Més de 80.000 milions de diners públics balafiats en vint anys. Després d’haver llegit el treball que ha coordinat Joan Romero, catedràtic de Geografia Humana de la Universitat de València, l’enunciat s’omple d’exemples, d’informes, de dades, de comparacions, i la indignació creix. Però és difícil de treure’s aquests 80.000 milions del cap. El resultat de tres anys de feina de l’equip de geògrafs que ha dirigit Romero s’acaba d’editar amb el títol de Geografía del despilfarro en España (Publicacions de la Universitat de València) i es presenta com una primera aproximació a la dimensió del balafiament de recursos públics en infrastructures a l’estat espanyol des de 1995 fins ara. Hi desfilen sobrecostos, projectes i inversions fallits, infrastructures innecessàries o infrautilitzades, i s’hi denuncia que aquest balafiament explicita, de fet, els ‘dèficits del marc institucional i de governança territorial’ de l’estat espanyol. Joan Romero parla pausadament i amb contundència. No cal fer-li la primera pregunta perquè comenci l’explicació. —Estic realment sorprès de pensar que han passat dècades sense que haguérem reparat en aquesta qüestió. Hem parlat molt de corrupció, però no de balafiament de recursos públics. —I com és que hi pareu l’atenció? —Perquè ja hi havia evidències. Així que, fa cosa de tres anys, vaig convocar un grup ampli de col·legues de diferents universitats amb la idea de fer un pentinat general de tot el territori. Al començament era una intuïció. I després les hipòtesis de treball s’han confirmat. —Quina era la intuïció? —Es posa molt el focus en la corrupció, i s’ha de fer, i és important. Però tenia la intuïció que hi havia una part important que no s’analitzava, la que remetia a un dèficit de governança territorial, i de qualitat institucional, que tenia a veure amb l’ús inadequat de recursos públics en camps molt concrets. I ho vam analitzar: línies d’alta velocitat, autovies, depuradores, dessaladores, contenidors de gas (Castor, evidentment)… És a dir, qüestions que són competència dels ministeris inversors. En segon lloc, inversions impulsades des de les comunitats autònomes i, en tercer lloc, des dels governs locals. En aquests darrers, hi incorporàrem grans contenidors culturals i projectes, diguem-ne, singulars. Sempre en projectes per sobre dels deu milions d’euros. Jo intuïa que era una qüestió més estructural, més sistèmica. Aquí tinc una discussió llarga amb alguns col·legues que diuen que, a Espanya, la corrupció no és sistèmica. —I no ho és? —És evident que per anar al metge no has de pagar vint euros perquè et respecten la cua, per exemple. Això seria corrupció sistèmica. Hi estic d’acord. Però si aïllem la part d’inversions en obra pública, continue pensant que hi ha un problema sistèmic. Bé, la primera sorpresa ha estat molt interessant: els mitjans posaven l’atenció en Madrid i València com a epicentres de grans focus de corrupció. Però hem vist que el mal ús de recursos públics és generalitzat, estructural. —Quan parleu de balafiament, a què us referiu? —Cal fer una distinció important entre balafiament i corrupció. Diguem que tota corrupció és balafiament, però tot balafiament no és corrupció. El balafiament té quatre dimensions: una, en forma de corrupció, evident; dues, en forma de sobrecostos; tres, en forma d’obres inútils, infrautilitzades o tancades; i quatre, en forma de mala priorització d’inversions. Els mitjans posaven l'atenció en Madrid i València com a epicentres de grans focus de corrupció, però hem vist que el mal ús de recursos públics és generalitzat, estructural —Fins i tot parleu d’infraestructures creades per a les constructores. —Naturalment. Per què s’ha de fer una cosa absolutament inútil? Perquè, moltes vegades el negoci està en el procés de construcció. I hi hem d’afegir una qüestió: a Espanya, el balafiament no és delicte. És a dir, es pot fer una obra pública absolutament inútil i perfectament legal. Si es fa un traçat d’alta velocitat o una radial a Madrid o la Ciutat de la Justícia de no sé on, la Ciutat del Medi Ambient a Sòria o la Ciutat de la Llum a Alacant, pot ser que fins i tot es faça bé, tot i que generalment tenen sobrecostos. Però encara que es fera correctament, diguem-ne, seria balafiament. Perquè no hi ha res de més balafiador que fer de manera eficient una cosa que és absolutament inútil. Tanmateix, els responsables públics no són acusats de res perquè emprar malament els recursos públics no és delicte. —Molts diners públics. —És clar. Hem fet algunes estimacions. Per exemple, en el període del boom, el balafiament, del qual tan sols una part és corrupció, pot haver significat vora el 20% del PIB. Atenció, eh? En la fase anterior al boom immobiliari, menys, cosa d’un 5%, i en la fase posterior, amb la recessió, cap al 3%. —Un 20% és una barbaritat. —Uns col·legues meus, Francisco Alcalá i Fernando Jiménez, acaben de publicar un llibre molt interessant sobre els costos econòmics de la mala qualitat institucional i la corrupció a Espanya, i estimen que pot haver comportat el 16% del PIB. No anem tan desencaminats. El balafiament té quatre dimensions: una, en forma de corrupció; dues, en forma de sobrecostos; tres, en forma d'obres inútils, infrautilitzades o tancades; i quatre, en forma de mala priorització d'inversions —Destaqueu fortament la generalització d’aquest balafiament, a tots els nivells de l’administració. —Una troballa d’aquest treball ha estat aquesta, precisament. Des del segon mandat d’Aznar, hi ha una mena de recomposició del nacionalisme espanyol i d’intent de recentralització política. Un dels arguments utilitzats es basava a intentar situar un relat de deslegitimació de les comunitats autònomes i dels governs locals bo i fent-los responsables del balafiament i de la corrupció. Bé, doncs aquest treball conclou que més de la meitat dels diners emprats indegudament han estat mal gastats pels grans ministeris inversors del govern estatal. Això ens remet al fet que hi ha un problema estructural. Si no en volem dir sistèmic, diguem-ne estructural. —Que ho afecta tot. —Tot el disseny institucional. Que és molt deficient en camps molt importants, i compromet molts recursos públics. Una altra conclusió del treball és que no ens hauria d’interessar tant el ‘quant’, que ja és molt, sinó el ‘per què’, és a dir, com pot ser que no hi haja hagut controls per a vetllar pel bon ús dels recursos públics. I això ens porta al terreny dels problemes de governança, entenent per governança el disseny institucional que fa que els mecanismes pels quals es prenen decisions siguen mecanismes que ens acosten al grup dels estats amb democràcies avançades o plenes. —Perquè tot això no és inevitable. —No ho és en absolut. Si mireu l’índex que cada any fa The Economist, veureu que Espanya apareix al grup dels vint estats amb democràcia plena. Nosaltres pensem que aquesta afirmació no és correcta. És un índex que es fa amb uns indicadors que no tenen en compte aquestes qüestions que hem posat sobre la taula i que remeten a un important dèficit de governança. Si ho fera, Espanya se situaria cap al lloc quaranta, justament perquè té un problema de mala governança, de mala qualitat institucional. Ja ho va apuntar Daniel Kaufman, un dels millors experts mundials que hi ha, fa poc en una visita a València, precisament. En què es concreta aquesta mala qualitat democràtica? En l’absència d’organismes de control (i que ho facen realment, i que estiguen integrats pels millors, pels més competents), en l’absència de sistemes eficients de rendició de comptes, en la politització i la colonització d’institucions fonamentals per part dels partits. —Colonització de quines institucions? —Des del Tribunal Constitucional al Tribunal de Comptes. Per exemple. I també cal tenir present la intenció de no voler desenvolupar mecanismes eficients de control. Un cas molt significatiu: que es creara l’agència espanyola d’avaluació de polítiques públiques, que tinguera una vida poc potent i que de seguida es tancara. Això indica que no hi ha mecanismes eficients d’avaluació ni ex ante ni ex post. Allò de mirar per què invertesc ací, quin retorn social té, quin impacte ambiental, si és rendible o no (i no sols econòmicament, eh?). Més coses? Hi ha una profusa i molt mala qualitat normativa. Més? Una opaca divisió entre funció pública i iniciativa privada. —Quin panorama! —Hi ha un sistema d’accés a la funció pública deficient i massa portes giratòries. I no tan sols a nivells alts de l’administració. Ho explica molt bé el meu col·lega Carlos Sebastián als seus treballs: un subdirector general d’un ministeri, per exemple, que no està subjecte al sistema de portes giratòries, plega i te’l trobes mesos després en una empresa privada als llocs decisoris. Més qüestions? Tenim un problema de control del regulador i de captura de polítiques per part dels grans grups econòmics. —Captura de polítiques? —Quan els grans grups han estat capaços de colonitzar, en benefici propi, centres de decisió, ja siga una conselleria, ja siga un ajuntament, ja siga una part d’un departament ministerial. I les regulacions bàsicament els beneficien. Això significa captura de l’estat i control del regulador. I això té una dimensió addicional molt important: com es prioritzen les polítiques públiques d’inversió. Nosaltres discutim molt seriosament la gran decisió estratègica del regne d’Espanya. —Quina? —Apostar per les línies d’alta velocitat. És una decisió que ha compromès més de 50.000 milions d’euros (atenció, eh?), que s’hagueren pogut dedicar en una altra direcció. Per exemple, per resoldre un dels grans problemes que té l’estat: la mobilitat metropolitana. Posem-ne un exemple concret: l’àrea metropolitana de València. S’hi mouen cada dia dos milions de viatges. Mires els pressupostos del 2019 i veus que, com qui ens fa un favor, el govern estatal havia de posar 350 milions per a millorar la mobilitat de l’àrea metropolitana de València (cosa que no ha passat perquè els pressupostos van decaure). En fi. I resulta que un quilòmetre d’alta velocitat (un quilòmetre!), costa de mitjana, segons explicita el Tribunal de Comptes Europeu, 25 milions. —La comparació és clara. —No hi ha proporció. Aquestes grans inversions tenen un avantatge: són molt fàcils de fer, el pressupost es consumeix ràpidament, en un sol projecte hi pots posar milers de milions d’euros, i tenen un cert retorn perquè l’obra pública està associada a una falsa modernitat i ofereix la possibilitat de tallar la cinta inaugural. És més fàcil de fer un traçat de 100 quilòmetres d’alta velocitat o quatre radials que no cinc centres de salut i seixanta centres d’ensenyament primari. Això darrer és més complicat, s’han de fer molts concursos, projectes… Però resulta que és més important. Quant hem dit que costava un quilòmetre d’alta velocitat? —Vint-i-cinc milions. —Per quant s’ha licitat l’hospital comarcal d’Ontinyent? Per trenta milions. Quant costa un centre de secundària? Set milions. Realment va ser una decisió estratègica encertada, l’aposta per l’alta velocitat? Encertada per a qui? Un traçat de línia d’alta velocitat beneficia grups molt concrets. I no s’hi conformen: s’han dedicat a formar càrtels perquè encara el benefici els siga major. —Càrtels. —És una paraula molt gran, sí. Però la Comissió del Mercat de la Competència espanyola parla de càrtels en les grans obres. L’últim informe sobre l’existència d’empreses per a repartir-se el pastís de l’electrificació de les línies d’alta velocitat és espectacular. Per a qui ho vulga llegir. Espectacular. Quan parles del càrtel de les obres públiques, del càrtel del fem… és que hi ha un problema molt important. De qualitat de la democràcia. Els gran grups econòmics han estat capaços de colonitzar, en benefici propi, centres de decisió, ja siga una conselleria, ja siga un ajuntament, ja siga una part d'un departament ministerial. Això significa captura de l'estat i control del regulador —Heu parlat del Tribunal de Comptes Europeu… —Quan Europa posa diners per a alguna cosa, després sí que en fa avaluació. I els informes sobre ports i aeroports són demolidors. I sobre l’alta velocitat, exactament igual. —Incidiu també en la mala priorització. —Els qui prenen les decisions ho ponderen tot? Per exemple, un informe del Tribunal de Comptes espanyol sobre com s’han malgastat diners (milers de milions) en soterraments de vies per a travessar ciutats acaba dient que, com que hi ha projectes pendents (el de València, per exemple: 800 milions) i com que hi pot haver unes altres opcions millors en tots els sentits, potser val la pena d’estudiar-les. Lliges això i dius, bé. Però què et trobes dies després als mitjans de comunicació? Que la decisió està presa, que faran el gran túnel dels 800 milions! Per cert, que segur que no en seran 800: sempre hi ha sobrecost. És un element consubstancial i que crida molt l’atenció: està molt molt per sobre de la mitjana d’Europa. —El cas de la línia 9 del metro de Barcelona… —És espectacular. Espectacular. Mala gestió i, bàsicament, sobrecostos. I les ‘cases de’? De la justícia, del circ, del medi ambient… ‘Ciutat de’! Per l’amor de déu! Ni jo no les coneixia! —I no passa res, si s’adjudica per cinquanta i en costa cent? —Res. No hi ha cap responsabilitat. Ara per primera vegada la Comissió del Mercat de la Competència ha sancionat aquell càrtel d’empreses. És una sanció milionària, aparentment. Cosa de 90 milions. A una empresa molt gran que no citaré, la sanció li comporta 5,7 milions: és la seua facturació d’una setmana. Cal transparència, sí, i cal també la incorporació de mecanismes sancionadors dissuasius. Per això diem que tenim un problema estructural de baixa qualitat democràtica. —Aquesta voluntat i pràctica extractiva forma part de l’estat espanyol? —Jo no diria tant. I l’estat té mecanismes per a dotar-se dels elements per a corregir-ho: transparència, rendició de comptes, qualitat normativa, accés a la funció pública, separació entre funció pública i mercat… No és difícil. És qüestió sols de voluntat política. Portugal ho ha fet. Xile ho ha fet. Es pot fer. I milloraria molt la nostra qualitat de vida. I no costa diners: és un problema normatiu, de regulació: de lleis i de reglaments. Tant al parlament espanyol com als autonòmics. I caldria posar-s’hi a treballar seriosament. Crida l’atenció que, essent tan importants, aquestes qüestions no isquen en campanya electoral. —Hi ha unes empreses que guanyen molts diners, amb aquest sistema, amb aquest ‘capitalisme d’amiguets‘ que denuncieu. Per què haurien de permetre que això variés? —Perquè els sistemes democràtics són això. I perquè l’interès general preval sobre l’interès particular. És això que diferencia un estat democràtic, social i de dret de baixa qualitat d’una democràcia plena. Pose un altre exemple claríssim de mala priorització? No hi ha res més balafiador que fer de manera eficient el que és absolutament inútil —Si us plau. —Mireu si ara es gasten malament els diners que fins i tot posant-nos en la lògica inversora, a parer nostre equivocada, d’apostar per les línies d’alta velocitat, tampoc no es fa de manera coherent. Aquí entre el quart element de balafiament: la mala priorització. Ha costat molts diners i perjudica l’economia. Perquè si porte ací un col·lega i li mostre el mapa de l’alta velocitat, i al costat li pose els indicadors socials, econòmics, de població… No hi entendrà res: el traçat de l’alta velocitat no guarda proporció amb la realitat social i econòmica. Perquè la línia més dinàmica i més rendible és l’única que està per fer. La del corredor mediterrani. —Entren en joc les prioritats polítiques. —Que es diga que costa diners perquè redueix capacitats, perquè el sistema productiu se’n ressent. I ja sé que hi ha motivacions geopolítiques. De fet, Aznar ho explica a les seues memòries: diu que el corredor mediterrani és un eix que no s’ha de potenciar, que s’ha de potenciar l’eix Madrid-València. Això és balafiament. Perquè és una mala programació de la inversió pública. En fi. Que passe això també indica mala qualitat institucional. —Això té moltíssimes implicacions. Perquè, a més a més, configura una estructura econòmica i no una altra. Impedeix, de fet, de desenvolupar-ne una altra. —Sí. Per exemple: s’han gastat 50.000 milions en línies d’alta velocitat i, en el mateix període, 6.000 milions en línies convencionals de mitja distància. Com haguera canviat la vida quotidiana de milions de persones si s’haguera fet una inversió a l’inrevés? Un altre exemple, que té relació directa amb això que dieu de l’economia: si volem encarar el futur d’una altra manera, el nostre model productiu ha de canviar, no podem apostar-ho tot a construcció i a restauració, oi? Ací comença el Word. —Què voleu dir, el Word? —Som campions a incorporar el llenguatge políticament correcte: desenvolupament sostenible, canvi de model productiu… El món de la política, i també dels mitjans, treballa en Word, i el món econòmic treballa en Excel. El Word és molt sofert. Però si ho passes a Excel… En el pressupost del 2019, la Generalitat Valenciana ha incorporat 45 milions d’euros, bo i recuperant la xifra anterior a la crisi, en suport a la xarxa d’instituts tecnològics, que és l’embrió, la base per a construir un model productiu completament diferent de l’actual. I és una xifra important, 45 milions. Com estaríem si hi haguérem invertit 450 cada any? En suport a la innovació, a tot allò que diem en Word i que no passem a Excel. Però no. Quaranta-cinc. És a dir, menys de dos quilòmetres d’alta velocitat. —Penseu que aquest treball tindrà conseqüències? —És una primera aproximació. Volem que altres grups d’investigació puguen començar a treballar amb més detall, bé siga a escala local, bé siga a escala d’un ministeri. On, per cert, continua essent tasca molt complicada obtenir informació fidel i detallada de grans inversions. En fi, però nosaltres tenim l’obligació d’obrir debats d’aquesta mena. I vosaltres teniu l’obligació de publicitar-ho. Sé que sempre és més atractiu un escàndol de corrupció, però és tasca fonamental dels mitjans parlar també dels corrents de fons, no tan sols de l’escuma que fan les onades.

Summary: Joan Romero: ‘Espanya té un problema de mala qualitat institucional’


Jenn Díaz va sacsejar el parlament amb un discurs on relatava els testimonis de diverses dones que han estat víctimes de la violència masclista. Visiblement afectada, i entre llàgrimes, va cloure la seva intervenció amb aquestes paraules: ‘Hola, em dic Jenn Díaz i fa deu anys vaig patir violència masclista, física i psicològica. Però no ho explico com a víctima sinó com a supervivent.’ Bona part dels diputats es van aixecar dels seus escons per aplaudir la valentia de la diputada. Tanmateix, del grup de Ciutadans, la majoria de representants van romandre asseguts sense aplaudir. Només Noemí de la Calle, David Mejía, Jean Castel o María Francisca Valle són dels pocs que varen aplaudir. L’actuació de Ciutadans va generar molta indignació dins de l’hemicicle, només cal veure la cara de Nàtalia Sànchez, diputada de la CUP, en plena ovació. De fet, a Twitter encara va ser més severa i va titllar els diputats d’escòria. Avui he vist al Parlament una escena massa dolorosa com per deixar-la passar. Després de la intervenció de @JnnDiaz com a supervivent de violència masclista hem arrencat un càlid aplaudiment, tot el plenari menys els diputats de @CiudadanosCs Sou escoria. — natàlia sànchez dipp (@Nataliadipp) February 7, 2019 De totes maneres, el gest més grotesc es va produir després del ple i el va protagonitzar la cap de l’oposició, Inés Arrimadas.’Fa ràbia i por que un cop acabat el ple, Inés Arrimadas s’hagi presentat amb una fotògrafa per fer-li una abraçada . Ho ha vist tothom’, va piular Ruben Wagensberg, diputat d’ERC. Posa els péls de punta que Cs hagi estat incapaç de mostrar escalf davant la valentia d'una companya amb tot un parlament dret i emocionat.Però fa ràbia i por que un cop acabat el ple @InesArrimadas s'hagi presentat amb una fotògrafa per fer-li una abraçada. Ho ha vist tothom. pic.twitter.com/AaOEvomg1E — Ruben Wagensberg (@wagensberg) February 7, 2019 Gairebé dues hores més tard de la intervenció emocionada de Jenn Díaz, i quan la xarxa ja anava plena del silenci escandalós de Ciutadans, el diputat Nacho Martín Banco va aprofitar la seva intervenció en el debat d’una moció de la CUP sobre el diàleg amb el govern espanyol per a expressar el suport a la diputada d’ERC. Fou la primera veu de Ciutadans que ho va fer públicament. En declaracions a RAC-1, Díaz va lamentar el paper dels diputats de Ciutadans. ‘Em sap molt de greu per ells. Jo, aquesta nit, dormiré molt tranquil·la, perquè m’he tret un pes de sobre. No crec que tothom estigui content amb la reacció que ha tingut’, va declarar. A més, va denunciar que la violència masclista no és qüestió d’ideologies ni partits i que, per tant, no té justificació actuar ‘amb la lògica dels blocs’.  La diputada Lorena Roldán ha intentat justificar avui la reacció del grup de Ciutadans. En el seu cas en particular ha dit que no s’esperava una confessió ‘d’una valentia extraordinària’ i per això ha explicat que no va saber com reaccionar. En declaracions a ‘Ser Catalunya’, Roldán ha afirmat que a banda d’Arrimadas, ella mateixa i Carrizosa es van anar a parlar amb Díaz per donar-li suport.

Summary: Les interioritats de l’escandalós silenci de Ciutadans amb Jenn Díaz


La magistrada del jutjat d’Instrucció número 3 d’Osca ha denegat a l’exconseller de Cultura, Santi Vila, el mes de pròrroga que havia demanat per aconseguir la fiança de 216.000 euros pel cas de desobediència per no haver lliurat a l’Aragó les 44 obres d’art de Sixena del Museu de Lleida. Vila va demanar al gener els diners a la Caixa de Solidaritat però l’entitat ho va declinar i per això volia més temps per pagar. Ara té tres dies per presentar un recurs de reforma i si no abona la quantitat fixada, segons l’advocat Jorge Español, es podria procedir a l’embargament dels seus béns. En la mateixa causa, l’exconseller Lluís Puig sí que va abonar al desembre els 88.000 euros, uns diners que segons Español, van sortir de la Caixa de Solidaritat. Vila va presentar un escrit el 30 de gener per demanar un mes més, davant la ‘impossibilitat econòmica’ per fer front de manera ‘immediata’ a tot l’import reclamat. En el text, l’exconseller assegurava que estava fent “tràmits i gestions” per aconseguir els recursos o el finançament necessari per consignar “com més aviat millor” l’import de la fiança acordada. Els fets pels quals el jutge d’Osca va acordar l’obertura de judici oral contra Santi Vila i Lluís Puig tenen el seu origen en la sentència del jutjat de primera instància 1 d’Osca del 8 d’abril de 2015 en què anul·lava les compravendes de les obres fetes per la Generalitat entre el 1983 i el 1992 i pel Museu Nacional d’Art de Catalunya (MNAC) el 1994. La mateixa sentència recollia que les peces eren propietat de l’Ordre Santjoanista del Monestir de Sixena. L’11 de juny de 2015, el mateix jutjat ordenava l’execució provisional de la sentència i requeria el trasllat ‘immediat’ de les 44 obres. La Generalitat, però, va recórrer totes les decisions judicials i va declarar la unitat de la col·lecció, quan Vila era conseller de Cultura. És per això que l’acusació particular, a més de per desobediència, acusa Vila d’usurpació d’atribucions judicials. La ‘desobediència’ de Vila va ser ‘intensa i agreujada’, ja que no només va ser ‘passiva’, deixant ‘d’atendre i complir els mandats judicials’, sinó que va ser ‘preponderantment activa’ i va intentar ‘obstaculitzar i posar traves’ al compliment de la sentència, segons està recollit en l’escrit de l’acusació particular.

Summary: Santi Vila: tres dies per a evitar l’embargament de béns


Facebook tampoc no anirà al Mobile World Congress (MWC). L’empresa californiana capdavantera en el sector de les xarxes socials ha seguit les passes d’altres companyies tecnològiques i ha decidit de no assistir-hi per no exposar-se al coronavirus. ‘Com a mesura de precaució, els treballadors de Facebook no assistiran al Mobile World Congress d’enguany causa de l’evolució dels riscs de salut pública relacionats amb el coronavirus’, ha dit un portaveu de l’empresa. La companyia fundada per Mark Zuckerberg ha explicat que continuaria col·laborant amb GSMA, l’associació que engloba la indústria mòbil i que s’encarrega d’organitzar el MWC, i amb els seus socis i els agraeix ‘tots els esforços’. Les primeres companyies d’anunciar que no vindrien a Barcelona van ser la sud-coreana LG, la finlandesa Ericsson i les nord-americanes Amazon i Nvidia. Ahir s’hi van afegir les xineses Umidigi i Ulefone, les japoneses Sony i NTT DoCoMo i l’alemanya Gigaset. Avui, les anul·lacions han continuat amb Intel, la xinesa Vivo i les nord-americanes Amdocs, CoomScope, Panorama Software, Cisco, Facebook i McAfee. Fins ara, tant l’organització com el govern han mantingut que el MWC es faria del 24 al 27 de febrer, com era previst. Divendres, el consell general de GSMA es reunirà per decidir si el manté o no. Què pot passar amb el Mobile World Congress? Xiaomi i Samsung confirmen la seva assistència En canvi, altres companyies han confirmat la seva participació al Mobile. Entre aquestes, Xiaomi, que ha dit que hi assistiria tot i que havia reforçat les mesures de prevenció. Fonts de Samsung també han explicat a l’ACN que no hi havia canvis en els plans de la companyia d’assistir a l’esdeveniment barceloní. Orange també ha confirmat a l’ACN que mantenia la intenció d’anar-hi, com també ho ha dit SEAT, que té previst de presentar-hi la seva e-scooter. De la seva banda, Telefónica ha evitat de comentar la situació.

Summary: Facebook anuncia que tampoc no anirà al Mobile World Congress


La policia espanyola ha detingut dos joves acusats d’atemptat contra agents de l’autoritat, lesions i desordres públics en els aldarulls de la vaga general del 18 d’octubre a Barcelona, prop de la prefectura de la policia espanyola a la Via Laietana. El primer a Terrassa i l’altre al Maresme. El CDR de Terrassa ha emès un comunicat en què denuncia que la policia espanyola va detenir l’Èric, un jove terrassenc, ahir a la nit a casa seva en comptes d’anar-hi de dia o de citar-lo, ‘perquè ningú ho veiés’. Ara és a la comissaria de la Verneda i, segons el CDR, encara no ha pogut veure la seva advocada, mentre és a l’espera de passar a disposició judicial. S’ha convocat una concentració a la comissaria de la Verneda i a les set de la tarda n’hi ha prevista una altra a la plaça de l’Ajuntament de Terrassa. D’altra banda, dimarts els Mossos d’Esquadra van detenir un home a Nou Barris acusat d’agredir un agent també el 18 d’octubre.

Summary: La policia comença a fer detencions en domicilis de manifestants independentistes


El candidat del PP a l’ajuntament de Barcelona, Josep Bou, va formalitzar la sol·licitud d’inscripció a la formació d’extrema dreta Fuerza Nueva el 1978, segons consta en la documentació que custodiava el periodista Xavier Vinader i que avui ha publicat el periodista Jordi Borràs a Tot Barcelona. Aquests documents demostren que Bou va estar vinculat al partit ultra de Blas Piñar; es tracta d’una butlleta d’inscripció a la formació, en nom de José Bou Vila, nascut a Vic, forner de professió i amb coneixements d’escalada, paracaigudisme i alta muntanya. Efectivament Bou és forner i es vanta sovint de les seves habilitats com a escalador, reptant els altres candidats a Barcelona a escalar el Cavall Bernat de Montserrat. Entre les dades que es poden llegir a la documentació hi ha el nom i cognoms, l’adreça, la data i el lloc de naixement, el telèfon, la professió i la quantitat abonada en concepte de quota d’afiliat, que és de 100 pessetes. També s’hi pot veure una fotografia tipus carnet de Bou quan era jove. Segons el mateix diari, Bou va avalar l’entrada a la formació de Blas Piñar de dues persones la tardor de 1978, pocs mesos abans del referèndum de la constitució espanyola, sobre el qual Fuerza Nueva demanava de votar-hi en contra. Bou sempre havia negat que entrés a formar part de Fuerza Nueva, però aquesta nova documentació és concloent. Tanmateix, el candidat del PP ha dit en una entrevista avui a Catalunya Ràdio que la foto que apareix en aquests documents sí que és d’ell, però que es tracta d’un muntatge. 🔊 Les entrevistes del #26M. Josep Bou , candidat del PP a l'alcaldia de Barcelona, nega que hagi militat a Fuerza Nueva #26MCatRàdio https://t.co/ufvOurkMUu pic.twitter.com/F1CblPGyrj — Catalunya Ràdio (@CatalunyaRadio) May 17, 2019 .@josebouvila diu en directe al @maticatradio que la documentació que es troba a l'arxiu Vinader i que acredita la seva militància a Fuerza Nueva és 'un muntatge xusco'. Aquí teniu la nova documentació aportada pel @TotBcn on apareix el DNI, fotografia i signatura de Bou. pic.twitter.com/7cozFIJu0I — Jordi Borràs (@jordiborras) May 17, 2019

Summary: Apareix la butlleta d’afiliació del candidat del PP Josep Bou al partit ultra Fuerza Nueva


Almenys dues persones han mort a causa dels disturbis d’aquest dimecres a Kènia. El líder opositor, Raila Odinga, havia denunciat que els resultats oficials de les eleccions presidencials –fetes dimarts passat– es van manipular per garantir la victòria de l’actual mandatari, Uhuru Kenyatta. A Mathare, un barri de Nairobi amb domini opositor, desenes de persones han sortit als carrers per protestar contra el suposat frau electoral. Els manifestants, alguns armats amb pals, han aixecat barricades incendiades i la policia ha respost amb gasos lacrimògens i foc real. Segons l’agència de notícies Reuters, una de les bales ha tocat un manifestant, que ha mort en l’acte. D’altra banda, al comtat de Kisii, al sud de Kènia, un altre home ha mort pels trets d’un agent de policia prop d’un centre de votació. ‘El nostre col·lega ha mort a plena llum del dia sense cap motiu’, ha dit Evans Okemwa, testimoni dels fets, en declaracions al diari local Daily Nation. Segons la seva versió, l’agent el va disparar per l’esquena i immediatament va ser detingut pels seus companys del cos de seguretat. El cap de policia, Abdi Hassan, a càrrec d’aquest centre de votació, ha confirmat que està sota custòdia. ‘Investiguem les circumstàncies que van portar la mort d’aquest home’, ha indicat. A Kisumu, una ciutat portuària de l’oest de Kènia, s’han repetit els disturbis. ‘Si no hi ha Raila, no hi ha pau’, han cridat els seguidors d’Odinga, que també han aixecat barricades incendiades i han llançat pedres contra els agents. La policia, per la seva banda, ha fet servir gasos lacrimògens i foc real per dispersar-los. Es tem una onada de violència com la que hi va haver després de les eleccions presidencials del 2007, quan Odinga va perdre davant el dirigent d’aleshores, Mwai Kibak. En només dos mesos, més de mil persones van morir i 600.000 van haver d’abandonar casa seva. Frau electoral Odinga ha denunciat que el sistema informàtic de la comissió electoral va patir un ciberatac que va permetre de manipular les eleccions presidencials. ‘Algunes persones han fet un intent audaç d’anul·lar el poder dels kenians per a triar els seus líders’, ha dit en una compareixença de premsa. El candidat opositor ha explicat que l’atac electoral va començar quan van matar Chris Msando, un treballador del departament informàtic de la comissió electoral que va ser assassinat tot just una setmana abans dels comicis presidencials. D’acord amb el líder opositor, l’objectiu d’aquest crim era fer-se amb les seves claus d’accés. En un pas més, Odinga ha exigit el cessament de Kenyatta. Ja ho va fer en les eleccions anteriors, del 2013, per un presumpte frau electoral, si bé finalment la justícia keniana va desestimar la denúncia i va ratificar la victòria del llavors candidat oficialista. Segons l’últim butlletí de la comissió electoral, amb el 85% de l’escrutini completat, Kenyatta continua al capdavant, amb un 54,8% dels vots, enfront del 44,3% que s’atorga a Odinga. En canvi, les dades difoses pel dissident kenià a Twitter li concedeixen un milió de vots més que no pas al president. Per la seva banda, la Comissió de Drets Humans de Kènia, una ONG local, ha donat suport a la denúncia d’Odinga i assegura que ha trobat algunes discrepàncies entre els resultats provisionals i els papers signats als centres de votació pels representants dels partits polítics. La Comissió ha citat cinc casos, entre els quals un centre de votació al comtat de Nandi (oest) on, d’acord amb les autoritats electorals, es van rebutjar 439 vots i, d’acord amb aquests papers, només hi va haver quatre vots rebutjats. La comissió electoral ha dit que investigaria el presumpte ciberatac. ‘Hem de veure la metodologia per verificar les denúncies sobre un atac informàtic’, ha dit el cap de la institució keniana, Wafula Chebutaki.

Summary: Els disturbis a Kènia per les denúncies de frau electoral deixen almenys dos morts


Antón Losada (Xove, Galícia, 1966) és un periodista, advocat, escriptor i politòleg gallec. És una veu habitual als mitjans de comunicació espanyols, i també en alguns de catalans, on analitza la política espanyola. Expert en la figura de l’ex-president espanyol Mariano Rajoy, Losada reconeix que l’ha sorprès la seva decisió d’abandonar la política i creu que Alberto Núñez Feijóo li succeirà al capdavant del PP. Parlem del nou escenari, amb la presidència de Pedro Sánchez, de la influència de José María Aznar, del relleu de Rajoy al PP, de la situació d’Albert Rivera i Ciutadans i del conflicte entre Catalunya i Espanya. Losada proposa que la constitució espanyola es reformi i que reconegui que Catalunya és una nació. —Heu escrit que amb la retirada de Rajoy heu quedat vidu. Us ha sorprès? —La veritat és que estava convençut que continuaria. La seva sortida del poder és més l’alineació d’una sèrie de variables que ell difícilment podia controlar que no pas el resultat d’errors de la seva estratègia o d’un error molt greu en l’acció de govern. Considerava que, coneixent el seu caràcter i el seu temperament, faria tant com fos per no sortir així del poder i de la vida pública després d’una trajectòria de més de quaranta anys. I un altre element: crec que si ell hagués dit al PP que volia refer-se a les urnes i resoldre aquesta situació tornant a guanyar les eleccions, estic completament convençut que el partit no hauria tingut cap més remei que acceptar-ho. Crec que van passar dues coses. Una, que ell va notar que, tot i que el partit no li hauria impedit de repetir, la majoria de la gent amb qui devia parlar va dir-li que la millor sortida era plegar. I crec que també va adonar-se que podia perdre les eleccions, que li podia sortir malament. Ha optat per anar-se’n en el moment en què pot dir allò que agrada als afeccionats al futbol com ell: ‘Em prenen als despatxos allò que no m’han pogut prendre al camp.’ És l’excusa que dóna. —La sortida de Rajoy ha provocat una guerra interna al PP? —No em sembla que hi hagi cap guerra interna. Veig els candidats movent-se i provant forces, mirant quines possibilitats tenen. Deu haver-hi moltes converses que no escoltem, reunions que no veiem… Encara no hi ha una guerra interna al Partit Popular. Hi veig tempteig, observació… però encara no han començat les hostilitats. Veurem què passa aquestes setmanes. I dubto molt que hi hagi una guerra interna. Hi ha la voluntat perquè es faci una llista única i crec que acabarà passant això. —Creieu que el candidat únic serà el president de Galícia, Alberto Núñez Feijóo? —Crec que és el més ben situat. Compleix dues o tres condicions fonamentals. La primera, guanya eleccions. El PP gallec és una màquina de guanyar eleccions. Segona, és un tall amb el passat. Ell sí que pot dir que no hi era, que no tenia posicions de responsabilitat i que no té res a veure amb la corrupció. I la tercera, fonamental al PP per a ser candidat, és un home de partit. És un home del PP, que ha fet tota la seva vida al partit. Ha estat lleial i fidel al partit. —Rajoy no influirà en la designació de Feijóo? —No. N’estic absolutament convençut, d’això. Per dues raons. Primera, perquè veu o intueix que hi ha un consens bastant clar dins el partit sobre qui ha de ser el successor, i segurament li deu semblar raonable no contradir-ho de cap manera ni manifestar-se d’una manera que li pugui originar una situació incòmoda. I segona, crec que ha triat de sortir de la política i del PP marcant la diferència amb el seu antecessor. Crec que un dels seus grans objectius ara mateix és que tothom pugui dir que Rajoy no s’assemblava gens a José María Aznar. Tinc la sensació que Rajoy té la percepció que paga errors i responsabilitats que no són del tot seves. Va tenir aquesta sensació quan va perdre les eleccions la primera vegada amb Zapatero, que l’electorat li havia clavat una puntada de peu que anava dirigida a Aznar, i no a ell. I té la mateixa sensació ara, quan la corrupció ha estat un dels detonants de la seva sortida de la Moncloa. Li poden dir que quan van passar els fets de la Gürtel era un alt càrrec del PP, però no n’era el líder. Nuñoz Feijóo, a la dreta, amb el narcotraficant Marcial Dorado. —Dèieu que Feijóo trenca amb el passat del PP, però era amic del narcotraficant Marcial Dorado. Fins a quin punt el pot perjudicar, això? —Sens dubte, el perjudicarà. No és una trobada casual, no és una fotografia casual d’un cap de setmana. Feijóo té un àlbum de fotografies que demostren que la seva relació va durar diversos anys; a més, quan Marcial Dorado va deixar de ser un contrabandista de tabac per a convertir-se clarament en un dels motors de l’entrada de droga a Galícia, un dels caps. Evidentment, això tindrà un cost polític i d’imatge, clarament és un dels grans handicaps que té. Però tinc la sensació que en el seu càlcul i experiència es veu capaç d’assumir aquest cost i que no el perjudiqui electoralment. Tenim l’experiència gallega. L’electorat tenia un coneixement ampli de l’existència de la fotografia de Feijóo amb Dorado i ell va renovar la majoria absoluta. —Eren amics quan Dorado era un dels caps del narcotràfic a Galícia? —Sí, tenien molta relació. Compartien dies d’estiu, dies de tardor i festes de Nadal. Durant dos anys o tres, pel cap baix. —I van trencar quan va sortir a la llum qui era realment Dorado? —No exactament. Encara va tardar temps a ser detingut, jutjat i condemnat. La relació de Feijóo i Dorado es va construir en uns anys en què no hi havia una percepció social gaire clara sobre el fet que els contrabandistes de tabac s’havien passat al contraban de drogues. Va haver-hi uns anys en què encara van poder jugar amb l’ambigüitat, la confusió… El contraban de tabac no suscita el mateix rebuig social que el de droga, sobretot a mitjan anys noranta. Quan la societat gallega en pren consciència, es talla la relació entre ells dos. —Parlàveu d’Aznar. La setmana passada va fer una crida a reconstruir el centre-dreta espanyol. Creieu que vol tornar? —No sé si vol tornar, però li serà molt difícil. Fa pocs dies La Sexta va publicar un baròmetre que preguntava als militants del PP si preferien Rajoy o Aznar. Sis de cada deu deien que preferien Rajoy, i només un Aznar. Crec que Aznar fa temps que va perdre el sentit de la realitat del que és el PP i la dreta espanyola. Ho va dir molt bé Alfonso Alonso, un dels candidats que va descartar-se tot sol: ha d’actualitzar-se. Aznar no té influència real en l’espai electoral del centre-dreta, és molt més virtual i mediàtica que no pas real. —Heu comentat avui mateix en una tertúlia que Pedro Sánchez té sort. —És inqüestionable. Pedro Sánchez s’enganyaria si pensés que ha arribat a la Moncloa gràcies a una gran estratègia i a la seva habilitat política. Sens dubte, hi ha hagut estratègia i ha sabut jugar les seves cartes, però hi ha hagut un element fonamental, ha tingut molta sort. L’atzar és un component de la política i de la vida, i n’ha tingut. La teoria que pot explicar millor això que ha passat a la política espanyola d’ençà de la moció de censura és la teoria del caos. Una papallona bat les ales a Califòrnia i causa un tsunami a Tòquio. Albert Rivera fa una conferència de premsa donant la legislatura per acabada i Pedro Sánchez acaba essent el president del govern espanyol. —Rivera ha quedat fora de joc? —És evident. Les primeres enquestes ens diuen que hi ha dos grans perjudicats de la moció de censura, Ciutadans i Podem. És aviat per a veure-ho, però les enquestes comencen a indicar que Ciutadans ja no beu amb tanta facilitat del PSOE i que els votants del PP han fet el camí de tornada a casa. I Podem té un problema força semblant. Hauran de reconstruir clarament el seu discurs davant un govern que ja no és del PP i davant el PSOE, que ja no és a l’oposició i que governa en minoria. —Quina viabilitat té aquest govern de Sánchez? —Hi ha una majoria parlamentària que s’ha manifestat aquesta legislatura que va aconseguir votar coses tan importants com la revocació o la revisió de la reforma laboral. I el PP havia hagut de recórrer a l’ús clarament abusiu i fraudulent del vet al poder legislatiu per a paralitzar aquestes decisions, perquè es convertissin en lleis o resolucions del congrés. Majoria, n’hi ha. Hi ha 180 vots que han donat suport a Pedro Sánchez. Se li ha de reconèixer que no ha enganyat ningú. Va dir que volia fer un govern d’inspiració socialista, tot sol, i governar abans de convocar eleccions. Crec que aquest govern té una posició difícil i extremadament complicada, però hi ha un espai d’acord i de col·laboració parlamentària que li pot servir per a aplicar decisions importants que marquin clarament una diferència amb el govern de Rajoy durant la resta de la legislatura. —Aquesta majoria no és viable sense els partits independentistes. Sánchez haurà de fer alguna cosa més que gests per obtenir el suport d’ERC i del PDECat. —Això depèn també de quina sigui l’estratègia dels partits catalans. Efectivament, el PSOE ha de decidir fins on està disposat a arribar i quanta de l’enorme pressió política i mediàtica que li caurà a sobre està disposat a suportar. Tinc la sensació que entre els partits catalans hi ha visions diferents sobre què cal fer i actituds diferents sobre fins on s’ha d’arribar en el procés de diàleg i negociació amb el PSOE. Totes les opcions són obertes. Pot no passar res, que no es mogui ningú i tot acabi en una ficció. Però tampoc no descarto que es pugui avançar i aconseguir resultats. Hem d’esperar i veure com evolucionen les posicions de tots els jugadors. Això no és tan solament un problema del govern de Sánchez. També ho és per a les relacions entre ERC i el PDECat, que sabem que és tensa, amb diferències de visió. És un problema també per al nou govern de la Generalitat i el president Torra. I també per a Carles Puigdemont, perquè la seva estratègia no inclou la cerca d’una situació més relaxada, sinó que sempre ha defensat que la manera d’aconseguir resultats és tesar la situació. Hi ha molts actors en joc i pot passar qualsevol cosa. —Quina sortida hi veieu, en el conflicte entre Espanya i Catalunya? —Només hi veig una sortida, la del compromís. Quan hi ha una minoria majoritària que vol exercir el dret de ser reconeguda com a nació, una altra part molt important de la població que no vol que l’exercici d’aquest dret impliqui la independència, sinó una revisió de la relació entre Catalunya i Espanya, i una altra part que vol que quedi clar que són i continuaran essent sempre espanyols… quan cap part no té prou força per a imposar democràticament i legítimament les seves posicions i objectius, només hi ha la sortida del compromís i la negociació. En algun moment hauran d’asseure’s a negociar una sortida política que ha de ser referendada a les urnes. Si em demnaneu quina ha de ser la solució, jo crec que un nou procés constituent que inclogui pactar una constitució en què sigui garantida l’aspiració majoritària del poble de Catalunya: el reconeixement que Catalunya és una nació. —Les majories actuals, amb el PP i Ciutadans encallats, no fan pensar en aquesta sortida. —Aquesta sortida sempre és complicada. Al cap i a la fi, vivim en un estat que, tot i que no ho ha aconseguit, s’ha construït sobre la idea d’aixafar les identitats nacionals. No oblidem que l’estat espanyol és l’intent de construcció sobre una ficció històrica: un estat nació anomenat Espanya. En tot cas, seria Castella. Espanya és més un producte de l’estat que no pas l’estat una conseqüència de la nació. Aquesta tensió no és fàcil de resoldre. Em semblava molt difícil que la democràcia arribés el 1978 i que s’aprovés la constitució amb una dreta que venia directament de l’autoritarisme. Al final la realitat s’acaba imposant i trobant el seu camí. —I si Catalunya refusés aquesta reforma constitucional? —Això em sembla molt improbable. Perquè aquesta reforma tingués viabilitat hi haurien de participar els principals partits polítics catalans i els seus representants. Seria absurd d’intentar un procés de reforma sense aquests actors. Aquesta participació raonablement es traduiria en el suport de la ciutadania a la reforma. —El reconeixement del dret d’autodeterminació és el punt bàsic de l’independentisme en una negociació. Si el PP, el PSOE i Ciutadans no l’accepten, difícilment hi haurà cap reforma. —Això és el punt de partida de qualsevol negociació. Els partits nacionalistes catalans volen el dret d’autodeterminació i els altres diuen que aquest dret no existeix. És l’arrencada del procés de negociació. Caldrà cercar espais d’entesa i compromís. No dono gaire importància al fet que ara no estiguin d’acord. Una vegada s’asseguin, es podrà començar a negociar.

Summary: Antón Losada: ‘És evident que Rivera ha quedat en fora de joc’


En una decisió poc habitual en la Rússia de Vladimir Putin, el ministeri de l’Interior ha decidit aturar la causa judicial contra el periodista Ivan Golunov, que des del mitjà Meduza ha revelat diversos casos de corrupció d’alts funcionaris russos. A més a més, segons que informa Interfax, també obrirà un expedient a l’agent de policia que va detenir-lo. L’arrest es va produir el 6 de juny quan el periodista s’havia de reunir amb una de les seves fonts. La policia el va denunciar per un delicte de narcotràfic perquè portava més de cinc grams de droga. Golunov sempre ha dit que es tractava d’un muntatge i que l’agent li havia posat la droga a sobre. El delicte de narcotràfic comportar penes de deu a vint anys de presó. Who is Russian journalist Ivan Golunov and why was he arrested? pic.twitter.com/aPwCLtxbQi — The Guardian (@guardian) June 10, 2019 Aquest cap de setmana, un tribunal va decretar-ne l’arrest domiciliari. Una petita victòria per la defensa del periodista, ja que en casos similars els acusats han acabat mesos en presó preventiva. Golunov va aparèixer davant del jutge entre llàgrimes. La seva pell mostrava diversos morats després de ser atonyinat sota custòdia policíaca. A l’exterior del tribunal si van concentrar centenars de persones per a protestar contra un nou atac contra la llibertat de premsa, però aquesta protesta no va ser l’única mostra de suport. Amnistia Internacional va qualificar de ‘molt alarmant’ la detenció i els principals diaris de Rússia van publicar una portada en suport de Golunov. ‘Jo/Nosaltres som Ivan Golunov’, era el titular. El cas de Golunov és un més de la croada de Vladimir Putin contra la premsa i els moviments crítics amb el Kremlin. Ahir mateix va quedar en llibertat Oyub Titiev, un reconegut defensor dels drets humans a Txetxènia que ha estat empresonat quatre anys. Titiev, com Golunov, també acusava la policia d’haver-li posat la droga per la qual fou condemnat.

Summary: Putin allibera Ivan Golunov, un periodista molt crític amb el Kremlin


Els grups d’ERC i PDeCAT han presentat les conclusions relatives a la comissió d’investigació de l’ús partidista del Ministeri de l’Interior sota el mandat de Jorge Fernández Díaz, i més concretament, de l’Operació Catalunya. Ambdues formacions asseguren que, després d’escoltar les compareixences, poden afirmar l’existència d’una ‘policia patriòtica’, que l’operació contra polítics independentistes va existir, es va pagar amb fons públics i que el president del govern espanyol, Mariano Rajoy, n’estava al cas. També sostenen que es van generar informacions ‘falses i difamatòries’ contra polítics -com és el cas de l’exalcalde de Barcelona, Xavier Trias- i que existia ‘la connivència’ d’alguns mitjans per publicar-les. Per tot plegat, demanen que les conclusions es remetin a la fiscalia per si considera que ha d’actuar. Les conclusions s’hauran de posar en comú entre tots els grups i el termini per consensuar un redactat acaba el 31 de juliol. La comissió d’investigació sobre “l’Operació Catalunya” va començar el 9 de març i ara s’ha donat per tancada, fet que ambdós grups han lamentat. i des de llavors han comparegut al Congrés dels Diputats l’exministre de l’Interior, Jorge Fernández Díaz; l’excap de l’Oficina Antifrau de Catalunya, Daniel de Alfonso; l’exdirector de la policia estatal, Ignacio Cosidó; i els excomissaris Eugenio Pino i José Ignacio Fuentes Gago. Alguns grups van voler portar també el president espanyol, Mariano Rajoy, el seu cap de gabinet, Jordi Moragas i l’excap del PPC i membre de la Mesa del Congrés, Alícia Sánchez Camacho, però no van obtenir el suport majoritari dels grups.

Summary: ERC i PDeCAT mantenen que l’Operació Catalunya va existir, es va pagar amb diners públics i que Rajoy n’estava al cas


Els senadors de Compromís Jordi Navarrete i Carles Mulet han enviat una carta al delegat del govern espanyol al País Valencià, Juan Carlos Moragues, en què li reclamen ‘respecte’ cap als senyals de trànsit retolades en català i que reconsideri la ‘persecució i caça cap als ajuntaments governats per Compromís’. La missiva arriba després que l’ajuntament de Bellreguard (la Safor) rebés un escrit de la delegació del govern espanyol perquè canviï els rètols dels senyals de trànsit i també apareguin en castellà. La coalició creu que és ‘una pràctica injusta i deslleial venint d’una administració més preocupada en amenaçar una llengua minoritzada que de solucionar els problemes dels veïns, acabar amb la manca d’infraestructures o garantir les inversions’. En la carta, els senadors diuen que és ‘una campanya sistematitzada de copiar i enganxar el requeriment que ja va enviar en el seu dia a la ciutat de València’. ‘Una dinàmica intolerable per generar problemes en nombrosos municipis valencians que, per voluntat dels seus plens, van aprovar reglaments de promoció del valencià fa dècades’, subratllen. Segons diuen, volen ‘obligar a canviar a tort i a dret senyals universalment reconegudes, l’únic problema de les quals és que compten amb algunes paraules en valencià per imposar el castellà’. Mulet ha destacat que ‘el problema ni tan sols havia existit en els dotze anys de govern del Partit Popular a la localitat’, pel que ha retret al delegat del govern espanyol que ‘es passi de frenada quan fa els ulls grossos davant els senyals, noms de carrers i places que incompleixen la Llei de la Memòria Històrica o persegueix llengües des de les institucions’. Des de Compromís també fan referència al cost econòmic que suposa la substitució dels senyals i a la ‘suposada urgència que suposaria pertorbar de forma innecessària la política de gestió econòmica d’aquest ajuntament de quatre mil cinc-cents veïns, veient altres partides perjudicades per aquesta imposició’. PP i Cs, en carrera per ser els més espanyolistes Per tot això, els senadors de la coalició lamenten en la seva carta ‘l’esbojarrada carrera de PP i Ciutadans per a erigir-se en els més espanyolistes i nacionalistes’. A més, recorden que ‘la mateixa constitució espanyola apel·la en l’article 3 a la riquesa de les diferents modalitats lingüístiques d’Espanya, patrimoni cultural que serà objecte d’especial respecte i protecció’. Insisteixen que, malgrat aquests preceptes, les polítiques dutes a terme per l’executiu espanyol ‘pretenen acabar de manera irracional amb aquesta riquesa cultural, sense respectar el més característic i bàsic de l’estat espanyol, i la diversitat, que queda sense la protecció necessària i sense el respecte merescut’.

Summary: Compromís exigeix al govern espanyol que aturi la ‘caça’ contra els senyals de trànsit en català


Cristina Armengol, llicenciada en Humanitats per la UPF, especialista en l’època medieval i el llibre antic, i el seu company, Pau Gutiérrez Pedemonte, pagès jove que fa agricultura ecològica al Baix Maresme, han reflexionat sobre la importància de fomentar la pagesia. Perquè ‘la gent és el lloc’, que diu una acció de l’artista visual Jordi Boldú. El testimoni d’Armengol i Gutiérrez és determinant, perquè són dues persones que viuen en la realitat pagesa, viuen de la terra!, i, per tant, en són testimonis d’excepció. Si en l’article ‘La fragilitat dels espais agraris del Baix Maresme‘ ens centràvem en la necessitat de prioritzar la preservació d’aquests espais i ens fonamentàvem en les propostes, criteris i accions desenvolupades en el ‘Catàleg de paisatge de la Regió Metropolitana de Barcelona’, els protagonistes que conreen els espais agraris centren l’interès en els pagesos, en els qui generen l’activitat agrària. Diuen que és un problema de país, que depassa l’àmbit local: ‘La mirada local ens serveix, però no ho explica tot. La pregunta principal és: volem pagesos?’ Diuen Cristina Armengol i Pau Gutiérrez: «Un element molt important per a la conservació dels espais agraris és l’existència de pagesos. Es parla molt de paisatge agrari, però què és important, el paisatge o l’activitat? Perquè hi hagi activitat, no n’hi ha prou amb la disponibilitat de finques. De fet n’hi ha moltes, d’abandonades (la Miralda mateix, afectada per un altre pla parcial), i això és perquè en l’imaginari col·lectiu és molt arrelada la idea que el valor del sòl és només crematístic i quan en demanen un preu és per plantar-hi totxos i no enciams. Per tant, l’accés a la terra és un dels esculls principals al manteniment de tot plegat. I un cop hi accedeixes, cal rendibilitzar el negoci. És pràcticament impossible pagar el que es demana per les finques, perquè s’estimen més tenir-les abandonades durant trenta anys i saber que potser d’aquí a quaranta hi plantaran cases, que no pas llogar-les a un preu realista. Fins i tot la política de subvencions (en la qual personalment no creiem) ens discrimina, perquè el programa ‘Leader de desenvolupament rural’ no té en compte cap dels territoris de la província de Barcelona (en canvi, sí que subvenciona l’obertura d’una formatgeria al Solsonès, d’un obrador a l’Alt Urgell o la instal·lació de ruscs d’abelles al Pallars). No ho dic en termes de cobrar res, sinó només que ni tan sols ens consideren com a territori rural, quan hi ha zones que haurien de ser-ho, sense que la proximitat de la ciutat hi tingui res a veure (bé tenim PEIN i parcs naturals, oi?). La mirada local no ho explica tot I aquí ja entrem en un tema de país. La mirada local ens serveix, però no ho explica tot. La pregunta principal és: volem pagesos? Tal com està el món, un pagès de Catalunya difícilment podrà competir amb algú de fora. Per tant, al marge que s’ho creguin els consumidors, com a país cal apostar molt fort per un model territorial diferent, equilibrat. Estem tips de moure’ns per Catalunya i veure pobles abandonats, pobles fantasma que fins fa una dècada encara eren ben vius. La gent se’n va: la ciutat exerceix de xuclador de tot i tothom. No parlem de nuclis especialment aïllats, que també, sinó de poblacions de Lleida que estan en venda gairebé en la seva totalitat i absolutament degradades. És a la perifèria d’aquests nuclis on les multinacionals agroalimentàries s’estan aprofitant de la situació i adquirint i acumulant grans quantitats de terra a preus de saldo: és un escàndol de proporcions i conseqüències devastadores, i se’n parla ben poc. A més, la política agrària europea no potencia gens un model equilibrat i no té en consideració les peculiaritats de cada territori: fou així com, fa uns quants anys, es recomanà i se subvencionà l’establiment de granges lleteres, amb l’excedent de llet consegüent i l’endeutament de tots els grangers que s’hi havien afegit. I igual amb la vinya (ara subvenciono per plantar, ara per arrencar) o amb els fruiters (ara donen subvencions per a arrencar presseguers, quan abans n’havien promogut la plantació). Tot plegat, anem fent tombs i emprenyant la gata. Sempre hi ha hagut canvis, és evident (a Alella teníem tarongers, després vam passar a la flor, després amb la vinya ja sabem què va passar, etc.), però havien estat marcats pel decurs dels esdeveniments (glaçades, fil·loxera…) i no pels dictats del mercat global. A més, és molt difícil bregar amb la paperassa i els permisos per a tot. A França et trobes productors al mercat que hi van amb tres o quatre productes, o dos, és igual. Venen allò que tenen en aquell moment i ningú no se’n fa creus: no cal que tothom tingui de tot. A més, a cada porta o cantonada trobes cartells de ‘vente à la ferme’, venda directa de productor: formatges, patés, patates, pomes, què sigui. I els francesos hi compren. I molt. És clar que també viuen molt de les subvencions, i en aquest sentit hi hauria molt a dir, però almenys les regulacions són una mica més laxes i permeten que més o menys tothom s’hi pugui guanyar alguna cosa. Per a nosaltres, també és un contrasentit que l’Observatori del Paisatge, promogut per la mateixa administració, estableixi uns dictats com els que defensa i que després els Plans Parcials, Plans Especials i Plans d’Ordenació Urbanística Municipal i més siguin aprovats amb el vist-i-plau del departament de torn. Si tot anés bé i tinguéssim un rumb ben fixat a escala de país, quan arribés una agressió d’aquestes només caldria tombar-la i no se’n parli més. Els interessos, com sempre. El país és desequilibrat El país és desequilibrat, i localment reproduïm el desori. Tots plegats hem desaprès a observar: paisatge i valors es fomenten amb la capacitat d’observació, de gaudi i de meravella per tot allò que integra aquest paisatge: conreus, construccions tradicionals, però també arbrat, flora i fauna. M’indigna que cada cop que arreglen el torrent de casa fotin la sorra a un dels marges i la deixin allà dies i dies. Ningú no sap que per allà hi transita una serp blanca que l’altre dia s’esforçava a pujar pel monticle. No sembla que importi a ningú, perquè ni tan sols no es concep. És com si fóssim sols, individualment. I això és un mal a gran escala: si ni tan sols parlem amb el veí, com hem d’amoïnar-nos per la resta? Sé els ocells que hi ha a casa, com es diuen les plantes, els arbres, qui fa niu i on, que ja s’han despertat els eriçons i les vespes, que han aparegut les primeres roselles. Quan tallo un arbre, sóc conscient dels ocells que ja no s’hi podran posar. També sé que tothom (els animals també) s’adapta, però treure’ls terreny, esquarterar-lo, és fer malbé corredors, rutes, rebosts. Per apreciar això cal no haver perdut la capacitat d’observació, cal educar en aquests valors a casa, a l’escola, al municipi. Però si ens creiem que tots som agents educadors i el municipi opta per la recollida porta a porta, s’omple la boca amb l’agricultura ecològica i després arruixa els marges amb glifosat, no devem haver perdut el nord? Un parell de coses més: de fet, lligant amb el contrasentit de l’administració, a escala local també és sorprenent que Alella destini unes subvencions al manteniment del paisatge i l’activitat agrària i després el trinxi amb projectes com el pla parcial la Serreta-el Pla. El paisatge agroforestal (no m’agrada parlar-ne només en termes d’agricultura) no és només un valor en salut, per allò de caminar, ni per als aliments i prou. Ho és també per a salut mental i creativitat. Em va marcar, un dia, veure una dona badant a la vinya de Can Sans (una vinya que toca el centre urbà d’Alella). Se la mirava i prou. De primer em vaig pensar que parlava amb el mòbil, però no. Pels mateixos dies havia llegit que a Silicon Valley hi ha gent que pren LSD per fomentar la creativitat. Coi! Bada davant una vinya, suca els peus al mar, deixa’t estassar per la tramuntana i et dispares mentalment. Això no ho aconsegueixes davant els edificis: hi ha estudis sobre això, sobre l’impacte de les línies rectes en el nostre benestar mental. És molt interessant i alarmant alhora. Pobles i ciutats en transició Són unes quantes reflexions de les quals fa molt temps que en parlem a casa. Projectes com el de ‘pobles i ciutats en transició’, a Totnes (Regne Unit), on han creat fins i tot moneda pròpia (i la gent s’ho creu) ens agraden. Ens agraden perquè són un moviment que pregona una concepció transversal dels espais i les interaccions, no solament en l’àmbit de paisatge i agricultura, sinó d’educació, economia, energia, etc. Així tot agafa sentit. Estem acostumats (les circumstàncies ens hi duen) a defensar-nos, i anem reproduint plataformes i col·lectius de defensa d’X aquí i allà, sempre a la contra, per intentar preservar uns mínims. És esgotador. Ens hi hem cremat les celles, fent al·legacions i estudiant documents a escala de municipi i comarca, cadascú el seu. Crec que ‘pobles en transició’ és un moviment en positiu. Ara, potser perquè són nuclis sobre els quals no planen amenaces com ara la pressió urbanística, els monocultius extensius, la instal·lació de parcs eòlics o abocadors, etc.»

Summary: La gent és el lloc: volem pagesos?


El jutjat d’Instrucció número 2 de Girona ha enviat al Tribunal Suprem espanyol una investigació contra el president Carles Puigdemont, segons que han confirmat fonts del Suprem a VilaWeb. El jutjat investiga la gestió de fons públics d’Aigües de Girona, Agissa, entre el 2011 i 2016, anys que era batlle de Girona. Segons que ha informat el TSJC, el jutjat de Girona ha enviat a la Sala penal del Suprem, que presideix el jutge Manuel Marchena, una exposició raonada on s’afirma que hi ha indicis dels delictes de prevaricació, frau a l’administració i falsedat documental i demana que cursi un suplicatori perquè li retiri la immunitat. La causa és secreta des de fa dos anys, de manera que ni tan sols les parts tenen accés a la informació. L’estiu de 2018 la premsa espanyola ja va fer soroll sobre aquest cas, dient que aquest mateix jutjat havia encausat Puigdemont per aquest cas, fet que va ser desmentit pel Tribunal Superior de Justícia de Catalunya. Puigdemont ha reaccionat a les informacions recordant que llavors el seu advocat va oferir al fiscal una declaració voluntària, però que van contestar-li que no l’estaven investigant. ‘L’intent d’empastifar-me alegrement era clar i jo ho volia tallar d’arrel’, diu. Segons que escriu, té ‘sospites més que sòlides’ que aquestes acusacions ‘busquen l’extradició com sigui’. Va dir que no m'estava investigant, i la va descartar. Ells sabran per quines raons han decidit esperar a aquest moment. Jo en tinc sospites més sòlides que les seves acusacions. Busquen extradició "com sigui". — Carles Puigdemont (@KRLS) March 5, 2020 La sala del Suprem que presideix Manuel Marchena haurà de decidir ara si assumeix la investigació, tal com li ha demanat la jutgessa del jutjat número 2 de Girona. Si fos així, i si la investigació avancés, el Suprem no podria aconseguir l’extradició de Puigdemont mentre sigui eurodiputat i mantingui la immunitat. Si la perdés, caldria veure fins a quin punt un jutge belga accediria a l’extradició per un cas que no té res a veure amb l’1-O però que pel temps i pel moment és susceptible de ser vist en el marc d’una persecució política. L’origen del cas La investigació neix d’una querella que la CUP Girona va presentar el 2015 que recollia suposades irregularitats en l’administració de l’empresa mixta (el 20% és propietat dels ajuntaments de Girona, Salt i Sarrià de Ter i el 80% de l’empresa privada Girona S.A., amb participació d’Aqualia, Societat General d’Aigües de Barcelona i Caixabank). Segons que precisen fonts de la CUP, la seva querella anava dirigida a la part privada de l’empresa mixta, Girona S.A., perquè sospiten que s’hauria enriquit a costa de descapitalitzar l’empresa mixta, pagant amb diners del cànon de l’aigua que el consistori va ingressar arran de la pròrroga de la concessió, que es va fer el 2013 i que s’allarga fins al 2020. En total, segons l’acord, els tres consistoris percebrien 3,75 milions d’euros entre els anys 2013 i 2015. A causa dels indicis, el jutjat va apartar la part privada de la gestió d’Agissa, que va passar a ser controlada pels tres ajuntaments. A partir de la denúncia de la CUP, el jutjat 2 de Girona ha encarat la investigació a la compra del fons d’art Santos Torroella, una col·lecció que l’Ajuntament de Girona va adquirir l’any 2014 per un import de 3,9 milions d’euros. L’acord per a comprar el fons d’art Santos Torroella es va aprovar al ple de l’Ajuntament de Girona l’any 2014, quan Puigdemont era batlle. Per a pagar els 3,9 milions d’euros, l’equip de govern de CiU va modificar tres partides del pressupost ordinari que sumaven aquest import: una de 600.000 euros per al manteniment de la xarxa de sanejament, una de 285.000 per al pla de sanejament i una darrera de 115.000 per al servei d’aigua potable. Tan bon punt l’ajuntament van ingressar els diners del cànon de l’aigua —que només es poden fer servir per a fer inversions a la xarxa— van destinar-los a aquestes inversions. És a dir, segons sosté l’actual equip de govern, l’única que es va fer va ser una modificació de partides i el cànon de l’aigua es va destinar a la xarxa de subministrament. A més, el consistori subratlla que aquestes transferències van rebre el vist-i-plau de la intervenció municipal. Quan el 2018 la Guàrdia Civil va escorcollar els ajuntaments de Girona, Salt i Sarrià de Ter, la batllessa de Girona, Marta Madrenas, va criticar el ‘xou’ perquè els agents van aparèixer envoltats de càmeres i va recordar que els requeriments s’haurien pogut fer a través del jutjat. Madrenas va defensar que el fons d’art Santos Torroella es pagava amb pressupost ordinari. ‘Això es pot comprovar a l’instant entrant al web de l’ajuntament on hi ha penjats els pressupostos i les liquidacions’, va dir. En aquest sentit, va assegurar que els diners ‘no surten ni de les aigües ni de ningú’, sinó que són fons propis del consistori. També ho va criticar el regidor de la CUP a l’Ajuntament de Girona Lluc Salellas, que va dir que la fiscalia utilitzava la investigació per ‘orquestrar l’enèsim xou mediàtic’ amb l’objectiu de ‘tapar la corrupció’ a l’estat espanyol, ja que aquell dia es va ordenar l’ingrés a presó del cunyat del rei espanyol Iñaki Urdangarin.

Summary: La justícia espanyola prova ara una nova via per a aconseguir l’extradició de Puigdemont


L’eurodiputat britànic Daniel Dalton, del Partit Conservador, el vice-president del Comitè d’Afers Econòmics i eurodiputat flamenc de l’N-VA Sander Loones, i l’eurodiputat convergent Ramon Tremosa han demanat a la Comissió Europea que investigui si bancs rescatats com Bankia podrien haver finançat el fitxatge de Gareth Bale pel Reial Madrid. Els eurodiputats fan la petició arran d’un article del diari anglès ‘The Telegraph’ del 26 de gener, que suggereix que bancs de la rescatada Espanya van garantir els 91 milions d’euros. En concret, els pagarés que el Reial Madrid va pagar al Tottenham Hotspur ‘podrien haver estat venuts posteriorment a uns quants bancs espanyols’, diuen els eurodiputats. Loones, Dalton i Tremosa pregunten a la Comissió Europea si ‘és correcte afirmar que bancs rescatats van oferir pagarés temporals al Tottenham com a garantia, per tant situant indirectament la responsabilitat en els contribuents espanyols i europeus’. En cas afirmatiu, els eurodiputats demanen a la Comissió si prendrà ‘accions d’acord amb la llei de competència i d’ajut estatal’. No és la primera vegada que un eurodiputat formula una pregunta escrita a la CE sobre aquesta qüestió. Ja el 2013 el neerlandès Derk Jan Eppink va demanar a la CE sobre el fitxatge de Bale, apuntant que un dels bancs que hi hauria participat va ser Bankia, rescatat amb diners públics europeus per valor de 18.000 milions d’euros. El 2010, els contractes dels jugadors estrella del Madrid Kaká i Cristiano ja van ser utilitzats pel Banc de Santander com a garantia col·lateral per al BCE, en canvi de liquiditat de Frankfurt, segons el comunicat emès pels tres eurodiputats. Loones, Dalton i Tremosa indiquen que cal exigir que ‘els diners dels contribuents europeus no serveixin per finançar fixatges estrella d’equips com el Reial Madrid’.

Summary: Tres eurodiputats sospiten que bancs rescatats van finançar el fitxatge de Bale al Madrid


Un home ha estat detingut per suposadament planificar un atemptat contra l’ambaixada nord-americana a Brussel·les, segons que ha informat la fiscalia belga. L’individu, identificat per les sigles M.G., va ser detingut el dissabte per una cèl·lula antiterrorista de la policia federal. ‘El sospitós ha estat arrestat per temptativa d’atemptat en un context terrorista i preparació d’una infracció terrorista’, ha informat la fiscalia, després que el detingut hagi comparegut davant d’un jutge d’instrucció. La fiscalia també ha explicat que l’home nega qualsevol implicació amb els fets dels quals se l’acusa. Segons la cadena pública francòfona RTBF, que ha avançat la informació, el detingut és de nacionalitat belga i les forces de seguretat feia temps que el vigilaven.

Summary: Detingut un home que preparava un atemptat contra l’ambaixada dels EUA a Bèlgica


Després de la mobilització independentista d’ahir, que va col·lapsar la plaça d’Espanya de Barcelona i els carrers del voltant, la premsa espanyola ha volgut aprofitar el retrocés del nombre de manifestants per a exagerar la situació política i donar per mort l’independentisme, menystenint el fet que mantenir durant vuit anys una mobilització com aquesta és una gran prova de fortitud. Tot seguit veure una mostra de les portades de la premsa escrita i digital que proven de disminuir la magnitud de la Diada: ABC: L’independentisme ja fa figa fins i tot el seu dia gran El Mundo: La Diada perd pistonada abans de la sentència El País: Una Diada menys multitudinària La Razón: Sentència a la Diada: perd gairebé la meitat d’assistents El Confidencial: L’independentisme passa la Diada dividit, tot esperant una sentència que l’uneixi Libertad Digital: L’himne nacional marca la Diada més deslluïda de la dècada Vozpópuli: Fracàs independentista: la Diada menys concorreguda d’ençà del 2012 El Independiente: La divisió passa factura a l’independentisme a les portes de la sentència sobre l’1-O

Summary: Les portades ridícules de la premsa de Madrid per a provar de disminuir la Diada


El llibre ‘Quico Sabaté i la guerrilla anarquista‘ (Editorial Descontrol) es presenta avui (18.00) a les Cotxeres de Sants de Barcelona. Aquest volum de 282 pàgines és la darrera novetat sobre un dels maquis anarquistes més populars de tots els temps, Francesc Sabaté Llopart, Quico Sabaté (1915-1960). Les gestes del maqui llibertari Sabaté –que inclouen atracaments, contraban d’armes i tota mena de sabotatges contra el franquisme– van convertir-lo en un mite durant la seva vida i també a la fi, l’any 1960, quan, perseguit per la guàrdia civil franquista, fou mort per un sometent a Sant Celoni. Tanmateix, el llibre és un intent d’emmarcar Sabaté en la guerrilla anarquista que va durar vint anys (1939-1960) i involucrà centenars de persones, i no pas un sol home. Aquesta guerrilla fou referent de les guerrilles revolucionàries de l’Amèrica del Sud. El llibre intenta explicar, doncs, que Sabaté no estava pas sol, ni la seva història era una història individual, sinó una història col·lectiva molt poc coneguda: la guerrilla anarquista sota el franquisme. ‘Al llibre aportem una llista incompleta d’un centenar de guerrillers anarquistes que formaven part d’aquesta guerrilla urbana que va durar vint anys. Del 1939 fins al 1960, amb la mort del Quico. I la influència d’aquesta llista, com han reconegut teòrics de la guerrilla urbana –com ara Carlos Marighella i sobretot Abraham Guillén, el gran teòric–, es veu en els tupamaros, els montoneros, els cubans i altres guerrilles a Sud-amèrica. Tots sabien i tenien de referència la guerrilla catalana i llibertària. Per a ells va ser un precedent, i el van tenir molt en compte.’ Això ens ho explica Ricard de Vargas Volarons, coordinador de l’obra, autor d’alguns dels texts centrals del llibre i l’home que avui presentarà el volum. Així mateix, el llibre inclou interessants mapes on es localitzen rutes i amagatalls d’aquesta guerrilla. L’obra és col·lectiva i inclou articles de gent de pes. L’anarquista Stuart Christie, detingut per haver provat d’atemptar contra Franco, i més tard reconegut estudiós de l’anarquisme i autor de la brillant trilogia ‘Granny Made Me an Anarchist’, ‘Franco Made Me A Terrorist’, i ‘Edward Heath Made Me Angry’ escriu un dels capítols. També parla Jean-Marc Rouillan, militant del MIL, Gari i Acció Directa, i autor de ‘Odio las Mañanas’, sobre els vint-i-tres anys a presons franceses. També es recuperen escrits d’Octavi Alberola, i aportacions d’Argi Ferrero, un dels investigadors i historiadors actuals que més han centrat el treball en Sabaté o una entrevista amb Antonio Téllez, amic de Sabaté, i autor de l’obra canònica sobre ell, publicada ja fa anys, i traduïda al català. Les dues filles de Sabaté, Paquita i Alba, encara són vives i viuen a França. La gran, Paquita, també escriu al llibre. També s’ha parlat amb Roget i Quima Dorada, col·laboradors de Sabaté i que encara són vius. ‘Aquesta guerrilla no hauria existit sense l’actuació de les dones. Dones com la Quima. Moltes feien de guies, enllaços, contraban d’armes o logística. Quan l’any 1957 detenen 44 persones, la meitat són dones’, diu Volarons. Entre el material que el llibre ofereix, es destaquen tres exemplars de la revista ‘Combate, portavoz de los grupos anarcosindicalistas’ que s’han anat a cercar a l’arxiu de la CNT que hi ha a Amsterdam. Finalment, el llibre inclou un DVD amb quatre documentaris sobre ‘Els maquis’, ‘Homenatge a Quico Sabaté’, ‘Col·lectiu Penta’ i un ‘Cançoner’ de Jaume Arnella, que inclou cançons com ara ‘Bella Ciao’, ‘Grândola, vila morena’, ‘Adio Lugano’ (en català) i cançons de guerra diverses.

Summary: Un llibre explica els vint anys de guerrilla anarquista (1939-1960) a través de Quico Sabaté


El portaveu del Grup Parlamentari Mixt, Josep Castells, ha criticat avui ‘l’essència centralista’ dels Acords de Bellver perquè, a parer seu, ‘se centren en l’illa de Mallorca, quan els partits signants haurien d’haver fet un esforç per evitar això’. ‘Cal una aposta més gran per les illes, ja va dir Armengol que els consells insulars havien de ser el govern real de cada illa. Volem que el pacte segueixi la política del discurs d’investidura d’Armengol i no la dels Acords de Bellver’, ha defensat durant la seva intervenció en la sessió d’investidura.

Summary: Més per Menorca critica ‘l’essència centralista’ dels Acords de Bellver perquè es limiten a Mallorca


El jurat del premi memorial Agustí Vehí del Tiana 2020, del certament Tiana Negra, ha declarat desert el guardó d’enguany tot i presentar-se vint-i-tres obres originals. ‘No hem trobat cap que s’ho mereixi’, ha destacat el jurat en un comunicat, on assenyala que les obres presentades no reuneix les expectatives requerides pel premi, cauen en el costumisme i no aguanten la tensió narrativa que requereix un thriller. Els membres del jurat han considerat que la millor manera de prestigiar el festival, al gènere i al mateix Agustí Vehí en aquesta ocasió ‘és declarar-lo desert’, decisió que ha estat unànime.

Summary: El premi memorial Agustí Vehí del Tiana Negra queda desert per primera vegada


La donació d’òrgans al Principat ha aconseguit rècords i ha crescut un 16% entre el gener i el maig del 2019 respecte al mateix període de l’any anterior, amb 167 donacions cadàver vàlides, segons ha informat avui la Conselleria de Salut de la Generalitat, amb motiu de la celebració del Dia del Donant d’Òrgans i Teixits de demà. Segons el tipus de donant, els de mort encefàlica (cerebral) disminueixen un 1,1%, amb un menys, mentre que els de mort en asistòlia (aturada cardíaca) augmenten un 43,6%, vint-i-quatre més, principalment a causa del creixement dels donants d’asistòlia controlada, malalts terminals ingressats en hospitals que moren per cessament irreversible de l’activitat cardíaca. La donació de viu, d’altra banda, malgrat que segueix una tendència a la baixa, se situa en quaranta donants en aquests cinc mesos, un 11,1% menys que el 2018 -cinc donants menys -, com a conseqüència de l’elevada disponibilitat d’òrgans de donants cadàver. El director de l’Organització Catalana de Trasplantaments (OCATT), Jaume Tort, ha subratllat els professionals, els hospitals i el model de trasplantament, així com la ‘confiança de la societat en el sistema’, perquè el consentiment de donació se situa en el 82%, per la qual cosa vuit de cada deu famílies accedeixen a la donació d’òrgans i teixits. Durant els cinc primers mesos de l’any, els hospitals catalans han fet 524 intervencions de trasplantament, un 12% més que l’any passat quan van ser 468 en el mateix període, i en el tipus d’òrgan, tots creixen excepte els cardíacs i els pulmonars. Se situen al capdavant els trasplantaments renals, amb 353 (un 12,1% més); els hepàtics, amb 93 (un 29,2% més); els pulmonars, amb 45 (un 6,3% menys); els cardíacs, amb 24 (un 17,2% menys), i els pancreàtics, amb nou (un 125% més). Mil dos-cents en espera La conselleria de salut ha recordat que, malgrat la intensa activitat de trasplantament en aquests cinc primers mesos de l’any, hi ha 1.203 persones que continuen esperant un òrgan. L’any passat, gràcies als 328 donants cadàver vàlids, 130 donants vius i l’intercanvi d’òrgans amb altres organitzacions, un total d’1.151 persones van poder ser trasplantades, la qual cosa va suposar un 4% més. Per tipus, es van dur a terme 773 trasplantaments renals, 182 hepàtics, 71 cardíacs, 104 pulmonars i 21 pancreàtics, i el total va ser d’1.151 trasplantaments, que van representar un rècord històric d’activitat. Pel que fa als teixits, va haver-hi 1.501 donants, dels quals 1.483 van ser de còrnia, 184 de vàlvules cardíaques, 118 de vasos sanguinis, 368 de teixit musculoesquelètic i 152 de pell. L’OCATT celebra aquest dimarts al Palau Robert de Barcelona un debat obert sobre la importància dels valors en la decisió de donar i com a nexe d’unió entre les diferents cultures.

Summary: La donació d’òrgans augmenta un 16% al Principat els primers cinc mesos de l’any


Fa tot just un any de la multitudinària manifestació que va convertir els carrers de Barcelona en un clam per l’acollida de persones refugiades. El mig milió d’assistents reclamaven que el govern espanyol complís el compromís d’acollir 17.337 refugiats. Un any després, s’ha avançat en algun aspecte? Des de Casa Nostra, Casa Vostra (l’organització que va impulsar la mobilització) es mostren satisfets pel que fa a la conscienciació i mobilització social, però completament decebuts en l’àmbit polític: ‘Per part de les administracions només s’han vist gestos, mostres de bones intencions que al final no s’han materialitzat en res ‒lamenta Judit Pastor, portaveu de l’organització.’ L’estat espanyol només ha acollit un 12% de la quota pactada El primer que denuncia l’entitat és que el govern espanyol ha quedat molt lluny de complir el que havia convingut en matèria d’immigració i refugi, dos àmbits dels quals té totes les competències. L’any 2015, a través d’un acord amb la Comissió Europea, Espanya es va comprometre a rebre 17.337 persones en un termini de dos anys. El compromís no només s’ha incomplert, sinó que, a més, el nombre de refugiats que han entrat queda molt lluny de l’establert inicialment: només 1.980 fins al darrer mes de setembre, cosa que representa gairebé un 12% de la quota pactada. Evidentment, el fet que l’estat espanyol tingui les competències en aquest àmbit, impossibilita que el Principat rebi els refugiats que li pertocarien i voldria. Aquestes dades, que molts etiqueten com ‘les xifres de la vergonya’, són encara més impactants si es comparen amb el nombre de persones que han acollit països amb menys recursos econòmics. ‘L’Àfrica acull el 30% dels refugiats, mentre que Europa només n’acull el 17%‒explica la portaveu–, Turquia, Paquistan i el Líban són els països que més persones acullen, mentre que qui més ha treballat en l’àmbit europeu ha estat Alemanya.’ El paper de la Generalitat A causa de la inacció de l’estat espanyol, el manifest impulsat fa un any pels organitzadors de la manifestació instava el govern català a prendre mesures. La Generalitat no té competències en matèria de migracions, però sí en Salut, Educació, Habitatge i Assistència social. Així doncs, Catalunya no pot controlar qui acull i qui no, però sí que pot encarregar-se que els refugiats tinguin una vida més digna un cop arriben al Principat. En aquesta línia, l’entitat donava suport a la renovació del Pacte Nacional per la Immigració, una eina bàsica per a fer front a les situacions d’emergència humanitària. ‘Calia actualitzar el pacte per adaptar-lo a les noves necessitats i no s’ha fet, malgrat que la Generalitat s’hi havia compromès –explica Pastor–; no ens serveix d’excusa, però és cert que l’actualitat política dels últims mesos ha estat molt boja i aquesta qüestió, com moltes més, ha quedat enterrada’. ‘L’àmbit principal en què la Generalitat hauria d’actuar és el de l’habitatge’ ‒continua Pastor. Els primers sis mesos, els refugiats s’allotgen en un equipament d’una de les set entitats que participen en el programa d’acollida. Després d’aquests sis mesos, però, corren el risc de quedar-se sense pis. ‘No tenen temps de res, especialment si tenim en compte tots els entrebancs burocràtics i el racisme institucional amb què es troben: coses tan absurdes com que no es pugui convalidar el seu títol universitari a Catalunya –explica–; caldria destinar més pressupostos a l’acollida, donar a ajuts econòmics aquestes persones i recórrer al lloguer social. No pot ser que hi hagi pisos buits quan hi ha gent sense casa.’ L’altra gran demanda que el manifest adreçava a la Generalitat era la de pressionar a l’estat espanyol per exigir-li el compliment de les quotes europees i l’entrada a Catalunya dels refugiats acordats. ‘No hem vist que s’hagi fet cap tipus de pressió pública’, assegura Pastor. A banda, mesos després de la manifestació, Casa Nostra Casa Vostra va publicar un programa de mesures concretes per a les administracions en el qual es parlava d’establir un corredor humanitari seguint el model italià. És a dir, facilitar vies legals i segures perquè aquestes persones puguin entrar al país dels camps d’acollida sense haver de passar per viatges perillosos, ser estafats per màfies o veure’s obligats a utilitzar passaports falsos per arribar als països europeus. La Generalitat no té competències per establir aquest corredor, però sí per impulsar-lo i finançar-lo en cas que l’estat espanyol decidís de fer-lo. De fet, el darrer mes de juliol, el Parlament va aprovar una proposta de resolució pionera sobre vies legals i segures impulsada per la plataforma Stop Mare Mortum. Concretament, es va aprovar d’adoptar un programa d’acollida per a menors no acompanyats, d’ampliar els visats acadèmics a estudiants no universitaris i de fer pressió a l’estat espanyol per establir el corredor, però no es va aprovar de finançar-lo íntegrament, tal com havia proposat la plataforma. ‘És cert que s’ha impulsat el Programa Català del Refugi, on diversos mentors han d’ajudar aquestes persones –diu la portaveu– però es podria fer molt més: pressionar el govern espanyol i establir aliances entre comunitats autònomes, en lloc d’entrar al joc de llançar la pilota a la teulada de l’estat espanyol’. Petits gestos a l’àmbit municipal Casa Nostra Casa Vostra també va instar els ajuntaments a prendre mesures. L’Ajuntament de Barcelona, per exemple, ha iniciat el projecte Barcelona Ciutat Refugi per atendre els qui arriben a la capital catalana i establir una xarxa de voluntariat que serveixi d’acompanyament i assistència des del Servei d’Atenció als Immigrants. ‘A Barcelona, s’intenta col•laborar amb diverses entitats i la ciutat participa en una xarxa internacional de municipis europeus –explica Pastor–; hi ha bones intencions però tot es troba en un estadi molt inicial i és difícil de saber si realment els refugiats se’n poden beneficiar o no. Qui realment treballa són les entitats com CEAR, que no donen l’abast’. Nous projectes per a seguir fent-ho visible Casa Nostra, Casa Vostra era, en un inici, una campanya de comunicació i sensibilització que passava per l’organització d’un concert al Palau Sant Jordi i tenia com a objectiu final la multitudinària manifestació del 18 de febrer: ‘Vam aconseguir fer la manifestació més gran pel refugi a Europa, però arran de la inacció política i la gran mobilització popular ens vam sentir amb el deure de continuar actuant’. Això que va començar com una campanya, doncs, ha acabat esdevenint una entitat amb nous projectes relacionats amb la visibilització del problema. Un n’és la creació d’un observatori amb la col•laboració d’experts que posi sobre la taula la migració com un fenomen global. Haurà de repassar els factors que obliguen als migrants de marxar de casa, els periples per arribar a Europa, incloent-hi el pas pels camps de refugiats, i haurà de tractar finalment l’acollida, amb totes les dificultats burocràtiques i el racisme institucional que comportasegons l’entitat. Una iniciativa més per acontinuar conscienciant la ciutadania i recordant unes xifres que parlen per si soles: 171.635 persones van arribar per mar al continent europeu l’any passat i el nombre de morts al Mediterrani des de principi d’any és esfereïdor: 382 vides, i sembla que res no canvia.

Summary: ‘Volem Acollir’: un any després de la manifestació multitudinària, la inacció institucional és la mateixa


El ministre d’Afers Estrangers espanyol, Josep Borrell, ha assegurat en un acte a Nova York que caldran ‘vint anys per acabar amb la divisió’ a Catalunya arran del procés independentista. En una intervenció al centre Jean Monnet de la Universitat de Nova York, Borrell ha lamentat que la ‘imatge d’Espanya va patir molt’ durant l’1-O perquè ‘no es pot lluitar contra imatges d’algú que vol votar i a qui la policia pega’. Borrell ha assegurat als Estats Units que té la tasca de contrarestar aquesta imatge, i ha avisat que mentre l’independentisme ha estat ‘molt actiu’ al camp internacional ‘defensant els seus punts de vista, amb una televisió que va ajudar molt’, els contraris a la independència estaven ‘en silenci’. Ara, ha dit Borrell, aquesta part de la societat ‘vol ser escoltada i considerada’, però ‘acabar’ amb la divisió ‘portarà molt de temps’. Borrell s’ha referit a les paraules del president Quim Torra sobre Catalunya com ‘un sol poble’ i ha preguntat: ‘qui és part d’aquest poble?. Sóc part del ‘sol poble’ del que parla Torra? Sí! Però sóc acceptat? O ell només parla dels que són independentistes? I els altres?’, ha indicat. ‘La divisió s’ha d’acabar”, ha remarcat. “Portarà molt temps. Si tenim èxit, podríem necessitar 20 anys’, ha afirmat.

Summary: Borrell: ‘No es pot lluitar contra imatges d’algú que vol votar i a qui la policia pega’


Google s’ha rendit amb el desenvolupament de Project Ara, el seu telèfon modular. La companyia ha abandonat l’experiment del telèfon per mòduls de Google i és possible que una altra companyia reculli el testimoni i s’encarregui de desenvolupar el telèfon. Segons recull Reuters, Google ha suspès l’ambiciós esforç per construir el telèfon intel·ligent modular amb components intercanviables que pogués personalitzar en funció dels gustos de l’usuari. Project Ara comptaria amb una bateria extra, càmera, altaveus i altres components que s’encaixarien com si es tractés d’un puzle. Però Google no desenvoluparà el telèfon, segons explica l’agència d’informació. Des de Google s’han negat a comentar sobre l’assumpte però la companyia podria atorgar el testimoni a algun dels seus socis perquè treballessin en això. Un projecte que es va pensar com un telèfon completament modular amb una carcassa amb sis espais que permetria canviar els components amb facilitat, sent fabricants externs els que posessin a la venda els mòduls per a Project Ara. ‘Ha estat un experiment que va fracassar, i es deixa enrere’, diu una de les fonts esmentades per Reuters. Ara com ara, Google abandona el desenvolupament del telèfon però no es descarta que cedeixi el testimoni a algun dels seus socis, arribant a un acord per les llicències.

Summary: Google abandona el desenvolupament del telèfon modular


L’acord per a la renovació del Consell General del Poder Judicial espanyol (CGPJ) s’ha acabat teixint aquesta tarda: el PSOE i el PP ja han presentat la llista de vuit magistrats (dels vint que confirmaran l’òrgan de direcció dels jutges) designats pel congrés i pel senat. Són el progressista José Ricardo de Prada Solaesa, jutge que va condemnar el PP pel cas Gürtel; la catedràtica en dret i membre del sector progressista Carmen Sáez Lara; el lletrat de l’administració de justícia i també adscrit al sector progressista Luis Martín Contreras; la integrant de l’Associació Progressista de Fiscals Pilar Fernández Pérez; i el professor de dret internacional i ex-alt càrrec del PSOE a Astúries Bernardo Fernández Pérez. Al sector conservador, l’ex-diputat del PP al congrés espanyol José Miguel Castillo Calvín; el senador del PP Manuel Guillermo Altava Lavall; i la fiscal María Rosa Rubio Ramos. Segons l’acord, quan s’hagi completat la renovació el CGPJ tindrà majoria progressista (11 membres contra 9 de conservadors) i la presidència serà per al conservador Manuel Marchena. Falten per designar encara 12 magistrats proposats per les associacions de jutges i que hauran d’obtenir l’aval del congrés. Segons l’acord, no hi haurà cap magistrat designat per les forces independentistes. La nova composició del CGPJ implica un canvi de majories respecte de la que funcionava del 2013 ençà, quan el PP es va assegurar la majoria de l’òrgan (10 vocals i el president) per davant del PSOE (7) i els tres de CiU, el PNB i IU (un cadascun). Amb el nou repartiment, el PSOE s’assegura una majoria de jutges progressistes. tot i que l’elecció del president Marchena implica deixar a mans d’un conservador qüestions essencials. Canvi al tribunal de l’1-O Arran d’aquest nomenament, Marchena haurà de deixar la presidència del tribunal que jutjarà els líders independentistes per l’1-O, tal com ha apuntat aquest matí a TV3 la vice-presidenta del govern espanyol, Carmen Calvo, que ha assegurat que, ‘evidentment’, Marchena ‘haurà de sortir’ del tribunal de l’1-O, on havia estat designat com a jutge ponent. El substituirà el conservador moderat Andrés Martínez Arrieta, el magistrat més antic de la sala penal del Tribunal Suprem, que pertany a l’associació Francisco de Vitoria. Encara no és clar que Martínez Arrieta sigui el ponent de la sentència de l’1-O. Podem entra en el joc, però votarà en contra dels del PP Fonts de Podem han confirmat a l’ACN que, tot i un hipotètic acord per a tenir tres candidats al CGPJ, els diputats de Podem votaran igualment contra tots els candidats proposats pel PP (però no els del PSOE), un fet que no alterarà el joc de majories i que permetrà de designar els membres del CGPJ elegits per les corts tal com l’han pactat PSOE i PP: 11 magistrats progressistes (8 del PSOE i 3 de Podem) i 9 de conservadors (PP), entre els quals Manuel Marchena, que esdevé president del CGPJ i del Tribunal Suprem. La vice-presidenta Calvo ja ha avançat al matí que aquest seria un CGPJ ‘paritari’ per primera vegada a la història. Sense negociació amb el PNB Fonts del PNB han deixat clar que el PSOE no s’hi ha posat en contacte –com havia fet anteriorment, en què el PNB i CiU havien elegit candidats– per a la negociació. Han lamentat que aquesta fos ‘la visió de la pluralitat que tenen alguns’. Rivera ho considera una ‘vergonya’ L’acord també exclou Ciutadans, que no pot designar cap candidat al CGPJ i que ha criticat durament el repartiment de ‘cromos’. Albert Rivera ha dit que l’acord era una ‘vergonya’ i, a parer seu, ‘una evidència que aquest sistema és obsolet’.

Summary: El jutge del cas Gürtel i un senador del PP, entre els designats per PSOE i PP al nou CGPJ


Morell Bridge Mapa a Google El pont sobre el riu Yarra a l’altura d’Anderson Street, a Melbourne, té força significació històrica a Austràlia perquè va ser el primer a l’estat de Victòria que es va construir amb ciment reforçat, el 1901, tal com es destaca al web d’Engineers Australia. Però per a nosaltres en té una altra d’afegida: el 1936 va ser batejat com a Morell Bridge, en record de Sir Stephen Morell (Carlton, 1870-South Yarra, 1944). Com el tractament de sir indica, va ser un empresari prominent de l’estat de Victòria i batlle de Melbourne als anys vint; i com el seu cognom delata, era fill d’un català, Esteve Morell Mariné, nascut a Vila-seca el 1837. A vint-i-tres anys va emigrar cap a Austràlia, com molts altres vila-secans, on va treballar en una explotació agrícola i ramadera i es va casar amb Eyde Scott, nascuda a Melbourne. Dos anys després del naixement del seu fill, la família va tornar a Vila-seca, on Esteve Morell Scott va viure quinze anys. El 1883 va tornar a Austràlia i va cursar estudis superiors a l’Scotch College de Melbourne, on se li va despertar un interès pel rem que el portaria, més endavant, a ser president del Mercantile Rowing Club i de la Victorian Rowing Association. També es va involucrar en la Metropolitan Amateur Football Association i va ser vice-president del Melbourne Cricket Club. En l’àmbit empresarial, Stephen Morell posseïa nombroses propietats a Melbourne, com ara el Princess Bridge Hotel, tenia negocis ramaders a Queensland i era el director de companyies cerveseres, d’assegurances i de tramvies. Per tot plegat, el 1901 va ésser elegit regidor de la ciutat el mateix any en què esdevenia la capital de la Unió Australiana. L’eficàcia ja com a batlle, càrrec que va ocupar del 1926 al 1928, va fer que els ducs de York, en una visita a Austràlia per a inaugurar el nou parlament de Cànberra, li atorguessin el títol de sir. Poc després d’haver-se retirat de la presidència del Mercantile Rowing Club el 1933, el fins aleshores anomenat Anderson Street Bridge es va passar a dir Morell Bridge, en reconeixement a la seva passió pel rem i per la seva feina al municipi de Melbourne. El pont, amb més d’un segle de vida, continua en servei per a ciclistes i vianants i connecta els Royal Botanic Gardens amb el Parc Olímpic. I una mica més: La diàspora catalana a Austràlia disposa d’una pàgina web formidable, Catalan Footprint in Australia, amb moltíssima informació sobre els catalans que van emigrar a Oceania d’ençà del 1850. —Què és Com a casa? —Tots els articles —Suggeriments per a la secció: marti.crespo@partal.cat

Summary: Sir Morell, un batlle català a Austràlia


MADRID, 22 (EDIZIONES/Portaltic) Els Jocs Olímpics de Rio han arribat al seu final però la cap ja està posada en els pròxims. Tot i que encara queden quatre anys per tornar a sumar medalles i fer èxits, el mític personatge de Nintendo, Mario, serà el com a ambaixador cultural de Tòquio 2020. L’esport va arribar al seu final a Rio de Janeiro i Japó ja està en el punt de mira dels milions d’olímpics que seguiran entrenant. Allà, d’aquí a quatre anys, es trobaran amb Mario, el lampista més famós dels videojocs, que serà l’ambaixador cultural dels pròxims Jocs Olímpics. Ho va anunciar durant la cerimònia de clausura el primer ministre del Japó, Zhino Abe, que va aparèixer disfressat del personatge i va revelar la notícia. Zhino Abe va sortir d’una canonada transformat en Mario per donar la notícia. En el vídeo promocional dels pròxims Jocs Olímpics no només va aparèixer el personatge de Nintendo, també altres personatges d’animació i videojocs com Oliver Atom, Doraemon o Hello Kitty, entre d’altres.

Summary: Mario serà l’ambaixador cultural de Tòquio 2020


El balanç dels efectes del coronavirus 2019 a Itàlia continuen creixent. En les últimes vint-i-quatre hores s’han mort 349 persones i el nombre total creix fins als 2.158. També hi ha 3.233 casos nous i el total d’infectats ja és de 27.980. Tot amb tot, el comissari d’emergències italià, Angelo Borrellique, assenyala que les dades d’avui són lleugerament menors a les d’ahir i permeten de veure la llum al final del túnel. Itàlia continua sent el país més afectat pel Covis-2019, sense contar la Xina, en procés de control de l’epidèmia.

Summary: El coronavirus continua assetjant Itàlia, que anuncia 349 morts més


L’ex-capità del FC Barcelona i el futbolista blau-grana Gerard Piqué han donat la cara abans de les eleccions del 21-D. Piqué ha dit que la jornada era ‘un dia molt important per la història de Catalunya’ i que el futur és ‘a les nostres mans’. També ha demanat que es respectés el resultat perquè seria ‘la voluntat de poble de Catalunya’. Demà és un dia molt important per a la història de Catalunya. Dormiu bé, descanseu. El futur està a les nostres mans. El poder el tenim nosaltres amb els nostres vots. Això sí, vull recordar una cosa: el resultat final serà la voluntat del poble de Catalunya. Respectem-la. — Gerard Piqué (@3gerardpique) December 20, 2017 Xavi ha declarat al programa ‘Tot Costa’ de Catalunya Ràdio que no va pas votar vestit de groc per casualitat: ‘Que en un país democràtic hi hagi polítics a la presó per les seves idees em resulta tan tan bèstia, tan fort… Va ser un xoc. Vaig votar de groc expressament. Aquí les casualitats no valen. Ho vaig fer perquè vaig voler. Si digués el contrari, seria un hipòcrita. Ho vaig fer per donar suport a aquests presos polítics. Sempre he estat partidari de fer coses pel país. Vull que hi hagi un referèndum, que la gent faci la seva.’ Ací podeu escoltar les declaracions de Xavi (25:40′). FOTO. Xavi Hernández ha votat aquest migdia a l'ambaixada espanyola de Doha vestit de groc. El 21-D és a Catalunya però està censat allà. pic.twitter.com/P3Z1tti5eJ — LaTdP (@LaTdP) December 17, 2017

Summary: Xavi Hernández i Gerard Piqué donen la cara per les eleccions


El Consell General d’Occitània ha demanat en una resolució l’alliberament dels presos polítics catalans. El text s’ha aprovat per una àmplia majoria, amb 94 favorables i 46 contraris. És el segon pronunciament polític a favor de la llibertat dels presos polítics que arriba des de l’estat francès en pocs dies, després que 41 senadors signessin un manifest de suport als presoners. La resolució remarca el respecte pels drets fonamentals i recorda que la convocatòria d’un referèndum fou despenalitzat el 2005 pel congrés espanyol. També desacredita les acusacions de rebel·lió i malversació. Assegura que l’independentisme ha estat un moviment no-violent i diu que sembla inversemblant que es pugui provar la malversació perquè els comptes de la Generalitat es controlaven des de Madrid. A més, diu que els dirigents independentistes estan empresonats per les seves opinions i per haver tirat endavant un mandat democràtic dels electors catalans. La Région #Occitanie s’exprime haut et clair sur la situation en #Catalogne :libération des prisonniers politiques, retour des exilés, hommage à la non violence catalane, appel à une solution politique négociée, demande de médiation européenne… Tout y est !#PresosPoliticos 🎗 pic.twitter.com/lj5UxbOMPa — Gérard Onesta (@OnestaGerard) March 28, 2019

Summary: El Consell General d’Occitània demana l’alliberament dels presos polítics catalans