La batllessa de Barcelona, Ada Colau, ha variat el discurs respecte del procés cap a la independència de Catalunya durant aquest any darrer. A la campanya electoral que va dur-la a la batllia de Barcelona, va defensar sense embuts que el procés polític català havia de ser independent de Madrid i que no calia esperar canvis provinents de Madrid. Catalunya feia un camí propi. Optava, fins i tot, per ‘l’enfrontament amb l’estat i la UE’ per aconseguir d’exercir el dret de decidir. Dotze mesos després, Ada Colau diu que el procés ha d’esperar a acordar-se amb el govern de Madrid i que, en lloc d’enfrontament, s’ha de cercar el pacte. En un any, ha passat de la unilateralitat catalana a un procés pactat amb Madrid. En una entrevista a VilaWeb del 20 de maig de 2015, recordava que feia pocs dies havia defensat la unilateralitat en un acte a Nou Barris, al costat de Pablo Iglesias. I es queixava que cap mitjà de comunicació no se n’havia fet ressò. Deia en aquesta entrevista en vídeo (13.34 minuts): «A Nou Barris vam fer una xerrada en públic on també vam parlar del dret de decidir. Amb Pablo Iglesias no ens havíem coordinat ni preparat. Cadascú va arribar-hi directament i ens vam trobar allà. Li vaig adreçar un missatge en castellà, per assegurar-me que m’entenia. Sé que l’entén, el català, però per assegurar-me’n, i davant de milers de persones, li vaig dir: ‘Sou una esperança per a l’estat, i esteu a favor del dret de decidir, però sapigueu que aquí el canvi ja es va produint des de fa temps i que no podem esperar. No podem esperar ni el canvi de la constitució, ni les decisions que prenguin determinats tribunals partidistes.’ Ho vaig dir públicament. No va ser titular ni recollit per cap mitjà de comunicació. Em sembla estrany.» I també deia (minut 11.19): «Et podem donar la garantia absoluta que nosaltres farem molt més per la sobirania de Catalunya i pel dret de decidir que CiU. La garantia absoluta. Qualsevol dels nostres regidors, tant si és independentista com si no, estarà disposat a arribar fins on calgui. A enfrontar-se amb l’estat, amb la Unió Europea i amb qui calgui perquè puguis exercir el teu dret de decidir perquè aconseguim el màxim de sobirania possible.» Un any després, exactament el 30 de maig de 2016, Ada Colau en una entrevista a 8TV prenia una línia diferent: el procés català ha d’esperar i, en lloc d’enfrontament, s’ha de prendre la línia de l’acord. Tal com podeu sentir en aquesta entrevista en vídeo (a partir del minut 14.20), respon això a la proposta de fer un referèndum unilateral: «Què vol dir referèndum unilateral de diferent del 9-N? Perquè si no es fa amb reconeixement, amb algun tipus d’acord, vol dir que tota la gent que no ho té clar, i que si no és legal, no es mobilitza per anar a votar, i no ha de ser vàlid. Si només es mobilitzen els que es van mobilitzar el 9-N no hem fet cap pas endavant. Al contrari, hem de fer un referèndum útil. Hem de fer un referèndum perquè tothom reconegui al poble de Catalunya el seu futur. Lliurement, des del respecte i per saber quina és la relació amb l’estat. A curt termini no sembla que això es pugui desbloquejar. Però a curt termini  no hem de llançar la tovallola. Hem de seguir treballant perquè efectivament aquest referèndum es pugui fer. Però aquest referèndum si el fem de forma precipitada i no és reconegut per part de la població de Catalunya, i per la resta de l’estat, després qui el reconeixerà? Com vol que es reconegui a Europa si no es pot reconèixer ni a l’estat, o per part de la població de Catalunya? Si fem un referèndum, que sigui útil.»

Summary: Els canvis d’Ada Colau respecte del procés cap a la independència en un sol any


El vaixell humanitari Lifeline, que transporta 234 migrants, podrà atracar finalment al port de la Valletta. Així ho ha anunciat el primer ministre maltès, Joseph Muscat, que ha demanat a la resta dels estats de la UE que participin de l’acollida dels migrants. A més, ha assegurat que obrirà una investigació contra el capità del Lifeline per suposadament haver incomplert ‘instruccions de les autoritats italianes d’acord amb les lleis internacionals’. El vaixell feia cinc dies que era a la deriva davant de les costes de l’illa. Ni Malta ni Itàlia li volien obrir els seus ports. El ministre de l’Interior italià, Matteo Salvini, que va comparar els migrants del Lifeline amb ‘carn’, ha celebrat la decisió de la Valletta. ‘Aquest vaixell fora de la llei serà finalment requisat. Per a les dones i nens que realment fugen de la guerra, les portes estan obertes. Per a la resta, no’, ha piulat. El missatge va acompanyat de l’etiqueta ‘stop invasió’. E due!👍Dopo la Ong Aquarius spedita in Spagna, ora tocca alla Ong Lifeline che andrà a Malta, con questa nave fuorilegge che finalmente verrà sequestrata.Per donne e bambini davvero in fuga dalla guerra le porte sono aperte, per tutti gli altri no!#stopinvasione — Matteo Salvini (@matteosalvinimi) June 26, 2018 Ahir, l’ONG que gestiona el vaixell, va anunciar que els serveis d’emergència varen evacuar un migrant arran d’una urgència mèdica. ‘Les condicions no paren d’empitjorar amb els pas dels dies per a tothom que és a bord’, explicava l’entitat. La darrera nit ha estat molt complicada per culpa del mal temps. Just now, the first one had to be evacuated due to medical emergency from #Lifeline. Conditions are worsening by days for the people on board, held at sea for almost 5 days now. — MISSION LIFELINE (@SEENOTRETTUNG) June 25, 2018 La premsa maltesa i italiana assegura que l’estat espanyol i França —Emmanuel Macron és de visita al Vaticà— podrien acollir a part del passatge del Lifeline, però sense concretar xifres. L’obertura del port de la Valletta es produeix dos dies abans de la reunió del Consell d’Europa, en el qual els caps de govern dels estats membres discutiran sobretot de política migratòria. En la cimera informal d’aquest cap de setmana, ja va transcendir que la UE vol externalitzar completament les seves fronteres per a tancar totes les rutes migratòries. I, així, retenir els migrants i refugiats en camps en països de la riba sud de la Mediterrània com ara Líbia. L’Aquarius cap a Marsella L’obertura del port de la Valletta, però, no s’ha fet extensible a l’Aquarius. El vaixell de SOS Méditerranée i Metges Sense Fronteres volia fer una parada tècnica a la capital maltesa per a recopilar subministraments, però se li ha denegat el permís. Ara el vaixell navega cap al port de Marsella. 🔴UPDATE Suite au refus d'accès à #Malte pour une escale, l'#Aquarius fait désormais route vers #Marseille. Cet aller-retour est loin d'être idéal. Il prolonge la distance parcourue pour une simple escale technique et nous éloigne de la zone de recherche et sauvetage à nouveau. pic.twitter.com/RlzOKQrg19 — SOS MEDITERRANEE France (@SOSMedFrance) June 26, 2018

Summary: Malta permet atracar al vaixell Lifeline després de cinc dies a la deriva


L’editora Maria Bohigas, de Club editor, acompanya els llibres que edita d’una manera apassionada i pren partit. I entre els de fons que manega, no dóna res per sabut, estudia l’autor i l’obra, mira d’entendre el procés editorial del llibre i de vegades s’arrisca fent una maniobra que ja sap d’entrada que podrà ser qüestionada. Ja ho vam veure quan va editar per separat El vent de la nit, que Joan Sales havia publicat com a darrer capítol d’Incerta glòria, primer el 2012, l’any del centenari del naixement de Sales, i enguany en una nova edició (en vam parlar a ‘Joan Sales i la vida monstruosa de la Barcelona de postguerra‘). I ara, amb la represa literària, ha arribat una altra mostra de la Maria Bohigas editora que intervé en l’original d’una manera meditada i argumentada, però que pren riscs i canvia la realitat que havia tingut el llibre del catàleg. Parlem de la nova edició d’Entre dos silencis, d’Aurora Bertrana. Per primera vegada arriba al lector l’obra sencera, o sigui les dues parts d’una novel·la que així va concebre l’escriptora però que s’havien publicat separadament. Anem a pams, perquè la proposta és complexa, fins al punt que en la nota editorial del final Bohigas comença dient: «Entre dos silencis és un llibre tan accidentat com la història que explica. La versió que n’acabeu de llegir és una proposta ben meditada però discutible, convé dir ara per què.» Aurora Bertrana va escriure aquest llibre en tornar a Catalunya, a la dècada dels cinquanta, i ho va fer en castellà, per mirar de publicar-lo, estratègia que no era nova en ella, perquè abans, a Suïssa, ja havia escrit en francès. Però el llibre va ser refusat. Temps després, l’any 1957, l’editor Santiago Albertí en publicava una de les dues parts, la segona, en català. Es creu que la traducció és de la mateixa Aurora Bertrana, perquè s’hi fa una reescriptura amb variacions i ampliacions. Es va dir Tres presoners. El mateix any, Joan Sales traduïa al català la primera part, que es va publicar a la col·lecció Club dels Novel·listes amb el títol Entre dos silencis. El fet és que Aurora Bertrana, a les seves memòries, es queixava de la intervenció dràstica i excessiva de Sales i n’estava disgustada. De manera que enguany, que Club editor valorava de publicar una nova edició d’Entre dos silencis, Maria Bohigas va fer llegir el text original en castellà d’Aurora Bertrana a la jove estudiosa de Joan Sales, Georgina Solà, i l’hi va fer comparar amb la traducció de Sales. Efectivament, Solà descobreix que Bertrana tenia tota la raó d’estar molesta, perquè Joan Sales va arribar a inventar-se un capítol. Maria Bohigas, néta de Joan Sales, ho explica així: ‘Hi ha una simetria preciosa entre Incerta glòria i Entre dos silencis. A Sales se li escapen els records de soldat i no es pot estar d’animar-los. També hi influeix que Sales en aquell temps traduïa El Crist de nou crucificat de Nikos Kazantzakis. Per això considerem que no és exactament una traducció. Sales s’empelta d’Entre dos silencis i hi fica cullerada. A mi m’havia passat per alt, tot i conèixer molt bé Incerta glòria i Entre dos silencis, perquè és tan bo el treball que fa Sales amb el text de Bertrana que em quedava amb això. Però, certament, Sales va deformar una voluntat literària d’una bona escriptora.’ En aquest punt, Maria Bohigas s’oblida de reeditar la ‘traducció’ de Joan Sales d’Entre dos silencis i decideix d’encarregar-ne una altra. I aquí hi ha el pinyol de la dificultat d’aquesta nova i completa edició del llibre d’Aurora Bertrana. Explica Bohigas: ‘Era una operació filològicament complexa, perquè la segona part, Tres presoners, havia estat treballada i reelaborada per la mateixa Bertrana i calia tenir en compte el to, que era el que ella va deixar establert, per a la nova traducció de la primera part. I, d’alguna manera, allò que hem fet és tractar Bertrana com si fos viva. El traductor havia de tenir la llengua i l’experiència del món que tenia Bertrana. I vam trobar la persona ben a prop, Núria Sales, filla de Joan Sales, la meva mare. En aquest sentit, la filla ha esmenat la plana del pare. No ha fet una traducció literal del castellà i ens hem acostat tant com ha estat possible a l’obra que Bertrana volia, tenint en compte la versió catalana que va fer de Tres presoners.’ Maria Bohigas també ha explicat que van decidir de publicar totes dues parts i no únicament la primera ‘perquè era la manera de respectar la voluntat de l’escriptora i explicar que darrere aquesta obra hi ha la pensadora d’una època’. L’experiència vital que va dur Aurora Bertrana a escriure Entre dos silencis El 1938, amb els bombardaments de Barcelona, Aurora Bertrana, ja separada del seu marit, va decidir d’anar-se’n a Ginebra. Ella era ciutadana suïssa. I diu Maria Bohigas: ‘Tot això ho explica en les seves memòries, editades per la Diputació de Girona, que són un dels llibres més apassionants del segle XX. I ens fan descobrir una figura humana entranyable i consistent. A Ginebra, Bertrana vivia en la misèria, acollida per un grup d’artistes bohemis, en una ciutat on van a parar refugiats de tot Europa. Ella viu l’experiència directa de què produeix la guerra, primer amb la guerra civil, després amb la Segona Guerra Mundial. I tenia accés als informes dels delegats de la Creu Roja, perquè feia feines de periodista i explicava els esdeveniments de la guerra a la ràdio i a la premsa. Tota aquesta experiència la va portar a fer una reflexió política molt important sobre què va produir la guerra.’ Acabada la Segona Guerra Mundial, Bertrana va participar en una missió humanitària en un poble francès, Étobon, on el 1944 van ser afusellats trenta-nou homes, la majoria joves. Bertrana s’està al poble, en una casa on tenen un soldat alemany presoner. ‘I ella es pregunta què és un enemic. I quan el 1950 torna a Catalunya per cuidar la mare, es posa a escriure sobre aquesta experiència. De fet, no solament escriurà aquesta novel·la, sinó que en la seva obra es pot parlar del cicle d’Étobon, perquè acabarà publicant quatre llibres i un conte.’ Conclou Bohigas: ‘I Entre dos silencis és de les primeres novel·les que recull què va ser la resistència francesa. Ella no busca herois. Explica que els resistents s’organitzen perquè no volen que els facin fora de casa i els prenguin les terres, no per raons patriòtiques. Bertrana es pregunta fins a quin punt una guerra és ideològica. I com la consistència moral d’una persona és suficient per a parar la màquina.’

Summary: ‘Entre dos silencis’, entre diverses versions


La mediació entre el personal de terra d’Ibèria i la direcció de la companyia aèria que s’ha celebrat avui a la tarda al Departament de Treball ha acabat sense acord. Així doncs, la vaga convocada per al cap de setmana a l’aeroport del Prat es manté. La reunió ha durat sis hores, però no ha servit per trobar punts d’entesa entre les dues parts que permetessin fer marxa enrere pel que fa a l’aturada del servei. Les dues parts ja s’havien reunit ahir també sense arribar a cap acord. El personal de terra d’Iberia dóna servei a 27 companyies a l’aeroport de Barcelona, per la qual cosa, el número de vols afectats podria ser de l’ordre de 1.000 durant el termini previst de la vaga. El Ministeri de Foment ha dictat serveis mínims que obligaran a enlairar el 100% dels vols domèstics amb els territoris no peninsulars, el 54% dels serveis internacionals i el 32% dels peninsulars que tinguin una alternativa de transport inferior a 5 hores. Vueling cancela vols Vueling ha anunciat avui que cancel·la 112 vols a Barcelona a causa de la vaga de personal de terra d’Iberia d’aquest cap de setmana. Dels 112 vols, 48 estaven programats pel dissabte i 64 pel diumenge. Tots els vols cancel·lats els podeu consultar ací. La companyia ha demanat als passatgers que no vagin a l’aeroport del Prat a gestionar les seves reclamacions perquè ho poden fer accedint a la web de Vueling o trucant al servei d’atenció al client. Els treballadors d’Iberia donen servei a vint-i-set companyies a l’aeroport. Segons el ministeri de Foment espanyol, els vols afectats poden arribar a ser un miler.

Summary: La mediació acaba sense acord i es manté la vaga a l’aeroport del Prat


El president del Consell de Mallorca, Miquel Ensenyat, i el vice-president, Francesc Miralles, han assistit a l’homenatge que s’ha fet al fossar de les Moreres a aquells mallorquins i eivissencs que van morir durant la Guerra de Successió en defensa de Barcelona. També hi han assistit el tinent batlle de Barcelona, Jaume Asens, el president del grup municipal d’ERC, Alfred Bosch, i la regidora de la CUP – Capgirem Barcelona, María José Lecha. Després, les autoritats han visitat al Born Centre Cultural, acompanyats del conseller de Cultura, Ferran Mascarell, l’exposició sobre el paper dels mallorquins durant el setge de Barcelona. Als parlament fets al museu han insistit en la reivindicació dels valors democràtics i culturals que uneixen el Principat de Catalunya amb Mallorca i la resta dels Països Catalans.

Summary: Barcelona commemora els actes del Tricentenari 1715-2015


El ministre de l’Interior espanyol, Fernando Grande-Marlaska, ha signat avui la concessió de noves medalles al mèrit policíac amb dispositiu vermell, que implica un augment de sou vitalici del 10%. Entre els premiats hi ha Sebastián Trapote, cap de la policia espanyola a Catalunya durant l’1-O. També rebran aquest premi el tinent fiscal de la fiscalia superior de Catalunya, Pedro Javier Ariche Axpe, i el fiscal en cap de l’Audiència espanyola, Jesús Rojo. La llei que regula aquestes distincions fou signada pel dictador Francisco Franco el 1964. S’estableix que, per a rebre-la, ‘cal haver resultat ferit ‘en un acte de servei’, haver dut a terme ‘un fet abnegat o que posi de manifest un alt valor en el funcionari’, o bé ‘fets extraordinaris’ que hagin posat els agents en una situació de risc. Enguany el govern espanyol ha gastat 272.000 euros en la compra d’aquest tipus de medalles, 12.000 en total. Són més del doble que el 2016, quan el ministeri de l’Interior va gastar 17,8 milions d’euros per a pagar aquestes pensions, algunes vitalícies, a agents de la policia espanyola i de la Guàrdia Civil. Segons la informació facilitada pel govern espanyol, aquesta quantitat s’havia anat augmentant els últims anys, a compte del pressupost de l’estat, i fins i tot en el cas de les condecoracions de la policia espanyola s’havia hagut de fer ús dels fons de reserva de la seguretat social. No és la primera vegada que es premien caps de la policia que han actuat contra l’independentisme. L’ex-director adjunt operatiu de la policia Eugenio Pino, cap de la policia política de l’Operació Catalunya, també rebé el distintiu vermell, a més de la medalla de plata. MÉS INFORMACIÓ Les medalles a la policia espanyola: un sistema opac i costós que pot premiar els agents de l’1-O

Summary: Grande-Marlaska premia amb sou vitalici el cap de la policia espanyola durant l’1-O


Després d’una hora i mitja de declaració, el president de la Generalitat, Artur Mas, ha sortit del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya. I també a la sortida ha estat acompanyat de milers de concentrats, de membres del govern i de centenars de batlles, que s’havien concentrat prèviament davant del Parlament de Catalunya i que li han fet costat fins al passeig de Lluís Companys. En el recorregut pel passeig de Lluís Companys, els batlles han caminat al costat del president amb les vares alçades, mentre els ciutadans cridaven a favor de la independència i exhibien pancartes amb lemes com ara ‘Les urnes no s’imputen, el 9-N Som tots’ i ‘Units pel 9-N. Votar=Democràcia’. Així que el president ha entrat al TSJC, cap a tres quarts de deu del matí, els assistents han entonat ‘Els segadors”. A banda els batlles, també han acompanyat Mas fins a les portes del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya el president d’ERC, Oriol Junqueras; el cap de llista de Junts pel Sí, Raül Romeva; el coordinador general de CDC, Josep Rull; l’ex-portaveu de CDC al parlament, Jordi Turull; el cap de llista de la CUP, Antonio Baños; l’ex-coordinadora de l’ANC, Carme Forcadell; el coordinador actual, Jordi Sànchez; l’ex-batlle de Barcelona Xavier Trias; i l’ex-president del parlament Joan Rigol, que s’ha acabat abraçant a la presidenta del parlament, Núria de Gispert, molt emocionada. Vegeu un recull de fotografies de l’arribada: L'alcalde #Tordera @joancarlesgc és avui davant el TSJC per donar suport i acompanyar el #PresidentMas pic.twitter.com/EODMiPOGoa — Ajuntament d Tordera (@Aj_Tordera) October 15, 2015 .@PereVilaFulcara assisteix als actes de suport a #PresidentMas a Barcelona. #9NSomTots #ddgi pic.twitter.com/aWxfnyVq5r — Diputació de Girona (@diputaciogirona) October 15, 2015 L’Ajuntament a l’acte de suport al President Mas en la seva declaració davant el TSJC http://t.co/rnl4LWpWkO pic.twitter.com/L62kS3yqT9 — Ajuntament d'Olesa (@AjuntamentOlesa) October 15, 2015 El nostre alcalde amb altres representants gironins donant suport al #PresidentMas avui a #BCN @CanalAjuntament pic.twitter.com/CTbJvhDH6x — Fornells de la Selva (@fornells_cat) October 15, 2015 Les alcaldies de la #UnitatPopular de #Cerdanyola o #Badalona donant suport a la democràcia #TotsSom9N pic.twitter.com/beyLa4RlQc — Carles Escolà Sánche (@carlesescola78) October 15, 2015 Abans, els concentrats, que s’han aplegat des d’una hora abans a l’entrada del TSJC, havien cantat ‘Els Segadors’

Summary: Mas surt aplaudit per manifestants, batlles i dirigents polítics després de la declaració al TSJC


El mapa electoral dels Països Catalans s’ha transformat, en aquestes eleccions espanyoles. El PSPV ha guanyat unes eleccions espanyoles per primera vegada d’ençà de la victòria del PP el 1993. A les Illes, el PSIB ha guanyat per segona vegada d’ençà del 1986 i ERC ha guanyat unes eleccions al congrés espanyol per primera vegada des dels temps de Macià i Companys. Però el resultat va més enllà i la força més votada canvia de municipi en municipi. Nàquera (Camp de Túria) és l’única localitat dels Països Catalans on guanya Vox, el PSC recupera part de l’àrea metropolitana de Barcelona en detriment de Cs, mentre que JxCat guanya en 107 municipis del Principat. Consulteu tots els resultats en aquest mapa interactiu:

Summary: Els resultats de les eleccions espanyoles a tots els municipis dels Països Catalans


Ara mateix una candidatura unitària de l’independentisme el 21 de desembre sembla impossible. Tant ERC, com el PDECat com la CUP han anat preparant sengles candidatures, i el projecte d’una llista unitària sembla que no hi pugui encaixar. Però els promotors de la iniciativa Llista Unitària 1-O ja han aconseguit més de 35.000 signatures de les 55.000 que han de menester abans de divendres per a conformar una agrupació electoral que volen posar a disposició dels partits perquè puguin efectivament fer un front comú a les eleccions. Un dels impulsors, Francesc de Dalmases, en parla en aquesta entrevista. —Com ho teniu? —Costa molt d’aconseguir mig milió de signatures, i ho puc ben dir des del Pacte Nacional pel Referèndum. Això implica que hi ha un batec molt important per la llista unitària. Jo era fora de viatge, vaig tornar dimecres i, arran d’un comentari a Twitter, em van proposar de participar en la conferència de premsa de presentació. Penso que els partits, que han estat molt obedients fins ara en el procés d’autodeterminació, seria interessant que ara també ho fossin. El vehicle el tindrem igualment. I això és una decisió política, i no pas una qüestió tècnica. —El vehicle hi serà? Esteu convençuts que tindreu les 55.000 signatures? —Fins ahir n’hi havia 35.000, però tenim temps fins dijous, i les tindrem de sobres. —I un cop les tingueu, què? —Posarem l’agrupació a disposició del govern legítim, dels parlamentaris… És que el 155 és una acció per la divisió de la societat catalana, i costa d’entendre que nosaltres l’assumim. La proposta de l’agrupació d’electors és combatre el 155 i recuperar el paisatge polític d’abans, i això implica Puigdemont, els seus consellers, els batlles, tots els encausats, els represaliats per haver votat el primer d’octubre. Diem als partits que s’asseguin i facin el favor d’entendre’s. —Els partits que interpel·leu no han donat cap senyal de complicitat amb la vostra iniciativa. —Efectivament. Jo no els culpo de res. Els partits fan allò que han de fer. Nosaltres som ara un projecte, no una realitat. ERC, PDECat i la CUP han de decidir què fan sense esperar a veure què fan aquests arreplegats. Un cop sigui realitat això, que haurà sorgit de baix amb expressió de voluntat popular, haurien de respondre. Un cop això existeixi, els direm ‘feu el que vulgueu’. —Si divendres no hi ha la resposta que espereu per part dels partits voldrà dir que estem abocats al fracàs el 21-D? —No. Aquesta força de baix a dalt és gran. Jo penso que seria molt més lògic i coherent una resposta unitària i si finalment no és així voldrà dir que s’haurà obligat la gent a decidir entre el president i el vice-president, entre líders de la societat civil organitzada i persones que no ho són, entre certs presos… No crec que sigui un valor de mobilització. I als qui fan sumes i restes, una cosa: jo estic segur que aquesta llista unitària tindria majoria absoluta de vots i, per tant, d’escons. Però en l’hipotètic cas que no fos així, que jo no ho crec, no parlem de màrqueting electoral, sinó que parlem de dignitat, de desautoritzar el 155, de dir que nosaltres ja teníem un govern i un parlament, i una decisió popular. I canviar això no ho pot decidir l’estat espanyol. Això és profundament deslleial amb la voluntat de la societat catalana. —Heu parlat de la vostra iniciativa directament amb la gent dels partits? —Sí, amb tots. —I què us han dit? —Han fet allò que havien de fer. Ens han dit que teníem tot el dret de fer això i ells que tenien la necessitat d’afrontar amb les seves militàncies respectives què farien el 21-D. Som en aquest punt. Ells han fet la seva feina i nosaltres fem la nostra. Crec que seria interessant que en el moment que aquest vehicle existeixi el posem a disposició de tothom i donin una resposta. Estaria bé que hi fossin sensibles. —En la presentació de divendres feia l’efecte que aquest projecte l’impulsa més aviat gent del PDECat descontenta amb la direcció. —Sí que és cert que en l’expressió màxima del restabliment d’un parlament, l’elecció d’un govern i d’un president, la figura que finalment cal legitimar, recordar i protegir és la del president. Posar a debat ara qui ha de ser el president de Catalunya, quan teòricament tots estem d’acord que Catalunya ja té un president legítim, és perillós. Per la manera com això pot arribar a donar la part de raó al 155 i sobretot com deslegitima això que diem que és legítim. Per tant, puc entendre que hi hagi gent pròxima al president, que estigui preocupada. Creiem que és legítim o no? I que tenim mig govern a l’exili i mig a la presó? I que la nostra feina és no deslegitimar cap d’aquestes figures? Ens podem permetre de projectar –nacionalment i internacionalment– la imatge d’una llista guanyadora que no vagi encapçalada pel president deposat de forma autoritària per l’estat espanyol? És que és d’una irresponsabilitat molt gran. —No hi ha hagut gent de l’entorn d’ERC que s’hagi posat en contacte amb vosaltres per donar-vos suport? —Això ens ha passat amb ERC, amb el PDECat i la CUP. I, per responsabilitat, no pensem fer públics qui són els batlles, alts càrrecs, ex-diputats i diputats que ens han dit que els semblava que aquesta era la línia i que ens ajudarien. Aquest vehicle hi serà. Tot això ho hem fet perquè no hi hagi rivalitats, i en cap cas això farà de rival de cap opció independentista. Això només té sentit si tots els partits renuncien a anar pel seu compte i s’acullen a aquest paraigua. Si no, plegarem el paraigua i el desarem en un calaix. —Si Puigdemont, juntament amb el PDECat, ho volguessin aprofitar per fer una llista amb independents, serviria? —No, no. ERC ha fet la seva proposta, la CUP la seva i el president diu que fa la llista i la tira endavant. Doncs farà la seva llista. I si acaba essent així, per mi serà la llista més legítima, jo faré costat al president fins al final, perquè és la figura més representativa. I és irresponsable posar en joc la seva legitimitat. I això és una opinió personal. —I la llista Junts pe Catalunya, justament amb Puigdemont i el PDECat, com la veieu? —Ja he dit que els partits han de fer la seva dinàmica. I el compromís que Puigdemont va expressar amb lista unitària també el percebo ara. Però no entendria que el president acabés configurant una llista de partit, perquè perdria el capital polític que ha aconseguit tots aquests anys, i més encara en la situació d’exili en què es troba. —En un dels punts del vostre manifest proposeu de ‘col·laborar en la constitució d’una República espanyola confederal, sobre la base d’estats iguals i lliures’. —Això inclou la màxima transversalitat i la màxima incorporació de persones. Pensem que cal distingir entre els federalistes de saló, que són monàrquics, i distingir-los dels que pensen realment que és possible la república espanyola. Creiem que actualment qui té més capacitat per a evidenciar les mancances democràtiques de l’estat espanyol i també per a ajudar-los a millorar la qualitat democràtica de l’estat és el procés d’autodeterminació de Catalunya. —Però la formulació pot fer pensar que proposeu una confederació. —No, si el dubte és si obrim la porta a una altra cosa que no sigui l’establiment d’una república, la resposta és no. No és cap tercera via per a donar un espai de federació, ni res d’això. En absolut. Parlem sempre de procés d’autodeterminació, que no necessita el permís de ningú, sinó l’obediència a la voluntat popular. I la llista unitària és això, és escoltar un cert clam popular que existeix, més o menys majoritari. El cap de setmana ha estat una bogeria perquè la gent deia ‘on portem les signatures?’ i no ho sabíem perquè som autoorganitzats, no tenim cap estructura. És fàcil quan ets l’ANC o Òmnium o hi ha partits darrere, però això és pura generació espontània, i té un valor. Els partits haurien d’explicar molt per què no hi participaran quan això existeixi.

Summary: Francesc de Dalmases: ‘Qüestionar ara qui ha de ser el president de Catalunya pot ser perillós’


Vicente Guallart (València, 1963) és arquitecte. Va ser l’arquitecte en cap de l’Ajuntament de Barcelona durant tot el mandat de Xavier Trias (2011-2015) i també gerent d’Hàbitat Urbà, però només un any i mig (2011-2012). Després de l’arribada d’Ada Colau al govern de la ciutat, va tornar al seu despatx d’arquitectura. Ara passa la meitat del temps a l’estranger (la Xina, Rússia i el Líban, sobretot). Però només cal consultar el seu Twitter per veure que resta molt pendent dels debats urbans sobre Barcelona. La setmana passada VilaWeb s’hi va posar en contacte perquè fes balanç del govern d’Ada Colau. Ens cita a la terrassa del bar Zurich. —On pareu, ara? —He tornat a la meva activitat professional i a la vida acadèmica i de recerca. Com a arquitecte faig feina a la Xina, al Líban i algunes coses a Espanya. En el terreny acadèmic, vaig acceptar una posició de llarg termini a la High School of Economics, a Moscou, que és un lloc amb gent molt interessant. Políticament, les coses hi són complicades, però des d’un punt de vista social i d’innovació és molt interessant. I també he tornat a fer activitats acadèmiques al IAAC, aquí a Barcelona. Si ho mirem bé, al IAAC tenien raó sobre la necessitat d’una nova agenda urbana, més ecològica i social, en l’era de la informació. El papa, Obama, les Nacions Unides i els països progressistes treballen en aquesta direcció. Ara hem de fer-la possible amb plans a llarg termini i projectes a curt reals. Com sempre, faig projectes i intento aquesta idea de treballar la ciutat del futur. El 50% del temps sóc fora d’Espanya. —I al Líban, què hi feu exactament? —Després de la guerra es va reconstruint el país. I amb tot el caos que hi ha al voltant és un dels pocs llocs segurs i tranquils de la zona. Hi ha un programa de reconstrucció de Beirut molt important. I quan ets a l’altre costat del Mediterrani veus que són germans nostres. Tenim moltes coses en comú. —I a la Xina? —L’any 2003 vaig guanyar uns concursos a Taiwan. I aquests últims anys han traduït al xinès el meu llibre La ciutat autosuficient i varen editar una versió reduïda de Plans i projectes de Barcelona 2011-15. Això ha creat interès per la nostra feina. I m’han fitxat per donar visió estratègica i transformar una illa artificial, Hainan. És la Florida de la Xina, un estat turístic. L’illa ja és feta, amb un concurs, i ara la ciutat es va construint. A Hainan també hi ha Foster i Diller Scofidio, els autors del High Line de Manhattan. De valors democràtics no n’hi ha a tot arreu. Però, així i tot, trobes gent que vol fer les coses ben fetes. Amb ells treballo. —Quin balanç feu del govern Ada Colau? —Des del punt de vista urbà, puc dir que el 80% de les coses que fa són coses que les vam començar, o definir, nosaltres: pla Barcino, plaça de les Glòries, el Rec Comtal, les superilles, la xarxa octogonal dels autobusos, la Meridiana, pla d’habitatge, etc. Des d’aquest punt de vista, més aviat vaig a favor de moltes de les coses que fan. Tot i que, curiosament, caldria molt més diàleg amb tothom. I, per una altra banda, hi ha debats històrics, com el del tramvia i l’ocupació de l’espai públic, on els punts de vista són diferents. —Comencem per la superilla. Hi sou favorable, doncs? —Totalment. Sóc partidari, de manera radical, que les ciutats no tinguin cotxes privats. I això és molt radical. I passarà segurament d’aquí a quaranta anys. Anem cap a una economia de serveis, més que no de productes. Al segle XX per poder-te bellugar ens van vendre la idea que t’havies de comprar un cotxe. Un producte. Però ara el transport és un servei. Servei públic o compartit: autobusos, metros, cotxes compartits, bicing. I caminar, que és fonamental. Les ciutats del futur seran metròpolis de barris. Les ciutats tendiran a estar connectades de barri a barri per mitjà d’avingudes verdes, o transport públic. Ja ha passat, a Barcelona: el passeig de Sant Joan té unes grans voreres, s’ha eliminat espai per al vehicle al passeig de Gràcia i al paral·lel. I, curiosament, també passa a Moscou, a Nova York, i altres ciutats. El govern de Trias va arribar a un acord amb ICV per a fer cinc prototips: les Corts, plaça de les Glòries, Gràcia, etc. Convertir gradualment en zona de vianants no tan sols el centre històric, sinó tota la ciutat, és revolucionari i hi vaig totalment a favor. Es va aprovar en el pla de mobilitat del 2014. Però la manera com s’aplica no. I ja ho hem dit a Salvador Rueda: la superilla no s’ha de fer com si fóssim al segle XIX, sinó pensant que som al XXI. Un dels primers errors és començar la del Poble Nou abans d’acabar la xarxa octogonal d’autobusos. L’espai s’ha d’haver connectat. S’ha d’introduir la variable temps a l’espai i el temps ha de ser més flexible. Si a les tres de la tarda els carrers van plens, adaptem-nos-hi. Si els caps de setmana la gent surt al carrer en massa, adaptem-nos-hi. A mitjà termini, que Barcelona sigui la primera ciutat del món on el 70% de l’espai del públic sigui per als vianants és revolucionari i hi vaig totalment a favor. Forma part del pla i es va aprovar el 2014. L’altra gran revolució és l’espai públic a guanyar a les cobertes, els terrats. Aquesta és una altra gran decisió, poc desenvolupada. El 70% dels terrats de Barcelona són plans. Però amb la normativa que tenim, no els fem servir. En el fons jo dono molt més suport a allò que diu Ada Colau, que no pas a allò que fa. Ja li ho vaig dir. Sóc totalment contrari que els bancs facin fora la gent. Però quan arribem als detalls de què fa, veiem com l’espai públic l’ocupen activitats irregulars, que la superilla es fa sense parlar amb els veïns, que volen portar el tramvia sense fer cap referèndum. Fan a l’inrevés d’allò que diuen. Per tant, sóc partidari de la revolució de la política, sí, però sobretot de la gent que fa allò que diu. —Tramvia per la diagonal, com el veieu? —El tramvia és una tecnologia del segle XIX. Això acabarà de la mateixa manera que ara fa 24 anys quan van construir l’anella de les Glòries: hi havia veïns que deien: això ho demolirem. I tal dit tal fet. Proposar el tramvia en un món que comença a tenir cotxes sense conductors, autobusos elèctrics i una xarxa ortogonal, i dir-nos que és la solució… És que no m’ho crec. A més a més, tenia una falsedat econòmica estructural. Això, amics, és una concessió privada. No sé qui ho ha fet, però això és així. I és anar contra el transport públic. El tramvia va formar part dels plans de regeneració de l’àrea metropolitana, i a molts barris els ha anat bé. Però a la Diagonal no hi cal perquè hi ha opcions més flexibles i econòmiques. El tramvia que va del zoològic a la plaça de les Glòries fa riure. Quin enginyer el defensa? I és un escàndol que es fes. La bombolla immobiliària va tenir també una bombolla d’infrastructures que no critica ningú. Que algú ens digui que com que ja s’ha començat ara la solució és acabar-lo… A Amsterdam el cotxe elèctric compartit és brutal. L’agafes amb una app. I jo no el veig, a Barcelona. El foment de la bicicleta que fa el govern actual és molt bo. Totalment d’acord que arribi a tot arreu. —El govern d’Ada Colau, quina idea de ciutat creieu que dibuixa? Us agrada? —La qüestió és que el govern de Colau no té cap idea urbana. O encara no l’ha explicada. Des del punt de vista físic, què volen fer? Probablement tenen una idea social. Però cap dibuix de ciutat. I es pot veure perquè dins l’ajuntament hi ha la fragmentació més gran de la història en urbanisme. Tenim un regidor d’Arquitectura sense responsabilitat d’Urbanisme, un tinent batlle d’Urbanisme i Ecologia, un director de Projecte Urbà, i un gerent d’Urbanisme. I sobretot pensen: per què fan falta els arquitectes si tenim els veïns? No hi ha cap responsable ni el volen. L’urbanisme és important perquè permet de traduir en pedra la visió democràtica, i un punt àcrata, que ens caracteritza. És una característica fonamental de Barcelona. La diferència entre Pedralbes i Trinitat Vella no és de renda i prou, set a u. També és de pedra. A Pedralbes, hi tenim universitats i a Trinitat Vella, no. Si aquest govern pensa que només millorarem la qualitat de vida amb equipaments de barri s’equivoca. Per reequilibrar has de portar universitats, grans hospitals, grans equipaments, als barris. Si no veus que la pedra pot transformar els desequilibris socials, no has entès què és una ciutat. —A The Economist, s’hi podia llegir que Colau és tova. Que hauria de collar més el turisme. —Barcelona tenia 170.000 pernoctacions l’any 1973. L’any 1992, 1,7 milions. I ara 8 milions. Les hem multiplicades per quaranta. Vivim la constatació d’un cert model d’èxit. El debat s’ha d’enfocar des de l’èxit. Ja voldrien tenir la nostra situació moltes ciutats xineses, índies, russes. Ells són al nostre 1973. Maragall, que tant reivindiquen, volia que passés això. I ha passat. I ara hem de gestionar aquest èxit. Des del meu punt de vista, el nostre problema no és de xifres, sinó de concentració, i sobretot de cultura. Com diu Andreu Mas-Colell, volem els Obama del futur amb motxilla a Barcelona. Cap turista va a Nou Barris o Sant Cugat. Aquest, i no la xifra, és el problema. Hauríem de fer que el turista o viatger fos un ciutadà temporal d’una ciutat. —Creuers? —Sóc contrari que aquí es contamini el medi. Barcelona hauria de ser pionera a fer que els creuers a port s’endollessin a la xarxa elèctrica. No passa enlloc del món, seríem els primers i seria revolucionari. La manera d’acceptar el turisme seria acceptar només el que és ecològic. Posem-hi un filtre molt radical. Estic disposat a perdre el 25% dels creueristes durant un temps, perquè estic segur que tornaran i n’estaran supercontents. —Air Bnb, quina ciutat se n’ha sortit més bé? —Jo vaig en contra, i això és opinió personal, dels apartaments turístics. De tots. Crec que aporten molt poc valor estructural. Fan rics aquell qui té molts pisos per llogar i fomenta l’economia irregular. El qui comparteix pis, l’intercanvi sense diners pel mig, és molt més net. Quan hi ha lloguer, i diners pel mig, hi ha l’especulació. I gent que compra pisos només per llogar-los. I cada vegada que fem servir un d’aquests pisos fem una transferència bancària a Califòrnia. Com amb Uber. Estructuralment, hi vaig en contra. En canvi, sóc més partidari dels hotels, càmpings, residències i més formes de turisme regulat. Un hotel pot rehabilitar un edifici, ajuda a la urbanitat i a la neteja del carrer. Costa més, però dóna més valor a la ciutat. L’any 1992 vam construir hotels sobre terreny d’equipament. Això avui dia semblaria un delicte. I penseu que visc a Ciutat Vella, al carrer Nou de la Rambla, i he sofert tota mena de turisme i incomprensió municipal respecte als veïns des de l’any 2006, amb l’arribada dels pubs britànics. El disseny i l’urbanisme ha ajudat a resoldre els desafiaments quan ens hem parlat de veritat. Una cosa maca de la darrera pel·lícula de Bayona és això: ens hem de dir les veritats. Avui dia també a Barcelona no ens volem dir les veritats. Preferim enganyar-nos i parlar d’una manera relativament falsa, utilitzant les xarxes socials, o els veïns, o la tecnologia, perquè no ens diem les veritats. Dir-nos-les i debatre d’una manera directe, sigui quina sigui la solució, ens faria créixer i ser més grans. Si ara mateix treballem per a ser un país nou, aquest país l’hauríem de construir sobre veritats i projectes. Més enllà de què volem, com ho volem. Quin és el contingut de la cosa. Perquè la cosa en si no és suficient. La política s’ha de posar al servei de les idees i no al revés.

Summary: Vicente Guallart: ‘El govern de Colau no té cap idea urbana’


L’Editatona Art i Feminisme és una marató on es creen, s’actualitzen i milloren les entrades de dones, feminisme i art a la Viquipèdia. Coincidint amb el Dia Mundial de la Dona, la sala Apol·lo de Barcelona acull aquest diumenge una nova jornada d’aquesta iniciativa que s’integra dins d’Art + Feminism. Una iniciativa que des de fa sis anys se celebra cada mes de març. Organitzadors i noves editores de la Viquipèdia de tot el món, es reuneix per aprendre editar entrades sobre dones d’aquesta enciclopèdia de contingut lliure i obert. I és que un informe de la Fundació Wikimedia del 2015 constava que només un 11 % dels editors de la Viquipèdia són dones. Així com, que en aquesta enciclopèdia online hi falten moltes dones. Només es troba un 17 % de biografies femenines. Editatona @ArtFeminisme feat @ElBloqueTv 9/3/2019LA (3) d'Apolo 12h – 22h INSCRIPCIONS -> https://t.co/18mQzI9eqI + INFO -> https://t.co/H71su6yd1y #noweditingAF #artandfeminism #editatonaBCN2019 #editatonaBCN2018 pic.twitter.com/FdR7VEmMKo — Art+Feminisme BCN (@ArtFeminisme) February 19, 2019 Per això, aquest diumenge a l’Apol·lo se celebrarà una nova edició de l’editatona. En el qual se cerca fer visible així l’absència de contingut relacionat amb dones i art. A la vegada, que es vol crear aquesta situació. Al llarg de la jornada les participants crearan, milloraran i traduiran articles relacionats amb el gènere, l’art i el feminisme. A més, aquesta trobada estarà centrada sobretot amb temes relacionats amb música urbana protagonitzada per dones. La jornada començarà a les 12.00 i s’allargarà fins a les 21.00 hores. A més, està previst fer una pausa al migdia per tal de celebrar un dinar popular entre tots els participants. Per altra banda, no és obligatori, pels organitzadors agraeixen que si teniu previst assistir a l’acte, us inscriviu prèviament. A la vegada, que expliquen que es necessari anar a l’Apol·lo amb un ordinador on podeu escriure les entrades a la Viquipèdia. Aquesta és una de les moltes propostes que us oferim per al cap de setmana. Si voleu descobrir-ne més, cliqueu a Què podem fer aquest cap de setmana: deu propostes

Summary: La sala Apol·lo de Barcelona acull una Editatona Art i Feminisme


L’estat espanyol no vetarà l’entrada d’una Escòcia independent a la Unió Europea. Segons el diari The National, Miguel Ángel Vecino Quintana, cònsol general a Edimburg, ho ha certificat en una carta reenviada a funcionaris del govern escocès. En la missiva, el diplomàtic assegura que l’executiu espanyol ‘sempre’ ha mantingut el mateix posicionament: no vetar una Escòcia independent. Quintana va enviar la carta en primera instància al director del diari Herald, després que el 16 d’abril publiqués declaracions de l’eurodiputat del PP Esteban González Pons, en les quals expressava la seva oposició a la independència. El titular de la notícia era aquest: ‘Un eurodiputat espanyol diu que Escòcia anirà al final de la cua per entrar a la UE.’ El diplomàtic, llavors, va escriure al director que els comentaris de Pons no representen al govern espanyol, ja que no existeix res semblant a una cua per poder accedir a la UE. És a dir, els estats formen part de la Unió si ‘compleixen els requisits econòmics i polítics que marquen els tractats’. El redactat de la carta és el següent: «He llegit en l’edició d’avui del vostre diari un article sobre declaracions d’Esteban González Pons, membre del partit conservador espanyol, en les quals afirma que el seu partit blocarà l’entrada d’una Escòcia independent a la Unió Europea. En aquest sentit, vull fer les següents consideracions: El ministre espanyol d’Afers Estrangers, Josep Borrell, ha declarat recentment que Espanya no blocarà l’entrada d’Escòcia a la UE si aconsegueix la independència d’una manera legal. Aquesta sempre ha estat la intenció del govern espanyol. El govern espanyol no ha intervingut, i no ho farà mai, en afers interns del Regne Unit o qualsevol altre estat. Per això esperem la mateixa reciprocitat. L’entrada a la Unió Europea no depèn en cap cas d’esperar en una cua com qui espera el seu torn en una botiga, tal com diu l’eurodiputat González Pons. L’accés a la UE s’aconsegueix si es compleixen els requisits econòmics i polítics que marquen els tractats. Per això, senyor director, vull deixar ben clar que les declaracions de González Pons i el seu partit són simplement responsabilitat seva i no pas del govern espanyol.» The National explica que la carta no es va publicar perquè així ho va voler el cònsol, però va ser reenviada a funcionaris del govern escocès. El diari l’ha aconseguit després de fer una petició d’informació a l’executiu sota l’empara de la legislació sobre llibertat d’informació.

Summary: Espanya no vetarà l’accés d’una Escòcia independent a la UE, segons el cònsol a Edimburg


El conseller de Territori i Sostenibilitat, Damià Calvet, ha advertit que la proposta de l’Ajuntament de Barcelona de reservar un 30% de l’aprofitament de qualsevol solar a protecció oficial en regim de lloguer planteja dubtes jurídics, tècnics i econòmics. Calvet ha avisat que aquesta mesura provocaria que els pisos del mercat lliure incrementessin en superfície, un fet que es traduiria en un augment dels preus. A més, ha assegurat que el valor dels solars podria reduir-se en un 20% i que, en conseqüència, els propietaris podrien demanar una rebaixa de l’IBI d’aquesta mateixa quantitat. D’altra banda, el conseller de Territori ha assegurat que si aquesta modificació es planteja amb una suspensió immediata de les llicències, el Govern tem que es produeixi una paràlisi del mercat que pugui provocar l’efecte contrari: l’especulació. Calvet espera que l’Ajuntament els informi sobre aquesta proposta per tal que el Govern la pugui conèixer i debatre. A més, ha recordat que modificacions urbanístiques d’aquest tipus han de passar uns tràmits, que duren aproximadament uns sis mesos i que acostumen a allargar-se.

Summary: Calvet adverteix a Colau que la proposta de destinar el 30% dels edificis nous a habitatge social presenta “dubtes”


Coincidint amb la celebració a Madrid del World Pride 2017, la gran festa mundial de l’Orgull LGTB, el rector de la parròquia de la Immaculada Concepció de l’Hospitalet de Llobregat, Custodio Ballester, va assegurar a la missa de diumenge que l’homosexualitat és ‘un pecat gravíssim’ perquè va contra la naturalesa de l’ésser humà. El religiós, conegut per acollir a la seva parròquia un acte d’homenatge a la División Azul i per organitzar la desfilada dels legionaris per Setmana Santa, entre altres polèmiques, adverteix als seus feligresos que amb ‘els homosexuals mostrant les seves vergonyes a Madrid’ encara ‘acabaran pensant que això de ser gai és normal i està bé quan resulta que no’. Davant aquestes afirmacions, tant l’Observatori contra l’Homofòbia, que és qui ha denunciat el discurs homòfob de Ballester, com l’alcaldessa de l’Hospitalet, Núria Marín, a través del seu compte de Twitter, han criticat que discursos ‘intolerables’ d’aquest tipus ‘fomenten comportaments d’odi’. Durant la missa, Ballester, que està enfrontat amb bona part dels veïns del barri de Santfeliu que reclamen el seu relleu, afegeix que ser homosexual és pecat malgrat que ‘els que governen han posat unes lleis segons les quals els que diuen el contrari fins i tot poden anar a la presó per un delicte d’odi als homosexuals’. ‘Un dia vindran els mossos i emmanillaran tots els capellans que diguem la veritat i ens tancaran a la presó’, va alertar. L’Observatori contra l’Homofòbia veu en les paraules del capellà un discurs d’odi perquè ‘criminalitza i estigmatitza l’homosexualitat en considerar-la pecat’ i ha demanat als diferents grups municipals i a l’equip de govern de l’Hospitalet que rebutgi condemni aquesta ‘exaltació pública de l’homofòbia’. Com ha fet la batllessa Núria Marín, altres grups del consistori com ara ERC ha condemnat les afirmacions del rector i han reclamat un cop més a l’Arquebisbat de Barcelona la seva destitució.

Summary: El rector d’una parròquia de l’Hospitalet qualifica de ‘pecat gravíssim’ l’homosexualitat


L’ex-president de la Generalitat Eduardo Zaplana, encausat en el cas Erial, ha insistit que mai no va participar en cap adjudicació il·legal i també que no té ‘cap compte ni cap bé fora d’Espanya’. Ho ha dit després de signar a la Ciutat de la Justícia de València per segona setmana després d’haver estat posat en llibertat i després de saber-se que un informe de la Unitat Central Operativa de la Guàrdia Civil calcula que els presumptes suborns investigats en l’operació Erial pugen a 10.521.351,28 euros. Segons aquest informe, inclòs en el sumari de la causa, la Guàrdia Civil calcula que, dels fets examinats, el grup Sedesa, vinculat a la família Cotino, va obtenir ingressos per més de 86,5 milions d’euros arran de la venda d’actius de les ITV i el pla eòlic valencià després de ser adjudicat.

Summary: Zaplana insisteix que mai no va participar en cap adjudicació il·legal


‘Entrem en un terreny per al qual no hi ha mapes’. Aquesta va ser la resposta improvisada d’un membre del gabinet britànic a la BBC poc després de les set del matí, en confirmar-se el Brexit. Un terreny sense mapes i ple d’incerteses que sembraran un precedent notable per al funcionament de la Unió Europea. Article 50 o no? La primera prova d’això és la discussió que ja ha començat sobre el procediment formal per abandonar la Unió. En teoria la manera de fer-ho seria aplicant l’article 50 del Tractat de Lisboa. Aquest article especifica de quina manera un estat pot abandonar la Unió. La reacció de les autoritats europees ha estat demanar que el Regne Unit marxe tan ràpid com siga possible però a Londres les coses no les veuen tan clares. L’article 50 del Tractat de Lisboa preveu una negociació de com a màxim dos anys per a formalitzar un acord entre el Regne Unit i la Unió Europea. Un cop invocat aquest tractat el Regne Unit perdria automàticament la condició de membre de la UE però durant dos anys mantindria els privilegis de formar-ne part. Una conseqüència clara d’això és que el govern britànic deixaria d’assistir a les reunions europees de forma immediata. El procés, a més, no es podria aturar ja si no fos per unanimitat dels vint-i-vuit estats. El primer ministre britànic, David Cameron, no ha deixat clar què vol fer. Part del gabinet demana no invocar l’article 50 sinó intentar una negociació bilateral amb la Unió Europea, a la recerca d’aconseguir un estatus de semi-pertanyença. El resultat del referèndum no és vinculant i per tant, als efectes de Brussel·les, mentre el govern britànic no demane l’aplicació de l’article 50 és com si no hagués passat res. Ara bé, és possible que no passe res? No ho sembla pas. La pròpia opinió pública britànica no ho deixaria estar així com així. És cert que la Unió Europea ha fet cas omís de diversos referèndums fins ara però aquest cas no és comparable amb cap altre. Els partidaris de no invocar l’article 50 diuen que això interessa a tothom. Per una banda deixaria passar uns mesos per a que la situació es calmés i la hipòtesi de trobar un camí pel mig prengués cos. Per una altra banda, diuen, a la Unió Europea tampoc no li convé un trencament radical amb el Regne Unit, especialment abans de les eleccions presidencials franceses de maig de l’any vinent i de les eleccions parlamentàries alemanyes. Marine Le Pen podria convertir les presidencials en un atac a la Unió Europea proposant un Frexit que tocaria de mort el projecte. Tanmateix la primera reacció europea ha estat de demanar que el Regne Unit marxe com més aviat millor. La incertesa del ‘me’n vaig però em quede’ tindria un cost altíssim per Brussel·les que els líders europes volen evitar. Marxar de la Unió Europea és possible però de l’Espai Econòmic Europeu ja no és tan senzill Marxar de la Unió Europea, però, no és en cap cas un procediment automàtic. Com tampoc no ho seria ser expulsats. Al contrari: és un procediment tan difícil que molts experts dubten i tot que siga possible. D’entrada, si el govern britànic finalment demana l’aplicació de l’article 50, haurien de començar negociacions entre la Unió Europea i el Regne Unit per a definir quina relació tindrien després del Brexit. I això significa que el parlament britànic hauria d’anul·lar la European Communities Act i hauria de revisar i reescriure, en dos anys!, unes 80.000 pàgines de tractats i lleis que quedarien totalment afectats pel Brexit. Ningú no sap com es pot fer això. Entre altres coses perquè no està gens clar que el parlament respecte la decisió del referèndum. La immensa majoria dels seus 650 membres estan a favor de quedar-se a la Unió Europea i ja han aparegut veus que qüestionen que el paper de representació de la sobirania que té el parlament es puga exercir només acceptant la decisió del referèndum. No seria estrany, per exemple, que es convocaren eleccions reclamant que el Brexit es posés en marxa només si els partits que n’estan a favor les guanyen. Cosa ara mateix impensable perquè l’únic partit a favor clarament és l’UKiP. Diversos diputats han expressat ja l’opinió que fins i tot abandonant la UE el Regne Unit podria seguir formant part de l’Espai Econòmic Europeu, com en formen part Noruega o Suïssa, fins i tot tornant a l’EFTA. Això aniria evidentment en l’interès de tothom però significaria que algunes de les qüestions més polèmiques del referèndum, emigració i contribució a les arques comunes, quedarien igual. Amb la qual cosa és difícil imaginar que la situació política pogués suportar la pressió dels qui han guanyat. Tot i això els parlamentaris es podrien agafar al fet que el vot popular només indica que cal abandonar la Unió, sense aclarir quin tipus de relació cal tenir amb ella. Abandonar la Unió Europea però mantenir-se en l’Espai Econòmic seria, així, l’alternativa més sensata per a tothom, especialment quan es calme l’excitació provocada pels resultats. A Europa tampoc no li interessa la marxa del Regne Unit i haurà d’inventar-se alguna figura jurídica nova A Brussel·les, malgrat els escarafalls d’avui, tampoc ningú no vol que el Regne Unit acabe marxant de manera definitiva. D’una banda perquè és un dels socis principals de la Unió i les pèrdues de tot tipus que representaria tenir-lo fora són immenses. No només econòmiques: el Regne Unit és una potència nuclear i és un dels membres permanents del Consell de Seguretat de l’ONU. Però sobretot a Brussel·les li fa pànic l’efecte contagi. Fins ara només Groenlàndia havia abandonat la Unió Europea i era un cas molt especial que havia passat fa molts anys. No es pot comparar. La marxa efectiva del Regne Unit, però, és evident que despertaria moviments semblants a Dinamarca, Suècia, els Països Baixos i potser França i tot. Passat el primer moment es fa difícil imaginar que dins la Comissió no s’activen plans de contingència adreçats a que la marxa del Regne Unit siga gairebé impossible. Europa està construïda en base a capes. L’Espai Econòmic Europeu és el més exterior i l’Eurozona és el cor. Permetre que el Regne Unit escape completament al marc europeu és impossible i per tant el que s’intentarà és que en tot cas se situe en la zona exterior, al costat de països com Noruega o Suïssa. Això significaria la pèrdua de drets polítics però el manteniment gairebé complet de l’actual situació econòmica, on la Gran Bretanya està integrada en el mercat únic. La dimensió global del Brexit Amb tot encara hi ha un element que complica molt més les coses. La Unió Europea ha negociat i signat tot de tractats internacionals de gran importància en nom dels seus estats membres i si ara el Regne Unit abandona la Unió Europea haurà de renegociar tot això també amb els estats de la resta del món. I això té unes implicacions enormes per a l’economia britànica. El període de dos anys, doncs, es complica encara més perquè el parlament i el govern britànics hauran de revisar i renegociar tots aquests tractats signats sota el paraigua de la Unió si no vol quedar-se al cap de dos anys completament desvalgut legalment. La independència d’Escòcia serà una prova de foc per a la Unió Europea Per si la cosa no era prou complicada queda finalment el cas escocès. En el moment de signar l’ascensió a les comunitats europees Escòcia i Gal·les no tenien parlament ni devolució de poders. Però ara molts constitucionalistes consideren que l’adéu a la Unió Europea no pot ser ratificat només pel parlament britànic sinó que necessita la ratificació també dels parlament escocès, gal·lès i del nord d’Irlanda. I el problema que això arribaria a causar és immens. Especialment perquè Escòcia ha votat clarament a favor del manteniment en la Unió Europea i el Nord d’Irlanda també, pel vot en les zones republicanes partidàries de la reunificació de l’illa. Per nacions ha estat Anglaterra la decisiva. A Escòcia totes les demarcacions electorals han votat a favor de quedar-se a la UE i el resultat en vots ha estat d’un 62% a favor de quedar-s’hi contra un 38 a favor de marxar. A Gal·les un 53% ha votat marxar contra un 48% que ha votat quedar-se. Al nord d’Irlanda un 56% ha votat per quedar-se contra un 44 que ha votat per marxar. I a Anglaterra un 53% ha votat per marxar, contra un 47 per cent que ha votat per quedar-se. Londres ha votat a favor de quedar-se en la Unió Europea per un 60% contra 40. La demografia, però, ha donat a Anglaterra la clau de la decisió. Els electors anglesos són 53 milions, vuit d’ells londinencs, contra cinc milions d’escocesos, tres milions de gal·lesos i dos milions d’irlandesos. Immediatament saber-se el resultat el govern escocès ha anunciat que prepara la convocatòria d’un referèndum d’independència que s’hauria de celebrar en un període màxim de dos anys per permetre així que Escòcia no abandonés la Unió Europea amb la resta del Regne Unit. Però aquesta possibilitat planteja a Brussel·les un dilema enorme. Escòcia, com a tal, no és encara un estat i per tant no forma part de la Unió Europea. Com podria la Unió Europea, doncs, acceptar que Escòcia es queda i el Regne Unit marxa? Des del punt de vista català aquest és el punt més apassionant del debat. A Brussel·les hi ha molt poca gent que accepte la possibilitat que la Unió Europea deixaria fora Escòcia de forma voluntària. Quin sentit tindria això? Quin sentit tindria castigar els escocesos pro-europeus pel que han votat els anglesos anti-europeus? Quin missatge enviaria això a la resta de la Unió? Però aleshores com es provoca l’accés d’Escòcia com a estat independent a la plena integració dins la Unió Europea? Una negociació aprofitant aquests dos anys, malgrat que Escòcia no és cap estat? Un ingrés directe, sense negociació, aprofitant que Escòcia ja és de fet membre de la UE? Aquest seria un precedent meravellós per a Catalunya. El tema d’Irlanda serà complexe també però té una variant que és l’existència de l’estat irlandès, que és membre de la Unió Europea i que simplement podria integrar el nord, de la mateixa manera que la República Federal d’Alemanya va integrar en el seu moment la República Democràtica. Això, però, és enormement delicat de gestionar políticament. De fet si marxaren Escòcia i Irlanda això podria plantejar-se com una dissolució de l’actual Regne Unit. Seria la manera més senzilla de solucionar els problemes si no fos perquè Anglaterra i Gal·les, als efectes internacionals perdrien tots els privilegis que ara tenen i haurien, per exemple, de demanar de nou l’entrada a l’ONU i a totes les organitzacions internacionals. La flexibilitat serà la clau La complexitat de la situació que s’obre davant la Unió Europea és, per tant, enorme. I això només ho pot solucionar la tradicional aproximació pragmàtica i flexible de la Unió Europea a les grans crisis. Groenlàndia va abandonar la Comunitat Europea malgrat que forma part de Dinamarca i Dinamarca encara n’és membre. La RDA es va integrar a la Unió Europea quan encara formava part del Pacte de Varsòvia. El nord de Xipre forma part de la Unió Europea malgrat el control turc però les lleis europees hi són suspeses per impedir els beneficis de ser part de la Unió. I així hi ha tants i tants casos en que la UE ha demostrat la seua capacitat d’adaptació a les situacions més inversemblants. En aquesta ocasió, però, cal ser conscients des dels Països Catalans, que la demostració de la flexibilitat europea acabarà jugant un paper decisiu en el procés d’independència. I que, per tant, aquest és un debat que cal seguir amb la millor lupa que puguem trobar.

Summary: De l’EFTA a la independència d’Escòcia: sis coses que el Brexit canviarà per sempre


Pär Stenbäck (1941) és ex-ministre d’Educació i d’Afers Exteriors finlandès. Pertany a la minoria sueca del país. Ara en un influent segon pla, Stenbäck porta el prestigiós club Nya Utrikespolitiska Samfundet (NUPS), un think tank que versa sobre afers estrangers. Ahir a la tarda, el president Carles Puigdemont va ser el convidat d’aquesta associació, i hi va oferir un discurs davant una seixantena de persones. VilaWeb va poder entrevistar Pär Stenbäck just després. I va poder comprovar per què té fama de bon mediador entre rivals que no s’entenen. Aquesta entrevista és feta hores abans de publicar-se que Llarena enviava a la presó mig govern català, i hores després de saber-se que Marta Rovira se n’havia anat a l’exili. Pär Stenbäck parla del cas entre Catalunya i Espanya amb empatia, però sense deixar d’esmentar els errors que hi veu. —Us heu vist amb Puigdemont. Impressió? —Ja l’havia vist abans, quan era batlle de Girona. Crec que continua mantenint el desig de diàleg. L’he vist serè. M’ha fet la impressió de sinceritat. I ha basat el discurs en la democràcia. Ha dit que a Europa hem de resoldre aquests problemes amb democràcia. —Per què no podem ser Escòcia, els catalans? —La raó és Espanya. Espanya té una història diferent de la del Canadà o Anglaterra. L’herència espanyola no és democràtica del tot. Crec que això afecta d’alguna manera. Hem vist clarament com alguns països han estat molt llestos solucionant el problema. Van prendre un risc acceptant-ho, i van guanyar. No n’estic segur, però amb una mica de seny polític la situació actual es podria haver evitat. Coincideixo amb Carles Puigdemont: va haver-hi un moment que Rajoy hauria d’haver acceptat el resultat. Si les eleccions van tenir el 75% o el 80% de participació… Crec que Puigdemont pensa en la direcció adient. Si la resposta és dir que d’això no se’n parla, la qüestió es mantindrà. —Errors de Rajoy, quins veieu? —Entenc que té problemes en el si del seu govern i del seu partit. Vam veure el mateix a Anglaterra amb el Brexit: per raons partidistes internes, marquen posicions. I crec que aquesta és una de les raons per les quals Rajoy va rebutjar l’estatut d’autonomia. Aquest va ser un gran error. —I del cantó català? —Crec que declarar la independència sota aquelles circumstàncies podia no acabar amb un bon resultat. Ho dic de manera imparcial, crec. Fins i tot entenent les raons que ho van motivar. Però amb poca participació, el boicot que va haver-hi… Les opcions són més baixes, ara. —Us heu vist amb Puigdemont. I us heu trobat amb polítics espanyols? Què us diuen, ells? —He intentat parlar amb polítics espanyols, ara retirats, sí. És un cas impossible, em diuen. Crec que molts espanyols, fins i tot si tenen una mentalitat oberta i tolerant, són tímids a l’hora d’anar al gra en aquesta qüestió. Saben que els sentiments nacionalistes són alts, ara mateix, a Espanya. Em temo que per parlar amb la banda catalana hi haurà d’haver molts canvis d’actitud abans, al govern. —Sou membre de la minoria sueca a Finlàndia. Els catalans som una minoria a Espanya. I dins de Catalunya, també n’hi ha, de minories. Consell per als governs que en tracten? —Ho he dit avui: no hi ha model universal per a tractar aquestes qüestions. Les situacions de les minories a Europa són molt diferents les unes de les altres. Puigdemont ho ha dit quan algú ha tret el tema. El nostre model es basa en la nostra pròpia història. No el podem exportar. Perquè tots som presoners de la nostra història i cultura. Des de fora és difícil. Només consells generals, de com evitar alguns buits. O consells molt genèrics, com tornar a la vella autonomia, que ja havíeu aconseguit. I si les opinions es mouen cap a la independència, inclosos els castellanoparlants, això està bé. Però això és un procés, en la meva opinió. I sóc una mica escèptic de declarar la independència amb una majoria curta. Mireu el resultat del Brexit. De fet, com a mètode, els referèndums no m’acaben d’agradar. Es poden trobar altres maneres per a arribar al mateix lloc. Com acords entre governs, primer. —La llista dels presidents catalans de les últimes dècades: gairebé tots a la presó o a l’exili. —Això és part del llegat espanyol. I de la història espanyola. Acceptar el pluralisme no és fàcil. No ho és. A tot arreu les majories troben molt difícil d’acceptar les minories. No és només cosa d’Espanya. Passa que vosaltres teniu altres aspectes: guerra civil i franquisme. I quan es polaritza la societat, aquestes opinions s’endureixen. A Catalunya també teniu la vostra història: sindicalisme, anarquisme. Una història molt interessant, per cert. Les democràcies, per madurar, necessiten temps. —Esperança que la Unió Europea hi intervingui? O creieu que l’ajuda vindrà d’altres bandes? —Això segon. La Unió Europea té els seus problemes. Brexit, Macron i Merkel, que hauran de solucionar qüestions greus. I ara molestaran Rajoy? No és gaire realista. Quin motiu tindrien? Saben que Rajoy també lluita per la seva vida política, en certa manera. —I aleshores? —Crec si poguessin haver-hi intervencions entre bastidors, això ajudaria. Ha passat abans i, en la meva experiència, podria tornar a passar. Aquesta és la manera com les coses es podrien resoldre. Pensem en el procés d’Oslo, entre Israel i Palestina. Dos anys parlant sense que ningú sabés res. —Aquestes converses, hi són? —No en tinc ni idea. —Potser en sereu el mediador. —No, no. No sé res del que passa entre bastidors. Però normalment es fa així: que un mentor, o una institució, entri acceptat per totes dues bandes. —Marta Rovira se n’ha anat a l’exili. Polítics europeus se’n van de l’estat per evitar la presó. Acusats de fer un referèndum. Com ho veieu? —No és una situació sana. Què puc dir? Entenc que Puigdemont mateix diu que no escaparà enlloc, que si el país on és accepta el requeriment de les autoritats espanyoles, aleshores hi anirà. Algú ha dit avui que Puigdemont podria anar a Moscou o a l’Amèrica Llatina, arribat el cas. Però no crec que ho faci. Diria que és un exili simbòlic, en certa manera. No sé si serveix de res. Manté la flama, des del seu punt de vista. Suposo que és la seva intenció. —I evitar la presó, també. —Si mireu la història d’altres països… És molt fàcil convertir vint-i-cinc anys de presó en una amnistia. En casos com aquest, justícia també és una qüestió política. Una interpretació. Fins on pot arribar a cada país. Encara que agafis un camí estrictament legal, arribarà un moment que hauràs de decidir igualment. Jo, des d’un punt de vista ètic, aniria molt lluny en nom de la llibertat d’expressió. Però això no ha d’implicar llibertat d’acció. És difícil dir què està bé i què no. I les tradicions jurídiques són diferents. Normalment, aquestes situacions se solucionen amb tolerància. Aquest paio fa broma. Continuem. Alguna cosa així. No t’imagines que una cosa així passi a Holanda, per exemple. Hi ha gent que vol la independència i que vol votar-ho? Doncs posem-la a la presó. No. No farien això. Se’n riurien. Això potser sí que ho farien. Però ara la situació és una altra. No es pot fer broma, ara. No es pot. —No solament afecta els polítics catalans. Ara afecta els cantants, també. —El nostre diari més llegit, amb mig milió de lectors, va fer un tema de dues pàgines sobre aquest cas del cantant. I dels qui cremaven fotografies del rei. I evidentment van esmentar els polítics empresonats. Per tant, la monarquia espanyola té mala imatge, ara mateix. Haurien de vigilar, també. Hi ha la mala imatge d’oprimir la llibertat d’expressió. En general tots els països europeus, i alguns de l’Europa de l’est, tenen ganes de tenir bona imatge. Ara, com més gran és el país, menys els importa el que diguin els altres. Rússia, per exemple. No els importa. —Un polític català a Brussel·les em va explicar que funcionaris espanyols li deien: ‘No ens importa què diguin. Que ens treuen de la UE? Que ho facin! De l’OTAN? Que ho facin! Però vosaltres no us n’anireu.’ —Fàcil de dir. Però quan pateixes per la mala imatge, comences a pensar. I això pot passar en qualsevol moment. Candidats espanyols a institucions estrangeres, refusats. D’entrada.

Summary: Pär Stenbäck: ‘La monarquia espanyola té mala imatge ara mateix’


‘Cal continuar la lluita al carrer perquè l’estat no avanci en la via repressiva. Coratge, a lluitar i fins aviat.’ Aquestes paraules ressonaven el 10 de febrer de fa vint-i-un any, a la tarda, al petit poble de Mallabia i a tot el País Basc. Les havia dites Eugenio Aranburu ‘Txo’ en una entrevista a la revista local, dies abans de la data marcada per a entrar a la presó. Aquella tarda l’havien d’anar a detenir per a tancar-lo uns quants anys com a membre de la mesa nacional d’Herri Batasuna. Unes hores abans, la seva neboda el trobava penjat, ja mort, amb una soga al coll, a la masia familiar. Eugenio Aranburu era un sindicalista i havia estat condemnat per l’Audiència espanyola i el Tribunal Suprem espanyol, juntament amb una vintena de membres de la direcció abertzale, a set anys de presó per la difusió d’un vídeo en campanya electoral on s’exposava la proposta de pau ‘Alternativa Democràtica’, una iniciativa d’ETA. ‘Txo’ era una persona ‘vital, terriblement vital’, segons paraules de la seva companya. Però no va acceptar una condemna que considerava injusta. La seva decisió va colpir el país, l’esquerra abertzale i, sobretot, les vides de la seva família, entre els quals hi havia el seu fill Haritz, de cinc anys. La portada del diari Egin, l’endemà de la mort d’Eugenio Aranburu. Aquella tarda freda de dilluns de fa vint-i-un any, quan l’Ertzainza i el metge forense ja se n’havien anat de la masia dels Aranburu, companys de la mesa nacional i familiars van treure el cos de ‘Txo’ cobert amb una bandera basca i, abans de ficar-lo al cotxe fúnebre, van cantar l”Eusko Gudariak’ i van cridar visques a Euskadi. Avui recordem aquells fets i tot allò que va venir després amb Haritz, aquell fill de cinc anys que ara en té vint-i-sis i que ha decidit d’explicar el seu cas a les xarxes per a demanar un esforç per a la reconciliació. La seva veu i les seves reflexions fan tremolar el cor i rebreguen l’estómac, amb una veu esqueixada, però serena i reconfortant. —Què va passar fa vint-i-un anys? —El meu pare era un dels membres de la mesa nacional d’Herri Batasuna. Van publicar un vídeo anomenat ‘Alternativa Democràtica’. Hi sortien uns militants d’ETA que explicaven un possible procés de pau. El jutge Baltasar Garzón ho va considerar delictiu i va decidir d’empresonar la mesa nacional. Quan el van anar a detenir, perquè la data de l’entrada a la presó era el 10 de febrer, es va suïcidar a la masia de la família. —Qui era el teu pare? —Havia estat tota la vida del sector metal·lúrgic i delegat sindical nacional de LAB. Li van proposar d’entrar a la mesa nacional d’Herri Batasuna i hi va entrar. —Va ser difícil d’arribar a entendre per què havia pres aquesta decisió? Ho has arribat a entendre? —Bé, a mi no em costa d’entendre-ho. Em poso en el seu lloc i entenc la pressió que devia sentir. Saber que ets innocent i que no has fet res malament i haver de complir una pena alta de presó… Suposo que això no és fàcil d’acceptar per ningú. Pel meu pare no va ser fàcil i va reaccionar de la manera que ell va decidir amb tota llibertat. —Dius que sempre respectaràs aquesta decisió… —Sempre. I tant. Sempre. Jo i tota la família respectem la seva decisió. És clar. És la seva decisió i tenia tota la llibertat de fer allò que cregués oportú. Ho va decidir i jo ho respectaré sempre. Sempre, sempre… No ho he qüestionat mai i no ho faré ara. Eugenio Aranburu ‘Txo’, amb el seu fill Haritz a la falda (imatge cedida a VilaWeb). —Tenies cinc anys quan va passar. Recordes la situació i com va passar? —Tan sols recordo una anècdota. Era molt petit. I em van dir que el meu aita havia tingut un accident. Tinc records borrosos d’aquella època. La meva tia va venir a cercar-me a l’escola i vaig anar a casa dels avis a dormir. Recordo perfectament el moment que la meva mare va tocar el timbre i jo pensava que el meu pare pujaria amb ella. No sabia que era mort. Quan la meva mare em va dir que el pare s’havia mort, jo li vaig preguntar qui em compraria els Playmobil? Això no ho oblidaré mai. Va ser una frase molt innocent d’un nen de cinc anys que, quan es mor el seu pare, pensa en els Playmobil que li faltaran. És curiós. La meva mare se’n recorda i jo, també. —Van venir uns anys durs per a la família, però també en relació amb la societat. Com vas viure-ho? Vau tenir suport del vostre entorn? —Jo crec que a Euskal Herria, si dividim en dos bàndols les víctimes del conflicte, la nostra part sempre hem tingut un suport molt gran de la societat. En canvi, l’altre bàndol segurament no ha tingut aquest suport social, però ha tingut un suport mediàtic que nosaltres no hem tingut mai. Jo i moltes de les víctimes de la repressió, amb gent torturada, morts, exiliats… aquest reconeixement mediàtic no l’hem tingut mai. Sempre hem tingut el reconeixement del poble. Sempre. —Expliques que el suïcidi del teu pare et va fer molt sensible… —Molt, molt. Ploro molt. Amb facilitat. La meva mare també. Hem plorat molt sempre. Allò va forjar en mi una gran sensibilitat per tot. Pot semblar una ximpleria, però quan era petit sempre donava diners a la gent que demanava. He tingut aquesta empatia. Tot allò que jo considerava que era tractat injustament o en les situacions que m’han xocat. I això crec que és pel fet d’haver perdut el pare d’aquella manera. També l’exemple de la meva mare, com ha encarat aquesta situació. —Al País Basc hi ha hagut molta fractura social per un conflicte violent molt dur. I molt sofriment. Com es resisteix aquest sofriment social? —Ha estat molt dur. Al final, diria que s’anava retroalimentant. Una mena d’espiral de la violència i del sofriment molt difícil de trencar. Hi ha hagut molt dolor. Els atemptats d’ETA, les detencions, les tortures, les presons, les amenaces, els regidors del PSOE i del PP a qui el poble retirava la paraula… Hi ha hagut moltes situacions que no haurien d’haver passat mai, però que eren el pa de cada dia. Ara som a temps, si més no, de fer que el sofriment sigui reconegut i reparat. Aquest ha de ser l’objectiu de tot plegat. —No demanes de ser reconegut, ni tu ni la teva família, com a víctimes… Què demanes? —Sé que pot ser un enfocament egoista perquè jo no ho necessito. No necessito que ningú em digui que sóc víctima per a poder continuar avançant. Jo sé que sóc una víctima més de tot això, com ho és la meva mare i bona part de la família. No necessito aquest reconeixement per a sortir-me’n. Això no vol dir que, quan hagi passat un temps, no hi hagi d’haver un reconeixement de l’estat espanyol del sofriment que també ha causat. Encara que jo no ho necessiti, sí que entenc que de manera general hi ha d’haver aquest reconeixement de l’estat. —Sents empatia per totes les víctimes del conflicte sense excepció? Parles de la gent que mirava sota el cotxe cada dia… —Molta. Però no tan sols amb la gent que mirava sota el cotxe. També aquells que tenien un pare que era ertzaina i que no ha tingut cap suport ni empatia de part nostra. Jo també he estat jove i m’ha costat molt temps d’arribar a aquesta conclusió i tenir aquesta perspectiva. Estic convençut que amb les meves paraules o amb l’omissió he pogut causar dolor. Al cap i a la fi, jo també sóc part d’aquest sofriment. I no és fàcil de traginar. No és gens fàcil de traginar aquesta responsabilitat. —Quan aquests dies n’has parlat a Twitter, has rebut moltes mostres de solidaritat, oi? —Sí… ha estat increïble. No m’ho esperava pas. Ho vaig fer sense calcular l’abast que podia tenir. No he fet mai públic aquest pensament que tinc ara. Però divendres estava molt sensible perquè a l’avi, el pare de la meva mare, havia tingut un ictus i passava un mal moment i em sentia molt afectat. Com que no tenia manera de desfogar-me, vaig fer uns piulets parlant de tot això i no m’esperava la reacció que hi va haver. La solidaritat del poble català, del poble gallec, de Madrid, de Portugal… Ha estat increïble. Molt gratificant. —He llegit el missatge de la filla d’un home que havia de mirar cada dia sota del cotxe i que finalment va decidir d’anar-se’n. Et diu que ha crescut sense ressentiment i estimant molt la vostra terra… —Uf… Espectacular. Enorme. Quan ho vaig llegir, em vaig emocionar moltíssim. Sé que no és fàcil de parlar d’aquestes coses. No és fàcil. I que, havent sofert d’aquesta manera, sigui capaç d’estimar d’aquesta manera i d’empatitzar amb les altres víctimes… Algú que ha hagut d’anar-se’n d’aquesta terra per poder viure en pau, que sigui capaç de fer aquesta reflexió i expressar-se amb aquesta claredat, em va impactar molt. —Hi has parlat més amb ella? —Sí. Vam tenir una conversa privada. Va ser una conversa que no oblidaré mai. Mai. —El procés de reconciliació evoluciona bé o encara hi ha moltes resistències? —Em sembla que s’ha sofert tant que es vol girar full massa de pressa. Tinc aquesta impressió. Es vol girar full massa de pressa. Com si pel fet que cadascú ha sofert la seva part hi hagués una voluntat de tirar endavant enterrant els fets. I això és impossible. L’exemple més clar és com es va fer la transició espanyola. Es va voler girar full amb morts a les cunetes, amb víctimes sense reparar… i quaranta anys després ja som moltíssims que qüestionem aquella transició. Em sembla que amb ETA i la violència d’estat no pot passar això mateix. No podem girar full i fer veure que no ha passat res. No podem mirar d’avançar sense mirar-nos als ulls entre víctimes. Ens hem de reconèixer com a víctimes i hem de poder continuar avançant sense oblidar tot això que ha passat. Hem de poder fer un país reconciliat en què ens puguem mirar els ulls quan parlem de política. I que ningú no se senti ofès per l’opinió de l’altre. Aquest ha de ser l’objectiu de tots. Vaja, em sembla. —El camí no és tant els grans actes de reconeixement com parlar més? —Sí, i expressar-nos amb més llibertat sobre tot aquest dolor. Recordo que fa sis anys o set a casa es parlava molt de política, però això es va perdent. No se’n parla tant. És com si s’hagués passat una fase molt dolorosa per a nosaltres i per a tothom i ara es volgués deixar de banda. Tinc aquesta impressió i em fa mal tenir-la. —En quin lloc vols que quedi el teu pare en la memòria de la societat? —El lloc d’un home que va lluitar tant com va poder per un món més just. I que de manera molt injusta va trobar-se en aquella situació i va prendre el camí que va voler. Al costat de molta més gent que ha sofert. I no tan sols al costat de gent que s’ha mort, sinó d’aquells que han sofert per la por d’un atemptat o dels que han tingut por de ser detinguts i torturats per la seva militància política. No vull equiparar totes les coses. Totes tenen el seu grau. Hi ha mil maneres de sofrir. I també hi ha mil formes de reconeixement. —Tot això és molt dur. T’agraeixo molt que parlis amb aquesta obertura i ens deixis entrar en una realitat íntima d’aquest conflicte. Sovint hi entrem per mitjà del relat oficial, del relat polític o des de l’estatística. És molt colpidor, però molt enriquidor haver-ho pogut fer també d’aquesta manera. —L’objectiu ha de ser aquest. Que puguem parlar amb tranquil·litat i sense por. No en podem parlar sense dolor. El dolor hi és i hi serà. Però hem d’eliminar el ressentiment i l’odi. Que la gent que hagi de viure en aquest país hi pugui viure amb empatia i solidaritat, i que tothom s’expressi tal com és. Hem de poder construir alguna cosa millor que això que hem viscut nosaltres. Tant de bo. Tant de bo.

Summary: Haritz Aranburu: ‘Quan l’havien de detenir per portar-lo a la presó, el meu pare es va suïcidar a la masia familiar’


La Generalitat Valenciana ha decidit de crear unitats d’Igualtat a cadascuna de les conselleries i també a la Presidència amb el propòsit de vetllar per l’aplicació efectiva del principi d’igualtat entre homes i dones. Segons que informa el consell, serà un servei que dependrà de cada subsecretaria, es regirà com un òrgan administratiu i actuarà d’acord amb les competències del departament respectiu. Aquestes unitats seguiran el compliment de la normativa en matèria d’igualtat i l’avaluaran. També assessoraran a l’hora d’elaborar informes sobre l’impacte per raó de gènere. Amb aquest servei, el govern vol proposar mesures per a incorporar la perspectiva de gènere en contractes, subvencions, convenis, acords, gestió de recursos humans i qualsevol altra actuació. També fomentarà l’ús d’un llenguatge no sexista ni discriminatori als documents i informes elaborats per les conselleries. El govern explica, a més, que les unitats d’Igualtat es creen per impulsar mesures específiques dirigides a corregir situacions de desigualtat social que afecten especialment dones en exclusió social, víctimes de violència o que pateixen discriminació múltiple. Una tasca serà la d’assistir a l’elaboració de publicitat institucional per a transmetre ‘valors positius i igualitaris i evitar estereotips de gènere’. També supervisaran i proposaran mesures per a incorporar la perspectiva de gènere quan s’elaboren els pressupostos. Més competències: s’encarregaran de demanar la informació estatística originada per l’activitat del departament; i, des del punt de vista del gènere, examinaran les estatístiques oficials relacionades amb l’àmbit competencial que els pertoca i també les aniran seguint i les controlaran. Les unitats d’igualtat també promouran l’elaboració d’estudis d’investigació i informes tècnics de diagnòstic de la situació de les dones, en relació amb les àrees d’activitat del departament, amb la finalitat de detectar possibles situacions de desigualtat entre dones i homes i corregir-les. També assessoraran per a elaborar plans d’igualtat, col·laboraran per a avaluar-los i proposaran de prendre mesures correctores. Accions formatives D’una altra banda, impulsaran la formació i la sensibilització del personal dels departaments en relació amb l’abast i significat del principi d’igualtat d’oportunitats entre dones i homes, mitjançant propostes d’accions formatives a la Direcció General de l’Institut Valencià de les Dones i per la Igualtat de Gènere. Així mateix, impulsaran mesures de coresponsabilitat i conciliació de la vida personal, laboral i familiar que prengui la conselleria amb competències en funció pública.

Summary: Les conselleries del govern valencià tindran una unitat d’Igualtat


Pep Puig és el president del consell rector de Som Energia, una cooperativa nascuda l’any 2010 que genera i distribueix energia elèctrica renovable. El cap de setmana passat Som Energia va celebrar la seva assemblea general anual, on els socis prenen les decisions sobre la cooperativa i en discuteixen el rumb. L’augment sostingut de socis permet que continuï creixent i pugui invertir per a arribar a generar tota l’electricitat renovable que comercializa. Puig és també una autoritat en el camp del medi ambient. És professor universitari especialitzat en tècniques energètiques, doctor en enginyeria industrial i diplomat en enginyeria biomèdica i en enginyeria del medi ambient, ecologia i gestió ambiental. En aquesta entrevista, Puig explica el funcionament de Som Energia i diposita les seves esperances d’un futur on el 100% de l’energia que es produeix a Catalunya sigui renovable gràcies al Pacte Nacional per a la Transició Energètica que s’estrà tramitant al parlament. —Som Energia ha crescut en 5.000 nous socis el primer trimestre d’enguany i ja en té gairebé 35.000. Com ho expliqueu? —La gent cerca alternatives a les polítiques d’oligopoli de l’estat espanyol. Una d’aquestes alternatives és una comercialitzadora del mercat lliure com Som Energia. A més som una cooperativa i els socis a l’assemblea poden dir-hi la seva. —Va ser difícil donar-vos a conèixer? —Sí perquè era una experiència que no s’havia fet mai a l’estat espanyol. Existien cooperatives de subministrament elèctric, sobretot al País Valencià. Quan es va fer l’assemblea constituent de Som Energia el 2010 no va ser fàcil perquè no vam poder crear electricitat fins un any després. S’havia de crear l’estructura, formar l’equip tècnic i aprendre els mecanismes de mercat. És un món que moltes vegades no saps com va i es va fer tot des de zero. —Com va sorgir la idea? —Sorgeix bàsicament a partir d’un grup de persones vinculades a la Universitat de Girona que van decidir ser actius. Un d’ell va ser en Gijsbert Huijink. És neerlandès i al centre d’Europa hi ha experiències de cooperatives de producció i de comercialització d’electricitat. Ell va començar-ho a Catalunya. —Com és el vostre procés de producció d’electricitat? —Quan vam començar, Som Energia va participar en la propietat de plantes fotovoltaiques. Després vam introduir la producció amb biogàs a partir d’una instal·lació que aprofita residus ramaders. I aleshores va canviar tot el marc regulador a l’estat espanyol i les primes que tenien les renovables per a garantir uns preus de venda al mercat van desaparèixer. Això va causar rebombori perquè va provocar que haguéssim d’invertir sense saber els resultats. Ho hem trampejat amb el projecte Generation kWh: tots els socis poden aportar diners a canvi que a la factura dels pròxims vint anys, en comptes de facturar-los el preu de l’electricitat en el mercat majorista, es facturarà el cost de generació de les instal·lacions que hàgim construït en aquest projecte. —També compreu electricitat. —Tenim un certificat de la Comissió Nacional del Mercat i de la Competència per a acreditar que tota l’energia que comprem al mercat de garanties d’origen és renovable. Per tant, tenim dues maneres de comercialitzar l’energia: la que produïm nosaltres i la que comprem, que té aquest certificat de garantia. Afortunadament, no som els únics que comercialitzem amb energia renovable. —Però encara no podeu distribuir-la? —Som Energia no distribueix aquesta electricitat. El mercat elèctric està format pels generadors, el sistema de transport, el sistema de distribució i la comercialització. Nosaltres actuem a la generació i a la comercialització, perquè la distribució encara és un oligopoli de les grans elèctriques. —El vostre objectiu és aportar un percentatge determinat d’energia verda al mercat elèctric. —Exactament. I l’objectiu bàsic és que tota l’energia que comercialitzem la puguem, algun dia, generar amb les nostres instal·lacions pròpies. —S’entén la factura de Som Energia? —Crec que s’entén força. Hi intentem explicar el màxim: el preu de l’electricitat i tots els costos. —Quin estalvi té un client de Som Energia respecte d’altres companyies? —Els rebuts de la llum tenen una part fixa i una part variable. La part fixa depèn de la potència instal·lada i d’uns costos determinats, i els últims anys aquests costos s’han incrementat moltíssim per decisió del govern espanyol. Aquesta part la tenim més baixa que la majoria de comercialitzadores. I la part variable la tenim més o menys igual que la resta perquè quan compres electricitat al mercat has de contribuir a finançar les infraestructures que generen l’electricitat. El marge que tenim és molt reduït, però l’avantatge és que la nostra energia és sostenible. —Com actueu en els casos de les famílies que pateixen pobresa energètica i no poden pagar la factura? —Hi ha el bo social, que hi hem de contribuir per llei. A més, com a cooperativa ens preocupa molt aquest tema i hem fet diverses actuacions socials juntament amb els ajuntaments. I nosaltres no podem tallar l’electricitat perquè això ho fan les distribuïdores, no les comercialitzadores. —És possible un model energètic amb el 100% de l’electricitat verda? —No només és possible, sinó que és desitjable. El Pacte Nacional per a la Transició Energètica de Catalunya que s’està tramitant al parlament preveu que el 2050 tota l’energia que es faci servir a Catalunya, no només l’elèctrica, sigui d’origen renovable. És un pla ambiciós i que ens tocarà treballar de valent per a fer-lo realitat. Veníem d’una situació de statu quo heretada del franquisme i mai s’havia qüestionat. L’anterior govern va posar en marxa el procés de les bases de la transició energètica i ha començat a canviar el panorama. —Hi haurà molts interessos de les grans elèctriques en aturar-ho. —Sí. Un dels punts claus és la democràcia energètica, és a dir, la implicació ciutadana perquè es triï la font d’energia des de la qual se subministri l’energia i que el ciutadà tingui accés a la propietat dels sistemes de generació. Si arribem a tenir un país com cal, es podrà posar en marxa. Si continuem sota la dependència de l’estat espanyol, això serà molt difícil. A molts països europeus, com a Alemanya i als Països Baixos, hi ha una ciutadania activa i si ho aconseguim, podrem tirar-ho endavant. —El govern espanyol no canviarà la política d’energia renovable? —Li agradi o no, al final l’haurà de canviar. A la Unió Europea s’està discutint el paquet d’energia i s’hi contemplen mesures com les comunitats d’energia: un bloc d’habitatges que es consideri una sola unitat i que pugui generar electricitat i només tingui una connexió a la xarxa. Això canviaria radicalment el panorama. Si aquestes directives tiren endavant, el govern espanyol i les elèctriques, que són qui fan les lleis a l’estat espanyol, hauran d’acceptar-ho. —Aquesta setmana s’ha anunciat la sortida dels Estats Units dels Acords de París. Quines conseqüències pot tenir? —El que faci el govern federal pot ser contradit pels estats federats, que poden organitzar-se per a rebutjar-ho. També hi ha grans empreses nord-americanes implicades en la transició energètica. El senyor Trump pot dir el que vulgui i intentar defensar els interessos de les empreses fòssils més carques del món, però molts sectors polítics i econòmics del seu país el contradiran.

Summary: Pep Puig: ‘Un model energètic 100% sostenible és possible’


En llibertat Emili Mollet, l’activista que ha estat detingut aquest matí pels Mossos d’Esquadra per no haver atès una citació judicial arran de l’assentada davant del TSJC del 27 de setembre de 2018. La protesta, en la qual va participar el diputat de la CUP Carles Riera, va servir per a denunciar la repressió que pateixen diversos membres dels CDR per una acció similar. Ja està en llibertat l'Emili! Seguirem lluitant contra les injustícies #24delTSJC pic.twitter.com/cscnXuxAfy — Alerta Solidària (@AlertaSolidaria) March 12, 2019 Alerta Solidària ha comunicat que encara hi ha dos activistes més en crida i cerca per no haver-se presentat a dependències judicials.

Summary: En llibertat l’activista detingut per haver-se encadenat a l’entrada del TSJC


El president del grup municipal de Convergència a l’Ajuntament de Barcelona, Xavier Trias, s’ha mostrat escèptic sobre el resultat final de l’assemblea de la CUP, que ha de decidir si finalment dóna llum verda o no a la investidura d’Artur Mas. ‘No sé què passarà avui, no en tinc ni idea. Voldria que diguessin que sí però la CUP funciona al revés de la lògica que podria posar-hi jo’, ha assenyalat al programa ‘El suplement’ de Catalunya Ràdio. En aquest sentit, ha dit que ‘CDC ha fet un esforç extraordinari durant tots aquests mesos i Mas ha demostrat una enorme capacitat de sacrifici i de paciència a favor del procés, però hi ha gent que va molt a la seva’, ha afegit, que no s’ha estat de criticar també la immensa ‘ambigüitat calculada i electoralista’ de Colau amb la independència. Podeu escoltar l’entrevista íntegra al programa ‘El suplement’:

Summary: Trias: ‘No sé què passarà avui. La CUP funciona al revés de la lògica que pugui tenir jo’


Encara no ha passat una setmana des que es va publicar aquest vídeo i ja s’acosta als sis milions de visualitzacions. El va penjar el doctor Robert Hamilton, de Santa Monica (Califòrnia), i s’ha fet viral perquè hi explica, en quatre minuts, una senzillíssima i segons que sembla efectiva tècnica per a calmar nadons. Tal com diu el títol, ‘A pediatrician shows you how to calm a crying baby‘, el vídeo mostra el Dr. Hamilton aturant en sec el plor de bebès amb uns simples moviments i gests de mans. El mètode és útil únicament els dos o primers mesos del nadó, perquè a partir d’aleshores ja pot pesar massa per a aguantar-lo amb una sola mà. I per a adormir-los? A la xarxa també podeu trobar força vídeos amb mètodes per a fer dormir infants: n’hi ha que serveixen a partir dels sis mesos i n’hi ha… que no funcionen mai.

Summary: Una tècnica ben efectiva per a calmar nadons


L’ex-vice-president dels Estats Units Joe Biden ha guanyat amb un marge ampli del 48,4% dels suports les primàries demòcrates de Carolina del Sud. En concret, ha aconseguit 255.320 vots i 31 delegats, amb un 99% escrutat. El segon lloc ha estat pel senador per Vermont, Bernie Sanders, que ha obtingut el 19,9% dels suports, 104.984 vots i deu delegats. Davant d’aquesta victòria, Biden ha assegurat que estan ‘molts més vius’. ‘Fa pocs dies, la premsa i els comentaristes havien declarat morta aquesta campanya. Gràcies a vosaltres, el cor del Partit Demòcrata, hem guanyat’, ha dit davant dels seus seguidors. A més a més, ha assegurat que la majoria dels nord-americans no volen ‘la promesa de la revolució’. ‘Volen més que promeses, volen resultats’, ha dit. El tercer lloc d’aquest caucus ha estat per a l’empresari Tom Steyer que, tot i obtenir un 11,3% dels vots i 59.729 suports, ha anunciat que renuncia a la carrera demòcrata cap a Casa Blanca. L’ex-batlle de South Bend Pete Buttigieg ha ocupat el quart lloc amb un 8,2% dels vots i 43.395 suports, seguit de la senadora per Massachusetts, Elizabeth Warren, que ha aconseguit el 7,1% dels vots i 37.243 suports. Els pre-candidats han felicitat Biden per la seva victòria a Carolina del Sud i han agraït el suport que han rebut. Concretament, Sanders ha avisat que ‘aquesta no serà l’única derrota’ perquè ‘hi ha molts estats en aquest país i ningú no pot guanyar en tots’.

Summary: Biden guanya les primàries demòcrates de Carolina del Sud amb gairebé la meitat dels vots