El Sinn Féin ha estat el partit més destacat de les eleccions a la República d’Irlanda. És la força més votada, amb el 24,1% dels vots, i ha passat a ser un actor clau en el nou equilibri polític que es forma arran d’aquests comicis. Històricament, el sistema polític irlandès ha estat dominat per dos grans partits, el Fianna Fáil i Fine Gael, amb una ideologia molt semblant, de centre-dreta, i les esquerres mai no han encapçalat mai cap govern. Els laboristes havien ocupat l’espai de l’esquerra i el Sinn Féin era un partit minoritari, més centrat en les reivindicacions nacionals i la reunificació, i no va tenir representació al parlament fins el 1997. Evolució del vot al Sinn Féin a la República d’Irlanda. Elaboració pròpia. Aquesta vegada, el Sinn Féin, després de l’enfonsament dels laboristes, ha aconseguit d’encapçalar les reivindicacions socials, amb un missatge que ha fet forat principalment entre els més joves, que hi han donat un suport multitudinari. Després d’uns mals resultats a les eleccions europees –on va perdre dos eurodiputats dels tres que tenia– i a les locals de l’any passat (9,5%), la formació ha crescut molt. Però, què explica aquest resultat històric? El partit imposa l’agenda durant la campanya La gran clau de l’ascens del partit ha estat el gran descontentament popular amb els dos grans partits sobre dues grans qüestions que han dominat la campanya electoral. Segons l’enquesta a peu d’urna publicada pels principals mitjans del país, un 58% dels votants ha decidit el vot pensant principalment en l’estat del sistema de salut i els problemes relacionats amb l’habitatge. El Fine Gael, el partit que governava, havia avançat les eleccions pensant en tres elements que havien de servir per a reforçar l’executiu, que es trobava en minoria: l’acord del Brexit, el fet d’ajudar a formar un govern al nord d’Irlanda després de tres anys i la recuperació econòmica, amb una ocupació gairebé plena i un important creixement econòmic. Però aquestes no han estat les qüestions principals, ara. Els llocs de feina, històricament el principal problema, només han decantat el vot del 6% de la població i el Brexit ha estat la qüestió prioritària només per a l’1%, superat fins i tot per qüestions com ara el canvi climàtic (8%). El Sinn Féin ha posat l’accent en aquestes qüestions: ha promès d’augmentar la despesa en 22.000 milions d’euros en cinc anys, reduir l’impost sobre la renda als més desafavorits i augmentar-lo als més rics. Hi ha una dada important: el 77% dels votants del partit considera que no s’ha trobat beneficiat personalment de la millora de l’economia d’aquests darrers anys. El cost de la vida, sobretot l’habitatge, no ha cessat d’augmentar i el sistema sanitari té una de les llistes d’espera més llargues d’Europa. Els principals assenyalats han estat els dos grans partits, responsables de configurar l’actual model econòmic i sistema social. Aquest missatge ha estat seguit especialment pels joves, de manera que gairebé un terç dels menors de trenta-cinc anys ha votat el Sinn Féin. En canvi, els dos grans partits han aconseguit la meitat d’aquest suport entre els votants joves. La reunificació d’Irlanda agafa força Malgrat que el discurs social ha estat cabdal, el Sinn Féin ha mantingut la reivindicació nacional i ha dit que no donaria suport a cap govern si no es comprometia a planificar un referèndum sobre la unificació d’Irlanda. El partit, en un procés gradual, vol constituir una comissió parlamentària i una assemblea de ciutadans per a planificar la unitat i assegurar un referèndum d’ací a cinc anys. Segons l’enquesta a peu d’urna, un 57% dels irlandesos és partidari d’un referèndum sobre la unificació en aquest termini. El discurs és ferm, però també possibilista i gradual, i el partit demana un procés que ‘no exclogui ningú’, en referència als unionistes nord-irlandesos. També és important que la nova presidenta del partit, Mary Lou McDonald, té una imatge moderada i, a diferència de Gerry Adams, és de Dublín (i no del nord d’Irlanda) i no se li sap cap vincle amb cap organització armada. Un sistema electoral peculiar La victòria en vots no significa obtenir més escons al parlament irlandès. El vot únic transferible, que només utilitzen a Irlanda i a Malta, té unes normes i un recompte complexos. La República d’Irlanda es divideix en trenta-nou districtes, on es trien entre tres i cinc candidats i on cada elector pot ordenar els candidats segons la seva preferència. Seguidament, es calcula la quota, és a dir, el nombre mínim de vots que cada candidat necessita per a ser triat. En un districte on han de ser elegits tres candidats, la quota és d’una quarta part dels vots més un, perquè només un màxim de tres pot arribar a aquest llindar. En un districte de quatre places, la quota és d’una cinquena part dels vots vàlids més un, i així successivament. Els candidats menys votats es van eliminant i els seus vots es transfereixen a la resta, d’acord amb la preferència següent de cada votant. I així successivament fins que tots els escons de cada circumscripció han estat assignats. El Sinn Féin ha presentat molt pocs candidats, perquè tenia unes expectatives baixes: un total de quaranta-dos per trenta-nou districtes; els grans partits en presentaven gairebé el doble. Una repetició electoral podria beneficiar encara més el partit. Ara què? La situació actual és complicada. Durant la campanya, els dos grans partits havien descartat explícitament de governar amb el Sinn Féin; però Micheál Martin, cap del Fianna Fáil, ara ha modificat el discurs i, tot i les diferències, diu que està disposat a treballar amb el Sinn Féin. El pacte entre el Fianna Fáil i el Fine Gael, que ja han pactat aquests darrers anys, tot i ser rivals teòricament enfrontats, pot acabar d’enfonsar el bipartidisme i reforçar la resta d’opcions. Mary Lou McDonald sap que els laboristes es van enfonsar quan van decidir de donar suport al Fine Gael enmig de la crisi, i ha dit que vol formar un govern sense els dos grans partits, que abasti els laboristes, els verds i independents. Tanmateix, difícilment aquesta opció aconseguirà prou escons. També hi ha la possibilitat que es repeteixin les eleccions, fet que beneficiaria tan sols el Sinn Féin, que podria presentar més candidats i guanyar més escons. L’escenari futur és incert, però tot sembla indicar que Irlanda ha canviat per sempre.

Summary: Per què el Sinn Féin ha guanyat les eleccions irlandeses?


El parlament balear ha admès avui a tràmit la iniciativa d’El Pi per a modificar la Llei de Normalització Lingüística i ‘recuperar la versió aprovada per consens el 1986’, que reconeix al català el protagonisme d’ésser la llengua pròpia de les Illes, segons ha informat l’Ara Balears. El PP i Ciutadans han estat els únics grups parlamentaris que han votat en contra de la iniciativa, que ara es tramitarà a la cambra. La llei fou modificada el 2012 pel govern de José Ramón Bauzá de manera unilateral, amb l’objectiu d’eliminar el coneixement de la llengua catalana com a requisit per a ser treballador de l’administració pública balear, i castellanitzar els topònims que fins llavors s’escrivien en català i amb l’assessorament de la Universitat de les Illes Balears. La modificació que ha d’anul·lar els canvis aprovats per Bauzá la legislatura passada estableix que ‘les bases de convocatòria per a la provisió de places a l’administració i les corporacions locals inclouran una referència expressa al coneixement del català’ i que ‘els topònims de les Illes tenen com a única forma oficial la catalana’, cosa que permetrà de recuperar el topònim únic Maó per a la capital menorquina. La proposta del PI vol ‘tornar a la situació anterior a la modificació del PP i recuperar el pacte que es va establir entre tots els partits amb representació parlamentària el 1986’: ‘El més prudent és tornar a un consens, no és fàcil fer lleis consensuades per tothom. Hem de passar pàgina a quatre anys d’atac a la nostra identitat.’ Informació relacionada: Palma tornarà a ser Palma (27-10-2015)

Summary: El parlament balear admet a tràmit la iniciativa per a modificar la Llei de Normalització Lingüística canviada per Bauzà


Rússia ha anunciat que desplegarà bombarders nuclears Tupolev Tu-22M3 a la península de Crimea en resposta al desplegament del sistema de míssils dels Estats Units a Romania, segons ha informat l’agència de notícies ‘Sputnik’. Víktor Bondarev, president de la comissió de defensa i seguretat del Senat rus, ha indicat que Rússia té previst estacionar els bombarders a la base aèria de Gvardeiskoye, a Crimea. El president del país, Vladímir Putin, va viatjar ahir a Crimea per celebrar el 5è aniversari de l’annexió de Crimea, que va tenir lloc el 2014.

Summary: Rússia desplegarà bombarders nuclears a Crimea


Antonio Álvarez Solís (1929) és història viva del periodisme a l’estat espanyol. Va fundar les revistes Interviu i Por Favor, fou redactor en cap de La Vanguardia, conseller editorial del Grup Zeta, ha col·laborat amb totes les televisions estatals i amb María Teresa Campos, Luis del Olmo, Iñaki Gabilondo o Carlos Herrera. Va viure molts anys a Barcelona, on va estudiar i on va ingressar al Partit Comunista de Catalunya i actualment dóna ple suport a la independència. Té vuitanta-vuit anys i en aquests moments escriu un article setmanal al diari basc Gara. En el darrer parla de Puigdemont i es titula ‘Un hombre para la historia‘. —M’agradaria parlar del vostre article sobre el president català. —De fet, és un elogi de Puigdemont. Perquè crec que no hem de fer cap pas enrere. Ni un pas enrere. Es basa en un principi filosòfic: tots els estats han aixafat les nacions. I això ha allunyat el poder del carrer. Per exemple, aquí Madrid ja no pesa gens. És Brussel·les. La meva idea, en canvi, és tornar al col·lectivisme tot allò que sigui possible. I és des d’aquest fons ideològic que sempre defenso els moviments nacionalistes. Escocesos, corsos, bretons. M’és igual. El fet ètnic per mi és important perquè expressa el fons real que defineix un poble. I Espanya des del segle XVIII que va abandonar la possibilitat de ser un estat nació per convertir-se en un estat autocolonialista. Que és on som. En el fons la lluita contra la independència d’Euskadi i Catalunya és perquè són els dos únics centres creadors de riquesa, de raó, d’universitat. Catalunya, per la seva formació mediterrània. I el País Basc perquè va ser sempre independent per a crear mitjans de producció. Hi dono suport a mort, com es lògic. Tinc la impressió que els governs de Madrid volen mantenir el seu sentit dictatorial també perquè han perdut un imperi que no van saber dirigir ni explotar (que va enriquir anglesos i neerlandesos). Davant tot això proposo de tornar a les nacions. Espanya només tindria una manera de reconstruir-se: tornar a l’intent republicà. Els primers dos anys de la República es van crear 17.000 escoles, per exemple, o va arribar la intervenció dels sindicats dins les empreses, o la pujada del sou dels pobres andalusos. —La vostra biografia impressiona. —Fa molts anys que faig periodisme, sí. Vaig ser redactor en cap de La Vanguardia. Vaig fundar Interviu, Economía Mediterránea, diverses revistes. He treballat en totes les cadenes de televisió de l’estat, totes, inclosa la catalana i la valenciana. I també he estat membre del comitè central del PCC. Partit dels Comunistes de Catalunya (PCC). —Diputat ho heu estat? —No. Mai. Les poques vegades que en vaig tenir ocasió em va blocar el PSUC. Era la meva oposició interna. Diguem que els comunistes del passeig de Gràcia i jo no connectem. També vaig presidir l’Amistat Catalunya-URSS, substituint Agustí de Semir. —Vau treballar molts anys a La Vanguardia. Com la veieu, ara? —Vaig estar-hi disset anys. Era redactor en cap de política. I Carles de Godó, el que va morir en un accident d’avió, va preveure que jo fos un dels possibles futurs directors. Però Horacio Sáenz Guerrero al darrer minut va demanar a Fraga (destituït feia dos dies) una carta de recomanació dirigida a Godó perquè el nomenessin director a ell i no a mi. I em va fer una proposta que no vaig poder acceptar. Ni com a comunista ni com a cristià. L’engany era el següent: que continués essent el redactor en cap de La Vanguardia, i que ell es quedaria la informació nacional i política. Jo faré la censura, però ets tu qui l’enviaràs a la impremta. Com censurada per tu. Semblaria que el censor seria jo! I això és molt greu. Vaig dir que no. Per això vaig marxar de La Vanguardia. —I en aquests moments, com l’interpreteu, el paper de La Vanguardia? —La Vanguardia té com a propietari un autèntic… No faig servir paraules fortes per elegància. Ompliu el buit com us plagui. I els seus directors són uns majordoms. —També coneixeu per dins el franquisme. Vau ser secretari d’un governador civil a Barcelona. —Expliquem-ho bé. Mon pare va aixecar La Voz de Galícia. De 7.000 exemplars a 70.000. I ara és el diari que és. Vaig demanar d’entrar-hi, però els vells enemics de mon pare ho no van voler. Me’n vaig anar Madrid a buscar feina a diaris. No me’n van donar. I aleshores un redactor de l’ABC, amic d’abans de la guerra de mon pare, em va escriure una carta de recomanació per a trobar-ne a Barcelona a través del governador civil. Doncs la feina me la van donar al govern civil mateix. Auxiliar de secretari. I des d’allà vaig seguir el contacte amb el PSUC. Us explicaré una cosa que no sap ningú. Un dia el general em va fer passejar per una zona preciosa de l’edifici del Govern Civil, l’antiga duana de Carles III, a la plaça de Palau. Quan arribem en una zona força fosca, em diu: en aquest Govern Civil només hi ha dos republicans: vostè i jo. I quan va dimitir, l’home em va fer cridar i em va fer una oferta, que al final va acceptar Samaranch i jo no: regidor pel terç familiar, diputat provincial i segon de la Telefònica per a Catalunya i les Balears. No ho vaig acceptar. Vaig tornar al diari. Jo sóc periodista, sobretot. —Creieu que el final del franquisme va ser més flexible que l’actual Rajoy. —Totalment. Es va veure amb el retorn de Tarradellas. Van ser flexibles. I mireu ara. Si em permeteu, una altra anècdota: quan va tornar Tarradellas jo dirigia la revista Interviu. I la meva dona, que ja s’havia separat del senyor baró i ja vivíem com a parella, em truca i em diu: ‘Vine, que aquí hi ha un senyor amb pistola que vol parlar amb tu. Diu que és de l’exili català.’ Hi vaig i em diu: ‘Vinc a dir-li que Tarradellas porta el cor de Francesc Macià. I el vol ensenyar des del balcó de la Generalitat. Si l’ensenya, jo tinc l’ordre de disparar. Per traïdor. Per tot el que ens havia fet. Va ser president sense tenir en compte els vots americans.’ I al final no va ensenyar el cor, no, en Tarradellas. —Quina història. I per què creieu que eren més oberts els franquistes que no pas els d’ara? —Ja ho he explicat a l’article ‘Els estafadors‘. Mireu-lo. A mi Suárez em va demanar de ser ministre d’Informació del seu govern. Imagineu-vos si eren oberts. Per mitjà del nostre amic Jiménez de Parga. Vaig negar-m’hi, òbviament. I vaig fer la meva vida. Vaig anar a investigar a l’URSS moltes coses. Per exemple: vaig descobrir que Franco havia cobrat diners del servei d’intel·ligència britànic. El van captar quan feia el curs de tinent a l’acadèmia francesa. Estava decidit que si fracassava el cop d’estat ell i la seva família anirien a Anglaterra amb les despeses pagades. El pirata de la Mediterrània, el banquer March, hi tenia a veure. —Com ho sabeu tot això? —Ho vaig veure en els informes d’una carpeta de l’arxiu Canaris, del servei secret alemany. A Berlín, vaig veure-ho. —Ara escriviu per a Gara. Què faran els bascs? —Us sento malament. És com si tingués els telèfons intervinguts des de fa una temporada. El PNB? Mireu: hi ha una cosa clara: la gran burgesia basca i catalana eren molt cortesanes. Van crear els comptats d’Egara, el de Godó. Els bascs, l’elit basca, que ha enganyat molta gent, sempre ha torpedinat els intents seriosos, per exemple Ibarretxe. No el van fer fora del PNB de miracle. —Com acabarà això de Catalunya? —A l’article ‘Els estafadors’ ho explico: oferiran l’oro i el moro perquè desmuntin el moviment separatista. A Puigdemont el pressionen des de Madrid, i empresaris catalans, perquè accepti unes eleccions. Encara que guanyés les eleccions, si les convoqués, el separatisme quedaria mort per anys. Ja ho diuen obertament. Espanya és una autocolònia. S’ha colonitzat a ella mateixa. Són un camp erm i ho saben. I l’única cosa que les defensava era Euskadi, Catalunya, Galícia i alguna cosa com l’agricultura valenciana, que protegia l’erm castellà, l’Andalusia, pobra sempre, on he viscut i en sé la misèria. Què vull dir? Que si Puigdemont accepta un pacte per a fer eleccions és la destrucció per anys del separatisme. Si accepten un acord els faran fora. A l’espanyol li agrada trinxar. Quan guanya, trepitja. Per això ha perdut tantes guerres. Hem perdut un imperi. Tot ho hem perdut. Si cedeix, Catalunya la perforaran amb un núvol de funcionaris espanyols, policia espanyola, Guàrdia Civil espanyola. Estic segur que quan la declari, la independència, procediran amb molta força. Menys que no voldrien, perquè el món reaccionarà. Ja van fer-ho amb l’1 d’octubre. Van a totes. Mira Ciutadans, amb aquesta dirigent, la clàssica señorita de Xerès . A Xerès, quan va morir Franco, van crear un partit amb aquest eslògan: ‘Si estimes Andalusia, mata un gitano.’ En fi, aquesta batalla es pot perdre, però s’ha de lliurar. —Cal declarar la independència? —Sí. I sabent que aniran a trinxar. Però no durarà gaire. Catalunya té un paper important: fer una política com les repúbliques mediterrànies. No us penseu pas que és un somni d’un vell. Jo no ho veuré. Però vós, sí. Catalunya ha de mantenir la resistència. Val més perdre la batalla, i guanyar la guerra. Catalunya ha de mantenir la batalla. Espanya, segurament, no deixarà que s’arribi a l’exercici de la república. Enviaran fins i tot militars. I amb un rei que cada vegada s’assembla més a Ferran VII, que va mentir com un boig: va prometre una Espanya liberal i va acabar acceptant afusellaments. I ara Europa s’hi girarà d’esquena, amb el gran bandit de Luxemburg. Juncker. —I per què creieu, doncs, que guanyarem la guerra? —Perquè quan un poble ha volgut ser lliure, no ha fracassat mai. Passa que la guerra pot ser llarga. Ja s’han perdut batalles, però s’ha de continuar endavant. La cosa important no és la batalla. És la guerra.

Summary: Antonio Álvarez Solís: ‘Ni un pas enrere’


Les perles d’avui Catalunya Ràdio recorda l’últim programa de ‘L’orquestra’. Avui Catalunya Ràdio ha recordat el programa ‘L’orquestra’, dirigit per Jordi Vendrell, del 10 de juliol del 1992. En aquell programa hi van participar Josep Maria Terricabras, Modest Prats i Josep Murgades. Només quedaven dues setmanes per a l’inici dels Jocs Olímpics de Barcelona i els tertulians van denunciar les detencions d’independentistes de l’operació Garzón. Avui Catalunya Ràdio ha emès una tertúlia amb dos d’aquells protagonistes, Terricabras i Murgades. Precisament, Terricabras assegurava en una entrevista a VilaWeb que Catalunya Ràdio havia d’haver demanat perdó en el seu moment per aquest assumpte. Ahir el ‘Catalunya Migdia’ va fer, en certa manera, un homenatge a ‘L’orquestra’. Xoc entre Rahola i Domènech pel posicionament dels comuns davant del referèndum. La decisió dels comuns de no cridar a participar en el referèndum de l’1 d’octubre ha encès els ànims del sobiranisme, que lamenten que la confluència liderada per Xavier Domènech i Ada Colau no hi tanqui files quan mesos enrere havien cridat a la desobediència per a poder exercir el dret de decidir. Una mostra d’aquesta tensió s’ha escoltat avui al matí a RAC-1, en l’entrevista a Domènech, i concretament en el moment de la intervenció de la periodista Pilar Rahola, que acusat els comuns de ‘reinventar la puta i la Ramoneta’ i de ‘fer de trilers’. Ho podeu veure ací. Les notícies del dia La predisposició dels comuns a votar en el referèndum de l’1-0. La batllessa de Barcelona, Ada Colau, ha expressat la seva predisposició a votar el primer d’octubre, tot i que ha manifestat que tenia dubtes que aquesta convocatòria fos un referèndum efectiu. Durant la presentació de l’Observatori Metropolità de l’Habitatge, Colau ha declarat que Barcelona posaria totes les facilitats per participar en l’esdeveniment de l’1-O, tant si només arribava a ser una mbilització a favor del dret a decidir com si s’aconseguia de fer un referèndum real. Ho podeu veure ací. Fachin anuncia que votarà no a la independència l’1-O i reitera la crida a participar-hi. El dirigent de Podem Catalunya, Albano-Dante Fachin, ha tornat a fer una crida a participar ‘multitudinàriament’ al referèndum de l’1 d’octubre, i ha anunciat que ell votaria ‘no’ a la independència. Ho ha dit avui en una entrevista a TV3, en què ha explicat que optaria per aquesta opció de vot perquè pensava que una altra construcció de l’estat espanyol era possible. ‘He defensat l’1-O com una mobilització necessària per a reivindicar el dret de vot davant de l’immobilisme del govern espanyol’, ha dit. Ho podeu veure ací. Francina Armengol i Antoni Noguera es reuneixen per primer cop. La presidenta del govern, Francina Armengol, i el batlle de Palma, Antoni Noguera, s’han reunit avui en la primera trobada oficial d’ençà que Noguera va prendre possessió de la batllia. Han acordat que el govern i l’ajuntament desenvoluparan les inversions previstes en la Llei de Capitalitat i que treballaran conjuntament per a preparar el pressupost. Ho podeu veure ací. Dimiteix el regidor de CiU de L’Escala que va organitzar maniobres militars. Martí Guillem, el regidor de CiU que divendres va organitzar maniobres militars de l’exèrcit i de la Guàrdia Civil espanyols a l’Escala, ha presentat avui la dimissió. Ho ha explicat a Facebook i a Twitter el dirigent del PDECat a la localitat, Robert Bosch. Segons Bosch, ha acceptat la renúncia ‘a contracor’ i ‘pel bé comú del país, del projecte i del partit’. Ho podeu veure ací. BCN World finalment es dirà Hard Rock Entertainment World. El Centre Recreatiu i Turístic (CRT) de Vila-seca i Salou (Tarragona) —conegut originalment com a BCN World— es dirà Hard Rock Entertainment World, segons ha anunciat avui Hard Rock International, l’únic inversor que finalment ha presentat la seva proposta per a desenvolupar el complex turístic. Ho podeu veure ací. Les recomanacions Avui, a Vilaweb, us recomanem l’entrevista a la portaveu nacional de la CUP Núria Gibert. Gibert s’hi mostra decebuda amb l’actitud dels comuns en relació amb el referèndum de l’1-0 i no descarta la possibilitat que la CUP entri al govern. Ho podeu veure ací. També us recomanem aquesta anàlisi en profunditat sobre la derrota d’Estat Islàmic a Mossul i com això pot dificultar el control dels seus membres, ara més dispersos. La caiguda de Mossul és la fi de l’anomenat Estat Islàmic o el fa més perillós?

Summary: Les perles: El record de l’últim programa de ‘L’orquestra’ a Catalunya Ràdio i l’agror entre Rahola i Domènech pel suport a l’1-O


Sergi Sol (1970) és un dels homes forts d’ERC i home de confiança d’Oriol Junqueras. Llicenciat en dret i periodista, actualment és assessor al Departament d’Economia, però durant temps s’havia encarregat de la premsa del partit. Ara ha escrit el llibre Oriol Junqueras. Fins que siguem lliures (Ara Llibres), obra que repassa el procés polític català, vist des de dins. VilaWeb ha entrevistat Sol al centre de Barcelona per a parlar del llibre. —Expliqueu al llibre que dies abans que Junqueras entrés a la presó Sergi Sol li va dir: ‘No et tancaran a la presó.’ —Sí. Li ho vaig dir. —Per què ho pensàveu? —Perquè nosaltres no som Herri Batasuna. No formava part d’aquest món, la presó. A les permanents d’ERC l’únic que havia estat a la presó era jo. Ningú més. Fa molts anys, per insubmissió al servei militar. Unes setmanes a Alcalá Meco. A ERC la presó es veia lluny. I cada vegada que se’n parlava jo intentava fer-ne broma. ‘Tranquil, Oriol, que quan surtis seràs el rei del barri. A mi em va passar.’ Ho feia per llevar-hi importància. Però ara ho mires amb perspectiva i penses: animava uns amics i ells han acabat a la presó. I els demanen vint-i-cinc anys! Perquè una cosa és que t’hi posin unes quantes setmanes, com a mi, i una altra cosa són vint-i-cinc anys. —Hi veieu ingenuïtat per part vostra, ara? —Sí. —Al llibre insistiu a dir que tant ha servit l’exili com la presó. —Intento positivar-ho, perquè em sembla que toca això. I crec que, sense haver-ho buscat, la duresa de la repressió queda sobretot clara amb la presó. És la presó que valida el paper dels exiliats. I alhora la batalla judicial de l’exili és obvi que desacredita la presó. L’exili dóna força als que diem, i n’estem convençuts, que no serà un judici just. Al final, l’una opció i l’altra han acabat essent complementàries. Els uns a l’exili i els altres a presó. Visquem-ho en positiu. No amb acritud. —Dins ERC hi ha gent que vol tirar pel dret. I gent que vol frenar. I això mateix a PDCAT, a l’ANC i a Òmnium. Podeu posar-ne exemples? —De dubtes, tots n’hem tingut. El 10 d’octubre, el dia que es pren l’acord de suspendre la declaració, l’única persona vehement a taula va ser Marta Rovira. I també tenia un motiu. Ella havia negociat amb la CUP. I no volia fer-se enrere. Ara em feu això? Junqueras en aquella reunió no va voler contradir Marta Rovira, secretària general d’ERC, ni Puigdemont, que era el seu president. Va fer equilibris. —Com el recordeu, el 3 d’octubre? —Allò del rei ens marca a tots. Entronitza l’a por ellos. I aquell dia veus que l’estat no vol negociar res. No vol cap acord. I aleshores nosaltres ens aferrem a la idea de la mediació. —Quina autocrítica en feu, del Primer d’Octubre? —Que havíem d’haver declarat la independència i, a la vegada, convocar eleccions. Ho vaig defensar el dia 3 d’octubre. Ho deia, sí. Però aquesta via tenia un problema. —Quin? —Que la gent estava tan indignada per l’1-O que qualsevol cosa que no fos de màxims semblava poc. Però a mi em semblava que, malgrat la gran mobilització, havien votat un 43%. I tenint en compte aquesta força, i un estat en contra i una Europa que no ens esperava, doncs la manera era fer un gest de força, i alhora després procurar de ratificar-lo immediatament. —Aquells dies ningú no va proposar amb força la via del Maidan, és a dir, gent al carrer defensant la República? —Proposar-ho amb força, no. —Tesi: ERC i PDECat acaben declarant la independència perquè no volen ser els que frenen. No per ganes. Si no per no quedar malament. —A Valls, si s’han fet cada vegada castells més grans és perquè la Colla Vella competia amb la Colla Jove. I de la competència, efectivament, en surt voler fer més cada vegada. Però no és tan sols PDECat i ERC. Aquí hi havia una direcció política que englobava molta més gent. —En quin moment Puigdemont diu a Junqueras que va a l’exili, i Junqueras diu a Puigdemont: doncs jo, a casa? —No s’ho diuen mai. No hi ha un acord de fer-ho així. Sí que es parla que s’haurà d’acceptar la decisió de tothom. —Hi ha una reunió que no expliqueu. La del divendres 27 d’octubre, quan s’han de signar els decrets de la nova república. I Junqueras no s’hi presenta. —No és que no s’hi presenti. Ja havia quedat clar que hi anava Marta Rovira. Però allà ningú no va proposar en cap moment de signar res. La declaració s’acaba fent perquè no ens deixen cap més sortida. Jo sé com es va gestar. I quins ànims hi havia. Ho vam fer perquè no ens deixaven cap més sortida. —Sort que ho vau fer. —Jo mateix us ho he dit: jo hauria declarat independència i convocat eleccions alhora. I ho vaig dir a llocs de direcció. Jo entenc tot el que va fer Puigdemont. Em poso al seu lloc i la pressió que devia rebre havia de ser brutal. —Partits barallats? Els eslovens responen: també hi estàvem nosaltres. No feu servir la divisió per no fer la independència. —És que no conec cap procés on això no passi. Bascos. Irlandesos. Revolució russa. Aquí no hem vingut a ser amics. Hem vingut a superar un embat. Al final resultarà que hem de ser un grup escolta que ha de cantar el ‘Virolai’. Doncs no. —Teniu cap amic convergent? —I tant. Ricard Rafecas. Amics de l’ànima. I això que sempre li dic: ets més convergent que el monyo de la Ferrusola. Ja pots posar-ho. Encantador. I dels consellers jo respecto molt Josep Rull. El primer del món PDECat que va defensar el referèndum va ser Carles Puigdemont. Sempre ho va tenir clar. I el segon, Rull. I Quim Forn, no té valor tot allò que va fer? I tant que tinc amics convergents. —Entre Junqueras i Puigdemont, les relacions han millorat? —Crec que ara fem l’esforç perquè passi. Amb totes les dificultats del moment. I sí que és veritat que fins ara el desacord estratègic ha estat molt gran. —I ara? —Ara Joan Tardà ha desbrossat el camí. I tots passarem pel camí de Tardà. És clar que anirem al referèndum. És clar que acabarem aquí. —Jo no tinc gens clar que acabem fent un altre referèndum. Creieu que sí? —L’aspiració hi ha de ser. És el que té més força i sentit. —També pots aplicar el resultat de l’1-O. Ara, o d’aquí a un temps. —Només el podràs aplicar si fas eleccions, com va passar amb la República amb Macià, i aleshores arrases. Aleshores tens la legitimitat. El Primer d’Octubre és l’hòstia. Ens dóna una força brutal. Però no és el final de res, és el principi de tot. Oi que vam decidir de fer-ho amb vots, i majoria social? Si no la tenim… Com ho portem endavant? Jo ja ho sé que demà no ens donaran el referèndum. Algú es pensa que vindrà Pedro Sánchez i dirà: aquí teniu el referèndum? Aquí l’únic pas que hem fet és que ells han acceptat que s’ha de fer votant. No votant la independència, perquè volen votar una altra cosa que encara no saben quina és, però el reconeixement implícit hi és. Comencen a entrar-hi. —Tesi: Junqueras ajuda a entrar a l’àrea metropolitana. Doncs a les catalanes del 21-D Ciutadans arrasa justament a Sant Vicenç dels Horts, poble de Junqueras, 37%. Treu més vots que a la mitjana del Baix Llobregat, 33%. Per què passa? —I a la vegada ERC obté a Sant Vicenç més vots que la mitjana del Baix Llobregat. Però, cert. Per què passa? Una de les preocupacions de l’Oriol, ja d’abans, és que creia que irritàvem una part de la població. Un vot de cada quatre és per a un partit com Ciutadans. Un partit que no condemna el franquisme. A ell el preocupa allò de l’aznarisme. Abans es dividirà Catalunya que Espanya. Haurem de fer una reflexió. Potser alguna cosa no l’hem feta bé. —Rosa Parks: Com més bondat fèiem, més malament ens tractaven. I si passa això? —A la vida, com millor, millor. Això del millor, pitjor, no ho veig clar. —Hi ha veus, sobretot d’ERC, que posen damunt la taula la desobediència civil. Per exemple, Josep Huguet. O Carod-Rovira. Com ho veieu? —Jo vaig ser insubmís. I per tant hi crec, en això. Però nosaltres no parlàvem amb l’imperatiu en segona persona del plural. No. Parlàvem en primera. S’ha de predicar amb l’exemple. En segon lloc, l’1-O no s’improvisa. La CUP a Berga va dir: desobeirem quan toqui. Celebro que ho hagin vist. Desobeirem quan toqui i tingui sentit. Quan multitudinàriament ho puguem fer. No quan un altre ho decideixi per mi i sense cap més expectativa que enviar-me a la garjola. —I la posaríeu damunt la taula, com Huguet o Carod? —Sí. Jo, sí. Evidentment que sí. —Potser arribem a la República per vies gandhianes, en terminologia de Tardà, i no amb un altre referèndum. —Potser sí. I al final a mi m’és igual si és un camí democràtic. I em sembla que la desobediència civil és un camí democràtic. —Junqueras pot dirigir ERC de la presó estant? —Ho fa. Nelson Mandela va dirigir la insurrecció. —I si té por i angoixa, cosa ben natural dins la presó? —És a l’inrevés: els que tenen por no són els de dins la presó. Són els de fora que tenen por d’anar-hi a parar. Hi ha moltes maneres d’encarar-ho. I afortunadament la decisió de com i qui encapçala ERC la pren Esquerra Republicana. I només Esquerra Republicana. I no les prenem per l’estat, o per les accions de l’estat. Les prenem nosaltres. —Per què ERC no té Junqueras com a figura de pau, i una altra figura més envalentida, tipus Puigdemont, a fora? Dos lideratges. —Amb tots els respectes, però crec que l’estratègia que funciona és la de Junqueras. I la majoria del país tomba cap a les propostes d’ERC. La majoria social de l’independentisme va tombant cap aquí. De manera aclaparadora. El document d’Òmnium. O les declaracions de Puigdemont sense estridències diu exactament això mateix. Una altra cosa és que nosaltres ens hàgim endut les bufetades. —Costa de creure que el referèndum vindrà. —Encara que no sigui així, estratègicament, i a ulls de tothom, dir que el vols, et crea cap contradicció? Si em trobes una manera més fàcil i accessible que un referèndum, te la compro. Digues-la. Parlem-ne. Però no em vinguis amb ‘som República’ i ‘obrim les presons’. D’entrada, algú ha demanat als presos què els sembla? —Que en pensen, els presos, de la frase ‘obrim les presons’? —Et diuen que no els toquis els nassos. Per a fer què? Per a anar a on? —L’estat major s’ha de reactivar? —Només si hi ha aposta estratègia conjunta. —Ara no n’hi ha? —No. Hi anem treballant. Primer ens hem de posar d’acord sobre què hem de fer. —I en quins punts? —Sempre hi ha alternatives. Però veig quatre punts bàsics. Un: som els campions del diàleg. Dos: referèndum, acordat o no. Si cal incloent la desobediència per aconseguir-lo. Per exemple, crec que havíem d’haver desobeït amb els refugiats. Els havíem d’haver dut aquí. I amb lleis socials, també. Llum, a les cases, si cal desobeint. Tercer: apel·lar a la majoria del 3 d’octubre. I això vol dir escoltar Albano-Dante Fachin i Elisenda Alamany. I les seves propostes. No tan sols les nostres. I quart: mobilització permanent a Europa que proposava Vendrell. O una altra. Però a Europa s’ha de dir que això és un problema europeu. —Veig que cap punt no és fer efectiva la República. —Si vols et passo el full electoral d’ERC a les eleccions. I t’ensenyaré què hi diu. No es parla de fer efectiu o no. Dependrà del resultat. A les eleccions del 21-D Junqueras publica articles amb no independentistes. Com el Natius. Parlava d’implementació de la República? No. Parlava de com construir una majoria enfront d’un estat autoritari. I com posar en qüestió el règim borbònic del 1978. Aquest és el punt que ens unia. I d’això jo vull que en surti la República Catalana. Evidentment. Em converteix en impur? Potser sí. Però jo vull guanyar. No vull ser el que té més raó. Jo vull guanyar, no ser el més pur. —Res a afegir? —El llibre és un reconeixement a uns generals que no van enviar la infanteria. I això és un valor, per mi. Per primera vegada reben els generals i no la infanteria. I això té valor. La gent que ens ha portat un punt determinat, ho han assumit ells. I això té un valor. I Puigdemont ho va fer. I Junqueras ho va fer. I Marta Rovira. I se’ls ha de reconèixer.

Summary: Sergi Sol: ‘Jo entenc tot el que va fer Puigdemont’


El govern espanyol de Mariano Rajoy ha confirmat que l’Advocacia de l’estat espanyol ja ha demanat la documentació sobre la decisió del Parlament de Catalunya de querellar-se contra el jutge del Tribunal Suprem Pablo Llarena, per veure si aquesta acció pot ser constitutiva d’un delicte de malversació. La mesa del parlament va aprovar divendres la proposta de Junts per Catalunya, ERC i la CUP de querellar-se contra Llarena per presumpta prevaricació. L’acord es va adoptar quan, un dia abans, el jutge es va negar a excarcerar Jordi Sànchez perquè pogués assistir al debat d’investidura. El president del govern, Mariano Rajoy, ja va avisar ahir que si la querella ‘la paga’ el parlament podria incórrer en un delicte de malversació de fons públic. Segons ell, ‘l’única cosa que ha de fer’ la cambra catalana i que ‘incompleix’ des de les eleccions del 21 de desembre és elegir un candidat que compleixi la llei, ‘estigui en estat de governar’ i que es dediqui a ‘atendre els interessos generals dels ciutadans’.

Summary: Rajoy estudia de denunciar el parlament per la querella presentada contra Llarena


El periodista David Melgarejo serà el nou corresponsal a París de la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals (CCMA) a partir del juliol, segons ha informat l’entitat. Melgarejo ha estat designat després de superar un procés de selecció intern entre els professionals de l’empresa que han optat a aquest lloc de treball. El fins ara reporter especialitzat en tribunals de TV3 substituirà Josep Capella a la televisió i a Catalunya Ràdio. Capella, que ha exercit la corresponsalia d’ençà del setembre del 2017, es reincorporarà a la delegació de la CCMA a Madrid. David Melgarejo (Badalona, 1978) és llicenciat en periodisme per la Universitat Autònoma de Barcelona. Redactor dels Serveis Informatius de TV3 d’ençà del 2001, fins al 2009 va formar part dels equips de diferents edicions dels telenotícies. El 2010 va assumir la funció de reporter especialitzat en tribunals, tasca que l’ha portat a cobrir els quatre mesos de l’anomenat judici contra el procés, al Tribunal Suprem, el del cas del 9-N, al Tribunal Superior de Justícia de Catalunya i, també, el judici a Quim Torra per les pancartes al Palau. També ha seguit el judici contra la trama Gürtel i contra les targetes Black a l’Audiència espanyol, i segueix les instruccions del cas Pujol i del 3% que es fan a l’Audiència espanyola. A més, també ha estat membre de l’equip de les nits electorals a TV3.

Summary: David Melgarejo, nou corresponsal de la CCMA a París


L’Ajuntament de Barcelona ha aprovat definitivament el canvi de denominació de l’avinguda del Príncep d’Astúries, que passarà a anomenar-se Riera de Cassoles. La modificació, amb la qual el consistori pretén ‘desborbonitzar’ la ciutat, no ha rebut cap al·legació. En un comunicat, l’equip de govern explica que el canvi de nom de l’avinguda del Príncep d’Astúries, impulsat per una iniciativa ciutadana, es farà efectiu en una festa el dia 24 de març. L’Ajuntament de Barcelona també farà oficial el dia 17 de març el canvi de denominació del carrer del Secretari Coloma, imposat durant el franquisme, per recuperar el de Pau Alsina –que ja tenia abans de la dictadura–, en homenatge d’un diputat obrer. El primer tinent de batlle de Barcelona, Gerardo Pisarello, ha dit: ‘Amb el canvi de nom d’aquests dos carrers, Barcelona fa un pas més per eliminar l’empremta franquista i per desborbonitzar el nomenclàtor de la ciutat.’ Aquests dos canvis han estat promoguts per entitats i plataformes veïnals, van ser aprovats pels districtes municipals, tenen l’informe favorable de la Ponència del Nomenclàtor –l’òrgan encarregat de la denominació dels carrers de Barcelona– i no han rebut cap al·legació. Pisarello ha subratllat que s’havien recuperat denominacions populars. La riera de Cassoles feia de frontera natural entre Sant Gervasi i l’antic municipi de Gràcia. I el nom de Pau Alsina ajuda a augmentar la presència de noms de carrers de tradició obrera. Alsina fou un dirigent obrer, polític republicà i teixidor de vels, diputat al congrés espanyol entre el 1869 i el 1871.

Summary: Barcelona aprova el canvi de nom de l’avinguda del Príncep d’Astúries


Josep Lluís Albinyana (València, 25 d’abril de 1943) va ser el primer president del Consell Preautonòmic del País Valencià. Durant la transició, va militar al PSPV i va ser cap de llista al congrés espanyol a les eleccions de 1977. El 1978, el van triar per unanimitat primer president del Consell (l’antecedent de la Generalitat Valenciana contemporània), des del qual oficialitzà la senyera quadribarrada amb l’escut del Consell i la denominació per al territori de País Valencià. A més, va emprendre una campanya perquè els ajuntaments valencians demanessin l’estatut d’autonomia per la via ràpida, i va aconseguir el suport de més del 90% de consistoris. El seu catalanisme va molestar el PSOE, que li va retirar el suport, i va haver de dimitir. A les eleccions valencianes del 28 de maig tornarà a ser cap de llista, però aquesta volta per Esquerra Republicana del País Valencià. És un viatge cap a l’independentisme que altres socialistes d’arreu dels Països Catalans també han fet. Sempre fidel al valencianisme polític, ha decidit de fer el pas. Ell mateix ens n’explica el perquè: —Per dues raons. En primer lloc, perquè Esquerra Republicana del País Valencià defensa els valors que jo he defensat tota la vida i, per tant, m’hi trobe còmode. I en segon lloc, perquè en els temps difícils que vivim, vull plantar cara a la injustícia, a aquest intent de sacrificar les llibertats democràtiques. No es poden mirar de costat totes les coses que passen, s’hi ha de plantar cara. És una vergonya. —Però és molt difícil que ERPV obtingui representació a les Corts. —No se sap mai. Els gurus de la democràcia sempre ens expliquen què ha passat, però no l’encerten quan preveuen què passarà. No confie en les enquestes. Les opcions minoritàries són importants per la biodiversitat. Les grans idees comencen essent minoritàries i amb el pas del temps esdevenen majoritàries i acaben transformant la realitat. —Fa quatre anys vau anar de candidat de Compromís al senat espanyol. —Era una coalició que defensava els valors que jo defense. M’ho van demanar, en una reunió a la seu d’ACPV, Enric Morera, Joan Baldoví i Antonio Montiel, i ho vaig acceptar. La coalició es deia Ara és el Moment. —Ara no repetiríeu? —Compromís ja no representa els meus valors. No hi he mantingut cap contacte de fa temps. —Per què? —Per coherència. Culturalment, sóc fusterià i políticament, catalanista. No tinc por de ser titllat de catalanista. No crec que avui Compromís puga assumir això. Avui representa una cosa diferent, amb un regionalisme valencianista que jo considere perillós i que, a més, no va enlloc. —També sou crític amb la tasca que ha fet el govern del Botànic aquests quatre anys? —El Botànic només ha servit per a fer el joc al PSOE. Després de l’aplicació del 155, queda molt clar que els socialistes s’allunyen de qualsevol projecte democràtic. Ja sé que a Catalunya encara hi ha gent que es pensa que el PSOE pot ser un interlocutor a Madrid. Crec que s’equivoquen, però en tot cas, al País Valencià això és impossible. Amb els socialistes no hi ha res a parlar perquè sempre seran centralistes. Vaig intentar canviar-los a la transició, que assumiren l’estat federal, però va ser impossible. —Vau militar al PSPV. —I vaig dimitir com a diputat al congrés el 1979, quan vaig veure que el federalisme era inaplicable, ja aleshores. —Com afecta el procés cap a la independència a la política valenciana? —És una de les raons que m’ha fet tornar a la política. Si repassem la política oficial, sembla que no l’afecte en res. Silenci total, malgrat que els vincles entre el País Valencià i Catalunya són inqüestionables. El País Valencià no pot restar indiferent a les coses que passen a Catalunya. Compartim llengua, cultura, economia, història… Moltes coses! Per raons tàctiques, hi ha un interès perquè la política valenciana no es contamine del que passa a Catalunya. Però això té un nom… —Quin? —Calle, per no dir-ho. No vull criticar ningú. —Què li van semblar les declaracions de Mònica Oltra contra el president Carles Puigdemont? —Sense comentaris…. Jo no podria ser en una formació en què els estatuts parlassen dels Països Catalans i després s’ataqués les institucions catalanes. És una contradicció que no sé ni pense viure-la. —Parlem del judici al Tribunal Suprem espanyol, doncs… —És una farsa. L’objectiu és criminalitzar drets perquè l’independentisme ha fet trontollar el règim del 78 i la monarquia. El relat judicial, que és el mateix que fan els partits unionistes, no se sosté per enlloc. Em preocupa què passarà quan es coneguen les condemnes, que seran dures. És com un déjà-vu molt desagradable.

Summary: Josep Lluís Albinyana: ‘Compromís impulsa un regionalisme valencianista que considere perillós’


El Parlament Europeu ha aprovat aquesta setmana l’Informe sobre Drets Fonamentals a la UE 2017 (pdf en castellà), del qual l’eurodiputat per Esquerra Republicana de Catalunya Josep Maria Terricabras ha estat el responsable principal. Les vint-i-una planes del document, aprovat per 390 vots a favor, 153 en contra i 63 abstencions, avaluen amb èmfasi especial la situació de les dones, els migrants, les minories dins els estats, la llibertat d’expressió i d’associació. A banda, reclama investigacions imparcials sobre l’ús excessiu de la força policíaca. VilaWeb va entrevistar el filòsof gironí minuts abans el text no fos aprovat. Assegut al bar del Parlament Europeu, se’l va trobar vestit de negre de dalt a baix. Terricabras no solament parla d’aquest informe, sinó també de política catalana i europea, i fa repàs dels seus cinc anys d’eurodiputat. Efectivament, l’independent Terricabras plega el mes de maig, torna a Girona i deixa enrere cinc anys de política institucional que en aquesta entrevista descriu amb ironia i profunditat. —I vós, per què voleu plegar? —Perquè jo m’hi vaig comprometre per cinc anys. Aquest era el meu compromís. Em sembla que són suficients. Jo he mirat de fer-ho tan bé com he sabut. A la vida tinc uns altres interessos. M’agrada llegir, m’agrada escriure, m’agrada –encara que sigui de trascantó– la cosa més acadèmica, tinc una néta i els meus amics i parents es moren. I això és molt important, perquè vol dir que… —Que què? —… —Que ara us toca a vós? No fotem. —Perdoneu, però és així. La gent es pensa que és immortal. I no. S’ha de mirar amb serenitat, tot això. —Aquests cinc anys aquí dalt, han valgut la pena? —Globalment han estat molt interessants, sí. Però, com que jo m’imagino una Europa més activa, diferent, també canviaria moltes coses. Ara, ha estat més positiu que negatiu, això segur. —D’amics, n’heu fet? —Bones relacions. Perquè sóc una persona a qui li costa de fer amics en el sentit profund de la paraula. Potser perquè, encara que sembli mentida, tinc un punt de retret, i m’agrada d’estar sol a estones. I, per tant, els amics que han de durar tota la vida són els qui ja tenia, o difícilment. Hi ha hagut gent amb qui he tingut molt bona relació, i gent amb qui no. —Gent amb qui no? —Gent amb qui no. Perquè hem passat una època duríssima, sobretot la banda independentista, aquí dalt. D’ençà del primer d’octubre de 2017 ha estat espantós. Literalment espantós. Gent del PP que ni ens mirava a la cara a mig passadís. Em van posar una persona que em vigilava. Una noia a qui vaig anar a trobar, evidentment. —A la persona que us seguia, vau anar a saludar? —I tant. ‘Sé que preneu nota de tot allò que jo faig.’ I vaig dir-li que l’encàrrec era absolutament idiota, perquè tot era públic. Les meves xerrades, conferències, actes. Tot. —Una guàrdia civil, era? —No, pobreta. Una funcionària. I li vaig dir, ‘passeu-me còpia dels vostres apunts. Jo en prenc molt malament.’ Es va posar vermella. L’anècdota divertida és que al cap de pocs dies me la trobo. Era cap a les onze de la nit, que feia una xerrada molt tard. ‘Surt a menjar una mica’, penso, ‘que si no t’adormiràs.’ I me la trobo, asseguda en una terrassa amb una amiga. I li dic, ‘ui ara. Ara la faré grossa, eh. Molt fort serà això d’avui. Ja pots prendre’n nota.’ I em diu, ‘i a quina hora serà?’ I dic, ‘a les onze’. I em respon, ‘ah no, jo només en horari laboral’. —Ha ha! —Molt funcionària. Em diuen que ja no hi és. Ja no la veig. L’han portada a no sé on. Potser a seguir-ne un altre. Això ara ens ho prenem així, oi, però és dur. —Luther King deia: ‘No em fa patir tant l’atac de l’enemic com el silenci de l’amic.’ —I tant. Del silenci de l’amic, penso que el grup dels Verds no s’ha portat en el cas català com hauria d’haver fet. En una decisió de la defensa de la causa, que no demano que sigui la independència, però sí la causa dels drets humans, hi han fet molt de tant en tant. Tímidament. Sense obrir gaire la boca. I alguns. Perquè alguns altres directament amb la boca tancada. I això no ho esperes d’un grup proclamant d’esquerres que vol dirigir Europa. Jo l’Europa que veig venir serà una cosa terrible. I estic content de no ser diputat, mira. Perquè serà terrible. —Per què serà terrible? —Perquè l’extrema dreta hi entrarà, i perquè tot es radicalitzarà cap a la dreta. Ja ho han fet ara, tots els països. Tots. I això pujarà cap aquí dalt. A França han virat cap a la dreta per la senyora Le Pen. I Àustria, Alemanya i Holanda també. I a Itàlia, que és una bogeria. I Espanya. —A les eleccions europees us hauria agradat una llista unitària de tots els independentistes? —Doncs sí. Entenc i respecto, només faltaria, les decisions de qui les ha de prendre, jo era independent a la llista, i content d’haver fet la feina, però a mi m’hauria agradat una llista dels contraris del 155 enfront del 155. De Bildu, per una banda, fins a ERC i el PDECat per l’altra. Els comuns no sé si maten o espanten. Per tant, no sé què dir-te’n. No sé en quina posició estan, tot i que són més amics que no molts altres. —De Bildu al PDECat passant per ERC. Això Arnaldo Otegui també ho volia. —També, també. Però em sembla que, quan ell va pressionar, la cosa era bastant decidida que no aniria per aquí. —Els independentistes potser han d’acceptar que ara per ara hi ha un punt de confusió, no solament travetes. —Un punt de confusió, és veritat. I d’extraordinària dificultat. Perquè jo no entenc de cap manera, i ho rebutjo, que encara pugui haver-hi catalans que donin la culpa de tot als únics que s’ho han jugat tot i que són a la presó o l’exili. I els critiquen amb un got de whisky o una birra, asseguts al sofà. I es diu que el culpable és el Junqueras i el culpable és el Puigdemont. Escolteu, perdoneu. S’hauran equivocat o no. Però, culpables? De res. Potser estaria bé que ens miréssim a nosaltres mateixos i, a part de cridar, què hem fet? Perquè potser hem de fer alguna cosa. —Que el poble no tan sols critiqui. Que també es mogui i s’organitzi a banda. —Em fa molta gràcia a mi això. Et vénen, et posen a parir, critiquen els polítics, i en acabat diuen: ‘I ara què hem de fer?’ Mireu, perdoneu, després d’haver-me posat a parir, pot ser que em digueu vós què hem de fer. És clar. Tinguem una mica més de coherència i de força política, el poble. Això és d’una importància extraordinària. I també és veritat que tenim Puigdemont a l’exili, el PDECat mig destruït, Oriol Junqueras a la presó i Marta Rovira a l’exili. Això és molt dramàtic. I ho hem de fer tot. —Què voleu dir? —Que és ridícul de dir que hem de fer República i que no hem de fer govern. O dir que hem de fer govern i que no hem de fer República. És ridícul. L’única cosa que permet de fer República és demostrar que sabem governar. És un part important. No dic l’única. Però només faltaria de deixar el govern en mans dels insensats que ens volen escanyar. Només faltaria això. Som les tres potes. Un govern, un exili, i el poble. —Potser a Espanya no n’hi ha prou de votar per a arribar a la independència. I hem de passar a escenaris gandians, que deia Joan Tardà abans de l’1-O. —Segurament que sí. Això segurament només es desencallarà si la població passa a un escenari més enèrgic. Potser nosaltres també podrem col·lapsar Barcelona. O fer unes altres coses. De l’altra, també és veritat que s’ha de mirar d’avançar cap al fet que la posició del govern espanyol sigui internacionalment impossible. Són necessàries totes dues coses. —Passem a l’informe sobre drets humans que heu impulsat. Parla de la conculcació de drets en abstracte, però no en cita cap cas concret. —Exacte. Aquí es posen qüestions damunt la taula. Però si llegeixes el paràgraf 1, 2, 3, 25, o 30, veuràs de què es parla. A mi m’interessa que s’hi senti reflectit tothom. No estic fent un informe per a Catalunya. Això ho hauria de fer Rafael Ribó. Jo el faig per a tot Europa. Però els paràgrafs s’entenen perfectament. —Per exemple, el paràgraf 1. —La separació de poders i la independència del poder judicial són essencials per a assegurar el funcionament eficaç de l’estat de dret, i ni la sobirania nacional ni la subsidiarietat poden justificar que un estat membre ho refusi. —Paràgraf 2. —La degradació de l’estat de dret no és una aplicació incondicional de la llei sinó l’acceptació democràtica de ser regits per la llei. —Paràgraf 25. —Condemna enèrgicament les creixents restriccions a la llibertat de reunió, imposades en alguns casos per les autoritats amb un ús desproporcionat de la violència contra manifestants pacífics. —Paràgraf 30. —Manifesta la preocupació pels obstacles a la tasca de les organitzacions de la societat civil. —I el ciutadà com el notarà aquest informe? —El ciutadà, directament, segurament que no ho notarà gaire. Però serà una referència de quina és la situació. —Europa potser ja no és el refugi de drets humans del món. —No. Però en canvi és l’única gran agrupació política que els reclama i els defensa. I si no, repassem-ho. —Ni idea. Especulo: potser hi ha racons d’Oceania o Amèrica molt més avançats. —Però si són racons, llàstima que siguin racons. Ens convenen grans agrupacions polítiques. Per exemple, la Xina, els Estats Units, l’Índia, el Brasil, el Japó, Sud-àfrica potser són excel·lents en l’economia, però en drets humans, què vols que et digui. Uns executen la desigualtat entre homes i dones i uns altres l’accepten. I nosaltres, la sort que tenim és que encara ho defensem teòricament. Ens podem posar drets i dir ‘ep!, recordo la carta europea’. Això és molt important. Ara, és veritat que, si ho hem de recordar, és perquè potser no es compleix. —Res més que hi vulgueu afegir? —Doncs no.

Summary: Josep Maria Terricabras: ‘Em van posar una persona que em vigilava’


El president del Parlament Europeu, David Sassoli, diu que si, arran de la qüestió pre-judicial presentada per la defensa d’Oriol Junqueras, el Tribunal de Justícia de la Unió Europea (TJUE) conclou que Carles Puigdemont i Toni Comín han de ser reconeguts com a eurodiputats, la cambra acceptarà la sentència. ‘Aplicarem la llei’, ha respost Sassoli durant la compareixença de premsa per a avaluar les audiències dels candidats a nous comissaris de la Comissió Europea. Els periodistes li demanaven per la carta que els advocats de Puigdemont i Comín li han enviat sol·licitant-li que els reconegui provisionalment, arran del posicionament de l’advocat del TJUE, favorable que siguin reconeguts com a eurodiputats. Una carta que encara no ha rebut, segons que ha precisat. Bufetada de l’advocat de la UE a Marchena: dóna la raó a Junqueras sobre la seva immunitat Sassoli ha defensat el posicionament seguit fins ara per l’eurocambra, basat en les lleis vigents i la jurisprudència. ‘Si una autoritat legal veiés les coses diferents, revisaríem el nostre posicionament, si calgués. El rol del parlament no és sols legislar, sinó també vetllar perquè es respectin les lleis.’ Fins ara, el Parlament Europeu i els seus serveis jurídics han defensat que no podien reconèixer Junqueras, Puigdemont i Comín com a eurodiputats perquè no constaven a la llista definitiva enviada per l’estat espanyol. No van ser inclosos al llistat definitiu d’eurodiputats perquè no havien jurat la constitució espanyola, però sí que eren a la llista anterior de proclamació de resultats publicada al BOE. Vegeu la resposta tot seguit: L’advocat general de la Unió Europea, el polonès Maciej Szpunar, ha donat la raó a Junqueras en la qüestió pre-judicial que va presentar el Tribunal Suprem espanyol sobre la immunitat del president d’ERC com a eurodiputat electe. Segons l’advocat, ‘l’adquisició del mandat parlamentari dels diputats europeus resulta únicament del vot dels electors i no pot restar supeditada al compliment ulterior de cap formalitat’. La posició de l’advocat de la Unió Europea no és vinculant per a la decisió que prengui del Tribunal de Justícia de la UE, però té molt de pes i normalment hi coincideix. A més, la decisió que pugui prendre el TJUE en el cas de Junqueras repercutirà directament en la demanda presentada per Carles Puigdemont i Toni Comín com a eurodiputats electes, que aquest mateix tribunal va admetre a tràmit. A l’espera de la sentència Fonts del Parlament Europeu diuen que quan arribi la sentència valoraran si implica que tenen l’obligació de canviar el seu posicionament en aquesta disputa. Seran els serveis jurídics de la cambra els encarregats d’analitzar el futur dictamen i recomanar les mesures a adoptar. Fonts parlamentàries també defensen que, en el cas dels independentistes, els serveis jurídics s’han limitat a seguir la jurisprudència actual sobre la condició dels eurodiputats i les seves prerrogatives. Tot i això, reconeixen que el TJUE podria canviar la seva interpretació arran d’aquest cas i que això podria, fins i tot, implicar una modificació de la llei electoral europea.

Summary: Sassoli diu que acceptarà la sentència del TJUE si reconeix Puigdemont i Comín com a eurodiputats


El cineasta Marc Recha (1970) estrena aquesta setmana el novè llargmetratge, La vida lliure, guanyador del festival de Gijón i del de Tallin. El film de Recha recrea la Menorca de 1918, quan la gent moria per culpa d’una terrible febre i la I Guerra Mundial omplia de submarins el Mediterrani. El film de Recha torna a tenir nens com a actors molt principals. Aquí, els veterans Sergi López i Miquel Gelabert acompanyen els dos nins menorquins, Mariona Gomila i Macià Arguimbau. L’actriu Núria Prims, en segon pla. VilaWeb entrevista Marc Recha per parlar d’aquest film i de l’actualitat. —Quin és l’origen del film? —Volia establir un pont i dialogar amb una altra obra de creació. —Quina? —Quines. Aigua de mar, de Josep Pla. Volum 2 de les ‘Obres completes’. Hi parla dels submarins torpedinant vaixells francesos i anglesos, del contraban, del mar, dels misteris. També vaig espigolar molt de Quadern gris, on Pla explica la febre de l’any 1918 i com ell abandona la Universitat de Barcelona i torna al poble. Hi ha el Josep Pla de vint anys, que ha de decidir si fa la vida lliure o fa de periodista i escriptor. Si es queda a Canedell o Aigua-Xelida amb l’Hermós, senyor simiesc que viu en una barraca, o si treballa seriosament i se’n va a París i Berlín. La inspiració d’en Rom, el personatge de Sergi López, és una mica aquesta. Un home capaç de viure amb les coses que troba al voltant. Pesca, caça conills i menja herbes. I viu a la platja. També és veritat que el personatge d’en Rom està inspirat amb Long John Silver, de l’Illa del tresor. —En aquest joc de miralls també entra Albert Camus. —Parlo de tota aquella gent que a partir del 1840 deixa Menorca i se’n va a Algèria. Aquí em baso en Albet Camus i el seu llibre autobiogràfic, quan explica que la mare i l’àvia eren menorquines. És curiós com els menorquins, quan hi arriben, esdevenen pagesos. I acaben manant els algerians i els francesos. Ells fan d’amos. Fins fa poc, encara et trobaves per segons quins territoris del sud de França tota la gent que havien expulsat d’Algèria. Jo tinc localitzada alguna d’aquesta gent, que els diuen maonesos. —El paisatge del film és la Vall de Menorca. Quina relació personal hi teniu? —A final dels anys setanta hi anava, de petit. Recordo que a la Vall i la platja del Bot totes les famílies de Ciutadella hi anaven a passar tres mesos d’estiu i portaven el televisor, la cadira. Nosaltres ens estàvem a l’Hort de les Taronges. I amb la mare i els germans baixàvem a la platja. He filmat la platja de la infantesa, una mica, sí. —Qui dels quatre personatges té la vida lliure? La Tina, en Biel, en Rom o en Conco? —Al film, el punt de vista és la mirada de la nena, la Tina. La vida lliure és en femení. El futur és femení, per tant la vida lliure és ella. Ella emula i busca la llibertat. I veu aquesta imatge icònica d’una balandra, o llaüt fondejat, a la badia solitària i misteriosa. Llaüt on apareix una dona que ve de fora, de l’horitzó, de la llibertat. La nena Tina voldria ser com ella. La Tina, per un cantó, somnia la vida lliure, però és en Rom qui fa la vida lliure. —Aquesta dona lliure i allunyada és Núria Prims. Ni un pla curt. Ni un. Per què? —Va ser un debat molt interessant. Si traspasses una barrera i deixes de filmar des del punt de vista dels nens, el film canvia i és una altra història. Totalment diferent. Sempre havíem de tenir aquella mena de vaixell antic, amb aquelles siluetes, com unes imatges icòniques, d’un món imaginat, que segurament també representen la llibertat. Per això no ens hi apropem. Mai. Cap pla curt. Tot de lluny. Amb els ulls de la nena. I això que vam estar temptats d’acostar-nos-hi tres-centes vegades. —Mulet. Un nom que apareix dues vegades. És un protagonista, i és un dels productors del film. —Faig un homenatge al Paco, Fancesc Mulet. Gran productor mallorquí, que té una cooperativa, la Perifèrica Produccions. Els qui van fer Jo! Una gent estupenda. És una picada d’ullet al coproductor del film. —Conco. Gran paper, el de l’actor Miquel Gelabert. —Representa aquesta cosa de la terra, i tan menorquina, del pagès que treballa per l’amo, que és el senyor. És una vida molt dura. És allò que deia Pla, que el temps ho va destruint tot. I aquell home és un combat per aturar això. Fins que al final el personatge d’en Conco fa un arc evolutiu i l’home tancat i conservador és dels més tendres del film. I això ho construeix molt bé. —Rom, personatge interpretat per Sergi López. —És un personatge enlluernador per als nens, i qui els explica les històries. D’això va la pel·lícula. De la transmissió de coneixement per mitjà de la paraula. I qui les explica, les històries? En Rom, i la Tina (amb una veu en off). Doncs aquest personatge d’en Rom fa una evolució i passa d’un personatge senzill, sortit directament d’Un dia perfecte per volar (aquell pare no biològic que acompanya el nen en el creixement personal), a acabar convertit en tot un misteri. La pel·lícula emana i és deutora del gènere d’aventures. Passa que aquí l’aventura no és acció, sinó en la imaginació d’aquesta nena i totes les coses que explica en Rom. I es dibuixa la contradicció dels personatges. La relació contradictòria dels homes amb la natura. Aquest combat. Aquesta supervivència. —Hélène Louvart. Directora de fotografia. Sou parella artística. Quants anys fa que treballeu plegats? —Mitja vida junts, sí. Som com de la família. Ella té uns directors amb els quals li agrada molt de treballar. I fa amb això. No és la mateixa l’Hélène Louvart que filma Tina, de Wim Menders, que quan treballa per Larry Clark a Nova York, o quan fa cinema amb els italians. La nostra és una relació de creixement personal. Quan jo porto la càmera i filmo, ella porta la llum i el diafragma. Jo sempre porto la càmera. Estem embrincats. És una cosa molt orgànica. Va haver-hi un moment a La vida lliure que tot eren dones. Després, per qüestions d’agenda, no van poder, i van aparèixer homes. Però vam estar a punt que un 90% fossin dones. —A Catalunya, un dels films de l’any és Estiu 1993, fet per una dona: Carla Simón. —Ella segueix un camí que m’omple de satisfacció. Jo eixamplo camins d’altra gent que ha filmat abans. I ara arriba aquesta gent que eixampla el camí que jo he obert. Això és meravellós. I abans no podia passar. Es complementen. —Parlem d’Arco? Han censurat una obra perquè apareixien els presos polítics. —L’artista, en Sierra, fa temps va rebutjar el Premio Nacional de Bellas Artes. Va dir que no era seriós. I són molts diners. Mireu, a mi em sembla molt bèstia una cosa de l’Acadèmia del Cinema Espanyol, que no en sóc membre ni m’hi sento gens identificat. Em sembla molt bèstia que, en una cerimònia sencera dels premis Goya, ningú de tota la gent que fa deu anys cridava ‘no a la guerra’ no parlés de l’actualitat d’ara mateix. Que és de les coses més importants que passen a Europa. Parlem de la llibertat. I de la destrucció completa de la democràcia. I aquest col·laboracionisme o cinisme em va deixar bocabadat. Que de cop i volta silenciïn això! És molt greu. És aquesta complicitat que no fa gràcia. O posem la carn a la graella o no la posem. —Us ho deuen dir al revés: ‘Venut a la causa separatista’. —Ja s’ho faran. —Alguna pregunta que no hagi fet del film? —Avui, a Radio Nacional de España, he dit que, enfront de la grip espanyola, la Tina opta per la vida lliure. —Ha! Això és un titular. —Per què em voleu fer parlar de política? —Doncs continuem. Plans de futur? —La situació industrial del cinema a Catalunya ha arribat al col·lapse. S’ha de recordar que el PP va presentar un recurs al Tribunal Constitucional per a suprimir la taxa digital. La taxa que permetia que la indústria del cinema anualment recaptés uns 22 milions d’euros de les grans plataformes digitals. Impost que et trobes a molts països d’Europa i plenament factible. A més a més, a partir del 155 i la dèria persecutòria d’Hisenda amb l’IVA, que afecta des del Temporada Alta fins a TV3, de cop i volta deixes tocada i enfonsada la indústria. Hem tornat més enrere del 2008. El futur del cinema no passa a Catalunya. No es poden fer films, aquí. No es poden fer en el sentit industrial. I la indústria som tots. —I on anireu a rodar? A fora? Tampoc deu ser tan fàcil —Ja us avisaré. —I fer-ho en anglès? —No ho descarto. El meu tipus de cinema busca que els protagonistes traspuïn autenticitat. Si el personatge ha de parlar anglès, que el parli. Cap problema. No és impediment. —El vostre conseller de Cultura, qui és? —Conseller? Que no vivim en una República? Doncs que comenci el sidral. Com deia Tarradellas i el meu avi, que comenci el sidral. No es pot anar amb el lliri a la mà. Necessitem cactus. Cactus mexicans enormes, fàl·lics, llargs. Cactus. S’ha acabat el lliri a la mà.

Summary: Marc Recha: ‘Que no vivim en una República? Doncs que comenci el sidral’


La Guàrdia Civil continua la recerca de dues persones desaparegudes durant més de vint dies arran del temporal Glòria, un barranquista mallorquí i un jove britànic. Un fuerte abrazo y mucha fuerza a los guardias civiles del #GEAS #Baleares que siguen buscando sin descanso alguna pista que ayude a localizar a David, desaparecido el 20 enero mientras realizaba barranquismo en el torrente de Na Mora, en Fornalutx #Mallorca#tormentagloria pic.twitter.com/ahK9CQl0Il — Guardia Civil 🇪🇸 (@guardiacivil) February 10, 2020 Els Grups Especials d’Activitats Subaquàtiques (GEAS) continuen registrant el talús del torrent de Na Mora del barranquista David Cabrera. Des de la setmana passada, els professionals treballen en aquest talús a la desembocadura del torrent, on hi ha molt sediment acumulat i que té diversos metres de profunditat. Un fuerte abrazo y mucha fuerza a los guardias civiles de #Baleares que siguen buscando al deportista desaparecido el 20 enero mientras realizaba barranquismo en compañía de un amigo en el torrente de Na Mora, en Fornalutx #Mallorca#tormentagloriahttps://t.co/khnC7QvIKk pic.twitter.com/PPmXiVicYH — Guardia Civil 🇪🇸 (@guardiacivil) February 4, 2020 Pel que fa al jove britànic, els equips de recerca continuen treballant per la costa de la zona de Portinatx. Al poble s’hi va trobar la motocicleta i dies més tard es va localitzar la seva jaqueta dins del mar a tres-cents metres de Sa Punta des Gat.

Summary: Continua la recerca dels dos desapareguts a Mallorca i Eivissa durant el temporal


Ahir a migdia, la sala d’actes Oriol Bohigas de l’Ateneu Barcelonès es va omplir per donar suport a la declaració ‘A favor d’una major implicació social en el foment de les arts i la cultura: compromís amb el mecenatge cultural’, impulsada pel Consell Nacional de la Cultura i les Arts (CoNCA) i per l’Ateneu Barcelonès. S’hi van presentar 412 adhesions d’entitats i particulars al text. La declaració, que ja s’havia presentat en un acte públic el 14 d’abril, considera la cultura com un valor central en la construcció d’un país i en l’expressió de la identitat. Així mateix, valora la cultura com a element cohesionador de primer ordre i, per tant, entén necessari de convertir-la en un dels eixos estratègics de l’acció política i en un dels eixos principals de l’acció de govern. La intervenció pública –diu el text– és primordial per a assegurar la pluralitat, la diversitat i la riquesa cultural, però ‘ara més que mai’ cal desenvolupar noves fórmules mixtes, públiques i privades, que potenciïn els recursos econòmics per a la cultura. Per això diu, textualment: ‘El món de la cultura i la societat civil instem el govern de la Generalitat de Catalunya i el Parlament de Catalunya a impulsar durant aquesta legislatura la redacció d’una llei de mecenatge equiparable a la dels països avançats del nostre entorn.’ De les 412 adhesions rebudes fins ara, 153 són d’associacions i 259 de personalitats. Sectors com el de la dansa i la música hi són ben representats, com també les entitats teatrals. En l’àmbit de les arts visuals, s’hi han adherit alguns dels museus i fundacions d’art de referència i alguns artistes, pocs, a títol individual. I en l’àmbit de la creació literària hi ha prou escriptors que hi donen suport individual, però s’hi troba a faltar el Gremi d’Editors de Catalunya, l’Associació d’Editors en Llengua Catalana o l’Associació d’Escriptors en Llengua Catalana (consulteu la llista d’adherits). La llei de mecenatge és urgent Per donar consistència a la declaració, l’acte d’ahir va comptar amb l’advocada M. Isabel Niño, del despatx d’advocats NIAL Art Law, especialitzat en el mercat de l’art. Niño va analitzar la situació del mecenatge a casa nostra, els punts forts i febles, i va ser contundent a remarcar la necessitat urgent de redactar una llei de mecenatge per part del govern espanyol (que ara per ara en té les competències) que millori els incentius fiscals al mecenatge (apujant el tant per cent de desgravació de la base imposable); augmenti el nombre d’entitats amb dret al mecenatge; doni reconeixement social a la figura del mecenes; admeti el dret de decidir la finalitat de les donacions, afavorint els incentius en el mecenatge filantròpic; i doti de més claredat i estabilitat el micromecenatge en l’ordenament jurídic. M. Isabel Niño va cloure la intervenció dient: ‘Urgeix la creació d’una llei de mecenatge i patrocini específica en l’àmbit cultural.’ No és casual que l’acte d’ahir es fes en plena campanya de les eleccions espanyoles, perquè la llei de mecenatge cultural, ara per ara, l’han d’aprovar el congrés i el govern espanyols. Carles Duarte: ‘És inconcebible que la cohesió i el progrés social no s’entenguin des de la cultura’ Carles Duarte, president del CoNCA, va cloure les intervencions posant de manifest l’asfíxia del món de la cultura: davant la crisi, no únicament ha estat víctima d’una davallada del consum cultural, sinó que també ha estat penalitzat per les institucions governamentals, amb la reducció del pressupost destinat a cultura i l’augment de l’IVA cultural. Duarte va dir que la declaració tenia la voluntat de capgirar completament aquesta situació. És per això que, entre les demandes, es destaca que el govern català destini el 2% del pressupost a Cultura (una aspiració que avui és lluny de la realitat) i un IVA hiperreduït, com ja passa en el cas del llibre, que és del 4%. Duarte també fou contundent quan afirmà: ‘És inconcebible que la cohesió i el progrés social no s’entenguin des de la cultura, com si la cultura no formés part de les polítiques socials.’ I va acabar assegurant que si no és des de la cultura, no hi pot haver un projecte de país. Duarte, en declaracions a VilaWeb, va dir que la cultura no havia estat bandejada per les institucions públiques, sinó que havia estat castigada. I això ha accentuat la precarietat dels creadors, fins al punt que hi ha col·lectius que es troben en una situació de precarietat extrema, com ara el circ i la dansa. Posà d’exemple també el cas de Nazario, que encara podria perdre la trista pensió de cinc-cents euros que té si publica un llibre de memòries. Els professionals s’han trobat a la intempèrie. En aquest sentit, es va referir al document de treball del CoNCA: ’36 propostes per a la millora de la condició professional dels treballadors en el món de la cultura’ (consulteu el document en pdf), que són accions concretes per a capgirar aquesta situació. Va explicar que hi treballaven i que ahir mateix a la tarda es reunien amb uns quants col·lectius de creadors per redactar un Estatut de l’Artista. Per Duarte, ‘és una gran imprudència col·locar la cultura en una situació de tanta fragilitat’. Però hi ha una pregunta que sembla òbvia: per què a hores d’ara encara no hi ha cap llei de mecenatge que, com la de l’estat francès, incentivi i doti la cultura de més recursos, públics i privats? Per Duarte, en l’àmbit espanyol no hi ha tradició de mecenatge des de la societat civil; va recordar que aquells que s’havien oposat a la primera llei de mecenatge d’un govern espanyol era perquè associaven mecenatge a evasió fiscal: ‘Això és una bajanada i només cal mirar com funciona el mecenatge als Estats Units o a França. Però a Espanya quan es parla de mecenatge es pensa en els bancs, com un mecanisme que només beneficia els més poderosos. Aquí ho vivim diferent, perquè ho tenim arrelat en la societat civil, ja sigui empresarial com popular.’ Tanmateix, fem notar a Duarte que a Catalunya la burgesia fa dècades que ha abandonat el compromís amb la cultura. Perquè si no la cultura estaria en unes condicions molt més favorables. I que un dels pocs assaigs de gestió público-privat en la cultura, el Macba, ha fracassat estrepitosament i es troba molt qüestionat. Sobre això, apunta cap a la Fundació Catalunya Cultura: ‘És una fundació constituïda per empresaris, que presideix Enric Crous, president de la Damm. L’existència d’aquesta fundació és un bon indici i una bona eina per a capgirar aquesta inactivitat del sector empresarial en l’àmbit cultural i tornar a fer aportacions a la cultura.’ La Fundació Catalunya Cultura es defineix així: ‘És una fundació constituïda el 23 d’octubre de 2014. Vol ser una plataforma per incentivar la col·laboració entre el sector empresarial i l’àmbit de la creativitat, la innovació i el patrimoni, amb l’objectiu de trobar noves formes de finançament que permetin impulsar nous projectes culturals. És impulsada pel Departament de Cultura de la Generalitat de Catalunya i per un grup d’empreses de referència, amb la col·laboració del Consell Nacional de la Cultura i les Arts (CoNCa) i l’Institut Català de Finances.’

Summary: La urgència d’articular el mecenatge cultural


No és cap secret que la situació dels autònoms a Espanya és complicada. A les elevades quotes que han de pagar cada mes s’hi sumen diverses problemàtiques com la jubilació, la baixa de maternitat i de malaltia i l’atur. Tot i això, aquest sector representa un percentatge força considerable de la feina d’aquest país i continua creixent en els darrers mesos. A Catalunya, les xifres també han augmentat en l’últim any, a la vegada que ho han fet les preocupacions dels treballadors, tant a l’hora de començar un projecte nou com en el seu dia a dia. AUTÒNOMS Infogram Tot i les dificultats que tenen els autònoms a Espanya, l’advocat Albert Arturo opina que “cada vegada estan sent més beneficiats, ja que ara és obligatori cotitzar per atur i per contingències professionals”. Ara bé, afirma que el tema de les quotes continua sent un gran punt en contra. Tal com podem observar en el següent mapa, Espanya és un dels països europeus amb les quotes d’autònoms més elevades, juntament amb Polònia. Arturo explica que “la millor manera de portar un bon control dels comptes és tenir un assessor que gestioni les factures i els rebuts dels autònoms”. “Són pocs els que es porten el control de les seves gestions per ells mateixos”, afegeix. Un d’aquests casos és el d’en Dani Hernàndez, un periodista de 26 anys que és autònom des de fa tres anys i mig. Va començar treballant com a operador de càmera i editor i realitzador de vídeo, però ara té un programa en una ràdio local, porta les xarxes socials d’una empresa, fa fotos per catàlegs i és professor extern d’audiovisuals en una escola. En Dani creu que “em beneficia ser autònom perquè sóc una persona que no m’agrada estancar-me en una sola feina”. Tot i això, afirma que es veu una mica perjudicat en el tema econòmic i que, per aquest motiu, no es veu amb cor d’independitzar-se. El periodista explica que “els comptes me’ls organitzo jo perquè el meu volum d’ingressos no és molt alt” i que “ho considero positiu perquè he après a portar jo sol tot el tema dels papers”. A més, assegura que els descomptes que li van aplicar a l’inici el van animar a fer-se autònom. Tot i això, en Dani opina que “s’haurien de millorar moltes coses en el tema dels autònoms, tant pel que fa a les quotes com al fet de no poder-te posar malalt, de la jubilació, etc.”. Dues realitats allunyades Però, encara que sembli difícil, hi ha gent per la qual ser autònom és una autèntica meravella. Es tracta d’aquelles persones amb empreses, que facturen altes xifres de diners a l’any. I, és que un dels trets característics de la quota a Espanya és que tothom paga el mateix, tant si factures un milió d’euros a l’any com si en factures mil. Per tal de poder exemplificar aquest fet, comptem amb dos testimonis que estan en punts ben oposats. Per una banda, tenim l’Alejandro Molina, que es dedica al desenvolupament de projectes digitals propis i a tercers. És autònom des de fa nou anys i les seves empreses facturen un total de 50.000 € al mes. Per ell, ser autònom és una opció rendible tot i que afirma que “com a administrador únic no tinc altra opció”. Molina creu que a la seva empresa li va bé tenir els treballadors que té i que tenir falsos autònoms és il·legal i no ha sospesat mai aquesta opció. “L’estalvi en Seguretat Social seria notable, però és il·legal i no m’ha passat mai pel cap”, afirma l’Alejandro. Encara que per ell ser autònom sigui una bona opció, creu que “és injust que tothom pagui la mateixa quota i perjudica seriosament l’autònom que comença”. D’això ens en pot parlar molt bé en Bernat Vidal pintor autònom a qui les quotes ofeguen mes rere mes. Vidal opina que “hauríem de pagar en funció del benefici, tal com es fa en molts països”. Per ell, cada mes és una gran incertesa. El seu ofici fa que no tingui uns clients fixos i que cada mes sigui diferent de l’anterior. Ens explica que “no tothom ha de pintar casa seva cada mes de l’any, és normal que la gent em contracti molt temporalment, ho entenc”. Això però, fa que les xifres de guanys siguin inestables i que en Bernat i molts altres autònoms en la seva situació no sàpiguen mai si un mes guanyaran 100 € o en guanyaran 2.000 €. Com bé afirma Vidal, “és una situació de bojos”. Tal com hem pogut veure, el tema dels autònoms no afecta a tots els treballadors de la mateixa manera. Alguns d’ells en surten més beneficiats que d’altres, però tots comparteixen unes queixes i demandes similars per intentar millorar els seus drets i desfer-se de la situació d’inseguretat i d’estrès que sovint els envolta. L’altra cara de la moneda: els falsos autònoms Un cas que genera molta controvèrsia i que s’està estenent entre algunes empreses és el dels falsos autònoms. L’advocat Albert Arturo afirma que “els falsos autònoms signifiquen molt estalvi per a la companyia però també una il·legalitat i un risc molt important en cas d’inspecció o demanda per part de l’autònom”. El lletrat opina que “cada vegada està més controlat” i que, per aquest motiu, “tant una possible inspecció com una demanda del treballador poden comportar sancions molt altes”. A. S. va ser fals autònom durant set mesos en una empresa de videojocs fins que van decidir contractar-lo legalment. “En l’àmbit personal, em va ajudar per espavilar-me una mica més en el sentit de gestionar-me millor els meus propis comptes, però, mirat fredament, em va perjudicar perquè vaig perdre els beneficis de ser autònom novell, ja que era l’empresa qui em pagava les quotes”, explica. “En l’àmbit econòmic, guanyava el mateix que hagués guanyat sent un assalariat normal”, afegeix. Van obligar-lo a fer-se fals autònom i afirma que “era conscient de què suposava, però no tenia més remei”. A més, expressa que “ells em van dir que seria només un mes, però van acabar sent set”. En el seu cas, va dir a l’empresa que només acceptava fer-se autònom si ells li pagaven la gestoria a banda de les quotes. “La gestoria s’encarregava de la declaració trimestral i anual de l’IVA i de la declaració de la renda”, conclou. Així doncs, podem dir que la situació dels autònoms a Espanya és de total incertesa. Les quotes que els ofeguen i la gran falta de protecció davant la llei fan que el sistema els deixi desemparats. Per molt que reclamin drets que van més enllà del tema econòmic, actualment encara se’ls escolta poc. Però hem comprovat que això gairebé només passa a l’Estat Espanyol, ja que la resta d’Europa ofereix als autònoms una cobertura i una empara que ens situa a any llum. Fins quan haurà de durar doncs, aquesta situació?

Summary: Ser autònom en temps d’incertesa


El dirigent de Podem, Pablo Iglesias, ha acusat el president del govern espanyol, Mariano Rajoy, de no tenir cap mena de pla per a tractar l’independentisme. Un fet que porta l’estat espanyol cap a l’anomenat xoc de trens. En una intervenció molt dura, Iglesias s’ha preguntat: ‘Què farà? Ficarà tots els independentistes a la presó? Hi enviarà la Guàrdia Civil? Suspendrà l’autonomia catalana?’ Iglesias, que és el candidat d’aquesta moció de censura, ha recordat que és partidari del dret de decidir, malgrat no fer costat a la independència de Catalunya. A més, ha convidat Rajoy a repensar-se les seves polítiques, perquè el PP és una força residual a Catalunya, però també al País Basc. I ha dit que si fa servir el mateix discurs anticatalanista a Catalunya s’adonarà que no l’entén ningú. Per això li ha demanat que reflexioni i abandoni la idea de ‘Espanya és una i no cinquanta-una’. Abans, el president del govern espanyol, Mariano Rajoy, ha dit que el dret de decidir és una ‘fal·làcia’ i ha retret a Iglesias que tingués una ‘ambigüitat calculada’ amb Catalunya. Segons Rajoy, el procés ‘no consisteix a unir, sinó a disgregar i desarticular un projecte de convivència que ha portat un període de concòrdia’. En la rèplica a la moció de censura, Rajoy s’ha mostrat preocupat pel model d’estat que defensa Podem, i l’ha envidat a explicar clarament què pensa sobre la ‘sobirana nacional’. ‘Si Catalunya se’n va, no serà per culpa del senyor Tardà’ En la primera intervenció, Iglesias ha atacat el PP i el govern de Rajoy per l’immobilisme contra l’independentisme; un moviment que ha considera ‘legítim’. Iglesias ha defensat el dret de decidir i ha acusat directament Mariano Rajoy de la desconnexió catalana de l’estat espanyol. ‘No teniu un projecte territorial a l’alçada del nostre país. Us penseu que Espanya és vostra’, ha dit. Segons Iglesias, el PP ha fet servir l’independentisme per a ‘tapar la corrupció’. Ha dit que, davant el blocatge actual, Podem ha pres posició per un referèndum ‘amb garanties i reconeixement’ per a Catalunya. De totes maneres, no s’ha referit al referèndum que Carles Puigdemont ha convocat el primer d’octubre ni al suport que hi donen els Anticapitalistes (el corrent intern de l’ala més d’esquerres de Podem). Iglesias ha defensat el projecte ‘d’una Espanya plurinacional’ i ha recordat que no és partidari de la independència catalana. ‘No volem que Catalunya se’n vagi, però si se’n va, no serà per culpa de senyors com Tardà, sinó vostra i dels vostres aliats que cada vegada sou més lluny de la societat catalana’, ha afegit. Cerca el suport del PSOE Iglesias ha demanat al PSOE que ‘intenti posar-se d’acord’ amb ells per tal de fer fora al PP del govern espanyol. Les circumstàncies actuals –ha dit– ‘obliguen a l’entesa’. Ha reiterat que haurien retirat la moció de censura si els socialistes s’haguessin compromès a presentar-ne una altra i haurien donat suport al seu candidat. Per això ha dit que estan ‘disposats a cercar l’acord i el diàleg’. Iglesias s’ha adreçat als diputats socialistes per dir-los que la situació actual és insostenible i que volen construir alternatives però no pas sols. ‘Tant de bo ens posem d’acord per fer-los fora del govern ben aviat’, ha exclamat. Iglesias ha matisat que aquest acord ha de deixar fora ‘la crossa taronja’, en al·lusió a Ciutadans. Iglesias ha lamentat que la manca d’entesa entre Podem i el PSOE va obrir la porta al govern de Mariano Rajoy. Ha reconegut els errors que van poder cometre durant les negociacions i ha demanat als socialistes que facin això mateix. Més informació: Montero (Podem): ‘Quan una nació demana decidir, no escoltar-la és un insult a la democràcia’

Summary: Iglesias a Rajoy: ‘Què farà? Ficarà tots els independentistes a la presó?’


El Parlament ha rebutjat al ple d’avui una proposta de resolució del PP que demanava que la cambra instés el Consell de govern de la CCMA a ‘donar les instruccions oportunes als directors dels mitjans públics’ per tal d’evitar que es faci el que consideren ‘apologia dels actes violents que els CDR organitzen arreu de Catalunya’. Aquest punt ha rebut només el vot favorable del PP i de Cs, el vot en contra de JxCat, ERC, la CUP i els comuns i l’abstenció dels socialistes. La majoria independentista ha rebutjat també que compareguin de manera urgent tant el responsable de la Corporació com els directors de TVC i de les emissores de Catalunya Ràdio a la primera sessió de la comissió de control. La proposta de resolució ha rebut l’abstenció dels comuns i el vot a favor dels socialistes en un punt que demanava rebutjar la participació del director de TV3, Vicent Sanchis, en actes polítics, ‘atès que la neutralitat política és un deure del seu càrrec’. El ple també l’ha rebutjat. En defensar el text, la diputada del PP Andrea Levy ha atacat TV3 titllant-la d”artefacte de la difusió de la propaganda’ i d”eina política en la seva estratègia d’intimidació al discrepant’ pel que considera ‘amenaces’ del seu director Vicent Sanchis. La diputada ha demanat a la cadena que ‘torni al llibre d’estil’ i ha apel·lat al PSC perquè defensi que TV3 s’hauria ‘d’haver controlat’. Ho ha dit en referència a la posició dels socialistes en l’aplicació de l’article 155 al Senat espanyol. ‘Vull que no em segueixin robant TV3’, ha resolt. Des de les files socialistes, el diputat David Pérez li ha replicat i li ha retret que els senadors populars haurien pogut votar en contra de la proposta per no intervenir els mitjans. ‘I no ho va fer, i crec que ho van encertar’, s’ha defensat Pérez. ‘No ho pagui amb el grup socialista perquè no tenen raó’, ha insistit Pérez en mostrar-se crític amb Sanchis. C’s ha consensuat amb el PP canvis al text proposat. El diputat Fernando de Páramo ha acusat les forces independentistes d’utilitzar ‘políticament’ la televisió pública, que ha titllat de ‘TelePuigdemont’. En el darrer atac a TV3, de Páramo ha dit que a la cadena hi ha ‘fenòmens paranormals’ perquè ‘desapareixen banderes d’Espanya, hi ha gent a l’exili i hi ha consellers’. La diputada de CatECP Jéssica Albiach creu que és ‘poc creïble’ que el PP presenti aquesta proposta de resolució sobre la pluralitat dels mitjans. ‘Benvinguda la pluralitat, però tota, no només la que ens afecta’, ha assegurat Albiach en lamentar el rol del PP quan els ‘mitjans cauen a les seves mans’. De fet, la diputada dels comuns, que ha parlat de ‘situació límit’ a RTVE, ha afirmat que és PP qui ‘contamina’ sobre l’acció dels CDR i ha titllat ‘d’irresponsables, falses i destructives’ les declaracions de C’s i PPC sobre TV3. També ha dit als independentistes que s’ha de renovar el consell de govern de la CCMA. En un línia semblant s’ha expressat la diputada de la CUP Natàlia Sànchez. Ha assegurat que el text dels populars fa ‘riure’ perquè el presenten amb ‘vehemència’ contra TV3 mentre el PP ‘és incapaç de complir i amb la plantilla de RTVE revoltada per la manipulació partidista’. El diputat dels republicans David Rodríguez ha retret al PP la ‘manca de pluralitat informativa’ als mitjans públics espanyols i, encara en clau de pluralitat, ha recordat que els diputats de García Albiol han rebutjat participar en programes de TVC quan hi han estat convidats. Des de JxCat, el diputat Pep Riera ha assegurat que la proposta respon a una ‘història d’una obsessió’. Ha afirmat que no comparteix tots els aspectes de la televisió pública catalana ni del seu director però que malgrat això ‘compleixen la seva funció’. En aquest sentit, ha afirmat que TV3 és un ‘reflex de la complexitat’ del país.

Summary: PP i C’s es queden sols en l’ofensiva contra TV3


Cinquanta-sis diputats del Parlament Europeu han signat una carta conjunta per a demanar al president del govern espanyol, Mariano Rajoy, que aturi immediatament les accions repressives a Catalunya i comenci a fer un paper constructiu i a establir un diàleg amb les autoritats catalanes. En el text, es denuncien les accions del govern espanyol per a impedir el referèndum: ‘Catalunya viu en un estat de setge no declarat que va contra els tractats de la UE i la Carta dels Drets Fonamentals.’ Entre els signants, hi ha diputats de cinc dels sis grups del parlament: el dels Conservadors i Reformistes Europeus (ECR), el de l’Aliança dels Liberals i Demòcrates per Europa (ALDE), el dels Verds-Aliança Lliure Europea (Greens/EFA), el d’Esquerra Unida Europea – Esquerra Verda Nòrdica (GUE/NGL) i el Socialdemòcrata (S&D). Josep Maria Terricabras (Greens/EFA) Jordi Solé (Greens/EFA) Ramon Tremosa (ALDE) Ernest Urtasun (Greens/ALE) Monika Vana (Greens/ALE) Mark Demesmaeker (ECR) Sander Loones (ECR) Helga Stevens (ECR) Bart Staes (Greens/ALE) Helmut Scholz (GUE/NGL) Barbara Lochbihler (Greens/ALE) Fabio de Masi (GUE/NGL) Maria Heubuch (Greens/ALE) Rina Ronja Kari (GUE/NGL) Margrete Auken (Greens/ALE) Indrek Tarand (Greens/ALE) Izaskun Bilbao (ALDE) Lídia Senra Rodríguez (GUE/NGL) Tania González Peñas (GUE/NGL) Miguel Urban Crespo (GUE/NGL) Estefanía Torres Martínez (GUE/NGL) Xabier Benito Ziluaga (GUE/NGL) María Dolores Sánchez Caldentey (GUE/NGL) Josu Juaristi (GUE/NGL) Merja Kyllönen (GUE/NGL) Jussi Halla-Aho (ECR) José Bové (Greens/ALE) Pascal Durand (Greens/ALE) Hans-Olaf Henkel (ECR) Benedek Jávor (Greens/ALE) Matt Carthy (GUE/NGL) Martina Anderson (GUE/NGL) Liadh Ni Riada (GUE/NGL) Lynn Boylan (GUE/NGL) Barbara Spinelli (GUE/NGL) David Borrelli (EFDD) Petras Austrevicius (ALDE) Tatjana Zdanoka (Greens/ALE) Ana Gomes (S&D) Renate Weber (ALDE) Bodil Valero (Greens/ALE) Ivo Vajgl (ALDE) Igor Soltes (Greens/ALE) Jill Evans (Greens/ALE) Molly Scott (Greens/ALE) Jean Lambert (Greens/ALE) Ulrike Müller (ALDE) Anneleen van Bossuyt (ECR) Marie-Pierre Vieu (GUE/NGL) Julia Reda (Greens/ALE) Morten Messerschmidt (ECR) Klaus Buchner (Greens/ALE) Dimitrios Papadimoulis (GUE/NGL) Keith Taylor (Greens/ALE) Heidi Hautala (Greens/ALE) Max Andersson (Greens/ALE) Ací podeu llegir la carta, signada per tres eurodiputats catalans.

Summary: Cinquanta-sis diputats europeus denuncien que Catalunya viu ‘en un estat de setge’


Les eleccions no figuren al calendari del govern, però la situació incerta de la sentència del Tribunal Suprem les pot precipitar. I l’independentisme vol estar preparat per entomar-les. Quim Torra va acordar amb Pere Aragonès de descartar un avançament electoral, segons diverses fonts consultades per VilaWeb, i així ho va assegurar el president de la Generalitat quan feia balanç del primer any al govern. Després del 28-A i del 26-M, Torra s’ha proposat d’evitar una convocatòria electoral avançada, vol desfer-se de la imatge de president interí, i pretén que el govern reivindiqui a partir d’ara la seva obra concreta més enllà del futur del procés. Però la sentència del Tribunal Suprem contra els presos polítics i la resta d’encausats pot capgirar-ho tot i abocar el país a les urnes, encara que el govern no ho vulgui. Per això, el principal desafiament que ha assumit Torra és que l’independentisme arribi a les pròximes eleccions, siguin quan siguin, amb un nou full de ruta acordat, i havent exhaurit les possibilitats de negociació amb el govern espanyol. Aconseguir la tan citada unitat estratègica entre tots els actors és el sentit últim que ha assumit el mandat de Torra, marcat fins ara per la fracassada investidura de Puigdemont, per la repressió i per la dispersió tàctica de tots els actors de l’independentisme. El president de la Generalitat no aspira només a acordar una resposta puntual a les possibles condemnes, sinó que la vol circumscriure en una nova planificació compartida per a continuar el procés amb la lliçó apresa, una vegada constatats els límits de l’acció institucional unilateral durant l’octubre del 2017 i de l’organització de la societat civil davant un estat tancat en banda a negociar amb la Generalitat. Un consens que, fins ara, els partits i les entitats no han estat capaços de bastir malgrat haver-ho provat. Arribar a les sentències sense aquesta unitat podria abocar JxCat i ERC a disputar-se definitivament l’hegemonia electoral sense un mínim horitzó compartit en el camí a transitar i, per tant, ajornar un futur intent per a aconseguir la independència i consolidar això que la CUP denuncia com un retorn a l’autonomisme amb el govern de Torra. La represa de la unilateralitat com a via d’acció torna a ser sobre la taula. La defensen sense equívocs l’ANC i la CUP al mateix temps que avança la lectura que caldria una nova pantalla democràtica per a legitimar-la, tenint en compte que les forces independentistes no van arribar al 50% dels vots el 21-D i que van vorejar-lo a les eleccions europees. A més, l’ANC ja s’ha desmarcat de la possibilitat d’un nou referèndum unilateral, després de la deslegitimació que ja ha patit l’1-O. Ho deia fa setmanes la seva presidenta, Elisenda Paluzie, en aquesta entrevista a VilaWeb, on també defensava que s’hauria d’implementar la independència si l’independentisme obtenia la majoria dels vots a les eleccions catalanes. Per la seva banda, Òmnium ha centrat els esforços a impulsar ‘Som el 80%’, en un intent d’ampliar la majoria contrària a la repressió i favorable a una solució dialogada per al conflicte polític. Quim Torra, amb Marcel Mauri i Elisenda Paluzie, el dia que va declarar al TSJC. Fotografia: ACN. La possibilitat d’un horitzó electoral a prop, doncs, no s’esvaeix. I força JxCat i ERC a obrir el meló dels candidats, un relleu de lideratges que Jordi Cuixart fa mesos que va reivindicar com a necessari amb la convicció que no es pot governar un país des de la presó o l’exili. El cap de files d’ERC al congrés espanyol, Gabriel Rufián, ha estat el primer a proposar el nom de qui creu que seria el millor candidat per a la seva formació: Joan Tardà. En una entrevista a Eldiario.es, Rufián també datava les eleccions al febrer de l’any vinent. Diverses fonts del partit situen el seu pronunciament com una opinió personal, que arriba en un context en què no s’ha abordat formalment què passarà si es compleix el temor intern que Oriol Junqueras sigui inhabilitat a la tardor pel Tribunal Suprem. Ara bé, Rufián movia fitxa pública quan és inqüestionable el pes que ha adquirit Pere Aragonès com a adjunt a la presidència d’ERC i com a vice-president del govern amb l’aval de Junqueras, mentre que Roger Torrent ha bastit la seva figura institucional des de la presidència del parlament, amb una agenda institucional pròpia que l’ha portat aquesta setmana al País Basc. Totes les fonts consultades convenen que l’última paraula sobre el nom del cap de cartell la tindrà, en qualsevol cas, Junqueras. Al marge de la incògnita del candidat, ERC compta amb una fortalesa organitzativa i com a marca electoral que JxCat no té. Carles Puigdemont s’ha proposat d’endreçar l’espai polític i convertir JxCat en un partit, tal com va avançar VilaWeb. L’enèsim intent de refundar l’organització s’albira ja com l’última hora de la veritat, després d’haver aconseguit ERC l’hegemonia municipalista el 26-M en nombre de vots i de regidors. Ara bé, l’objectiu de Puigdemont no és tan sols posar fi a la dispersió de sigles del seu espai (JxCat, PDECat, Crida Nacional per la República) sinó veure si és viable recosir els dos principals sectors que el formen. És a dir, el sector més afí a ell (el que comanda JxCat i la Crida, amb Elsa Artadi, Albert Batet, Miquel Buch, Damià Calvet i Gemma Geis, que també ocupa la meitat de la direcció del PDECat, amb Míriam Nogueras al capdavant) i el moderat, liderat per Marta Pascal i Carles Campuzano, entre més. Aquest últim podria acabar constituint-se com a partit amb l’aspiració d’aglutinar l’antic vot convergent que s’hauria quedat orfe. En aquest intent d’unió, Artur Mas podria tenir-hi un paper clau, com a pont entre els uns i els altres, després del seu retorn a primera línia en campanya electoral. A Mas també el situen a les travesses com a possible futur candidat, tenint en compte que la seva inhabilitació pel 9-N acaba al febrer. Però tot és obert. Puigdemont diu que no té ‘gens d’interès’ a tornar a ser cap de cartell mentre enfila el trànsit cap al Parlament Europeu. De moment, el dirigent de JxCat ha traslladat el conflicte polític amb Oriol Junqueras i Toni Comín, i preveu batallar els seus drets com a eurodiputat electe fins al Tribunal de Justícia de la Unió Europea. Quan deixi l’escó al parlament, s’esvairà definitivament la promesa de JxCat de restituir-lo, després d’haver estat suspès per la cambra sota les ordres del Tribunal Suprem. JxCat i el PDECat abordaran definitivament el seu futur a partir del 15 de juny, quan s’hagin constituït els ajuntaments. Fins aleshores, JxCat i ERC s’han emplaçat a prioritzar els acords a les ciutats de més de 25.000 habitants i a les diputacions, per evitar que les lògiques locals desgastin l’executiu i la perseguida unitat estratègica. Mentrestant, Torra preveu que el govern presenti el pressupost del 2020. Provaran, novament, de desfer-se de la pròrroga pressupostària, que encotilla l’acció de l’executiu. No els serà fàcil, però JxCat, ERC i la CUP han recuperat la majoria efectiva independentista al parlament, i quan Puigdemont i Comín renunciïn als seus escons, els dos socis tornaran a sumar més que la resta de l’oposició si la CUP s’absté. El govern també pretén d’obrir una nova via de diàleg amb el futur govern de Pedro Sánchez, però aquesta vegada l’aritmètica parlamentària al congrés espanyol no permetrà a ERC i JxCat de fer tanta pressió com abans del 28-A. Ara per ara, no hi ha hagut cap gest del PSOE, sinó més aviat al contrari. La suspensió dels presos polítics com a diputats al congrés espanyol i com a senador, en el cas de Raül Romeva, a més de l’informe final de la fiscalia espanyola i de l’advocacia de l’estat al Tribunal Suprem, allunyen el PSOE encara més de la Generalitat. Caldrà veure si, un cop investit, Sànchez propicia un acostament que ara sembla inviable i que forçarà l’independentisme a consensuar un nou itinerari que no pot donar per fet cap acord amb Madrid.

Summary: L’independentisme mira de recompondre’s abans d’un cisma electoral