El Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC) ha condemnat a dos anys d’inhabilitació l’ex-president Artur Mas, un any i nou mesos l’ex-vice-presidenta Joana Ortega i un any i mig l’ex-consellera Irene Rigau per desobediència en l’organització de la consulta del 9-N. El tribunal no ha considerat procedent la condemna per prevaricació, que és el delicte que implicava penes més altes. El judici, fet a principi de febrer, va deixar molts dubtes oberts sobre la capacitat del fiscal de demostrar els delictes que imputava als tres acusats, però el tribunal ha decidit que hi havia proves suficients per a la condemna. És la primera condemna contra un president i membres del govern de la Generalitat en el marc del procés cap a la independència i ara s’obren incògnites sobre les conseqüències que tindrà. Vegem-les a continuació. El recurs al Suprem i al TC Des d’una perspectiva legal, Mas, Ortega i Rigau tenen ara dret de presentar un recurs al Tribunal Suprem contra la sentència. En el recurs hauran d’exposar les raons per què creuen que la sentència no s’ajusta als fets i a la llei i el Suprem l’haurà d’estudiar. La resolució del recurs pot no ser immediata ni imminent. Alguns experts en els viaranys de la justícia espanyola diuen que pot ser cosa de mesos i, fins i tot, d’un any. Amb tot, la justícia espanyola ja fa temps que treballa a un ritme diferent quan es tracta dels afers de l’independentisme. Per tant, és impossible de saber quan pot caure aquesta resolució. La presentació del recurs al Suprem implica la suspensió de la sentència del TSJC temporalment fins a la resolució. Per tant, mentre no hi hagi un pronunciament del Suprem, els condemnats podran mantenir la seva condició civil actual. La diputada Rigau és l’única que té un càrrec públic i podrà mantenir-lo. Mas i Ortega no tenen actualment cap responsabilitat institucional i, per tant, la sentència tan sols els afecta com a possibles candidats en un procés electoral futur o, si fos el cas, en un nomenament hipotètic per a càrrecs de govern. El camí cap a Estrasburg Amb tot, el circuit legal no s’acabarà al Suprem. Si l’alt tribunal espanyol refusa el recurs presentat o confirma la sentència condemnatòria –ni que la suavitzés–, la defensa podrà acudir al Tribunal Constitucional. Al TC s’hi podrà presentar un recurs d’empara que tan sols podrà justificar-se per la vulneració de drets fonamentals recollits en la constitució. Aquest serà l’últim graó del recorregut jurisdiccional espanyol i el pas previ a la presentació d’un nou recurs al Tribunal Europeu d’Estrasburg. Per acudir a la justícia europea cal haver exhaurit prèviament totes les possibilitats de l’estructura judicial estatal. La resolució del conflicte des d’un punt de vista jurídic pot arribar d’ací a uns quants anys, quan el conflicte polític ja sigui en un estadi molt diferent de l’actual. El curs polític i les altres sentències La sentència que condemna Mas, Ortega i Rigau tindrà evidentment conseqüències polítiques. Com dèiem, és la primera sentència contra polítics responsables del procés cap a la independència. Hi ha pendents la sentència contra Francesc Homs, a mans del Suprem, i el judici contra Carme Forcadell per haver permès el debat i votació de les conclusions de la comissió parlamentària del procés constituent. El TSJC va unificar en una sola causa una segona querella contra Forcadell i tres membres de la mesa del parlament –Lluís Corominas, vice-president primer, Anna Simó, secretaria primera, i Ramona Barrufet, secretària quarta– per haver permès la votació de la resolució sobre el referèndum d’enguany. La sentència d’avui i les resolucions d’aquests altres casos marcaran el curs polític i l’avenç del procés cap a la independència. Reaccionar amb el referèndum? D’entrada, s’ha estudiat si les condemnes contra els responsables polítics havien d’implicar la convocatòria del referèndum abans de l’estiu. Hi ha molts motius tècnics que aconsellen de fer el referèndum al setembre perquè el resultat es pugui aplicar sense més problemes dels prevists. Però aquesta decisió és política i seran el govern i la majoria parlamentària que decidiran si els atacs judicials s’han de respondre accelerant el full de ruta actual. És una possibilitat, però el president Puigdemont s’ha reservat en tot moment la potestat de prendre la decisió més adient en cada moment. Ratificació de Rigau al parlament Un altre aspecte a tenir en compte és la reacció que pugui tenir el parlament en relació amb Rigau, que n’és diputada activa. És cert que la presentació d’un recurs aparcarà tècnicament la seva obligació de dimitir, però el parlament deixarà aquesta qüestió com si es tractés d’un tràmit legal? O hi donarà una resposta i ratificarà Rigau en una resolució específica? A més, s’inclouran en aquesta possible moció els casos de Mas i Ortega? En aquest sentit, és previst que el president Puigdemont i el govern facin també una comunicació solemne contra la sentència. Mobilització popular Per una altra banda, els màxims responsables de les entitats sobiranistes (ANC, Òmnium i AMI) han dit aquests darrers mesos que la mobilització seria una de les claus per a arribar al moment del referèndum amb condicions de guanyar-lo. Per tant, s’estudiarà ara quina pot ser la resposta popular a la sentència del TSJC. Si el dia que començava el judici quaranta mil ciutadans es van plantar davant la porta del tribunal, quina serà ara la mobilització arran de la condemna? Impacte als mitjans internacionals Finalment, la sentència pot tenir una gran repercussió mediàtica a escala internacional. L’obertura del judici ja va ser tractat a bastament per la premsa internacional i és previst que la sentència tindrà també un gran impacte. Caldrà veure quins arguments o quin enfocament aconsegueix fer forat a les capçaleres. Serà una sentència de l’estat espanyol contra la voluntat democràtica dels catalans? Serà una condemna per haver vulnerat la llei i les instruccions dels tribunals i prou? Aquesta sentència, la d’Homs –que és previst que es dictarà aquesta setmana– i les que puguin arribar sobre Forcadell i els membres de la mesa encausats establiran un criteri de repressió judicial contra l’independentisme. Les pròximes hores serviran per a anar esvaint alguns d’aquests dubtes que s’obren amb la sentència del TSJC contra Mas, Ortega i Rigau.

Summary: Les conseqüències polítiques, judicials i mediàtiques de la condemna de Mas, Ortega i Rigau


Tres mesos després de la desfeta electoral del 10-N i de la dimissió d’Albert Rivera, Ciutadans afronta les últimes setmanes abans del congrés del partit, el qual culminarà amb la confirmació del lideratge d’Inés Arrimadas. El 15 de març, la comissió gestora que ara porta les regnes del partit deixarà pas a l’equip d’Arrimadas, que tindrà la tasca titànica de fer sobreviure la formació en el moment més delicat de la seva trajectòria. L’única candidatura alternativa viable és la que presenti el vice-president de Castella i Lleó, Francisco Igea, màxim exponent del sector crític i integrat a la plataforma Ciutadans Ets Tu. Igea ha impulsat una esmena a la totalitat a la ponència dels estatuts de Ciutadans. Però Arrimadas ha demanat als crítics que presentin una candidatura per a competir amb ella i que, si perden, acceptin la derrota i deixin de criticar l’executiva. La irrellevància de Ciutadans l’ha condemnat a l’ostracisme al congrés espanyol, on només té deu diputats. Arrimadas va provar de situar-se sota els focus novament amb una proposta impossible d’un acord de Cs i el PP amb el PSOE per a evitar els acords de Pedro Sánchez amb Unides Podem i els partits sobiranistes i independentistes. Ni el PP ni el PSOE no hi estaven interessats, però Arrimadas va insistir-hi i els mitjans afins van continuar donant-li un protagonisme que aritmèticament no tenia. Francisco Igea encapçala públicament el sector crític amb Arrimadas. Amb una legislatura espanyola que com a mínim durarà dos anys, Ciutadans es prepara per a la travessa del desert. Arrimadas tindrà temps de consolidar el seu lideratge i mirar d’imprimir un tomb al partit per a les futures eleccions espanyoles, però els mals resultats que les enquestes pronostiquen a Catalunya, el País Basc i Galícia continuaran debilitant el partit. Per provar de salvar els mobles, Arrimadas vol fer coalicions amb el PP que permetin a Ciutadans d’obtenir representació a Galícia i al País Basc i maquillar la seva caiguda a Catalunya. El PP s’ha mostrat obert a negociar-hi al País Basc i a Catalunya, però no la vol a Galícia. Per la seva banda, Ciutadans ha advertit que la seva oferta és un tot o res. La negociació és a hores d’ara a les beceroles, però el PP té la carta guanyadora: Ciutadans té pressa i el fracàs d’aquesta triple convocatòria electoral pot portar el partit a l’abisme. La posició de Ciutadans en aquesta negociació és molt feble. A més, tenen poc més d’una setmana per a presentar la llista. Les eleccions a Galícia, al País Basc i a Catalunya A l’horitzó immediat hi ha les eleccions convocades el 5 d’abril a Galícia i al País Basc, on Ciutadans no té cap diputat. A més, la decisió de si concorren o no a les eleccions en coalició amb el PP l’haurà de prendre una gestora qüestionada internament per haver continuat purgant els crítics amb la direcció i haver donat suport a Arrimadas. A més, el president de la gestora de Ciutadans, Manuel García Bofill, va enviar una carta al PSOE proposant de formar candidatures ‘constitucionalistes’. Els socialistes, però, descarten de concórrer a les eleccions amb Ciutadans i el PP. El president gallec, Alberto Núñez Feijóo, ja ha descartat una coalició amb Ciutadans. Tampoc n’és partidari el president del PP, Pablo Casado. El fet és que el PP ha aconseguit tres majories absolutes consecutives a Galícia, mentre que Ciutadans no ha arribat ni al 3,5% dels vots. Feijóo confia que la dreta espanyolista gallega li revalidi la confiança per a tornar a governar amb majoria absoluta, tot i que l’entrada de Vox al parlament li podria condicionar la governabilitat. A més, Feijóo ha mantingut sempre un perfil centrista i tem que una coalició amb Ciutadans pugui espantar una part del seu electoral tradicional. Roldán i Carrizosa, el tàndem que pot naufragar a Catalunya. En canvi, Casado veu amb bons ulls la coalició amb Ciutadans al País Basc. El motiu és que el PP pot veure’s perjudicat per la divisió del vot de la dreta espanyolista en tres partits. No obstant això, la intenció d’Arrimadas de ‘frenar els nacionalistes’ està abocada al fracàs. Totes les enquestes donen una majoria inapel·lable al PNB i a EH Bildu, tot i que Iñigo Urkullu podria revalidar la seva aliança amb els socialistes bascs. Si Ciutadans es presenta pel seu compte, el més probable és que torni a quedar fora del parlament basc. Alfonso Alonso, candidat del PP al País Basc, és renuent a la coalició amb Ciutadans i està enfrontat amb Casado. A Catalunya, on les eleccions encara no tenen data, les enquestes pronostiquen que Ciutadans perdrà més d’una vintena de diputats. El partit, el més votat el 21-D, passaria de ser primera força a un quart lloc totalment irrellevant. La candidata serà Lorena Roldán, però és molt lluny d’acostar-se al resultat d’Arrimadas el 21-D. Aquella vegada, Ciutadans va aconseguir de concentrar la majoria del vot contra l’independentisme, i el resultat ajustat de JxCat i ERC va permetre-li d’erigir-se com a primera força al parlament. Tanmateix, la possible coalició amb un PP a l’alça que captarà una part important del vot perdut de Ciutadans pot no ser útil per a cap dels dos partits. La desesperació de Rivera Rivera va ser a prop d’avançar el PP el 28-A, en què només va quedar-se a nou diputats de Casado (66-57). El dirigent del PP passava pel moment més baix quan només feia uns mesos que ostentava el càrrec, però la lleugera millora a les eleccions municipals, autonòmiques i europees i l’absència d’una revolta interna va permetre-li de conservar la presidència del partit. En canvi, Rivera es trobava en el seu moment àlgid. Ciutadans havia anunciat un cordó sanitari al PSOE, mentre que no tenia cap problema a pactar amb l’extrema dreta. Això va comportar-li les primeres crítiques dels seus socis europeus, que no entenien com un partit que es reivindicava liberal i de centre com Ciutadans podia pactar amb Vox i no amb el PSOE. La negativa de Rivera a arribar a acords amb Sánchez i la deriva ultra del discurs de Ciutadans va donar-li un bon resultat el 28-A, però va ser alhora la seva tomba política. El 10-N podia ser una hemorràgia, i Ciutadans va proposar un pacte a la desesperada i d’última hora amb el PP per a fer president Sánchez i desblocar la investidura poques hores abans de la dissolució de les corts espanyoles. Rivera i Arrimadas, la nit electoral del 10-N. Una part substancial del seu electorat no va entendre aquell moviment, i una part de la seva executiva tampoc. Rivera va quedar-se sol, mentre Casado, més hàbil, va mantenir la seva negativa a Sánchez. El degoteig de baixes del partit va alimentar la sensació de desgavell intern. Finalment, el 10-N Ciutadans va perdre bous i esquelles –2,5 milions de vots i 47 diputats–, que majoritàriament van alimentar el PP, Vox i l’abstenció. Les futures eleccions espanyoles Si la legislatura no dura quatre anys, les pròximes eleccions espanyoles arribaran abans que les municipals i autonòmiques, previstes el 2023. Els comicis a Andalusia seran a final del 2022 i seran un termòmetre per a Ciutadans, que actualment hi governa amb el PP i el suport de Vox. A curt termini, l’objectiu del PP és recuperar tot el vot que va marxar a Ciutadans el 2015 i fer desaparèixer el partit. De fet, el PP sí que anhela una coalició amb Ciutadans a les eleccions espanyoles per a recuperar el terreny perdut respecte del PSOE –fins i tot podria superar-lo com a primera força–, fer-se fort a les circumscripcions rurals i descavalcar Vox. En altres paraules, els populars intentaran dissoldre Ciutadans en una coalició en benefici propi i tornar a convertir el PP en la casa gran del centre-dreta espanyol. Ara per ara, Ciutadans continua mantenint el mateix discurs que fa un any. El congrés del març determinarà si hi ha canvis als estatuts i a l’estratègia política del partit. El futur de Ciutadans dependrà en gran manera dels canvis que sigui capaç de fer Arrimadas –que ha compartit l’estratègia de Rivera que ha portat el partit al caire de l’abisme– i dels encerts i errors estratègics les pròximes convocatòries electorals.

Summary: Ciutadans, al caire de l’abisme


Jordi Cuixart (1975), el president d’Òmnium Cultural, és un personatge polièdric. És empresari d’èxit i alhora insubmís a l’exèrcit espanyol. Independentista fill de català de Badalona i catalana de Múrcia. Sense estudis universitaris, dirigeix una empresa de seixanta treballadors que exporta a tot el món. Presideix l’entitat que organitza els Onzes de Setembre i promociona la llengua catalana. I aquest estiu ha visitat camps de refugiats. Ple d’energia, ens rep al seu despatx de la seu d’Òmnium Cultural a la ciutat de Barcelona. —Quina ha estat la influència política de la vostra mare? —Una part molt important de la influència política em va de la mare, però també del meu oncle Navarro. És d’ell que rebo els primers feedbacks d’una catalanitat més de caràcter cultural. Ell es relacionava amb poetes en l’àmbit local. Comença escrivint poesia en castellà i després també escriu en català. Quan se’n va a viure a Santiga, llogaret de Santa Perpètua de Mogoda, coneix Paco Candel i Martí i Pol, amb qui trava una amistat molt forta. Per mitjà d’ell, conec Espriu i Margarit. És ell qui m’obre un món brutal. Els inicis de la catalanitat, el sentiment de pertinença, em ve de la família de ma mare, els Navarro que vénen de Múrcia, i no de la del pare, Cuixart, de Badalona. De fet, del pare i la mare, qui es mou més en entorns catalanoparlants és ella. A la carnisseria del centre del poble, on treballava. En canvi, mon pare, treballant a la fàbrica, tenia un entorn més castellanoparlant. —Curiós. —El país té això: una capacitat de projectar prou estímuls perquè la gent s’hi senti identificada molt ràpidament. —Què hi fa un empresari com vós a Coop57? —És una banca ètica que finança projectes amb responsabilitat social i que treballa amb cooperatives. Coop57 representa una manera nova i moderna de redistribuir, que enllaça amb la tradició cooperativista del país. És una iniciativa molt bona. Tot allò que sigui redistribuir el capital, o entendre com el capital pot ajudar projectes empresarials, és bo. Ens hem confós tots tant, que una cosa tan bonica com un projecte empresarial, o les empreses, ho hem convertit en paraules estigmatitzades. I no. —Vau ser insubmís al servei militar. Per què? —Hi ha moments que també vols dir-hi la teva, i veure que els petits gestos de molts són un gran gest col·lectiu. Teníem clar que si ningú no feia cap pas enrere, ens en sortirem. Un altre gran èxit col·lectiu. I un dels grans còmplices del moviment de la insubmissió, per cert, i no es diu gaire, va ser Carles Campuzano, amb la feina que va fer CiU al parlament espanyol. Tan clar com això. Un moviment insubmís, rupturista, amb molts anarquistes, gent d’extrema esquerra i paios com jo, que trobàvem les complicitats en un partit de dretes, o de centre. Ja ho veieu. —En una Catalunya independent, hi voldríeu un exèrcit? —Ara parla Jordi Cuixart, no el president d’Òmnium: no hi crec gaire, en els exèrcits. En el paper que avui fan els exèrcits. O allò que suposa la indústria de l’armament. Una altra cosa és si fóssim capaços de crear unes forces específiques de xoc, especialitzades en conflictes armats, o de contenciosos d’arrel política com el nostre. Però la meva essència és pacifista. —A la vostra empresa hi ha seixanta treballadors. El que cobra menys, quant cobra? —Nosaltres mirem que el salari més gran de l’empresa mai pugui ser cinc vegades el salari més petit. Que hi hagi una certa equitat. Som una SL, però procurem transmetre als treballadors que el nostre llegat és més espiritual que no material . I no parlo de religió, sinó de comportaments. Com a propietari de la companyia ja et puc dir que no estic satisfet amb la distribució salarial que hi ha a la societat. Es cometen injustícies de gènere, i de diferent índole. —Factureu més de vuit milions d’euros l’any. Per què us va tan bé? —Nooo. Anem tirant, anem tirant. Nosaltres fem les màquines per a envasar sucre, medecines, etc. És un tipus d’indústria molt arrelada a Santa Perpètua, però ara és tot exportació. Els nostres treballadors són veritables patriotes. Es passen la meitat de l’any fora de casa. Instal·lant la màquina. I, en canvi d’això, porten divises a Catalunya. Aquests són els veritables herois del segle XXI. —D’on us ve, aquesta feina? —Quan tenia setze anys vaig anar a escombrar al taller d’una d’aquestes empreses. Jo no tinc estudis universitaris, sinó Formació Professional, i de mica en mica, com que aquest país és màgic i fa coses màgiques, doncs amb una sabata i una espardenya, però amb molta il·lusió… El país permet –o permetia– que es creïn empreses del no-res. Aquí hi havia un terreny adobat per a la famosa emprenedoria. No em vull treure mèrit, però aquí hi ha el somni català. A Catalunya et pots sentir realitzat com a empresari encara que, com jo, siguis fill de treballadors. Per cert, hi actuo com un treballador: a les sis, quarts de set del matí sóc a la fàbrica cada dia. Ara, en aquest país l’ascensor social s’ha aturat. O va molt més lent que no anava, els darrers deu anys. El meu exemple és un cas d’èxit de país. I no en sóc pas cap excepció. Com jo, molts. —Passem a la Diada. Enguany potser anem tard? Més fluixos que els altres anys? —Més que anar fluixos, o no, passa que anem veient l’activitat, i aleshores hem d’anar actuant. Per exemple, avui vinc de Salt, aquest matí, on hem vist l’alcalde. Tenen 250 voluntaris i ara farem una crida per a aconseguir 50 voluntaris més. Parlem de veritables exèrcits cívics de gent que perd hores per anar a Salt o Barcelona. Aquest país fa coses molt bèsties. —Insistiu molt que els comuns se sentin còmodes a la Diada. —Jo estic encantat que hi vingui tothom, a la Diada. Òmnium, que vol dir de tots, està encantada que tothom hi vingui. Fa cinquanta-cinc anys, els nostres fundadors ja ho van veure clar: llengua i cultura catalana com a elements de cohesió. Nosaltres preguntem poc pels orígens i interpel·larem molt sobre la destinació. L’entitat sempre ha rebut un tracte molt respectuós de tothom, també d’Ada Colau, i intentem vetllar per no perdre aquest paper que ens sembla clau: bastir ponts de complicitat. I això no vol dir diluir el discurs. Però hem de tenir bones relacions amb tothom. —Aneu a la Diada i algú xiula un comú. Com reaccionaríeu? —Crec que aquest país té molt de sentit comú. Quin és el missatge? Endavant República Catalana! Amb aquesta simplicitat. És hora de deixar de posar tants adjectius, tots plegats. Quan parlem de cultura catalana parlem de la cultura que es fa a Catalunya. Quan parlem de literatura catalana parlem de la que s’escriu en català, sigui on sigui. Simplifiquem les coses o prendrem mal. La senyora Colau, el senyor Junqueras, el senyor Puigdemont, estan per la República Catalana? Sí. Doncs sensacional. L’Onze de Setembre és de tots aquells que volen la República Catalana. I fiquem-nos-ho al cap. No hi ha tronc central i apèndixs. La tradició del catalanisme és tan àmplia que ens permet amb tota sinceritat de dir que evidentment que tots els que volen la República Catalana són cridats a l’Onze. —RUI sí, RUI no. Us he llegit molt prudent, ambigu, en aquest punt. És així? —Totes les propostes són per a escoltar-les. Entenem que hi ha un full de ruta del govern, però també que es pot variar. Entre més coses, perquè no sabem quina magnitud tindran els embats de l’estat. I ja ho veiem: és un estat profundament antidemocràtic, que renuncia a defensar els interessos del conjunt dels catalans, i per tant trobem legítim que es facin propostes. Sí que diem a totes les parts que arribarà un moment que ens haurem de posar tots d’acord per fer un full de ruta conjunt per a ampliar més la complicitat. Ho deia la presidenta Forcadell: això va començar votant i s’acabarà votant. Ho acabarem votant. Si alguna cosa tenim és passió per les urnes, per votar. En aquest país quan s’interpel·la a votar tenim un 80% el 27-S. I en un 9-N en què l’estat ens amenaça de ficar gent a la presó, surten 2,3 milions. Comencem a fer valdre allò que fem en aquest país. És molt bèstia. No és que siguem ambigus, però tenim una veueta de la consciència que ens diu: tenim raó d’existir si no perdem mai aquesta capacitat de tenir clara la feina. I la nostra feina és falcar el moviment sobiranista, que sigui tan gran com pugui ser. —A Irlanda són independents i van perdre el gaèlic pel camí. Ens passarà? —Tinc tota l’esperança del món en el futur del català. L’estat espanyol té prou mostres que sempre que ens ha intentat tocar la llengua suscita més consens. El model d’escola catalana va més enllà de les forces sobiranistes. Aconsegueix consens més enllà, amb tota la complicitat històrica del PSC, per exemple. Amb aquest gran consens, personalment penso que la salut del català, amb un estat a favor i sense un estat que legisla dues-centes normes contra l’ús del català, millorarà. Això del català no depèn dels noms, ni de quin nom posem a la constitució. Demana treure’ns de sobre les dues-centes lleis espanyoles específiques contra l’ús normal d’una llengua amb tant dret d’existir com qualsevol altra. Seria reduccionista creure que en una Catalunya independent el català perillarà més. Al contrari: en una Catalunya independent s’ha de donar més força que mai a la interculturalitat –no pas multiculturalitat– i sobretot a allò que ens identifica més com a poble: llengua i cultura com a elements de cohesió. Els nostres fundadors, burgesos que no tenien cap obligació de complicar-se la vida, ja van dir que el seu compromís era dur-ho a terme. —El castellà en una Catalunya independent ha de deixar de ser obligatori? Ha de ser oficial? S’ha d’ensenyar? Com ho faríeu? —Ho faria amb la normalitat que avui tenim als nostres carrers. Ens hem d’acostumar a viure la qüestió lingüística, i visualitzar-la, com la vivim: amb normalitat. A Ciutat Vella català i castellà cada vegada hi són menys, i hi apareix l’urdú. Jo, personalment, no sóc especialista a gestionar el nivell legal d’una llengua. Sí que veig, i veiem, clar que a casa i al carrer tothom parla el que li dóna la gana, però a l’escola i a les institucions el català és vehicular. Amb tota la contundència ho dic. S’intenta ajudar, no al revés. La llengua ha de ser un element útil. I no pateixo gens pel castellà. Pateixo pel català arreu del Països Catalans. —Finalment, aquest estiu què hi fèieu en un camp de refugiats? —Vaig anar a Basílica, on hi ha un grup de 26 voluntaris catalans al camp ECO1. En coneixia alguns i vam anar-hi per a conèixer de primera mà la feina. Sobretot i també per trobar la manera d’implicar les institucions en un dels drames més grans que es viu ara. I els catalans sabem molt bé què són els refugiats. Si Catalunya tingués la capacitat de gestionar els recursos econòmics com a país, podríem fer bones polítiques migratòries. Com el Canadà, un referent. —Què hi heu vist? —No ens n’oblidem, molts dels refugiats volen tornar a casa seva. Un refugiat se’n va de casa per la guerra i demana un asil polític temporal. No són migrants econòmics. Els maten, per això marxen! Hem d’acollir. I l’altra cosa que vaig veure és que molts eren classe mitjana. Els pobres ni han pogut arribar, aquí. O els maten al front de lluita o encara lluiten. Als camps de refugiats d’Europa hi ha les classes mitjanes que han pogut pagar a les màfies. Això que passa a Europa ens ha de fer plantejar la indignitat de la condició humana. I dels nostres dirigents polítics, que alguns fan retornar el fantasma de la xenofòbia i el feixisme.

Summary: Jordi Cuixart: ‘L’Onze de Setembre és de tots aquells que volen la República Catalana’


El govern francès es mostra preocupat per les negociacions postelectorals en les quals Ciutadans no té problemes a fer aliances amb Vox. En aquest sentit, fonts de l’Eliseu asseguren que Macron ‘no accepta ambigüitats’ amb l’extrema dreta i que, fins i tot, està valorant trencar ‘la cooperació política’ amb el partit d’Albert Rivera si continua insistint a pactar amb Vox. En una trobada amb periodistes espanyols, la secretària d’estat per Afers Europeus, Amelie De Montchalin, ha deixat clar que ‘qualsevol treball de fons amb l’extrema dreta és molt greu’ i que ‘no es pot ignorar’, sigui en l’escenari municipal o autonòmic. A més, ha qualificat l’apropament de Ciutadans amb Vox com un ‘tema important’ que no és ‘una simple anècdota’. De Montchalin no ha volgut aclarir quan es podria consumar la ruptura de relacions, però ha afirmat que ‘no tindrem cap complaença’. Cal recordar que Ciutadans i La República en Marxa, la formació de Macron, formen part del grup Lliberal al Parlament Europeu. ‘Considerem que l’aliança amb l’extrema dreta com hem vist a Espanya no és una opció’, ha conclòs.

Summary: Macron amenaça de trencar relacions amb Ciutadans pels pactes amb Vox


El Consell d’Estat de la Xina ha nomenat Tang Ping-keung nou cap de la Policia d’Hong Kong davant la persistència de les protestes contra el govern de Carrie Lam, que ja fa cinc mesos que duren. Tang, també conegut com Chris Tang, substituirà així Wai Chung, que s’ha retirat, segons ha informat l’agència estatal de notícies Xinhua. La decisió ha estat presa en concordança amb la llei Bàsica -la constitució de Hong Kong-, text legal amb el qual la regió va tornar a estar sota sobirania xinesa el 1997, i seguint les recomanacions de la cap de govern hongkonguesa, Carrie Lam. Poc després del seu nomenament, Tang ha lamentat que les notícies falses estiguin soscavant la reputació de les forces de seguretat. Així, ha expressat preocupació pel fet que la policia siguin els ‘únics assenyalats’. ‘Prou és prou’, ha afirmat abans d’assegurar que ‘siguin quines siguin les teves creences, no glorifiquis la violència (…) no permetis que es radicalitzin més’. Lam ha ressaltat la gran experiència de Tang en investigació criminal, així com en la gestió d’operacions. ‘Té una actuació distingida i posseeix habilitats de lideratge comprovades. N’estic segur que liderarà la força policial per fer front a futurs desafiaments’, ha destacat.

Summary: El Consell d’Estat de la Xina nomena un nou cap de la policia d’Hong Kong


El president de la Generalitat, Quim Torra, ha assegurat al parlament que el govern treballa per a evitar la vaga de facultatius de la xarxa sanitària concertada amb el Servei Català de la Salut. La vaga està convocada del 18 al 22 de febrer per Metges de Catalunya i afectarà més de 10.000 professionals de 53 hospitals d’aguts, 50 centres sociosanitaris i 25 de salut mental que gestionen la Unió Catalana d’Hospitals, el Consorci de Salut i Social de Catalunya i l’Associació Catalana d’Entitats per la Salut. ‘Ja hi som per a evitar la vaga, ja ens hem posat a treballar’, ha defensat Torra en una compareixença a la cambra catalana per a informar dels serveis públics i de la les condicions laborals dels que hi treballen. Segons Torra, s’està fent un quadre de seguiment de les sobrecàrregues i un diagnòstic de cada empresa. El novembre passat, Metges de Catalunya va mantenir tota la setmana de vaga dels metges de la concertada. L’acord a què van arribar l’Institut Català de la Salut i el sindicat majoritari de metges per a aturar la protesta dels metges de l’assistència primària pública no els afectava, i per aquesta raó mantenen les reivindicacions. Els professionals de la concertada reclamen ara el mateix acord que es va tancar amb els de la pública. Precisament avui, la consellera de Salut, Alba Vergés, ha tornat al parlament després de la baixa per maternitat. Metges de Catalunya manté per a la vaga del febrer, per tant, les demandes que sostenia el novembre passat: la reducció de la càrrega de treball i la millora de l’assistència, la millora de les condicions laborals, professionals i retributives del personal facultatiu dels centres de primària i dels hospitals concertats. Dèficit fiscal i dèficit social Durant la compareixença al parlament, Torra també ha posat en valor l’esforç del govern per tancar un acord amb els sindicats majoritaris per a evitar la vaga de treballadors públics que havien convocat per al 12 de desembre. El president de la Generalitat també ha advertit que el dèficit fiscal i en inversions en infraestructures que pateix Catalunya esdevé un ‘dèficit social’ que afecta les persones. En un context en què el forat fiscal és d’entre 10.000 i 16.000 milions d’euros l’any, segons Torra, el pressupost només és una ‘eina molt important’ però que només fa de ‘pedaç’. El president de la Generalitat ha argumentat que només la independència resoldrà aquest dèficit estructural.

Summary: El govern intenta evitar la vaga de metges de la concertada del mes vinent


La CUP no ha tancat avui el debat sobre la seva participació en les eleccions al Parlament Europeu que es faran el 26 de maig de l’any vinent. La decisió s’havia prendre en un consell polític a Perpinyà per a culminar un procés de debat intern que va començar fa uns quants mesos. ‘Seguim treballant per tal de generar espais en les properes setmanes on poder abordar el debat amb tota la complexitat que requereix i amb una resposta fruit del consens’, ha explicat Eulàlia Reguant. 🔴 Després d’un debat complex sobre la nostra participació a les eleccions europees, avui no el tanquem a l’espera de poder resoldre i prendre una decisió el màxim de consensuada i representativa de l’organització #FemCUP pic.twitter.com/xfV6YDYoQI — CUP Països Catalans (@cupnacional) 10 de novembre de 2018 L’última vegada que la CUP s’hi va presentar, fa catorze anys i amb un context polític molt diferent, els resultats van ser insignificants. Tan sols va obtenir 6.985 vots al conjunt dels Països Catalans: 6.185 al Principat (0,29%), 697 al País Valencià (0,04%) i 103 a les Illes (0,04%). Cinc anys després, el 2009, la CUP no s’hi va presentar, tot i que una part de l’esquerra independentista era representada per Endavant en la candidatura Iniciativa Internacionalista. La llista no va obtenir cap eurodiputat, però als Països Catalans va aplegar 21.727 vots. A les eleccions del 2014 ja no s’hi van presentar.

Summary: La CUP ajorna la decisió de presentar-se a les eleccions europees


Més comiats al Parlament de Catalunya. Dos veterans diputats de JxCat i el president de grup que mai va trepitjar la cambra li han dit adeu: Jordi Turull, Josep Rull i Jordi Sànchez. El president de la Generalitat, Quim Torra; el portaveu de JxCat al parlament, Albert Batet; i la diputada de JxCat Mònica Sales han llegit cartes dels tres diputats del congrés espanyol, suspesos dels seus drets des de la setmana passada, escrites des de la presó de Soto del Real. ERC ja va llegir la d’Oriol Junqueras en un ple anterior on es van acomiadar els electes al congrés, però JxCat no tenia encara les lletres d’aquests tres presos polítics. Rull feia més de 21 anys que era diputat; primer ho va ser de CiU, després de JxSí i finalment de JxCat. Turull, 15. Sànchez, ex-president de l’ANC, va ser escollit per primer cop el 21-D, però mai no ha trepitjat la cambra per la seva condició de pres polític. ‘Marxo del meu Parlament amb certa tristesa per no haver pogut ocupar ni un sol dia l’escó que la ciutadania em va confiar el passat 21 de desembre’, ha lamentat Sànchez. Els tres han fet un al·legat a favor del diàleg parlamentari, més enllà de les diferències polítiques, després dels últims anys de polarització, crispació dialèctica i distanciament humà que s’ha produït a la cambra durant el procés i la repressió actuals. També han refermat la seva aposta per la independència i el dret a l’autodeterminació. Rull ha recordat quan la setmana que va nàixer el seu fill Bernat, l’aleshores conseller Joaquim Nadal, amb qui s’enfrontaven contínuament a la cambra, el va felicitar durant una interpel·lació. ‘Mai no oblidaré la glosa que en va fer i que deso com un autèntic tresor. La millor essència d’una política on el factor humà desborda tota frontera partidària. I això és el que roman’, ha escrit Rull. El mateix Nadal ho recordava en aquesta carta dirigida a Rull publicada a VilaWeb. Aquell parlament ja és un altre. ‘He pogut conèixer i aprendre, i fins i tot generar moltes complicitats personals amb diputades i diputats de tot l’arc parlamentari tot i l’enorme discrepància política que en molts casos ens separaven’, ha subratllat Turull, que en la constitució del congrés es va saludar Inés Arrimadas asseguda a l’escó. També ho fa Rull, malgrat tot, i mentre Albert Rivera evitava qualsevol gest d’empatia o complicitat personal. A la tribuna del parlament hi havia les dones de Sànchez i Turull, Susanna Barreda i Blanca Bragulat. Els grups independentistes s’han aixecat a aplaudir. També han aplaudit, asseguts als escons, diputats del PSC, mentre que C’s evitava qualsevol gest de complicitat. Al final de la lectura, també ha aplaudit el diputat de PSC-Units Ramon Espadaler, antic company, durant anys, de Rull i Turull a CiU. Era l’únic que estava dempeus d’entre les fileres de butaques constitucionalistes.

Summary: Sànchez, Turull i Rull s’acomiaden per carta del parlament


L’ex-ministre espanyol d’Afers Estrangers, Josep Borrell, va contractar agències de comunicació als Estats Units, Bèlgica, Regne Unit, Suïssa, França, Mèxic i Alemanya per millorar la imatge internacional de l’estat espanyol. Així ho ha confirmat el govern de Pedro Sánchez a una pregunta parlamentària del diputat d’EH Bildu Jon Inarritu. El Gobierno no solo ha contratado una agencia de comunicación para mejorar la imagen de España en 🇺🇸, también lo ha hecho en 🎗🇧🇪, 🇨🇭, 🇬🇧, 🇩🇪 🎗, 🇫🇷 y 🇲🇽.#PreguntasParlamentarias pic.twitter.com/fYnI20OS7E — Jon Inarritu (@JonInarritu) February 23, 2020 L’octubre passat l’ambaixada espanyola a Washington va anunciar que havia contractat l’agència Glover Park Group amb la intenció de ‘reforçar la nostra política de comunicació en una època que prevèiem complicada’, segons que va explicar l’ambaixador Santiago Cabanas, que va assegurar que el relat independentista era un dels reptes a contrarestar. El contracte mensual tenia un valor de quinze mil euros. ‘Cal indicar que sí que s’han subscrit contractes similars, més o menys simultàniament, de la mateixa duració i amb el mateix objecte, a través de les nostres ambaixades a França, Bèlgica, Alemanya, Regne Units, Suïssa i Mèxic’, explica l’executiu espanyol en la resposta a Inarritu

Summary: Borrell va contractar set agències de comunicació per millorar la imatge d’Espanya


L’ex-diputat de la CUP David Fernàndez ha escrit una carta a El País amb l’objectiu que es publiqués a la secció de ‘Cartes a la directora’, com fan molts ciutadans. Però, segons que ha explicat a Twitter, el diari no ha volgut publicar-la perquè es dirigia contra l’ex-jutge Baltasar Garzón. És per això que ha decidit de fer-la pública. Heus-la ací: «A Baltasar Garzón. Ahir, vaig llegir el seu article ‘Los verdaderos monstruos’ amb estranya atenció i adolorida memòria. Suggeria que acceptava qualsevol crítica documentada. És la intenció de la present missiva.No tenim gairebé res en comú, no cal dir-ho: admiració i respecte per Giovanni Falcone –això sí– i la consideració que la seva inhabilitació era un atropellament no tan sols contra la seva persona sinó contra l’imperatiu ètic de la memòria. Reconeixement, reparació, no repetició: tríada dels drets humans contra la teologia securitària de la por. Però disculpi’m: Sabino Ormazabal fou detingut el 2000 acusat falsament de col·laboració amb ETA sota una interlocutòria judicial de l’Audiència Nacional que equiparava desobediència civil pacífica amb terrorisme. Històric antimilitarista i referència de la no-violència, va ser pres gairebé un any. Fou condemnat a nou anys de presó, però absolt categòricament el 2009 pel Tribunal Suprem. La primera sentència el condemnava a nou anys, i nou anys va esperar: el procés com a càstig, diria Kafka. Arribats a aquest punt, creu que el responsable del seu injust empresonament, de la seva llarga espera i de danys ja irreparables hauria de fer autocrítica i demanar disculpes? Dirigeixo a vostè la requisitòria perquè l’afecta directament: va ser vostè qui va ordenar de detenir-lo, empresonar-lo i enjudiciar-lo.» Antes de ayer, raramente, escribí mi segunda Carta al Director/a de @el_pais. La primera –con temática similar– la publicaron en 2011. Ésta –escrita tras leer el artículo de Baltasar Garzón del miércoles– han decidido que no. Están en su derecho: obvio. Pero aquí queda. @fibgar_ pic.twitter.com/5uh6o39Cw7 — David Fernàndez (@HiginiaRoig) January 11, 2019

Summary: La carta de David Fernàndez contra Baltasar Garzón que El País no ha publicat


La flama del Canigó arribarà avui a tots els Països Catalans i encendrà més de 3000 fogueres. Enguany, en la benvinguda institucional que es farà al Parlament de Catalunya, es llegirà un missatge de la presidenta Carme Forcadell, actualment empresonada a Alcalá Meco. Consulteu tota la informació de la flama ací. Llegiu el missatge ací: «Missatge del 2019 de la Flama del Canigó La flama és un crit de llibertat que simbolitza la unitat de la llengua catalana per sobre de les vicissituds històriques i de les fronteres polítiques. Una tradició, iniciada l’any 1955, que a partir de l’any 1966 ha esdevingut una bandera d’unitat i llibertat que agermana el nord i el sud de Catalunya i que, any rere any, ens arriba per renovar el nostre compromís amb la llengua i la cultura catalanes i estendre’l a tots els pobles i ciutats dels Països Catalans. El foc és un element simbòlic present en les tradicions més arrelades i distintives de la cultura catalana des de temps immemorial. En la nostra tradició i costumari les festes del foc han ocupat un lloc destacat, lligat a les nostres celebracions i present en els actes més importants arreu dels Països catalans. Igual que la flama any rere any renova la unitat de la llengua catalana, nosaltres també any rere any renovem el nostre compromís amb la justícia, la pau i la llibertat. Que la flama ens il·lumini el camí, que esdevingui la nostra llum de futur i d’esperança, mantinguem-la sempre encesa com un símbol de democràcia, justícies i llibertat. Que sigui la flama la nostra bandera de cultura i llibertat. Sortiu al carrer a rebre la flama, gaudiu de la vida i de la nostra festa de Sant Joan, la festa nacional dels Països Catalans i sàpigueu que, passi el que passi, ens retrobarem en llibertat. Carme Forcadell, Presidenta del Parlament de Catalunya (2015-2017) Presó d’Alcalá Meco, maig del 2019»

Summary: Missatge de Carme Forcadell per a donar la benvinguda a la flama del Canigó


Una avaria elèctrica al recinte de la Fabra i Coats de Barcelona ha obligat a suspendre la Fàbrica dels Reis i les visites d’avui al vespre. En un missatge a Twitter, l’Ajuntament de Barcelona ha explicat cap a les 16.00 que treballen per a ‘recuperar’ la Fàbrica però que, ara per ara, no es pot visitar l’espai. Segons el consistori, a l’entrada del recinte s’informarà a les persones que s’hi acostin de quina és la situació de l’avaria durant la tarda. Del 27 de desembre al 4 de gener, la Fabra i Coats s’ha transformat en la Fàbrica dels Reis d’Orient. En aquest espai els infants poden veure com els Reis preparen tots els regals. A més, els visitants podran veure un espectacle de llums i colors, ple de màgia. I els qui encara no hagin enviat la carta als Reis podran anar a l’Oficina Central de Correus, on veuran com els treballadors organitzen tota la informació. ⚠ Alerta!Una avaria elèctrica al recinte de la Fabra i Coats obliga a suspendre aquesta tarda les visites a la Fàbrica dels Reis. Tota la informació aquí 👉 https://t.co/gDTOmu84fF — Ajuntament de BCN (@bcn_ajuntament) January 2, 2020

Summary: Una avaria elèctrica obliga a suspendre la Fàbrica dels Reis de Barcelona a Fabra i Coats


El ministre de Defensa i vicepresident del Sudan, Ahmed Awad Ibn Auf, ha anunciat que el mandatari del país, Omar al-Bashir, ha estat arrestat, al mateix temps que ha avançat la suspensió de la Constitució i la creació d’un consell militar que dirigirà el país durant els dos anys vinents. Ibn Auf ha assegurat que hi haurà eleccions quan es completi el període de transició de dos anys. A més ha assenyalat que s’ha tancat l’espai aeri durant 24 hores i els passos fronterers fins a un altre avís. El missatge del ministre de Defensa arriba després de saber-se que al-Bashir ha presentat la seva dimissió per la pressió de les manifestacions que se succeeixen des de desembre en contra seva en el país africà per la greu crisi econòmica que està patint la població.

Summary: L’exèrcit del Sudan assumeix el poder després d’arrestar al-Bashir


El Fons Monetari Internacional s’ha oposat a eliminar l’índex de revalorització de les pensions, l’indicador que garanteix que mentre la Seguretat Social estigui en dèficit la pujada de les pensions serà del 0,25% i que es va incloure en substitució de l’IPC. Segons es desprèn del darrer informe de l’FMI sobre l’estat espanyol i tal com han explicat els tècnics de l’organisme en roda de premsa a Madrid, la proposta és que aquest increment es mantingui a les pensions amb l’objectiu que els pensionistes vagin perdent poder adquisitiu. I és que ‘si es considera necessari realitzar canvis per assegurar una transició continuada i suau cap a un sistema de pensions financerament sostenible i socialment acceptable, la càrrega de l’ajust s’hauria de repartir entre les generacions i dins de les mateixes’, resa l’informe de l’FMI.

Summary: L’FMI proposa que les pensions pugin només el 0,25%


L’Assemblea Feminista de València ha denunciat haver rebut més de 5.000 euros en multes de diversa quantia que al·leguen ‘talls de carreteres i carrers’ durant les protestes del passat 8 de març i han considerat que ‘s’apliquen de manera injusta per exercir el dret de vaga i piquet’, segons han assegurat fonts de la plataforma. El col·lectiu ha afirmat que ‘es tracta d’un nou atac repressiu contra tot el moviment feminista’ i han assenyalat a la delegació del govern espanyol a València i al mateix delegat, Juan Carlos Fulgencio, com a principal responsable. Per això, han demanat ‘la retirada de totes les multes del 8M en processos oberts de l’any passat i del present’. De la mateixa manera, també han incidit que poques setmanes després del 8M de 2018, ‘el moviment feminista va rebre més de 6.000 euros de multes emparades sota l’antidemocràtica llei mordassa per presumptes faltes d’ordre públic durant el dia de la vaga’. En aquell moment, ‘les causes que es van al·legar contra les feministes van ser demanar a un policia que parlés en valencià, ocupar els carrers durant una vaga legal, informar en els piquets constituïts per a això i protestar per la violència policial exercida contra les activistes’, segons ha assegurat l’Assemblea. Després d’haver realitzat diverses accions de denúncia, i ‘haver aconseguit la paraula del delegat de Govern, Juan Carlos Fulgencio, de revisar les multes’, – ‘cosa que no ha fet’, afegeixen -, les persones multades es troben a l’espera de judici ‘després d’un any fent i denunciant que aquestes multes atempten contra el dret de manifestació durant una vaga feminista legalment convocada’. Denunciades per Hazte Oír D’altra banda, la plataforma també ha indicat que ‘ja són dos les companyes feministes detingudes, juntament amb un activista LGTBQI, pels fets ocorreguts el passat 5 de març de 2019, quan l’autobús de l’associació feixista i ultracatòlica Hazte Oír va tractar d’entrar a València’. El vehicle exhibia el lema ‘#StopFeminazis, no és Violència de Gènere, és Violència Domèstica’, il·lustrats amb una figura del dictador Adolf Hitler amb els llavis pintats. ‘Les tres persones detingudes han sigut denunciades per Hazte Oír i estan imputades per delictes d’incitació a l’odi pels quals es demana 17.000 euros a cadascuna’, han criticat. Referent a això, ha assegurat que ‘aquests fets no són aïllats ni tampoc coincidència, sinó que formen part de l’estratègia repressiva cap al moviment feminista exercida per diverses branques del sistema patriarcal: l’Estat, d’una banda, i grups reaccionaris per una altra, que se senten amenaçats davant la força i l’autonomia adquirida pel feminisme en aquests dos anys’.

Summary: L’Assemblea Feminista de València denuncia haver rebut multes per 5.000 euros per participar en el 8-M


Lluís Salvadó, nascut a les Terres de l’Ebre, enginyer industrial de formació, home fort d’Esquerra, és el secretari d’Hisenda de la Generalitat. Ell és l’encarregat de portar a terme una de les estructures d’estat més bàsiques de la futura república catalana. Un coneixement profund del Departament d’Economia, per la tasca parlamentària exercida aquests últims anys, li ha permès d’agafar la velocitat de creuer imprescindible per a arribar a bon port en divuit mesos. Com diu ell, la tasca és ingent i és una obvietat que el termini és curt per a tanta feina. De moment, l’acceleració del seu equip ja ha mostrat alguns resultats: nou local a la Zona Franca, cent seixanta oficines actives de l’Agència Tributària Catalana fruit de la xarxa creada amb les diputacions, contractació de personal… Així mateix, el seu pragmatisme li fa contestar sense embuts que ara no és el moment perquè la gent ingressi els imposts a l’Agència Tributària Catalana, que ara no és el moment de gests simbòlics, que cal no entretenir-se i construir l’eina definitiva per al nou estat català. —Amb la feinada que teniu, hi ha res que us neguitegi? —El que ens neguiteja a tots és el termini, perquè aquí a l’administració per fer qualsevol cosa necessites el doble de temps. Qualsevol procediment a l’administració de la Generalitat és llarg, és etern. Per a fer qualsevol compra tardes mesos, perquè tenim un sistema molt garantista, que ens esforcem perquè sigui molt transparent i això acaba fent procediments molt llargs. El termini marcat ens angoixa, però en tot cas la planificació ens quadra. Per poc, però ens quadra. És cert que qualsevol demora ens pot desquadrar el calendari. Sempre diem que si tinguéssim vuit anys per fer-ho seria fàcil, però tenim un any i mig, i això implica una complexitat molt alta. —Hi ha qui, quan llegeixi això, de seguida ho interpretarà en clau de claudicació i dirà que ja ho allargueu. —Home, que els terminis que tenim són justos és una obvietat. Qualsevol que s’ho miri arribarà a aquesta conclusió. Es podria dir a la gent que anem sobrats però no tindria sentit; qualsevol sap que per passar de 300 treballadors a 900 dins l’administració hi ha una feina brutal per a desenvolupar. Però també sabem que aquest termini és el factor clau i que tots els nostres calendaris s’hi han ajustat. Posant una cosa darrere l’altra arribem als 18 mesos justos, molt justos. —L’aprovació d’un nou pressupost és necessària per a poder tenir una hisenda pròpia funcionant? —És un factor ‘sine qua non’. Alguns projectes que tenim no requereixen finançament addicional, però en canvi alguns altres, com per exemple fer un nou software, necessiten partides importants. Tothom entén que fer les estructures d’estat en divuit mesos és difícil, però fer-ho sense inversió és impossible. Si no hi ha un nou pressupost tenim un problema pràcticament irresoluble per a poder fer la hisenda pròpia, però també per a fer totes les estructures d’estat. Entenem que hi ha 72 diputats que estan compromesos en el procés i que són conscients que les estructures d’estat no es fan només de voluntat política, sinó que requereixen suport parlamentari. Per tant, que hi hagi un nou pressupost és imprescindible per a portar a terme la feina que tenim encarregada de fer un estat. Ja no parlo només de l’Agència Tributària. Parlo que s’ha de fer un estat i això s’ha de finançar. Els pressupostos del 2015 no ho preveien i necessitem uns pressupostos del 2016 que ens permetin d’impulsar tots aquests projectes. —La CUP, això ho té clar? —Segur que són conscients que passar de 300 treballadors a 900 vol dir que a final de mes cada treballador vol cobrar, que fer un software nou necessita milions, que crear nous espais també. I això els passa igual als altres companys que treballen en les altres estructures d’estat. Si no hi ha nou pressupost difícilment es podrà materialitzar. —Aquests dies hi ha moltes novetats. Heu arribat a un acord amb les diputacions per a ‘la finestreta única’ —Ara que tenim l’oportunitat de fer un nou país, l’hem de fer més proper, més eficient i substancialment millor. No ha de ser només un plantejament de canvi de bandera i això inclou també endreçar allò que tenim. En la lògica d’harmonitzar, racionalitzar, guanyar economia d’escala, reduir costos i tenir presència a tot el territori, hem signat un conveni entre Tributs de Catalunya i les quatre diputacions que ens permet de tenir 140 oficines compartides, de les 160 que hi haurà en funcionament a partir del 2 de maig. Per exemple, un ciutadà de Tremp no caldrà que vagi a Lleida. Això ens equilibrarà territorialment. Aquest procés d’integració entre aquestes administracions anirà evolucionant i hi haurà més vies de col·laboració. —Aquesta coordinació també afecta el software? N’hi haurà un de sol per a totes les institucions? —No, això vol dir que intercomunicarem el software de les diputacions amb el nostre. Això ens permetrà de gestionar millor. Busquem que el conjunt de les administracions públiques siguem autosuficients respecte de l’administració de l’estat. —Hi ha ajuntaments que no s’han incorporat en aquest procés? —Les Diputacions de Lleida, Tarragona i Barcelona pràcticament coordinen tots els ajuntaments, que hi són integrats, excepte les grans ciutats. És lògic que els ajuntaments grans tinguin serveis propis, però no ho és que en tinguin ajuntaments menuts. A la província de Girona, en canvi, només hi ha un 70% de municipis vinculats a la diputació, però es treballa per avançar en aquesta línia de fer feina coordinadament. —I els grans ajuntaments? —Depèn dels casos. A la ciutat de Barcelona la col·laboració és molt potent. Ara fem un conveni amb l’Ajuntament de Sabadell. Es treballa cas a cas i mirem d’ampliar la coordinació perquè hi sortim tots guanyant. —Ara comença el període per fer la declaració de la renda. Fa anys l’ANC va recomanar que la gent pagués els imposts a l’Agencia Tributària Catalana. Com a govern, ho recomaneu? Seria positiu? —Això no entra en les nostres prioritats. Si un ciutadà ho vol fer, ha de saber que la Generalitat ho transferirà a l’agència estatal perquè si no seria el ciutadà qui en pagaria les conseqüències negatives. En aquell moment es feia una intermediació. En aquest moment les nostres prioritats són assumir les competències que ens són pròpies, acabar de preparar l’Agència Tributària de Catalunya per a poder recaptar tots els tributs d’àmbit estatal que ara recapta l’estat. Aquestes són les dues prioritats que hem de fer en divuit mesos. És una feinada ingent, descomunal. Enmig d’aquesta feinada, dedicar-nos a fer d’intermediaris de l’estat, crec que ens aporta poca cosa, més aviat genera distorsions. —En canvi, hi ha gent que té la percepció que això facilita que l’Agència Tributària tingui les dades del contribuent. Això és cert? —Si són 3.000 persones com van ser el 2014 és insignificant. No ens fa cap aportació. Ens dóna feina, ens requereix una inversió telemàtica per z facilitar la presentació i una mostra petita no ens aporta absolutament res. D’entrada, com a administració tributària, som partidaris de l’ordre tributari. La gent ha de pagar impostos allà on el govern diu i ara des del Departament d’Economia treballem perquè algun dia els ciutadans paguin a l’Agència Catalana per obligació i no per vocació. Per tant, fem un procés ordenat. Quan tinguem l’eina feta demanarem a la gent que pagui a l’Agència Catalana, però no per fer intermediaris de ningú, sinó per a donar un servei al futur govern del nostre país. No tenim vocació d’intermediaris de ningú. Tenim vocació de construir l’eina que ha d’estar al servei del govern de l’estat català. —Llavors, com es farà per obtenir les dades del contribuent quan arribi el moment? —Les dades poden venir de dues vies. Una, que és un escenari poc realista però possible, és que l’administració de l’estat, a partir d’ una negociació bilateral, ens aporti les bases de dades. I l’altra és la configuració d’una base de dades, a partir de l’encreuament d’infinitat de dades i de fonts d’informació. —En aquests divuit mesos fins on s’arribarà? —En els divuit mesos l’Agència Tributària Catalana ha d’estar preparada per a recaptar tots els tributs. No estarà preparada per a inspeccionar, per a fer tot un seguit de tràmits derivats a posteriori. Però sí que ens hem marcat l’objectiu de tenir capacitat operativa per a recaptar tots els tributs que en aquest moment paguen els ciutadans del nostre país. Allò que és necessari ho tindrem. —Que la inspecció no estarà enllestida sona malament… —No, perquè l’una cosa va darrere l’altra. Quan sigui l’hora d’inspeccionar, la inspecció estarà a punt. —Voleu dir que teniu un any de coll, un cop començat el procés? —Tenim un any més per a implementar aquest procés de la gestió de les declaracions de renda i després hi ha un període a posteriori que pot anar fins a cinc anys que té l’administració tributària per a fer la revisió i inspecció. Ara ens preparem per al primer any i quan siguem al primer any prepararem el segon any. En cada moment tindrem les eines que necessitarem. —Una de les altres tasques que dueu a terme és activar els processos per a poder cobrar als morosos dels tributs catalans. —El govern català treballa des del 2014 en aquesta línia i és cert que s’ha avançat massa lentament. Ho hem d’accelerar i ho anem fent. Al mes de juliol tindrem la segona fase i esperem que durant el primer semestre del 2017 acabarem i ja podrem fer la recaptació executiva completa. —Per què no s’havia fet fins ara? —Segurament per falta de voluntat política. Embargar un compte no és amable i es va preferir que ho fes l’administració de l’estat’. Però òbviament, en la situació política que viu el país, no podem afrontar la independència de Catalunya sense afrontar una part estratègica de qualsevol tribut. No seria coherent, seria com parlar de música celestial. És imprescindible que s’hagi tancat en el termini de divuit mesos que tenim fixat. —I respecte del frau fiscal, què es fa ara amb els impostos de la Generalitat? —A vegades se sobredimensiona la capacitat que té la Generalitat en aquest àmbit. S’ha de saber que nosaltres recaptem 2.600 milions d’euros d’un conjunt de 70.000. Per tant, podem incidir en una part molt petita. Hi anem treballant dins el programa de prevenció del frau, desenvolupant eines informàtiques d’encreuament de dades i esperem incorporar 20 inspectors més a principi del 2017. —Aquesta setmana us heu traslladat a un edifici gran de la Zona Franca. També teniu previst d’augmentar la plantilla? —Hem de créixer d’una manera molt ràpida i a les oficines del carrer de Fontanella el creixement era molt limitat. Quan decidim passar a la Zona Franca es fa a un edifici on hi ha previst de fer un campus administratiu. És un espai més racional en la lògica del cost i de l’ús. Pel que fa a l’equip, fa un any hi havia 325 persones, ara hem passat a unes 350. Treballem en diversos procediments oberts per a contractar professionals de característiques diferents, que incorporem gradualment. A final d’any a l’Agència Tributària hi haurà 550 treballadors. Després també s’ha d’integrar el personal que hi ha a les oficines de recaptació dels registradors de la propietat. —Aquest també és un gest important. Vàreu decidir que esgotaríeu el tram de competències autonòmic i passaríeu a cobrar directament els imposts. Com està aquesta qüestió? Al final el personal que fa aquesta feina s’incorporarà a la Generalitat? —Hi ha un conveni que es va signar i que és vigent fins el novembre del 2017. Una opció seria denunciar el conveni, però com que per a incorporar 347 persones necessitem espai i tot un procediment d’integració que nosaltres hem de fer paral·lelament, encara no s’ha decidit com ho fem. —S’havia previst des de bon començament d’incorporar aquestes persones a l’Agència Tributària? —Sí, si no es fes així es quedarien sense feina i nosaltres no tenim gens d’interès a perjudicar a cap treballador i encara menys un personal format i eficient. Nosaltres tenim ganes d’incorporar-los. La idea és que tots els treballadors que treballen per a l’administració de l’estat a Catalunya són gent formada, compromesa amb la funció pública i tenim incentius perquè aquesta gent s’incorpori a la Generalitat. —Us agrada de dir que quan tinguem la república catalana el ciutadà no haurà de triar on paga els impostos, que serà el govern que dirà on es paguen. Afegiu que potser s’arribarà aquí de manera dialogada. —Entenc que hi hagi un punt d’escepticisme perquè durant els últims 300 anys no hi ha hagut diàleg. Però al final, els problemes polítics s’han de resoldre en l’àmbit polític, en una taula de diàleg cara a cara amb el govern de l’estat. I no hem de ser tan irresponsables de traslladar al contribuent els problemes polítics. Estem convençuts que a l’últim minut el govern espanyol acabarà seient en una taula i assumirà un fet consumat: que apareix un nou estat i que és un fet irreversible. Què per més que s’hi encaparrin això ja no tindrà marxa enrere. A més a més tindran molts incentius per a voler negociar. —Voldran que Catalunya assumeixi una part del deute? —Tenen un bilió d’euros de deute, que és una xifra descomunal. I intentaran que a Catalunya en subroguem una part. —S’ha calculat quina part li tocaria a Catalunya? —Hi ha els intervals coneguts, del 10% al 20%. Això serà un procediment de negociació. La part catalana estem convençuts que haurem d’aportar el que és equivalent al que històricament l’estat ha aportat a Catalunya, que és un 10%. Aquesta és la nostra posició de partida, evidentment de manera molt preliminar. Ja arribarà el dia que s’haurà d’afrontar aquesta qüestió. L’estat espanyol té molts incentius per a ser en aquesta taula. No m’imagino que l’estat espanyol digui marxeu i ja ens apanyarem amb el bilió d’euros de deute, no crec que s’ho puguin permetre. El contribuent sabrà d’una manera clara que un dia paga allà i un altre dia paga aquí.

Summary: Lluís Salvadó: ‘Si no hi ha un nou pressupost tenim un problema irresoluble’


Catorze persones estan desaparegudes per un despreniment de terreny que es va produir el dimecres en una vall del cantó de Grisons, a l’est de Suïssa, segons ha informat aquest dijous la Policia d’aquest país. Les autoritats han aconseguit desallotjar unes cent persones de la localitat de Bondo i han evacuat per aire uns senderistes que s’havien quedat atrapats en un refugi de muntanya. La Policia ha confirmat que encara no han trobat vuit persones, entre les quals hi hauria gent d’Alemanya i Àustria, a més de Suïssa. Les famílies de sis d’elles han denunciat la seva desaparició, mentre que el Ministeri d’Exteriors austríac ha confirmat que se cerca un matrimoni d’aquest país. En una compareixença posterior davant els mitjans, una portaveu policial, Andrea Mittner, ha assegurat que també intenten esbrinar el parador d’un grup de sis persones que podrien estar desaparegudes, si bé en aquest cas les famílies no tenen clar si el grup es trobava en el lloc de l’allau o a una altra zona. ‘No saben on estaven’, ha dit Mittner. Uns 120 efectius d’emergència s’han desplegat en el lloc dels fets per tractar de cercar possibles víctimes. La portaveu, no obstant això, ha explicat que l’allau va ser equivalent a un terratrèmol de magnitud 3 a l’escala de Richter, la qual cosa posa de manifest la gran quantitat de material que va poder desprendre’s i les complicacions de les tasques de rastreig.

Summary: Catorze desapareguts per una allau en una vall de Suïssa


La consellera de Salut, Alba Vergés, ha assumit la responsabilitat d’haver de confinar immediatament els veïns de la seva ciutat, Igualada, a més de Vilanova del Camí, Santa Margarida de Montbui i Òdena. La duresa d’aquesta decisió dràstica per a mirar de controlar el brot de la Covid-19 a l’Anoia ha fet que s’emocionés quan ha explicat que els seus pares, la seva parella i els seus fills han restat confinats a la ciutat.

Summary: Vergés: la duresa i l’emoció d’haver de confinar la seva ciutat


Els ocupants del Banc Expropiat es troben concentrats davant les oficines Antartic Village, la immobiliària propietària del Banc Expropiat, al passeig de Gràcia de Barcelona. Unes furgonetes dels mossos d’esquadra protegeixen l’entrada de l’edifici. Molts manifestants porten una careta amb la imatge del Manuel Bravo Solano, propietari del Banc Expropiat, i van vestits de blanc i vermell, per simular la figura del protagonista de la col·lecció de llibres On és en Wally? Vegeu-ne alguns vídeos i fotografies:  Manifestants @Banc_Expropiat i @mossoscat, cara a cara davant les oficines de #BravoSolano. Sense aldarulls. pic.twitter.com/rB4oWyOrn5 — Marc Jurado i Miró (@marcjurado) June 2, 2016 Els manifestants marxen de davant les oficines de #BravoSolano. S'han fet algunes pintades en locals propers. pic.twitter.com/YQrfwxcVO7 — Marc Jurado i Miró (@marcjurado) June 2, 2016 Es reparteixen aquestes octavetes on s'explica qui és l'especulador Manuel #BravoSolano. pic.twitter.com/ownzEBzUJU — Gràcia Viva (@Graciaviva) June 2, 2016 La immobiliària de Manuel Bravo Solano, Antartic Vintage, va comprar aquest local a Catalunya Caixa el 2013, quan ja havia estat ocupat. Bravo va portar el cas als jutjats i va aconseguir-ne una ordre de desallotjament, però el govern de Xavier Trias va evitar-lo pagant-ne un lloguer mensual de 5.500 euros. Enguany, el govern d’Ada Colau va deixar de pagar el lloguer i Bravo va reclamar el desallotjament ajornat, que finalment es va fer efectiu el 23 de maig. Segons que expliquen a la web del Banc Expropiat, quan feia poc que Bravo Solano havia adquirit el local, hi va anar el seu pare i va oferir 12.000 euros als ocupes perquè se n’anessin. A més d’Antartic Vintage, la família de Bravo Solano sembla que és propietària de més negocis immobiliaris. El Banc Expropiat no únicament ha assenyalat el propietari del local, sinó que també ha publicat una relació d’empreses de la família que inclou fotografies dels parents de Bravo Solano.  -Dij 2 18h On està Manuel Bravo Solano?-Diss 4 19h pça Virreina MANIFESTACIÓ pic.twitter.com/oXjSYafhAQ — Banc Expropiat (@Banc_Expropiat) June 1, 2016

Summary: La manifestació del Banc Expropiat intenta d’encerclar les oficines de Manuel Bravo al Passeig de Gràcia


Marina Garcés (1973) va estudiar filosofia a Barcelona, ciutat on ha viscut sempre. Actualment és professora titular de filosofia a la Universitat de Saragossa. També impulsa el pensament pràctic des d’Espai en Blanc. Ha escrit ‘Filosofía inacabada’ (Galaxia Gutenberg, 2015), ‘Un mundo común’ (2013) i ‘En las prisiones de lo posible’ (2002) i ara surt Fora de classe. Textos de filosofia de guerrilla (Arcadia). És el recull complet de tots els seus articles publicats durant dos anys al diari Ara. Garcés rep VilaWeb a tocar del CCCB, on el 18 d’octubre començarà un cicle de xerrades sobre les humanitats. —Dieu que ‘La guerrilla allibera pobles mentre avança, la filosofia allibera paraules mentre avança’ —La guerrilla és no té un camp de batalla preestablert. No és un exèrcit que envien al front. Crea el seu propi camp de batalla i apareix on no se l’espera. Aquesta idea té a veure amb la filosofia que m’interessa. No donar un lloc propi a la filosofia ni un camp determinat. Les preguntes que ens inquieten apareixen on no ens les esperem. I després, l’alliberament: la guerrilla allibera territoris, el pensament allibera paraules. Alliberem traient tot el que captura les captures, i també d’allò que ens captura de les paraules. De la mateixa manera que agafem peixos, i després els hem d’alliberar. —Per exemple, al llibre allibereu la paraula maltracte —És una noció que ha aparegut en el vostre vocabulari, vinculada a la vida privada i com a categoria psicològica: nen maltractat, dona maltractada. Molt valuós per a fer visibles fenòmens que estaven acceptats i silenciats a les vides privades. Acotat en aquest àmbit, la trec d’aquí i la poso en un terreny més polític. El maltracte és una condició política. No és només un accident de determinades vides, sinó que ens travessa a tots. Maltractats i maltractadors. Aquesta vida que acceptem, precaritzada, amb el medi ambient, si ho portem en aquest terreny agafa una dimensió política que permet pensar en relacions de domini, i sofriments i resistències. —Llegint-vos he pensat que no us agrada la noció de poble com a herència rebuda. —Creus? Jo defenso els llegats. I critico aquesta dictadura del nou: nova educació, nova política. Llegats i transmissions i continuismes em sembla bo. Però també perillós. I la categoria de poble històricament té la tendència de ser perillosa quan es projecte en una idea d’unitat. O identitat unitària. Un poble un. Agafo aquesta imatge d’un filòsof que m’acompanya molt, que es Deleze, que diu: el poble és allò que manca. Allò que està en procés de fer-se, i desborda i escapa a les seves captures. Escapa sota una identitat cultural, racial, religiosa, o d’identificació amb l’estat. Tot això existeix, però el poble, el fet popular, és allò que s’està fent, que esdevenim, és allò que creem de manera col·lectiva. Oberta als recorreguts. Sí que és resistència, la categoria de popular, sempre i quan no caigui en la temptació de fer-se unitària. —Jo amb ‘tribu’ m’hi sento còmode. La tribu dels catalans. La tribu dels noctàmbuls. La tribu dels amics. —Des del feminisme ara s’ha reivindicat. Hi ha el llibre ‘Donde está mi tribu’, de fa poc anys. Apel·lant allò on les relacions de grup s teixeixen des de la vida que comparteixes. El bar, el barri, el grup de mares de criances. Aquesta condició tribal allunyada dels antropòlegs, i situada allò on la vida col·lectiva pren sentit a partir d’allò que compartim: criança, supervivència, festa o revolució. —Parleu de fugir de l’amor com a producte capitalista. —De la mateixa que el mercat no és lliure, sinó que captura necessitats i les converteix en compravenda i deute, en el terreny de l’amor ha passat el mateix. Hem alliberat el sexe i una mica, no tant, les relacions de parella. Però l’aposta d’amor lliure era un projecte emancipatori: només es pot estimar sobre la base que es doni en condicions de llibertat. I això vol dir condicions econòmiques, materials, morals. I el mercat agafa tot aquest desig d’alliberar l’amor de les institucions religiosos, morals, i ens el converteix en un mercat d’oferta i demanda. Perquè estic amb aquest si podria estar amb tots aquests altres? És una cartera de possibilitats de relacionar. —Com ho eviteu? —Fent de l’amor lliure, un bon amor. Estimar-nos bé. Estimar-nos bé, no només és estimar-nos molt, o a molts, sinó bé. Estem assetjats per tota aquesta pressió. És una de les batalles importants i que va més enllà de la parella. És el terreny dels afectes, que implica tota la resta: els llocs de treball, per exemple. Una pregunta com aquesta ens hem de fer: com vols estimar bé si no tenim temps? Comencem doncs per millorar els llocs de feina. En lloc d’agafar com a gran problema els models de parella i de família, canviem les feines per tenir temps. Estimaríem millor. I tot es desplaçaria. —Escrivíeu fa temps: ‘El més important que haurà dit mai Ada Colau en públic, allò que farà irreversible la seva irrupció haurà estat acusar de criminal a un representant de la banca’. Penseu el mateix ara ? —Com moltes persones que han fet aquest recorregut de l’activisme a les institucions Ada Colau està esdeveniments en altres coses. No donaria per tancat en què s’ha convertit. Veurem on la portarà. On els portarà. I jo aquí feia aquesta provocació: hi ha una irreversibilitat en haver posat una paraula on no tocava, i va trencar un codi de conducte: dir criminal allà, on hi ha els representants del nostre sistema polític i econòmic. No confondre el morir i el matar. De morir morirem tots. Passa que amb les relacions, fins i tot les indirectes, com una hipoteca o un índex bancari, que no ens mor, sinó que ens mata. I aquí és on el criminal apareix, agafi el punyal o la ploma estilogràfica. Tant de bo sigui per a ella un criteri ètic i polític. La vida ens transforma, però tots tenim brúixoles existencials, fets de les nostres vides, persones que ens han macat, paraules que ens orienten que eviten que ens convertim en qualsevol. A mi em passa. M’obro molt, però també em cuido molt gràcies a les meves brúixoles. Tant de bo per ella sigui una brúixola, i no una presó. —Seguiu la política? —Sí. Tot i que no intento que no sigui el meu front de reflexió i reacció. M’importa, m’implica i m’afecta, però diguéssim que intento que no em lligui, ni em guiï. —El full de ruta actual de referèndum us agrada més que el d’abans, el de les eleccions? —Si algú pren una decisió irreversible me n’alegraré, tingui les conseqüències que tingui. El que no pot ser és aquesta màquina de fer veure que passin coses, i no passi res. I sobretot: si hi ha convicció que hi pot haver expressió política clara, i s’accepta, que ho sigui. Toca d’una vegada desobeir, el que sigui. No té sentit seguir fent veure que es vol trencar una cosa, sense trencar res. S’ha d’acceptar que els pobles no són u, sinó molts. I que a partir d’aquí es construirà. Hi ha un sector de la societat que té un projecte clar? Doncs que el proposi i l’exposi a la resta de la gent, i que digui què en pensa. Que ho facin. Fem-ho d’una vegada. Volem fer de tot sense que res tingui conseqüències irreversibles. Viatjar sense perill. Volem trencar amb l’estat sense que passi res. Home, no. Acollim els efectes. —No ens atrevim a dir-ho, però la independència és la dissolució d’Espanya. Ara vés, i digues-ho. —Està clar. Em fa més il·lusió la dissolució d’Espanya que la independència de Catalunya, per dir-ho d’alguna manera. Que Espanya deixés de ser Espanya. Una creu que massa gent ha portat a sobre. Espanya ha estat una creu per a molta gent i molts pobles d’arreu del món. Desfer Espanya en aquest sentit és un projecte col·lectiu engrescador, i a molts territoris. I a partir d’aquí esdevindrem el que esdevindrem, Tampoc donem les cartes per tancades.

Summary: Marina Garcés: ‘El maltracte és una condició política’


L’Audiència de Lleida ha arxivat provisionalment la causa per desobediència contra quatre caps dels Mossos d’Esquadra responsables de l’operatiu de l’1-O a Lleida. La Sala ha desestimat el recurs d’apel·lació presentat per la fiscalia contra la interlocutòria del jutjat d’instrucció número 4 de Lleida que va ordenar el sobreseïment del cas per desobediència. La fiscalia considerava que encara hi havia diligències per practicar per completar la instrucció i determinar si es van cometre els delictes no només de desobediència, sinó també de falsedat i revelació de secrets. L’Audiència, però, conclou, com ja ho va fer el jutge d’instrucció que tot i que l’actuació dels Mossos no va ser ‘efectiva’ per poder donar compliment de la interlocutòria del TSJC que obligava a impedir la celebració de l’1-O, no hi ha ‘prou indicis’ per considerar acreditat el delicte. L’Audiència de Lleida, així, decideix arxivar la causa de manera provisional i no lliure com demanava una de les defenses, ja que entén que existeixen altres procediments penals oberts en relació amb els fets de l’1-O i per tant, no es pot descartar una incidència eventual futura en el resultat de la causa actual. La causa es basava en un informe de la Guàrdia Civil d’uns 500 folis (amb documentació a part) elaborat amb informació extreta dels telèfons, correus electrònics i documentació intervinguda a la comissaria dels Mossos d’Esquadra a Lleida quan la Guàrdia Civil hi va entrar el 19 d’octubre i el 2 de novembre del 2017.

Summary: L’Audiència de Lleida arxiva la causa per desobediència contra quatre caps dels Mossos per l’1-O


El conseller Lluís Puig compareix avui davant la justícia belga, que continua estudiant l’euroordre enviada pel jutge Pablo Llarena perquè sigui extradit a Espanya. El jutge belga va decidir de continuar el procediment el 2 de gener després d’haver suspès les compareixences del president Carles Puigdemont i el conseller Toni Comín, atès que tenen immunitat com a eurodiputats. El 16 de desembre Puig, Puigdemont i Comín ja van comparèixer a Brussel·les, però la vista es va ajornar tot esperant saber quina era la sentència del Tribunal de Justícia de la Unió Europea sobre el fet de si gaudien d’immunitat com a eurodiputats o no. El Tribunal Suprem espanyol reclama l’extradició de Puig per malversació. La defensa, tanmateix, ha acumulat material a partir del 2017 per demostrar que no hi ha proves que destinés diners del Departament de Cultura a l’organització de l’1-O, i per fer veure a la justícia belga que a l’estat espanyol no tindria un judici just i que es vulneren drets fonamentals com ara la presumpció d’innocència. La justícia belga ha d’analitzar si el delicte de malversació del codi penal espanyol encaixa amb el de corrupció del codi penal belga. Tanmateix, hi ha una diferència que també pot ser determinant. A Bèlgica, aquest delicte implica un lucre personal –que Puig no ha tingut–, mentre que a Espanya no. A més, si fos jutjat al Suprem per malversació, podria ser l’únic membre del govern condemnat per aquest delicte. El motiu és que els presos polítics els van declarar culpables per malversació en concurs medial, és a dir, amb el propòsit específic de cometre un delicte de sedició. Per acabar-ho d’adobar, la sentència del Suprem del 14 d’octubre amb prou feines esmenta el Departament de Cultura en la malversació relacionada amb l’1-O. Fos quina fos la resolució del tribunal de Brussel·les, hi hauria una primera opció de recurs a un tribunal d’apel·lació format per tres jutges. Hi podria recórrer o bé la fiscalia, que representa la justícia espanyola en aquest procediment, o bé la defensa, segons la decisió. I una vegada resolt, encara hi hauria l’opció d’un recurs de cassació, també a Bèlgica, davant un tribunal format per cinc magistrats. Aquesta tercera euroordre contra els exiliats és l’única que ara per ara es pot continuar tramitant. La justícia escocesa va fixar el judici sobre la consellera Clara Ponsatí per a l’11 de maig, però la proclamació com a eurodiputada pot implicar que també se’n suspengui l’euroordre, com la de Puigdemont i Comín. Per la seva banda, la consellera Meritxell Serret, la secretària general d’ERC; Marta Rovira; i l’ex-diputada de la CUP Anna Gabriel no s’enfronten per ara a cap procés d’extradició a Espanya. En conseqüència, el cas de Puig seria el primer en què l’euroordre arribaria fins al final, a Bèlgica. Llarena va retirar la primera el desembre del 2017 la primera, emesa per la magistrada Carmen Lamela, i l’abril del 2018 la justícia belga va refusar de tramitar la segona per un error de forma.

Summary: Puig compareix davant la justícia belga per plantar cara a l’euroordre d’Espanya


El Tribunal Constitucional espanyol ha admès a tràmit per unanimitat el recurs d’inconstitucionalitat que el nou govern espanyol va interposar contra la moció de ratificació dels objectius polítics del 9-N aprovada per Junts per Catalunya, ERC i la CUP. Només l’admissió a tràmit ja implica automàticament la suspensió de la moció. L’executiu espanyol considera que la moció ‘vulnera les sentències del Tribunal Constitucional i l’estatut de Catalunya, com han recordat els lletrats de la cambra’. Per això, justifica el recurs com una manera d’actuar en ‘defensa de la constitució espanyola i de l’estatut de Catalunya’. El govern espanyol no hi ha inclòs la petició en què s’adverteix personalment els membres de la mesa del parlament i del govern de les conseqüències penals que poden afrontar en cas d’incompliment de la suspensió, com sí que passava al govern de Mariano Rajoy. A més de la suspensió cautelar, el tribunal estableix que el Parlament de Catalunya té un termini de vint dies per a personar-se en el procés i formular les al·legacions pertinents. La moció de ratificació dels objectius polítics del 9-N va ser aprovada pel Parlament de Catalunya el 5 de juliol a instàncies de la CUP. Mitjançant aquesta moció, es reiteraven els objectius polítics de la resolució del 9-N de 2015, com a conseqüència dels resultats del 27 de setembre, legitimats pel referèndum del primer d’octubre i les eleccions del 20 de desembre. L’anterior resolució del 9-N ja havia estat suspesa pel mateix òrgan i els lletrats del Parlament de Catalunya ja havien advertit que calia ‘no tramitar la moció’.

Summary: El TC suspèn la moció que ratifica els objectius polítics del 9-N aprovada pel parlament


La presidenta del govern, Francina Armengol, s’ha plantat al parlament i ha exigit al dirigent del partit d’extrema dreta Vox a les Balears, Jorge Campos, que deixi d’assetjar i insultar els professors de l’ensenyament públic de les Illes. La presidenta, visiblement indignada, ha afirmat: ‘Aquí ja vàrem patir el que significa que governi la dreta extrema, en aquell moment representada pel senyor José Ramón Bauzá i avui s’hi afegeixen vostès amb tota aquesta història.’ Ha recordat que la resposta a aquesta crispació va ser una manifestació de cent mil persones que van sortir al carrer per dir prou. D’aquesta manera ha respost a qüestions del diputat de Vox sobre si admet o rebutja l’existència de casos d’adoctrinament ideològic i polític als centres educatius públics de les Balears. Armengol ha insistit en la defensa de la comunitat educativa de les Illes i ha recordat a Campos el reconeixement davant la justícia de la llibertat de càtedra dels professors. A més, ha afirmat que el govern continuarà treballant per la pau social, cosa que es va perdre durant el darrer govern d’extrema dreta, encapçalat per Bauzá.

Summary: Francina Armengol insta Vox a deixar d’assetjar l’ensenyament


Boualem Sansal va presentar ahir 2084. La fi del món, la seva última novel·la, que publica en català Edicions 62, traduïda del francès per Ferran Ràfols Gesa. En una sala atapeïda i calorosa de l’Institut Francès de Barcelona, l’autor va conversar amb el professor Fabrice Bentot, que ensenya literatura al Liceu Francès de Barcelona. La novel·la explica la història fantàstica del règim de l’Abistan, un imperi totalitari en què tothom ha d’adorar i s’ha de sotmetre a un únic déu, Yölah, i el seu profeta Abi. El títol del llibre ho diu tot. Ressona en l’imaginari del lector aquella sensació d’opressió del 1984 de George Orwell, a qui Sansal deu tant. ‘1984 ho explicava tot’, diu. Però en aquest cas l’acció passa en un futur narrat en passat, el de l’any 2084, i l’amenaça a la llibertat és imposada en nom d’un déu. La primera cita del llibre ja és tota una declaració de principis: ‘Potser sí que la religió fa estimar Déu, però res té tanta força per fer detestar els homes i odiar la humanitat.’ Tot i que no s’hi esmenta l’islam en cap moment, de seguida es fa evident l’analogia del règim de ficció amb l’islamisme radical, sobretot si es té en compte la història més recent d’Algèria, país d’origen de Sansal. I no ho dissimula pas, sinó que critica la instrumentalització d’aquesta religió en països com ara l’Afganistan o Algèria. ‘L’islamisme fa una utilització monstruosa de l’islam’, assevera. El protagonista del llibre és Ati, un jove que, cansat de viure cada dia un règim antidemocràtic, decideix de travessar el desert i conèixer el país a fons per reunir-se amb els renegats. Sansal destaca d’aquest viatge que el jove ‘no ha sortit mai del seu barri, com la gran majoria de la gent de més de quaranta anys d’Algèria’. Què té de real l’Abistan? Una nota al principi de la novel·la s’encarrega de tranquil·litzar el lector, perquè assegura que els fets que s’hi narren són falsos. ‘Dormiu tranquils, bona gent, tot és perfectament fals, i la resta està sota control’, diu. Malgrat tot, a la presentació l’autor no evita de parlar sobre la similitud, en alguns aspectes, entre la realitat i de la ficció que ha construït. ‘El nostre món cada vegada és més inhumà. Rebutgem l’ésser humà i les particularitats en favor d’una gran cosa que es diu globalització. Potser d’aquí a un o dos segles només hi haurà una cultura, un idioma.’ També ho identifica amb la història d’Algèria. ‘Vam veure arribar el canvi. De sobte un dia van arribar predicadors d’uns altres països i, sense saber ben bé com, els homes eren en una banda i les dones en una altra’, explica Sansal. ‘Els estrangers se’n van anar i jo vaig haver de posar-me a estudiar què era això del món arabo-musulmà. Em costava d’entendre: jo venia d’un país comunista i m’havia educat en la doctrina marxista!’ Aquest llibre és, doncs, el fruit de molts anys d’estudi, d’anàlisi dels règims de pensament únic de caràcter religiós. L’autor i l’obra Sansal és una de les veus més crítiques i controvertides de la literatura actual. Fins al punt que el polèmic escriptor francès Michel Houllebecq, autor de la novel·la Submissió, d’una temàtica similar a la de Sansal, va dir que 2084. La fi del món era molt més ferotge que no pas la seva. La seva veu, que qüestiona el govern d’Algèria, l’obliga a viure sota constants amenaces al seu país. Va perdre la feina de funcionari públic i part de la seva família també ha tingut problemes laborals. Sansal és economista i enginyer de formació, i no es va dedicar a l’escriptura fins a les acaballes del segle XX. Des de llavors ha publicat sis novel·les que han rebut una multitud de premis. La crítica francesa celebra molt especialment les seves obres. 2084. la fi del món va guanyar el premi de novel·la de l’Acadèmia Francesa i ha estat seleccionat millor llibre de l’any per les revistes Lire i Le Point. Aquesta setmana arribarà a les llibreries. Mentrestant, en podeu trobar un tast ací.

Summary: Boualem Sansal: ‘L’islamisme fa una utilització monstruosa de l’islam’


El Tribunal de Comptes espanyol ha decidit citar el 25 de setembre als encausats del 9-N, així com a set ex-alts càrrecs de la Generalitat, perquè es facin càrrec dels cinc milions d’euros que va costar la consulta. L’òrgan els demanarà una fiança, mentre no es dirimeix la quantitat que ha de pagar cadascun dels afectats. En cas de no pagar, el tribunal procedirà a l’embargament de béns. L’ex-conseller de Presidència Francesc Homs ha respost a la decisió del tribunal en el seu compte de Twitter: ‘Volen la nostra mort civil. Fan trampes i guerra bruta. Però la democràcia guanya sempre! Personalment us espero serè i tranquil.’ Ens volen la nostra mort civil. Fan trampes i guerra bruta. Però la democràcia guanya sempre! Personalment, us espero serè i tranquil… https://t.co/NNqAuJCCzS — Francesc Homs (@franceschoms) September 5, 2017 L’ex-vice-presidenta Joana Ortega també s’ha manifestat a la xarxa social: ‘El Tribunal de Comptes creu que pot aturar la voluntat dels catalans i catalanes de decidir el seu futur. Cecs.’ A més, ha agraït les mostres de suport. Tribunal Cuentas creu que pot aturar la voluntat dels catalans/es de decidir el seu futur. Cecs. Gràcies a tothom pel suport i l'escalf — Joana Ortega (@joanaortega) September 5, 2017

Summary: Homs i Ortega responen a la decisió del Tribunal de Comptes: ‘Volen la nostra mort civil’


Vam començar a racionar l’aigua el segon dia i ens en vam quedar sense el tercer. Enmig d’un desert. Com havíem arribat a aquell extrem? Costava de creure-ho, tenint en compte que mantenir-nos hidratats havia estat la nostra principal preocupació a l’hora de preparar-nos per a aquesta expedició. Fins i tot havíem comprat un bidó de 20 litres que ens havia de servir per a no preocupar-nos d’una cosa tan elemental com l’aigua. Però el bidó es va quedar agafant pols a la iurta d’en Battiulga perquè no havíem trobat la manera d’encabir-lo en el nyap que carregava el tercer cavall. No hi havia lloc entre motxilles, sacs de menjar, tendes d’acampada i màrfegues. En comptes d’això, vam comprar una garrafa de cinc litres que teníem pensat reomplir en un riu que, ens havien dit, era a dos dies a cavall. El nostre primer error va ser abandonar el bidó. El segon, comparar-nos amb els mongols. Per a uns nois amb la nostra experiència (o inexperiència) en hípica, era senzillament impossible arribar al torrent d’aigua fresca al cap de dos dies. Els mongols normalment fan uns 40 o 50 quilòmetres cada dia dia cavalcant per l’estepa. Nosaltres, les dues primeres jornades, amb prou feines vam arribar als 13 de mitjana. No ens enteníem amb els cavalls i no sabíem com anar més de pressa que uns tristos tres quilòmetres l’hora. El seu pas era exasperant, però senzillament no sabíem com comunicar-los que havien d’anar més de pressa. De manera que, la segona nit, després de beure’ns el suc de les fruites en conserva que carregàvem per no gastar la preuada aigua, vam decidir de canviar d’estratègia: aniríem fins a Khovd Sum, un petit poble de vora 300 habitants situat a uns 15 quilòmetres de l’estable abandonat on anàvem a dormir. Aixecant-nos d’hora i amb la suficient concentració, havíem de ser capaços d’arribar-hi. Així podríem carregar noves provisions i tornar a donar la volta a aquest rellotge de sorra en forma líquida en què s’havia convertit la nostra garrafa. Però, novament, la nostra inexperiència ens va jugar una mala passada. Les alforges amb l’equipatge i tot el munt de coses que hi havia damunt no es volien aguantar sobre el cavall. Senzillament, no volien. Primer va caure cap a un costat. Després les cordes amb què ho aguantàvem es van destensar. O un sac queia cap enrere i fregava l’esquena de l’animal. I així anar fent, obligant-nos a parar fins a sis vegades i entorpint qualsevol bon ritme que haguéssim pogut arribar a albirar. Al migdia, a la garrafa, ja no hi quedava ni una gota. Posar bé les alforges del tercer cavall requereix molt temps. Per sort, els cavalls podien beure dels bassals d’aigua que de tant en tant apareixien al camí. Però nosaltres encara no estàvem tan desesperats per a llançar-nos a terra i començar a xuclar aquell líquid marronós, si bé a cada minut anàvem considerant més opcions com aquesta. El sol començava a amagar-se quan per fi vam arribar al poble, després d’hores a la intempèrie en què el cos ens demanava un líquid que no li podíem donar. D’una iurta en va sortir una família que, quan ens van veure mostrant clars símptomes de deshidratació, ens van fer beure litres i litres de te amb llet de vaca, la beguda més consumida a Mongòlia. Aquella nit la vam passar amb ells, molt més tranquils però conscients que amb l’estepa no s’hi juga. Khongio, el salvador Dels errors se n’aprèn, i nosaltres vam aprendre molt els primers dies. L’aigua ja no va ser més un problema. Vam aprendre a administrar-la i al cap de pocs dies resseguíem un rierol amb aigua amb sabor de victòria i freda com una nit a l’Everest. Bany a l’aigua gelada del Khongio. El riu Khongio ens va aportar seguretat en molts aspectes. No tan sols era una font potable per a hidratar-nos i cuinar sense problemes. També era un lloc amb menjar de qualitat per als animals, que van devorar arbustos i herbes verdes sense parar. A més, el terreny era ideal per a trotar. A la riba hi creixien prats que els cavalls agraïen i hi cavalcaven amb ganes, cosa que ens permetia de desplaçar-nos a bon ritme, finalment. Així vam aprendre a connectar millor amb els nostres companys d’aventures, entenent-los i apreciant-los. Alhora, la companyia del Khongio ens va tranquil·litzar. A Ulan Bator ens havien avisat que hi havia ‘un 99% de probabilitats’ que ens intentessin robar els cavalls. Dos estrangers són una presa molt fàcil per als lladres. És tan senzill com tallar la corda amb què lliguem els cavalls a la nit perquè pasturin i anar-se’n amb ells. Ni els atraparíem ni sabríem on cercar-los. Segurament, abans de vint-i-quatre hores, els cavalls serien a una altra província o ja els haurien matat per vendre’ls com a carn. Ens seria totalment impossible recuperar-los. El nostre camí ens va fer travessar el riu desenes de vegades. Per aquest motiu, vam optar per fer guàrdies durant la nit. Una vegada se’n va el sol, poca cosa es pot fer enmig d’enlloc. Per això podíem separar la nit en diversos torns i aconseguir dormir pràcticament sis hores cadascun. Interrompudes, és clar. Però sis hores al capdavall. Tot i això, al costat del riu érem a cobert. No ens veien des de cap carretera i això ens va permetre d’aclucar l’ull (pràcticament) sense por de no trobar els cavalls l’endemà. El cel nocturn de Mongòlia durant una de les guàrdies. Un clima imprevisible Si una cosa ens va agafar per sorpresa, van ser els canvis de temps. Mongòlia és coneguda com el país de l’etern cel blau, però això d’etern deu ser molt subjectiu. Si més no, enguany. El desert del Gobi és florit (el mongols asseguren que no plovia tant a l’estiu des de feia uns disset anys) i, en aquests moments, la capital és completament coberta per la neu. A la part del país on som nosaltres, a l’oest, el temps ha estat bo, en general, però no sempre ens ha respectat. El quart dia d’expedició, l’orgullós sol de les tres de la tarda va avançar la retirada i només al cap d’una hora una pluja densa com un braç de gitano ens xopava de dalt a baix. La sort ens va acompanyar quan, abans de deu minuts, vam trobar un estable abandonat. I dic que és una sort perquè trobar qualsevol mena d’obra feta per l’home és ben difícil, al país més deshabitat del món. Allà, hi vam deixar els cavalls i vam trobar una mena de refugi cobert per a cabres que, per una nit, es va convertir en una zona de càmping de poc més de tres metres quadrats. Semblava que havíem trobat un petit oasi lluny de la humitat, però res no és mai perfecte. El teulat, fet amb palla, fustes i fems, va començar a filtrar al cap de poques hores part del diluvi que es desfogava amb força a l’exterior. Per aquest motiu, allà a dins, gota a gota, ens va acompanyar durant tota la nit un plugim d’excrements que ho va deixar tot impregnat de color marró i d’una olor desagradable. Digna d’una escena bíblica. Escrivint per a VilaWeb en un estable de cabres. Menys pudent va ser la tempesta de neu de la setmana següent, però molt més inclement. La poca visibilitat, el fred i el vent que semblaven traspassar la pell i els músculs per instal·lar-se permanentment als ossos van posar-se d’acord per fer-nos viure l’experiència més dura i perillosa del viatge. Per primera vegada, em vaig qüestionar si tot plegat valia la pena. Aquell fred, no saber si trobaríem algú que ens pogués ajudar, l’esgotament, els dubtes, les pors… Si allò era una aventura, de debò era el que volia? La tempesta de neu ho va deixar tot blanc. El sol després de la tempesta I sí, la resposta era que sí. Perquè després de la tempesta de neu, t’envolta un paisatge de postal i els cavalls corren i beuen per tot arreu. Perquè després del diluvi i el plugim d’excrements, el sol és més bonic que quan fa tot el dia que radia. Perquè després de passar set al desert, el te amb llet és més bo que mai i valores la generositat del desconegut. Perquè quan, després d’un dia a cavall, observes baldat la posta de sol, sembla que algú l’hagi dissenyada només per a tu. Una posta de sol a l’estepa de Mongòlia. Cavalcant per l’estepa de Mongòlia, de perills n’hi ha molts. Es viuen moments molt durs, però aquests multipliquen els bons, que es revaloren. I sí, comprar cavalls a Mongòlia per viatjar amb ells a través del país és una bogeria, però és la bogeria que m’ha fet aprendre més en menys poc temps de la meva vida. Altres capítols de la sèrie ‘La volta al món sense bitllet de tornada’: —(1): Un nou ‘margaix’ a Mongòlia. —(2): A Ulan Bator, vivint entre sedentaris —(3): Comprant cavalls a Mongòlia

Summary: La volta al món sense bitllet de tornada (4): Els perills de cavalcar per Mongòlia