. La gent va ocupar els carrers i va envoltar els edificis amb ciment, si calia. Semblava una situació de guerra. Però tota situació és diferent. Estic segur que vosaltres sou els que sabreu la vostra tàctica. Per mi és molt difícil de donar-vos consells. No sóc la persona indicada. —Què hauria de fer la UE si els independentistes guanyessin les eleccions? —Aquí tens una altra cosa que no entenc: l’actitud de la UE. Europa ha actuat d’una manera diferent en el cas turc o el polonès. La UE ha posat el dit a la nafra de Polònia moltes vegades. I ara, callats. És hipocresia. Jo no sé què diu Rajoy a porta tancada. Els amenaça de sortir de la UE? Aporta arguments contraris a la UE i amenaça que tot plegat es desintegraria? Els diu que després del Brexit, ara ve Espanya? Aquesta és l’amenaça? Però aleshores on és la defensa de la democràcia, la llibertat d’expressió, el dret d’autodeterminació que fa la UE? On és? No podem acceptar violència contra votants pacífics. No pots pegar gent perquè voten independència. No hauria de poder passar. Però desgraciadament, ha passat. —Vau ser observador internacional el primer d’octubre. —Vaig venir amb el grup de diputats internacionals i alguns dies abans ja hi érem. Per això vaig poder veure dues manifestacions prèvies. La independentista i la unionista. La primera era molt gran, i la segona molt agressiva. Em va impressionar escoltar unionistes cantant himnes franquistes. Per a mi va ser un gran xoc veure que hi havia neonazis a les manifestacions unionistes. La cosa més emocionant, però, va ser que vam visitar escoles la nit abans del referèndum. Tot era organitzat de manera molt intel·ligent i molt emocionant a la vegada. Vaig veure que la gent parlava amb el cor, i no de manera partidista. Sóc un gran admirador de la societat civil. I aquella va ser una gran demostració del poder de la societat civil. —I del dia del referèndum, què en recordeu? —De matinada el meu col·lega letó i jo vam anar a l’escola més propera de l’hotel. A les cinc de la matinada vam veure els escuts humans, amb gent d’edats diverses. En una escola vam presenciar l’arribada de les urnes. I el primer xoc va ser que la connexió a internet es va tancar per ordres del govern espanyol. Pàgines web, també. La part trista d’aquell dia és que un periodista ens va ensenyar imatges dels primers atacs de la policia, la Guàrdia Civil. I això sí que em va afectar: era l’escola que havíem visitat la nit anterior! La delegació va quedar garratibada. I allà vam entendre que seria un dia terrible. Hem entès que el govern espanyol es comporta d’una manera no europea. Més tard vam veure ferits. I fins i tot un dels membres del nostre grup va rebre l’impacte d’una bala de goma. La darrera emoció del dia va ser aquesta: seia davant de l’escola, i vaig veure com entrava Carme Forcadell, quinze minuts abans de tancar. Va agrair la feina als voluntaris. Finalment aquella nit també vaig presenciar com es comptaven els vots dins l’escola. I m’arribaven les notícies pel mòbil. És quan vaig sentir les declaracions del ministre estonià. Va ser la meva darrera emoció. Em va fer enfadar molt. No deia ni piu sobre la violència de la policia espanyola contra gent pacífica. Només parlava d’un afer intern espanyol. —Com es van rebre aquestes manifestacions al seu país? —Els estonians, la majoria, van enfadar-se molt amb el govern després d’aquestes manifestacions. Quan vaig arribar a Estònia, dins el parlament, vaig demanar explicacions sobre la covardia d’aquelles declaracions. Sé que ell se sentia molt malament. Però a mi no em va agradar gens la seva resposta. Gens.

Summary: Artur Talvik: ‘Hem entès que el govern espanyol es comporta d’una manera no europea’


Durant tot el cap de setmana es fa a Molins de Rei la Fira de la Candelera. És un dels esdeveniments més importants del municipi, tant per l’antiguitat – ja fa 168 anys que es fa– com pel trànsit que implica: rep més de 300.000 visitants i la formen més de 900 expositors repartits per diversos espais del poble. Per això, pel caràcter multidisciplinari de les activitats que acull, es coneix popularment com la ‘fira de fires’. Tot i que va començar com una fira de caràcter agrari, actualment s’hi poden trobar expositors d’àmbits tan diversos com ara l’agricultura, l’automobilisme, l’alimentació i l’artesania. Però la Fira de la Candelera no acaba al recinte firal. Durant tot el cap de setmana s’han organitzat activitats lúdiques, com ara el pregó amb què s’inicia l’esdeveniment, les jornades agràries, el típic esmorzar de traginers, els concursos, les exposicions, els concerts, els espectacles teatrals, etc. Una oportunitat per a tastar la coradella La gastronomia és un altre dels reclams de la Fira de la Candelera. Al recinte firal hi ha un espai destinat a la degustació de vins i als maridatges amb altres productes, com ara formatges o embotits. Però si hi ha una menja estrella de la Fira de la Candelera, és la coradella, un estofat de menuts de xai que antigament menjaven els traginers per esmorzar. I com que Molins de Rei és un poble tradicionalment emplaçat en un anar i venir de comerciants i transportistes, la menja va esdevenir emblemàtica de la vila. Actualment, és difícil tastar la coradella fora dels dies de la fira, però mentre dura, hi ha diversos restaurants del poble que n’ofereixen. A més, l’any passat va començar una campanya per a modernitzar-la i animar la gent a fer-ne a casa. Per això se’n va llançar una versió embotida que es pot trobar en restaurants i comerços i també un receptari amb diverses versions del plat: amb forma d’hamburguesa, com a farcit d’uns raviolis, guarnint una coca de recapte, barrejada en un arròs de muntanya, acompanyant un cus-cus…

Summary: La Fira de la Candelera de Molins de Rei: una oportunitat de tastar la coradella


Arran de les manifestacions per la independència de Catalunya tan multitudinàries d’aquestes últimes diades, l’unionisme es va voler organitzar i va provar de replicar-les amb concentracions que també pretenien ser molt nombroses, però que van fracassar: tant el 2013 com el 2014, en ocasió del dia de la Hispanitat, van provar d’omplir de gom a gom la plaça de Catalunya. Però no se’n van sortir, perquè amb prou feines si van ocupar el centre de la plaça. Per això, enguany, ni Societat Civil Catalana ni el PP ni Ciutadans no han volgut repetir una imatge de fracàs com aquelles i no han convocat cap acte per al 12 d’octubre. L’escenari previ a les eleccions espanyoles del desembre pesa molt, i cap no vol cometre errors d’imatge. I un error estratègic tant per a Ciutadans com per al PP seria que dos mesos abans de la cita electoral repetissin la foto d’una concentració impulsada per ells mateixos i que fes curt, com els va passar els dos últims anys, oimés quan la gent té el record encara fresc de les imatges impressionants de la Via Lliure de la Meridiana. Fonts de tots dos partits han confirmat a VilaWeb que no convocarien pas cap acte. El PP no n’ha explicat el motiu polític. Ciutadans, en canvi, ha dit: ‘No hem convocat mai cap acte propi el 12 d’octubre, tret de la campanya autonòmica del 2012.’ I ha afegit: ‘Sí que és cert que hem donat suport a entitats civils catalanes que aquests últims anys han organitzat actes festius.’ Però de moment, diuen, no han rebut cap invitació formal de cap entitat amb vista a algun acte cívic el 12 d’octubre. És cert que el convocant oficial de l’acte de l’any passat va ser Societat Civil Catalana, juntament amb alguna altra entitat menor, com ara Movimiento 12-O. Ara, tant Ciutadans com el PP van fer crides insistents a omplir la plaça, per tots els mitjans, tant el 2013 com el 2014. Aleshores provaven d’ensenyar múscul unionista; ara, després del 27-S, miren d’evitar que es vegi justament la poca capacitat mobilitzadora a Catalunya dos mesos abans de les eleccions espanyoles. Evitar les imatges amb braços alçats El 2013, un mes després de la impressionant Via Catalana, PP i Ciutadans, juntament amb una petita plataforma unionista anomenada Som Catalunya – Somos España, van fer una crida a participar en la primera concentració a la plaça de Catalunya. No la van omplir i es van trobar amb tot de grups ultres, racistes i neonazis que també hi van acudir a reivindicar igualment la unitat d’Espanya. Aquell any Alícia Sánchez-Camacho escoltava emocionada l’himne espanyol mentre al seu costat hi havia dos individus alçant el braç, fent la salutació feixista: Entre els assistents a la concentració hi havia membres d’España 2000, Plataforma per Catalunya, la Falange Española de las JONS i el neonazi Casal Tramuntana. I l’any següent, el 2014, va tornar a passar igual. El PP, en veient que Societat Civil Catalana desistia de convocar la concentració enguany, i enmig d’una patacada electoral sonada el 27-S, s’ha estimat més fer un pas enrere aquest 12 d’octubre. I això que les entitats Moviment 12-O i la plataforma Convivència Cívica Catalana –que aplega grups ultres com ara Somatemps– han dit públicament que tant PP com Ciutadans haurien de participar en les seves manifestacions, que es faran el 12 d’octubre a migdia, del passeig de Gràcia fins a la plaça de Catalunya. I s’han declarat molests perquè no els han fet cas. Una nosa per a Ciutadans Ni a PP ni a Ciutadans no els interessa. Ciutadans acaba de tombar el PP com a referent unionista a Catalunya (i és presentat així mateix per José María Aznar), i les enquestes i la premsa espanyola de referència catapulten el partit d’Albert Rivera com a alternativa definitiva al bipartidisme PP-PSOE. Ciutadans és presentat com un partit de centre-dreta per uns o de centre-esquerra per uns altres. Ambdues definicions li van bé, perquè el situen mediàticament al centre, als ulls d’un electorat espanyol que en bona mesura té ganes d’apartar-se de populars i socialistes, marcats per l’estigma de la corrupció i la ‘vella política’. Per això Ciutadans, amb els flamants vint-i-cinc diputats al parlament català, té pressa per a allunyar-se de convocatòries minoritàries, fallides, i amb una pàtina naftalínica i de nostàlgia franquista. Albert Rivera ja va deixar clar que no aniria a cap concentració el dia de la Hispanitat; posa la directa cap a la Moncloa. El fet que Societat Civil Catalana hagi renunciat a convocar la concentració ha estalviat a PP i Ciutadans, que hi havien anat a remolc l’any passat, d’haver de prendre part en un acte que els podia tacar la imatge amb vista al 20 de desembre. Societat Civil Catalana ja no va voler fer la contramanifestació de l’Onze de Setembre, tenint en compte el precedent de l’any passat, quan van aplegar tan poca gent a Tarragona en defensa de la unitat d’Espanya mentre a la Gran Via i a la Diagonal es formava una quilomètrica senyera per la independència. L’entitat també ha vist com li esclatava un escàndol, la denúncia presentada pel col·lectiu Drets, a partir d’una investigació del periodista Jordi Borràs, en què l’ex-president Josep Ramon Bosch és acusat d’injúries i amenaces contra personalitats del catalanisme des d’un perfil de Facebook. Just passat el 27-S, Bosch dimitia i era rellevat per Rafael Arenas. Després de tot això, Societat Civil Catalana també ha optat per donar un perfil més baix al dia de la Hispanitat, i finalment ha decidit de fer l’acte de celebració el dia 18, amb el lema ‘L’Espanya que ens uneix’, segons que informa El Periódico. Un acte que de moment han detallat molt poc, que diuen que serà ‘obert a la ciutadania’ i que comptarà amb discursos d’Arenas i de personalitats del món de la cultura. Amb aquest panorama, el 12 d’octubre vinent hi haurà al passeig de Gràcia i a la plaça de Catalunya les concentracions d’un parell d’entitats minoritàries: el Moviment 12-O i Convivencia Cívica Catalana, i les manifestacions que cada any convoquen grups neonazis a Montjuïc. Per primera vegada des del començament del procés, l’unionisme renuncia a la mobilització al carrer; sembla haver llançat la tovallola. Si més no, de moment.

Summary: L’unionisme llança la tovallola el 12 d’octubre


Com sonen les cançons d’Ovidi Montllor en format simfònic? Diumenge ho podrem descobrir a l’Auditori de Barcelona amb el concert ‘Perquè volem! Ovidi Simfònic‘. La Corporació Musical Primitiva d’Alcoi i la Coral Sant Jordi de Barcelona hi interpretaran els temes més emblemàtics del músic alcoià en un format únic: banda simfònica i veus. Amb aquest espectacle, que forma part del festival Barnasants, es clourà la commemoració del vintè aniversari de la mort d’Ovidi Montllor. L’espectacle ‘Perquè volem! Ovidi Simfònic’ va tancar el festival Barnasants l’any passat a Alcoi i enguany arriba a Barcelona per completar el cicle d’homenatges. De fet, el dia 10 de març farà 21 anys que Ovidi Montllor se’n va anar permanentment de vacances. ‘Perquè volem!’ és un concert d’homenatge a Ovidi Montllor, un espectacle multidisciplinari en què es barregen la seva música, la personalitat i la figura. Es pretén de crear un ambient suggeridor, i per això hi participen la Corporació Musical Primitiva, la banda titular de l’Escola de Música Amando Blanquer d’Alcoi i la Coral Sant Jordi, una agrupació coral barcelonina de llarga trajectòria que ha conreat tots els gèneres musicals.

Summary: Música simfònica i cant coral per a cloure l’any Ovidi


Policies espanyols van acudir a la mesquita de Ripoll el mes de juny demanant al seu president per l’imam Abdelbaki es-Satty, confident del CNI. Es-Satty se n’havia acomiadat dies abans i es va comunicar a la policia, la qual, per tant, va saber que el seu confident era desaparegut. Aquella visita va ser la tercera de membres de la policia espanyola a la mesquita en poc temps, totes elles amagades a la policia catalana. Aquesta nova dada és una de les que figura al reportatge d’investigació ‘Cent hores perseguint Younes‘. Una altra dada nova és que Younes Abouyaaqoub, l’autor de l’atemptat del 17 d’agost de 2017 a la Rambla de Barcelona, la va recórrer minuts abans de cometre l’atemptat. L’estudi de les càmeres instal·lades a La Rambla va determinar que abans de cometre l’atemptat, Younes Abouyaaqoub va entrar amb la furgoneta a la Rambla des del port i va pujar fins a la plaça de Catalunya. Un cop allà va girar per anar a cercar el carrer Pelai i quan va arribar a la cantonada amb la Rambla és quan va entrar a la calçada central de vianants i va començar a matar gent.

Summary: La policia espanyola sabia que l’imam de Ripoll havia desaparegut setmanes abans dels atemptats


Els vots dels dos grups independentistes catalans tornen a ser imprescindibles per a formar govern a Espanya, llevat que hi hagi un acord entre PP i PSOE, bé per a elegir president, bé per a abstenir-se i deixar governar. La suma dels escons de la dreta (PP + Ciutadans) és de 169. La dels de l’esquerra espanyola (PSOE + Podem) és de 156. Com que la majoria absoluta és de 176, qualsevol combinació tret del pacte PP-PSOE reclama els independentistes catalans, que han tornat a sumar 17 escons. Fins i tot en el cas que el PP aconseguís els vots del PNB, Ciutadans i Coalició Canària (175) li faltaria un escó. I si el PSOE intentés una coalició amb Podem, PNB i fins i tot Bildu (163) només si s’hi afegissin els independentistes catalans es podria superar la majoria absoluta.

Summary: El vot d’ERC i CDC torna a ser decisiu per a formar govern a Espanya


Un militant de Ciutadans al País Valencià, Ximo Aparici, disputarà la presidència del partit a la portaveu de la formació al congrés espanyol, Inés Arrimadas, i al vice-president de la Junta de Castella i Lleó, Francisco Igea. Arran del fet que avui hagi conclòs la presentació definitiva de les candidatures a les primàries per encapçalar Ciutadans, el partit ha validat Arrimadas, Igea i Aparici com a aspirants. Tots tres comencen demà dissabte la campanya interna per intentar convèncer la militància i el proper cap de setmana, els dies 7 i 8 de març, es triaran els membres de la nova executiva com a pas previ al congrés de la setmana següent.

Summary: Ximo Aparici disputarà la presidència de Ciutadans a Arrimadas i Igea


Vuitena planta del Departament de Vice-presidència, Economia i Empresa. Sortim de l’ascensor sense cap mena d’indicació. Se senten veus, telèfons i un munt de siluetes es mouen per l’espai. Adam Majó apareix de darrere una porta. Duu una camisa blava i el bigoti li tapa lleument el somriure. Dóna la mà amb força, com si entomés una pilota de rugbi. Ens convida a entrar al despatx, on fa poc més d’una setmana que s’ha instal·lat. ‘Tinc les coses suficients per a treballar’, explica. En un racó, tapant un quadre, hi ha un domàs amb l’eslògan ‘Llibertat presos polítics’. Un gran finestral permet de veure com la rambla de Catalunya desemboca a la Gran Via. És impossible no pensar en el 20-S, però sota el sol només hi ha turistes acabant d’esprémer la vida de les terrasses. Seiem al voltant d’una gran taula rodona. Amb Majó parlem de la seva tasca al capdavant de l’Oficina de Defensa dels Drets Civils i Polítics. —Heu estat nomenat recentment director de la nova Oficina per la Defensa dels Drets Civils i Polítics. Per als qui no us coneguin encara, qui és Adam Majó? —Personalment, quatre coses bàsiques. Ara faré cinquanta anys. Sóc de Manresa, però fa cinc anys que visc a Berga, d’on és la meva dona. Tinc dos fills i de formació sóc filòleg alemany. En l’àmbit polític, he estat vinculat a l’esquerra independentista. El 1987 vaig començar a militar al Moviment de Defensa de la Terra i el 1990, dins l’estratègia d’unitat popular, vaig participar en la fundació de la CUP a Manresa. El 1995 aconseguim dos regidors en coalició amb Iniciativa, però l’experiment no va acabar bé. I fins al 2007 no tornem al consistori amb un regidor: Roger Torras. Quan ell renuncia, a principi del 2008, jo entro a l’ajuntament. I continuo la legislatura següent amb en Jordi Masdeu. Van ser gairebé vuit anys com a regidor. —Són molts anys de militància. Teniu algun referent polític? —No sóc de referents. —Algú a qui escolteu o llegiu habitualment, doncs. —Us podria dir alguns noms, però suposo que Carles Castellanos. Puc estar en desacord amb algunes coses, però és algú a qui encara llegeixo per saber què pensa. Vinc de l’MDT-IPC  i ell, d’alguna manera, era el dirigent o l’ideòleg d’aquest sector. —Trenta anys després, continuen les divisions en l’independentisme. Algunes coses no canvien. —L’MDT estava dividit en dos. Els enfrontaments i les baralles amb el PSAN eren molt dures. Mires les discussions d’avui i fan gràcia. Abans no eren pas per Twitter, eren força més crues . —Parlem de l’Oficina per la Defensa dels Drets Civils i Polítics. Com us van fer l’oferiment? —Aquest estiu, Vice-presidència es va posar en contacte amb mi. Era una mena de sondatge per a veure què em semblava la idea. Més tard, en Pere Aragonès, personalment, m’ho va proposar de manera formal. —Vau dubtar? —M’ho vaig pensar dues i tres vegades . En l’àmbit professional i polític no en tenia cap dubte, perquè em sembla una feina útil i necessària, però sí que en tenia en el vessant personal. A Manresa tenia una feina que m’agradava molt , que m’ha sabut molt de greu deixar, però sobretot visc a Berga, que no és pas aquí al costat. La logística familiar no és senzilla. Baixar a Barcelona gairebé cada dia amb canalla petita no és un tema menor. —Venint de l’entorn de la CUP, és cap contradicció haver acceptat dos càrrecs adjudicats gairebé a dit? —No pas. —Quines funcions té l’oficina? —L’oficina té bàsicament quatre funcions. Escoltar, acompanyar i assessorar totes les persones i col·lectius que considerin que han patit vulneracions dels drets civils i polítics. Nosaltres els rebrem, però serem proactius. Anirem a cercar les víctimes. En segon lloc, treballar i col·laborar amb les entitats, col·lectius i persones individuals que ja defensen i lluiten per la protecció d’aquests drets. I dic col·laborar, no pas substituir. La feina que fan és indispensable i els ajudarem i farem de pont amb el govern. També volem tenir una funció divulgativa, és a dir, explicar què són els drets civils i polítics i qui els defensa. Però no únicament això, tenim la intenció d’obrir i impulsar debats sobre temàtiques que considerem interessants, necessàries o controvertides. Per exemple, com encaixa la dicotomia entre llibertat d’expressió i noves tecnologies. I per últim, sobretot, emetrem informes que recullin les vulneracions que a parer nostre hagin quedat ben provades i els elevarem a l’opinió pública nacional i internacional. —En l’acompanyament de les víctimes no es preveu de participar en el tràmit judicial? —Nosaltres no som jutges. No emetem sentències ni tenim capacitat sancionadora. D’entrada, pel que fa a les vulneracions que detectem, recomanarem a les víctimes que les denunciïn als Mossos d’Esquadra. Si cal, les acompanyarem físicament a comissaria. Si aquesta persona fa tot el recorregut administratiu i judicial i no veu satisfeta la seva demanda, la derivarem al Síndic de Greuges, anirem a la premsa o on calgui. La qüestió primordial és fer costat a les víctimes. No vull que passi allò de ‘m’han agredit i no m’ha trucat ningú’. Jo trucaré i oferiré els serveis de l’oficina. L’ADN de la institució és ajudar les víctimes. —L’oficina està plenament constituïda? —Funcionarem a ple rendiment quan l’equip estigui format. Ara sóc jo sol. Però l’oficina ja funciona. He tingut reunions amb entitats diverses i ja tenim disponible la pàgina web, on hi ha la bústia per a presentar les denúncies i queixes. —Qui formarà l’equip? —Serem jo, un tècnic i un administratiu. Això és l’equip estricte de l’oficina, però comptem també amb el suport dels serveis jurídics de Vice-presidència, Economia i Hisenda. —També es preveu l’existència d’un consell assessor? —Això és a banda, i ho anem treballant. Els informes, els volem contrastar amb gent de solvència i experiència en camps com el dret, el periodisme, l’activisme, etc. Ho volem fer amb molta cura i amb persones representatives de tots els punts de vista de la nostra societat, fins i tot ideològics i polítics. El consell assessor ha d’aportar un plus de credibilitat i prestigi a l’oficina. —Heu dit que l’oficina ja funciona. Quines prioritats teniu? —La primera és donar-me a conèixer i escoltar tothom qui treballi en aquest àmbit. Per exemple, m’he reunit amb SOS Racisme i he visitat la Tamara Carrasco a Viladecans. La setmana que ve em reuniré amb Amnistia Internacional i l’Associació Catalana pels Drets Civils. La meva intenció és reunir-me i parlar amb tots aquells que treballen en aquest àmbit. Una altra prioritat és fer un primer informe que reculli totes les vulneracions dels darrers quinze mesos. Evidentment, no treballarem des de zero, moltes entitats i persones ja han fet feina en aquest sentit. —De casos individuals també es faran informes? —Sí, per descomptat. —El vostre càrrec no l’hauria d’ocupar un expert en drets civils i polítics? —Com he dit, comptem amb un servei jurídic potent que ens assessorarà. Cal desmitificar o rebatre la idea que la defensa dels drets només la poden fer els juristes. Com si els sindicalistes, les feministes o qualsevol altre col·lectiu fossin erudits en lleis i drets. Em sembla absurd. Els drets civils i polítics són uns conceptes molt bàsics. Per defensar-los cal integritat, compromís i voluntat de sacrifici. —Què diferencia la vostra oficina del Síndic de Greuges? —La primera diferència és de dimensions. La sindicatura és gairebé un govern paral·lel. Té un centenar de treballadors, convenis amb ajuntaments… És un organisme molt potent, i molt necessari, també. L’altra diferència és que la sindicatura depèn directament del parlament i ha de mantenir una neutralitat política escrupolosa. Nosaltres, en canvi, pengem de Vice-presidència i, per tant, del govern. Podem anar una mica més enllà en la defensa dels drets civils i polítics. —Què voleu dir? —Us poso un exemple. L’article número 1 del pacte internacional dels drets civils i polítics diu que tots els pobles tenen el dret de l’autodeterminació. Per a la sindicatura pot ser complicat defensar aquest punt, perquè és un dret que ha estat qüestionat políticament per determinades forces polítiques que tenen molta presència al parlament. En canvi, nosaltres podem defensar-lo de manera desacomplexada. —I en quines altres coses podeu anar més enllà? —També volem ser molt bel·ligerants amb aquells portaveus polítics que banalitzin o facin un ús fraudulent del concepte de drets civils i polítics. Quan un polític diu que a Catalunya hi ha un apartheid, tenim l’obligació d’exigir-li que aporti proves. Si no les aporta, s’haurà de retractar perquè difama. Aquesta mena d’acusacions, a més de ser molt greus, només serveixen per a malmetre i menystenir els drets civils i polítics. A l’oficina serem combatius. Això es podria aplicar a Dolors Montserrat, que al congrés espanyol va dir que la meitat dels catalans eren ciutadans de segona sense drets. Si té proves sobre això, que les presenti al Comitè de Drets Humans de les Nacions Unides. En cas contrari, que es retracti. —Però demanar a Montserrat o Casado que rectifiquin… Ells s’hi poden negar. Aleshores, què? —Podem recollir-ho en informes i fer-los arribar a tots aquells que ens vulguin escoltar. Segurament, molt més que això no podrem fer. Però ja ens sembla útil. Constatar que a l’estat espanyol hi ha sectors polítics que acusen sense cap mena de prova o de base que a Catalunya es vulneren els drets de manera genèrica contra certs col·lectius… Això em sembla reprovable i denunciable públicament. Potser no legalment, però sí públicament. És important que l’opinió pública i organismes internacionals sàpiguen que hi ha gent que promou aquesta mena de discurs fraudulent. —Com arribareu a aquestes instàncies internacionals? —La Generalitat té moltíssimes eines. Per exemple, Meritxell Serret, la delegada davant la Unió Europea, ens pot permetre d’accedir a les institucions europees. Però també la secretària d’Exteriors, Mercè Salvat. I fora del govern, jo mateix puc trucar a la porta d’Amnistia Internacional, Human Right Watch, etc. Tenim mitjans. L’estat espanyol bé que juga totes les seves cartes i influències en l’àmbit internacional. Nosaltres, com a govern, també ho hem de fer. —Què fareu si determinades instàncies espanyoles o internacionals no us volen escoltar? —Intentarem que ens escoltin, fins i tot, aquells que no vulguin. —Com? —Haurem de cercar maneres alternatives per a arribar-hi. Per exemple, podem recórrer a certs mitjans de comunicació que tenen influència i sabem que són llegits pels centres de poder. Però l’objectiu no és tant influir en aquests centres o organismes com influir en l’opinió pública d’aquí i de fora, perquè al final és la que acaba mobilitzant les instàncies polítiques. —Tenint en compte el vostre passat polític i que pengeu del govern, temeu que us puguin acusar de partidista. —L’oficina dels drets civils i polítics no és apolítica, perquè aquests drets no ho són. No parlem de parcs i jardins. En aquest sentit, no serem neutrals, però defensarem els drets amb una visió àmplia i gens restrictiva. Per nosaltres, els drets civils i polítics van davant de qualsevol opció política. Aquesta oficina és oberta a tothom que tingui queixes. Ens creiem els drets civils i polítics. Per nosaltres, no són una eina, són un fi en si mateix. Volem una societat on es respectin. D’altra banda, volem que els nostres informes siguin creïbles i rigorosos, i per això cal que ens fem ressò de tots els casos sense fer distincions. —Què fareu si Societat Civil Catalana o Jusapol vénen a l’oficina? —Els escoltarem. És el nostre deure. Si Societat Civil Catalana vol fer un acte a la universitat i algú ho impedeix, nosaltres ens posarem al costat de Societat Civil Catalana. Tenen tot el dret de fer actes públics allà on vulguin. En el cas de Jusapol, també. —El canvi d’itinerari de la seva manifestació és una vulneració? —Això és una altra cosa. Les autoritats sempre poden estudiar i considerar on i quan és millor que es faci una manifestació. Ara bé, el dret de manifestar-se el tenen i a l’oficina el defensarem. Només ens hi oposarem si la convocatòria és amenaçadora o el cartell fa apologia de la violència o en denigra les víctimes. Puc afegir una cosa? —Endavant. —L’oficina no existeix solament per tractar temes vinculats al conflicte entre Catalunya i l’estat. Volem anar més enllà. Per exemple, tenim la intenció de treballar i denunciar els casos de persones que fa deu i quinze anys que viuen aquí i no tenen els papers en regla, no poden votar, etc. Volem ajudar a canviar la llei d’estrangeria espanyola perquè és un desastre absolut. —Temeu que la volatilitat parlamentària acabi escapçant la vostra feina? —És una oficina i no un càrrec de confiança. Per tant, si el govern cau, jo no ho faria de manera automàtica. El nou executiu hauria de decidir si em ratifica en el càrrec o no. Dit això, quan vaig acceptar el càrrec ja sabia què podia passar. És un risc que correm, però crec que val la pena per la feina que fem. —Retornant a la vostra militància. Per què vau deixar la CUP? —És un allunyament progressiu. Jo vaig començar a militar l’any 1990, la CUP i jo hem canviat amb el pas dels anys. Hi havia coses que no agradaven i va arribar un punt que ho vaig posar tot a una balança i no em compensava continuar militant. Va ser un procés llarg, però en cap cas traumàtic. Potser vaig aguantar una mica massa, ara quan hi penso. Em sabia greu anar-me’n. Eren molts anys de militància. —Com us heu pres les crítiques al vostre nomenament? —No crec que fossin crítiques. Han desvinculat el nomenament d’una suposada estratègia per a acontentar la CUP. Si algú es pensava que fitxant-me a mi fitxava la CUP, s’equivocava. —Sou un apàtrida polític ara? —Sóc independentista i d’esquerres, com ho he estat tota la vida. Simplement no tinc carnet de partit, però ja m’està bé. Es viu més tranquil així. —Com veieu el moment polític? —El veig millor ara que fa uns mesos. —Expliqueu-vos. —En clau independentista, el moviment ha passat un any pràcticament de dol i de perplexitat per provar d’entendre què ens havia passat. Penso que més o menys públicament, tots els sectors han arribat a les mateixes conclusions. Crec que tard o d’hora és inevitable que trobem noves fites i nous horitzons per a continuar treballant. Bàsicament perquè la gent continua empenyent, per sort.

Summary: Adam Majó: ‘Seré bel·ligerant amb els portaveus polítics que banalitzin els drets civils’


El grup parlamentari de suport a Catalunya del parlament britànic ha denunciat l’intent del ministre d’Afers Estrangers espanyol, Josep Borrell, de voler suprimir aquest grup, integrat per diversos diputats del SNP escocès, el Plaid Cymru gal·lès i el Partit Laborista britànic. ‘Hem descobert mitjançant els nostres contactes amb mitjans catalans i espanyols que el Grup Parlamentari de Westminster sobre Catalunya ha vingut essent minat pels debats que han tingut lloc entre els membres del senat espanyol, a instància del ministre d’Afers Estrangers espanyol, Josep Borrell, i el president de la Cambra dels Lords, Lord Fowler. En efecte, Borrell va proposar als senadors que es van reunir el setembre amb Fowler que expressessin el ‘malestar espanyol’ per l’existència d’un intergrup d’amistat amb Catalunya al parlament britànic. Era un dels punts inclosos en la proposta de conversa amb Lord Fowler que va preparar el ministeri per a la reunió del 26 de setembre. Al document es diu que el convidat ja s’hauria assabentat d’aquest ‘malestar’ per una carta de l’ambaixador. L’existència d’aquesta nota l’ha revelat avui el portaveu d’ERC a la comissió d’Exteriors, Jordi Martí. Aprofitant una compareixença del ministre Josep Borrell, s’ha queixat d’una iniciativa que considera ‘propaganda’ i pejorativa envers l’independentisme. L’escrit del Ministeri d’Afers Estrangers diu que és una ‘anomalia’ aquest grup d’amistat al parlament britànic, perquè és ‘l’únic dedicat a una regió europea’ i perquè considera que ‘no és, en realitat, sobre Catalunya, sinó que preconitza la secessió’. Un dels diputats del grup, Douglas Chapman, ha fet públiques unes declaracions de resposta a Borrell: ‘El nostre objectiu és de mantenir informats els parlamentaris dels debats i els fets que tenen lloc sobre l’autodeterminació de Catalunya i contribuir que el debat es dugui a terme de la manera més democràtica possible. És certament irònic que el govern espanyol esperi abolir el grup no democràtic ni electe dels Lords, les baronesses i els bisbes de l’Església d’Anglaterra en comptes d’enfronta-rse al dret democràtic, reconegut per l’ONU, d’autodeterminació del poble català per mitjans totalment pacífics i democràtics.’ I acaba: ‘Pel que respecta a nosaltres, el grup continuarà funcionant com una part representativa reconeguda pel parlament de Westminster i creiem que no hi ha precedents que cap altre estat nacional dicti les condicions en què ha de funcionar un grup de suport de Westminster.’

Summary: El grup del parlament britànic de suport a Catalunya denuncia públicament l’intent de Borrell de suprimir-lo


Albert Batet (Tarragona, 1979) és president del grup parlamentari de JxCat. En aquesta entrevista, la primera que fa des que va ser nomenat en el càrrec a proposta de Carles Puigdemont, parla de la resposta a la imminent sentència del Tribunal Suprem, de l’encaix de JxCat, de les eleccions del 10 de novembre i de les actuacions dels Mossos d’Esquadra. L’ex-batlle de Valls és associat del PDECat i membre de la direcció política de la Crida. Té un lema que repeteix: s’han de reforçar les institucions i defensar-les. —Hi haurà unitat en la resposta institucional a la sentència? —Sí. Fa temps que s’articula. Que no hi hagués unitat en aquests moments seria imperdonable. Creiem que la sentència hauria de ser absolutòria, perquè no hi ha delicte, i si no és d’aquesta manera, és una sentència que condemna l’1-O, les institucions del nostre país, totes les persones que van anar a votar l’1-O, i també valorarà el nivell de sobirania de les institucions catalanes. Hi ha d’haver una resposta unitària de la presidència de la Generalitat, del govern, del parlament, dels ajuntaments, del Consell per la República, de tots els àmbits de representació de la sobirania catalana. Aquesta resposta ha de tenir tots els elements per a un objectiu, que és reforçar les institucions. —Això vol dir que no s’han de posar en perill davant un nou 155? —Sempre hem actuat defensant la sobirania, el parlament i les institucions, amb totes les garanties democràtiques d’un estat modern que respecta els drets i les llibertats. El 155 no depèn de l’acció del Parlament de Catalunya o del govern de la Generalitat. El 155 va dependre, depèn i dependrà de la política espanyola. Prendrà la decisió d’acord amb els seus interessos polítics, com va fer fa dos anys i com veiem que van repetint de manera constant. També aquest temps ha servit per a fer evident que la sentència ha de marcar un punt d’inflexió. S’acaba una etapa en què hi hagut un judici que ha marcat la política a tots els nivells, i ara en comença una altra on el sobiranisme i l’independentisme han d’agafar la iniciativa, en el sentit de defensar les institucions, de reforçar-les i d’actuar en conseqüència. —Però què vol dir defensar les institucions? El president de la Generalitat ha dit que s’ha de respondre exercint els drets que siguin vulnerats, incloent-hi l’exercici del dret d‘autodeterminació. —Defensar les institucions vol dir que, davant una sentència que posa en qüestió unes persones com a representants de les institucions en el seu moment, s’han de refermar en els principis bàsics democràtics. Per tant, de manera sobirana, cadascú ho podrà demostrar de la manera que cregui oportuna. Per això hi ha la democràcia, els plens dels ajuntaments, el ple del parlament, un govern de la Generalitat. Els ciutadans, amb el seu vot, donen la representació política a uns representants perquè gestionin els seus compromisos. Hi ha d’haver una resposta ciutadana, que esperem que sigui molt elevada, i la resposta institucional també ha de ser del mateix nivell, però entenent que el marge de les institucions creix i s’amplia amb espais com el Consell per la República. —El Tribunal Constitucional ja ha notificat que el parlament no es pot pronunciar sobre l’autodeterminació, la monarquia i la independència com a objectiu polític, tret que la mesa del parlament s’exposi a un delicte de desobediència. S’hi ha de tornar a votar l’autodeterminació? —El Parlament de Catalunya, històricament, ha votat sempre l’autodeterminació. Em sembla que la primera votació va ser l’any 1989. Aquesta legislatura ho ha fet unes quantes vegades. Ho va fer en la legislatura anterior. En un parlament s’ha de poder parlar de tot. Convindria que la sentència també fos un punt d’inflexió per a no judicialitzar més la política, perquè tornéssim a la política allò que no hauria hagut de deixar de ser-hi mai, que és el diàleg i la negociació per a resoldre un conflicte polític entre Catalunya i Espanya al voltant del dret d’autodeterminació. Convindria que apartéssim la justícia per poder trobar aquests marcs. —Per tant, la mesa ha de tornar a tramitar iniciatives sobre l’autodeterminació. —Entenc que la mesa, com han dit els seus membres, ha de permetre que el parlament, com a espai de sobirania democràtica, pugui parlar de tot. —Si hi ha un nou 155, el govern s’hauria d’apartar com ho va fer fa dos anys o hauria d’intentar resistir-hi? —No hi hauria d’haver cap més 155. Ja se’n van veure els efectes nocius, encara es noten ara. No ens posem la bena abans de la ferida. Nosaltres treballem per fer política i per trobar una solució amb diàleg. Per aplicar un nou 155, haurien d’explicar-ne els motius. De moment, el senat està suspès, no pot prendre cap decisió; la comissió que hauria d’anticipar això està dissolta… Les coses que hauria d’arribar a fer l’estat espanyol segurament són inconstitucionals. Reforçar les institucions vol dir un país unit, una majoria parlamentària forta, una societat i una classe dirigent política cohesionada, un Consell per la República com a espai de llibertat perquè hi desenvolupem sobirania de Catalunya. I sempre amb la màxima unitat possible. La millor resposta també serà la resposta en què tots hi siguem representats. —En el paper del Consell per la República i del parlament esteu d’acord amb ERC? —ERC forma part del Consell per la República i treballem en un marc d’unitat. Som en una coalició de govern i tot l’independentisme treballem en un marc d’unitat. —Dieu que la resposta del carrer ha de ser la desobediència civil. Però què vol dir per a JxCat? És tallar una carretera? Fer una barricada? —Crec que hem de parlar de resposta cívica i pacífica, com ho han estat sempre. Exemplars com ho van ser l’1-O i el 3-O, com ho han estat els grans moments de país, i respecte al marc d’estat de dret que volem per a Catalunya. Si això no és així, es posarà en evidència que, en contra de la sentència, volem independència perquè necessitem un estat de dret que pugui respondre a les necessitats i voluntat conjuntes de la societat catalana, que superen l’independentisme. —Per a la CUP, per exemple, la desobediència civil pot incloure tallar carreteres o fer una barricada amb contenidors. Per a JxCat també? —Nosaltres no tenim una definició de desobediència civil. En tot cas, les accions cíviques, pacífiques, de desobediència que la ciutadania cregui lliurement que ha d’exercir, en un estat democràtic, han de ser respectades. Per tant, aquest és el mínim que hi ha d’haver: respecte a la llibertat de les persones per a expressar-se, a la llibertat de pensament, i sempre en un marc de civisme i de pacifisme. —Per a JxCat, els set empresonats dels CDR són presos polítics? —L’experiència què ens diu? Tenim el cas de Tamara Carrasco, que també va ser detinguda per suposat terrorisme, per violència, i era per un whatsapp, i es va veure que després no hi havia res. Quan es detenen persones amb aquesta manca de garanties, com s’ha pogut veure, és evident que són persones que poden ser considerades presos polítics. En aquest cas, no tenim informació sobre què s’ha esdevingut, però si fossin com el cas de Tamara Carrasco, és evident que serien presos polítics, igual com hi ha exiliats polítics. La presumpció d’innocència és essencial en un estat de dret. Ara, si això no és així, doncs no. Però l’experiència que tenim del comportament dels últims temps ens fa pensar que, si es repeteixen els patrons, seria un cas molt similar al de Tamara Carrasco. —Per definir-vos necessiteu més temps per a tenir més informació sobre les investigacions? —Definits ja ho estem ara. Si són casos com el de Tamara Carrasco, són presos polítics. —Ho dieu en condicional. —Perquè no tenim la informació del secret de sumari ni de les causes. Els diputats de JxCat hem estat des del primer moment a Sabadell, al costat de les famílies, que s’ho passen malament. Hem vist com s’ha actuat de manera no normal en aquest país. Ens recorda altres moments que ja hem viscut. Per tant, respecte a la presumpció d’innocència. —Aquests set presos mereixen el mateix suport social i institucional que han tingut la resta de presos polítics? —De moment, s’ha actuat d’aquesta manera. —JxCat condemna la violència com li demana Pedro Sánchez? —Condemnem tota la violència, tot el terrorisme. Venim condemnats de casa. Amb els atemptats d’Hipercor, de Miguel Ángel Blanco, d’Ernest Lluch, de Vic, del 17 d’agost. L’independentisme i JxCat sempre hem estat contra el terrorisme. No tenim cap problema a condemnar tota la violència, també la de l’1-O. Per cert, hi ha casos a l’Audiència Provincial on s’investiguen membres de la Guàrdia Civil i de la Policia Nacional espanyola per la seva actuació no correcta l’1-O. Això també ho condemnem. —La CUP critica que, quan els partits independentistes condemnen la violència, compren un marc mental espanyol que busca dividir l’independentisme… —Respecto l’opinió, però no hi estic d’acord. —I que aquest marc també prepara situacions com la de la il·legalització de partits independentistes. —Que per part de l’estat espanyol hi pugui haver algú que pensi en aquesta estratègia, no ho descartem. Hem vist que són capaços de tot, de qualsevol mena de repressió. Però això no ha de canviar la nostra manera de funcionar i de ser. De la mateixa manera que ens mantenim amb l’1-O i el 21-D, ens mantenim fidels als nostres principis democràtics de la no-violència i del pacifisme. —Si il·legalitzessin la CUP, que potser és el partit que és més en el punt de mira, hi hauria una resposta unànime de l’independentisme? —Evidentment. I no us explico en quin punt de mira som, JxCat! El president Puigdemont, el president Torra… És evident que treballem de manera solidària. —El fet que el govern vulgui aprovar el pressupost ajorna unes possibles eleccions anticipades? —Teòricament, la legislatura s’acaba el desembre del 2021. No som ni a l’equador. El pressupost és necessari per a donar resposta a les demandes de la ciutadania, i no volem que impliqui cap renúncia des del punt de vista polític de procés. Necessitem un pressupost actualitzat perquè millora el dia a dia de la ciutadania i de la Generalitat. —El soci prioritari per a aprovar-lo són els comuns? —Per a nosaltres, és la CUP, en el sentit que hi ha una majoria parlamentària que va facilitar la investidura del president Torra. Ens hauria agradat que hagués facilitat la investidura de Jordi Turull, que a mig ple d’investidura va ser empresonat perquè no fos president. Potser les coses serien diferents en aquests moments si hagués tirat endavant aquella investidura. Prioritzem una majoria, però això no tanca la porta a altres aliances, com per exemple els comuns, que hi han mostrat predisposició. En el debat de política general ja es van aprovar resolucions on s’establia la voluntat d’un pressupost i la necessitat de fer-ho amb els comuns. Podria ser una opció molt factible. —A canvi, JxCat donarà suport al pressupost d’Ada Colau a l’Ajuntament de Barcelona? —Això no em pertoca a mi. Ho hauria de preguntar a Elsa Artadi. Nosaltres treballem pel pressupost al parlament. —Quin és el millor encaix per a JxCat, el PDECat i la Crida? —Junts som més forts, junts guanyem. És la suma que representa la força institucional del president Puigdemont, la força social de Jordi Sànchez, la força territorial dels alcaldes convergents que van fer possible l’1-O, conjuntament amb la gent que ve del món social com a independents i diputats, la tradició d’una bona gestió en la salut, la sanitat, dels mitjans públics, de fer país, la voluntat de millorar i tirar endavant projectes innovadors com l’IdentiCAT, etc. Això és molt potent, és molt fort, i va fer que guanyéssim com a primera força independentista a les eleccions del 21-D, les eleccions europees amb més d’un milió de vots, que siguem la força amb més alcaldes a Catalunya, que liderem la presidència de la Generalitat… —Això és un sol partit que es digui JxCat? —És la millor eina possible que respon a aquests valors. Ja serà la cinquena vegada que JxCat es presenta a unes eleccions. Ara amb els presos al capdavant, i amb Laura Borràs, i ja és una marca electoral molt consolidada de credibilitat, confiança, solvència, i d’entendre que som els qui no ens rendirem. L’eina, si és d’una manera o una altra, personalment m’importa poc, l’important és el projecte polític. —Us és indiferent que sigui un sol partit o una coalició entre el PDECat i la Crida? —Puc tenir la meva opinió personal. —I no la podeu donar? —No. La qüestió important és el que som, i que hi siguem tots, i que hi siguem junts. Perquè quan anem junts, guanyem. Es pot ser de tot. Jo era alcalde de CDC, militant del PDECat, diputat de JxCat i membre de la Crida. La sinergia i la simbiosi és possible. —Quan resoldreu l’encaix definitiu? —Ara som en un calendari electoral marcat pel 10 de novembre, i centrarem tots els esforços perquè els ciutadans de Catalunya entenguin que el seu vot val, que ens hem de fer respectar a Madrid, que ens han d’escoltar, que ja n’hi ha prou de vulnerar drets i llibertats, de repressió i d’utilitzar la justícia en lloc de la política i el diàleg. Però no volem renunciar a les nostres aspiracions, i això vol dir negociar i entendre que som en un conflicte polític que requereix una solució política. Això vol dir no donar els vots gratis, a canvi de res, ni perquè sigui un vot que no tingui representació a les institucions. A l’Ajuntament de Barcelona hi ha un 9% de vot independentista que no té representació, i si hagués tingut representació, possiblement faria que les majories fossin diferents. —Si els presos polítics que encapçalen les llistes són inhabilitats amb la sentència, els substituireu per altres candidats? —Hi ha unes llistes fetes i s’hauran de prendre les mesures pertinents perquè ens puguem presentar a les eleccions. Entenem que hi hauria d’haver absolució. En tenim l’esperança. No ens limitarem nosaltres. Per tant, si no es poden arribar a presentar perquè l’estat espanyol no ho vol i els inhabilita, ells mateixos voldran que siguin representats per Laura Borràs i els membres de la candidatura de JxCat. —Defensareu, com ERC, una llei d’amnistia al congrés espanyol? —Hi ha una resolució aprovada al parlament amb unitat en què diem amnistia, però com una solució política al conflicte polític entre Catalunya i Espanya. L’amnistia va molt lligada a la idea de transició política. Tal com ha aprovat el parlament, entenem i volem que aquesta amnistia estigui vinculada a una negociació de sortida del conflicte polític. —Però és possible que Sánchez, si torna a ser president espanyol, no vulgui negociar. —No donarem els nostres vots de franc. Ens farem valdre en la nostra posició: volem una solució a un conflicte polític. —La predisposició de Sánchez a negociar seria suficient per a donar-li un vot favorable a la investidura? —Nosaltres estàvem disposats a aprovar un pressupost perquè hi hagués una taula de negociació política amb un relator, i el PSOE va preferir eleccions a diàleg, eleccions a fer política, la repressió a la democràcia. Després hi va haver unes eleccions on vam dir que els nostres vots havien de valdre, i cap vot a canvi de res, i el senyor Pedro Sánchez es va tancar al diàleg amb JxCat. Si no hi ha un mínim de diàleg, i de voluntat d’entendre que és un conflicte polític, és molt difícil. —S’hauria de tornar a intentar demanar un referèndum pactat al congrés, mitjançant una reforma legislativa o de la constitució espanyola, o això ja és pantalla passada? —Déu volgués que hi hagués aquesta opció. Seria la millor opció per a aconseguir la independència: un referèndum acordat entre les dues parts on es pugui votar sense cops de porra i sense coacció policial, amb total llibertat. Però si a l’altra part no hi ha predisposició, seria una etapa que ja hem passat. —La Guàrdia Civil ha dit que ho tornaran a fer. —El què? No trobar les paperetes? Les urnes? Fracassar a impedir l’1-O? —Impedir les mobilitzacions que vindran? —No haurien de fer política. Com els Mossos d’Esquadra, hauria de ser una policia democràtica, cívica, que actua de manera responsable. No veus comandaments fent discursos polítics. Aquest ‘ho tornarem a fer’ de la Guàrdia Civil té molts interrogants que ells mateixos haurien de respondre. —És coherent que el govern voti al parlament la retirada de la Guàrdia Civil a Catalunya i després vagi a un acte d’aquest cos on es fan discursos com aquest? —El govern ha d’actuar amb responsabilitat i defensar el cos dels Mossos d’Esquadra. Quan diem que s’han de reforçar les institucions, també vol dir defensar-los, defensar els mitjans de comunicació de Catalunya que sempre estan en qüestió, l’escola catalana i la immersió lingüística. Tot el respecte a l’actuació i la manera de procedir del cos dels Mossos d’Esquadra. Nosaltres no els deixarem mai a l’estacada. Tenen una pressió enorme. L’anterior major és a les portes d’un judici per rebel·lió i sedició, juntament amb el secretari general i el director de la policia, i diferents intendents i Mossos. —Com valoreu l’actuació dels Mossos en els desnonaments de dijous? Gabriel Rufián diu que el conseller Buch n’ha de donar explicacions. —Som en un estat de dret, en un estat de separació de poders, en un estat on cada estament té la seva tasca i la seva feina. És evident que hi ha imatges que fan mal, que no són agradables per a ningú, però hi ha unes ordres judicials. Per tant, és com si jo digués: I la consellera Capella, aquestes ordres judicials, com les veu el Departament de Justícia? És evident que no som en aquest marc. Si s’hagués resolt la qüestió dels desnonaments i hi hagués una llei a Madrid que ho hagués resolt, i les lleis aprovades pel parlament no haguessin estat tombades pel TC, potser no ens trobaríem aquí. De vegades mirem la conseqüència, quan el problema té un altre tipus d’arrel. Volem un estat democràtic on aquestes coses no succeeixin o succeeixin amb unes garanties que no són les que hi ha ara. —Hi haurà mobilitzacions independentistes els pròxims dies amb el suport del govern i el parlament, i potser els Mossos en reprimiran algunes si hi ha ordres judicials. No és paradoxal? —Això no ho diu ningú en aquests moments. —Ho hem vist altres vegades. —No recordo cap mobilització independentista massiva, com l’1-O i el 3-O, com totes les manifestacions de la Diada, on hi hagi hagut unes actuacions… —N’hi ha hagut d’altres, potser més minoritàries, en què sí que ha passat. —Potser parleu d’altres coses molt minoritàries que no són, segurament, representatives del conjunt de la força que hi pot haver els pròxims dies. La nostra experiència com a país, adquirida durant aquest temps, de suma de la solidesa de la societat civil, de la força de les nostres institucions i dels nostres representants, dóna un marc de confiança i de treball molt potent. Veiem també com sorgeixen infiltrats i això també fa que hàgim de ser molt prudents a l’hora de posar en dubte segons quines actuacions i quines maneres de fer.

Summary: Albert Batet: ‘Són presos polítics si són casos com el de Tamara Carrasco’


Si ara es fessin eleccions a l’Ajuntament de Barcelona, ERC seria la principal candidata a guanyar-les. Segons el baròmetre semestral que fa el consistori, la formació obté un 16,5% en intenció de vot, dos punts per sobre del resultat del mes de juny. Superaria per primera vegada Barcelona en Comú, que obtindria un 16,3%. La formació d’Ada Colau també puja en intenció de vot respecte del baròmetre del juny, però més lleugerament, amb un 0,6%. Intenció de vot a les eleccions municipals: ERC 16,5% BComú 16,3% PSC 9,3% Cs 6,4% PDECat 5,8% CUP 3,6% PP 1%#baròmetreBCN pic.twitter.com/w3aOkDDAgQ — Ajuntament de BCN (@bcn_ajuntament) January 4, 2018 Quant a la resta de partits, el PSC guanya un 3% en intenció de vot i se situa en un 9,3%. Ciutadans supera el PDECat i és quarta amb el 6,4%. El partit de Xavier Trias obté un 5,8%, la CUP puja fins al 3,6% (2,4) i el PP baixa fins a l’1%. Rebuig als empresonaments polítics El 80,5% dels barcelonins rebutja l’empresonament de líders polítics i socials i el 74,9% es mostra contrari a l’aplicació de l’article 155 a Catalunya. Aquestes són dues de les conclusions del baròmetre del mes de desembre, que també revela que el 62% dels enquestats censura la Declaració Unilateral d’Independència i el 58,7 creu que calia convocar les eleccions del 21-D. Pel que fa als problemes dels barcelonins, l’encaix de Catalunya i Espanya passa a la primera posició, mentre que el turisme cau al cinquè lloc. En el del mes de juny era la primera preocupació.

Summary: ERC ja supera Colau en intenció de vot en el baròmetre municipal


L’economista i professor Xavier Sala i Martín ha posat en evidència el president del Banc de Sabadell, Josep Oliu, que havia declarat que l’economia catalana no anava ‘com li pertocaria’ per culpa del procés cap a la independència i el referèndum de l’1-O. ‘Vostè va decidir de marxar de Catalunya, les seves opinions sobre l’economia catalana han deixat de tenir el més mínim interès’, ha replicat Sala i Martín. El professor ha recordat que Oliu havia decidit de col·laborar amb la campanya de la por de l’estat espanyol traslladant la seva seu social a Alacant: ‘Quan parli de l’economia d’Alacant, amb molt de gust l’escoltarem amb l’atenció’, li ha etzibat. Amb tot el carinyo, Sr Oliu: com que vostè va decidir marxar de Catalunya, les seves opinions sobre l'economia catalana han deixat de tenir el més mínim interès. Quan vostè parli de l'economia d'Alicante, amb molt de gust escoltarem amb atenció. https://t.co/McnSCBj3OI — Xavier Sala-i-Martin (@XSalaimartin) January 21, 2019

Summary: Sala i Martín posa en evidència el president del Banc de Sabadell en un piulet


Els kawahivas es troben en una situació límit. L’organització Survival International ha llançat una crida perquè es protegeixi la terra on viuen els últims membres d’aquest poble indígena amazònic aïllat i en greu perill d’extinció. L’organització ha criticat que la comunitat era extremadament vulnerable a les amenaces de contacte forçós dels terratinents que ambicionaven la seva terra. A l’abril la pressió de Survival va servir perquè el ministre de justícia del Brasil signés un decret que ordenava la demarcació total i la protecció de la terra d’aquest poble indígena. Tot i això, l’ONG assegura que l’exigència no s’ha dut a terme. No és l’única comunitat indígena amb dificultats al Brasil. Konibu, l’últim xaman del poble indígena akuntsu, es va morir el maig passat. D’aleshores ençà queden quatre supervivents i prou de la seva tribu. Segons el director de Survival International, Stephen Corry, és hora que el Brasil ‘posi fi a segles de genocidi, que respecti els drets dels seus pobles indígenes i tribals, i que en protegeixi les terres’. Els activistes esperen que la presència dels Jocs Olímpics al país ajudi a fer que les institucions facin més per conservar les terres dels indígenes i perquè els donin l’oportunitat de decidir sobre el propi futur. Violacions contínues de drets Es calcula que 370 milions de persones constitueixen la comunitat indígena al món. Segons dades de l’ONU, són un terç de la població rural considerada extremadament pobra. L’organització internacional Human Rights Watch ha denunciat la contínua violació dels seus drets, que es dóna diàriament: discriminació, violència i exclusió arreu. Uns atacs que s’accentuen en el cas de les dones, que aguanten una doble discriminació de la comunitat i de les autoritats estatals. Al Canadà, per exemple, centenars de dones i nenes indígenes han estat assassinades durant aquestes últimes dècades. A països com ara Etiòpia, Uganda, Tailàndia, Kènia i el Canadà els indígenes es troben exclosos i són víctimes de la violència, segons que ha alertat HRW amb motiu del Dia Internacional dels Pobles Indígenes, celebrat ahir. El govern d’Uganda, per exemple, ha impulsat la inversió privada a la regió de Karamoja sense haver demanat l’opinió dels propietaris, majoritàriament comunitats indígenes. Segons HRW, les autoritats han admès que les comunitats no havien estat consultades a l’hora d’atribuir llicències mineres. En alguns casos les companyies mineres prometen compensacions amb la creació d’escoles o hospitals. Ara, les comunitats asseguren que de moment aquestes compensacions encara no s’han concretat mai.

Summary: Una tribu amazònica aïllada s’enfronta a l’extinció


El candidat de Cs a Barcelona, Manuel Valls, ha ofert mà estesa a la batllessa reelegida, Ada Colau, i al seu soci de govern, Jaume Collboni, durant el discurs al ple d’investidura. Ha defensat el vot per Colau d’ell mateix i dos regidors més de la seva candidatura per ‘sentit d’estat’ i per la necessitat de barrar el pas a Ernest Maragall. ‘No s’ha de fugir la responsabilitat: és sí o no. El més important era evitar que Barcelona tingués un alcalde independentista’, ha dit. Ha estat escridassat per la majoria del públic del Saló de Cent quan, durant el discurs, s’ha dirigit a Joaquim Forn i li ha dit a l’estat espanyol no hi ha presos polítics ni exiliats. ‘Hi ha polítics que han d’assumir les seves responsabilitats’, hi ha afegit. També li ha dit que s’ha de respectar la constitució espanyola, la justícia i la separació de poders. El regidor també ha destacat les diferències que té amb Colau en matèria de seguretat i habitatge, entre més, i ha explicat que només va demanar que formés govern amb Collboni en canvi dels vots necessaris per a ser reelegida batllessa.

Summary: Valls es vanta del suport a Colau i li ofereix mà estesa


Joan Baldoví continuarà essent l’únic diputat de Més Compromís. A diferència de les eleccions del 28 d’abril, quan va presentar-s’hi tot sol, aquesta vegada Compromís havia concorregut a les eleccions en coalició amb Més País, la nova formació d’Íñigo Errejón. Però l’aliança no ha pas fet créixer la representació al congrés espanyol. El guanyador de les eleccions al País Valencià és el PSOE. Tot i que manté el nombre d’escons, aquesta victòria s’ha entelat pel gran ascens de Vox, que passa de 3 escons a 7. Els 4 que guanya l’extrema dreta són els que perd Ciutadans, que s’enfonsa i passa de 6 a 2. També baixa Unides Podem, mentre que el PP manté els 7 escons que ja va obtenir a l’abril. Quant als blocs, amb aquest resultat, el de dretes superaria el d’esquerres, conformat pels partits del govern del Botànic.

Summary: Compromís manté el diputat però no rendibilitza el pacte amb Errejón


Diverses associacions culturals del Principat i membres d’entitats museístiques han manifestat que no existeix cap raonament museològic que justifiqui la descatalogació de la col·lecció del Museu de Lleida i el desmembrament d’una part de la col·lecció’ a les 43 parròquies de la Franja de les quals són originàries. En un comunicat aquest dissabte, han manifestat el seu suport al museu en el seu objectiu de salvaguardar les seves col·leccions després de la sentència judicial que va ordenar la devolució immediata de 111 obres d’art a les parròquies de la diòcesi de Barbastre-Montsó (Osca). Han signat el comunicat les organitzacions Associació de Museòlegs de Catalunya, Conservadors-Restauradors Associats de Catalunya, Associació Catalana de Crítics d’Art, Associació de Professionals de la Gestió Cultural, i membres de la Xarxa de Museus d’Art de Catalunya. Les associacions asseguren que el codi de deontologia del Consell Internacional de Museus (Icom) defensa la permanència de les col·leccions, i només accepta la devolució ‘si l’ingrés de peces al museu viola els principis d’importació, exportació i transferència il·legal’, cosa que, segons indiquen, no es produeix. També expliquen que la col·lecció del Museu de Lleida és fruit d’una història comuna entre unes parròquies que fins fa poc conformaven el Bisbat de Lleida, i que la segregació administrativa de les parròquies de la demarcació aragonesa no invalida aquesta herència cultural. Els signants avisen que aquesta decisió pot marcar un precedent que repercutiria en altres col·leccions de museus que s’hagin creat lícitament: ‘Si aquesta sentència es fa ferma seria el precedent o l’inici de posteriors reclamacions que afectarien més institucions patrimonials’. El jutjat d’Osca imposa fiances milionàries a Puig i Vila i els obre judici oral

Summary: Associacions culturals defensen que no hi ha cap raó per a retornar les obres de la Franja


L’Hospital Sant Joan de Déu serà la seu del congrés de la Societat Internacional d’Oncologia Pediàtrica l’any 2022. Així s’ha decidit aquest divendres a Lió, on enguany s’està portant a terme la cita. La trobada reuneix més de 2.700 professionals sanitaris d’un centenar de països d’arreu del món, entre oncòlegs, cirurgians, infermeres, radioterapeutes, científics i investigadors. L’Hospital Sant Joan de Déu atén 350 casos de càncer infantil anuals de mitjana. La cita del 2022 arribarà poc després que s’obri el Pediatric Cancer Center, previst per finals de 2020. Aquesta instal·lació podrà atendre més de quatre-cents pacients cada any i incorporarà els darrers avenços científics.

Summary: L’Hospital Sant Joan de Déu serà la seu del congrés mundial de càncer infantil el 2022


Jaume Armargant, candidat de Ciutadans a la batllia de Vic, ha revolucionat la pre-campanya a la capital d’Osona, però no pas perquè tingui opcions de victòria. Armargant és ex-membre de CiU i recentment han corregut per la xarxa fotografies en què surt votant l’1-O i vestint una samarreta de Junts pel Sí. Assegura que va abandonar convergència per la deriva independentista i defensa que més polítics han fet una evolució ideològica similar. Us presentem el candidat de Ciudadanos a Vic. El rei de la coherència. pic.twitter.com/SSAiOHJAjh — Joaquim Puntí i Freixer (@JFreixer) May 3, 2019

Summary: El candidat de Ciutadans a la batllia de Vic va votar l’1-O


El portaveu de Demòcrates, Toni Castellà, ha proposat que els quatre consellers que hi ha a Bèlgica renunciïn a l’acta de diputat i els garanteixin un lloc en el nou govern. En una conferència de premsa, després d’haver-se reunit la comissió delegada del comitè nacional del partit, ha explicat que aquestes quatre renúncies permetrien a l’independentisme de garantir la recuperació del ‘control del parlament’. Demòcrates proposa que el nou govern sigui format per les mateixes persones que hi havia en el moment de l’aplicació de l’article 155, incloent-hi la presidència de Puigdemont i la vice-presidència de Junqueras. El portaveu de Demòcrates ha instat les forces lleials a la República a tancar un pacte perquè l’independentisme tingui majoria a la mesa del parlament: ‘No podem deixar ni un minut més la cambra en mans del PP i del president Mariano Rajoy.’ Creu que és una qüestió indispensable per a restituir el govern anterior al 155, i després ‘cercar totes les vies possibles per a fer efectiva la República’ declarada el 27 d’octubre. Demòcrates també vol deixar en ‘mínims de representació’ a la mesa els partits que van avalar el 155, tenint en compte que no hi ha ‘condicions democràtiques normals’. Ha recordat que, si l’independentisme pactava amb els comuns, es podia aconseguir una mesa amb quatre independentistes, un membre dels comuns i dos de Ciutadans. Demòcrates defensa que Carme Forcadell repeteixi com a presidenta del parlament si ho vol –encara no ho ha fet públic– i que l’independentisme segueixi el seu camí sense comptar amb ‘cap reacció’ del govern espanyol. Castellà ha refusat també la possibilitat que l’independentisme pugui blocar la sessió constitutiva del parlament per pressionar el govern espanyol. ‘Seria una greu irresponsabilitat. Seria anar amb el lliri a la mà’, ha dit.

Summary: Demòcrates proposa que els consellers que hi ha a Bèlgica deixin l’escó però es mantinguin al govern


Ja s’han acabat les votacions per a les primàries independentistes de Barcelona, que s’han fet a la seu de l’ANC i de manera telemàtica. A les 13.00 ja havien votat 8.004 persones, el que segons els organitzadors suposa les primàries amb més participació de la història de Barcelona. Últims minuts de la votació presencial a las seu de l’ANC. La casa és plena! #PrimàriesBCN pic.twitter.com/38cNirUZGU — Primaries.Barcelona (@primaries2019) 16 de desembre de 2018 A les 13h ja han votat 8.004 persones. Encara no hem acabat la jornada i ja són les primàries amb més participació de la història de Barcelona! Avui la seu de l'Assemblea tanca a les 19h i es pot votar telemàticament fins les 20h #AquíComençaLaRepúblicahttps://t.co/CsuKgXG1ij pic.twitter.com/JqjgcYagQn — PrimàriesCatalunya (@PrimariesCat) December 16, 2018 Hi ha una seixantena de candidats, però el gran favorit és l’impulsor del projecte, el filòsof Jordi Graupera. Si ningú obté més del 50% dels vots, hi haurà una segona volta entre els dos candidats més votats, entre el 21 i el 23 de desembre. En aquest cas, hi haurà dues urnes. A l’urna A es podrà votar una de les dues candidatures més votades a la primera volta. L’urna B serà per acabar de confegir la llista electoral. Els inscrits podran votar fins a un terç dels candidats més votats a la primera volta en una papereta que tindrà, a tot estirar, trenta-sis candidats. Abans de la segona volta, les dues candidatures més votades hauran de presentar tres membres del seu equip, que hauran de ser obligatòriament candidats de la primera volta. La candidatura vencedora integrarà el perdedor de la segona volta en el número dos de la llista. Els tres membres de l’equip presentats ocuparan els llocs tres, cinc i set. A més de Barcelona, aviat també es faran primàries a una quarantena de viles i ciutats, entre les quals Tarragona, Lleida, Sabadell, Terrassa, l’Hospitalet de Llobregat, Cornellà de Llobregat, Manresa, Mataró, Castelldefels, Tortosa, Reus, el Vendrell, Vilanova i la Geltrú, Rubí, Salt, l’Escala, Santa Cristina d’Aro i Calonge, Blanes, Centelles, Gelida, Cambrils i Sant Feliu de Codines. La data límit per a presentar candidatures és el 18 de gener i les votacions començaran l’1 de febrer.

Summary: Acaben les votacions de la primera volta de les primàries de Barcelona


L’efecte Puigdemont ha permès a Junts per Catalunya d’esdevenir primera força del bloc independentista, cosa que ha estat una sorpresa perquè totes les enquestes indicaven que ERC passaria davant de la candidatura del president. Els 34 escons de Puigdemont li permeten no sols de ser investit novament president, gràcies a la majoria absoluta independentista de 70 escons, sinó també de salvar el seu espai polític, en crisi després de la creació del PDECat, i abordar una futura reformulació. La llista de Junts per Catalunya incorpora nombrosos independents al costat de membres del partit de Marta Pascal, que no anava a la candidatura. Junts per Catalunya ha estat la primera força a les demarcacions de Girona i Lleida i a 29 comarques, mentre que ERC només s’imposa en quatre comarques. En canvi, a les comarques metropolitanes, com el Barcelonès, el Baix Llobregat, el Vallès Oriental i l’Occidental els republicans superen la llista del president, que, així i tot, és primera força al Maresme, davant de Cs. A la ciutat de Barcelona, Junts per Catalunya és la tercera força, després de Ciutadans i Esquerra. Passada la mitjanit, Puigdemont ha fet una compareixença institucional acompanyat dels quatre consellers exiliats, dos de Junts per Catalunya –Lluís Puig i Clara Ponsatí– i dos d’ERC –Meritxell Serret i Toni Comín. Visiblement satisfet, ha assegurat que el resultat de les eleccions ‘ningú no el pot discutir’ i ha recordat que Rajoy s’havia ‘enfonsat’. Puigdemont ha afegit: ‘La República Catalana ha guanyat a la monarquia del 155.’ Finalment, ha demanat ‘una rectificació, una reparació i una restitució’ pel mal que havia fet l’aplicació de l’article 155 i també que Europa prengués nota del resultat de les eleccions. Mentrestant, l’ambient a la seu electoral de Junts per Catalunya a Barcelona era d’eufòria, per la victòria independentista i també pels bons resultats d’una formació creada fa poques setmanes. La directora de campanya, Elsa Artadi, ha destacat la victòria recordant que Puigdemont havia obtingut 34 escons, en contrast amb els 3 del PP. ‘La victòria independentista ha estat la victòria de tots: de Junts per Catalunya, d’Esquerra i de la CUP’, ha dit, apuntant ja cap a un possible acord de govern.

Summary: Puigdemont serà president i crea un nou espai polític


Qui fou un dels homes més poderosos de Hollywood, el productor cinematogràfic Harvey Weinstein, a seixanta-set anys, ha estat finalment condemnat per càrrecs de violació i agressió sexual. L’anunci ha arribat després d’un mes de judici i cinc dies de la deliberació d’un jurat popular integrat per set homes i cinc dones. Ha estat condemnat només per dos dels cinc càrrecs que se li imputaven, i ha estat absolt dels més greus. Ara és el torn del jutge, que haurà de fixar la sentència amb els anys de presó, que s’espera que seran elevats. Ara, encara s’haurà d’encarar a un altre judici a Los Angeles per dues violacions que hauria presumptament comès el 2013. El cas de Weinstein ha estat especialment seguit, com als Estats Units, arreu del món, perquè va ser el detonant que va iniciar el moviment #MeToo, a través del qual milers de dones han denunciat els casos de violències masclistes que havien patit en un silenci forçat.

Summary: El productor de Hollywood Harvey Weinstein, condemnat per violació i agressió sexual


La CUP ha plantejat a JxCat, ERC i els comuns entrar a la mesa del parlament i ocupar el lloc que hi deixa Adriana Delgado, fins ara secretària quarta. Els anticapitalistes proposen que Maria Sirvent entri a la mesa per a corresponsabilitzar-se dels riscs que assumeixen els seus membres per les advertències reiterades del Tribunal Constitucional. ERC, tanmateix, no troba sentit polític a l’entrada dels anticapitalistes a la mesa si aquest reforçament polític no va acompanyat d’un acord de governabilitat que doni suport al govern en iniciatives com el pressupost. Dues coses que la CUP no vol vincular. ERC ja havia proposat que Delgado fos rellevada per la diputada Rut Ribas, i la votació es farà en el ple d’aquesta tarda. Delgado deixa el càrrec perquè és batllessa de Sant Vicenç de Castellet i vol prioritzar aquesta responsabilitat política. El moviment de la CUP es produeix quan les tres forces independentistes discuteixen encara com afrontar el vet del Tribunal Constitucional al dret a l’autodeterminació, la reprovació de la monarquia i la sobirania del poble català. En les pròximes hores han de consensuar una proposta per a esmenar la resolució de resposta a la sentència contra el procés, que va ser parcialment anul·lada pel TC, però s’acosten a l’hora de la votació sense haver arribat a un acord, encara que han plantejat esmenes molt similars. Les esmenes de les tres forces eviten una desobediència frontal al Constitucional. Coincideixen a recórrer a una fórmula que consisteix a refusar la suspensió del TC i a esmentar l’incís suspès. Els lletrats de la mesa consideren que les esmenes no vulneren els pronunciaments del tribunal. Així ho han subratllat en la reunió d’aquest matí de la mesa del parlament. ERC s’afegeix a JxCat i la CUP per esquivar la desobediència oberta al TC No obstant això, Cs creu que els grups independentistes pretenen desobeir igualment el TC. ‘Aquests actes poden ser susceptibles de delicte’, ha sentenciat Lorena Roldán. Cs intentarà entorpir la votació demanant una petició de reconsideració de la tramitació. Roldán, a més, ha advertit a Roger Torrent que acabarà a la presó com Carles Forcadell o a l’exili com Carles Puigdemont. No és la primera vegada que els anticapitalistes plantegen entrar a la mesa amb l’objectiu d’afrontar les conseqüències penals d’un hipotètic acte de desobediència. La CUP ja es va oferir per a entrar a la mesa el març de l’any passat per a intentar investir Puigdemont després que fos detingut a Alemanya.

Summary: La CUP torna a oferir-se a entrar a la mesa del parlament


Els grups parlamentaris de JxCat i ERC han presentat esmenes conjuntes a la moció de la CUP que pretén ‘reiterar els objectius’ de la declaració d’inici del procés del 9-N del 2015 i fer efectives les lleis suspeses pel Tribunal Constitucional (TC) espanyol. El text de les esmenes elimina la referència a la declaració del 9-N, i referma la voluntat de dur a terme les actuacions necessàries per assolir democràticament la independència. A més, les esmenes de JxCat i ERC proposen afegir a la moció un paràgraf que concreti que el parlament de Catalunya apel·lant al diàleg, l’entesa i la concòrdia, expressa la voluntat d’iniciar negociacions per tal de fer efectiu el mandat democràtic de creació d’un estat català independent en forma de República. Per la seva banda el grup parlamentari de Catalunya en Comú ha registrat una esmena a la moció cupaire en la qual fan caure la referència a la declaració del 9-N. En la primera modificació, els comuns suprimeixen directament l’apartat on els anticapitalistes en parlen. A més, proposen de modificar el text inicial que parla d”assolir i culminar la independència’, per reivindicar el ‘dret a decidir’ i construir ‘un país més sobirà’. Finalment, en la segona esmena, CatECP proposa que el Parlament insti el Govern a presentar en un termini de sis mesos -i no en els nou que proposa la CUP- projectes de llei que recuperin els drets i llibertats relacionats amb els articles suspesos i anul·lats pel TC.

Summary: JxCat i ERC presenten esmenes conjuntes a la moció de la CUP i eliminen la referència a la declaració del 9-N


El conseller d’Ensenyament, Josep Bargalló, ha desmentit aquesta tarda una altra difamació de Ciutadans contra l’escola catalana. A la comissió d’Ensenyament del parlament, ha rebatut acusacions d’adoctrinament. També ha demanat que s’aparti l’escola del debat públic. Responent a preguntes de la diputada de Cs Sònia Sierra, Bargalló ha explicat que la paret d’un institut de Vilassar de Dalt on es veien llaços grocs segons la fotografia mostrada per Sierra correspon a una pista d’atletisme municipal, que els llaços grocs d’una escola bressol del Papiol són de cinc colors de la festa de Carnestoltes i que l’agenda d’un institut d’Olot on hi havia un llaç groc no és del departament i, per tant, canviar-la no havia requerit cap despesa. El diputat d’ERC Josep Wagensberg ha difós un dels moments de la comissió. Bargalló explica que en una escola bressol del Papiol, durant uns quants cursos s’ha jugat amb contes i s’han fet llaços de colors diferents. ‘La persona que l’informa només li passa la foto parcial dels llaços grocs. Els llaços tenien cinc colors’, li ha explicat. ‘No aniré a una escola bressol municipal a dir-li que, si fan servir cinc colors, un dels que no poden fer servir és el color groc’, li ha recriminat. Volen trinxar-ho tot sense miraments. Son profundament perillosos. pic.twitter.com/0Jvy6bdcj0 — Ruben Wagensberg (@wagensberg) November 20, 2018 Sobre els projectes lingüístics de centre, que també ha reclamat Ciutadans, Bargalló ha dit que el departament no els té, com tampoc no té els projectes educatius de centre. Per això el 14 de novembre van trametre un document a cada inspector per demanar a cada centre públic que faci públic a la seva web el projecte educatiu propi, amb el projecte lingüístic actualitzat. A l’última pregunta, Sierra ha lamentat que a les escoles catalanes els pares i les mares siguin atesos en llengües en què no volen ser atesos. En aquest punt, Bargalló li ha respost que ‘qualsevol pare i mare té dret que li respectin els seus drets lingüístics en el seu contacte amb l’escola’ i ‘en una reunió de pares i mares cadascú té el dret de parlar en la llengua que vulgui’.

Summary: Bargalló desmenteix una altra difamació de Ciutadans contra l’escola catalana


Al programa d’avui Vicent Partal conversa amb el youtuber Roc Massaguer. Periodista de formació, fa anys que va abandonar l’ofici per a dedicar-se exclusivament a publicar vídeos a la xarxa, on sota el nom d’Outconsumer havia començat a adquirir fama gràcies als seus gameplays de Call of Duty. Un gameplay és un enregistrament que es fa un mateix mentre juga. Amb el temps s’ha convertit en un jugador de videojocs (gamer) de renom i ha aprofitat aquests coneixements per fer-se famós a les xarxes. El seu canal de YouTube té més de 700.000 seguidors de tot el món i 340.000 a Twitter. Hi parlem per saber com és la vida d’un youtuber que penja un vídeo cada dia, quina relació té amb els milers de seguidors, quines vies d’ingressos té… Amb ell, mirarem de saber cap a on va aquest ofici del segle XXI. –Podeu escoltar el programa en format mp3. –També a través d’algunes ràdios locals i des de la Xarxa. –Podeu descarregar el podcast de ‘L’internauta‘ des de VilaWeb o l’iTunes. –’L’internauta‘ també s’emet pel Punt Avui TV, cada diumenge a les 15.00. Vegeu el programa ací: Entrevista amb Roc Massaguer por vilawebtv

Summary: De professió, ‘youtuber’


Jaume Padrós (1959) és metge i president del Col·legi de Metges. Fou diputat de CiU entre l’any 1988 i el 1992 i un dels fundadors de les joventuts del partit, la JNC. Es llicencià en cirurgia per la Universitat de Barcelona. VilaWeb s’hi ha posat en contacte arran del cas Garganté, el regidor de la CUP de Barcelona que ha estat portat als tribunals per un metge que l’acusa d’haver-lo coaccionat perquè canviés un informe mèdic. Garganté diu que volia que el metge rebés el pacient privadament, i no davant la presència de la policia, cosa que podia fer que declarés intimidat sobre les causes de la seva lesió. Padrós atén VilaWeb telefònicament. —Un metge ha de rebre un pacient privadament? —I tant. En condicions normals, estàndards, la relació és bidireccional entre metge i pacient. Qui pot ser-hi, a dins? Ha de ser pactat entre el pacient i el metge. El marit, la dona, la filla, etc. Una cosa pactada entre tots dos. No pot haver-hi un element que condicioni, o violenti, l’expressió de la intimitat o privacitat d’aquella persona. Una cosa fonamental de l’exercici mèdic és la confidencialitat i la preservació de la intimitat. Això no pot vulnerar-ho ningú. —En quina llei us baseu per a dir-ho? —Ho estableix la Constitució, la llei d’autonomia del pacient, tant la llei espanyola com la catalana, i el nostre codi de deontologia. Als països com els nostres, on per a ser metge has d’haver-te col·legiat, el codi deontològic acaba essent norma de compliment obligat. Als països nòrdics això no passa; en el nostre cas, sí. —No hi ha excepcions? —En cas de situacions de risc per a tercers, o risc per al metge. Si són detinguts, o presoners, s’ha de mirar si, anant sols, hi ha el risc de fugida, per exemple. En aquest cas les circumstàncies de la relació metge-pacient no són normals. I aleshores s’ha de valorar si la visita es fa sol, o no. —Anem al cas concret. Si el pacient no estava detingut, havia d’estar sol amb el metge? —No sé tots els detalls del cas. La informació que ens arriba no em permet de dir si hi havia risc de fugida, o d’agressió, o el que fos. Si no hi havia perill de fugida, ni de violència, hem de poder defensar, sempre dialogant amb els cossos de seguretat, que aquesta atenció s’ha de fer amb el màxim de privacitat. De fet, als serveis d’urgències ja se’n fan, d’atencions d’aquesta mena. Hauria d’haver estat possible que l’atenció al ciutadà s’hagués fet, si és que no hi havia amenaces reals, preservant aquest espai d’intimitat o privacitat. Si és que realment no hi havia més elements. Que no ho sé. —És habitual que la policia sigui dins les consultes dels metges? —Depèn de la causa. Però potser estaria bé que al nostre país aquest aspecte el tornéssim a revisar entre tots. Si és que hi ha dubtes. Dubtes no tant per part de la professió, sinó de la població, en el sentit que això sigui arbitrari. No pot ser, que sigui arbitrari. Si realment s’ha de vulnerar aquest espai de privacitat que s’expliqui per què i en quines condicions. Que s’expliqui per què no es pot fer l’atenció entre pacient i metge en la intimitat. Hi ha casos obvis: dins un quiròfan, la policia no podrà ser-hi, per exemple. Però em sembla que no em parleu de confidencialitat. En aquest cas, jo avui n’he parlat amb els meus col·laboradors. Potser, encara que el protocol sigui sistematitzat a molts llocs, com a col·legi podríem oferir una revisió dels protocols adreçats a totes les instàncies policíaques. En aquests temes, que fan referència a la intimitat i als drets, com més seguretat jurídica hi hagi, més bé podran treballar els professionals. Si hem de ser garantistes, ho hem de ser per al detingut i per als professionals. I que sàpiguen quins són els seus límits. —Us heu posat en contacte amb el metge? —Sí. Tenim l’obligació de ser garants, i oferir al metge tot l’assessorament perquè faci la seva feina ben feta. I també és veritat que s’hi barreja un presumpte delicte de coacció rebut pel metge. Això pot ser tipificat com a agressió a un professional. I, com en el cas dels mestres, pot ser delicte. Per tant, atenció. —Aquest cas, vós com el veieu? —Amb la distància, no ho sé. Si hi havia riscos de violència o fugida, puc entendre que la policia fos davant. Ara els serveis d’urgència ja ho tenen estudiat això, i tenen separació de ‘boxes’. Vull dir que aquella intimitat que necessiten el metge i el pacient es pot preservar. No sé si en aquest cas es va preservar aquest grau d’intimitat, i si el metge va poder estar tot sol amb el pacient, ni que fos un minut, i fer les preguntes clau. —I que es complís la intimitat, i també la seguretat, a la vegada. —Exacte. S’han de poder garantir totes dues coses. —La cosa que em falla, pel que sé d’aquest cas, és que el pacient no estava pas detingut. No entenc què hi feia, la policia. —En aquest context qui té més credibilitat és sempre el metge. És la versió menys interessada de totes. El regidor pot tenir els seus interessos i la policia, si ha trencat la intimitat, voldrà mantenir la seva versió dels fets. Aquí és al metge que s’hauria d’escoltar. La seva versió és important. —I a vosaltres el metge què us ha dit? —No ens ha dit res, perquè no l’hem citat formalment. Simplement la institució es posa a disposició del professional per a tot allò que ell consideri necessari. —No és la primera vegada que surt aquesta qüestió. Ja va sortir en el cas 4-F. Es va veure com pacients eren dins la consulta davant la presència de la policia. S’han canviat els protocols des d’aleshores? —Potser ho hem d’escriure una altra vegada, perquè quedi més clar. Però que reflexionem sobre quins són els límits de la custòdia d’un dret fonamental, que és el dret a la privacitat, quan hi ha risc per a tercers, violències, fugues, etc., crec que és bo. Fas pedagogia social. Si ara torna a haver-hi dubtes de com actua la guàrdia urbana, com més instruments donem i proporcionem, millor. Nosaltres, arran del cas 4-F, ja ens vam oferir a l’alcalde de Barcelona, per a redefinir els protocols i que fossin més transparents i garantistes. No dubto que ho siguin. Però sempre poden ser millors. —Arran del cas 4-F no s’ha canviat res, doncs? —No sé si ho han canviat, perquè no en tenim competències. I ara, veient això, he demanat als meus col·laboradors que repensem si no valdria la pena de revisar-ho. Veure com ho tenim. Aquí a Catalunya, i a l’estat espanyol no som a la cua, precisament. Més aviat a les últimes dècades s’ha arribat a un nivell molt alt de garanties per al detingut. Recordes el cas de les càmeres dins la comissaria, que volia fer en Saura? Això es va viure i veure molt malament, però que hi hagi elements de garantia del detingut, i que se sàpiga com ha de ser la relació assistencial, és bo. A alguns els preocupa que això es produeixi amb seguretat. S’entén. Però si no hi ha riscos de fugida, ni de seguretat, hem de preservar el màxim la confidencialitat entre metge i pacient. En aquest cas no es tracta d’un detingut, com dieu, però en els detinguts, que ja tenen més privat aquest dret, aquest espai d’intimitat també es preserva. —Es preserva, així i tot, amb els detinguts? —Home, és clar. Les visites dels presos al metge, per exemple. Ara, en aquest cas passa a Urgències, on tot va molt més de pressa. I la lesió, presumptament, pot ser causada pel qui tens al costat i dins la consulta. Per tant, si hi ha dubtes, ens oferim a revisar-ho perquè serà en benefici de tots. És bàsic de no liquidar l’espai d’intimitat entre metge i pacient. I és revelador: perquè pot condicionar l’informe del metge, en un sentit o un altre. I l’altre és que hi hagi seguretat jurídica per als qui intervenen. Si és arbitrari, posem els metges en una situació molt complicada. Penseu en situacions d’amenaces, i un pacient excitat, i un policia nerviós. Jo què sé. Els metges han de saber a quin protocol atenir-se.

Summary: Jaume Padrós: ‘És bàsic de no liquidar l’espai d’intimitat entre metge i pacient’


El 6 de març passat el parlament va aprovar per 62 vots a favor (ERC, ICV, PSC, Ciutadans i CUP) i 60 abstencions (CiU i PP) que la Generalitat es personi com a acusació en el judici a Iñaki Urdangarin i Cristina de Borbó per haver-ne estat perjudicada directament. Aquesta aprovació fou possible gràcies a l’acció de la societat civil organitzada a través del Grup Ciutadà contra la Corrupció a Catalunya. Malgrat la decisió del parlament, el grup impulsor denuncia que sis mesos després ‘no hi ha cap rastre de personació’ ni ‘consta de cap manera que la Generalitat hagi fet efectiu allò que es va aprovar’. I no sols això, sinó que afirmen: ‘El govern ha fet decaure el procediment i haurem de tornar a votar.’ Per això, aprofitant la campanya electoral, el Grup Ciutadà contra la Corrupció a Catalunya ha demanat el compromís de tots els partits que van votar a favor de la mesura perquè es torni a votar al parlament en la legislatura següent i compleixin les seves obligacions en cas que governin després del 27 de setembre. Tots els partits que hi van donar suport, tret de Ciutadans, ja hi han respost afirmativament. ERC ha reiterat el compromís amb el resultat de la votació del 6 de març favorable a la personació de la Generalitat en el cas Palma Arena i també que, arribat el cas de formar govern, ‘actuarà en conseqüència’. En la mateixa línia s’ha expressat Catalunya Sí que es Pot: ‘Si la nostra candidatura forma part del nou govern de la Generalitat, ens personarem com a govern en el cas Palma Arena, com ja havia acordat el parlament la darrera legislatura.’ El PSC s’ha compromès a ‘facilitar una nova votació i a acomplir el resultat’. I la CUP ha dit que emplaçarà ‘el nou executiu a rebutjar qualsevol aplicació de la doctrina Botín a les persones implicades, perquè representaria un nou episodi de justícia de classe de la qual l’oligarquia s’ha beneficiat durant molts anys per a mantenir els privilegis.’ I ha afegit: ‘Cristina de Borbó i Iñaki Urdangarin encarnen la impunitat amb què les elits del país han actuat mentre la crisi feia estralls entre la població.’

Summary: Nova crida perquè el govern es personi en la causa d’Iñaki Urdangarin i Cristina de Borbó