Un avió de passatgers amb vuitanta-tres persones a bord s’ha estavellat avui a la província de Ghazni, a l’est de l’Afganistan, segons han informat fonts governamentals provincials que ha citat la cadena de televisió 1TV. En un primer moment, el segon vice-president de l’Afganistan, Sarwar Danish, ha dit que l’aeronau pertanyia a la companyia estatal afganesa Ariana. Poc després, l’aerolínia ha negat que l’aparell sinistrat formés part de la seva flota. En un comunicat, el govern regional de Ghazni ha indicat que l’avió sinistrat pertany a una aerolínia estrangera. Unes fonts que ha consultat el canal 1TV han dit que a bord de l’aeronau hi viatjaven vuitanta-tres persones.

Summary: Un avió s’estavella a l’est de l’Afganistan amb vuitanta-tres persones a bord


Revisant tasts viscuts, l’altre dia vam recuperar un tast a quatre mans, protagonitzat pel cuiner Isma Prados i el viticultor Oriol Artigas. El van fer a Alella fa uns quants mesos i el vam recollir a la revista Papers de Vi. Pel seu interès, el reproduïm. El cuiner Isma Prados, ben conegut pel seu pas per televisió, té una gran experiència en l’àmbit de la cuina. Es va formar a la Fonda Europa de Granollers i es va introduir en els maridatges al bar de vins la Vinya del Senyor de Barcelona. Després va engegar algunes iniciatives culinàries, caminant cap a la cuina km 0 i els productes ecològics. Actualment és professor del Grau de Ciències Culinàries i Gastronòmiques del Campus de l’Alimentació de Torribera. El seu esperit innovador també l’ha portat a escriure llibres: Cuina x solters, Cuina sana en 10 minuts i l’atrevit receptari Icook, adreçat als joves. Per la seva banda, Oriol Artigas és un viticultor amb celler a Llinars del Vallès (municipi pendent d’entrar a la DO Alella), que té a càrrec seu vinyes velles de les dues bandes de la DO, al Maresme i el Vallès. Amb el raïm d’aquestes vinyes elabora una dotzena de vins naturals, amb una forta personalitat. Una bona part de la producció (que encara és petita), la dedica a l’exportació. És professor del mòdul de màrqueting vinícola de l’Institut d’Alella. Per preparar el tast, Isma Prados havia de conèixer els vins d’Oriol Artigas, de manera que van quedar alguns dies abans. El cuiner va trobar els vins d’Artigas molt expressius i personals; vins naturals, francs, honestos. De seguida s’hi va trobar bé, amb aquests vins, perquè la seva cuina es basa també en productes naturals (no fa servir espessidors, etc.). De seguida van començar a definir el maridatge a partir de dos conceptes determinants per als vins com són l’acidesa i l’amargor (aquest gust que expressen tan bé les panses blanques de la DO Alella). D’esquerra a dreta: Oriol Artigas i Isma Prados. Foto: Òscar Pallarès La Rauxa Ancestral La primera experiència gastronòmica de la nit tenia la Rauxa Ancestral de protagonista. Un vi que acaba la fermentació a l’ampolla, que surt del raïm de pansa blanca i garnatxa de les vinyes més joves d’Oriol Artigas, plantades a casa seva, Can Guardiola, a 400 metres d’altitud, al terme municipal de Vilassar de Dalt, al costat de Sant Mateu. Isma Prados hi va trobar efervescència i una acidesa molt refrescant, que es va proposar de maridar amb un tastet que treballés els olis essencials dels aliments, els que transmeten els àcids. Quines essències naturals va proposar per a l’Ancestral? Com es pot trobar l’acidesa d’una flor blanca? Amb préssec de paraguaià, al qual va afegir un tomàquet cirerol per fer que dolç i àcid s’equilibressin, i ho va arrodonir amb un polsim d’arrel de cúrcuma (un trosset hauria estat massa) i un altre polsim de sumac. Coronava el tastet una fulleta de calèndula. El tast va treballar les acideses, però Isma Prados va evitar en totes les propostes culinàries utilitzar el vinagre. I els maridatges van anar evolucionant de la fruita cap als torrats i amargs. La Rumbera Després d’obrir les papil·les gustatives i salivar va arribar la Rumbera, actualment el vi més icònic d’Oriol Artigas, elaborat amb raïm de pansa blanca de les set vinyes que cultiva a les dues zones de la DO, de trenta anys a vuitanta i entre 60 metres i 400 d’altitud. Un vi territorial que Isma Prados va interpretar com “un cop d’aire, fluid, que passa per la boca i aporta una gran frescor”. I va comentar: “També em va aportar una sensació de pinyol, el gust de l’umami. Fruita, però molt tàctil. L’Oriol em va dir que podia ser puré de pera.” I així va començar el plat, amb una crema de pera, que Prados va enriquir amb hidrat de carboni i greix. Com que els olis tenen molta presència i personalitat, es va decantar per un oli bo de gira-sol, per emulsionar la fibra i la fruita. I tot això triturat amb una mica d’aigua de mar (expressió del treball que fa el cuiner amb l’aigua de mar i amb els minerals que aporten els aliments, que potencien els sabors dels plats i alhora serveixen per substituir la sal). Va afegir una mica de pell de llimona al puré. I la crema de pera freda com va quedar? Es va servir per damunt d’uns lloms de sardina marinats durant dues hores amb aigua de mar. Per damunt de la crema, hi va posar unes llavors de cànem, per aportar-hi un lleuger toc amargant. I per tancar el plat, l’oli de gira-sol infusionat amb fulles de marialluïsa. Isma Prados va explicar que en els maridatges hi havia qui cuinava pel vi i hi havia qui triava el vi a partir del menjar. Ell en aquesta ocasió cuinava segons el vi triat. Per tant, en cap moment no volia destorbar-lo. La Bèstia Oriol Artigas va explicar que la pansa blanca era una varietat molt divertida per maridar. El terrer de sauló fa pujar l’acidesa dels vins cap al paladar i al final són vins amb la persistència d’una amargor molt elegant, que se suma a una bona mineralitat, que es tradueix en la presència d’una salinitat molt marcada als vins. I, dit això, també va explicar que la Bèstia, el següent vi a tastar, era de pansa blanca que provenia d’una vinya de vuitanta anys en coster, enfocada cap al sud. De terra granítica, però com si fos pissarra, del Vallès. Això es tradueix en un vi d’entrada més voluminós que els anteriors, però que després s’aprima. I té un tacte que s’assembla a un vi negre jove. És el toc rocós del terreny. Transmet maduresa, mineralitat, sense abandonar la frescor. I a Isma Prados li va suggerir de seguida un formatge, un Rodonet d’ovella de Vilassar de Dalt, rentat amb aigua de mar. La crosta dóna sensació de roca. I el va acompanyar d’un nap negre envasat al buit, amb oli de gira-sol i pell d’aranja. Hi aportava un to amargant que el formatge apaivagava. I per activar l’aroma retronasal, hi va afegir flors d’all, que hi donen un punt d’exuberància. La Bella La Bella és un vi que prové d’una vinya de setanta-dos anys, molt propera a l’anterior, però mirant cap al nord. No fa tant pendent ni recull tanta llum. Té cobertura vegetal i és plena de floretes. El sòl és de sauló. És una vinya que dóna vins més estrets i molt verticals. La Bella és un vi més despullat i més directe. Molt llarg i profund, amb una astringència ben marcada. El més preparat per guardar dels que s’han tastat. Isma Prados buscava el gust torrat per al plat que havia de combinar amb aquest vi, de manera que va fer un puré d’ametlles amb aigua de mar i llet de xufes (la xufa conté un 20% d’àcid oleic i té molt poc midó). Hi va afegir una mica de suc de taronja i una mica de pell de la taronja, i hi va posar una flor d’ocre (verdura gelatinosa sorprenent en boca, de la família de l’hibisc). Va tancar el plat amb unes escopinyes de gallet. Isma Prados va qualificar els vins d’Oriol Artigas de molt seriosos, d’una persona que no ho és gens. El fet és que la trobada per preparar el tast va ser molt profitosa: cuiner i viticultor van congeniar de seguida i van compartir mirades al voltant de l’agricultura biodinàmica, entre molts més temes. I aquesta sintonia es va notar en el tast, avantguardista, ple de nous coneixements, arriscat i sorprenent.

Summary: Isma Prados i Oriol Artigas, un maridatge d’altura creativa


MADRID, 1 (EUROPA PRESS) L’estat espanyol plantejarà a partir de setembre a la UE que la qüestió de Gibraltar quedi fora de les negociacions que s’entaulin amb el Regne Unit per concretar la desconnexió d’aquest país del club comunitari (Brexit), ha anunciat aquest divendres el ministre d’Afers Estrangers i de Cooperació, José Manuel García–Margallo. Serà el setembre quan es produeixi la successió de David Cameron com a líder conservador i primer ministre del Regne Unit. El seu successor serà qui tindrà la responsabilitat d’activar el començament del procés de divorci amb la UE. En roda de premsa amb la cancellera argentina, Susana Malcorra, de visita a estat espanyol, el ministre ha recordat que quan el Regne Unit se’n vagi de la UE (cosa que no es preveu que passi abans dels dos pròxims anys) deixaran d’aplicar-se a Gibraltar els Tractats de la UE. I això és així en virtut de l’article 355 del Tractat de Funcionament de la UE que especifica que ‘les disposicions dels Tractats s’aplicaran als territoris europeus, les relacions dels quals exteriors assumeixi un Estat membre’. Per tant, sosté el ministre, quan l’estat membre se’n va, els Tractats es deixen d’aplicar també en aquells territoris les relacions exteriors dels quals assumeix aquest Estat membre, com és el cas de Gibraltar amb el Regne Unit. Així les coses, García–Margallo ha assegurat que l’estat espanyol proposarà formalment al Regne Unit la fórmula de la cosobirania com a ‘única solució’ possible als desitjos de Gibraltar de seguir tenint accés a la UE. Al penyal una aclaparadora majoria de gibraltarenys va votar a favor de continuar a la UE. Aquesta oferta de cosobirania seria només ‘per a un cert període de temps’ i s’acompanyaria d’un estatut especial que permetria als gibraltarenys mantenir la seva nacionalitat britànica si així ho desitgen, a més que es ‘buscaria una fórmula per preservar el seu règim econòmic i fiscal’, sempre que això sigui compatible amb la legislació europea, ha matisat. La cosobirania ‘Si el Regne Unit accepta la cosobirania, la seguretat jurídica seria total per a Gibraltar. És una oferta generosa i un bon negoci’, ha subratllat el ministre, que ha emfatitzat que ‘fora de la UE fa molt de fred’. Respecte al cas d’Escòcia, ha insistit que perquè aquest territori pogués seguir formant part de la UE primer hauria d’independitzar-se del Regne Unit i aconseguir que les Nacions Unides el reconegués com a nació independent. Només amb aquests dos requisits, podria llavors demanar l’adhesió a la UE. ‘Tota la resta són somnis d’una nit d’estiu’, ha dit en al·lusió als intents d’Escòcia i Gibraltar de negociar amb la UE condicions pròpies de la seva nova relació amb la Unió, al marge del que s’apliqui per a Anglaterra. La cancellera argentina ha considerat que el Brexit pot ser una oportunitat per accelerar les negociacions de l’acord comercial UE-Mercosur.

Summary: El govern espanyol pretén que Gibraltar quedi fora de les negociacions sobre el Brexit


Esquerra Republicana del País Valencià ha anunciat que es presentarà a totes les eleccions que vénen: a les corts, al congrés i senat espanyol, als ajuntaments i al Parlament Europeu. Al darrer consell polític de la formació han escollit els caps de llista a les eleccions espanyoles, que al congrés encapçalaran Santi Zorío per Castelló, Jaume Ferrà per València i Patrícia Minyana per Alacant; i al senat ho faran Francesc Puchol per Castelló, Vicent Ruiz per València i Albert Amorós per Alacant. Josep Barberà, president d’ERPV, ha dit que no pot ser que la gent ‘vote tapant-se el nas’, pel que ha reivindicat la seva formació a les eleccions que es faran els dies 28 d’abril i 26 de maig. El partit també ha anunciat l’acte de presentació al País Valencià de la candidatura al Parlament Europeu, encapçalada per Oriol Junqueras i amb Guillem Agulló com a cap de llista pel País Valencià. L’acte es farà el 23 de març a la Fira de Mostres de València i hi participaran Diana Riva, Guillem Agulló, Ana Miranda, Jon Inarritu, Joan Tardà i Marc Casanova. Hi actuarà el grup Ovidi 4, format per David Fernández, Borja Penalba, David Caño i Mireia Vives.

Summary: Esquerra Republicana del País Valencià anuncia que es presentarà a totes les eleccions


El cap de la trama corruptiva Gürtel, Francisco Correa, va confessar que treballava a les ordres de Luis Bárcenas, tresorer del PP durant més de vint anys i acusat de recaptar sistemàticament diner negre per al partit que ara és al govern espanyol. Així ho revela avui ElDiario.es, que difon el document de confessió de Correa. Segons aquesta confessió, la trama que controlava Correa va abandonar Madrid amb l’arribada de Rajoy i va decidir traslladar-se a València. Correa ho explica així: ‘Álvaro Pérez coneix en un míting Francisco Camps, amb qui estableix una bona relació, i això ens fa veure la possibilitat de treballar amb el PP de València. Per fer-ho, es va obrir una petita estructura i es va crear Orange Market.’ I els negocis no van tardar: ‘Se’ns va concedir Fitur, una part de la visita del papa per part de la Generalitat i petits contractes (Open de tennis, etc…). A més, fèiem totes les campanyes i mítings del PP.’ En la seva confessió, Correa afirma que Camps va ser qui va ordenar fer servir el Canal 9 d’empresa pantalla per contractar Orange Market: ‘Qui va donar les instruccions perquè  fos adjudicada a través de Canal 9 va ser Francisco Camps, segons em va comentar Álvaro Pérez.’

Summary: La confessió del cap de la trama Gürtel esquitxa de ple Francisco Camps


El president dels Estats Units, Donald Trump, ha tensat les relacions dels nord-americans amb Rússia arran de la publicació de la nova doctrina nuclear dels EUA, que considera Rússia un país procliu a declarar amenaces nuclears. La nova doctrina del govern dels Estats Units, aprovada ahir, manté Corea del Nord com a principal amenaça i afirma que Rússia està renovant el seu arsenal nuclear per a recuperar el seu estatus de superpotència. Així mateix, destaca que els Estats Units han reduït un 85% els seus arsenals nuclears des del final de la Guerra Freda i assegura que estan compromesos amb la reducció dels arsenals nuclears i d’armes químiques i biològiques arreu del món. ‘Avui Rússia està modernitzant aquestes armes, així com altres sistemes estratègics. La nostra major preocupació està relacionada amb l’adopció per part de Rússia d’estratègies militars que consisteixen en aconseguir èxit a través de l’ampliació del potencial nuclear’, diu l’informe nord-americà. El Kremlin ja ha reaccionat i ha expressat la seva ‘profunda decepció’, segons que ha explicat l’agència oficial de notícies russa, RIA Novosti. Rússia creu que la nova doctrina està marcada per un caràcter ‘antirus’ i de confrontació. ‘Semblen hipòcrites els paràgrafs sobre l’interès de Washington per unes relacions estables (amb Rússia) i la disposició a un treball constructiu per a reduir els riscos’, ha dit el govern de Vladimir Putin.

Summary: Trump tensa les relacions amb Rússia en considerar-lo un país procliu a declarar amenaces nuclears


Josep Maria Murià Rouret (1942) és historiador, periodista i museògraf, i fill de l’exili català. Nascut a Ciutat de Mèxic, és fill del militant d’Estat Català Josep Maria Murià, funcionari de la Generalitat republicana i professor a Mèxic, i nebot de la lingüista Anna Murià. El senyor Murià és doctor en història, especialista en Jalisco, i va ser director general d’arxius de la Secretaria de Relacions Exteriors del govern mexicà, i durant anys ha conduït el programa de televisió ‘Páginas de Murià’. A més, és un dels grans experts en tequila. Aprofitant que aquests dies visita Barcelona, VilaWeb l’ha entrevistat per saber de la seva mirada i vida. —Aquests dies heu estat per Catalunya durant els aldarulls. Què heu vist? —He corregut com un desesperat i he vist bufetades a Barcelona, Mataró, Lleida. Com a historiador, et demanes per què passa, això? Per què un país com aquest, tan pacífic, com a mínim a ulls dels mexicans, arriba a aquestes manifestacions de violència? Quan has seguit la història d’aquest país, i des de la meva experiència de tots aquests anys, la meva conclusió en quatre paraules és perquè ‘ya les llenaron el buche de piedras’. Per què ja en tenen prou. No hi ha més explicació. Aquests dies he vist barbaritats. Contra nois, noies, petits i joves, i gent gran. —Sou fill d’un militant d’Estat Català exiliat a Mèxic, Josep Maria Murià. —Sí. No gaire fanàtic d’Estat Català perquè deia que no eren prou independentistes. Avui he acabat de llegir les seves memòries, Vivències d’un separatista (Pagès Editor), cosa que ja havia fet als anys vuitanta. Era dels qui tenien clar que, a part de tota la feina política, hi havia d’haver una feina d’una altra mena. —Lluita al carrer? —Lluita al carrer. —Lliçons del vostre pare? —Veure també com són els altres. I en aquest cas, els altres no són gent amb qui vulguis entrar amb raonament. No hi ha possibilitat de raonament. Pots ensenyar-los la llum del sol, que et diran que són a les fosques. Jo tinc l’experiència del que pensaven i deien sobre els catalans i Catalunya els refugiats espanyols republicans, demòcrates, socialistes i liberals que vaig conèixer personalment. I l’actitud era la mateixa que els franquistes. La mateixa. L’anticatalanisme no és un problema de la dreta espanyola. És un problema d’Espanya. Ho tinc claríssim. Mireu, un dia vaig veure per internet una propaganda que deia ‘no compri productes catalans’. Vaig enviar-ho a uns amics de Girona que em van dir ‘sí, sí, això passa aquí ara’. I vaig respondre la veritat, ‘això és de l’any 1931’. I ho era. No sé si enteneu què vull dir. —El vostre pare, de què va viure a Mèxic? —El pare va fer moltes coses: comerciant, industrial, venedor i finalment feia de professor a la universitat de Guadalajara. La recança de tornar, la van tenir tots i l’any 1968 ens va proposar de tornar. Calders ja feia quatre anys que havia tornat. Tísner, també. Ho va proposar, però mon germà, veterinari, esperava un fill. Jo tenia vint-i-cinc anys i feia el doctorat a Ciutat de Mèxic. I vam dir que no. Quan ell va tenir les possibilitats econòmiques de tornar, no ho va fer perquè els fills no vam voler. I no vam tornar. —I la mare, a què es dedicava? —Mestressa de casa. —Fills? —Dos. L’Arnau i la Magalí. El fill gran és advocat, ara viu a Barcelona. Hi ha vingut i s’hi troba molt a gust. I em sembla que s’hi quedarà. La filla va fer el màster en Relacions Internacionals als Estats Units. I ara treballa a Washington, a la delegació catalana. —Per a Mèxic, els Estats Units són l’enemic i un referent a la vegada. —Com diem: ‘Méjico, tan lejos de Dios y tan cerca de Estados Unidos’. Dels EUA, ens vénen molts avantatges i moltíssims desavantatges. Els americans es queixen que els enviem droga. I nosaltres ens queixem que ens envien armes. A Mèxic, els delinqüents de la droga tenen millor armament que l’exèrcit. —Com a historiador, com veieu el procés a Catalunya? —Que és cosa de mig termini. Uns deu anys. Aquesta mena de moviments tenen alts i baixos. Però si comparem el país d’ara amb el de 1964, quan vaig venir per primera vegada, diria que el catalanisme ha crescut una mica. Oi? Ells tenen més força, certament. I segons com, el poden aixafar, però per altra banda, hi ha dos milions i mig d’independentistes. I això va creixent. Potser vosaltres no ho veieu tan clar com jo, que hi tinc distància. Us he vist el 1964, el 1970, el 1973 i cada vegada ho he vist millor. Als anys vuitanta, jo era el representant de Mèxic del Quinto Centenario d’això aquí en deien ‘el descubrimiento’ i nosaltres en dèiem ‘el encuentro de dos mundos’. I als anys noranta, vaig venir com a representant de la Universitat de Guadalajara. Sempre tenia la sensació que el tema del catalanisme anava creixent a poc a poc. A poc a poc, a poc a poc. Potser no ho veieu perquè hi sou dins. —Sou exemple de l’èxit de l’exili català a Mèxic. Heu estat director general d’Arxius i Museus en governs mexicans, heu tingut el programa de televisió ‘Páginas de Murià’, heu estat regidor. —Es prospera perquè la major part dels exiliats eren gent preparada. Hi havia un 20% d’universitaris, entre els exiliats republicans. I perdoneu que em surti el mexicà, que és el que sóc, per damunt de tot, però a Mèxic ens han provat de rebaixar l’enorme mèrit d’haver acollit, de la manera que ho vam fer, els refugiats espanyols. Per exemple, al museu de l’exili de la Jonquera, hi ha un rètol que diu que 10.000 refugiats van anar a parar a Mèxic. La pregunta seria a quin barri. Per favor. Són molts més. Només el Nyassa, un sol vaixell, en va portar 8.000. —També sou un expert en tequila, i n’heu escrit la història. —A Mèxic uns es desbocaven per seguir The Beatles, i nosaltres escoltàvem Chavela Vargas i bevíem tequila. Nosaltres bevíem tequila, i teníem certa vocació mexicanista. Sempre he estat bevedor mesurat de tequila. Perquè així com vosaltres us asseieu a taula i us afarteu de seguida, nosaltres abans de començar a dinar fem una copeta i una xerrada. I un dia tenia la necessitat imperiosa de 10.000 pesos per a operar el meu fill d’angines, no sabia on trobar-los, i justament aleshores la Cambra Nacional de la Indústria del Tequila em va contractar per fer una breu història del tequila. Era l’any 1975. Aquest encàrrec va acabar essent el llibre El famoso tequila, una mena d’història del tequila, amb criteri d’historiador, que és el que sóc. La relaciono amb la història i la societat. Per exemple: amb els diners que els productors de tequila van fer venent-ne a les mines de Califòrnia, van pagar l’exèrcit d’Occident, que van fer fora els francesos de Mèxic. La beguda és bronca, que diem, com els mexicans. —D’on ve això de prendre tequila amb sal i la llimona? —Ve de l’època de la gran pandèmia. El tequila és vasodilatador i la llimona té vitamines. S’ho prenien així. I així ha quedat, tot i que ja no caldria. Però per una raó o per una altra, a l’estat de Jalisco, bressol del tequila, la pandèmia no hi va fer mal, gairebé. —Ens l’hem de veure de cop? —No! Quina bestiesa. El tequila és una beguda d’una gran qualitat que s’ha de beure amb respecte. I se n’ha de treure el gust, l’has de fer passar per la boca, te l’has d’empassar, i respirar després per la boca. Nosaltres el bevem en una copa petita de vidre, que en diem el caballito, que recorda una banya de brau. Abans es tallaven les banyes dels toros i es bevia així. —‘Páginas de Murià’ va ser un programa d’èxit televisiu a l’estat de Jalisco. —Teníem un 30% d’audiència. Uns set milions de persones. Era una lluita de dos contra un. Dos entrevistats a la vegada, feia. Proveu-ho. Us ho passareu bé. Gent que parlava del mateix tema des de punts de vista diferents. Per exemple, el porter de futbol més famós del Club de Futbol Guadalajara i un periodista esportiu que n’havia fet un llibre. Això del periodisme em ve perquè m’agrada escriure, i opinar sobre les coses que passen. Escric al Punt Avui, i als mexicans El Informador, de Guadalajara, i a La Jornada, de Mèxic, cada quinze dies. I cada vegada que passa res a Catalunya, les televisions de Guadalajara em telefonen per saber què passa.

Summary: Josep Maria Murià: ‘Aquests dies he vist barbaritats’


Sebastià Bennasar (Palma, 1976) és escriptor, editor, agitador cultural i moltes coses més, entre les quals es destaquen les seves col·laboracions com a periodista cultural de VilaWeb. És gran de mida, és gran en humanitat i un dels grans de la nostra vida cultural, que aborda des de la posició del qui pica pedra amb escarpra i sense protecció. Gran lector, és un pou de coneixement literari però també d’història. La vida l’ha decantat a convertir-se en un referent important de la novel·la negra al nostre país. Una gran capacitat de treball i la velocitat són els seus aliats i alhora poden ser els seus enemics. Quan tot just estrena la quarantena és obvi que la maduresa li prova. Hotel Metropole, la novel·la que acaba de publicar, n’és un bon exemple, però també ho són el seu assaig Manuel de Pedrolo, manual de supervivència (Meteora) i la novel·la L’imperi dels lleons, guanyadora del premi València Negra del 2017. Aquest dimarts 13 de novembre Sebastià Benassar presentarà la novel·la a les set del vespre a l’Espai VilaWeb de Barcelona, en un acte obert a tot el públic. —Hotel Metropole és una novel·la especial? —Totes les novel·les són especials per a un escriptor, si més no les que no són producte d’un encàrrec (i fins i tot aquestes poden esdevenir especials). Però sí que és cert que en aquesta s’uneix una passió, Lisboa, amb el desig de fer la unió entre els dos vessants que faig servir a la meva literatura, la novel·la negra i la novel·la cultural. El resultat és aquesta novel·la d’espies que abasta un arc cronològic molt gran en un espai molt petit. —Què la diferencia de les altres? —Que va ser escrita completament a mà en un quadern especial, un caderno azul, de la marca Firmo, que m’agraden molt. L’escriptura a mà és molt més pausada i especial que no pas amb l’ordinador. —En què ens hem de fixar? —Des del punt de vista literari, torno a incorporar un tret que identifica una part important de les meves obres, que és l’ús de la segona persona. I sobretot ens hem de fixar en els personatges secundaris: tots tenen un paper destacat en la història i tots poden tenir un final o diversos segons el gust del lector, que ha de ser també partícip en la història. —Per què l’Hotel Metropole? Hi heu estat? Què simbolitza? —Perquè em semblava fantàstic que en un sol lloc poguessin coincidir nazis, aliats i jueus, tal com feien, per exemple, al casino d’Estoril, i que ningú no n’hagués escrit encara cap història. No hi he dormit, però he estat unes quantes vegades al bar de l’hotel. Simbolitza els grans hotels de ciutats importants immortalitzats en la literatura i en el cinema clàssic. —El vostre llibre és un homenatge a les dones espies? —I tant. I a les que no són espies també. Però no entenc per què la dona en aquestes literatures i cinema sempre ha de ser la femme fatale o la secretària mosqueta morta. No és veritat, hi va haver moltes dones que espiaven. Per exemple, Josephine Baker emprava les seves actuacions a Lisboa per recollir missatges per als aliats, que desava als sostenidors. —Què representa Lisboa per a vós? —És un lloc de felicitat absoluta. Hi he estat molt feliç, a Lisboa. —I a la novel·la? —És una ciutat absolutament diferent d’allò que tothom pensa. Lisboa, durant la Segona Guerra Mundial, va ser una de les poques ciutats europees que podia tenir la llum oberta durant la nit. Hi funcionaven els cabarets –els pocs que hi havia– i es va modernitzar enormement amb la presència de tots els expatriats que acabaren en un país neutral molt singular. Formalment, el govern era dictatorial i feixista, amb Salazar, però l’aliat principal tradicional que tenia era Anglaterra, de qui depenia econòmicament. Tot això ho complicava molt. Lisboa era un refugi més o menys segur per a qui podia arribar-hi. I encara era una gran capital. —Anar a la Viquipèdia i mirar què heu escrit fa impacte? Sembla que escrigueu totes les hores del dia? Per què escriviu? —Bé, és el meu ofici, combinat amb el periodisme. He escrit molt, potser massa, però encara no he fet el llibre que em deixi completament satisfet. Escric molt durant el dia, és cert, però perquè és la meva feina. I quan em demanen per què escric, crec que per provocar curiositat en la gent. Si algú llegeix cap llibre meu i en acabat té més preguntes que respostes i sobretot té ganes de cercar respostes a aquestes preguntes em sento molt satisfet, estic allargant la vida d’aquesta persona. El drama és que sovint estem envoltats de cadàvers de divuit anys sense cap mena de curiositat per res. —Quin és el vostre desig literari? —La cosa que em faria més il·lusió és tenir un gruix de lectors suficient a casa nostra. La cosa més bonica que m’ha passat és que una noia hagi agafat un llibre meu per aprendre català i he de reconèixer que mataria perquè alguna novel·la negra meva es traduís al francès i perquè alguna de les ambientades a Portugal arribés a Portugal i que agradés a la gent d’allà. Penso que Hotel Metropole o Un oceà de memòria serien les adequades. —Quina salut té la novel·la negra d’aquest país? —És difícil de ser sintètic, però diria que la novel·la negra passa un excel·lent nivell de forma pel que fa a la producció, és a dir a l’escriptura, i que té un problema d’indústria. M’explico. La qualitat mitjana no havia estat mai tan alta (i això no vol dir que no es facin novel·les horribles), i la tirada mitjana de les nostres obres no ha estat mai tan baixa. A la vegada, tenim dos problemes afegits: sovint el lector prefereix novel·la negra traduïda (i sovint, malauradament, al castellà) i no s’adona que els autors nòrdics que ens arriben ara ja són de tercera o quarta fila i els mitjans de comunicació, amb honroses excepcions, sempre fan més cas d’allò que ve de fora que no d’allò que produïm aquí. Sigui negre o no negre. Perquè ens entenguem: quan ve Paul Auster a presentar el mateix llibre de sempre entre dues tapes diferents, tots els mitjans correm a entrevistar-lo. I en canvi quan publica un Joan Todó, una Mar Bosch o una Esperança Camps som poquets que els donem visibilitat. —Entre les moltes feines que feu, organitzeu Tiana Negra? Per què? Com és que hi ha tants certàmens al país? —Tiana Negra va ser un encàrrec i un repte. A la Setmana Petita del Llibre en Català, entre el públic, hi havia la batllessa de Tiana, Esther Pujol. Jo vaig fer un dels meus clàssics exabruptes públics denunciant que en català no hi havia cap festival i que als catalans, al BCNegra, ens fotien a l’hora de la migdiada. I ella em va dir que si volia teníem un poble a disposar. Jo al principi pensava que anava de verbes, però tres mesos després naixia Tiana Negra. L’objectiu era donar visibilitat als escriptors de novel·la negra en català. I crec que ara que arribarem a la setena edició l’objectiu s’ha complert. Quan Tiana va començar, als Països Catalans només es feia la BCNegra, Febrer Negre a Mallorca i Mayo Negro a Alacant. Cap no era exclusivament en català. Ara a casa nostra es fan, si no m’he descomptat, festivals a Tiana, Barcelona, Lloret, Cubelles, l’Espluga de Francolí, Sant Cugat, Sant Feliu de Llobregat, Lleida, les Borges Blanques, Vilassar de Mar, la Vall d’Aran, Morella, Castelló, València, Ontinyent, Alacant, Palma. La immensa majoria són posteriors a Tiana. Jo sempre dic que un festival de novel·la negra ben fet és una fórmula d’èxit: tens junts escriptors del gènere negre més llegit debatent sobre baixes passions i literatura. No pot fallar sempre que es faci amb un mínim d’intel·ligència i rigor. —Heu dedicat un llibre a Pedrolo. Per què en sou admirador? —N’hi ha molts motius, però Pedrolo em va fer descobrir la literatura adulta, per exemple. L’admiro per la modernitat absoluta de la seva obra, perquè no es va deixar subornar per les modes, sinó que ell tenia un pla i escrivia sempre allò que volia, perquè és un escriptor molt prolífic i capaç de tocar tots els gèneres i perquè la seva ambició no tenia límits. —Què li devem? —Un model referencial de pensament per a l’independentisme: heterodox, marxista, d’esquerres, feminista, anticapitalista i antipatriarcal. I li devem una obra literària de gran vàlua, molt moderna, amb la incorporació de grans models europeus i americans que no s’havien fet mai. Li devem també la fidelitat absoluta al país. —Què no us n’agradava? —Jo no el vaig pas conèixer. Però per ventura la cosa que menys me n’agrada és aquest entotsolament que va practicar sempre. —Sovint demaneu a les vostres entrevistes si els escriptors viuen de la seva obra. És el vostre objectiu? —Jo crec que hauria de ser l’objectiu de qualsevol escriptor professional, escrigui en la llengua que escrigui. I en català no hauria de ser cap excepció. Hem de pensar si, quan arribi la independència, volem tenir un país amb escriptors o sense escriptors, quin ha de ser la importància de la literatura en el futur país –i, per extensió, de la cultura– i si volem que hi hagi escriptors professionals o no. Jo aspiro a ser-ne i a viure en algun moment dels meus llibres, perquè de la literatura ja en visc, és a dir, de fer tot allò que es fa entorn de la literatura si es vol sobreviure: periodisme, traduccions, direcció de col·leccions, conferències, cursos, direcció de clubs de lectura, informes editorials, feina en fires, gestió cultural… Tot això és fantàstic, però lleva temps per a fer allò que ha de fer un escriptor, que és llegir i escriure. Nosaltres ens trobem abocats a viure precàriament, fent moltes hores de feina per a tenir un sou justet. I quan dic ‘nosaltres’, em refereixo a tothom que treballa en la cultura en aquest país. —Quan us veig tan atrafegat fent mil tasques penso si allò que més falta us fa és temps? —Sí, i tant. Enyoro quan vivia a Lisboa i tenia tot el temps del món. Llavors encara no tenia filles i la meva carrera literària era a les beceroles i, per tant, no tenia tantes obligacions. Enyoro poder llegir una tarda sencera entre setmana sense sortir del llit i sense cap remordiment de consciència. —Dormiu? —Sí. Però no tant com hauria de dormir. Com mig país, d’una altra banda. —Què representa Palma? —Una ciutat amb moltes possibilitats de ser allò que vol, que sovint no ho és per culpa dels qui la governen. Per sort, amb el batle actual, Antoni Noguera, la ciutat millora força. Palma hauria de ser la gran capital de la Mediterrània i és una ciutat que té molts problemes, especialment en alguns barris. Si les Illes no fossin la zona més espoliada de l’estat espanyol, molt possiblement Palma seria un lloc fantàstic per a viure-hi. Ara em fa molta de pena perquè molts llocs de la meva infantesa ja no existeixen. —Barcelona? —És el lloc on visc, però segurament me n’hauré d’acabar anant. La gentrificació al barri de Gràcia ens expulsa –parlo com a gracienc consort, en aquest cas– i la precarització del món cultural no hi ajuda gens. D’una altra banda és una ciutat com més va més insegura i menys humana, que crec que va perdent una bona part de la seva essència. Tot i això, no deixa de ser un dels llocs més bonics i fascinants del món. —Lisboa? —Si no haguéssim tingut fills, segurament seria el lloc d’on no hauríem tornat mai. La vida era massa amable i massa fàcil, però malauradament es va convertint en una ciutat per a vells, amb poques ofertes laborals. Culturalment, és una ciutat encisadora, però la vida allà, si ets portuguès, és molt dura. —Quina de les tres us quedaríeu?, o amb què de totes tres faríeu una ciutat? —Em quedaria amb la mida de Palma, que trobo ideal; amb l’avantguarda de Barcelona i la capacitat de posar-se al capdavant de tot plegat quan cal. I em quedaria amb gairebé tota l’essència dels barris de Lisboa i sobretot amb la seva calma i amb el fet que quan entres en un lloc la gent encara saluda. —Sou un escriptor que llegeix molt. Quins tres llibres ens recomaneu? —Hi ha escriptors que llegeixen molt més que jo i, sobretot, conec lectors que llegeixen molt més. Jo em quedo amb L’illa del tresor, el meu llibre preferit de tots els temps, amb el Llibre de meravelles, de Vicent Andrés Estellés, que em sembla un monument literari, i amb tota la sèrie ‘Temps obert’ de Manuel de Pedrolo. Ara, també hi afegiria tota l’obra de Roberto Bolaño, d’Antonio Lobo Antunes i de Carson Mc Cullers. —I els vostres escriptors preferits? —Aquesta és una de les preguntes de resposta inacabable. Et diria que va a èpoques, però que Roberto Bolaño hi surt sempre. També hi apareix sempre un llibre: L’illa del tresor. I entre els nostrats, Manuel de Pedrolo, Jaume Fuster i Maria Antònia Oliver. I és clar, els portuguesos. Molts. De Lobo Antunes a Dulce Maria Cardoso. —Diuen que teniu un gran olfacte literari? —No sé qui ho diu, però jo no puc valorar-ho. Sí que és cert que un lector professional detecta de pressa les potencialitats d’un llibre. I per dirigir una col·lecció editorial això s’ha de tenir. —A més a més d’escriptor, traductor, periodista i gestor cultural… teniu una revista, Bearn, per pur plaer. Què és Bearn? —Era un refugi. En un moment en què en periodisme en Carles Domènec i jo no podíem fer el que ens agradava, vàrem crear Bearn, per parlar de literatura en general. Era el que ens hauria agradat trobar al suplement cultural dels diaris. El fet cert és que ara tots dos podem fer el periodisme que ens agrada i la tenim un poc més abandonada, però de tant en tant continuem fent periodisme d’autor. Això és Bearn, una revista de promoció de la literatura i del periodisme cultural que fem quan ens ve de gust.

Summary: Sebastià Bennasar: ‘Hem de pensar si, quan arribi la independència, volem un país amb escriptors o sense’


CDC ha rebut crítiques dures del PSOE i de Podem després de la votació de les vice-secretaries de la mesa del congrés espanyol, on sembla que els diputats de CDC –juntament amb el PNB i CC– han contribuït a l’elecció de la vice-presidenta tercera de la cambra, Rosa Romero, del PP, i de retruc la del vice-president primer, Ignacio Prendes, de Ciutadans. La diputada del PP ha rebut deu vots (secrets) procedents dels escons de formacions que no són ni PP ni Ciutadans. CDC no ho ha confirmat, però en sortint de l’hemicicle el portaveu del grup, Francesc Homs, ha admès que els seus diputats havien votat ‘de tot’. Segons els comptes del PSOE i Podem quatre diputats de CDC han escrit el nom de Rosa Romero a les votacions, com també cinc del PNB i la de CC. El PP ho confirma Fonts del PP han confirmat aquest dimarts el préstec de 10 vots que han rebut per part de CDC, PNB i CC. Malgrat que CDC i el PNB no ho han admès oficialment, els populars expliquen que l’acord amb els nacionalistes tenia com a objectiu evitar que un hipotètic pacte entre el PSOE i Podem (al que se sumessin ERC i Bildu) arrabassés al PP aquesta vicepresidència tercera. Les mateixes fonts expliquen que al llarg de la votació han informat el PSOE de la maniobra i que han respectat la vicepresidència segona que ostenten els socialistes en ares de mantenir els ponts oberts a una entesa per a la investidura. Segons el PP, l’acord no té contrapartides per a CDC perquè el PP no pot garantir per sí sol que la Mesa li atorgui grup parlamentari propi. També apunten que l’entesa no té com a objectiu explorar el suport d’aquestes formacions de cara a la investidura. Deu vots de més La votació de les vice-presidències ha estat nominal i secreta. Cada diputat ha dipositat a l’urna una papereta amb un nom, o bé en blanc. De totes les paperetes n’havien de sortir els quatre vice-presidents de la mesa segons el nombre de vots que obtenia cadascun. El resultat ha estat que el candidat de Ciutadans, Ignacio Prendes, ha obtingut 96 vots i ha esdevingut vice-president primer. La socialista Micaela Navarro s’ha quedat amb 85 vots (els del PSOE) i ha ocupat el lloc de vice-presidenta segona. La diputada del PP Rosa Romero n’ha obtinguts 83 i és vice-presidenta tercera, i la candidata de Podem, Gloria Elizo, 71 (els de Podem) i és vice-presidenta quarta. Hi ha hagut 14 abstencions. El resultat ha sorprès perquè la suma dels vots dels candidats de PP i Ciutadans –que han executat el seu acord per controlar la mesa– ha estat de 179, 10 més que els que podrien aconseguir pel seu compte. Per tant, són vots que han sortit d’altres partits. Les mirades s’han centrat ràpidament en CDC, PNB i CC. El PSOE també ha apuntat a ERC, però el portaveu d’aquest partit ha dit havien votat en blanc i que qui es pensés que deixarien vots al PP i a Ciutadans era ‘un beneit’. PSOE i Podem critiquen CDC Sembla que aquests deu vots rebuts per Romero han permès, alhora, que el PP deixés el mateix nombre de vots al candidat de Ciutadans, Ignacio Prendes, per ser vice-president primer. Per contra, el resultat que han obtingut els candidats del PSOE i Podem quadra amb els dels respectius grups parlamentaris –85 el PSOE i 71 Podem. El portaveu de CDC, Francesc Homs, no ha volgut fer declaracions com solen fer totes les formacions parlamentàries després de la sessió constituent. Però sí que ha dit, en resposta a les preguntes dels periodistes quan se n’anava, que els seus diputats havien ‘votat de tot’. PSOE i Podem han criticat durament CDC per aquesta votació. Pablo Iglesias –el més contundent– ha acusat Francesc Homs d’haver pactat ‘amb els que el volen empresonar’ i ha afirmat que si CDC no havia explicat el sentit del vot era perquè ‘estan avergonyits’. Així mateix, ha demanat a Homs i al PNB que diguessin si donarien suport a la investidura de Rajoy i ha afirmat que aquest tipus de negociacions són ‘deshonestes’ amb els votants. El portaveu del PSOE, Antonio Hernando, també ha estat contundent i ha ironitzat sobre el silenci de CDC, PNB i ERC respecte del sentit del vot. ‘Els vots no els porten a les urnes les cigonyes ni venen de París’, ha dit. Hernando s’ha adreçat al CDC, PNB i PP: ‘Que expliquin què han pactat’ en canvi d’aquest transvasament de vots, ha dit. Segons ell, la suma dels sufragis dels nacionalistes amb el PP i Ciutadans que aplanaria la governabilitat d’un executiu de Rajoy. Grup propi de CDC? Hi ha qui pensa en la possibilitat que CDC hagi pactat amb el PP de poder disposar de grup parlamentari propi. Com que no compleix el requisit d’haver obtingut el 15% a totes les demarcacions on s’ha presentat, la decisió és a mans de la mesa. Albert Rivera, de Ciutadans, s’ha afanyat a desmentir que la seva formació abonés cap pacte amb CDC. Segons ell, Ciutadans i PP van pactar el préstec just perquè Prendes obtingués els 96 vots que l’han convertit en vice-president primer. Per demostrar-ho, Rivera també ha dit que els dos representants de la seva formació a la mesa s’oposarien a la possibilitat que CDC disposi de grup parlamentari propi. Amb tot, prèviament tant PP com PSOE ja s’havien mostrat favorables al grup de CDC. Avui s’hi ha afegit Podem que, malgrat les crítiques, ha dit que predicaria amb l’exemple i no s’hi oposarà.

Summary: Dures crítiques a CDC i PNB pel préstec de vots al PP i Ciutadans al congrés espanyol


El DOCV publica avui els cessaments de la secretària de Salut Pública i del Sistema Sanitari Públic, Dolores Salas, i la directora general d’Internacionalització, Mónica Cucarella. Dolores Salas va presentar la dimissió del càrrec perquè diu que ha estat sotmesa a ‘pressió’. El motiu és la polèmica arran del contracte de la seva filla a la Fundació per al Foment de la Investigació Sanitària i Biomèdica del País Valencià (Fisabio). Malgrat tot, Salas insisteix a dir que la renúncia no significa reconèixer cap irregularitat. En el document de renúncia, Salas manifestava que la feina ‘exigeix una dedicació total i un estat d’ànim que permeti d’afrontar totes les complicacions pròpies del desafiament plantejat i ara mateix això no passa’. En una altra resolució, el govern valencià dóna compte del cessament de Mònica Cucarella Pérez com a directora general d’Internacionalització de la Conselleria d’Economia Sostenible, Sectors Productius, Comerç i Treball, amb efectes de la data d’aquest decret. En aquest cas, el conseller d’Economia, Rafa Climent, va destituir Cucarella per ‘la delicada situació personal’ després de l’informe de transparència que veu incompatible el seu càrrec amb el d’apoderada d’una benzineria d’Alzira (Ribera Alta), denunciada per desobediència, per no haver descontaminat les seves instal·lacions. Cucarella va deixar el càrrec a la benzineria el 24 de juny.

Summary: El DOCV publica els cessaments de Dolores Salas i Mónica Cucarella com a membres del Consell


L’Arxiu Municipal de Girona ha publicat al seu web els carnets laborals d’identificació dels 205 treballadors de l’ajuntament que van ser depurats entre el 1939 i el 1940 per la dictadura franquista i posa rostre, d’aquesta manera, als represaliats durant el règim de Franco. En els carnets es pot veure una fotografia de cada treballador. L’Arxiu Municipal també ha publicat els 195 expedients de depuració dels treballadors no sancionats, que se sumen als 75 expedients sancionadors que ja es van publicar l’any passat. Actualment ja es poden consultar en format digital 270 expedients de depuració que correspon a un total de 5.815 pàgines. A partir de la documentació de l’Arxiu Històric de Girona també s’ha relacionat tots els noms de les persones afusellades que estan registrades al cementiri de Girona amb els noms de les persones que apareixen a les fitxes i expedients de la presó. Si hi havia la documentació, també s’hi ha adjuntat els expedients sumaríssims. D’aquesta manera, la gent podrà consultar en una pàgina diferents arxius sobre l’empresonament, els judicis sumaríssims i l’afusellament de les persones a Girona en un sol mateix portal.

Summary: L’Arxiu Municipal de Girona publica els 205 carnets dels treballadors de l’ajuntament depurats pel franquisme


La plataforma aragonesa No Hablamos Catalán ha convocat una manifestació diumenge contra la decisió de les Corts d’Aragó d’incorporar a la llei de patrimoni cultural un article que diu que el català i l’aragonès són les llengües pròpies de l’Aragó. Aquesta decisió del parlament aragonès, que obtingué el suport de PSOE, Podem, la Chunta i IU, és el primer pas cap a la derogació de la polèmica llei de llengües aprovada el 2013 pel PP i el PAR, una llei que pretenia imposar els noms de LAPAO i LAPAPYP per a referir-se a les llengües autòctones. El nou president aragonès, el socialista Javier Lambán, ja va anunciar l’estiu passat que la derogaria i recuperaria la llei lingüística del 2009, que reconeixia l’ús del català a la Franja. A la convocatòria de la manifestació de diumenge s’hi han adherit el Partit Popular d’Aragó, el Partit Aragonès, UPYD i el Bloc Aragonès.

Summary: Diumenge, manifestació contra el català a Saragossa


L’ex-president de la Generalitat Artur Mas ha dit avui en una entrevista a Onda Cero que estava disposat a recórrer a les instàncies europees pel judici del 9-N contra ell, Joana Ortega i Irene Rigau que començarà dilluns. En una intensa discussió amb el periodista Carlos Alsina, Mas ha insistit que el judici no té base legal i que la fiscalia havia actuat per motivacions polítiques. Ha recordat que el fiscal general de l’estat va actuar contra el criteri dels fiscals de Catalunya i poc després va acabar dimitint. ‘Però el criteri del fiscal general és el que ha acabat fent seu el jutge’, ha replicat Alsina. Mas ha insistit: ‘Jo li repeteixo que els nou fiscals han de tenir criteri, i no crec que tots nou siguin independentistes. No té base legal. Per això arribarem als tribunals europeus.’ Alsina ha dit que el criteri del judici el fixava el jutge i no el fiscal. I ha acabat preguntant a Mas: ‘Acuseu el jutge instructor de perseguir-vos per les vostres idees?’ I l’ex-president ha remarcat que acusava la fiscalia d’haver actuat per motivació política. Escolteu-ho:

Summary: La discussió entre Artur Mas i Carlos Alsina sobre la persecució política del judici al 9-N


La Ciutat de les Arts i les Ciències obre la porta al Dona Festival 2020. Amb motiu del 8 del març i per tercera volta, València acull aquest festival de música format íntegrament per dones, com les discjòqueis Alicia DC, Miss Rose, Ágata Ángel i Tanya Bayo; i les cantants Josephine Sweet, Lara Taylor i Rebeca Moss. L’esdeveniment, l’impulsa l’associació ProDj, amb la col·laboració de l’Ajuntament de València, Turisme València, Turisme Comunitat Valenciana i SGAE. L’entrada és gratuïta i hi pot accedir tothom a partir dels setze anys. Després de dos anys de creixement i èxit, el festival ha passat de ser un espai de petit format amb artistes locals a ser l’únic festival de dones a gran escala en tot l’estat espanyol, comptant també amb noms internacionals. Així doncs, a partir de les cinc de la tarda, el festival oferirà una programació extensa i variada formada per artistes de l’escena trap, música electrònica i rap. Els organitzadors defensen que iniciatives com aquesta són necessàries per a fer visibles les dones a l’esfera pública i, sobretot, als escenaris, on són molt infrarepresentades. Per això, treballen perquè el Dona Festival sigui una plataforma d’apoderament i de xarxa entre les artistes del moment. Per la seva banda, l’Ajuntament de València s’ha compromès amb el festival i el considera un pas més per a construir una ciutat oberta, plural, dinàmica i avantguardista, un punt de trobada per a les cultures i un fòrum mundial pel que fa a la diversitat.

Summary: València acull el Dona Festival per a fer visible la música encapçalada per dones


‘La comparació entre el Brèxit i Catalunya no té tant a veure amb si el Regne Unit es queda a la UE o no com amb la manera com s’ha encarat la qüestió’, diu el conseller d’Afers Exteriors de la Generalitat, Raül Romeva, en aquesta entrevista que publiquem el mateix dia que els ciutadans britànics voten si volen romandre a la UE o sortir-ne. Per Romeva, el procés de negociació que ha obert el referèndum del Brèxit posa de manifest ‘que el projecte europeu és dinàmic’ i que s’adapta a les situacions noves que es formulin en termes democràtics. És a dir, que si a la UE hi arriba un mandat democràtic dels catalans amb una majoria a favor de la independència, les institucions europees s’hi adaptaran. Negociaran. Tot amb tot, el conseller també adverteix que una sortida del Regne Unit de la UE perjudicaria els interessos econòmics catalans. —Què pot implicar una sortida del Regne Unit de la UE per a Catalunya? —D’entrada és un fet democràtic. I la democràcia no és ni bona ni dolenta, és una manera de gestionar un conflicte. En comptes de mirar el dit és bo que mirem la lluna; el Brèxit és el dit, i el que ens interessa és ser conscients de quina és la qüestió de fons, que és que hi ha un debat profund sobre què significa el projecte europeu i hi ha una manera d’encarar-lo, que és la democràcia. —Voleu dir que això és bo de tenir-ho en compte en el procés català? —Sí, ho podem aplicar amb la mateixa lògica. La manera d’encarar una situació de complexitat és la democràcia; la conseqüència d’això és la negociació. Passi què passi, demà caldrà negociar. Democràcia comporta negociació. En el cas de Catalunya tenim una situació de gran complexitat que no podem passar per alt ni amagar, i la manera raonable d’afrontar-la seria la via democràtica, i això hauria d’implicar negociació. La comparació entre el Brèxit i Catalunya no té tant a veure amb si el Regne Unit es queda a la UE o no com amb la manera com s’ha encarat la qüestió. —Ja vam fer la comparació quan hi va haver el referèndum escocès. I la UE tampoc no va canviar l‘actitud envers el cas català. —Hi havia una diferència, que era que en el cas escocès hi havia un acord amb el govern britànic. El problema és que la UE continua essent un club d’estats. Dit això, crec que la qüestió de fons és que aquesta mena de debats posen de manifest que hi ha un mar de fons que no pots negar; en el cas britànic hi era, i va fer que el primer ministre es trobés impulsat a convocar un referèndum a Escòcia i ara a convocar-ne un altre per la sortida o no del Regne Units. Hi ha situacions que no pots amagar permanentment. I constatem que hi ha una comprensió que el fet català no es pot reduir a un àmbit estrictament espanyol. —Com ens afectarà el resultat del referèndum? —Hem de ser conscients que les relacions entre el Regne Unit i Catalunya són importants, econòmicament i socialment. La balança comercial catalano-britànica té un saldo positiu molt significatiu per a Catalunya. La situació, per tant, no seria agradable des del punt de vista pràctic, si se’n va. —Com pot afectar a les empreses catalanes? —Hi ha 440 empreses britàniques que tenen la seu a Catalunya o que hi tenen relacions. I hi ha 330 empreses catalanes radicades al Regne Unit. És un volum important. I cal recordar que el 3,5% de les importacions a Catalunya provenen del Regne Unit. I això no és menor: són 1.400 milions d’euros en termes de balança comercial, tenint en compte que les exportacions són uns 4.000 milions d’euros. Amb això vull dir que l’efecte en el terreny econòmic i d’inversions, de turisme, l’impacte que pot tenir sobre la devaluació de la lliura i, per tant, en les relacions bilaterals, és evident. I dificultarà determinats espais de col·laboració econòmica, a diferència del que passa dins el marc europeu. Des del punt de vista de la relació bilateral, a Catalunya no li convé que el Regne Unit surti de la UE. —I políticament? —En qualsevol cas, des d’un punt de vista polític, tant si surt com si no, Europa negociarà amb el Regne Unit. I això posa de manifest que el projecte europeu és dinàmic. Aquest automatisme que de vegades es vol posar de manifest dient que una Catalunya independent quedaria fora de la UE queda desmentit. Perquè el quid no és tant si surt o no, sinó com es fa. La clau és llegir el cas britànic en termes de democràcia. Cal canviar el paradigma. —És un precedent de flexibilitat de les institucions europees que es podria aplicar en un futur a Catalunya? —Tots els esforços que fa la UE per mirar d’evitar que guanyi el ‘leave’ o que va fer per evitar que Grècia sortís són els mateixos que la UE pot tenir interès a fer per evitar que un país de set milions i mig de persones, que representa el 2% del PIB de la UE, amb una activitat econòmica enorme i una situació geostratègica tan important en les relacions nord-sud de la Mediterrània no en surti tampoc. —Imaginem-nos que al referèndum britànic guanya el ‘leave‘. —Doncs caldrà aplicar l’article 50, que no s’ha aplicat mai. Començaran unes negociacions que poden durar pel cap baix dos anys i que alguns experts fins i tot creuen que es poden allargar cinquanta anys. El precedent el tenim a Grenlàndia: no hi havia el volum de normes europees que avui té el Regne Unit incorporat, i modificar aquest marc legal no és fàcil ni ràpid. Si guanya el ‘leave’ caldrà negociar, i se’n poden trobar moltes formes. El Regne Unit pensa en una adhesió a l’estil noruec, a l’estil suís. —I si guanya el ‘remain‘? —Passarà igual. Hi ha un acord del febrer que diu que si no se’n va, la UE revisarà les condicions amb què el Regne Unit s’hi queda. Europa és un projecte pragmàtic, dinàmic, que s’adapta a les circumstàncies. I allò que ha de prevaler sempre és que les decisions preses democràticament requereixen necessàriament negociació. —L‘esquema de transitorietat, de desconnexió, previst si guanya l‘opció del Brèxit és curiosament semblant al de desconnexió en el cas català. — No sé què s’inspira en què… Però és evident que hi ha una doctrina legal internacional en el marc europeu que estableix quins paràmetres s’han de seguir per fer determinades coses. Quan algú diu que el que volem fer a Catalunya és il·legal menteix. El problema és si es pot establir el marc pertinent per poder-ho fer si democràticament es decideix de fer-ho. Si es decideix de fer-ho, legalment és possible. Hi ha lògiques legals a aplicar responent als mandats democràtics. —Sorprèn que el ministe Margallo arribés a dir que els escocesos, si s‘independitzaven, podrien continuar essent ciutadans de la UE en cas de Brèxit. —Per la inconsistència del seu argument. Això a escala europea es comença a percebre. Nosaltres tenim cada vegada més relacions amb més actors. Hi ha una opinió creixent que això que passa a Catalunya és conseqüència de la nefasta gestió que fa el govern de l’estat. A l’estat hi ha un lideratge molt qüestionable, i això es percep. Perquè aquesta mena d’arguments no s’aguanten; els britànics ho veuen perfectament.

Summary: Romeva: ‘El “Brèxit” desmenteix que una Catalunya independent sortiria de la UE’


El candidat d’El PI al congrés espanyol, Joan Miralles, reclama a l’estat espanyol la gestió dels ports de Maó, Eivissa, La Savina i Alcúdia. Així ho ha explicat a Alcúdia després de visitar la tradicional Fira de la Sèpia, on ha estat acompanyat pel president de partit, Jaume Font, i altres representants de la formació política. Miralles ha recordat que el seu partit ja ha defensat aquesta legislatura aquesta mateixa reivindicació al parlament i ha subratllat que la presència d’un diputat del Pi a Madrid pot suposar ‘la diferència a l’hora d’aconseguir aquesta demanda’. Miralles ha recordat que l’Autoritat Portuària de Balears obté uns beneficis anuals d’uns 20 milions d’euros i ha sostingut que la titularitat estatal d’aquestes instal·lacions portuàries provoca que es prenguin decisions estratègiques sense tenir en compte les conseqüències per a l’entorn. A més, El Pi reclamarà la transferència de les instal·lacions nàutiques del port de Palma i de la resta de ports de les Illes Balears considerats d’interès general.

Summary: El PI reclama a l’estat espanyol la gestió dels ports de les Illes


El BCE ha decidit donar quatre mesos de marge a CaixaBank perquè pugui solucionar l’incompliment de “grans riscs” de l’entitat Banc Portuguès d’Inversions (BPI), molt exposada al banc angolès BFA. El marge es dóna en relació a l’Oferta Pública d’Adquisició (OPA) d’accions que CaixaBank va anunciar el 18 d’abril passat sobre BPI, i començaria a comptar des de la conclusió de l’adquisició. S’entén que això tindrà lloc abans d’acabar l’octubre d’aquest any. El BCE també ha decidit suspendre durant aquest període el procés sancionador en curs contra BPI per l’incompliment de grans riscs que va tenir lloc abans del 2015. Cal recordar que el BCE va exigir al BPI el desembre del 2014 que reduís l’exposició a Angola per considerar que el sistema de supervisió del país africà no és equivalent al comunitari, i li va donar de termini fins al 10 d’abril del 2016 per fer-ho.Davant l’incompliment de grans riscs de BPI, el BCE va decidir obrir l’expedient sancionador contra l’entitat portuguesa, un expedient que ara ha aturat a l’espera que CaixaBank pugui resoldre la qüestió si finalment acaba controlant aquest banc d’inversions. Per això el BCE ha indicat que les decisions que ha pres avui estan subjectes a que CaixaBank prengui finalment el control de BPI.

Summary: El BCE dóna quatre mesos de marge a CaixaBank per solucionar l’incompliment de “grans riscs” de BPI


Avui es fa a la Universitat de València la IV Jornada sobre Mitjans de Comunicació, organitzada per l’Acadèmia Valenciana de la Llengua. Es fa durant tot el matí a la Facultat de Filologia, Traducció i Comunicació. La jornada se centra en l’estudi dels mitjans valencians escrits, tant en paper com digitals. En tots dos casos, es farà una ponència i una taula rodona. La ponència dels mitjans en paper serà a càrrec de Francesc Martínez, de la Universitat de València, i la dels mitjans digitals serà pronunciada pel director de VilaWeb, Vicent Partal. Quant a les taules rodones, en la dels mitjans en paper intervindran el director de Levante-EMV, Julio Monreal; Víctor Maceda, del Temps; i el director de la revista Lletraferit, Toni Sabater. En la de mitjans digitals, hi haurà Moisès Vizcaino, de la Veu del País Valencià; Núria Gonzàlez, d’Europa Press; i la directora d’Infouniversitat. La jornada serà inaugurada pel rector de la Universitat de València, Esteban Morcillo, i pel president de l’AVL, Ramon Ferrer.

Summary: L’Acadèmia Valenciana de la Llengua fa un debat sobre els mitjans de comunicació


El judici per l’accident de metro de València començarà al gener i durarà fins al juliol, segons que s’ha acordat en una reunió feta avui entre les defenses, la fiscalia, la resta d’acusacions i el jutjat penal 6 que portarà el cas. En l’accident de la línia 1 del metro de València, del 3 de juliol de 2006, hi van morir quaranta-tres persones i quaranta-set més van quedar ferides de diversa consideració. D’acord amb la previsió de calendari, doncs, la vista clourà quan farà catorze anys de l’accident. Segons que ha informat l’Associació de Víctimes del Metro 3 de Juliol, en la reunió s’ha fixat, com a primera mesura, el calendari de les sessions, que transcorreran de gener a juliol, amb divuit setmanes per a proves testificals i pericials. L’associació ha manifestat la seva ‘satisfacció per aquest pas que ens acosta una mica més a esbrinar tota la veritat sobre l’accident’. ‘Estem convençuts que el judici finalitzarà amb la condemna dels vuit acusats per la falta de diligència en la gestió de l’empresa’, diu en un comunicat, en què subratlla que tots ells tenien el deure de garantir la seguretat dels viatgers i treballadors i que les seves funcions es vinculaven amb una planificació adequada, a evitar més riscs dels imprevisibles i a preveure tots aquells que se’n pogueren derivar. Acausa dels seus càrrecs, ‘els acusats eren coneixedors del risc que suposava per a la circulació deixar tota la responsabilitat en mans del conductor, i encara tenint la capacitat d’actuar, no van fer res per a evitar-ho’, recorden. El passat mes de febrer, la jutgessa d’instrucció del jutjat 21 de València, Nieves Molina, que es va encarregar de la investigació de l’accident, va dictar l’obertura de judici oral contra vuit ex-alts càrrecs de Ferrocarrils de la Generalitat Valenciana (FGV), entre els quals, Marisa Gracia, qui era gerent de FGV, després de la petició feta en aquest sentit pel ministeri fiscal i les acusacions particulars. Els processats, a més de Marisa Gracia, són el director d’Operacions, Manuel Sansano; el responsable d’Auditoria per a la Seguretat i Circulació, Juan José Gimeno; el cap de Tallers de València Sud, Luis Miguel Domingo Alepuz; el cap de la Línia 1, Sebastián Argente; el director adjunt d’Explotació, Vicente Contreras; el director tècnic, Francisco García, i el responsable d’estudis i projectes, Francisco Orts. La fiscalia demana tres anys i set mesos de presó per a cadascun perquè considera que els fets entorn de l’accident constitueix un delicte contra els drets dels treballadors en la seva modalitat de seguretat i higiene en el treball; quaranta-tres homicidis per imprudència greu professional i quaranta-set delictes de lesions per imprudència greu professional. A tots ells els demana, a més, una inhabilitació especial, en el cas de Gracia, per a l’exercici de càrrec directiu en empresa pública o privada durant cinc anys i sis mesos, i el mateix període per als altres set, encara que en aquests últims ho és per a l’exercici de professió relacionada amb el ram del transport de viatgers. Per la seva banda, les víctimes del metro eleven a quatre anys la petició de condemna per als ex-directius, en la mateixa línia pràcticament que l’escrit del fiscal. La causa es va allargar fins que, el novembre del 2018, la instructora va donar per conclosa la investigació, encara que ‘vinculada’ per l’ordre de l’Audiència Provincial de reobrir el cas, que la mateixa jutgessa havia arxivat unes quantes vegades, Per al tribunal valencià hi havia indicis de delicte que permetien de continuar endavant amb la investigació prenent declaració com a investigats als ex-directius que entenia que, en el seu àmbit de poder de decisió, havien de conèixer el traçat de la Línia 1 i els riscos inherents a la conducció. Encara després d’aquesta conclusió, va haver-hi nous tràmits processals fins a l’obertura del judici oral, contra la qual no cabia recurs, es remetia el cas als jutjats penals com a òrgan d’enjudiciament i restava la fixació de l’assenyalament de la vista.


Els premis Fundació Bromera al Foment de la Lectura han reconegut la trajectòria de l’escriptor Joan Pla i el treball a favor de la cultura de l’Institut d’Estudis Comarcals de la Marina Alta (IECMA). Els guardons distingeixen aquelles persones, institucions o iniciatives que, ‘gràcies al seu impuls vital, representen els valors i els objectius que promou l’entitat, com per exemple la promoció de la lectura i la difusió del valencià’, recorda l’entitat en un comunicat. Nascut a Artana i docent de professió, Joan Pla ha publicat més de seixanta novel·les, entre les quals destaca ‘Mor una vida, es trenca un amor’, un dels clàssics per excel·lència de la literatura valenciana. Editat el 1981, ha venut més de dos-cents mil exemplars. Les seves obres han rebut diversos premis literaris, com l’Enric Valor de Novel·la, el Bancaixa de Narrativa Juvenil o el Vicent Silvestre de Narrativa Infantil. En la modalitat col·lectiva, el guardó ha recaigut aquest any en l’IECMA. Amb més de sis-cents socis i trenta-cinc anys al servei de la cultura, s’ha convertit en una de les entitats culturals més prestigioses i antigues de la Marina Alta. Va néixer el 1985 com un espai de trobada on trobar tota mena de treballs o d’informació cultural sobre la comarca. Homenatge a Llorenç Giménez Durant el lliurament dels premis, que se celebrarà el 7 de febrer durant un sopar literari en el saló Segle XXI de l’Alcúdia, es retrà homenatge al contacontes Llorenç Giménez, mort el 2019. Va ser ‘un dels impulsors de la renovació pedagògica a l’escola valenciana i un dels màxims exponents de la narració oral valenciana’, recalquen des de la fundació. A la gala està prevista l’assistència de representants del món polític, cultural i de l’ensenyament, així com familiars i amics, que acompanyaran els guardonats aquesta nit tan especial. Amb l’objectiu commemorar al mestre de la rondalla, la gala serà presentada pels contacontes Anna Ballester i Carles Cano.

Summary: L’escriptor Joan Pla i l’IECMA, guardonats amb els premis Fundació Bromera al Foment de la Lectura 2020


La cançó en gal·lès ‘Yma O Hyd’, del cant de folk Dafydd Iwan, ha estat la més escoltada del Regne Unit en diverses plataformes, com iTunes o Amazon Music, durant aquest cap de setmana. La cançó va ser publicada el 1983, però la campanya independentista Yes Cymru ha promogut que se situés al capdamunt de les llistes. El títol del tema es podria traduir com ‘Encara aquí’, i tracta sobre la supervivència de la nació gal·lesa durant els segles, d’ençà de l’època romana, juntament amb la llengua gal·lesa, ‘malgrat tot i tothom’. L’autor, a més de cantant, va ser president del Plaid Cymru (2003-2010), el partit independentista gal·lès, i va tocar la cançó en el marc de la manifestació en favor de la independència del juliol de 2019 a Caernarfon. El moviment es va inspirar en una acció similar a la República d’Irlanda, que va situar al capdamunt de les llistes la cançó rebel irlandesa ‘Come Out Ye Black And Tans’, de The Wolfe Tones, arran d’un polémic acte d’homenatge a la ‘Royal Irish Constabulary’ i la Policia Metropolitana de Dublín, que finalment va ser cancel·lat. Malgrat que la ‘Royal Irish Constabulary‘ va ser creada a mitjans del segle XIX, és especialment recordada per ser utilitzada contra els nacionalistes irlandesos durant la Guerra de la Independència d’Irlanda. Escolteu ací la cançó:

Summary: Una cançó reivindicativa de l’independentisme gal·lès és la més escoltada del Regne Unit


La Comissió Europea ha decidit denunciar l’estat espanyol al Tribunal de Justícia de la Unió Europea per incompliment en els límits de contaminació atmosfèrica. Segons que avança La Vanguardia, l’expedient contra Espanya es va obrir el 2015 i se centra en incompliments reiterats de la directiva europea sobre diòxid de nitrogen a l’àrea metropolitana de Barcelona, el Prat de Llobregat i Madrid. El maig passat, la comissària de Medi Ambient, Karmenu Vella, havia decidit de deixar en punt mort l’expedient espanyol. En aquell moment, la UE va denunciar Alemanya, França, Itàlia, Romania, Hongria i el Regne Unit per la mala qualitat d’aire. Pel que fa a l’estat espanyol, la Comissió va considerar que el problema no estava tan estès i que mesures com Madrid Central o de baixa emissió a les rondes podien fer que l’estat complís la directiva europea el 2020. L’expedient, però, no es va arxivar i Vella va avisar que seguiria supervisant les mesures que l’estat emprenia per lluitar contra la contaminació, així com la seva eficàcia. No obstant això, el govern de Madrid, format pel PP i Ciutadans amb el suport de Vox, ha decidit d’eliminar Madrid Central i la paciència i tolerància de la UE s’ha acabat. Ara començarà una batalla judicial al TJUE que pot durar diversos anys i que pot acabar amb sancions a l’estat. Tanmateix, perquè això passi, cal que el tribunal ratifiqui els incompliments d’Espanya. Després, si la situació continua, la Comissió podria tornar a portar l’estat al TJUE, ara sí, demanant sancions. Segons la Comissió Europea, cada any moren més de 400.000 persones al continent per la mala qualitat de l’aire i l’elevat nombre de persones que pateixen problemes respiratoris i cardiovasculars.

Summary: La UE denuncia l’estat espanyol per la contaminació de Barcelona, el Prat i Madrid


Cinc morts, entre els quals un infant, i un desaparegut. Aquest és el resultat de l’últim rescat en què han participat els guardacostes de Líbia a la Mediterrània. Són les set del matí del 6 de novembre. El mar i l’horitzó es confonen, només un punt negre i bellugadís permet de distingir-los. Un bot pneumàtic amb desenes de migrants navega a la deriva a una trentena de milles nàutiques de Trípoli, la capital de Líbia. Els equips de rescat desplegats a la zona –la marina italiana (inclòs un helicòpter), la marina francesa i l’ONG SeaWatch– es coordinen de seguida i decideixen que el vaixell SeaWatch 3 socorri els migrants. Els guardacostes, tot i ser fora de les aigües territorials líbies i no disposar dels mitjans adequats, s’aproximen al bot sense informar-ne per ràdio. Ací podeu veure el vídeo complet de l’actuació: En una maniobra molt perillosa, el vaixell libi es col·loca just al costat del bot. La barca, en un estat precari i mig queixalada pel mar, no para d’impactar contra el casc. La desesperació i el pànic s’apoderen de la gent. Nervis, crits i forcejaments. Els migrants proven de pujar a coberta, però uns quants cauen a l’aigua. El comandament del SeaWatch 3 observa l’escena amb incredulitat, mentre dues llanxes de l’ONG intenten recollir totes les persones que colpegen l’aigua per fugir de l’ofec. ‘Aparteu-vos del bot, aparteu-vos del bot’, suplica per ràdio el comandament del SeaWatch 3. Tanmateix, els guardacostes fan tot el contrari: aferren l’embarcació amb unes cordes. No responen a cap crida radiofònica. Els migrants proven d’escalar el casc del vaixell. S’agafen de les baranes de la coberta i intenten, de totes les maneres possibles, abandonar el bot. Els guardacostes només tenen una escala i la seva actitud és violenta. Alguns migrants desapareixen entre l’espai que separa el bot del vaixell. Un altre l’impedeixen de pujar per l’escala i el fan saltar a l’aigua. Les llanxes de l’ONG maniobren a pocs metres del vaixell. Els guardacostes, alguns amb uniformes militars, enregistren els membres de SeaWatch amb els mòbils. Els amenacen i els tiren patates i flotadors perquè se’n vagin. A la coberta, obliguen els migrants a seure a la proa. Allà, els agredeixen –arriben a fer servir cordes per a pegar-los– i els insulten. El comandament del SeaWatch 3 exigeix el traspàs dels migrants per a portar-los a un port segur d’Itàlia, però la resposta torna a ser el silenci. El motor del vaixell escup un fum negre per sobre de les onades. No lliuraran els migrants: la Unió Europea paga perquè els tornin a Líbia. Aquests guardacostes són un cos a sou del govern de Trípoli, però podrien ser milicians o membres de les màfies que trafiquen amb persones. El vaixell es comença a moure i les aigües s’enterboleixen. Un migrant s’escola entre les baranes de la coberta. ‘Guardacostes de Líbia, som l’helicòpter de la marina italiana, hi ha gent saltant a l’aigua. Atureu el motor i coopereu amb el SeaWatch, si us plau. Si us plau, coopereu amb el SeaWatch!’, se sent per la ràdio. No hi ha resposta. L’home cau a l’aigua i no se’l torna a veure. El vaixell accelera i se’n va cap a la costa líbia. Cinc morts, entre els quals un infant, i un desaparegut. Sis vides perdudes en només trenta minuts. ‘No hauria mort ningú, avui, si haguéssim pogut operar de manera raonable i tranquil·la’, assegura el cap de la missió de SeaWatch, Johannes Bayer. A més, responsabilitza la Unió Europea de la situació: ‘Aquests morts són culpa dels guardacostes libis, que han obstruït un rescat amb el seu comportament brutal. Tanmateix, la responsabilitat és de la Unió Europea, que és qui entrena i finança aquestes milícies. Actuen sota la voluntat de la UE. Els governs europeus haurien de treure conclusions de tot plegat i deixar de col·laborar amb els guardacostes libis. La UE ha de prioritzar els drets humans per sobre del control migratori.’ Una nova amenaça a la Mediterrània D’ençà del pacte migratori entre la Unió Europea i Turquia, el març del 2016, Líbia s’ha convertit en el principal punt de sortida d’embarcacions cap a Europa. Itàlia, concretament. El viratge en les rutes migratòries cap al corredor de la Mediterrània central obliga els migrants a fer un viatge molt més llarg en el qual les probabilitats de morir es multipliquen. Segons l’Organització Mundial de la Immigració, l’any passat es van superar tots els registres de mortalitat. Només a la Mediterrània central es van recuperar 4.581 cossos i hom tem que la xifra real és molt més alta. Tanmateix, la mar no és l’única amenaça. Líbia és ara mateix un estat fallit, on el caos s’ha convertit en la forma de govern. ‘Les poques coses que sabem ens les expliquen ells. Parlen d’un país caòtic, en què molts han estat segrestats o esclavitzats. Les milícies n’abusen constantment i no fan distincions. Abusen de les dones, les violen, i a moltes les deixen embarassades. La vida dels immigrants no val res, allà. Prefereixen morir ofegats que tornar a Líbia’, deia el director d’Activa Open Arms, Òscar Camps, en una entrevista a VilaWeb. Aquesta setmana, la CNN ha publicat un vídeo en el qual es veu com se subhasten dotze homes nigerians com a esclaus: A tot plegat, cal afegir-hi els guardacostes. Així es fan anomenar, tot i que hi ha seriosos dubtes que els preocupi la mar. La seva funció és senzilla: evitar de qualsevol manera que els migrants abandonin Líbia. Per què? Per diners. La Unió Europea no té un pacte formal amb Líbia, com passa amb Turquia, però mitjançant el Fons Fiduciari d’Emergència per a l’Àfrica, Brussel·les ha pagat enguany 120 milions d’euros per a formar i equipar els guardacostes. Segons la declaració de Malta, signada pels vint-i-vuit estats membres aquest febrer, el pagament pot arribar fins als 200 milions. La prioritat és blindar les fronteres: EU slowly turning corner but we're not naïve. Must protect people against security threats, illegal migration, uncontrolled globalisation. — Donald Tusk (@eucopresident) June 21, 2017 En canvi, la UE només ha destinat poc més de deu milions a ajuda humanitària i millora de les condicions als centres de detenció a Líbia. Segons dades del departament contra la immigració il·legal de Líbia, hi ha gairebé 20.000 persones detingudes a les seves instal·lacions. L’OMI estima que el nombre de migrants al país oscil·la entre els 700.000 i el milió. Itàlia va per lliure Itàlia és el país més afectat per l’arribada de migrants. L’any passat hi van desembarcar 181.426 persones i enguany 114.309. Per això ha decidit prendre mesures pel seu compte. Ha fet signar a les ONG que rescaten migrants un protocol d’actuació que els obliga a portar un agent de policia a bord i els prohibeix d’entrar en aigües líbies. A més, ha ressuscitat ‘el tractat d’amistat’ que van signar l’ex-president Silvio Berlusconi i el dictador Moammar al-Gaddafi (2008), en el qual Itàlia demanava perdó per haver colonitzat Líbia (1911-1942) i oferia inversions anuals de 200 milions de dòlars durant vint-i-cinc anys. A canvi, Gaddafi feia de dic de contenció dels migrants. En l’actualització del tractat, el govern de Paolo Gentiloni es compromet a donar suport i finançament a programes de desenvolupament per ‘a les regions líbies afectades pel fenomen de la immigració il·legal.’ A més, ofereix suport ‘tècnic i tecnològic’ al Ministeri de l’Interior libi i a la guàrdia costanera. ‘Ens volen fora d’aquesta zona’ Després de fer-se públic el vídeo de SeaWatch, Òscar Camps va dir a Twitter: ‘Ens volen fora d’aquesta zona  perquè no denunciem les seves actuacions. Aquí van morir nens! No rescaten, deporten!’ El vaixell d’Activa Open Arms ha estat víctima de la violència dels guardacostes en dues ocasions. El 8 d’agost, una patrulla va disparar per sobre del vaixell de l’organització, quan feia guàrdia en aigües internacionals. Pocs dies després, el Golfo Azzurro va ser segrestat durant més de dues hores. Milicians d’una patrulla van amenaçar de disparar a la tripulació si no complia les ordres: pilotar el vaixell fins al port de Trípoli. Segons els guardacostes, l’ONG havia navegat per aigües líbies sense permís durant mesos. Nos quieren fuera de la zona para que no denunciemos sus actuaciones, aquí murieron niños, no rescatan! deportan! Gracias @seawatchcrew por vuestro trabajo https://t.co/l9XVPOaUkN — Oscar Camps (@campsoscar) November 16, 2017 Els atacs no són casos aïllats. Bona part de les ONG n’han patit algun. El mateix agost, el Bourbon Argo de Metges Sense Fronteres (MSF) va rebre trets per part d’una patrulla líbia. Algunes bales van impactar al pont de comandament. Després dels trets, milicians armats van assaltar el vaixell, que feia guàrdia fora de les aigües territorials líbies. Per sort, no portaven migrants i la tripulació es va poder refugiar en una zona segura. ‘Va ser un atac professional, sabien què feien’, va declarar el portaveu de MSF, Alessandro Siclari. La marina líbia va admetre l’incident, però en va culpabilitzar MSF per no haver-se identificat. Arran d’aquest context de tensió, MSF ha retirat el seu vaixell de recerca Prudence i Save The Children ha fet el mateix amb el Vos Hestia. Una política inhumana L’alt comissionat per als Drets Humans de l’ONU, Zeid Ra’ad al Hussein, ha criticat amb molta duresa la política de col·laboració entre la Unió Europea i Líbia en matèria migratòria. ‘La política de la Unió Europea d’assistir els guardacostes libis per interceptar i retornar els immigrants a la Mediterrània és una política inhumana’, diu en un comunicat emès aquesta setmana. A més, fa una crida a la comunitat internacional perquè ajudi a solucionar la crisi migratòria que pateix Líbia. Segons l’alt comissionat, les condicions de vida dels migrants al país nord-africà són ‘un ultratge per a la consciència de la humanitat’ i exigeix a les autoritats líbies que tanquin els centres de detenció. En una conferència de premsa, la portaveu del servei diplomàtic de la UE, Catherine Ray, ha contestat que ‘no és l’acció de la UE que ha creat el sistema inhumà a Líbia’ i ha afegit: ‘La nostra prioritat ha estat sempre i continuarà essent protegir les vides i garantir un tracte digne i humà a tots.’

Summary: Els guardacostes de Líbia, l’enèsim perill que amenaça els migrants a la Mediterrània


Una trentena de municipis preparen una candidatura de Primàries Catalunya a les eleccions del maig del 2019, un projecte impulsat per l’ANC, el filòsof Jordi Graupera i l’ex-batlle d’Arenys de Munt, Josep Manel Ximenis. Amb l’objectiu d’acréixer les possibilitats que les forces independentistes s’assegurin les batllies del Principat, els impulsors volen configurar llistes que uneixin els partits i la societat civil mobilitzada a favor de la independència. Aquest corrent, que cerca la unitat, sembla contrari a la divisió entre els sobiranistes al Parlament de Catalunya, que fa trontollar la legislatura. ‘Primàries Catalunya vol garantir com més ajuntaments independentistes millor perquè, quan hi hagi una oportunitat de fer efectiva la República, els municipis puguin donar suport al parlament, al govern i a les mobilitzacions al carrer’, diu Jordi Ollé, membre de la comissió de l’ANC encarregada d’impulsar el projecte. ❗ L’Assemblea Nacional Catalana proposa organitzar primàries republicanes a les principals ciutats del país. 👉 El Secretariat Nacional aprova que els socis i les sòcies ratifiquin la decisió.#RepúblicaÉsLlibertathttps://t.co/BzBB458q8J — Assemblea Nacional 🚩 (@assemblea) July 1, 2018 Llista d’unitat però sense el suport dels partits Tot i així, de moment els partits independentistes no s’han mostrat disposats a formar-ne part i a diluir-se en la marca Primàries Catalunya, que no funciona com a partit sinó com a plataforma. ‘Voldríem que els partits independentistes s’hi afegissin. Si no és així, ho farem sense ells’, defensa Ollé. Ara la qüestió és si aconseguiran d’esdevenir una força ‘guanyadora’, com pretenen, o una llista més que dividirà el vot independentista i que el debilitarà, com addueixen els partits. ‘No volem competir-hi, volem concentrar la gent en una candidatura i amb un candidat que triem nosaltres. I això, ho sabem, no vindrà pas de dalt, de les cúpules dels partits.’ Per la seva banda i ja de bon començament, quan Graupera va presentar Primàries Barcelona, la regidora de la CUP Eulàlia Reguant va desmarcar-se’n perquè no encaixava amb la seva formació. ‘Homogeneïtzar projectes no suma i ha estat demostrat a bastament que, en aquesta situació, dos més dos no necessàriament són quatre’, va defensar aleshores. La posició d’ERC va ser semblant. Quan l’ANC va presentar el projecte, la portaveu dels republicans, Marta Vilalta, ja va dir que no s’hi afegirien: ‘Sempre hem defensat, i ens ho demostren les altres eleccions, que, quan ens hem pogut presentar cadascú amb el nostre projecte per a sumar, és quan hem tingut més bons resultats i hem estat més forts’. I hi va afegir: ‘Farem allò que sigui millor per a eixamplar els resultats i aconseguir el màxim d’ajuntaments republicans. I això no és homogeneïtzar el país’, deia Vilalta. ERC s’oposa a la proposta de primàries de l’ANC i el PDECat hi diu sí amb matisos https://t.co/8DX5jASWEK — VilaWeb (@VilaWeb) July 2, 2018 El PDECat, en canvi, d’entrada no va descartar de formar-ne part, però més endavant va deixar-ho córrer perquè les primàries perdien sentit si ERC i la CUP no hi participaven. ‘En les primàries, hi ha de ser tothom. Si hi són tots els partits, estem disposats a unir-nos-hi. Però si no, no ens sembla viable i perd part del sentit. No és el nostre model’, va apuntar David Bonheí, el president de la formació. Qui hi participa, doncs? Les llistes de Primàries Catalunya són obertes a tots els empadronats a cada municipi on es presenten. Els integrants de la llista que concorrerà a les municipals seran elegits en dues voltes pels inscrits en el registre de les primàries. A Barcelona serà el 15 i 22 de desembre i la resta del país votarà el dia 2 de febrer. De moment, els inscrits són 23.500. Les llistes que en surtin seran les que es presentaran als comicis. Aquests votants tindran el poder de decidir la configuració i l’ordre d’unes llistes electorals obertes a tothom i en què els partits perden tot el poder. D’aquesta manera, qui s’hi vulgui presentar per formar part de la candidatura tindrà temps fins el 15 de novembre a Barcelona i fins el 19 de gener a la resta del Principat. El procés, segons que defensa Ollé, vol afavorir una democràcia més directa, en què les cúpules dels partits no tinguin tant de poder. Per tant, troba que també pot servir per a engegar una regeneració democràtica. Amb tot, la finalitat no és que guanyi les eleccions Primàries Catalunya, sinó l’independentisme. ‘Potser a Berga ja no cal que es presenti una candidatura de Primàries Catalunya, perquè ja el govern independentista ja és garantit. En canvi, en alguns altres municipis com Mollet, el Vendrell o Granollers, els partits independentistes separadament fan el ridícul. La suma dels vots seria molt més gran si no hi concorreguessin dividits’, defensa Ollé. L’existència d’una llista de primàries en un municipi és decidida per l’ANC, les entitats i els moviments locals. Ollé considera que la iniciativa funciona perquè hi ha una trentena de municipis en què probablement hi haurà una candidatura. En alguns altres n’hi haurà perquè consideren que no cal, com ara a Argentona (Maresme): gràcies a l’impuls del CDR i l’ANC, la CUP, ICV, ERC i PDECat ponderen de presentar-se plegats. 4 grups municipals i les entitats ANC i CDR donen a conèixer els objectius de la llista unitària republicana que estan treballant conjuntament pic.twitter.com/MuxCi1vvHP — Ràdio Argentona (@radioargentona) October 9, 2018 Les Primàries Catalunya són fomentades per l’Assemblea, Graupera i Ximenis, però això no significa pas que l’ANC es presenti a les municipals. ‘Nosaltres donem suport a una iniciativa que creiem que ajudarà a la regeneració democràtica i a la victòria independentista a les eleccions. Però no ens hi presentem com a entitat, és la gent de cada municipi qui fa la llista’, aclareix Ollé.

Summary: Primàries Catalunya: com treballar la unitat independentista local sense el suport dels partits


El cap de llista del PSC a Reus, Andreu Martín, ha afirmat que prioritzen un pacte d’esquerres i progressista amb ERC i ha assegurat que volen governar ‘sense complexos’. Els socialistes no renuncien a una batllia compartida amb els republicans i rebutgen la proposta de Junts per Reus ‘d’un suport extern’ en qüestions de ciutat. Tot i això, no tanquen la porta a seguir negociant amb Carles Pellicer: ‘No acceptem un govern de conveniència on es reparteixen les cadires i on no s’entomen els projectes de ciutat’, ha afirmat el socialista que ha fet aquestes declaracions als mitjans aquest dijous. Martín també ha celebrat la ‘valentia’ de la CUP per proposar un pacte d’esquerres. Els socialistes entenen que el batlle de Reus en funcions, Carles Pellicer, aposti per revalidar el pacte amb ERC i Ara Reus després de quatre anys governant amb minoria. Tot i això, el cap de llista de PSC, que s’ha reunit aquesta setmana amb els republicans i amb Junts per Reus, ha criticat la falta de lideratge de Pellicer i que els exclogui d’un possible pacte de govern. ‘No hi som al seu projecte. Per això, no acceptem la proposta d’un suport extern a 21 regidors’, ha assegurat Martín. En aquest sentit, ha defensat que no vol formar part d’un govern de conveniència en el qual només es reparteixin les carteres municipals però ha reivindicat que ser-hi seria just perquè han passat de quatre a sis regidors. Els socialistes deixen en mans dels republicans l’aposta per formar ‘un govern d’esquerres o de dretes’. Tot i que les negociacions estan en una fase molt inicial, els socialistes han insistit que tenen dret a compartir la batllia amb Noemí Llauradó, amb qui han empatat amb el nombre de regidors. ‘No tinc cap element per renunciar-hi, però és absurd demanar quatre anys d’alcaldia’, ha defensat Martín. El PSC proposa una alcaldia compartida assenyalant les ‘elevades’ coincidències que comparteixen amb el programa electoral d’ERC. Els dos partits continuaran treballant d’immediat per apropar posicions ja que està previst que es reuneixin de nou aquest divendres. Preguntat per les pressions i ‘ingerències supramunicipals’, Martin no ha descartat que acabin condicionant els acords amb ERC. ‘Hem de treballar amb tots els escenaris possibles’, ha afirmat el socialista. Tot i això, ha expressat que espera que prevalgui el projecte de ciutat per damunt dels interessos partidistes.

Summary: El PSC de Reus proposa de compartir la batllia amb ERC per a tombar Pellicer


Una tos seca i irritant, malestar general, febre, sensació d’ofec… Aquests són els símptomes que s’associen a un quadre típic d’infecció del nou coronavirus 2019. L’app Stop Covid 19 CAT de la Generalitat de Catalunya fa aquesta primera pregunta al test que pot fer tothom qui se la descarregui: ‘Tens algun d’aquests símptomes? Febre, tos continuada o persistent, dificultats respiratòries, malestar general’. La Generalitat Valenciana els defineix així: tos, dificultat per a respirar, mal de coll, febre de més de 37 graus. I el govern balear els descriu així: ‘Els símptomes més comuns inclouen febre, tos i sensació de falta d’aire. En alguns casos també hi pot haver símptomes digestius com ara diarrea i dolor abdominal’. Però molts dels contagiats pel coronavirus en desenvolupen uns altres, de símptomes, que fins fa ben poc no s’havien descrit ni tipificat: la pèrdua del sentit de l’olfacte i el del gust. Tota la informació sobre el Coronavirus, minut a minut Ho han experimentat alguns dels malalts de la Covid-19, al cap de poc temps d’haver presentat els primers símptomes, més típics i més descrits fins ara, de tos o febre. El viròleg de la Universitat de Bonn, a Alemanya, Hendrik Streeck, és qui ha fet l’estudi més detallat sobre aquest aspecte. El seu equip ha estat investigant els contagiats en un dels principals focus de la malaltia al seu país, a Heinsberg (Rin del Nord-Westfàlia), i ha trobat que dues terceres parts dels pacients examinats presentaven una pèrdua de l’olor i del gust que els durava uns quants dies. Streeck ho explicava en aquesta entrevista al diari Frankfurter Allgemeine: ‘Gairebé totes les persones infectades que vam entrevistar van descriure una pèrdua de l’olor i el gust que va durar uns dies. Fins al punt que una mare no podia percebre l’olor dels bolquers plens del seu fill. N’hi havia que no podien sentir l’olor del seu xampú, i el menjar va esdevenir insípid. No podem dir quan apareixen exactament aquests símptomes, però pensem que és una mica més tard del moment de la infecció’. Consells per als qui hagin d’aïllar-se pel coronavirus i per als familiars El viròleg explica que l’estudi el van fer a un centenar d’infectats, que no eren pas els més greus, perquè aquests eren ingressats a l’hospital. Diu Streeck: ‘El típic pacient de la Covid-19 només presenta símptomes lleus. Així ho diu també un estudi xinès segons el qual el 91% de les persones infectades només tenen uns símptomes que van de lleus a moderats, amb una tos seca i irritable i probablement amb febre. En el cas que hem vist, la pèrdua de l’olor i del gust s’afegien a aquests símptomes. I en el 30% dels infectats també vam veure que hi havia diarrea, que és més freqüent que no se suposava anteriorment.’ Com funciona el certificat autoresponsable de desplaçament dels Mossos? Totes les respostes

Summary: Molts dels malalts de la Covid-19 presenten uns nous símptomes no descrits fins ara


La portaveu del govern, Neus Munté, ha lamentat en declaracions a l’ACN que malgrat els anuncis de canvis, el govern espanyol és continuista. Set ministres repeteixen i alguns d’ells, com és el cas de Cristóbal Montoro, ‘d’ingrat record per Catalunya’. De tota manera, des del govern de la generalitat es donaran ‘els cent dies de gràcia’ per veure si afronta la realitat catalana fent política i no pas amb pas per la via dels tribunals. En relació a la presència de Dolors Montserrat, Munté ha recordat que no és garantia de res i ha volgut recordar el comportament d’altres ministres catalans com Jorge Fernández Díaz. Així mateix, ha criticat els suposats canvis del PP de tendència catalanista, que no han anat enlloc.

Summary: Neus Munté lamenta que el nou govern espanyol sigui ‘continuista’


La batllessa de Barcelona, Ada Colau, quan avui al Consell Nacional de Catalunya en Comú li han demanat per la seguretat a la ciutat, ha afirmat que ‘no és que hi hagi una crisi general; hi ha un problema concret amb els furts i amb els robatoris’. En declaracions als periodistes ha defensat que el seu govern alerta de fa més d’un any del problema, que considera que ha augmentat en general a Catalunya i més a Barcelona, perquè té més població i turisme. Seguretat a Barcelona: més enllà de la manta Ha recordat que el seu executiu municipal ha demanat més mossos d’Esquadra i ha demanat canvis legislatius: ‘Hi ha jutges que diuen que no tenen prou instruments per a tractar la reincidència.’ Considera que el 2018 les institucions no eren completament actives a causa del context electoral, però prefereix ‘mirar en positiu i veure que la Generalitat s’ha posat les piles, ha convocat reunions i ha anunciat que vindran 300 mossos a final de mes’. Colau desitja de continuar treballant en aquesta línia i ha acceptat que els veïns que demanen que les institucions col·laborin ‘tenen tota la raó’. ‘Tsunami veïnal’ Ahir, un miler de persones, segons la guàrdia urbana, van manifestar-se a Barcelona per reclamar ‘una ciutat cívica i segura’. Organitzats en columnes pel centre per donar visibilitat als diferents barris, van confluir a la plaça de Sant Jaume, on van llegir un manifest que van fer arribar al govern i a l’ajuntament. El regidor de Seguretat, Albert Batlle, va rebre dos portaveus del col·lectiu Tsunami Veïnal i s’ha compromès a convocar una reunió de treball les pròximes setmanes per abordar la problemàtica. Els veïns reclamen un pla integral que faci net de la situació de conflictivitat que, segons que denuncien, hi ha a la ciutat i que s’ha agreujat especialment aquests darrers mesos a causa d’un augment dels fets delictius.

Summary: Colau nega una crisi de seguretat a Barcelona


El sociòleg Manuel Delgado va fer dijous a la nit una intervenció al programa ‘Més 324’ que amb el pas de les hores ha estat molt compartida a les xarxes. Amb la claredat habitual , Delgado construeix una definició de Ciutadans sense subterfugis i no s’amaga de descriure’l com un partit ‘fanàticament nacionalista de línia sèrbia fet d’odi, de rancúnia i de ràbia’. I hi afegeix: ‘La matèria primera no és un discurs polític, ni un programa econòmic ni una ideologia més o menys clara. És simplement una fixació obsessiva i fanàtica contra el que ells diuen “els nacionalismes”‘. Descripció de C’s que fa Manuel Delgado pic.twitter.com/1uNDWnthcR — Vot groc 21D🎗 (@Ref1Oct17) 10 de maig de 2018

Summary: El vídeo viral de Manuel Delgado definint Ciutadans en dos minuts: ‘És un partit fet d’odi, de rancúnia i de ràbia’


El primer ministre indi Narendra Modi va arribar per sorpresa divendres al Paquistan, on es reunirà amb el seu homòleg Nawaz Sharif, en la que és la primera visita en més d’una dècada d’un líder del govern de l’Índia al Paquistan. Narendra Modi va aterrar a Lahore el mateix dia de l’aniversari de Nawaz Sharif, en una visita no anunciada. “Espero amb interès la reunió Nawaz Sharif aquesta tarda a Lahore, on vaig a fer una parada en el meu viatge de tornada a Delhi,” havia dit a Twitter poc abans de la seva arribada. Narendra Modi havia anunciat la visita sorpresa a la seva veïna Paquistan després d’un viatge a l’Afganistan, on es va adreçar al Parlament. Segons sembla la visita hauria estat acordada després que el primer ministre paquistanès hagués rebut un missatge personal de l’indi anunciant-li que entrava al seu espai aeri, provinent de l’Afganistan.

Summary: Visita sorpresa del cap del govern indi al Paquistan