David Ros s’emociona quan diu que al seu nebot, Jordi Ros, li agradaria rebre postals a Soto del Real. Ha explicat totes les situacions dramàtiques amb molta serenitat, però en aquest moment es bloca uns segons. Suposem que el contrast entre aquest desig petit, rebre postals, i la realitat hostil, que només li’n deixen rebre dues per setmana, l’ha trasbalsat. Economista de professió, David Ros és l’oncle de Jordi Ros, detingut a Sabadell el 23 de setembre, acusat de sorpresa de pertinença a banda armada i encara ara empresonat a Soto del Real en règim d’aïllament. Ell va ser el primer familiar que va denunciar als mitjans les greus irregularitats que hi havia sobre aquestes detencions i l’empresonament tant del seu nebot com dels altres presos. Gairebé dos mesos després de les detencions, les vulneracions de drets continuen. Ara tot s’ha agreujat per la filtració als mitjans de comunicació d’uns vídeos on es veien fragments de la declaració de Jordi Ros i de Ferran Jolis. —Quin impacte us van fer les filtracions de la policia sobre el vostre nebot Jordi Ros i els altres detinguts? —Han estat un xoc. Aquests vídeos i la informació que han filtrat ens han tocat molt a tots els familiars. Ens fan mal de dues maneres: una, perquè s’ha descobert, que tenien micròfons a casa, que es gravava tot, que es feien fotos a dins de casa des de molta distància… Això ha creat una situació d’inseguretat molt forta a la part més directa de les famílies, que són les parelles. Tot i estar molt serenes, han rebut un cop molt fort perquè ara saben del cert que els han escoltat dins de casa seva en tot moment. S’han sentit vulnerades. —Aquesta és la part del mal a les persones. I l’altra? —És el mal que fan per la manera com s’ha explicat a l’opinió pública. La finalitat d’aquests vídeos és crear un relat inculpatori. No acostuma a passar que una declaració es ventili d’aquesta manera. El nostre advocat ho explica bé: si no en tens una visió global no pots arribar a cap conclusió. Filtrant aquests trossos de la declaració volen crear opinió. Això que s’ha filtrat ha estat parcial. Que quedi clar que jo desconec el sumari perquè correspon a l’advocat conèixer-lo i ara l’estudia. Dels vuit volums als quals ha tingut accés, encara li’n falten dos per estudiar i n’hi ha un, el novè, que encara no l’hi han donat. —Com us n’assabenteu, que els vídeos circulen per les xarxes? —El meu fill quan ho veu m’envia un whatsapp i em diu: ‘Pare, aquest no és en Jordi. Aquí ha passat alguna cosa. Ell no parla d’aquesta manera. La manera com construeix les frases indica que està trastornat o perquè no ha dormit o perquè l’han maltractat o perquè va drogat.’ Quan ho miro no el reconec. La primera cosa que fa és demanar disculpes perquè els guàrdies civils han hagut de fer hores extres. Són unes declaracions que ens costen d’entendre perquè són plenes de síndrome d’Estocolm, que és la mateixa sensació que vam tenir el primer dia que el vam veure. L’advocat va fer servir ‘està en estat de xoc’ per explicar com se’l va trobar. Alguna cosa va passar. Nosaltres el coneixem, ell ha estat on ets asseguda tu ara. Ell no parla així. Jo he de reconèixer que vaig començar a mirar el vídeo i el vaig aturar. No vaig poder mirar-lo fins al final. —Ell us n’ha parlat? —Alguns altres presos han explicat més coses, ell només ens ha dit que va ser una barbaritat. Ell ha tingut molt mal de cap i no en tenia mai. Nosaltres estem convençuts que des del moment que la policia entra a casa seva fins al moment que ha entrat a presó hi ha un maltractament continuat. No físic, perquè cap no diu que li hagin pegat, però sí que els van posar la pistola al cap a ell i al seu germà, que era al pis quan van entrar, i vés a saber si no li van fer prendre alguna cosa. —Una de les primeres anomalies ja va passar durant l’escorcoll. —En Jordi feia reformes al seu pis i vivia a casa del seu germà. Al germà el van apuntar amb una pistola i el van tenir moltes hores assegut a terra, a l’escala. En el moment que s’emportaven en Jordi, el seu germà li va dir: ‘Col·labora, Jordi, que si no ens pegaran i detindran tota la família.’ Sembla que per a ell aquesta pressió ha estat molt forta. També li van dir que detindrien els pares. Pensa que un cop van acabar l’escorcoll de casa seva van anar a casa dels seus pares, que tenen més de setanta anys, i els van tenir de cara a la paret una bona estona. I després, mentre regiraven la casa, no es van poder bellugar. —Es pot considerar tortura, això que li han fet a en Jordi? —A ell i a alguns altres els van traslladar amb antifaços, no van dormir, els van apuntar amb pistoles i fusells. També havien apuntat pares, germans, parelles i criatures…A algun dels seus companys els van fer baixar del cotxe amb els ulls tapats enmig del trasllat… La gent que hi entén, diu que això és tortura. —Des de bon començament, en Jordi no va tenir advocat? —Eren set detinguts i quatre advocats d’Alerta treballaven per a tots. Dimecres vaig saber que l’advocat d’Alerta que tocava a en Jordi era Jordi Busquets. Vaig comunicar-me amb ell. Després d’unes quantes hores de desconcert, ens assabentem que té una advocada d’ofici i que diuen no vol un advocat d’Alerta, que és el que nosaltres havíem designat. Això ens estranya molt. A partir d’aquell moment ens anem inquietant. I veiem que és dimecres, que l’havien detingut dilluns i que no té assistència jurídica. En aquell moment som conscients que en Jordi no té defensa. —Aquesta declaració que s’ha filtrat és d’aquests dies? —Sí d’aquests dies que ell no té a la pràctica l’advocat d’Alerta. La informació que arriba és que vol l’advocat d’ofici. Tal com diu el seu advocat actual, Lluís Anglada, en Jordi, en la seva situació no havia d’haver declarat. I no solament declara sense assistència competent sinó que ratifica tota la declaració feta davant la Guàrdia Civil. Aquesta filtració és il·legal i ara un altre jutjat investiga qui ho ha filtrat, perquè les famílies ho hem denunciat. A més, és curiós perquè nosaltres, com a part afectada, no tenim cap vídeo, només tenim un àudio. —Us sentiu indefensos? —Presentem recursos i ho continuarem fent. Jo no sóc advocat, però és sabut que les declaracions preses sota coacció són invalides. —Després d’això l’heu vist? —Hi hem parlat i està afectat. —Ell ha vist els vídeos? —Sí, ho ha vist. Suposo que el va entristir i el va afectar. El primer mes no va voler televisió ni res. Llegia, llegia i llegia. Quan ja feia un mes que era a la presó, en Jordi va voler una televisió. Es compren allà dins, però, és clar, quines emissores agafes? Doncs només les de Madrid. —Aviat farà dos mesos que és a Soto del Real i encara és en règim d’aïllament? —Hem de pensar que és una persona tancada en un habitacle de 2 m x 3,5 m, més o menys. Ell i en Xavier Duch són en regim d’aïllament. Des de fa poques setmanes, ells dos es poden veure al pati. Ara surten quatre hores al pati, de 9 a 13. Fa uns dies només en sortien tres. Allà coincideixen amb tres presos més. El diumenge a l’horari del pati fan un vermut si entre ells es compren unes llaunes. D’aquests altres presos, n’hi ha un que fa més temps que hi és i per sort els fa fer exercici, que els va molt bé. —I ja pot jugar a escacs? —Nosaltres li volíem entrar un tauler d’escacs petitó però no hi ha hagut manera. Es veu que sí que hi pot jugar perquè si demanes les fitxes te les deixen, i hi ha una taula al pati on poden jugar. Li va encomanar l’afecció el seu avi, que va ser campió de Catalunya de primera categoria. —I dels explosius, que en penseu? —Segons ens diu l’advocat, a l’acusació no hi ha res fonamentat que faci referència a això. Tot just ara acaba de llegir el sumari. Com sabeu, els el van passar als advocats després de filtrar-se a la premsa. Ell parla d’un repte, però no tinc ni idea de què vol dir. Sí que puc dir que el meu nebot no feia res per atemptar contra les persones amb explosius de cap manera. Ho tinc claríssim perquè fins i tot en aquesta declaració tan estranya ell sempre ho nega. Mira, et posaré un exemple de com s’ha tergiversat la realitat. Saps aquella imatge que surt a la televisió, que forma part del primer vídeo que la policia va difondre, on es veu un magatzem i enfoquen un sac que remenen i ensenyen com si fos qui sap què? Doncs em va dir la parella del noi que vivia allà que era el sac de les serradures de casa seva. —La casa on vivia en Jordi amb la seva parella encara és precintada? —La casa ha estat precintada un mes i mig. La parella d’en Jordi no hi ha pogut entrar durant tot aquest temps. És una cosa dramàtica, perquè quan aconsegueixes el desprecintament et trobes que has de refer casa perquè ho han regirat tot sense gens de respecte. —I el cotxe? —Els cotxes tot just ara els podrem anar a retirar. Fins ara han estat a Sant Andreu de la Barca sense que els poguéssim fer servir. —Hi ha molta gent que vol col·laborar i no té clar com fer-ho. Heu obert un compte corrent de solidaritat? —Ara les famílies tenim tres menes de despeses. De les jurídiques se’n fa càrrec la Caixa de Solidaritat. Després també hi ha els desplaçaments a Madrid i hem d’agrair l’ajut que ens dóna per a aquesta despesa l’Associació Catalana pels Drets Civils, que és l’entitat que han creat els familiars dels presos polítics que ja han estat jutjats. I finalment hi ha les despeses de les famílies per a atendre les necessitats de cada dia. Quan et trobes en una situació nova com aquesta, vas desorientat. Hi ha les despeses de l’habitatge, els fills, despeses sanitàries, de qüestions bàsiques… Per afrontar això, ara hem constituït l’Associació Suport Mutu de Familiars de Presos i Preses. Ara ja tenim el NIF i aviat tindrem compte corrent. Volem que tot sigui molt transparent. —La gent pot enviar cartes? Les reben? —Sí, la gent pot enviar les cartes que vulgui, però als que es troben en aïllament només els en donen dues la setmana. El règim d’aïllament implica això. A ell li va fer molta il·lusió una postal que va rebre d’una noia de Girona i té la il·lusió que la gent li enviï postals. A partir d’aquí vol fer un relat amb les anècdotes que li explica la gent que li envien. —Però si no li arriben? —Tinc un amic que sempre em diu que tot i això li n’hem de continuar enviant, què és molt important fer-ho. Si no li arriben ara, les rebrà més endavant. Insisteix molt que no hem de fer cas d’aquesta mesura d’aïllament. —Com és en Jordi? —Perquè vegeu com és, tinc aquí una carta que va escriure a un xicot drogoaddicte tres dies abans que vingués la policia. Aquest noi, quan ha sabut què havia passat, ens ha portat una còpia de la carta. És una carta feta amb el cor i amb ganes d’ajudar i que ve a dir: ‘Va, noi, que ho aconseguiràs.’ En Jordi és així, li agrada ajudar la gent. Ell i la seva família portaven una impremta d’impressió especialitzada en serigrafia. La crisi els va afectar i l’empresa tancava. La setmana que el van detenir havia de començar a treballar de cuiner. —I del fred se’n queixa? Els altres presos que han estat a Soto del Real han dit que se n’hi passa molt, que l’hivern és molt dur, allà. —Se n’ha començat a queixar. Ell, de la cel·la, en diu habitació. Hi està sol vint hores cada dia. Pot rebre visites de quaranta minuts cada setmana a través del vidre i hem tingut un vis-a-vis familiar de dues hores. Però les condicions són molt dures. L’altre dia un dels familiars que el va anar a veure va quedar molt impressionat perquè el duien a la sala dos policies amb el casc posat i armats. Això no ho havíem vist, abans. —Vós que heu format part del Secretariat Nacional de l’ANC i sou una persona molt compromesa amb el procés, com la veieu, aquesta situació? —Aquestes detencions formen part d’un relat per a implicar els presidents Quim Torra i Carles Puigdemont amb la violència. No se’n surten perquè aquest moviment és pacifista i la realitat no té res a veure amb aquest relat mediàtic que es vol crear. Fa mesos que quan veus que hi ha la Guàrdia Civil en un lloc penses: avui què passa o què ha de passar. Sempre que detenen algú o fan una operació policial d’aquesta mena és perquè volen tapar una altra informació. Hi ha una instrumentalització molt grollera de la Guàrdia Civil per a escenificar una cosa que faci més soroll per tapar-ne una altra. També són accions que fan per escarmentar, per dir: Ei!, no només hi ha presó per als líders polítics, sinó que ara hi ficarem la gent del carrer. —La resposta de l’independentisme, però, ha estat extraordinària. L’intent de criminalització no ha reeixit. Ja la primera manifestació de Sabadell va ser molt multitudinària. —Molta gent que es belluga es mou per dignitat. Aquesta dignitat fa que molta gent no admeti el retrocés que hi ha dels drets humans en aquest país. La vulneració de drets és tan gran que molta gent s’ha aixecat. Abans deien que a les manifestacions hi anaven els avis de l’ANC, però el Primer d’Octubre s’hi van incorporar els pares que defensaven les escoles. Això va ser molt important perquè és tota una generació que s’hi incorpora. Hi ha gent de tota mena: de lampistes a gent que té dos màsters. I ara, a partir del 14 d’octubre, s’hi ha incorporat tota una altra generació. —L’escarment ha fet efecte? —No podem ser mesells i que facin el que vulguin. No, la situació és indignant… La gent està indignada. Jo aquests dies he agafat taxis i he trobat una empatia que abans era inimaginable. Hi ha el convenciment que alguna cosa fan malament i que no s’hi val. A mi m’agrada una frase que vaig sentir a en Boye, que diu que no hem de ser euroscèptics sinó euroeixigents. És imprescindible que la gent es mobilitzi de manera pacífica i no violentament. No podem admetre aquesta situació. Jo sóc dels qui pensen que la paciència, la perseverança i la perspectiva ens han d’acabar donant els fruits que busquem.

Summary: David Ros: ‘La funció d’aquests vídeos que han filtrat és crear un relat inculpatori’


Amazon ha fet per primera vegada la llista dels eBooks més venuts per Sant Jordi. La companyia ha fet un primer balanç de la jornada a les 18:00 hores i ha recordat que l’any passat va ser el dia de la història de l’empresa en què es van vendre més llibres digitals. Aquests són les obres més comprades. 1. Nosaltres dos, de Xavier Bosch 2. Un home cau, de Jordi Basté i Marc Artigau 3. Els vells amics, de Sílvia Soler 4. Rosa de cendra, de Pilar Rahola 5. Quan arriba la penombra, de Jaume Cabré 6. La vida que aprenc, de Carles Capdevila 7. La senyora Stendhal, de Rafel Nadal 8. Els hereus de la terra, d’Ildefonso Falcones 9. La set, de Jo Nesbo 10. Mitja vida, de Care Santos

Summary: Amazon fa per primera vegada la llista dels llibres electrònics més venuts per Sant Jordi


MADRID, 6 (EUROPA PRESS) El secretari general d’Units Podem, Pablo Iglesias, ha dit aquest dijous que es critiquen les formes del portaveu adjunt d’ERC al Congrés, Gabriel Rufián, en la comissió d’investigació sobre el presumpte ús partidista del Ministeri de l’Interior en l’etapa de Jorge Fernández Díaz per “posar una cortina de fum” i “protegir” l’exdirigent del PP. En declaracions als periodistes als passadissos de la Cambra Baixa, Iglesias ha defensat que aquest dimecres “va quedar de manera evident” que Fernández Díaz “va mentir” en seu parlamentària i es va demostrar que “en aquest país, a les ordres d’aquest Ministeri, s’ha investigat l’oposició política”. “Això sí que és greu i una falta de decència, utilitzar el Ministeri de l’Interior per investigar rivals polítics”, ha reblat Iglesias, que, a continuació, ha defensat que l’actuació del diputat d’ERC, que ha estat criticada per altres partits, és “una qüestió completament secundària”. Al seu judici, “alguns només comenten l’actuació de Rufián per protegir el ministre”. “Crec que és mirar de posar una cortina de fum per protegir el ministre de l’Interior i em sembla molt greu”, ha criticat. “El que és greu és que el ministre de l’Interior mentís i ordenés investigar l’oposició; el que digui el senyor Rufián, miri, cortina de fum”, ha insistit. ALBERTO GARZÓN: “NO ÉS EL MEU ESTIL” Per la seva banda, el coordinador general d’IU i portaveu adjunt d’Units Podem, Alberto Garzón, ha reconegut que el de Rufián no és el seu “estil”, però ha deixat clar que respecta “les diferents formes en què es fa política”. “Cadascú és amo dels seus actes”, ha afirmat. Pel que es refereix a la intervenció de Fernández Díaz en la comissió, ha assenyalat que la seva “sensació” és que “ha mentit”, perquè hi ha “proves suficients” per pensar que en el seu Ministeri es van dur a terme les pràctiques que s’han denunciat. Mentrestant, el també diputat d’IU Ricardo Sixto ha subratllat que Fernández Díaz tindria “dret” a “negar l’evidència que el culpabilitza” davant un jutge, però “marca” quin va ser “el seu paper en un incident molt desgraciat” que “li hauria d’haver costat el càrrec fa molt de temps”. Sobre les formes de Rufián, el valencià ha apuntat que aquest diputat “utilitza un llenguatge que ja el caracteritza a la Cambra” i no creu que mereixi cap més comentari. “És prendre l’anècdota per categoria”, ha manifestat.

Summary: Iglesias diu que es critiquen les formes de Rufián per “posar una cortina de fum” i “protegir” Fernández Díaz


La Generalitat recorrerà la decisió del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC) de suspendre la denominació ‘Representant Permanent’ davant de la Unió Europea d’Amadeu Altafaj. EL TSJC ha emès una interlocutòria en aquest sentit en resposta al recurs de l’advocacia de l’estat contra el Decret 2/2015 de nomenament d’aquest càrrec, que des de fa més d’un any recau en Altafaj. Segons han confirmat fonts de la conselleria d’Exteriors a l’ACN, la interlocutòria acorda suspendre com a mesura cautelar l’ús de la denominació de ‘Representant Permanent’ però només es tracta d’una qüestió semàntica que no afecta ni a les funcions ni al càrrec que té assignat Alfataj. Fonts d’Exteriors han explicat que a Brussel·les els interlocutors d’Amadeu Altafaj tenen molt clar quin objectiu té el govern català, que és desenvolupar el mandat de les urnes. En aquest sentit, el delegat del govern a Brussel·les, Amadeu Altafaj, ha afirmat a través del seu compte personal de twitter: ‘Serem el que el poble de Catalunya decideixi que hem de ser’. ‘Cap tribunal ni govern espanyol decidirà el nostre futur. Som i serem’, ha reblat Altafaj. Serem el que el poble de Catalunya decideixi que hem de ser. Cap tribunal ni Govern espanyol decidirà el nostre futur. Som i serem. — Amadeu Altafaj (@aaltafaj) September 17, 2016

Summary: La Generalitat recorrerà la suspensió de la denominació ‘Representant Permanent’ davant de la UE d’Amadeu Altafaj


El sí a la independència guanyaria un referèndum unilateral amb un 66% dels vots, segons les dades del baròmetre del Centre d’Estudis d’Opinió (CEO). La participació seria altíssima, d’un 73,4%, quatre punts menys que a les eleccions del 27-S, quan van votar un 77,5% dels electors, però superior a totes les altres eleccions al Parlament de Catalunya. La dada de participació s’obté a partir de la suma dels partidaris de la independència (43,3%), els contraris (22,2%), els vots en blanc (6,2%) i el vot nul (1,2%). L’abstenció, els indecisos i els que no responen no s’hi compten, perquè no formarien part dels sufragis. Encara que un percentatge d’indecisos es decantés per alguna de les opcions, el resultat no canviaria significativament. Amb aquestes xifres, el resultat és que, entre els que diuen que anirien a votar al referèndum sense acord, un 59% dels enquestats votarien a favor de la independència i un 30% en contra, mentre que prop d’un 8% votarien en blanc o nul i encara hi hauria un 6% d’indecisos. Per traduir aquestes dades a vot de referèndum, caldria descomptar-ne els qui no saben encara què farien i els vots en blanc i nuls, i en resulta un 66,1% per cent de vots afirmatius contra un 33,9% per cent de vots negatius. Una participació altíssima El nou baròmetre mostra que un 73,7% dels votants és favorable a un referèndum, dels quals, un 50,4% està d’acord a fer-lo encara que no ho vulgui el govern espanyol. Però aquest 50,4% no serien els únics que participarien en un referèndum sense acord, sinó que el percentatge de la població que hi participaria, encara que de bon començament no fos partidari de la convocatòria, és molt superior. Concretament, a la pregunta de si es fes un referèndum per decidir la independència ‘convocat i organitzat per la Generalitat i sense acord del govern espanyol’, un 20,7% hi respon que s’abstindria d’anar a votar, però, en canvi, un 65,5% aniria a votar a favor o en contra, a més d’haver-hi un 8% que votaria en blanc o nul i un 6% d’indecisos. Entre els independentistes, gairebé tothom aniria a votar, però una de les dades que més es destaca és que una majoria de contraris a la independència també hi acudirien. És especialment important que més del 50% dels votants de totes les formacions unionistes participarien en el referèndum convocat per la Generalitat. De fet, entre els contraris a la independència, n’hi hauria més que anirien a votar que no pas que s’abstindrien. Per exemple, un 68,4% dels votants del PP anirien a votar: un 61,5% votaria en contra i un 7% en blanc. El 29,8% s’abstindrien. Entre els votants del PSC, un 60,7% també participarien en el referèndum –un 10% votaria sí la independència–, i un 33,6% s’abstindrien. En el cas de Catalunya Sí que es Pot, la participació en un referèndum unilateral pujaria fins al 73,4%, amb una majoria de favorables a la independència, i un 18,2% no votaria. És el partit que té més indecisos: un 8,4%. La voluntat de participar en un referèndum sense acord amb l’estat espanyol pren importància amb les dades de l’enquesta, perquè només un 17,6% dels ciutadans considera molt probable o bastant probable que el govern espanyol acabi oferint un acord acceptable per la majoria del Parlament de Catalunya. L’opció que arribi una oferta acceptable de l’estat també és vista amb escepticisme entre els votants de partits contraris al dret de decidir: Ciutadans (26,5%), PP (21%) i PSC (20,8%). Les diferencies respecte del baròmetre de GESOP de desembre és, principalment, que, a mesura que es van eliminant ‘terceres vies’, un percentatge més alt dels contraris a la independència semblen disposats a votar en el referèndum, tot i votar contra l’estat independent. Les dues possibilitats contraposades Fa uns quants mesos ja es preveia que els contraris a la independència només tenien dues maneres contraposades de capgirar el resultat. Una opció seria boicotar totalment el referèndum i aconseguir que aquesta acció desmobilitzés prou tots els votants perquè la participació fos molt baixa i, per tant, es qüestionés la legitimitat del referèndum. Els resultats del baròmetre semblen dificultar encara més la primera opció, car avui una majoria de votants de tots els partits tindrien intenció de votar i, per tant, se’ls hauria de convèncer perquè no hi anessin. No sembla senzill, encara menys quan els partits que voten ja han deixat clar que s’oposen al referèndum unilateral. A més, caldria afegir el 72% dels votants de CSQP que diuen ja ara que hi participarien, dels quals la meitat a favor de la independència. I només amb CSQP ja seria factible d’arribar a una participació del 60%. La segona opció seria acceptar l’envit i provar de mobilitzar tants partidaris del no com fos possible. Majoria partidària al referèndum Un 50,3% és partidari que el referèndum es convoqui per més que no ho vulgui l’estat espanyol, i un 23,3% respon que n’és favorable, però només si és acordat amb l’estat. Tan sols un 22,7% es declara contrari al referèndum. És destacable que pràcticament la meitat dels votants de Catalunya Sí que es Pot es declaren partidaris del referèndum sense acord amb l’estat espanyol: un 47,7% dels votants. A més, un 34,1% dels votants de CSQP votaria sí en un referèndum unilateral i un 27,6% en contra. Un 10% dels votants del PSC també votaria sí en el referèndum unilateral. La majoria independentista al parlament penja d’un fil D’una altra banda, Junts pel Sí guanyaria les eleccions amb 58-60 escons (entre 4 i 2 menys que no pas ara), però la majoria independentista al parlament, que és de 68 diputats, podria perillar tenint en compte que la CUP també baixaria fins a 8 diputats (en compte dels 10 actuals). Ciutadans es manté en segona posició, amb 20-21 diputats (ara en té 25), seguit de CSQP que n’obtindria 18-19; el PSC fóra quart, amb 15-16, i el PP n’obtindria 13. Suspens del govern espanyol El CEO també inclou una pregunta sobre la gestió del govern espanyol durant aquests darrers mesos. Només un 18,7% dels catalans aproven la gestió de l’executiu de Mariano Rajoy, mentre que un 80,4% el suspenen. A més, un 78,6% dels catalans veu poc probable o gens que el govern espanyol acabi oferint un acord acceptable per la majoria parlamentària de Catalunya.

Summary: El referèndum unilateral tindria una participació altíssima i el sí guanyaria amb un 66%


Som al despatx de la Unitat d’Atenció i Valoració a Afectats per Terrorisme (UAVAT). Una sala petita amb una gran taula. Fa calor i un ventilador ajuda com pot. En un pany de paret, hi ha mapes amb xinxetes vermelles: són les víctimes localitzades dels atemptats del 17-A. En la del costat, més llistes i un mapa de Catalunya que sembla més antic, amb xinxetes de colors subjectant desenes, centenars de paperets amb noms escrits a mà. Robert Manrique (Barcelona, 1962) endreça la taula. Hi ha uns quants mòbils, un telèfon fix, llibretes, documents. És dijous. D’aquí vuit dies s’acabarà el termini legal perquè les víctimes dels atemptats de fa un any puguin registrar-se al ministeri de l’Interior per ser reconegudes i indemnitzades. L’equip treballa contra rellotge. Són advocats, psicòlegs, forenses. Han tancat un conveni amb l’Ajuntament de Barcelona per a fer el seguiment de les víctimes que aniran a l’acte d’homenatge. Diu que hi assistiran moltes, del 17-A i d’atemptats que s’hi solidaritzen. Manrique ha estat fundador de l’UAVAT i n’és assessor. Abans va ser delegat de l’Associació de Víctimes del Terrorisme a Catalunya (1990-2003); fundador i president de l’Associació Catalana de Víctimes d’Organitzacions Terroristes (2003-2005) i després vice-president (2005-2007); i coordinador del Servei d’Informació i Orientació a Víctimes del Terrorisme entre el 2010 i el 2011. La seva vida va fer un tomb el 19 de juny de 1987 a l’Hipercor. Despatxava llibrets de llom darrere el taulell quan va esclatar la bomba. Anys després, li van reconèixer la incapacitat: amb les cures, li van inocular dos virus de l’hepatitis i no podia treballar com a carnisser. Ha dedicat la seva vida a ajudar les víctimes del terrorisme. N’ha cercades pertot arreu. Al començament, amb la guia telefònica. Ara no desconnecta el mòbil. Durant l’entrevista, rep desenes de missatges i unes quantes trucades. Només té un objectiu: que ningú més no hagi de passar per allò que ha passat ell. —On éreu el 17 d’agost de l’any passat? —A un poblet preciós que es diu Bagà, al Berguedà. Fa molts anys que hi pujo. Jugava un partit de tennis. Se sentia el timbre del mòbil. En l’intercanvi de pista, li vaig donar un cop d’ull. Tenia trenta-quatre trucades perdudes en deu minuts. Al cap d’una hora vaig arribar a Barcelona, abans que no la tanquessin. —Què us va passar pel cap? —Que aquesta gent no podia estar tan abandonada com ho hem estat alguns altres. Baixant, al cotxe, la ràdio parlava de la xifra de morts, de ferits. Vaig pensar: pot ser pitjor que a l’Hipercor. Era a la Rambla, a les cinc de la tarda! Hem de fer-hi alguna cosa per a ajudar. Primer de tot, baixar, donar un cop d’ull, anar als hospitals, atendre la premsa. Allò que he fet sempre després de l’atemptat de Sabadell de l’any 90. Aquell va ser el primer cop que vaig fer una mica d’assistència com a delegat de l’antiga AVT. —Ha millorat la preparació de l’administració? —No, aquesta és la queixa. És molt dur de dir. Sí que hi ha una legislació. El 1999, amb un petit grup de víctimes, amb els advocats i els psicòlegs que treballaven amb nosaltres, vam aconseguir una normativa dedicada únicament a víctimes del terrorisme. Malgrat tot, n’hi ha moltes que no en reben els drets. L’administració competent, que és el ministeri de l’Interior, no les cerca. És molt trist. —Per què no les cerca? —No ho sé, potser per manca d’empatia, per manca d’interès… Moltes víctimes em diuen que deu ser un tema econòmic. El 2014 vaig anar a Madrid amb un llistat de 280 víctimes de Catalunya que havia localitzades amb un estudi que vaig fer sobre el terrorisme. En duia el nom, el cognom, les sentències, la data de l’atemptat… Tot, menys l’adreça i el telèfon. Els vaig dir: ‘la informació per a contactar-los, la teniu vosaltres.’ Em van dir: ‘Saps què? Qui vulgui res que vingui a veure’ns.’ —Quant de temps vau trigar a recopilar tots aquests noms? —Va ser l’època que vaig fer de coordinador, amb la Sara Bosch, de l’antic Servei d’Informació i Orientació de Víctimes del Terrorisme. El va muntar la consellera Montserrat Tura. Va haver-hi un canvi polític, de govern, i malauradament van decidir de tancar l’oficina. El 2010, al desembre, el mateix dia que presentava l’estudi sobre aquestes víctimes, em van donar la notícia que es tancava el servei. Això et demostra la manca d’empatia de molta gent a l’administració que no s’adona de la problemàtica que genera un atemptat. La Generalitat volia fer aquesta tasca per cobrir les mancances de l’administració espanyola, que és qui té competències. Hi ha cent divuit afectats del 17-A per qui treballem. Hauríeu d’entrevistar algú del ministeri que sigui a Barcelona atenent-los. —No hi ha ningú. —Van tenir una oficina oberta del 22 al 29 d’agost de l’any passat, quan la gent enterrava els morts, els ferits intentaven sobreviure als hospitals i la gran majoria de testimonis presencials estaven amagats, plorant, descol·locats. L’oficina hauria d’estar oberta fins que no passa un any. Si no ho fa l’administració, ho hem de fer nosaltres. —Fundeu la UAVAT després dels atemptats del 17-A. —Al setembre, la Sara Bosch, el Domènec Cornudella, jo i l’Elisa Micciola vam baixar a Cambrils. Es parlava bastant de les víctimes a la Rambla, però, de Cambrils, ningú no en deia res. Vam parlar amb gent, amb la batllessa, i vam veure una manca d’assistència brutal. —De quina mena? Psicològica? —Psicològica, social… Què necessita una víctima del terrorisme o un afectat per un atemptat? La primera, informació. Quina culpa té un noi que treballa en un restaurant a Cambrils de no poder tornar a treballar? ‘Vaig veure allò que vaig veure, tinc molta por i no m’atreveixo a treballar aquelles hores.’ I aquell noi deixa de treballar. Però hi ha una causa. Els han localitzat? No. Algú se n’ha preocupat? No. L’1-O passa com passa. Fins al 30 de setembre m’arribaven, potser, vint-i-cinc notícies de terrorisme i després tres, dues, quatre. Continuem fent coses i al desembre em truca una companya vostra del Periódico que diu que té una amiga afectada a Cambrils amb una problemàtica social important d’abandonament, de manca d’informació. Anem a veure-la a ella i al seu company. Un senyor a qui van clavar un ganivet de punta a punta de la cara es queixa perquè no l’atén ningú… Et dius: ‘si un ferit greu que ha estat a punt de morir no l’atenen com cal, què deu passar amb la resta?’ El 17-A a la nit, una de les primeres trucades que rebo és de la Pilar Manjón. ‘Roberto, demà hi serem a les nou en punt del matí per a ajudar-vos. Us ho devem’. La ‘insolidària’ Catalunya va aportar cinquanta mil euros per a ajudar les víctimes de l’11-M. Ells són ara l’acusació popular en el cas del 17-A. Quan comencem a veure que hi ha desenes i desenes d’afectats, decidim de crear una unitat de professionals. —El fet que hi hagués tants estrangers a la Rambla ha complicat la recerca de víctimes? —Els consolats, les ambaixades, el ministeri d’Afers Estrangers i de l’Interior espanyols hi treballen. També atenem gent estrangera però ens hem centrat molt en la gent d’aquí. Suposem que els estrangers estan controlats. Cada país ha d’assessorar els seus ciutadans. —Hi deu haver una llista de ferits del 17-A. És fàcil de localitzar-los? —No… Per moltes raons. Per exemple, una senyora fuig de l’atemptat de la Rambla amb la mare i els fills. Apareixen en un ambulatori a l’Hospitalet i diu que vénen de la Rambla. ‘Què ha passat a la Rambla?’ No ho saben. Atropellament casual. Ara sabem que era un atemptat, però durant les primeres hores, no tothom ho sabia. —I tota aquesta gent no apareix en cap llista. —És clar. Parlem de ferits que poden tenir un tallet en un dit o un traumatisme cranioencefàlic i un trencament de pelvis. Si vas a un hospital i ingresses com a víctima d’atemptat terrorista, l’administració ja et té registrat. Però si hi posa ‘atropellament’ o ‘allau humana’ com a motiu de l’ingrés, no. —Us han proporcionat cap llista oficial? —No. Tenim la de víctimes mortals, perquè per desgràcia és indubtable. Les dels ferits varien. N’hi ha que parlen de noranta-dos, unes altres de cent tretze… Ara, amb el sumari obert, sí que tindrem accés, com a mínim, a la llista d’afectats. —Heu pogut llegir-la? —No encara. La tenen els advocats de l’11-M. No tenim temps material de localitzar-los a tots abans del dia 17. Solució: centrem-nos amb els qui ja hem trobat. Esperem que el ministeri modifiqui la legislació. I a partir del setembre o de l’octubre els cercarem. A més, el ministeri ja té accés al sumari. Els deu d’haver cercat. —Confieu que ampliaran el termini d’un any? O és una promesa del ministre de l’Interior feta en calent? —Confiem que sí. Com a víctima d’ETA fa anys que ho dic. Si no volem que els atemptats prescriguin, per què han de prescriure els drets de les víctimes dels atemptats? Això que és tan lògic, no hi ha hagut cap ministre que ho vegi. Per què? Si amplien el termini, arribarà gent d’atemptats de fa quaranta anys. Si els haguessin cercat quan tocava, no haurien d’indemnitzar-los ara amb interessos i els canvis de l’IPC. —La definició de què és una víctima també és molt restrictiva? —M’ho sé en castellà. ‘Es víctima del terrorismo toda aquella persona que sufre daño físico o psícofísiquico derivado de acción o acciones perpetradas por persona o personas integradas en grupo o banda armada o que intenten alterar gravemente la paz ciudadana.’ De danys psicofísics en pot tenir algú que vegi l’atemptat i li passi la furgoneta a dos pams de la cara. —Pot ser que les seqüeles psicològiques no surtin fins al cap de molt temps, oi? —Poden aparèixer en qualsevol moment. I què has de fer? Demanar la sol·licitud per si t’apareixen després? Això fem. Com una assegurança. —I els familiars de víctimes mortals que no són al lloc dels atemptats? Per exemple, la Nuri Manzanares i l’Enrique Vicente. Van perdre dos fills i la germana a l’Hipercor i no els han reconegut les seqüeles que tenen. —És… inhumà, immoral. Els diuen que no hi eren. Ho respon l’Enrique: si hi hagués estat, hauria mort. Hi ha professionals que fa anys que treballen amb víctimes que fan informes de cinquanta folis explicant per què aquella persona està afectada. Un exemple molt puntual. L’atemptat d’Ernest Lluch. El veí que entra al pàrquing i el troba. Si hagués estat jo, la primera cosa que hauria pensat és que aquest senyor ha tingut un infart i truco a l’ambulància. Quan veus que és mort, l’impacte és més fort. Quan saps que és mort per un atemptat d’ETA, i que és qui és, encara més. Com deu estar aquest senyor? No sé qui és. L’administració no ha de cercar-lo? Potser algun dia el trobarem i li diran que no és víctima perquè va ser allà després de l’atemptat. Però, com saben que, mentre ell era allà, no tenia algú al darrere amb una pistola dient-li ‘si et gires et mato’? Quan acaba l’atemptat de la Rambla? En la foto del nen australià, hi ha un senyor que demana ajuda. La furgoneta ja s’ha aturat, però l’atemptat s’ha acabat? No. Dins de la furgoneta hi podia haver un home amb un kalàixnikov o la furgoneta podia explotar. El ministeri et diu que ja havia acabat. Home, a què juguem aquí? Tot és delimitar. Després et diuen que les víctimes són prioritàries. —Viatgem en el temps. 19 de juny de 1987. Fèieu de carnisser a l’Hipercor. La tarda de l’atemptat no us tocava torn però vau substituir un company. —Tenia torn fix de matí. El dia abans, el company de la tarda em va demanar que l’hi canviés. Li vaig dir que sí. —Quan vau saber que havia estat un atemptat? —Quatre dies després. M’havien d’operar perquè hi havia perill d’amputar el braç. —No hi vèieu, estàveu cec… —Tenia el cap i la cara cremats. Però hi sentia bé. Camí de la sala d’operacions, vaig sentir una veu d’home. ‘Fills de puta! Una bomba a l’Hipercor!’ Fins aquell moment, pensava que havia estat la càmera frigorífica que havia explotat. En cap moment a l’UVI ni els metges ni les infermeres van parlar de l’atemptat. —Quant de temps vau estar a l’hospital? —Fins a final d’agost, a la Vall d’Hebron. Vaig tenir la baixa fins al desembre i vaig tornar a treballar. Ho vaig intentar. Tenia moltes ganes d’anar a treballar. M’hi divertia. Tenia vint-i-quatre anys. —Quan decidiu que us dedicareu a ajudar les víctimes? —Havia continuat fent feina a l’Hipercor. Era: operació, baixa, alta. Operació, baixa, alta. Quan algun periodista volia trobar una víctima, trucava a l’Hipercor i demanava per la carnisseria. ‘Robert? Sóc Carles Cuní.’ Real, eh? L’octubre del 89 va ser el judici. Un periodista que aleshores treballava al Observador em va trucar per demanar si hi aniria. —Vau ser de les poques víctimes que sabíeu que es feia i que hi vau anar. —N’érem tres. Com a testimonis, entre tantes víctimes mortals i ferits, van seleccionar per sorteig (cosa que mai no m’he cregut) dues víctimes. Una era filipina, cremada més greument que jo i que gairebé no parlava castellà, i que no hi va anar. L’altre era un senyor que, segons la sentència, es va curar al cap de dos dies sense seqüeles. De quin dolor pot parlar? En un raconet vaig veure un senyor plorant. En sortir li vaig demanar com estava. ‘Això és molt dur. Aquests cabrons van matar la meva dona i les meves nenes.’ Era Álvaro Cabrerizo. D’aquell dia i fins que no va morir, vam ser carn i ungla. Ha fet molt per les víctimes. Es mereixeria un homenatge. Era molt noble. Jo era la cara visible, ell el qui empenyia per darrere. Me l’estimava molt, me l’estimo encara. A l’Hipercor, un dia venia un orfe, un altre dia una vídua, o un ferit. En una llibreteta els anava apuntant. Vaig passar les dades als advocats, al Santi Montaner i al Juli de Miquel. El 89 arriba la sentència i em criden al despatx. Condemnats a set-cents quaranta anys de presó. Recordo haver dit: ‘Molt bé, tota la vida a la presó.’ La lliçó jurídica que em van fer la tinc gravada paraula a paraula. ‘M’esteu dient que gràcies al codi penal franquista del 1973, sortiran al cap de trenta anys i que, si es comporten, al cap de vint-i-tres?’ Ho havia entès bé. Em diuen que hem de cercar els ferits perquè hi havia una escletxa per a demanar la responsabilitat civil de l’estat espanyol. Fem-ho. —Tretze víctimes vau guanyar una demanda contra l’estat espanyol perquè no van desallotjar l’Hipercor després dels avisos de bomba. —Sí. I el gener del 1990 em truquen a casa. Era Juan Antonio Corredor, des de Madrid. M’havien vist en el judici a l’Audiència espanyola. Eren una associació de víctimes, l’AVT antiga, res a veure amb la del 2002 cap aquí. No tenien ningú a Catalunya. Hi va haver complicitat. Vaig anar a una reunió a Madrid. Volien obrir delegacions a les ‘regions d’Espanya’… Vaig aixecar la mà. Cercar les víctimes de l’Hipercor? Si ja ho faig! Deuen tenir contactes. Vaig pensar, si jo hagués mort, m’hauria agradat que algú fes alguna cosa per la meva dona i els nens. Com que sóc viu, ho faré jo. —Això és la cosa que encara us empeny a continuar? —Sí, i veure el mapa. Estàs aquí suant, treballant amb tot l’equip, i de cop i volta mires el mapa de víctimes i dius: ‘s’ha de fer.’ No saps mai què et trobaràs. Demà havíem d’acompanyar dues víctimes a la delegació a lliurar els papers i ara ja en són sis. Tot això és perquè aquell dia vaig aixecar la mà i vaig dir que ja ho feia jo. Que havia d’explicar lleis a la gent. Jo? Si sóc carnisser! S’havia de fer. Els de l’AVT em van passar la llista que tenien. Hi vaig veure atemptats del GRAPO, d’ETA anteriors al de l’Hipercor. Que han matat un policia a la plaça d’Espanya? Ni me n’havia assabentat. L’extrema-dreta. El Papus. A casa llegíem la revista, però no sabia per què l’havien tancada. L’òrfena del conserge del Papus era clienta meva a l’Hipercor! Et fa un canvi el cervell i et dius: ‘on he estat jo tots aquests anys?’ Hi havia terroristes matant gent i, la meva feina, quina era? La família, el Barça, el tennis, la feina, els amics. —Després de l’Hipercor, la gent escrivia missatges als panots de la Rambla. Després del 17-A, també. —Molta gent va signar a la Rambla perquè no podia a l’Hipercor. El tema del Corte Inglés va ser complicat llavors. El 94 vaig muntar unes taules per a recollir signatures per a modificar el codi penal franquista i no les vaig poder posar a l’Hipercor. No em van deixar. La Rambla és emblemàtica, és Barcelona. —Quan es parla de l’acte del dia 17 i el debat públic se centra en si vindrà el rei, què en penseu? —Diré allò que em diuen totes les víctimes amb qui he parlat. Per un dia, que deixin de tocar la pera els polítics. Que el dia 16 es barallin fins a les dotze de la ni i que el 18 hi tornin. Però el 17 no. No pot ser. —Els actes d’homenatge a les víctimes, sobretot les d’ETA, sempre han estat molt polititzats. —Per alguns partits. I hi ha hagut sectors de víctimes que han acceptat aquest joc. Jo mai. Hi ha gent a qui encantava de fer-se la foto amb el polític preferit. El president de l’associació tal, que avisi que es fa la foto a títol personal o que demani a les víctimes si hi estan d’acord. Doncs ni una cosa ni l’altra. El mateix dia que Cristina Cifuentes dimitia una associació de víctimes li lliurava un premi a la dignitat. Que la presidenta de la Fundació de Víctimes del Terrorisme sigui diputada del PP, es fa estrany. Totes dues coses no poden ser. —Quina relació teniu amb l’ACVOT? —Cap. D’ençà que me’n vaig anar el 2009 no n’he rebut ni una trucada. Moltes víctimes tampoc. Em sap greu, però no en tinc cap. No m’agradaven els canvis que hi veia. Hi som per a assistir la gent, no per a sortir a la foto, ni a la tele, ni per a posar-nos una medalla. —Els interessos polítics també han fet que hi hagi víctimes de primera i de segona? —I de la lliga de campions i de regional. Ja el primer dia que vaig ser víctima ho vaig veure. Era a la UVI. No som catòlics. El cardenal va venir de nit a veure els ferits, però, com que la premsa ja havia marxat, va dir que vindria l’endemà. No he rebut mai ni una sola carta de cap ministre de l’Interior. —Quan us heu reunit és perquè ho heu demanat, doncs. —Evidentment. —El 2012 vau acceptar d’entrevistar-vos a la presó amb Rafael Caride, autor de l’atemptat de l’Hipercor. —Hi ha algun impresentable que diu que jo vaig demanar la visita. No és cert. Abans em van demanar si podia rebre una carta seva. —Allò contribuïa al procés de pau? Ho vau fer per això? —Sí, i perquè a més a més, ara ja es pot dir, era una manera d’obtenir informació. Quan em van trucar de Lokarri i després del govern espanyol era abans de l’alto el foc definitiu d’ETA de l’octubre del 2011. Però vaig a veure’l després. Li volia demanar si anava seriosament o si hi hauria una escissió. La resposta va ser que no hi havia marxa enrere. Era una qüestió de mesos o d’anys. Abans en vaig parlar amb víctimes. Portava un guió mental de preguntes. —Vau trobar-hi cap resposta? —Li volia fer una primera pregunta. Ell abaixava el cap i no em mirava. Si la resposta era coherent, faria la segona. Si no, m’aixecaria i me n’aniria. La primera pregunta va ser per què un gallec com ell, un palentí com Troitiño, i una navarresa com Ernaga van anar a matar gent a Catalunya per ordre d’un basc que vivia a França. Va respondre durant vint minuts. De bon principi va reconèixer que s’havia equivocat, que va ser un error, que va destrossar moltes vides. No li vaig donar la mà. No és un tema d’educació, és de dignitat. No puc donar-li la mà a un home condemnat per vint-i-quatre morts, a banda dels ferits com jo, i l’endemà trobar-me la dona o el fill d’un mort a l’Hipercor i donar-la-hi. —Ell no us va demanar perdó però, en un comunicat, ETA sí que ho va fer a les víctimes que no van tenir una participació directa en el conflicte. L’heu acceptat? —L’he acceptat per la part que em toca, però evidentment no m’agrada el plantejament d’aquell redactat. A unes sí a unes altres no? He vist tant patiment, tantes agulles als mapes i tantes situacions diferents… Aquesta gent mereix el mateix perdó que m’han demanat a mi. Jo sóc una víctima civil. És curiós que fa temps es va fundar una associació de cossos i forces de seguretat víctimes del terrorisme. Ningú no parla que divideixen les víctimes. Fem-ne una reflexió. —Quan Santi Potros surt de la presó, què penseu? —Em fa mal que un assassí de quaranta persones surti al carrer, però la llei diu que ha de ser fora. Allò que m’emprenya és que s’utilitzi per a fer política; que Pablo Casado digui que l’acostament dels etarres és un pagament al PNB quan el PP en va acostar cent cinquanta. La gent té memòria. Els atemptats anteriors al 1995 es van jutjar amb el codi penal franquista del 73. Que se’n vagin al Valle del Caídos abans que desaparegui (tant de bo!) a picar a la llosa: ‘Escolta, Paco, explica’m aquella llei que vàreu fer.’ O que els ho demanin als ministres que restin d’aquella època. El 95 vam aconseguir de modificar la llei perquè fossin trenta anys sense beneficis. La pena d’alguns és menys d’un any per mort. Però el terrorista que mata una persona també en compleix trenta. Tinc molt clar que la justícia és una cosa i la legalitat una altra. —Confieu que algun dia es farà justícia amb totes les víctimes? —De l’Hipercor, me’n falten dues per a trobar. Entre les localitzades, hi ha un grup de trenta-tres a qui els van dir el 1997 que estaven fora de termini. Però el 2003 hi va haver un altre judici contra Rafael Caride i Santi Potros per aquests atemptats. Per què els diuen aleshores que són fora de termini? Espero que sí que es faci justícia. Justícia seria que les persones de la llista de dues-centes vuitanta siguin localitzades i reconegudes. Ara ja en són 277. —No us aturareu fins a aconseguir-ho? —No. Ho tinc clar. Ara tinc els del 17-A a les mans. Però, qui em diu a mi que un dia no sonarà el telèfon i serà un d’ells? —Algun cop heu pensat què hauria estat de la vostra vida si no haguéssiu estat aquella tarda a l’Hipercor? —Cada dia. M’encanten els mercats. Hauria continuat a la carnisseria. M’agradava molt la meva feina. Si em diguessin ara que puc tornar enrere, al 18 de juny de 87, em tornaria a canviar el torn per fer allò que he fet per tanta gent. Però voldria treballar de carnisser de sis a dues, i a les tardes em dedicaria a això. Ho tinc claríssim. Estic fent un llibre. Un compendi de la feina feta. El títol és Cambio de turno.

Summary: Robert Manrique: ‘Si a un ferit que ha estat a punt de morir no l’atenen com cal, què passa amb la resta?’


VilaWeb s’afegeix a l’aturada de país que entitats i sindicats han impulsat per a demà. Per això aturarem l’activitat durant vint-i-quatre hores, fins a les dotze de la nit, i només informarem de tot allò que passi durant la mobilització convocada. A conseqüència de l’aturada, avui no us farem arribar l’edició de demà de VilaWeb Paper. L’edició de dijous l’enviarem durant els primers minuts del dia, passada la mitjanit, quan l’aturada ja s’hagi acabat. Més informació Guia informativa sobre l’aturada de país del 8-N

Summary: VilaWeb s’afegeix a la vaga del 8-N


Les accions de protesta contra la reforma de les pensions que impulsa el govern d’Emanuel Macron continuen. Aquesta matinada, a Perpinyà, més d’un miler de clients de la companyia elèctrica EDF es van trobar sense corrent, al sector d’Agrosud, al Mega Castellet i al camí de la Fossella. Ahir unes cinc mil cases s’havien quedat sense electricitat per un tall reivindicat per la CGT Energia, que tenia per objectiu deixar a les fosques els sectors del mercat de Sant Carles i la Prefectura. Amb aquesta acció volien protestar contra les grans empreses i els serveis de l’estat francès, dins les mobilitzacions contra la reforma de les pensions. La CGT ha confirmat que era un acte intencionat però que no pretenia castigar els particulars. L’empresa Enedis ha denunciat un acte de sabotatge i s’ha obert una investigació interna per identificar els responsables de l’acció. L’empresa presentarà una queixa a la policia per aquests fets.

Summary: La CGT reivindica els talls de llum a Perpinyà com a protesta contra Macron


Tres amics i un pis d’estudiants al barri Gòtic. Desordre i una vida entre el menjador i el carrer. Així va néixer la primera versió de Txarangö. Amb dièresi, sí. Idees juvenils. La plaça de George Orwell era el seu laboratori. Barrejaven sons, llengües i coneixences. Un racó de Barcelona que de nit perd la literatura i esdevé la plaça del tripi. Moltes històries, poca llum i més notes de les que es podrien dibuixar en una partitura. De tot plegat ja fa una dècada. YouTube n’és testimoni. Els metalls, el ritme, l’estètica clown, la veu d’Alguer Miquel i les paraules esfilagarsades… Els símptomes es començaven a manifestar. Pels camins de la música es troben amb Manu Chao, Che Sudaka i la Pegatina. Absorbeixen i aprenen. Tasten per primera vegada els escenaris i les rondes. Deixen constància de la seva existència, i de la dièresi, en una maqueta/àlbum anomenat Conjuro (2008). El castellà i el català hi conviuen com ho fan les ganes de festa i les lletres socials. Lluny del sud, n’és un exemple. La banda s’abraça al reggae, l’ska… Macaco també hi treu el cap. I Txarangö mor, com si només fos un tret de fogueig… Un crit enèrgic que necessitava saciar-se. Els tres amics se separen, artísticament. Dos anys de silenci. El 2010, Alguer Miquel, Marcel ‘Tito’ Lázara i Sergi ‘Hipi’ Carbonell es retroben. Perden la dièresi: Txarango. La família guanya dues cares, una bateria i un baix. El grup s’autoedita Welcome to Clownia que conté dues cançons: ‘Nits amb Txarango’ i ‘Vola’. El grup apel·la a un món oníric, on convergeixen tots els artistes i les seves influències. Són moments per a recordar l’adolescència, quan es raspaven les mans i es gastaven la veu en tarimes de festes majors. Concerts en placetes o descampats d’Osona, el Berguedà i el Ripollès. Canyes, gots de plàstic i altaveus que ho distorcen tot. Dins meu crida Una veu rebel Crida! Dins meu crida Obre la nit Obre la mar! Aquesta veu rebel es presenta en públic una nit d’hivern a Ripoll. Txarango atrapa. El tòpic de ‘la força del directe’, la bola es fa grossa. Un any després, encara sense àlbum, fa una cinquantena de concerts i visiten els primers festivals. El fenomen és imparable. El 2012 enregistren Benvinguts al llarg viatge, un àlbum que ofereixen gratuïtament a la seva pàgina web. 5.000 persones se’l descarreguen en només 24 hores. Per les cançons, hi desfilen la Pegatina, Bongo Botrako o Cesk Freixes. I tanmateix, la banda no signa amb cap discogràfica fins poc abans d’estrenar-se a la sala Apolo. El ‘llarg viatge’ es precipita i TV3 fa servir Amagada primavera per a la falca publicitària de Sant Jordi. Que avui pels carrers de Barcelona He vist maldestres traficants Canviar llibres per roses de tant en tant Habituals dels festivals, s’estrenen al Mercat de la Música Viva de Vic i exploren les audiències de França i Bèlgica. Amb el segon disc, Som Riu (2014) —també ofert de manera gratuïta a la seva web—, el grup impulsa el festival Clownia. Durant uns quants dies, les parades i les tendes pinten de colors els prats de la rodalia Sant Joan de les Abadesses. S’hi barregen música, circ i més disciplines artístiques en un ambient que convida a la reflexió i a prendre consciència política. La banda esbotza totes les fronteres. Toquen a Nova York, Japó, Xina… A més, fan visites amb un alt contingut emocional i polític a Palestina, Melilla o Casamance (regió independentista del sud de Senegal), on apadrinen un centre cultural. ‘La música ens acosta a les persones d’una manera bestial. Hem tingut experiències al·lucinants. Normalment, en molts altres camps de la humanitat, per dir-ho així, la diferència ens separa. I en la música és totalment al contrari’, explica Alguer Miquel en una entrevista a VilaWeb. El grup s’esprem anímicament i musicalment. El 2015, Marcel ‘Tito’ Lázara abandona Txarango per cercar nous horitzons. Exhausts, els músics fan un recés. ‘Hem d’aturar-nos perquè la ressaca del segon disc no caigui sobre el tercer’, diuen. Però les bèsties de circ no porten la calma dins les venes… Esclata la crisi dels refugiats i Txarango visita Idomeni (nord de Grècia) i s’involucra en el projecte Eko, un camp autogestionat al marge de les autoritats. ‘Som aquí per a canviar el món, i si no podem, almenys fer les revolucions possibles’, expliquen en una altra entrevista a VilaWeb. Dels viatges i experiències neix el tercer àlbum: El cor de la terra (2017). Novament es pot escoltar sencer de manera gratuïta. Txarango s’obre discursivament i narren el canvi de xip que han fet emocionalment. Les cançons tenen rastres de les seves passes pel món àrab i l’Àfrica negra. A la recerca d’aquest cor els acompanyen veus com Macaco, Pau Donés i The Cat Empire. Tres anys sense material nou han suscitat un interès inaudit. El març passat van concentrar milers de persones al centre de Girona en el festival Strenes. Des d’un terrat, flanquejats per la catedral i les aigües magres de l’Onyar, el grup va demostrar que no han perdut la fórmula per a fer bellugar el públic. ‘Una lluna a l’aigua’, n’és un exemple. Ací podeu veure una imatge del concert. Vine’m a buscar, vine a robar-me l’aire, Vine aquí, balla amb mi, Balla com una lluna a l’aigua Aquesta nit ho tornaran a demostrar al festival Cruïlla de Barcelona, on, per si fos poc, tornaran a actuar demà. Com diu la lletra: ‘Crema Barcelona i la llum ens mira, quan la nit delira a la ciutat.’

Summary: Txarango, la revolució que et convida a ballar


Aquesta setmana arriba a les llibreries una novetat de l’editorial Raig Verd, ben allunyada de les darreres obres que ha publicat aquest segell. ‘No tinc paraules‘ és una sàtira entorn de la farsa dels premis literaris. L’obra, traduïda per Yannick Garcia, parteix d’un premi literari inventat, l’Elisi, que ha de triar el millor llibre de l’any. Per això, el jurat d’aquest premi s’ha de llegir centenars d’obres. Al mateix temps, una colla d’escriptors estan desesperats per captar l’atenció d’aquest jurat: la brillant escriptora i trencacors Katherine Burns, el novel·lista debutant malalt d’amor Sam Black i en Sonny, convençut que ‘L’elefant morat’ –el seu ‘magnum opus’– arrasarà el món literari com un huracà. ‘No tinc paraules’ tracta d’algunes qüestions profundes sobre el paper de l’art en una cultura obsessionada per la celebritat, i es pregunta com podem esperar a reconèixer el talent real quan tothom té interessos personals. Segons que explica l’editora de la novel·la, Laura Huerga: ‘No tinc paraules és una novel·la divertida i enginyosa que ens descobreix (una part de) la farsa dels premis literaris: qui hi ha al darrere? Quins interessos s’amaguen en la creació d’un premi? Com es decideix qui es premia? St Aubyn no fa un estudi ni pretén demostrar res, però ens obre finestres perquè ens fem preguntes. L’objectiu de la seva novel·la és arribar al tret executor del reconeixement de l’art i fer-ho amb humor. Un humor intel·ligent que més d’una vegada et fa pensar que exagera, però que, al mateix temps, desperta la llavor de la sospita i t’inunda la certesa que la realitat sempre supera la ficció.’ Continua: ‘Us creieu els premis literaris? Penseu que el seu objectiu és només la glorificació de l’art i el reconeixement dels millors escriptors que existeixen? És possible que es cometin injustícies perquè l’objectiu final no és tan sincer? Són els premis literaris necessaris per destacar les obres genials de la resta? És tan important la celebritat que no podem reconèixer el talent real? L’àmbit literari és una cara més de la nostra societat hiperconsumista que, desbordada per la sobreoferta, ja no sap com decidir què vol i es deixa endur per les estrelles?’ I conclou Huerga: ‘Amb una intel·ligent (i atureu-vos un moment en això, perquè és ben veritat) i voraç traducció de Yannick Garcia, St Aubyn ens desafia i ens planteja una novel·la amb uns personatges molt ben definits que ben bé es podrien considerar els arquetips de l’ofici editorial, com a mínim, des de la sàtira que ell proposa. St Aubyn planteja preguntes ben serioses per a un llibre d’aparença lleugera. Us hi deixareu endur? Si ho feu, no ho dubteu, us ho passareu molt bé.’ L’autor, Edward St Aubyn, va néixer a Londres l’any 1960. Graduat a la Universitat d’Oxford, és l’autor de vuit novel·les, de les quals ‘Mother’s Milk’ fou finalista del Man Booker Prize l’any 2006, i guanyà, l’any 2007, el Prix Femina Etranger i el premi literari del South Bank Show. La seva primera novel·la, ‘Never Mind’ (1992) fou guardonada amb el Betty Trask. Aquesta novel·la, juntament amb ‘Bad News’ (1992) i ‘Some Hope’ (1994) van esdevenir una trilogia, actualment publicada sota el títol col·lectiu ‘Some Hope’. Entre les seves altres obres de ficció s’inclouen ‘On the Edge’ (1998), finalista del Guardian Fiction Prize, i ‘Lost for Words’ (‘No tinc paraules’, 2014), guanyadora del Bollinger Everyman Wodehouse Prize 2014.

Summary: Arriba ’No tinc paraules’, novel·la àcida sobre la farsa dels premis literaris


Rondava l’any 1995 quan el barri del Pi va recuperar les Festes de Sant Josep Oriol, dedicades al sant barceloní que va viure a cavall dels segles XVII i XVIII. Enguany, les celebracions arriben al primer quart de segle des que un grup de veïns i comerciants, dirigits pels Gegants del Pi, es van decidir a omplir els carrers de festa. Els Atracaments del gegant Perot lo lladre Per celebrar-ho, l’Associació d’Amics dels Gegants del Pi ha programat una exposició commemorativa a la Casa dels Entremesos. La mostra s’inaugurarà el dimecres 4 de març a les 20 h i es podrà visitar fins al diumenge 3 de maig. L’exposició ‘El Pi en festes. 25 anys de la recuperació de les Festes de Sant Josep Oriol’ repassa la història de les festes a través dels diferents actes que es programen any rere any, i que esdevenen el protocol festiu del barri del Pi. De tota la mostra en destaca el primer estudi històric de les Festes de Sant Josep Oriol, que treu a la llum una dada poc coneguda fins ara. Llegiu tot l’article aquí. Els Gegants originals del Pi (Elisenda i Mustafà), datats del 1807.

Summary: Les Festes de Sant Josep Oriol de Barcelona arriben als 25 anys amb un llibre i una exposició


Mercè Conesa (Terrassa, 1968) és des de la setmana passada la presidenta de la Diputació de Barcelona. És la primera dona que presideix la institució, nascuda el 1812. Han calgut, doncs, més de dos segles per a tenir una dona presidenta. Després del 27-S la diputació pot ser una institució clau, perquè pot fornir a la hisenda catalana els recaptadors d’imposts que necessitarà. En aquesta entrevista Conesa parla de la Diputació de Barcelona, però també de Sant Cugat, ciutat d’on és batllessa des de l’any 2010. Llicenciada en dret (UAB) i amb màster a ESADE, Conesa ens rep a l’imponent ajuntament de la segona ciutat de Catalunya en renda per cap. Molt amable, acabem parlant de com veu ella CDC, el seu partit, d’aquí a deu anys. Perquè Conesa només té quaranta-set anys. Ni això. Els farà l’endemà passat de la Diada. —La hisenda catalana es farà a través de les diputacions? —Ho portem dins els eixos del mandat. Serem continuistes, perquè les quatre diputacions ja havien signat un conveni amb la Generalitat de Catalunya. Farem una feina de continuació. I d’ajudar a estructurar la hisenda pròpia. —Per què és clau en la hisenda la diputació? —Hi ha un seguit d’imposts que els ajuntaments cobren, però la gestió l’hem delegat a la diputació. Els cobra la diputació. La diputació ja té una hisenda pròpia, un organisme autònom de gestió tributària. Com que aquesta estructura ja existeix, hi ha experiència i expertesa, que es pot exportar després a l’Agència Tributària. La Diputació de Barcelona té 4.000 treballadors i oficines de recaptació a molts ajuntaments del país. —En el cas de la policia, es van acceptar guàrdies civils. La hisenda catalana seguiria el mateix model? —En aquest moment qui porta tot el projecte d’hisenda pròpia és Joan Iglesias, una persona que ha estat molts anys a l’agència tributària espanyola. No hem de tancar cap porta. Pot haver-hi moltes persones que han treballat a l’agència espanyola, però que com a catalans tinguin aquesta voluntat. —Teniu un pla de recaptació d’imposts? —Acabo d’aterrar i no et puc assegurar si hi ha cap pla per etapes. Sí que hi ha clarament un full de ruta i documents que alineen aquesta transició. Documents referendats pel Parlament de Catalunya. I en què nosaltres hem d’anar alineant les nostres estructures. —Si som independents, eliminarem les diputacions? —S’han de transformar en vegueries. Canviar el nom de diputació a vegueria. Tindrem el perfil propi que ja teníem. I el capital humà i patrimonial, com l’Arxiu Tarradellas, i de coneixement de la diputació seria utilitzat. —Primera dona que presideix la diputació. —Aquest darrer mandat era a la vice-presidència, a l’àrea d’atenció a les persones. Vam iniciar el pla d’igualtat. Vam fer una diagnosi: a la diputació som 60% de dones i 40% d’homes. Però en els càrrecs de comandament, i la divisió política, aquí perdem per golejada. Sempre hi ha majoria d’homes. Hem d’anar equilibrant la representació política. —Sou batllessa de Sant Cugat. Convergència hi ha passat de quinze regidors a onze. Per què? —Per molts factors. Els quinze regidors que teníem eren fruit d’una situació extraordinària. L’any 2010 teníem el 46% del vot. Hem de ser realistes, i nosaltres sabíem que seria molt difícil d’aguantar aquest resultat en aquest context de canvis polítics tan importants i amb més formacions polítiques que es presentaven. Ara, continuem tenint el 36% del vot, a molta diferència del segon partit, la CUP, i ens hem guanyat l’opció de governar. Nosaltres aquí, anem a totes. —A la segona ciutat a Catalunya per renda per càpita, la CUP és segona força. —Sant Cugat és una ciutat molt jove. La mitjana d’edat és de 36 anys i mig. Tenim un 22% de la població menor de 18 anys. Entre els 18 i els 35 deu haver-hi un percentatge elevadíssim de persones que ni recorden la transició, i parteixen d’uns paràmetres i bases molt diferents. Hi ha molta voluntat de presència en la presa de decisions, molta més reivindicació, el vot cada quatre anys i prou ja no val. Tot això fa que forces com la CUP siguin molt acceptades. També hem de dir que a Sant Cugat la CUP ho ha fet bé. Jo sempre ho dic. I ens hem entès en moltes coses. —Quin índex de desocupació té Sant Cugat? —Tenim 50.000 llocs de feina, i la població activa és de 45.000. Si fos automàtic, que la gent treballa on viu, ens en sobrarien cinc mil. Però això no va així, la gent es mou, etc. Sobre la desocupació, n’estem satisfets, perquè s’ha reduït de manera significativa: en tenim un 7,58%. Seria important que la dada es consolidés, i no fos cíclica. Si podem mantenir aquestes quotes garantim el futur de la gent. De tota manera, hi ha unes 3.000 persones en situació d’atur que no se’n surten. I per exemple, una de les línies en què ens hem posat d’acord amb la CUP és el treball cooperatiu. Som el primer municipi a fer un conveni amb les cooperatives catalanes. —Com us imagineu Convergència d’aquí a deu anys? —Convergència va començar com un moviment basat en la catalanitat, però també en un progrés de país. I fins i tot amb una posició de centre-esquerra. Quan veiem les bases de constitució de l’any 1974, ens adonem que no era un partit com és ara, sinó un moviment de persones que pensaven de maneres diferents però amb punts en comú: l’estat del benestar del nord d’Europa, referents com Olof Palme, el catalanisme polític. Nosaltres hem evolucionat molt, i ara no podem ser aliens als moviments del carrer. En el moment que veiem que no podem connectar amb la gent amb qui havíem connectat tota la vida, és el moment de veure que ens equivoquem. Hem de poder connectar amb la classe mitjana, treballadora, preocupada pel seu entorn i que vol un país lliure. Aquesta ha estat la nostra posició de fa molts anys. Prat de la Riba, els anys de democràcia. Com veig Convergència? Retornant a ser un moviment. No deixarà de ser un partit: es posicionarà en un estat independent i sempre al centre de les polítiques socials. —Seria centre-esquerra? —Com creieu que se situa políticament la ciutadania de Sant Cugat quan fan enquestes? Al centre-esquerra. És així. Aquí ningú no es vol considerar de dretes. Crec que la posició de centre és molt bona posició. Et permet molt bona perspectiva i de joc. Això no vol dir que tu, essent moderat, no puguis ser clar i contundent en qüestions de política social. —A Convergència teniu l’ala liberal. Tindreu un diàleg. —L’hem de tenir i el tindrem. I veurem com s’orienta això. —Anireu a llistes el 27-S? —No ho crec. Jo ja faig d’alcaldessa i presidenta de Diputació. El meu itinerari és aquest i n’estic molt contenta.

Summary: Mercè Conesa: ‘Aquí ningú no es vol considerar de dretes’


Josep Alay (1966) és un acadèmic de carrera brillant que s’ha convertit en el director de l’Oficina del President Puigdemont. En aquesta entrevista parla del seu increïble expedient acadèmic (parla més de deu llengües, té tres doctorats: en física, història i ciències i és un dels grans experts en món tibetà) però també descriu els seus darrers mesos, ben intensos. Alay és un dels homes que anava dins el cotxe de Puigdemont quan va ser detingut a Alemanya. Rep VilaWeb al seu despatx de la Generalitat i explica com ha estat la seva vida, com són els seus lligams amb Puigdemont i com serà el seu futur. —Qui eren els pares de l’Alay? —Mon pare va morir a vuitanta-un anys. Juliol del 2009. És una de les coses que més greu m’ha sabut: que els grans no hagin pogut veure-ho, tot això, i que se n’anessin amb la imatge d’un gairebé impossible. El meu pare era director d’una petita empresa, fill del carrer Nou de la Rambla. I ma mare de Sant Gervasi. Tots dos es van trobar a Gràcia, on vaig néixer jo. Nosaltres som tres germans i jo sóc el petit. El gran va fer arqueologia i el mitjà és músic. Aquest, no el coneixies, però l’hauràs sentit: anuncis, sèries de televisió. I el més famós són Els Segadors que toquen amb estil de polca polonesa al programa ‘Polònia’. Molt diferents tots tres. El meu germà gran es va dedicar al món de les assegurances. ‘Investigació forense’, que diuen en l’arqueologia, per mirar de trobar els espoliadors, els qui rebenten els jaciments. I això es fa amb la policia i els Mossos d’Esquadra. Ara ja és jubilat. —Explicar la vostra carrera acadèmica no serà fàcil. —Comença amb la llicenciatura de Física a Barcelona. I en aquella època, per continuar la teva carrera acadèmica la millor cosa que podies fer era anar-te’n d’aquí. I sobretot en ciències. I me’n vaig anar a Bèlgica, precisament. A Flandes. A Lovaina. A la Universitat Catòlica de Lovaina. A l’institut IMEC, que continua essent un dels instituts punters de recerca en tecnologia i microelectrònica. Allà em vaig dedicar a allò meu: física de superfícies. I vaig acabar el doctorat a Lovaina. El vaig presentar en anglès i neerlandès. I vaig tenir una oferta que no vaig poder rebutjar: anar-me’n al Japó. Era anar a un món diferent. Aquesta estada és important. Hi vaig com a doctor en Física per continuar la recerca en els laboratoris del costat de la universitat d’Hiroshima. Me’n vaig al sud. Ara, sí que és cert que una de les meves grans passions han estat les llengües. Des del principi. —Quantes en parleu? —Difícil de calcular. Jo no parlo igual l’hebreu que l’italià. L’anglès que el rus. El japonès que el tibetà. Tens gradacions. Algunes d’aquestes llengües que jo he estudiat són mortes. No les parles. Les llegeixes. —Però digueu una xifra. Més o menys. Quantes en diríeu? —En diria unes deu: Català, castellà, anglès, francès, alemany, japonès. Neerlandès, italià, tibetà, hebreu. —I més llengües que sapigueu, potser no tan bé? —Rus, àrab, siríac. I mongol. Perquè la meva entrada al Tibet és des de Mongòlia. Mongòlia i el Tibet són dues cultures germanes. Aquesta atracció no em ve pel vessant religiós o espiritual. La meva tesi doctoral és més sobre una religió que és precisament la minoritària del Tibet. Que és l’antiga, la religió bon, que no és la budista. Jo hi entro més per com entenen ells la vida. Una forma de vida nòmada. Lliure. Aquí és on enllaça amb el meu recorregut. A la Universitat d’Hiroshima, al departament de filologia índia hi ha un gran especialista en llengua tibetana clàssica. I és qui me l’ensenya i em dóna els elements per a fer-ne la meva recerca entre Barcelona i el Tibet. Ho he fet durant anys. —I del Japó a Barcelona. —On torno a treballar com a físic a la universitat. I després vaig voler ordenar acadèmicament els coneixements de filologia i per això, amb més de trenta anys, començo a estudiar filologia semítica. I a banda vaig fer el doctorat en història, però molt filològica. Era el repàs d’una biografia del monjo Khyung Sprul Rin Po Txe. En fi, va arribar un moment que el vice-rector Màrius Rubiralta es va adonar que aquí mancaven temes d’Àsia a la Universitat de Barcelona i vam crear un petit centre de recerca molt modest, que és l’Observatori del Tibet i de l’Àsia Central. I llavors, et parlo de fa deu quinze anys, començo a fer classes d’història de l’Àsia. I encara ara. —Encara ara? —Sí. Encara ara. Aquest any ha estat el pitjor, pobres, entre detencions. Han estat molt comprensius. —He llegit que sou el primer traductor d’un text del tibetà al català. —M’atreveixo a dir que de poesia tibetana sí. Són les poesies d’amor del sisè Dalai lama. L’actual n’és el catorzè. Personatge molt popular en l’imaginari tibetà. I considerat un dels millors poetes. —Com és que sou tan amic de Carles Puigdemont? Com és que l’acompanyeu a tots aquests viatges? —De la part privada d’aquest tema, prefereixo no donar-ne detalls. Només dic que ens coneixíem i que hi ha un moment que hi ha un compromís per part meva quan es veu obligat a exiliar-se. Em comprometo a donar-li tot el suport possible, però hi ha un moment que no pot ser només de paraula, quan arriba a Flandes i a Bèlgica, pels anys que jo hi vaig viure, gairebé cinc. Jo hi tenia certa familiaritat. I és obvi que amb la meva biografia, encara que no m’he dedicat a la política, sí que internacionalment tinc una mica de coneixement. No solament d’Àsia. I llavors, suposo, per confiança personal, comencem a fer coses junts. —Hi havia gent que us veia i deia: ‘què fa l’Alay viatjant amb Puigdemont?’ —La meva feina és ser discret. I continua essent així. Però hi ha un moment que aquesta discreció es trenca, i no per voluntat pròpia. Me la trenquen. Passa a Dinamarca quan un energumen apareix amb una bandera espanyola i vol obligar al president a fer-li un petó mentre la xicota ho enregistra amb un vídeo. I allà se’m veu al costat del president Puigdemont. És la primera vegada que jo aparec. —I què ens en dieu, dels contactes discrets de Puigdemont aquests mesos? No devia ser fàcil. —No era fàcil. Sempre s’ha intentat fer amb la màxima discreció per no posar a ningú en cap compromís. Però hem parlat amb polítics de tot l’espectre. De tot l’espectre. I ho he dir, hi ha un punt que m’entristeix. —Quin? —L’esquerra alternativa a Puigdemont el rep molt bé a Europa. I aquí… A Europa el tenen com un dels lluitadors per la llibertat. Així el defineixen, per exemple, els de Die Linke, però també la coalició roja-verda a Dinamarca, i a Finlàndia igual. Probablement la política amb més futur de Finlàndia, una noia molt jove, que és la qui porta l’aliança verda-esquerra alternativa, s’ha reunit amb el president Puigdemont, hi ha dinat. Per a tots ells, ell representa un desafiament a l’Europa antiga dels funcionaris, encarcerada, aquella que no és capaç de veure en el moviment català un moviment popular, no populista, i democràtic, que intenta trencar els estereotips de l’Europa dels estats. I amb tot això ell se n’ha convertit en una de les icones. —No es va arriscar molt? —Les nostres discussions fins a altes hores de la matinada, les vam tenir. És cert. Però érem perfectament conscients dels riscs, dels perills, i de com podia acabar cadascun d’aquests viatges. Però com no has de prendre el risc? L’exili del Puigdemont no ha estat l’exili d’anar-se’n a la casa daurada i que et vinguin a veure. N’ha estat un en moviment, d’anar a explicar la situació de Catalunya amb tots els riscs del món. —Arribem quan el president és detingut a Alemanya. —De tot allò que han dit, que hi ha moltes mentides i alguna veritat, tu pots saber que, d’una bona part del recorregut que vam fer, ni en tenien, ni en tenen ni idea encara. Però una part sí que la coneixien. I d’aquesta part, algú en algun lloc a Madri va interpretar que Alemanya deuria ser un lloc més favorable per a fer entrar-hi l’euroordre. Em fa intuir que, per a ells, Escandinàvia no ho era. Abans de l’arribada del president Puigdemont, Alemanya no era un país excessivament procliu per a nosaltres. I aquí hi ha un dels grans mèrits de l’exili: per tot arreu on ha passat, i en aquest cas, Alemanya i Finlàndia, Catalunya ha passat a ser un dels temes normals de conversa i que els governs han tingut damunt la taula. Clarament, la major part dels mitjans no són favorables a la independència però sí a la defensa de drets civils, llibertats, democràcia i llibertat d’expressió. I això, a l’exterior ho encarna el president Puigdemont. —Alguna escena dels darrers mesos? —Una de les imatges del darrer any és un dinar molt reduït amb el president Barzani del Kurdistan just després del referèndum. Hi havia alguns personatges de política mundial importants com l’ex-ministre d’Afers estrangers francès i Henry Levy, que és filòsof. Els kurds ens tenen una gran estimació, molta més de la que nosaltres els hem demostrat. Al seu referèndum, hi vam ser presents a través meu, amb el president Puigdemont. I vam fer que tots dos mantinguessin una conversa. Els kurds continuen funcionant com un estat independent. Els cal més autonomia financera: Bagdad encara recull taxes. L’altre problema ha estat la traïció. La UE no hi ha volgut problemes, tal com els Estats Units. I els deixen abandonats. Bagdad segueix fil per randa el full de ruta que marca Madrid. No és casualitat. Estic segur que aquells mesos van tenir comunicació . —I escenes de l’equip rival? —La meva detenció en un pàrquing de Barcelona, fet que mai a la vida no hauria pogut imaginar que em passaria. Potser deu agents de paisà amagats a les columnes m’apareixen de cop quan anava a obrir la porta del cotxe, cridant: ‘Vostè és Josep Alay? Cuerpo Nacional de Policia! Vostè està detingut!’ Et llegeixen els drets. T’escorcollen i et diuen que se t’enduen acusat de delicte d’encobriment. Em posen en un cotxe de camuflatge i amb la sirena a tot drap cap a la Verneda. Com si s’enduguessin un delinqüent perillosíssim. —A la Verneda. On treballa el policia que ha agredit Jordi Borràs. —Correcte. —El cas Puigdemont ha caigut. També el vostre encobriment? —Seria completament lògic. Esperarem i quan el meu advocat, Jaume Alonso Cuevillas, consideri oportú, doncs imagino que demanarem l’arxivament de la causa. O la mateixa Audiència, si hi aplica una mica de lògica, la farà caure. Però encara hi és. —Passem a l’Oficina. Què hi podeu fer, i com ha canviat després de la caiguda de la tesi Llarena? El president viatjarà més que mai, ara que es pot moure? —Bàsicament la nostra funció és donar-li suport en tot allò que necessiti per a organitzar esdeveniments. Jo interpreto que sí que viatjarà més. Ja et puc dir que ahir mateix teníem invitacions perquè es desplacés. El volen de tot arreu. En principi ell es pot moure lliurement a Schengen excepte a casa nostra. —L’Oficina, exactament què farà? —Li hem de donar tot el suport però essent ell absent. Però ja ens ocuparem, avui dia amb la tecnologia que tenim, que la seva presència a casa nostra, ja no en acte polítics de la Crida, sinó com a president, sigui més fàcil. Que pugui tenir contacte directe amb la gent. Tenir l’oficina significa que ell és present a Barcelona. Farem actes petits, reunions amb diferents interlocutors del país. Les reunions, les podem fer d’aquesta manera. —La idea és que el president Puigdemont torni? —La idea és que el president torni. I que sigui restituït, com ha dit el president Torra. I la tornada del president Puigdemont cada cop és més a prop. Tant de bo sigui com més aviat millor. —Pot ser que torni abans que la República? —Davant d’una derrota jurídica total a Europa, és possible. Amb Ben Emerson ara som a les Nacions Unides. I crec que Estrasburg o l’ONU diran com els alemanys i Espanya es veurà obligada a acceptar la seva derrota judicial. Això permetrà que Puigdemont torni. Quant de temps trigarà? Ja saps que el tema europeu més que a mesos va a uns pocs anys. No passarà que s’hagi d’esperar vint anys perquè prescrigui el delicte. En absolut. No m’ho crec. Per descomptat. Jo sempre crec i creuré que la República catalana és molt més a prop que tot això. —Creieu que sense ajuda internacional no ens en sortirem? —És una condició necessària, però no suficient. La més important és que nosaltres arribem fins on hem d’arribar. Que nosaltres ens creiem que volem una República independent i que no tinguem cap restricció mental per a arribar fins al final. El suport internacional, l’hem de cercar sense voler resultats immediats i públics. És feina de molt llarg recorregut. Crec que som en un bon moment. El context és bo. Ens coneixen molt millor. I s’entén molt millor la nostra lluita. I ara s’ha vist. —No encarem bé la gestió de la violència. Ho tenim com a tabú. ‘Si hi tornem, tornarà a haver-n’hi.’ Què hem de fer? —Hem de procurar que aquest escenari no es torni a produir. I ho hem d’explicar arreu del món. La via que s’entén més a fora és la del diàleg i la negociació. I jo ja els puc explicar que ja ho hem intentat. Però ells hi insisteixen: ‘Torneu-hi. Ara teniu un govern diferent. És un govern més obert i dialogant.’ Això et diuen. I el president Torra fa això: donar-los una oportunitat. I aquest diàleg, per a nosaltres, ha d’incloure un referèndum acordat amb l’estat espanyol. I d’això ve la declaració d’Edimburg amb Nicola Sturgeon, on es diu això exactament: que els problemes d’autodeterminació a Europa s’han de resoldre amb mètodes pacífics i democràtics. És a dir, amb un referèndum. Per a mi aquest és el model escocès. Tenim una mica de temps amb aquest govern espanyol. Hem de mirar que aquest model tingui sortida. Puc pensar si és realista o no, però jo he de mirar que això tingui èxit. I si no surt bé, unes altres vies.

Summary: Josep Alay: ‘La tornada del president Puigdemont cada cop és més a prop’


Dissabte vinent es preveu que milers de persones es desplacin d’arreu dels Països Catalans fins a Perpinyà per assistir al primer acte del president Puigdemont, i els consellers Comín i Ponsatí en terres catalanes després d’haver-se exiliat. Per conèixer millor Perpinyà i Catalunya Nord, VilaWeb us ofereix una guia per a endinsar-vos en la cultura i la història d’aquesta part del país. Guia acte de Perpinyà del 29 de febrer Estació de Perpinyà Si es tracta de conèixer Perpinyà, la millor manera és recórrer-ne els carrers. I això us proposem. Aquest recorregut comença a l’estació, coneguda per el Centre del món. Una denominació en honor a Salvador Dalí, que la va definir així al final del viatge triomfal entre Cadaqués, Ceret i la capital nord-catalana. Tanmateix, cal ser conscient que l’estació actual ha estat reformada i, per tant, si voleu veure de què parlava Dalí en arribar, us hi haureu d’endinsar a la part més antiga. Què vol dir el lema de l’acte ‘La República al centre ? Palau dels Reis de Mallorca Després us proposem que aneu al Palau dels Reis de Mallorca. Aquest majestuós palau, que trobem al cor de la ciutadella, és el monument més important de Perpinyà. Va començar a ser edificat el 1274 per acollir la cort de Jaume I, un dels personatges clau de la història de Catalunya Nord. Ell va ser qui va dividir el regne en dos, un per a cada fill. Així doncs, el seu plançó Jaume II va esdevenir el sobirà del Regne de Mallorca, que incloïa les Illes Balears, el comtat del Rosselló, Cerdanya i Montpeller. I és precisament en aquest instant quan comença el període més brillant de Perpinyà, que dura tant com el regne de Mallorca, seixanta-vuit anys. Llavors, Perpinyà es va convertir en capital continental del regne. L’any 1344 va passar a formar part de la Corona d’Aragó sota el mandat de Pere el Cerimoniós. Posteriorment Lluís XIII va conquerir Perpinyà l’any 1642 i la pertinença de la ciutat a l’estat francès es va ratificar l’any 1659 amb el Tractat dels Pirineus. El Palau dels Reis de Mallorca es pot visitar cada dia de 10.00 a 17.00 per quatre euros per persona. Els qui us hi animeu a entrar descobrireu unes capelles fastuoses que mostren tot l’estil refinat de l’època i l’estatus de Perpinyà com a centre econòmic, polític i cultural de la Mediterrània medieval. El Castellet El Palau dels Reis de Mallorca és un dels monuments més importants de la ciutat, però si hi ha cap edifici especialment simbòlic per a la ciutat, és el Castellet. La silueta és utilitzada com a símbol de l’ajuntament i, per extensió, de la ciutat. Un edifici molt estimat pels nord-catalans, que s’ha acabat convertit en el símbol de la resistència catalana. És situat a la plaça de la Victòria, al barri de Sant Joan, i serveix de lloc de trobada de les grans concentracions, manifestacions i esdeveniments. Es va construir el segle XIV amb totxos i marbre de Baixàs. Al cap dels anys Lluís XI li va afegir una terrassa i la torre de totxos amb la cúpula. D’entrada era una obra militar destinada a la defensa de la porta d’entrada principal de la ciutat, després es va convertir en una presó i actualment és la seu del Museu d’Història de la Catalunya Nord Josep Deloncle. A més, és on es manté encesa tot l’any la flama del Canigó. La torre mestra, accessible pujant tots els 142 esglaons, ofereix als visitants una vista espectacular sobre Perpinyà i la muntanya del Canigó. No us equivoqueu: això és Catalunya Nord Llotja de Mar Del Castellet us proposem d’anar fins a la Llotja de Mar. Aquest remarcable edifici del gòtic català va ser construït al final del segle XIV per Martí l’Humà. El van construir per ubicar-hi el Consolat de Mar, que arbitrava el comerç marítim. És un exemple destacat de les llotges medievals, presents a les grans ciutats de la Corona d’Aragó. La façana renaixentista, que es pot veure actualment i on trobareu l’oficina de turisme, és un vestigi de la reforma i l’ampliació del segle XVI. Adossada a la llotja hi ha la casa de la vila, bastida entre el segle XVI i XVII i que conserva un cert aire gòtic, visitable els dies laborables. Al costat, hi ha l’edifici del Palau de la Diputació, construït el segle XV per Maria d’Aragó, esposa d’Alfons V el Magnànim. Fins a la Revolució Francesa va ser la seu del Consell Sobirà i partir d’aleshores es va convertir en el Palau de la Justícia. És una obra de l’arquitectura catalana de l’època, i ha estat classificada com a monument històric. Ara per ara és ocupat per oficines de l’administració. Tot plegat és situat a la plaça de la Llotja, on cada dilluns hi ha una ballada de sardanes, un dels signes de la catalanitat que més passió desperta entre els perpinyanesos. Barri de Sant Jaume El barri de Sant Jaume és conegut pel barri de la comunitat gitana, que durant molts anys ha preservat la llengua a Catalunya Nord. A finals del segle XVIII molts gitanos provinents de Barcelona i Figueres hi van anar a parar fugint de la pressió exercida per l’estat espanyol perquè deixessin els seus costums, tant lingüístics com culturals. A part d’això el barri és conegut pel Mercat de la plaça de Cassanyes. És obert cada matí, però el dissabte i el diumenge és quan hi ha més ambient. És el mercat a l’aire lliure amb més vida de la ciutat. S’hi poden trobar parades amb productes de tota mena, d’èxits a obres d’artistes locals, passant per productes gastronòmics o la verdura de la temporada. S’hi respira un clima molt agradable per a passejar-hi tranquil·lament. Al mateix barri podem trobar l’església de Sant Jaume, que va ser construïda durant dues èpoques diferents, una part el segle XVI i l’altra el XVIII, cosa que fa que hi trobem dos absis però una sola nau. Aquesta església és molt coneguda perquè és el punt de sortida de la processó de la Sang o dels Misteris, que, d’ençà del segle XV, se celebra a Perpinyà el Divendres Sant. Va ser instaurada per Sant Vicent Ferrer, que va fer cap fins al Rosselló per posar pau entre els papes de Roma i Avinyó. El dominic valencià va crear la Confraria de la Sang, que durant quatre segles va celebrar la processó el Dijous Sant i després de decaure durant els segles XVIII i XIX, va ressorgir als anys cinquanta. Un ritual molt important per als locals. Teatre de l’Arxipèlag Dels indrets que us proposem de visitar, el Teatre de l’Arxipèlag és el més modern. Es va construir el 2011 i és d’una gran bellesa externa. Es tracta d’un gran edifici rodó de color vermell dissenyat pels arquitectes Jean Nouvel i Brigitte Metra. El Centre Cultural Català de Perpinyà El Centre Cultural Català de Perpinyà, més conegut com ‘El Casal’, és una illa de normalitat lingüística i cultural al cor de Perpinyà. Situat a l’avinguda del Liceu 23 és el punt de trobada per molts nord-catalans, on es fan des de tota mena d’actuacions culturals a xerrades o cursos de català. Josep Bonet: ‘Tot això que passa ha revifat el moviment catalanista a Catalunya Nord’ Activitats especials pel aquest cap de setmana A més, aquests dies diversos col·lectius de nord-catalans han organitzat diverses activitats per donar la benvinguda als catalans del sud. La colla del músic i productor Raph Dumas proposa concerts, bon beure i bon menjar. Unes activitats que s’allargaran de divendres a diumenge sota el títol ‘No perdis el Nord!’. La colla del gran @Raphdumas organitza tres dies d’esdeveniments entre els barris del Baix Vernet i Malloles. Dues adreces a tenir en compte tant aquest cap de setmana com més endavant (que la vida continua!): Tet Cafè: 76 avinguda TorcatisPyrènéon: 133 camí del Pas de la Palla pic.twitter.com/c24APxio2R — Pablo Bonat (@pablobonat) February 26, 2020 El dissabte també s’organitza una fira d’entitats i cultura nord-catalana amb motiu de l’acte del Consell de la República a Perpinyà. La fira té l’objectiu de donar relleu a la cultura i al teixit associatiu de Catalunya Nord. Celebren una fira d’entitats i cultura nord-catalana USAP L’equip per excel·lència de la Catalunya Nord és l’USAP de rugbi, que ha tingut tradicionalment un paper important de reforçament de la identitat catalana. Podríem dir que equival a què significa el Barça al sud. La Unió Esportiva Arlequins de Perpinyà (USAP, en francès) és un club de rugbi a quinze fundat el 1902. Ha guanyat set vegades el Campionat de França i és l’equip català que més competicions europees ha disputat. Juga a l’estadi Aimé Giral i té com a himne ‘L’estaca’ de Lluís Llach i de bandera les quatre barres. Al costat de la USAP, aquests darrers anys ha pres rellevància també el club Dragons Catalans, de rugbi a tretze, que juguen a la Superlliga europea de rugbi a tretze i són l’únic equip no britànic que l’ha guanyada. Els dos equips són una font d’orgull de la Catalunya Nord. Els qui us desplaceu divendres a Perpinyà teniu l’oportunitat de viure de primera mà què significa l’USAP per als nord-catalans. Aquest divendres a les 20.00 jugaran un partit contra el Rouen Normadie a l’estadi Aimé Giral a Perpinyà. A més, Puigdemont assistirà al partit de la USAP i prèviament, el president rebrà la placa d’honor al mur de les llegendes. Botigues de Perpinyà Si aneu passejant pel carrer de Lazare Escarguel, us trobareu una botiga plena de productes típics d’arreu dels Països Catalans. És la botiga Visca!, que ven des de productes d’alimentació típics de la comarca a marxandatge relacionat amb la independència i la catalanitat. Una cita obligada és la Llibreria Catalana. Es va fundar el 1986 i és l’única de la Catalunya Nord especialitzada en llibres en català i de temàtica catalana. Va ser impulsada per l’activista cultural Joan Miquel Touron a la plaça de Joan Payrà, en un espai en què el poeta Jordi-Pere Cerdà ja n’havia regentat una. El 2012 fou traspassada a Joana Serra, activista cultural, que ha continuat endavant amb la feina de la normalització lingüística a Perpinyà. Precisament la setmana passada va guanyar el VII Premi Martí Gasull i Roig a l’exemplaritat en defensa de la llengua i aquesta setmana ha reobert després d’una reforma. La situació de la llengua al nord ha passat per temps molt complicats. El 1659 l’única llengua que s’hi parlava era el català. Però l’estat francès va prendre tot de mesures perquè els catalans esdevinguessin francesos. L’any 1662 es van construir escoles on s’ensenyava només el francès. Deu anys més tard obligaran els cònsols de Perpinyà a obrir-ne on s’ensenyessin els costums, la llengua i la cultura francesa. El 1673 anaren més enllà i prohibiren als rossellonesos d’anar a estudiar al Principat. Malgrat tot, fins al segle XVIII el català era la llengua habitual, mentre que el francès es feia servir exclusivament per a afers administratius. Durant molt de temps van conviure les dues llengües, però a finals del segle XVIII l’alta burgesia, influenciada per una campanya que titllava els catalans de dropos i bruts, va acabar expressant-se exclusivament en francès. El català torna a ressorgir al final del segle XIX, però amb la Primera Guerra Mundial torna a haver-hi uns anys complicats fins a l’any 1951, quan l’Assemblea francesa vota la llei Deixonne, que permet que el català torni a l’escola. I ací la Bressola ha tingut un paper fonamental ensenyant-la els més petits. És una xarxa d’escoles associatives que practiquen la immersió lingüística en català. Són un referent de l’activisme cultural i polític a Catalunya Nord, tasca que ha estat essencial per la defensa i la recuperació de la llengua i la identitat catalanes. Ràdio Arrels també ha estat clau. D’ençà de la creació 1981 emet únicament en català amb una programació musical que la situa al capdavant de totes les emissores dels Països Catalans respecte de la difusió diària de música catalana.

Summary: Què podeu veure a Perpinyà? Descobriu-ne la història amb els seus edificis


La presidenta del PP al País Valencià i candidata a la Generalitat, Isabel Bonig, ha fet una crida a la mobilització davant les eleccions espanyoles i valencianes del 28 d’abril i ha afirmat que ‘només el PP és un valor segur per a l’ocupació i l’Estat del Benestar’. Bonig s’ha pronunciat així a La Nucia (Marina Baixa), en un míting en el qual ha participat també l’ex-president del govern espanyol, Mariano Rajoy. La candidata popular ha afirmat que el PP ‘està a punt d’aconseguir-ho’. ‘Cal mobilitzar-se i anar a votar. Si no votem van a guanyar i seguir ells, van a seguir amb la seua limitació de la llibertat, dels drets i la fallida de l’economia’, ha assenyalat la candidata. Bonig ha afirmat que el PP ‘està preparat per a agafar la pitjor herència i retornar els millors resultats, com sempre ha fet’, i ha indicat que ‘els ciutadans que volen mantindre l’ocupació, les pensions, els seus negocis i l’Estat del Benestar solament tenen el PP com a un valor segur’. ‘Tothom parla de les propostes del Partit Popular i cal fer allò al que un es compromet. Si el Partit Popular diu que va a fer una cosa és que la va a fer. Treballar per la gent, complir el que prometem i preocupar-nos pels problemes dels ciutadans són les tres obligacions de qualsevol polític i de qualsevol partit’, ha assegurat. Per a Bonig, ‘la diferència entre el PP i la resta de partits és que la gent confia en nosaltres’. ‘Nosaltres no som ni sectaris ni dogmàtics quan es tracta del futur, de les inquietuds, de les aspiracions de la gent. El sectarisme i el dogmatisme és d’uns altres’, ha asseverat. Bonig ha agraït a l’ex-president espanyol Rajoy que s’enfrontara ‘a dos crisis importantíssimes: la crisi econòmica i la crisi institucional’. ‘Vas agafar un país afonat, fracció, en el qual no confiava ningú, però vas marcar un rumb i vas prendre mesures dures i complicades, no vas fer cas als endevins. Si hui Espanya està molt millor és gràcies a Rajoy i al PP’, ha agregat.

Summary: Bonig crida a mobilitzar-se i afirma que només el PP ‘és un valor segur per a l’ocupació i l’Estat de Benestar’


L’Audiència Provincial ha portat a terme avui una vista amb la qual es dóna per tancat l’últim judici pendent del cas ‘Palma Arena’. En aquesta peça separada, estava acusat l’ex-president del govern, Jaume Matas, però, finalment, ha quedat absolt, després que fiscalia i advocacia de les Illes hagin retirat les seves acusacions. Per la seva banda, el que va ser el gerent de la construcció del velòdrom, Jorge Moises, ha estat condemnat a dos anys de presó. Tant la fiscalia com l’advocacia de les Illes han retirat l’acusació contra Matas doncs consideren que no ha participat en aquests fets, un tripijoc de contractes perquè fossin adjudicats ‘a dit’ a Nimbus Publicitat durant el govern del PP de 2003-2007. La resta d’acusats – Moises, l’ex-director general d’Esports, José Luis ‘Pepote’ Ballester i l’ex-secretària general de la Conselleria de Vice-presidència i Relacions Institucionals, Jane King – han estat condemnats, després d’arribar a un acord entre les parts, per un delicte de prevaricació a set anys d’inhabilitació per a ocupació i càrrec públic. Moises, pel seu costat, a més d’això, ha estat condemnat a dos anys de presó per un delicte de suborn i també haurà de pagar una multa de set mil euros i abonar altres set mil euros de responsabilitat civil a les Illes. Totes les parts s’han mostrat favorables a la suspensió de la pena de presó. Matas ha intervingut mitjançant videoconferència des de la presó d’Aranjuez on compleix condemna pel ‘cas Nóos’ de tres anys i vuit mesos. Pagaments en metàl·lic i en cistelles de Nadal Segons els acusava la Fiscalia, i tal com han admès avui, Ballester, Moises i King van participar en una trama per adjudicar a Nimbus diferents contractes menors saltant-se la llei. A més, l’ex-gerent del consorci rebia una part de l’import dels contractes adjudicats com a pagament al tracte de favor. Aquesta quantitat es pagava en metàl·lic i a través de cistelles de Nadal. Per adjudicar els contractes ‘a dit’, sense la deguda concurrència i publicitat, es fraccionaven els contractes o s’utilitzava a altres empreses, per simular concurrència. Aquestes adjudicacions es van fer des de la Conselleria de Vice-presidència i des de la Fundació Illesport, adscrita a la Conselleria d’Esports.

Summary: L’últim judici del Palma Arena finalitza amb l’absolució de Matas i dos anys de presó per al gerent