Què pot passar ara a Catalunya? Aquesta pregunta se la fa molta gent, i també molts mitjans de comunicació de tot el món. Hem seleccionat tres anàlisis interessants de mitjans o periodistes de prestigi sobre la situació política que es pot obrir ara al Principat; són tres anàlisis amb enfocaments diferents: la del periodista Iñaki Gabilondo al seu videobloc; la que fa el britànic Financial Times i la del nord-americà Politico. Gabilondo: ‘La CUP accelerarà el procés’ El periodista Iñaki Gabilondo, des del videobloc que té a El País (que, per cert, no l’ha destacat ni a la portada de l’edició digital), fa un pronòstic sobre què es pot derivar d’aquests resultats. Considera que el procés cap a la independència anirà endavant. Diu Gabilondo: ‘La majoria independentista continuarà duent endavant el procés i el full de ruta. Per què? Perquè ja han dit insistentment a la campanya electoral que jugarien amb aquestes regles. Tampoc no poden fer res més; o fan això o no fan res. I la necessitat de la CUP converteix el partit en l’accelerador del procés. Potser sense Mas, però sens dubte accelerant el procés.’ Afegeix: ‘Si això és així, quan es constitueixi el parlament passarem de les paraules als fets. Probablement amb una primera declaració de sobirania al parlament començarà el xoc frontal.’ ‘L’actual Catalunya –diu– no cap en l’actual Espanya. S’ha de treballar molt perquè Catalunya càpiga a Espanya. Hi ha un full de ruta perquè Catalunya se’n vagi, però no hi ha cap full de ruta perquè Catalunya es quedi a Espanya.’ I rebla: ‘El PP no pot liderar el procés polític per mirar de fer que Catalunya continuï a Espanya.’ Financial Times: ‘Un missatge clar a Madrid’ El Financial Times analitza les possibles sortides al conflicte. Considera que l’independentisme va arribant a un sostre electoral. ‘Després d’anys d’una intensa campanya, hi havia dubtes sobre quant podria créixer l’independentimse. Els resultats mostren que l’independentisme continua creixent, però a un ritme molt més lent.’ Afegeix: ‘Per això les perspectives per a l’independentisme haurien de ser preocupants: encara ha de demostrar que té de la meitat de l’electorat.’ Ara, també diu: ‘El resultat de diumenge conté un avís molt clar a Madrid: el govern espanyol s’ha passat anys menyspreant el moviment independentista, qualificant-lo de suflé que s’enfonsaria en qualsevol moment. I això no ha passat, i no hi ha indicis que passi. Tots dos bàndols hauran de picar pedra en una batalla llarga i difícil, en què els guanys territorials seran mesurats en mil·límetres i no en quilòmetres.’ El Financial Times posa l’accent en el paper de la CUP. ‘Els deu diputats de la CUP compten en el bloc independentista, però tenen una idea molt diferent de com ha de ser un estat català independent. El seu programa proposa de deixar Catalunya fora de la UE, de l’eurozona i de l’OTAN. Dóna suport a la nacionalització d’indústries clau i de més intervenció de l’estat en el sector bancari. I ha deixat clar que no donaria suport a Artur Mas per a continuar de president.’ El periodista Tobias Buck diu que no hi ha indicis reals que el programa de la CUP es pugui conciliar amb la base conservadora que dóna suport a Mas’. Diu Buck que el parlament aprovarà una declaració d’intenció de començar el procés cap a la independència. ‘El govern català haurà de decidir de bastir estructures d’estat, per exemple un ministre d’Afers Estrangers català i una agència tributària.’ Però afegeix que la dependència de la CUP pot ser un obstacle. I hi insisteix: ‘Els catalans esperaven que les eleccions de diumenge enviessin un missatge clar a la resta d’Europa, per a motivar la mediació externa.’ Però aquesta expectativa –creu– es pot trobar frustrada. ‘Fins a les eleccions espanyoles del desembre, que poden, o potser no poden, implicar un canvi d’actitud envers Catalunya, no hi haurà cap canvi fonamental en la dinàmica del conflicte’, acaba dient. Politico: ‘Mas podrà portar els catalans a la independència’ El Politico, el prestigiós diari nord-americà d’anàlisi política, fa una lectura diferent de les opcions de futur que pot tenir Catalunya. Diu que l’endemà de les eleccions ‘queda clar que hi ha la sensació d’un tremolor de canvi tectònic’. ‘Els catalans han pres una decisió clara en les eleccions’, diu el diari. ‘Hi ha hagut una gran estratègia del president Artur Mas, que ara podrà portar els catalans a la independència.  Un nou estatus autonòmic serà insuficient.’ També diu que no hi ha hagut eufòria ni en l’independentisme ni en l’unionisme, i que cal mediació. En aquest sentit recorda que membres del parlament suís havien proposat que el seu govern fes de mitjancer neutral entre Barcelona i Madrid. ‘Brussel·les, de la mateixa manera que els estats membres de la Unió, hauran de posar la independència a l’agenda.’ Recorda que l’estratègia de la por de Rajoy no ha funcionat i que ‘Madrid s’ha quedat sense opcions’. Per això, diu, ‘hauria de permetre un referèndum formal a Catalunya, deixant que els catalans decidissin en aquesta qüestió’. I afegeix: ‘La ruptura no hauria de ser necessàriament la sortida final.  El diàleg real és decisiu, més enllà del populisme.’ Però no considera que Rajoy estigui qualificat per a encarregar-se’n. Sobre el paper de la UE, diu: ‘Veient la fortalesa econòmica de Catalunya, a més de la seva societat democràtica i altament pro-europea, ni Brussel·les ni molts dels estats membres no voldran castigar una república catalana.’ A més, recorda la qüestió de la nacionalitat (sobre la qual va patinar Rajoy), que diu que els catalans no perdrien si no volguessin la ciutadania espanyola ni, per tant, l’europea. En definitiva, el periodista Jan Marot no veu que la via del Tribunal Constitucional per a anar responent al procés català pugui donar cap resultat. Per això apunta que caldria una tercera via, ‘una reforma de l’estat espanyol en una nació federal amb regions enormement autònomes, amb drets i obligacions iguals per a totes’.

Summary: Què pot passar ara a Catalunya, segons mitjans de prestigi internacional


Tractar de narrar la història de la humanitat sense parlar de la grip espanyola seria un esforç del tot infructuós. Definida com “el major holocaust mèdic de la història” pels mitjans de l’època junt amb la plaga de Justinià i la Pesta Negra, aquesta pandèmia va posar fi a la vida d’entre quaranta i cinquanta milions de persones, una mortaldat molt superior a la que va produir la Primera Guerra Mundial. Amb el descobriment de l’agent causant de la grip espanyola, el virus influença, nombrosos estudis han tractat d’explicar la seua virulència. Es tracta, al cap i a la fi, d’un virus típic del sistema respiratori que afecta tots els anys a milions de persones, però el virus A de la grip del 1918 presentava característiques patogèniques úniques possiblement relacionades amb la seua hemaglutinina. Encara amb qüestions per resoldre, resulta evident com les pobres condicions de vida als camps de soldats concentrats per la guerra i l’absència de medicaments per tractar infeccions secundàries propiciaren els fatals resultats d’aquesta crisi mèdica. Aquesta pandèmia va posar fi a la vida d’entre quaranta i cinquanta milions de persones, una mortaldat molt superior a la que va produir la Primera Guerra Mundial. Per esclarir roman també l’origen de la pandèmia. Veus de la investigació suggereixen Xina com epicentre, país des del qual emigraren molts treballadors cap a Europa i els Estats Units. Precisament del país americà prové la primera mort, registrada el 8 de març de 1918. La infecció es va estendre entre els soldats ianquis i després, durant la guerra, al continent europeu, Àfrica i la resta del món en aquest ordre. Que succeïsquen noves pandèmies de grip és alhora inevitable i difícil de predir, una realitat que explica la necessitat de plantejar noves estratègies internacionals per combatre un nou atac semblant del virus influença. Amb motiu del pròxim número 100 de la revista, us convidem a rellegir el reportatge publicat en el número 45 de la revista. Llig el reportatge de Inmaculada García-Robles i Rob W. Ruigrok QUÈ ÉS MÈTODE?

Summary: #Mètode100 Cent anys de la grip espanyola


La Xènia G. R., de vint-i-dos anys, va ser detinguda divendres a la tarda al carrer de Jonqueres de Barcelona, al costat de la Via Laietana, quan tornava de la manifestació de la vaga general. Aquesta última nit l’ha passada empresonada a Wad-ras, perquè ahir la jutgessa va decretar presó sense fiança per a ella i cinc persones més acusades d’atemptat contra l’autoritat, desordres públics i danys. La seva família l’ha poguda visitar avui i denuncia a VilaWeb que s’han manipulat les proves per empresonar-la i que la policia la va agredir impunement dins el furgó. Era divendres a un quart de set de la tarda. La manifestació per la vaga general ja s’havia acabat. La Xènia, amb una amiga seva, eren a la Via Laietana i van decidir d’anar-se’n, quan van comprovar que l’atmosfera s’escalfava. Quan ja caminaven pel carrer de Jonqueres, en el sentit oposat a la Via Laietana, per anar-se a trobar amb uns amics, van aparèixer cinc furgons de la policia espanyola, a gran velocitat. Els agents van obrir les portes dels vehicles i van sortir disparats a detenir manifestants. Entre la gentada hi havia la Xènia i la seva amiga. ‘Es van espantar i van començar a córrer. La meva filla es va entrebancar i va caure a terra. De seguida se li van tirar a sobre tres policies. A la seva amiga li van clavar un cop de porra a la cara i li van obrir la cella. Però es va poder escapar. La meva filla, no: la van arrossegar fins al furgó i, abans d’entrar-la-hi, li van pegar unes quantes vegades.’ Són paraules de l’Anna, la mare de la Xènia, que explica a VilaWeb tots aquests detalls després d’haver-hi parlat avui a la presó. En aquest vídeo es pot veure com la Xènia, a la vorera oposada a la càmera i amb els cabells tenyits de color blau, és arrossegada fins a la porta de la furgoneta pels policies espanyols, que l’estomaquen una vegada i una altra abans de ficar-la a dins. També es pot sentir qui enregistra el vídeo dient: ‘Eh, una detinguda no es pega!’ La Xènia ha explicat a la seva mare que, una volta dins la furgoneta, els policies la van continuar pegant mentre sentia com cridaven: ‘Mata-la, mata-la!’ Ràpidament la van conduir fins a la comissaria de la Via Laietana. Allà també ser objecte de vexacions i intimidacions, segons que explica l’Anna. ‘Se li posaven al davant i li deien: “Ara ja no tens collons?” També la van posar de cara la paret. Després va arribar una altra noia i la meva filla va veure com l’amenaçaven amb un cúter al coll’, explica la mare de la Xènia. De la Via Laietana la van dur a la Verneda; i d’allà, a la Ciutat de la Justícia perquè la jutgessa, Beatriz Balfagón, li prengués declaració. En aquest trajecte un policia li va dir: ‘Caram, quines boles que hi dus, a la bossa’. L’Anna explica: ‘La meva filla al·lucinava, és clar, i li va respondre: “Què dius?” I el policia hi va tornar: “Què en volies fer, d’aquestes boles?”‘ Quan van arribar al jutjat ho va entendre. La policia havia presentat com a prova de material subversiu contra ella una bola de petanca, bales de vidre i claus. ‘Però són tan ineptes que la mateixa bola de petanca i amb el número idèntic, ha aparegut com a prova inculpatòria de totes les bosses dels sis detinguts’, explica, indignada, la mare de la Xènia. A més, assegura que la jutgessa, abans de prendre declaració als detinguts, ja va comunicar als seus advocats que decretaria presó sense fiança. La Xènia avui ha pogut rebre la primera visita dels familiars, que asseguren que l’han vista amb força. ‘Però alhora està indignada, i confia que se sàpiga què li fan, a ella i als altres detinguts.’ Ara centra tots els esforços en la vista que hi haurà aquesta setmana vinent, en què el seu advocat, Benet Salellas, podrà fer la petició de llibertat. Avui a Caldes de Montbui, d’on és filla la Xènia, desenes de persones han sortit al carrer per a demanar-ne la llibertat.

Summary: ‘Mata-la, mata-la!’: una empresonada denuncia agressions dins el furgó de la policia i proves manipulades


Un 40% dels espanyols considera que els candidats del PP i de Ciutadans van ser els qui més agressivitat i insults van utilitzar en la campanya electoral de les passades eleccions generals espanyoles. Així ho palesa el darrer estudi postelectoral publicat pel CIS. Concretament, el 18,1% dels enquestats assenyalen els populars mentre que l’11,7% opinen que ho van ser els candidats de Ciutadans. Els tercers candidats més assenyalats (8,2%) són els de Vox. Gairebé el 60% dels enquestats considera que a la campanya hi va haver bastant o molta agressivitat i insults. Preferències per pactes entre el PSOE i Unides Podem Els enquestats també expressen opinió pel que fa a la composició del govern espanyol. L’opció preferida és que el PSOE governi en minoria amb acords puntuals amb d’altres partits. Així ho vol un 20,2% dels qui responen. Tanmateix, els qui voldrien un pacte dels socialistes amb Unides Podem, bé amb partits nacionalistes (15,8%) bé amb partits independentistes (10,6%) sumen el 26,4% dels enquestats. Finalment, un 16,1% voldria un pacte del PSOE amb Ciutadans.

Summary: PP i Ciutadans, els partits més agressius i que més insulten segons el CIS


Cada vegada hi ha més elements que contradiuen els qui han anat negant que les eleccions del 27-S siguin un plebiscit sobre la independència. El precedent més recent és el referèndum d’Escòcia, d’ara fa un any, en què vam veure com les institucions de l’estat britànic i el poder financer i mediàtic del Regne Unit feien una campanya molt dura contra la independència. A Catalunya no hi ha referèndum, però hi ha un 27-S que ja ha tingut tots aquests ingredients. I, a més, ara s’hi ha afegit el Financial Times. Sí, el prestigiós diari financer britànic, que ja va fer campanya pel no a la independència d’Escòcia juntament amb The Economist, ha entrat en la campanya del 27-S una setmana abans de la cita amb les urnes. Ni més ni menys que el Financial Times, que dedica l’editorial d’avui al procés català. I s’hi manifesta clarament, dient això: ‘El Financial Times creu que la secessió no interessa Catalunya, Espanya ni la UE. Si es vol evitar, cal trobar una “tercera via” entre la independència i l’statu quo. Madrid ha de donar més autonomia a Catalunya dins una nova constitució. Això vol dir, particularment, garantir un tracte fiscal més generós al parlament de Barcelona.’ Tanmateix, reconeix que ‘arribar a un acord no serà fàcil’ i que ‘no hi ajuda el fet que Espanya sigui a punt de fer unes eleccions generals’. Ara, el fet rellevant és que el diari dóna al 27-S categoria de referèndum. I considera que l’independentisme, si vol guanyar, ha d’assolir almenys el 50% dels vots. ‘Els partits secessionistes han situat el llindar per a la victòria de diumenge massa baix, mirant de guanyar una majoria absoluta d’escons. No haurien de declarar cap mena de victòria si no tenen pel cap baix el 50% dels vots. Aquest era l’objectiu del sí a la independència d’Escòcia de fa un any i hauria de ser el mínim en qualsevol mena de plebiscit sobre una decisió tan greu. Assegurar el 50% del vot no portaria a la independència, però enviaria un missatge tant a Madrid com a la UE que el problema nacional català no es pot negligir més.’ No és la primera vegada que el Financial Times dedica un editorial a la qüestió catalana. El maig de l’any passat, amb el 9-N a l’horitzó, ja demanava a Rajoy que es comprometés amb Catalunya amb una ‘tercera via’ que evités la independència, i en criticava l’immobilisme. I just ara fa tres anys, ja feia aquest pronòstic en un altre editorial: ‘La cosa més probable és que el senyor Mas torni  amb les mans buides, i convoqui unes eleccions avançades que es convertiran en un referèndum sobre la independència. S’aproxima una crisi constitucional.’ Un referèndum, per al Financial Times. Ja ho veia així fa tres anys i ho veu així ara. El Periódico És ben diferent el to de l’article que comentem tot seguit, signat ahir pel director d’El Periódico, Enric Hernández, titulat ‘Crides contra l’odi‘. Em pensava que potser es referia a un article publicat divendres a El País (sí, un altre cop) per un catedràtic de ciència política anomenat Antonio Elorza que comparava ‘Mas, Junqueras i el seu cor de seguidors’ amb Adolf Hitler; o bé a les acusacions gravíssimes de Drets contra el president de Societat Civil Catalana d’haver atiat precisament l’odi des de Facebook i d’haver proferit amenaces; o a la crida ‘a fer servir l’odi contra Mas’ de la dirigent de Podem Gemma Ubasart fa uns mesos en una entrevista precisament a El Periódico. O em pensava que potser es referia a casos d’abusos policíacs denunciats per diversos ciutadans que simplement havien parlat en català o havien lluït una estelada en un partit de futbol o de bàsquet a Madrid o a Saragossa. I el menyspreu de Fernández Díaz a aquestes denúncies. Però no. Enric Hernández es refereix a l’odi que percep a Twitter; a l’odi que vomiten cada dia uns quants energúmens. Parla dels ‘extremistes de l’un bàndol i l’altre’ però es concentra en la ‘hispanofòbia que imposa la seva llei a Catalunya, amb menyscapte de la llibertat d’expressió.’ Diu Hernández: ‘Qui discrepa, qüestiona o dubta dels manaments del sobiranisme és vexat i assetjat, condemnat com a còmplice de l’estat opressor. S’instiguen boicots. Es profereixen amenaces. S’anticipen represàlies per al 28-S. Odi en estat pur.’ I acaba: ‘No està escrit que el que passa a la Catalunya virtual no acabi succeint en la real. I el pitjor és que els partits, institucions i mitjans conjurats a favor del sí, embrancats en la patriòtica missió d’acumular forces a les urnes, alimenten tan baixes passions en lloc de donar la veu d’alarma. Aquest és el país nou que construirem entre tots?’ El director d’El Periódico no deu parlar pas de les candidatures independentistes que es presenten a les eleccions del 27-S, que utilitzen un discurs inclusiu i que conviden cada dia els partits unionistes a participar en el govern de concentració o en el procés constituent que arrenqui després de les eleccions si hi ha majoria independentista; i que defugen la divisió entre catalans més o menys bons depenent de l’origen o del barri on viuen, com sí que ha fet Pablo Iglesias, per exemple. De qui parla, doncs? D’uns quants energúmens que diuen disbarats a Twitter? Doncs sí: Hernández els agafa per generalitzar el to d’un moviment que s’ha fet gran defugint justament actituds com aquestes.

Summary: El Financial Times dóna categoria de referèndum al 27-S, El Periódico parla d’odi…


L’ajornament del congrés d’Unió Democràtica de Catalunya, previst inicialment per l’1 d’octubre, ha disparat els rumors i les sospites sobre l’estat de salut del partit de Josep Antoni Duran i Lleida, actualment dirigit per Ramon Espadaler. El deute del partit —uns 19 milions d’euros reconeguts—, el concurs de creditors, la venda d’actius com les seus, la fugida de càrrecs electes i orgànics, la incapacitat de presentar-se a les eleccions, l’exclusió de la majoria d’institucions democràtiques del partit… tot plegat dibuixa un futur negre pel partit fundat el 1931. Espadaler va enviar divendres una carta als militants per anunciar-los l’ajornament del congrés, però va negar l’extinció del partit que ‘algunes veus s’han afanyat a pronosticar, probablement més des del desig que no pas des del coneixement de la realitat’. Així ho va decidir el consell nacional reunit dijous, que pretén que el partit sigui ara ‘proactiu en la construcció d’una alternativa política avui per avui inexistent a l’actual govern català i al govern d’esquerres que ve’. Espadaler explicava també als militants que la formació va demanar voluntàriament el passat 1 d’octubre el concurs de creditors, que ja ha estat acceptat. Ara mateix, el comitè de govern manté la competència executiva i la direcció política, però les decisions econòmiques estan sotmeses al criteri d’un administrador concursal. Però Espadaler considera que ‘un partit és molt més que un aparell administratiu o que un NIF’. Al seu parer, la idea d’Unió del país i de la societat ‘sustentada sobre el catalanisme i l’humanisme, lluny d’estar en crisi, pren cada dia mes relleu en la incerta conjuntura política actual’.

Summary: Unió, en via d’extinció?


El vice-president segon del parlament i secretari d’Acció Institucional de Ciutadans, Joan García, ha censurat el pacte a què han arribat el PSC i JxCat a la Diputació de Barcelona, que ha titllat de ‘infàmia’, i ha explicat que Ciutadans votaria un candidat propi a la presidència de la corporació, el regidor de Santa Coloma de Gramenet Salva Tovar. En un comunicat, García diu que en cap cas avalaran l’acord entre el PSC i JxCat i ha acusat els socialistes de ‘llançar-se als braços del separatisme més radical’. L’anunci de Ciutadans arriba en plena picabaralla entre JxCat i ERC pel pacte que han segellat la formació de Puigdemont i el PSC pel qual la batllessa de l’Hospitalet de Llobregat, Núria Marín, aspira a presidir la diputació. ERC i JxCat continuen sense acord a la Diputació tot i que els comuns consideren una via que el permetria La decisió de Ciutadans, si es manté demà, implica que ara sí que un hipotètic pacte entre ERC, JxCat i Tot per Terrassa obtindria la majoria simple en segona volta i un independentista podria presidir la Diputació de Barcelona. Així doncs, Ciutadans afegeix pressió a JxCat. Aquesta suma tindria 24 vots, mentre que Marín es quedaria amb 23: els 16 del PSC i els 2 que va oferir el PP de franc, a més dels 5 que sumés dels comuns. Els comuns ja van dir que no entrarien en cap pacte on hi hagués la dreta. És a dir, que no hi hauria cap altra combinació possible per a desbancar l’independentisme.

Summary: Ciutadans presentarà un candidat propi i afegeix pressió a JxCat


El País Valencià i Catalunya defensaran els interessos comuns amb ‘visió mediterrània’ en matèria agrícola i pesquera davant les reformes previstes de la política agrària comuna (PAC) i en el model de gestió de la pesca d’arrossegament. Ho han acordat la consellera d’Agricultura, Medi Ambient, Canvi Climàtic i Desenvolupament Rural, Elena Cebrián, i la seva homòloga a Catalunya, Teresa Jordà, que s’han reunit a València per abordar polítiques, iniciatives i preocupacions ‘comunes, en una trobada que ambdues han qualificat de constructiva i extremadament productiva’. Han tractat diversos temes, com la nova PAC, els avenços en la pesca i també qüestions relacionades amb la sanitat agrària, arran de les alertes fitosanitàries i els acords comercials que, al seu entendre, han de ser ‘sensibles a la nostra manera de produir’. Pel que fa a la crisi citrícola, les conselleres s’han compromès a demanar al Ministeri d’Agricultura espanyol que vetlli per la producció de cítrics amb motiu de l’actual crisi de preus. Concretament, li exigiran que activi mesures com ara elaborar estudis i informes d’avaluació d’impacte econòmic, la possibilitat d’activar una clàusula de salvaguarda i mesures compensatòries a llauradors i productors, a més de mantenir i reforçar el control i la vigilància dels productes.

Summary: El País Valencià i Catalunya acorden de fer pinya davant la PAC i la crisi citrícola


La Plataforma per la Llengua ha impulsat la guia ‘guiacatnord.cat‘ que recull un centenar de locals a Catalunya Nord. Segons que ha informat en un comunicat, aquest directori té l’objectiu que els catalanoparlants coneguin els comerços on poden emprar la seva llengua en aquestes comarques. L’acció està dirigida tant als catalanoparlants del nord com als turistes de la resta de territoris dels Països Catalans, que visitin la Catalunya Nord. Inicialment aquest directori incorpora cent establiments de totes les comarques nordcatalanes, però l’objectiu és afegir-hi nous locals amb el temps. Els establiments de la Guia CatNord, a més, podran ser identificats a través d’un adhesiu que lluiran a l’entrada dels locals. Els establiments classificats al directori incorporen dades com el web, el telèfon o l’adreça. En aquest últim cas, la Plataforma per la Llengua denuncia que han hagut d’emprar topònims en francès en molts casos perquè la plataforma de Google Maps no acceptava les denominacions pròpies en català.

Summary: Creen una guia de botigues amb atenció en català a Catalunya Nord


Tradicionalment Sant Medir, la festa més dolça, es fa el 3 de març. Com cada any, la festa es farà a la Vila de Gràcia i als barris del Districte de Sarrià – Sant Gervasi on també hi ha colles de Sant Medir: el Farró, Sant Gervasi de Cassoles i l’antiga vila de Sarrià. Tot i que la part més coneguda de la festa és la cavalcada del vespre, la diada de Sant Medir arrenca de bon matí. Cada colla surt des del respectiu local i fa una cercavila pels carrers del seu barri on ja es llancen els primers caramels. Tot seguit, les agrupacions es van replegant per dirigir-se a cavall cap a l’ermita de Sant Medir. Està situada al bell mig de la serra de Collserola i pertany al municipi de Sant Cugat, on la festa de Sant Medir també és molt seguida. Allà les colles es troben amb la gent de Sant Cugat que hi ha anat amb romiatge i s’hi fa una missa, la imposició de llaçades a les colles assistents i un dinar. Llegiu tot l’article aquí. Sant Medir a Gràcia

Summary: Sant Medir 2020 als barris de Gràcia, el Farró, Sarrià i Sant Gervasi de Cassoles


El president d’un Tribunal Regional Federal, Carlos Eduardo Flores, manté Luiz Inácio Lula da Silva, ex-president del Brasil, a la presó, encara que ahir un jutge del mateix tribunal, amb seu a Porto Alegre, en demanés la llibertat. L’ex-president va ser detingut el 7 d’abril a Curitiba acusat de corrupció i blanqueig de capitals. Lula sempre ha negat la seva culpabilitat en relació a possibles suborns per promoure contractes amb Petrobras. Va ser condemnat a dotze anys de presó per acceptar un tríplex de luxe a Sao Paulo com a pagament de la constructora OAS. El jutge instructor, Flores, ha argumentat que no hi ha motius que justifiquin la decisió d’alliberar l’ex-president i es reivindica com ‘el jutge natural per a aquest procés’. L’empresonament de Lula és motiu de divisió al Brasil. Durant setmanes els carrers de diferents ciutats es van omplir amb protestes a favor i en contra de l’ex-president. El Partit dels Treballadors, que va fundar el mateix Lula, assegura que és víctima de la persecució política per allunyar-lo del poder, després que decidís presentar-se a les eleccions presidencials de l’octubre i anar al capdavant de les enquestes. Urgente: el Desembargador Rodrigo Favreto del Tribunal 4to de Porto Alegre ordena que Lula sea liberado hoy (domingo 8/7), por el pedido de habeas corpus de los diputados Wadih Damous, Paulo Pimenta y Paulo Teixeira del Partido de los Trabajadores. pic.twitter.com/etNVleYN5J — Nacho Lemus (@LemusteleSUR) July 8, 2018

Summary: Lula, l’ex-president del Brasil, es queda a la presó


El director i fundador de l’ONG Proactiva Open Arms, Oscar Camps, és el protagonista de l’última obra de l’artista urbà TVBoy, que plasma en un grafit a la platja de la Barceloneta l’activista badaloní convertit en sant i sostenint en els seus braços un nàufrag. ‘Aquesta nit a la platja de la Barceloneta ha aparegut un nou sant… Sant Oscar Camps…’, ha escrit TVBoy al seu compte de Twitter, on mostra diverses fotografies i un vídeo de la seva última obra del carrer. Esta noche en la playa de la Barceloneta ha aparecido un nuevo santo … San @campsoscar …Playa de la Barceloneta, Barcelona@openarms_fund @openarms_it pic.twitter.com/5FM1McsPf6 — Tvboy (@tvboyofficial) August 22, 2019 A l’obra, pintada en un element urbà d’aquesta concorreguda platja barcelonina, amb el mar Mediterrani de fons, l’artista retrata Oscar Camps amb l’aura d’un sant, equipat amb una armilla salvavides i amb un migrant defallit en braços. TVBoy ha titulat l’obra com ‘La Pietat de Sant Oscar’, ja que la seva composició recorda a la cèlebre ‘Pietat’ de Miquel Àngel, una escultura de marbre que es pot veure en el Vaticà i que mostra a la Verge Maria sostenint Crist mort en els seus braços. Entre les seves obres del carrer, moltes d’elles vinculades a l’actualitat informativa, TVBoy també ha retratat Pedro Sánchez i Pablo Iglesias besant-se, ha convertit Vladímir Putin, Donald Trump i Giuseppe Conte en un ‘trident’ de jugadors de futbol i ha pintat la cantant Rosalía com si fos una verge. Pedro y Pablo …. la obra resiste…. c. bisbe p. sant jaume , Barcelona pic.twitter.com/MFKf7fsCVJ — Tvboy (@tvboyofficial) July 25, 2019 Santa Rosalía ha aparecido esta noche en Barcelona cerca de La Catedral del Mar… pic.twitter.com/0S7GvK8PCN — Tvboy (@tvboyofficial) January 8, 2019 A principi d’agost també va rendir el seu particular homenatge a una altra persona compromesa amb el rescat de persones en el mar: l’alemanya Carola Rackete, capitana del Sea-Watch, que va arribar a ser detinguda després d’atracar al port de Lampedusa per desembarcar a 40 migrants. TVBoy va fer el grafit de Carola Rackete en un carrer Taormina, a Sicília, encara que després un militant de la Lliga va destrossar l’obra pintant de negre la cara de Rackete i del menor migrant que sostenia en braços. Is Carola Rackete a saint? That's what street artist TVBOY seems to think. He painted this mural of the @seawatchcrew captain in Taormina, Southern Italy, and named it "Saint Carola protector of the refugees". pic.twitter.com/1LRcTiTzce — InfoMigrants (@InfoMigrants) August 8, 2019

Summary: TVBoy homenatja l’Open Arms amb una pintada a la platja de la Barceloneta


La vice-presidenta del Consell, Mónica Oltra, ha explicat que esperava que al nou govern espanyol es notés el pes valencià, ‘ja que el president Sánchez va dir en la intervenció al congrés que prendria exemple del Pacte del Botànic’. Ho ha dit en una visita a la catedral de València abans del toc manual de campanes per a la celebració del Corpus Christi. Per Oltra, cal esperar veure què fa Sánchez i quin govern nomena. Així mateix, ha avançat que Compromís farà demà la reunió de la comissió de coordinació institucional, en la qual decidirà quins ‘condicionants’ posaran a l’executiu espanyol. Hi debatran les prioritats que ha d’abordar el govern d’Espanya, entre les quals ha esmentat l’aportació de l’executiu al finançament de la dependència, que hauria de ser d’un 50% i que, segons Oltra, actualment és solament d’un 12%.

Summary: Oltra espera que ‘es note el pes valencià’ en el nou govern espanyol


El govern del Regne Unit ha revelat avui els detalls del seu sistema migratori per punts, en virtut del qual es condicionarà la concessió de visats de treball a estrangers poc qualificats o que no parlen anglès, una mesura que no afectarà els ciutadans de la Unió Europea que ja estan en territori britànic i han sol·licitat mantenir els seus drets. El Partit Conservador ja havia inclòs aquest nou sistema per punts en el seu programa previ a les eleccions legislatives de desembre. No en va, la reducció del flux migratori ha sigut un dels arguments recurrents entre els qui han defensat la sortida de la UE en aquests últims anys. El nou pla recull que, per a obtenir un visat de treball al Regne Unit, seran necessaris almenys setanta punts, dels quals quaranta podran obtenir-se presentant una oferta de treball que correspongui a la categoria d’ocupacions qualificades – no necessàriament universitari -. Els estudis de doctorat sumaran punts, així com parlar anglès o aspirar a un determinat nivell de sou. El llistó salarial se situarà en les 25.600 lliures (30.800 euros) anuals, encara que es reduirà a 20.480 lliures en el cas de sectors necessitats de mà d’obra, com la infermeria o l’enginyeria civil. La mesura proposa igualment excepcions per a treballadors temporals, per exemple en la temporada de collita, i per a joves. Així, permetrà l’arribada al Regne Unit d’uns vint mil joves cada any. Promoure el ‘talent’ La ministra de l’Interior, Priti Patel, ha defensat en una entrevista a la BBC que el govern vol atraure ‘persones amb el talent adequat’ al mateix temps que ‘redueix els nivells de persones que arriben al Regne Unit amb baixa qualificació’, encara que el pla s’ha trobat amb les reticències d’alguns dels gremis que podrien veure’s afectats i de l’oposició política. La portaveu laborista per a temes d’ocupació, Diane Abbot, ha lamentat que el Govern ‘no sembla haver pensat en els efectes que tindrà aquesta política en l’economia en el seu conjunt i en el missatge que arriba als migrants que ja viuen i treballen“‘al Regne Unit. Per la seva banda, la ministra principal d’Escòcia, Nicola Sturgeon, ha considerat que el nou sistema serà devastador per a l’economia escocesa. Sturgeon ha inclòs de fet la defensa de la immigració entre les consignes esgrimides per a reclamar un nou referèndum d’independència.

Summary: El Regne Unit limitarà l’entrada d’immigrants sense estudis o que no parlin anglès


BARCELONA, 21 (EUROPA PRESS) La consellera de Presidència, Neus Munté, ha defensat la conferència que el president de la Generalitat, Carles Puigdemont, realitzarà aquest dilluns a Madrid al costat del vicepresident català, Oriol Junqueras, i a l’conseller d’Afers exteriors, Raül Romeva: “Volem que actuï com a antídot contra la intolerància que estan mostrant moltes persones”. Així ho ha expressat durant la Festa Verdaguer de Folgueroles (Barcelona), localitat natal del poeta i religiós Jacint Verdaguer, sobre qui ha lamentat els “intents d’apropiació i segrest per part del règim franquista” de la seva obra i figura. “Intents que seguim tenint d’ingerència i apropiació del que finalment és propietat només dels catalans”, ha reivindicat la consellera.

Summary: El govern vol que l’acte de Puigdemont a Madrid sigui un ‘antídot contra la intolerància’


Avui s’ha mort el filòleg Germà Colón i Domènech (Castelló de la Plana, 1928 – Barcelona, 2020). Va dedicar la vida a estudiar dos aspectes relacionats amb la historiografia lingüística. D’una banda, la història de la lexicografia catalana i romànica, amb obres com ara El lèxic català a la Romània (1993), publicada abans, el 1976, en castellà; La llengua catalana en els seus textos (1978), Panorama de la lexicografia catalana (1986) i Problemes de la llengua a València i als seus voltants (1987). D’una altra, l’edició de texts medievals d’interès històric, com els nou volums dels Furs de València (1970-2002) i els quatre del Llibre del consolat de mar (1981-87), totes dues obres en col·laboració amb Arcadi Garcia i Sanz. VilaWeb publicà aquesta entrevista amb ell el 2014: Germà Colón: ‘Sóc molt optimista: el català se salvarà’ Colón es formà en filologia romànica i paleografia sota el mestratge d’Antoni M. Badia i Margarit, Felip Mateu i Llopis, Martí de Riquer, Josep M. de Casacuberta i Joan Bastardas, i s’especialitzà en lexicografia romànica, sobretot catalana i castellana, amb Walter von Wartburg, Sever Pop i Arnald Steiger. Els seus treballs, sempre basats en texts escrits, són d’un rigor molt estricte. De l’institut de Castelló a la Universitat de Basilea Germà Colón féu els estudis primaris i secundaris a Castelló de la Plana. En acabar el batxillerat, tenia dubtes si fer la carrera universitària a Barcelona o a Madrid. Fou el llatinista Eduard Valentí i Fiol, professor seu a l’institut, que el va convèncer perquè estudiés a la Universitat de Barcelona. Quan hi arribà, van tornar els dubtes: no sabia si decantar-se per la llengua o per la història, però el doctor Antoni M. Badia i Margarit li va fer veure que no calia renunciar a res. Gràcies a això va aprofundir amb rigor l’estudi historiogràfic de la llengua catalana i de les llengües romàniques. I així arribà a la Universitat de Basilea, on va treballar més de quaranta anys, del 1954 al 1998. Al costat del professor Walter von Wartburg, contr-buí en el monumental Französisches etymologisches Wör-terbuch: eine Darstellung des galloromanischen Sprachschatzes (‘Diccionari etimològic del francès: una representació del tresor lexical gal·loromànic’). Però sobretot, de Basilea estant, va estudiar incansable ment la nostra llengua. Va escriure una trentena de llibres i centenars d’articles, molts dedicats a estudiar una sola paraula. Aquests són els títols més destacats de la seva obra: El léxico catalán en la Romania (1976), La llengua catalana en els seus textos (1978), Problemes de la llengua a València i als seus voltants (1987), El español y el catalán, juntos y en contraste (1989), Estudis de filologia catalana i romànica (1997), ‘Les regles d’esquivar vocables’. Autoria i entorn lingüístic (2001), De Ramon Llull al ‘Diccionari’ de Fabra. Acostament lingüístic als monuments de les lletres catalanes (2003), Las primeras traducciones europeas del Quijote (2006), Lexicografia, lèxic i crítica textual (2011), Noves tendències en la dialectologia contemporània (2011) i Origen i història del lèxic català (2014). Entre els nombrosos càrrecs que ocupà, es destaquen els següents: president de l’Associació Internacional de Llengua i Literatura Catalanes (1976-1982), de la Sociedad Suiza de Estudios Hispánicos (1982-1986) i del Collegium Romanicum (1996-2000); membre numerari de l’Institut d’Estudis Catalans (1993) i de l’Institut Interuniversitari de Filologia Valenciana (1995), i corresponent de la Real Academia Española (1984) i de la Reial Acadèmia de Bones Lletres (1963). Ha col·laborat també en la col·lecció ‘Els Nostres Clàssics’ de l’Editorial Barcino. És doctor honoris causa per les universitats de València (1984), Alacant (1990), Jaume I, de Castelló (1995) i Autònoma de Barcelona (2003), i fou distingit amb la Creu de Sant Jordi (1985), el Premi d’Honor de les Lletres Valencianes (1988) i la Gran Creu d’Alfons X el Savi (1999). L’any 2014 li atorgaren la Medalla d’Honor de la Xarxa Vives d’Universitats. L’estratigrafia dialectal L’any 2016, Germà Colón i la seva esposa, Maria-Pilar Perea, van crear una eina didàctica i alhora rigorosa per a entendre l’evolució històrica i dialectal del català. L’objectiu d’aquesta aplicació informàtica era cartografiar el lèxic català amb una visió espacial i temporal alhora. Perea explicava així l’origen i l’abast d’aquella innovació: ‘Un dels camps en què treballem, dins la dialectologia, és el dels mapes, la cartografia. Tenint en compte que la dialectologia té una part històrica, vam pensar com podíem mostrar aquesta evolució cartogràficament, és a dir, com podíem representar la variació dialectal en mapes, no tan sols jugant amb l’espai, sinó també amb el temps.’ Una web explica com han evolucionat les paraules a cada dialecte L’estiu del 2016, VilaWeb, d’acord amb Colón i Perea, va publicar una sèrie de mapes extrets de l’Estratigrafia Dialectal. Formació i reconeixement Llicenciat en filologia romànica per la Universitat de Barcelona (1951), es doctorà a Madrid. Fou professor i catedràtic numerari al Romanisches Seminar de la Universitat de Basilea (1967-98) i també col·laborador i redactor del Französisches Etymolgisches Wörterbuch de Walther von Wartburg (1954-64) . Es formà en filologia romànica i paleografia sota el mestratge d’Antoni M. Badia i Margarit, Felip Mateu i Llopis, Martí de Riquer, Josep M. de Casacuberta i Joan Bastardas, i s’especialitzà en lexicografia romànica, sobretot catalana i castellana, amb W. von Wartburg, Sever Pop i Arnald Steiger. Els seus treballs, sempre basats en texts escrits, són d’un rigor molt estricte. Entre els nombrosos càrrecs que ocupà, es destaquen els següents: president de l’Associació Internacional de Llengua i Literatura Catalanes (1976-82), de la Sociedad Suiza de Estudios Hispánicos (1982-86) i del Collegium Romanicum (1996-2000), membre numerari de l’Institut d’Estudis Catalans (1993) i de l’Institut Interuniversitari de Filologia Valenciana (1995), i corresponent de la Real Academia Española (1984) i de la Reial Acadèmia de Bones Lletres (1963). És doctor honoris causa per les universitats de València (1984), Alacant (1990), Jaume I, de Castelló (1995) i Autònoma de Barcelona (2003), i ha estat distingit amb la Creu de Sant Jordi (1985), el Premi d’Honor de les Lletres Valencianes (1988) i la Gran Creu d’Alfons X el Savi (1999). Ha col·laborat també en la col·lecció ‘Els Nostres Clàssics’ de l’Editorial Barcino. De seguida que s’ha sabut la seva mort, han arribat les primeres mostres de condol. Heus-ne ací algunes: Ens ha deixat Germà Colon, un gran professor i academic exemplar. DEPhttps://t.co/l5lDo6KUdB — Escola Valenciana (@escolatv) March 22, 2020 Acabo de llamar a Maria Pilar, viuda de Germà Colón, para trasladarle las condolencias de #Castelló y darle un fuerte abrazo de la ciudad que lo vio nacer. Cuando venzamos al #Covid_19 haremos el merecido homenaje a nuestro hijo predilecto. Nuestras condolencias a la familia. — Amparo Marco Gual (@AmparoMarcoGual) March 22, 2020 El nostre condol als familiars i amics del filòleg Germà Colón, mort avui als 91 anys. Medalla d'or de la @xarxavives, era optimista i havia dit que la llengua catalana "se salvarà". @llenguacatalana @UniBarcelona @UA_Universitat @UJIuniversitat pic.twitter.com/hXu00LrdTt — Cultura (@cultura_cat) March 22, 2020 Ha mort Germà Colón. La recerca lingüística mundial dins la Filologia Romànica perd un dels millors filòlegs. Els valencians hem d'estar orgullosos d'aquest gran mestre, figura clau i compromesa amb la defensa i l'estudi de la nostra llengua. El nostre condol a familiars i amics. pic.twitter.com/7TCVm9P68s — El Tempir (@ElTempirdElx) March 22, 2020 Ha faltat Germà Colón Domènech, fill predilecte de Castelló, i savi.És sent Vicealcalde i responsable de normalització lingüística vaig tenir l’oportunitat de fer editar el se “Vocabulari castellonenc”. Que la terra li siga lleu. Ens queda l’obra i el compromís amb la llengua. pic.twitter.com/sd1fm3Rcl0 — (((Nomdedéu))) (@Nomdedeu) March 22, 2020 El meu condol a la família de Germà Colón i Domènech, i a tota la ciutat de #Castelló per la pèrdua del seu fill predilecte. Sit tibi terra levis. — Ignasi Garcia (@IgnasiGarcia1) March 22, 2020 Assabentats del traspàs de Germà Colon, filòleg eminent, membre del consell assessor d’Els Nostres Clàssics, volem expressar el nostre condol als seus familiars i amics, per una pèrdua tan sentida. Qdep. https://t.co/K1ERXF0vvy pic.twitter.com/Mcoz9gowal — Editorial Barcino (@EdBarcino) March 22, 2020

Summary: S’ha mort el lingüista Germà Colón


BARCELONA, 19 Jul. (EUROPA PRESS) – La portaveu del govern, Neus Munté, ha reiterat la ‘impossibilitat’ de donar compliment literal a la resolució judicial sobre el retorn de les peces de Sixena que es troben a museus catalans, ha afirmat aquest dimarts en roda de premsa posterior al Consell Executiu. Ho ha dit després que el Jutjat de Primera Instància i Instrucció número u d’Osca hagi desestimat les raons al·legades per la Generalitat i el Museu Nacional d’Art de Catalunya per justificar l’incompliment de la sentència que disposa que han de tornar els 97 béns de Sixena el 25 de juliol. ‘Hem dit que des de la perspectiva judicial arribarem fins al final; aquestes obres poden continuar a Catalunya’, ha sostingut la portaveu del govern, que distingeix dos paquets: el que afecta les pintures que acull el Mnac i el de les peces del Museu Diocesà de Lleida. Sobre les pintures murals, ha dit que la Generalitat té ‘recorregut judicial fins al Tribunal Suprem’, i sobre les peces de Lleida, ha exposat que el govern continuarà treballant, ja que no hi renunciarà per garantir el seu bon estat de conservació. ‘Sempre hem mantingut que estem convençuts que ens donaran la raó sobre la permanència de les obres a Catalunya als respectius museus’, ha dit Munté.

Summary: El Govern reitera la ‘impossibilitat’ de complir la resolució sobre Sixena


Poc després d’un quart de dotze de la nit, Albert Rivera ha comparegut en públic. Ha estat gairebé el darrer dirigent a sortir a comentar el resultat electoral. Era la compareixença més esperada perquè no s’havia vist mai una bufetada electoral de la dimensió de la que ha rebut avui Ciutadans. En mig any, ha passat d’aconseguir quatre milions de votants a un i mig, de rebre gairebé el 16% dels vots a caure a un poc menys del 7% i d’obtenir 57 diputats a obtenir-ne 10, és a dir, 47 menys. En vista de la derrota, tothom tenia coll avall que Rivera anunciaria la dimissió. Però sorprenentment no ho ha fet. Amb posat seriós i envoltat dels seus fidels més fidels, Rivera ha començat a dir que ell no era com els altres dirigents polítics, que calia deixar clar que allò era un fracàs i que ell assumiria aquella ensulsiada com a dirigent del partit que havia creat i que a les anteriors eleccions havia arribat a només 9 escons de ser el primer partit de la dreta –57 diputats de Ciutadans contra 66 del PP. Però, sorprenentment, Rivera no ha dimitit. Ha anunciat la convocatòria d’un congrés extraordinari i una reunió urgent de la directiva del partit. Darrere hi havia dotze dirigents del partit, dos més que no pas diputats tindrà ara. A Catalunya, especialment, la desfeta ha estat extraordinària. Ciutadans, el partit que va ser primer a les eleccions del 21 de desembre de 2017, amb 1.109.732 vots, n’ha obtingut menys de dos anys després només 215.935. Una patacada monumental, agreujada pel fet que Vox i el PP l’han superat, com també l’ha superat la CUP. Amb tot plegat, Ciutadans, el partit que va trencar totes les eines parlamentàries per explotar l’odi en la política, pot haver quedat tocat de mort. Tocat de mort perquè les ziga-zagues de Rivera no les han resistides els electors. I també perquè, posats a odiar, Vox té més pedigrí i odia amb més força. I, encara, perquè un resultat tan dolent com aquest implica una pèrdua de capacitat i de poder extraordinària. Han perdut l’escó, per exemple, el secretari general, José Manuel Villegas; el d’Organització, Fran Hervías; el d’Acció Institucional, José María Espejo-Saavedra; el secretari general del grup parlamentari, Miguel Gutiérrez; la portaveu adjunta, Melisa Rodríguez; i fins i tot el portaveu al congrés espanyol, Juan Carlos Girauta, a qui no li ha servit de res anar-se’n de Catalunya a Toledo. En aquest mapa es pot veure la caiguda en percentatge de vots que ha tingut Ciutadans. A tot el país, el partit de Rivera ha perdut 612.854 vots. Ciutadans s’enfonsa en una davallada històrica, però Rivera no dimiteix #HastaLuegoLucas: la xarxa fa befa de l’enfonsament de Rivera i Ciutadans

Summary: El gran fracàs de Rivera enterra el partit de l’odi


El 57% dels autònoms afirma que treballa entre deu i onze hores diàries, segons un informe de l’Associació de Treballadors Autònoms (ATA). En concret, un 29% assegura que treballa més de deu hores al dia, i un 28% indica que arriba a les onze hores. Si a aquests dos percentatges s’hi suma el 21% que diu treballar nou hores diàries, el resultat global és que prop de 8 de cada 10 treballadors autònoms afirma tenir una jornada laboral de com a mínim nou hores. Dos de cada 10 dediquen al seu negoci entre 45 i 65 hores setmanals, i el 19% afirmen que no descansen cap dels set dies de la setmana. D’altra banda, el 73% dels autònoms que han contestat les preguntes de l’informe dut a terme per ATA fan menys de vint dies de vacances anuals, i el 76% no ha agafat cap dia de baixa per malaltia en tot l’any. ATA afirma que la conciliació de la vida laboral i la familiar és l’assignatura pendent. Ho fa un 55% dels enquestats, principalment autònoms de més de 55 anys, que solen ser els que tenen els negocis més consolidats.


El PSC no anirà a l’acte institucional de la Diada organitzat pel govern de la Generalitat perquè està dedicat als presos polítics i exiliats. En concret, no assistirà a l’acte de la vigília de l’Onze de Setembre, en què es farà un espectacle anomenat ‘Tornarem’. Fonts del PSC argumenten que les celebracions institucionals organitzades pel govern i el parlament ‘haurien de ser inclusives’ i han denunciat que se n’han sentit exclosos. El PSC, de fet, s’ha queixat formalment a la reunió d’aquest matí de la mesa del parlament. C’s, que ja havia anunciat que no participarà en els actes perquè opina que exclouen a la meitat dels catalans, també hi ha expressat el seu malestar. En canvi, el PSC sí que assistirà a l’auditori del parlament al lliurament de la Medalla d’Or de la cambra a Carola Rackete i Òscar Camps i, l’endemà, a l’ofrena floral al monument de Casanova de Barcelona. No participarem en els actes de la Diada que no siguin de caire institucional. L’acte organitzat pel Parlament i Govern és de reivindicació independentista i ens exclou. Les institucions tenen l’obligació de propiciar espais de trobada de tots els catalans https://t.co/R4CgaWobh9 — Eva Granados Galiano /❤ (@Eva_Granados) September 3, 2019 Fonts de la presidència del parlament apunten que els actes de la Diada no s’aproven formalment per la mesa, que sí que avala l’atorgament de la medalla d’or. També recorden que, en la repartició de funcions en l’organització dels actes institucionals, a més, l’acte de la plaça Sant Jaume és organitzat pel govern. En la roda de premsa d’ahir de presentació dels actes institucionals, la consellera de la Presidència, Meritxell Budó, va assegurar que l’espectacle de dimarts reservarà un ‘paper important’ als presos i als exiliats, que hi participaran aportant els seus testimonis. ‘Enguany, més que mai, els hem de tenir ben presents i donar-los tot el nostre suport i escalf’, va dir. Divendres passat, el líder del PSC, Miquel Iceta, havia avançat que el PSC assistiria als actes institucionals i apostava perquè fossin ‘absolutament unitaris i oberts a tothom’. Guia Diada 2019: Tota la informació sobre la manifestació de l’Onze de Setembre

Summary: El PSC no assistirà a l’acte institucional de la Diada


Com més cultura, més malestar, com deia un home anomenat Freud? O és el malestar el que genera la cultura, com van dir cinc dones també amb nom propi, ahir? Maria Bohigas, Najat El Hachmi, Àngels Margarit, Mercè Picornell i Simona Škrabec van construir al CCCB un diàleg en què semblava clar que la cultura neix de la fricció. I elles ho van dir sense por. La qüestió era parlar de cultura catalana, i això va voler dir parlar de límits, d’inclusions o exclusions, de diners, d’allò que és real o imaginari. Ho van fer com una dansa, mirant de desplaçar-se de dins cap enfora i de fora cap endins, com a protagonistes i com a observadores; relligant veus, recollint-les entre elles, com si les opinions de cadascuna anessin més enllà de la suma de les parts. Aquesta conversa pública d’ahir, davant més de tres-centes persones, va ser la versió contemporània de la que l’estiu del 1967, Josep Maria Castellet, Josep Ferrater i Mora, Joan Fuster, Joaquim Molas i Baltasar Porcel van tenir a la casa de Porcel a Vallvidrera. Què podia fer la cultura catalana encara sota el règim per modernitzar-se i obrir-se a Europa? Era la pregunta d’aquell moment. Ara, cinquanta-dos anys, a les portes del 2020, convenia actualitzar-la, amb motiu de la publicació a l’Avenç d’aquelles converses dels nois –com van batejar-les ahir elles–, inèdites fins ara. Aquestes dones del segle XXI van agafar el relleu del debat, qüestionant-se, això sí –com va revelar la moderadora– si realment eren representatives de res més que d’elles mateixes. ‘És molt difícil per mi d’establir els límits de la cultura catalana. No sé si hi ha cap relació directa entre la cultura representada i la cultura real. Fins a quin punt això que diem cultura catalana interpel·la tothom qui part de l’aquí?’, va respondre l’escriptora Najat El Hachmi a la primera pregunta de la conductora del debat. Àngels Margarit, coreògrafa i directora del Mercat de les Flors de Barcelona, va explicar la cultura amb un símil aquàtic. ‘Com que treballo amb la matèria, jo crec que la cultura ha de tenir una part sòlida, una de líquida i una de gasosa.  Si tot fos sòlid es moriria. Hi ha una part líquida i una part gasosa que recull tot allò que serem capaços de fer com a societat’, va dir, per començar. Mercè Picornell, doctora en teoria de la literatura i literatura comparada i professora de la Universitat de les Illes Balears, va agafar el fil de la definició, rebutjant, com després totes van fer, un concepte canònic de cultura catalana. ‘Hem de ser capaços de recuperar el passat, però no canònic, sinó d’aquelles restes que van quedar amagades. Hem d’assumir la pròpia heterogeneïtat’, digué. També a partir d’aquesta complexitat va parlar l’escriptora i traductora d’origen eslovè Simona Škrabec. ‘La cultura existeix per tractar coses que no podem tractar de cap més manera. Hem de ser capaços de construir un sistema de convivència complex. Ja sabem que la primera cosa que suprimeixen els règims totalitaris és la cultura’, va dir en la primera ronda de respostes. Ella mateixa va introduir el concepte de fragilitat que va donar joc durant tot l’acte. ‘Reconèixer-se fràgil no vol dir derrotat’, va dir Škrabec. Maria Bohigas va anar al gra: ‘El fet d’estar enfront d’una cultura que no li té gaire simpatia ha fet que criticar el funcionament de la pròpia cultura sigui posar-la en perill. Això m’ho trobo sistemàticament. La cultura catalana, moltes vegades, ha anat lligada a un projecte polític i crec que aquest és un lligam malsà’, va dir l’editora. La coreògrafa va agafar embranzida: ‘De vegades valorem poc allò que som. La societat catalana té un gran potencial i el fet que no tingui un estat no vol dir que els seus projectes no es moguin’, va dir. I afegí: ‘Crec que els fem petits des de la mirada. A la paraula “cultura” se li ha de donar el suport econòmic’, va dir Margarit en una de les primeres intervencions que va aixecar els aplaudiments del públic i que va assenyalar la fita de totes les reflexions posteriors. El debat va tenir el zenit en l’educació i el binomi educació-cultura ja va ser indestriable durant tot el vespre. ‘Segons de quin barri siguis et serà molt difícil d’accedir a aquesta suposada cultura i aquesta exclusió té conseqüències a llarg termini’, va dir El Hachmi. Bohigas va indignar-se parlant d’escola pública. ‘És molt simptomàtic que l’extrema degradació de l’escola pública no preocupi les mobilitzacions al carrer. L’escola és el lloc on trobar allò que la injustícia de la vida no t’ha donat’, va dir. Škrabec va apuntar la necessitat d’actualitzar l’obertura. ‘No pot ser que Maria Barbal ja hagi tractat de l’èxode rural i ara no calgui que ningú en digui res més. Hauríem de donar veu a aquestes experiències.’ Un fil que va plegar El Hachmi: ‘De vegades tinc la sensació que és una cultura creada per una determinada classe social i no s’ocupa d’altres estrats socials. Quan tu llegeixes certes novel·les, veus que hi ha uns problemes de classes socials que no hi apareixen mai’, va afegir l’escriptora d’origen marroquí. ‘El llegat l’hem institucionalitzat. Hem fet una cultura ornamental’, va dir Škrabec. I afegí: ‘No explotem la capacitat de reflexió sobre el que som, que és el potencial que tenim.’ Margarit va insistir en la necessitat de la corresponsabilitat: ‘Som en una societat molt més conservadora. S’han de prendre decisions prou modernes, prou actuals i prou arriscades. Hi ha un dia a dia que depèn del que tu fas. De vegades som víctimes i de vegades responsables’, va admetre. En la mateixa línia de les que s’ho miren des de fora però que hi viuen dins, Picornell va reflexionar: ‘Hem d’assumir les pròpies responsabilitats o les pròpies contradiccions. Ho hem d’assumir com a part de la nostra feina. Podem col·laborar amb la institució però també la podem criticar, i això ha de ser normal.’ El públic va fer la pregunta. ‘La més incòmoda’, segons les convidades. ‘Hi ha cultura catalana en castellà?’ Škrabec va tornar a incidir en la bondat de la fricció. ‘La cultura catalana no ha de tenir la sensació de perill constant i que vol arribar a un nirvana. Aquesta fricció és la que ha fet forta la cultura catalana. El problema serà si aquest equilibri es trenca’, va dir a les acaballes de la sessió. ‘El reconeixement de l’aquí és protegir la part de la cultura que és més fràgil, però no som impermeables’, va afegir El Hacmi al final, davant una Bohigas que va tornar a ser contundent: ‘A mi em sembla que no es pot parlar de cultura catalana sense incloure el castellà. Volem parlar de la cultura o d’un somni? Quina és la proporció que per família té dues llengües a casa? És innegable que el castellà forma part de la cultura catalana’, va dir la responsable de Club Editor. La precarització del món de la cultura va dominar l’última etapa del debat, com també la reivindicació dels Països Catalans per part de la professora mallorquina, que va criticar el fet mirar-se el melic del Principat. Totes van destacar la necessitat de trobar espais de diàleg. ‘Hem fet una teràpia de grup’, va dir El Hachmi per acabar. És cert que un debat sobre la cultura (catalana) podria ser irremeiablement un debat sobre el malestar, però totes semblaven coincidir que el vertader canvi vindrà dels espais de paraula compartida i dels marges, que també, pel fet de ser dones, van reivindicar.

Summary: Cinc dones i el malestar de la cultura (catalana)


Diu la llegenda fundacional d’Alcoi que, al segle XIII, Sant Jordi va fer un paper molt destacat en la conquesta de la ciutat. Per això, des de llavors, és el patró de la vila d’Alcoi i cada any s’hi fan unes de les festes de moros i cristians més destacades del País Valencià al seu honor. Durant quatre dies, milers d’alcoians es vesteixen de cristians i de sarraïns per a rememorar els moments més destacats de la gesta. Tot i que les festes van començar ahir al vespre amb les bandes musicals, és amb l’arribada del cap de setmana que l’activitat s’intensificarà. La festa es divideix en quatre jornades: el dia de la música –que es va fer ahir–, el dia de les entrades, el dia de Sant Jordi i el dia de l’alardo. Aquesta seqüència serveix per a recrear, amb tota mena de detalls, el setge, les negociacions i la presa de la ciutat d’Alcoi de l’any 1276. Avui és el dia de les entrades, en què es fa la presentació de les esquadres mora i cristiana. Es tracta de dues grans cercaviles –al matí es fa la cristiana i a la tarda, la mora– en què desfilen milers de festers agrupats en diverses ‘filaes’. La música, la riquesa dels vestits, el maquillatge i els accessoris omplen els carrers de la ciutat. Demà, el dia de Sant Jordi, es farà la part més religiosa i solemne de la festa: es trauran en processó dues vegades les relíquies del sant patró. Després, es farà la Retreta, una desfilada informal de carrosses guarnides i il·luminades. Un dels elements més destacats de la jornada és el Sant Jordiet, un nen escollit per sorteig que representa el patró dels alcoians. La festa acabarà diumenge, el dia de l’alardo, en què es representarà el complicat assalt final de la ciutat. Durant tota la jornada, moros i cristians faran escaramusses pels carrers del poble, s’intercanviaran la possessió del castell i negociaran la rendició sense èxit. Finalment, com explica la llegenda, els cristians es proclamaran vencedors de la festa i, quan arribi la nit, el Sant Jordiet apareixerà entre els merlets del castell.

Summary: Els Moros i Cristians d’Alcoi, l’alternativa valenciana a Sant Jordi


Científics de les universitats de Vermont i Tufts han reutilitzat cèl·lules vives – raspades d’embrions de granota – en formes de vida completament noves, considerades robots vivents. Aquests ‘xenobots’, d’un mil·límetre d’ample, es poden moure cap a un objectiu, aixecar una càrrega útil (com un medicament que s’ha de dur a un lloc específic dins d’un pacient) i curar-se després de ser tallats. ‘Aquestes són màquines vives noves’, explica Joshua Bongard, un dels investigadors principals. ‘No són un robot tradicional ni una espècie coneguda d’animal. És una nova classe d’artefacte: un organisme viu i programable’, explica en un comunicat. Les noves criatures van ser dissenyades en un superordinador a la Universitat de Vermont, i després acoblades i provades per biòlegs a la Universitat de Tufts. Les aplicacions dels robots, com explica l’investigador Michael Levin, podrien ser des de ‘cercar compostos desagradables o contaminació radioactiva, recol·lectar microplàstics en els oceans, a viatjar dins de les artèries raspant plaques’. Aquesta investigació, per primera vegada, ‘dissenya màquines completament biològiques des de zero’, escriu l’equip en el seu nou estudi. La creació dels xenobots Després de més de cent dissenys candidats per a les noves formes de vida, es van seleccionar els més prometedors per a la prova. L’equip de Tufts, va recol·lectar cèl·lules mare, collides dels embrions de granotes africanes, l’espècie Xenopus laevis (d’aquí el nom de ‘xenobots’). Aquests es van separar en cèl·lules individuals i es van deixar incubar. Després, usant unes pinces diminutes i un elèctrode encara més petit, les cèl·lules es van tallar i van unir sota un microscopi en una aproximació propera dels dissenys especificats per l’ordinador. Acoblades en formes corporals mai vistes a la natura, les cèl·lules van començar a treballar juntes. Les cèl·lules de la pell van formar una arquitectura més passiva, mentre que les contraccions de les cèl·lules del múscul cardíac es van posar a treballar creant un moviment cap endavant segons el disseny de l’ordinador, i ajudat per patrons espontanis d’autoorganització, cosa que permet que els robots es moguin sobre si mateixos. Es va demostrar que aquests organismes reconfigurables poden moure’s de manera coherent i explorar el seu entorn aquós durant dies o setmanes, impulsats per dipòsits d’energia embrionària. No obstant això, bolcats, van fallar, com escarabats voltejats sobre les seves esquenes. Proves posteriors van mostrar que grups de xenobots es mourien en cercles, empenyent els grànuls cap a una ubicació central, de forma espontània i col·lectiva. Uns altres van ser construïts amb un forat a través del centre per a reduir la resistència. En versions simulades, els científics van poder reutilitzar aquest forat com una bossa per transportar amb èxit un objecte. ‘És un pas cap a l’ús d’organismes dissenyats per ordinador per al lliurament intel·ligent de medicaments’, diu Bongard.

Summary: Així són els ‘xenobots’, els primers robots vivents


El president de la Generalitat, Quim Torra, ha defensat que la segona reunió de la taula de negociació amb l’estat es pot celebrar ‘perfectament’ per videoconferència i ha refermat que la intenció del govern és que es pugui celebrar malgrat l’alarma pel coronavirus 2019. Torra ha explicat que el govern espanyol s’ha compromès a celebrar la pròxima trobada abans que comenci la campanya electoral de les eleccions a Euskadi i Galícia. Per tant, segons Torra, dins un termini màxim del 18 o 19 de març. ‘Nosaltres posarem sobre la taula la possibilitat que es pugui fer per videoconferència i per nosaltres no quedarà’, ha reblat Torra. Pel que fa a la substitució de Bosch com a membre de la delegació catalana a la taula de diàleg, el president català s’ha limitat a dir que s’ha de decidir entre els dos socis del govern com queda la composició de la taula de negociació i ha afegit que està segur que en els propers dies es podrà nomenar un nou conseller d’Exteriors. Preguntat per si participarà a la conferència de presidents per videoconferència que el president del govern espanyol, Pedro Sánchez, ha convocat per a aquest dissabte amb motiu del Coronavirus, Torra ha dit que ho valorarà. ‘Estem davant un repte complicat i difícil que excedeix del nostre país. Està afectant l’estat espanyol, la UE i, per tant, volem conèixer totes les decisions que es puguin prendre arreu’, ha afegit el president català.

Summary: Torra creu que la taula de negociació es pot fer per videoconferència


Éric Fassin, catedràtic de la Universitat de París-8, va rebatre públicament i sense matisos la política de Manuel Valls quan, essent ministre de l’Interior, va engegar expulsions a gran escala de roms, gitanos procedents de Romania i Bulgària que havien migrat a França. Aquest sociòleg, que té un ressò important entre l’esquerra francesa, ha vingut aquesta setmana a Barcelona a participar en un debat sobre el tractament de Valls envers els gitanos. Fassin vol denunciar el passat del polític francès i fer que no sigui oblidat en el procés de reciclatge que ha emprès per aconseguir la batllia de Barcelona. —Abans de tot, m’interessa demanar-vos sobre el moviment de les Armilles Grogues, tan difícil de definir ideològicament. Com l’interpreteu? —És un fenomen difícil d’interpretar sense projectar-hi els prejudicis o els desigs de cadascú i fer-lo servir com un instrument. Alguns analistes han estat fortament influïts per prejudicis de classe i de més, pels desigs d’insurrecció que voldrien que hi hagués. Per això no en vaig donar la meva opinió fins dilluns passat, per analitzar-lo amb distància. —I a quina conclusió heu arribat? —Crec que a França l’exclusió d’una part de la població és una realitat, no solament d’un punt de vista econòmic, sinó d’un punt de reconeixement, d’invisibilitat i menyspreu. I sí, crec que l’esquerra socialdemòcrata que s’ha integrat en un sistema neoliberal s’ha absentat entre les classes populars, se n’ha allunyat. El populisme de dretes s’alimenta d’aquest allunyament de les classes populars. El resultat és que en els sondatge, l’extrema dreta ha pujat. Hem de recordar que en el passat, el 2013, hi va haver un moviment semblant a França (els barrets vermells, i no va ser l’esquerra qui en va treure profit). També el 2013 va haver-hi el moviment Forconi a Itàlia; i al Brasil, el 2017, grans manifestacions per la pujada de preus dels autobusos. A Itàlia el resultat va ser un reforç del Moviment Cinc Estels i a Brasil ho acabem de veure amb l’arribada al poder de Bolsonaro. I, com ells, el moviment de les Armilles Grogues es caracteritza per dos factors: un rebuig de la distinció entre esquerres i dretes i el rebuig complet de tota representació política. A França, l’auge del Front National. —No és una anàlisi gaire esperançadora. —Espero equivocar-me. —Passem a Valls… —És part del mateix problema. —Per què? —Perquè ell ha fomentat la confusió entre les esquerres i les dretes. Una vegada va alertar del perill de la mort de les esquerres. La seva estratègia va ser continuar l’evolució dels trenta anys anteriors, aquella idea del realisme d’esquerres, és a dir, d’adaptar la política a una realitat econòmica. I el realisme és una ideologia que diu que no importa la ideologia. I no solament va practicar realisme ideològic, sinó també realisme electoral. A Barcelona ja ho fa, i a França sempre volia parlar d’immigració, seguretat i pàtria perquè creia que era un error de cedir-ho exclusivament a l’extrema dreta. Abraçava aquests temes en nom del realisme econòmic i electoral, i això és la destrucció de l’esquerra, perquè és una destrucció de la representació de la política com una lluita de valors, una lluita d’ideologies. Si no existeix la diferència entre esquerra i dreta, el problema el tindrà l’esquerra. Així doncs, aquest ‘realisme’ no és realista. —En termes de dreta-esquerra, com definiu Valls? —Un home que diu que el socialisme no existeix, que és la fi de la socialdemocràcia? No cal que en faci cap judici, ja el fa ell. És una realitat, que no és el candidat de l’esquerra, és la realitat perquè va amb Ciutadans. Per a ell el socialisme ha mort, per això, tot i venir del partit socialista, no s’ha integrat al PSC. —Heu vingut a Barcelona per parlar sobre la manera com va gestionar la immigració gitana. Com valoreu la seva gestió al capdavant del ministeri de l’Interior, quan va generar molts problemes a aquesta comunitat? —Jo vaig tractar molt de prop la ‘qüestió rom’. Cal tenir en compte que són immigrants, però europeus perquè venien de Romania i Bulgària i que, per tant, tenien drets. Valls, com que no els podia expulsar, va fer-los la vida impossible. Per exemple, durant els anys que va ser ministre de l’Interior, França va ser ‘campiona mundial’ en expulsions. I els assentaments on estaven eren destruïts, de manera que havien de trobar un altre lloc. I així successivament. Llavors, Valls deia que la comunitat gitana no volia integrar-se a la cultura francesa, però la realitat és que les expulsions feien impossible que s’integressin i que les famílies poguessin portar els fills a escola. També deia que la cultura gitana era nòmada i, per tant, diferent de la francesa; però això no és veritat. Són migrants que eren establerts als seus pobles d’origen, no canviant cada mes de campament. Una altra cosa és que els obligaven a ser nòmades per culpa de les polítiques de Valls. Com en dic jo, nomadisme d’estat. —Assenyaleu aquesta política com a racista? —Vull ser molt precís amb les paraules pel perill de querelles. Va impulsar allò que jo anomeno una política de la raça. La creació d’una alteritat radical enfront dels roms, que no vivien com els francesos. No és solament un discurs, sinó una política de producció d’aquesta diferència. Per això parlo de la política de la raça, i amb una política de la raça no és possible la democràcia. Alhora, també és important de dir que Valls va ser denunciat per dues associacions antiracistes. No va expulsar centenars de gitanos tan sols per una qüestió cultural, sinó que justificava que eren diferents i que eren part d’una cultura de mendicitat i de màfia. És important de dir que les acusacions contra Valls, si no van arribar a judici, no va ser perquè el tribunal em negués el comportament racista, sinó perquè va argumentar que, com a polític, defensava la política de França. En canvi, Viviane Reding, vice-presidenta de la Comissió Europea i Comissària Europea de Justícia, Drets Fonamentals i Ciutadania, sí que va ser clara i li va arribar dir: ‘Hi ha regles europees, signades també per França, de lliure circulació de ciutadans europeus. I no són gitanos, són persones.’ —Creieu que té opcions d’obtenir un bon resultat? —No ho sé… De fet, a les primàries del Partit Socialista no li ha anat mai bé, tot i haver estat primer ministre i ministre de l’Interior. I en les últimes va dir que donaria suport al guanyador, que va ser Benoît Hamon, però va trair el partit i va donar suport a Macron. Em sembla que la força política de Valls és la seva manera d’imposar els termes i els temes dels debats. La seva manera d’imposar-los és fent servir el llenguatge de la por. A França aquesta tàctica li va funcionar molt bé, però va causar la derrota en el seu camp, l’esquerra. Què passarà a Barcelona amb el seu nou camp, la dreta? El seu discurs sobre la inseguretat i la immigració pot afavorir la ultradreta a un costat dels Pirineus i després a l’altre. —A França coneixeu bé l’auge de l’extrema dreta, un tema candent a tot l’estat espanyol pels resultats recents de Vox a Andalusia. Per què ha trigat més a arribar a Espanya? —Sí, fins ara Espanya era una excepció a Europa. Com Alemanya, per raons semblants: el record de la dictadura obstaculitzava la presència parlamentària de la ultradreta. Amb Vox i l’AFD, aquest parèntesi avui s’ha tancat. Aquesta diferència temporal pot permetre a Espanya d’aprendre alguna cosa de l’experiència francesa: per evitar l’auge de la ultradreta, cal evitar acostar-se al seu camp. Si el debat polític ha de virar entorn de la immigració i la inseguretat, ja haurem perdut d’entrada. —Sociològicament, per què aquests darrers es produeix aquest auge del neofeixisme a Europa? —Doncs no és una coincidència que el mateix fenomen aparegui en diferents països. Hi ha una lògica que té el seu origen en el neoliberalisme. Al final dels anys vuitanta el neoliberalisme apareix com a part d’un moviment democràtic amb la caiguda del mur el 1989, i el capitalisme, els mercats i la democràcia es converteixen en part d’una mateixa realitat. Aquest és el principal argument neoliberal, però també entre els socialdemòcrates, que es converteixen en neoliberals, o més ben dit, en social-liberals, com Blair o Zapatero. Desenvolupen una concepció liberal del neoliberalisme. Avui, a Europa, particularment a França, Itàlia i Hongria, hi ha un context diferent. La retòrica és una retòrica de l’oposició entre el neoliberalisme liberal i països il·liberals, com Hongria i Itàlia. Macron-Salvini o Macron–Orban. Però això no és real, perquè si pensem en la realitat de la política d’immigració, Salvini no és tan diferent de Macron. La situació de la frontera entre Itàlia i França no és un problema d’Itàlia, sinó de França. El rebuig dels immigrants és un problema francès. Si pensem en la situació de Calais o de París, a La Chapelle, són unes altres situacions semblants que hi ha França. No hi ha una gran diferència entre Salvini i Macron. —Són diferents en les formes, això sí. —Sí, però no hi ha gran diferència en el resultat. Només és una teatralització de l’oposició entre la versió liberal i la versió il·liberal. Però en el fons tots dos formen part d’un moviment antiliberal del neoliberalisme. —Expliqueu-me què és el moviment il·liberal, del qual cada cop se’n parla més. —Bàsicament, el moviment il·liberal va contra els drets humans, sigui la immigració o les qüestions de gènere, com veiem ara. Accepta el neoliberalisme econòmic, però afecta les llibertats de les persones. És la dissolució de l’associació entre la retòrica neoliberal, quan parlem de l’economia, i la retòrica liberal, quan parlem dels drets. Per exemple, això va ser la fi de Zapatero. —No crec que la gent percebi Macron i Salvini com a dos polítics semblants. Això és un perill? —És una il·lusió. Precisament és l’argument que fa servir Macron per a presentar-se com un salvador i que el votessin. De fet, ell a la campanya electoral deia que votar per la seva candidatura era un no al feixisme. És una il·lusió, però una il·lusió eficaç perquè ell també impulsarà polítiques que atemptaran contra els drets. —Per què assenyaleu Podem i França Insubmisa com a esquerres populistes? De fet, vàreu publicar un llibre titulat Populisme d’esquerres i neoliberalisme (Herder Editorial). —No és cap crítica. És una estratègia implícita de França Insubmisa i Podem i, de fet, ells la defensen. Chantal Mouffe, que és una referència intel·lectual de tots dos partits, va escriure un llibre que es deia Per un populisme d’esquerres. Íñigo Errejón també va col·laborar amb Mouffe en un altre llibre que es diu Construir poble, una reflexió explícita i de defensa de l’estratègia populista d’esquerres. Insisteixo, la paraula populista té un ús de denúncia per assenyalar el populisme de dretes. I hi ha polítics d’esquerres que s’apropien del populisme perquè creuen que és una bona estratègia. Però això és un problema, en el cas de França. És clar, l’esquerra veu que el poble vota l’extrema dreta de Le Pen i, per a guanyar-se els votants, opta per utilitzar un vocabulari semblant al de l’extrema dreta, amb certes diferències. Mouffe creu que hi ha un nucli democràtic en el vot d’ultradreta, però jo no crec que hi hagi cap dimensió democràtica entre aquests votants. Jo crec que no és possible de pensar que hi ha una idea de populisme de dretes i un d’esquerres, sinó que el populisme és dolent per si sol. —El vocabulari és el mateix? —Per exemple, la paraula ‘pàtria’, que històricament ha estat reivindicada per la ultradreta, ha passat a formar part del vocabulari de l’esquerra. Errejón, en la seva batalla amb Iglesias, sempre ha apostat per no deixar escapar aquesta mena paraules i les banderes a la dreta. La idea de resignificar les paraules i que no siguin exclusives de la dreta. —I què creieu que ha de fer l’esquerra? —La política ha de proposar solucions per a la societat i un vocabulari diferents, perquè, si no, partirà d’una posició d’inferioritat. Per exemple, en el cas de la immigració, si parlem del ‘problema de la immigració’, la ultradreta guanya. A França, la diferència entre l’esquerra i la dreta en la qüestió de la immigració, és la definició del problema. Què és un problema? La immigració o els problemes de dins del fenomen? S’han d’utilitzar correctament i amb diversitat els termes. Un altre exemple, més a escala local: Quan Manuel Valls es posa a parla de la inseguretat al Raval, dels narcopisos, de la Guàrdia Urbana, ella , a remolc, es justifica i entra a discutir amb el llenguatge que empra Valls. Això no pot ser. L’esquerra ha de cercar un altre vocabulari. Però és un problema universal de la política. A França, on l’extrema dreta fa temps que és present, l’esquerra va intentar rebatre el ‘problema de la immigració’, i el resultat no és la disminució de l’extrema dreta, sinó que ha augmentat. —És clar, si entres al joc, els valides el discurs. —L’estratègia de l’esquerra no hauria de ser seduir els votants de la ultradreta, sinó els abstencionistes. Si parlem de la bandera tricolor , que és un símbol que funciona per a la ultradreta, sí que funciona per la ultradreta, però no per als abstencionistes. El resultat és que no et votaran perquè la majoria són joves, pobres i musulmans, i la referència a la República normalment és emprada contra ells.

Summary: Éric Fassin: ‘Valls va impulsar a França la política de la raça’


El Consell d’Administració de Ferrocarrils de la Generalitat Valenciana (FGV), presidit pel conseller de Política Territorial, Obres Públiques i Mobilitat, Arcadi Espanya, ha aprovat avui traslladar a l’Autoritat del Transport Metropolità de València (ATMV) la congelació de les tarifes del metro de València el 2020 – també proposa mantenir les del tramvia d’Alacant – i incorporar noves mesures per a afavorir l’ús de la xarxa de metro i tramvia de València. L’actualització de les normes tarifàries del metro de València afecta diferents títols propis. Amb l’objectiu d’afavorir l’ús del bitllet senzill, s’ha proposat d’eliminar l’obligació de validar-ho durant un determinat termini de temps, posterior a la compra, la qual cosa impedeix que pugui caducar sense haver sigut utilitzat. Actualment, són d’ús immediat (dues hores de validesa des del moment de la compra). També s’ha presentat la proposta d’aplicar en qualsevol títol la reducció per família monoparental (20% les de caràcter general o 50% les de caràcter especial), que actualment només s’aplica en el títol TuiN. Per als usuaris de la targeta TuiN personalitzada, s’ha acordat l’obtenció de gratuïtat per a viatjar per tota la xarxa, a partir del tercer nivell de consum (es redueix el límit de 72,80 euros a 63 euros, aproximadament un 13,50% menys). Aquesta modificació suposa que les persones que es desplacen per tres o més zones, que són les que suporten preus més grans del servei, entre les quals es troben les que treballen en l’Aeroport de Manises (única parada situada en zona D per a persones usuàries d’aquest títol), obtindran gratuïtat per a viatjar a aquesta destinació, a partir d’un menor nivell de consum mensual.

Summary: El metro i el tramvia de València tindran les tarifes congelades el 2020


El nou comissari en cap dels Mossos d’Esquadra, Eduard Sallent, ha redissenyat la cúpula policíaca i ha situat per primer cop a la història del cos una dona com a número dos. Es tracta de Cristina Manresa, fins ara cap de la Regió Policial Metropolitana Nord, que serà la cap de la Comissaria Superior de Coordinació Central. Manresa va ser citada a declarar com a investigada pel paper dels Mossos durant el referèndum. Pocs mesos abans de l’1-O, va assegurar que els mossos col·laborarien perquè el referèndum es fes ‘tan bé com sigui possible’. La resta de la cúpula dels Mossos l’integren David Boneta, que continua com a cap de la Comissaria Superior de Coordinació Territorial; Rafel Comes, que torna a ser cap de la Comissaria General d’Investigació Criminal, càrrec que ja havia ocupat des de maig de 2017 i juliol de 2018; Marta Fernàndez, com a sotscap de la Comissaria General d’Investigació Criminal; Xavier Porcuna, com cap de la Comissaria General d’Informació; Jordi Ferret, com a cap de la Comissaria General Tècnica i de Planificació de la Seguretat; Josep Codina, com cap de la Comissaria General de Relacions Institucionals, Participació i Mediació; Jaume Garcia Valls, com a cap de la Divisió d’Afers Interns; Josep Maria Estela, com a cap de la Regió Policial Camp de Tarragona; Josep Lluís Rosell, com a cap de la Regió Policial Central; Sergi Pla, com a cap de la Regió Metropolitana Nord i Alicia Moriana, com a sotscap de la Regió Policial Metropolitana Nord. El comissari Miquel Esquius, fins ara cap del cos, serà nomenat nou cap de la Regió Policial Pirineu Occidental per petició expressa d’ell. D’altra banda els comissaris Ferran Lopez i Xavier Creus formaran part de la nova estructura de Prefectura.

Summary: Cristina Manresa, primera dona al capdavant de la Comissaria Superior de Coordinació Central dels Mossos


Aquests darrers mesos desenes de places, carrers i passeigs a Catalunya han pres un altre nom: ara s’anomenen ‘del Primer d’Octubre’ o ‘del Referèndum’. Aquest canvi ha estat sobretot impulsat per la societat civil, que considera que el referèndum és un fet prou rellevant per a atorgar-li un valor històric. Serà, doncs, tot un homenatge que romandrà a la memòria col·lectiva. Aquests indrets solen ser situats on aquell dia es va votar o hi va haver violència policíaca. En alguns casos, a més, el canvi de nom ha servit, de passada, per a eliminar referències a la dictadura franquista, a la constitució o a la monarquia. Un exemple és l’actual plaça del Referèndum de Girona, que fins al 21 d’abril era ‘la plaça de la Constitució’. És davant el Col·legi Verd, un dels centres electorals assaltats per la policia espanyola. El canvi va ser proposat per algunes iniciatives populars i va tirar endavant gràcies els vots favorables del PDECat, ERC i la CUP. ‘No hi ha noms neutrals, el fet de tenir-ne un o un altre és una presa de posició’, diu l’historiador Pep Cruanyes. ‘Darrere aquests canvis hi ha una intencionalitat política: la constitució, que havia de garantir els nostres drets, ha servit com a excusa per a exercir la violència i impedir una votació. Substituir un nom per l’altre té una significació’, analitza. Però aquesta plaça de Girona és només un exemple, i trobem casos semblants a Alcover, Vila-seca, les Planes d’Hostoles, les Preses, Sant Feliu de Pallerols, la Vall d’en Bas, Arbúcies, Fontcoberta, Cadaqués, Cornellà del Terri, Banyoles, Santa Cristina d’Aro, Pals, Jorba, Riudecanyes, Vilanova i la Geltrú, Sitges, Fonollosa, el Palau d’Anglesola, Tàrrega, Cervera, Balaguer, les Borges Blanques, Móra la Nova, Sant Carles de la Ràpita, Roquetes, Mollerussa o Ripoll. Aquesta llista ha de créixer més, perquè és previst que les setmanes o mesos vinents siguin aprovats més canvis com aquests. ‘És normal de voler deixar constància del Primer d’Octubre, perquè la gent considera que és un fet destacat en la història del país’, diu l’historiador. I afegeix: ‘Va ser un dia en què la ciutadania es va mobilitzar i en què hi va haver una repressió forta. Si es posa el nom a una plaça, es fa evident aquesta reivindicació.’ L’espai públic no és neutral El nom de l’espai públic no és mai neutral; pot respondre a motius populars o ser fruit d’una decisió política marcada pel poder o bé pels ciutadans, sovint per a commemorar un esdeveniment o un personatge històric. Així i tot, també és possible que l’institucional no coincideixi amb el més estès entre la gent. La disputa pels noms de l’espai públic és palesa si ens fixem en els canvis al llarg de la història. Durant el franquisme, el fet d’anomenar un carrer o una plaça pel nom que no era l’oficial ja era tota una oposició, tota una protesta. Un bon exemple de la manera com juga el poder a l’hora de provar de crear un relat mitjançant el nomenclàtor és la plaça entre la Diagonal i el Passeig de Gràcia de Barcelona. Durant la Segona República espanyola es deia ‘Pi i Maragall’, durant el franquisme va convertir-se en la plaça ‘de la Victòria’; després del cop d’estat fallit del 1981, l’ajuntament va anomenar-la ‘Joan Carles I’. Finalment, va rebre el nom de ‘el Circ d’Oros’, com popularment havia estat coneguda sempre. ‘Cap d’aquests canvis no és banal, és una manera de l’ajuntament de prendre partit’, opina Cruanyes. De la mateixa manera, el nomenclàtor de l’Eixample va ser instaurats durant la Renaixença per a reivindicar la història de Catalunya. ‘Era una manera de dir: “tinguem memòria d’aquests fets que són importants per a la nostra història”‘, diu Cruanyes. Per tant, no és neutral tampoc que encara hi hagi espais públics amb la nomenclatura franquista.

Summary: Els carrers i les places que canvien de nom per reivindicar el referèndum


Un grup de diputats, càrrecs públics i militants de Compromís han impulsat el manifest ‘Amb tu, #Més Compromís’, que reclama un congrés constituent de la coalició (integrada pel Bloc Nacionalista; Iniciativa, Verds-Equo i independents Gent de Compromís) per a la confluència interna en una sola organització unitària que garanteixi la participació directa de les bases i la ciutadania en primàries i en referèndums oberts. El manifest ix després del descontent de sectors de la coalició amb el pacte amb Podem per a les eleccions espanyoles del 20 de desembre, especialment a les bases del Bloc i Gent de Compromís, contràries a l’aliança electoral. El pacte ha fet que plegués de l’executiva de Compromís un dels diputats a les Corts Valencianes, Jordi Juan. El manifest ‘Amb tu, #Més Compromís’ ha estat presentant a les xarxes socials per l’eurodiputat de Compromís, Jordi Sebastià, que ha dit: ‘Aquests dies han estat molt agitats i la nostra organització ha posat en evidència les seues febleses i les seues mancances’. I ha afegit: ‘No fem bé les coses perquè les persones, que som Compromís, no podem decidir directament coses importants, com la manera de concórrer a les eleccions generals.’ Sebastià ha presentat el manifest que pretén ‘construir un Compromís més fort, més unit, més plural i més democràtic’, en què ‘les bases de la coalició, les persones, siguen les protagonistes del rumb present i futur d’aquest potent instrument polític que tenim les valencianes i valencians’. ‘Amb tu, #Més Compromís’ té més de 200 adhesions, entre els quals les de tres diputats a les Corts Valencianes, la tinent batlle de l’Ajuntament de València, el batlle de Sagunt, un diputat de Compromís a la Diputació de València i el músic i portaveu de Compromís per Torrent, Pau Alabajos, entre més. El text remarca els bons resultats electorals (452.654 vots autonòmics i 381.533 municipals) i assenyala que Compromís ‘ha deixat de ser un moviment exclusiu de les cúpules d’uns determinats partits o de la coalició, per a passar a ser el moviment i la il·lusió de milers de valencianes i valencians’. ‘Ara és l’hora de caminar cap un Compromís confluent, on ningú es torne a trobar desil·lusionat i apartat com ha passat durant les darreres setmanes a causa de l’elaboració de la nostra coalició electoral per al 20-D’, reclama el text, que remarca la necessitat d’un congrés constituent per a fer que Compromís tingui ‘una participació activa de la ciutadania, amb primàries reals i obertes a tota la ciutadania a totes les eleccions a les quals ens presentem, amb referèndums per decidir, sense excepcions, sense excuses’. Així mateix, el manifest mostra el descontentament amb la configuració de la coalició electoral per al 20-D i insisteix a dir que a Compromís ‘la paraula i el diàleg’ han de ser el camí, ‘on ningú impose a ningú res. On les minories tinguen presència i representació i on la majoria siga respectada. Sense xantatges. Un Compromís on l’última paraula siga de cadascuna dels i de les militants’.

Summary: Diputats i càrrecs públics de Compromís reclamen un congrés constituent


L’oposició ha reprovat la gestió del govern d’Ada Colau en civisme i seguretat en una comissió extraordinària convocada després que un turista resultés ferit en una baralla amb un manter. Tots els grups, menys la CUP, que s’ha desmarcat de la comissió i l’ha titllat d”acte de precampanya’, han exigit la dimissió de la batllessa com a responsable de Seguretat. Durant la sessió, les formacions opositores han recordat que aquesta és la tercera vegada que han de reprovar el govern municipal en dos anys i han retret la ‘incapacitat’ de l’executiu municipal de donar resposta a la cronificació del top manta, la proliferació dels narcopisos, i l’incivisme al conjunt de la ciutat i, especialment, a la Barceloneta. En defensa del govern, la batllessa accidental, Laia Oritz, ha demanat ‘honestedat’ i ‘compromís’ a l’oposició a qui ha acusat de generar alarmisme i de ‘fer una aliança contra Barcelona“. El govern ha defensat que ‘Barcelona és una bona ciutat per viure i per treballar’ i ha allargat la mà a l’oposició a fer propostes per tirar endavant un pla de mesures per minimitzar l’incivisme a la ciutat. Davant les dures crítiques dels grups, Ortiz ha acusat els grups que havien passat anteriorment per l’ajuntament d’haver facilitat el turisme de masses i ha demanat als regidors opositors que ‘no atiïn els monstres’ simplificant problemes ‘complexos’ i ‘vinculats a fluxos migratoris’ com la venda ambulant. El PP ha presentat una esmena al text votat perquè aquest representa ‘una protesta de mínims’ que ‘indulta’ l’acció del govern, de qui depenen els 3.000 Mossos d’Esquadra que patrullen pels carrers de la capital, ha dit el president del grup Alberto Fernández Díaz. El cap de files dels populars ha lamentat que PSC i Cs no exigissin la reprovació al departament d’Interior per tal d’evitar el veto dels membres del govern, PDECat i ERC i han demanat la destitució d’Albert Arias, director del Pla Estratègic de Turisme de Barcelona pels seus comentaris ‘burletes’ a les xarxes socials després de l’agressió.

Summary: L’oposició reprova la gestió del govern d’Ada Colau en civisme i seguretat


El candidat de Barcelona és Capital, Jordi Graupera, ha reconegut que tenien poques possibilitats d’aconseguir representació a l’Ajuntament de Barcelona. ‘No posem excuses’, ha dit en una entrevista a Catalunya Ràdio. ‘Sabíem d’entrada que la visibilitat era difícil’, però diu que l’han aconseguit, ‘dins les nostres possibilitats’. Graupera ha explicat que a partir d’ara havien de ‘reflexionar’ sobre quina relació política havien de tenir amb el país i ‘prendre decisions’. En aquest sentit, ha assegurat que el moviment Primàries continuava tenint sentit a Catalunya, ‘sobretot ara que la cosa anirà pitjor’, opina, i ‘hem de valorar fer el salt al parlament’, ha afegit. Graupera ha lamentat que els partits independentistes no s’hagin sumat al seu projecte i diu que la gent ha votat ‘pau indolora’. Graupera considera que si els partits s’haguessin afegit a les Primàries des del començament, ara es parlaria d’una majoria a Catalunya de partits independentistes. Però això no ha estat possible ‘perquè uns volen la unitat de la submissió i uns altres el pluralisme del partidisme’, opina. El candidat de Primàries considera que els partits que se n’han sortit a les eleccions del 26-M ‘volen tancar el cicle de l’1 d’octubre amb una reculada’. Però ha afegit que ara Primàries tenien el deure d’estar a l’altura de les expectatives i de representar els gairebé 30.000 votants que han tingut, ‘encara que sigui fora de les institucions’, ha conclòs.

Summary: Graupera: ‘Hem de valorar fer el salt al parlament’