Gabriel Rufián és una cara nova en l’independentisme, i ja és cap de llista d’Esquerra a les eleccions espanyoles del 20-D, fent tàndem amb Joan Tardà. Ens trobem just acabada de començar la campanya, i sembla que té força de sobres per a quinze dies molt intensos. Uns dies que per a ell seran tota una novetat, perquè mai no havia estat candidat. Però l’activitat d’aquests últims dos anys com a membre de Súmate l’ha ajudat a bregar-se en la discussió política pública i al tracte amb els mitjans. Nascut el 1982, fill d’immigrats andalusos, simpatitzants de Bandera Roja, Rufián és un independentista de nova fornada, conscienciat políticament des de molt jove amb un discurs marcadament d’esquerres (‘de bon començament ja vaig saber que el PSOE no era l’esquerra’), però que fins ara no havia militat en cap formació política ni sindicat. El seu activisme començà amb Súmate, a començament del 2014, i des d’aleshores ha utilitzat pràcticament sempre el castellà per a defensar l’independentisme. ‘Fer independentisme en castellà en el meu cas és una presa de posició política’, diu Rufián, que, a mesura que va avançant la conversa, ara en català ara en castellà, es va obrint. —Us estreneu com a candidat. Quines sensacions teniu? —Són positives. El fet d’haver estat a Súmate i a l’ANC aquests últims dos anys m’ha donat un ritme, i tinc molt interioritzat que cada dia he de fer un acte. La diferència és la qüestió mediàtica. —Perquè sou a la primera línia. —Sí. Hi ha les mateixes coses, però tenen una repercussió més gran. La diferència és la responsabilitat de saber que tens tot un projecte darrere, amb tota la humilitat del món, però que tot el que dius es fiscalitza. És diferent que no fer política a segons quines plataformes independentistes. —Signaríeu els set diputats que us donava el CIS? —Intentarem ser tan forts com sigui possible al congrés. I fem una crida als independentistes perquè votin el 20-D, perquè encarem una maquinària de poder mediàtic enorme, que és Ciutadans. Si la gent no vota regalem el relat mediàtic, polític i social de Catalunya a Ciutadans, que és la dreta més reaccionària dels últims anys, revestida de cares joves i maques, amb vestits molt cars. Però són exactament el mateix que el PP. No hem de regalar la imatge de Catalunya a Albert Rivera. I per això cal ser forts en aquestes eleccions, i signarem qualsevol resultat que sigui bo. —Hi ha gent que es pregunta què hi hem d’anar a fer, a Madrid. —Entenc que s’ho preguntin. En una situació normal, en un país en plena democràcia, no caldria anar-hi, perquè ja hauríem votat i hauríem guanyat. A Escòcia Cameron va posar les urnes, va fer campanya pel no i va guanyar. Però aquí no fou possible, vam haver d’aprofitar les formes, les urnes i els temps que l’estat espanyol ens permetia, que eren unes eleccions aparentment autonòmiques. Vam fer el plebiscit, i el vam guanyar amb dos milions de vots. Però qualifiquen el mandat popular de desafiament, de botó vermell, de cop. O sigui que, agradi més o menys, hem d’anar a ocupar aquest espai de poder per dir als qui no reconeixen la seva derrota que han perdut. —No voleu anar a negociar-hi la independència. —És que la pregunta és negociar amb qui? Segons totes les enquestes tornarà a guanyar el PP. I la gran alternativa és el PSOE. O, pitjor encara, Ciutadans, que és la dreta que abans representaven Fraga, Aznar i Rajoy. La pregunta és amb qui negociar. Són tan radicals que no volen negociar absolutament res. Hem de defensar el vot de la gent, la república catalana, i dir a aquells que no respecten el mandat popular, la democràcia, que ho facin. —I això com ho penseu fer en el dia a dia al congrés? —Explicant com serà i com volem que sigui la república. Un dels objectius amb què anem al congrés és ocupar un espai mediàtic que fins ara teníem vetat. Hem de contrarestar un discurs hegemònic que diu que aquí no ha passat res. I quan diem que no farem la política parlamentària corrent és perquè no farem allò que sempre s’ha fet; no entrarem en segons quines comissions legislatives per mirar d’esgarrapar uns quants milions d’euros més. Amb tota la humilitat, intentarem ser una mena de delegació diplomàtica pública catalana. —Com es fa això? —Donant suport a tots els partits del congrés que siguin favorables a dignificar la vida de la gent a l’estat espanyol. Sempre donarem suport a qualsevol iniciativa legislativa que sigui, per exemple, per evitar desnonaments, evitar la pobresa energètica… Però defensant el que ha passat aquí, defensant el procés d’autodeterminació. Això implica fer una cosa que no s’ha fet mai i que no s’ha dit mai, que és que som un país independent. —Parleu d’ocupar un espai mediàtic que fins ara us ha estat vedat. Perquè Espanya ens entengui o per arribar a la gent de Catalunya a qui difícilment arriba el discurs independentista? —Una mica de tot, volem interpel·lar tothom. No pot ser que hi hagi algú que sembla que es quedi a dormir a La Sexta, on surt cada dissabte a la nit, i en canvi Junqueras, Fernàndez o Mas pràcticament no hi hagin anat mai. I que a la televisió pública espanyola hi hagi tan poc espai per a l’independentisme no pot ser. Per això hem d’interpel·lar els qui a l’estat espanyol ens poden mirar amb una certa simpatia i també els qui miren aquestes cadenes a Catalunya i que pensen que tot això no els afecta. —ERC ha triat Gabriel Rufián de cap de llista per arribar al votant metropolità que el 27-S no va votar independència? —L’altre dia em deien si això era tacticisme. —O estratègia. —Ho entenc, però és una qüestió de naturalitat. En Joan  és de Cornellà; jo he nascut a Santa Coloma, he viscut a Badalona i ara a Sabadell. És el nostre ADN, són els nostres barris i la nostra gent. No és res extraordinari. La feina que he fet a Súmate ha estat mirar d’arribar a aquests llocs on fins ara no s’havia anat tant i parlar amb qui no s’havia parlat tant. No és res excepcional, és casa nostra. Però sí que és cert que encara hi ha molta feina a fer en aquesta àrea metropolitana. —Què no s’ha fet bé? —Hi ha un cert discurs paternalista envers l’àrea metropolitana. Em pregunten què ens diuen a Santa Coloma, a Badalona, a l’Hospitalet, a Cornellà… Doncs les mateixes coses que ens diuen a les Corts, a l’Eixample… És a dir, dubtes sobre les pensions, sobre com serà la república catalana, de tota mena. Aquesta àrea té una sensibilitat progressista molt important. Hi ha gent que va arribar a aquesta terra fa molts anys i que recorda el país que els van robar. A nosaltres ens ha costat més arribar a segons quins barris de la zona alta de Barcelona que no a l’Hospitalet. —Però els resultats del 27-S ensenyen clarament que en barris perifèrics de Terrassa, de Sabadell, a Nou Barris o a Santa Coloma, Ciutadans hi ha fet més forat i l’independentisme hi ha tingut menys pes. —Però al final Ciutadans ocupa l’espai electoral que ocupaven PSOE i PP, dos partits fins ara hegemònics a l’estat espanyol i que aquí són minoritaris. Ciutadans, amb aquesta mena d’ambigüitat tramposa, que no són ni d’esquerres ni de dretes, ocupa l’espai electoral de dos partits que han dimitit. I sí que és cert que a Nou Barris va guanyar Ciutadans, però Junts pel Sí va quedar molt a prop. —Què voleu dir, doncs, quan parleu d’un excés de paternalisme en aquests barris? —Vull dir que les preocupacions que tenen són les mateixes que en qualsevol altre barri. Al final és gent que sempre ha votat progressista, i se’ls ha d’interpel·lar per dir-los que el canvi, la revolució que alguns d’ells esperen, ha arribat. I es diu procés d’autodeterminació. I ja està. Quan parlo de discurs paternalista em refereixo a la gent que no coneix tant aquests barris i que es pensen que allà tot és molt complicat o que costa molt, i, de complicat, n’és tant com en qualsevol altre lloc. —Anar en aquests barris a no parlar en català, sinó en castellà, no és paternalisme? —Potser des de fora pot semblar això. Però no fem res més que no fem en qualsevol altre barri. Al barri del Fondo, de Santa Coloma, d’on vinc jo, si hi passem un matí sentirem català, castellà i altres idiomes en molt poc temps, fins i tot entre les mateixes persones. Jo recordo d’estar en comerços del Fondo i sentir que la gent parli indistintament un idioma o un altre. És sorprenent que sorprengui. Al final, fer independentisme en castellà en el meu cas és un presa de posició política. —Per què? —Perquè ens enfrontem a partits polítics que diuen que aquí el castellà està amenaçat o perseguit. Ells utilitzen la llengua com una arma llancívola. Per què nosaltres no ho podem fer, però d’una manera decent? És a dir, dient que aquí no hi ha pas cap problema amb la llengua, especialment amb la llengua castellana. Dir que el castellà és perseguit aquí, quan hi va governar un cordovès, és una fal·làcia enorme. —En aquesta entrevista m’aneu alternant el català amb el castellà. Ho feu indistintament? —En el meu cas faig el que he viscut. Vinc d’una tradició castellana, perquè sóc fill i nét d’andalusos. Però estimo molt, el català, i amb el meu fill parlo en català. Ho visc així. A casa meva parlem les dues llengües de manera indistinta, i també al meu barri de Sabadell amb els meus veïns. S’ha d’entendre que l’independentisme ha guanyat perquè ha aconseguit superar qualsevol ‘anti’, i sobretot l’antiespanyolisme. L’ha superat. I en canvi els unionistes reaccionaris perden perquè no superen el seu anticatalanisme, en llengua, en cultura… M’han fet entrevistes mitjans de comunicació espanyols i que jo parli castellà els molesta molt perquè reflecteix la seva derrota. —Us feien les entrevistes perquè us trobaven estrany, independentista i castellanoparlant? —Sí, i això reflecteix que som en dos països totalment diferents. A l’estat espanyol, segons quins polítics, segons quins mitjans de comunicació, segons quines institucions no poden entendre això perquè estan ancorats en el temps. —I en la república catalana quin paper opineu que hi ha de tenir el català? —Si extreus qualsevol mena de connotació política parlem d’un idioma parlat per set milions i mig de persones, deu si hi inclous els altres territoris. I una altra llengua parlada per cinc-cents milions de persones. El més lògic seria protegir el minoritari. La immersió lingüística no només és necessària, és imprescindible, i té un efecte integrador enorme. Jo que vaig viure les primeres experiències en la immersió lingüística, n’estic enormement agraït. Si parlem d’ampliar drets no s’entendria que els reduíssim. Proposo que es trobi una fórmula per la qual el català sigui l’idioma absolutament reconegut, oficial, de la república catalana, perquè és lògic, i que el castellà tingui alguna mena de reconeixement en virtut de la seva condició, ni més ni menys. I tenint clar que el català necessita ser protegit, perquè és la llengua minoritària davant d’una altra que és majoritària al món. Si no t’agrada que es parli segons quina llengua, si no t’agrada que es reivindiquin segons quins símbols, si no t’agrada que es voti segons quina identitat, potser ets tu el nacionalista excloent. —Parleu molt dels vostres orígens, ho feu sovint. —Molt sovint, massa!  —Bé, és interessant saber els orígens d’un candidat novell. El vostre primer contacte amb la política va ser a través dels pares, militants de Bandera Roja? —El meu pare va arribar a ser-ne, de militant. La meva mare no hi va arribar a militar, però hi simpatitzava. Es van conèixer en un míting. I jo des de petit he mamat la política, sentint discutir de política d’una manera crítica. —Però després, durant la vostra etapa formativa, no vau fer militància en cap partit ni organització, oi? —No, mai. —Durant aquells anys de joventut, com la vivíeu, la política? —Nosaltres fèiem política tal com la fa tantíssima gent, a les universitats, per exemple. Recordo parlar de política tot el dia a la universitat, per exemple de Joan Tardà, fa onze anys. Al final, respectant aquells que han militat en qualsevol partit, no m’agrada aquesta concepció de la política de classe, de pedigrí, de veure d’on véns, què has fet i qui ets. He conegut gent que no ha militat mai enlloc i que en sabia molt, de política. El fet de tenir un carnet no ha de ser una diferència. Com també es pot fer sindicalisme des de fora dels sindicats. Es tracta que cadascú faci política des d’on se senti més còmode. I jo vinc d’una esquerra que no se sentia representada. No és que no volguéssim militar enlloc, és que no ens sentíem representats per ningú. —Si sou nascut el 1982 a la universitat devíeu viure els anys del no a la guerra, el final dels anys durs del govern d’Aznar… —Sí, i del Prestige…. I recordo haver fet viatges al País Basc per la treva. Eren uns anys relativament convulsos, marcats també per la bombolla immobiliària, i ens adonàvem que allò no anava bé. I encara avui quan tinc contacte amb alguns dels companys d’universitat ens ho diem: nosaltres fèiem política, no ens poden dir que no. És que fins i tot me l’he trobada en companys de plataformes independentistes, una certa distància. —Ah, sí? —Sí, perquè has de demostrar contínuament que tu també ho pots fer. I la política no consisteix a tenir un carnet en una cartera, sinó a tenir una ideologia i defensar-la de la millor manera possible. A mi em van ensenyar des del primer minut que el PSOE no era d’esquerres… —Dieu que aquells anys no hi havia una esquerra amb què us poguéssiu identificar. Per què no? Hi havia Esquerra Unida, ERC… —Forma part de l’ADN de l’esquerra, que sempre estem molt dividits, que no ets capaç d’acomodar-te enlloc. I hi ha una cosa que pot sonar a tòpic, però és que jo tampoc no tenia gaire temps de militar enlloc, perquè des de molt jove vaig haver de treballar, com molts altres, per poder-me pagar els estudis. Jo no podia ser un dissabte a la tarda en una reunió d’un partit perquè havia de treballar a El Corte Inglés, o a H&M. No tenia temps. I després vaig tenir sort d’entrar de becari en l’empresa en què vaig treballar durant deu anys, i era un horari d’oficina normal. I ja ho sé que hi ha gent que treballa dotze hores i milita. —Acabats els estudis de relacions laborals vau continuar treballant, doncs. —Sí, gràcies a la borsa de treball del màster que vaig fer vaig entrar de becari en un grup d’empreses dedicades a selecció de personal, a formació, a desenvolupament, tot allò relacionat amb els mal anomenats recursos humans. —Una paraulota. —Molt grossa. Jo era qui es posava al davant quan algú havia de fer una entrevista de feina, qui donava informació a no sé qui, qui acomiadava no sé qui altre. Normalment era per a donar males notícies. —I el vostre independentisme quan es va fer? —Mai. No m’he mogut del que ja defensava, vinc d’aquella esquerra que defensava el dret d’autodeterminació de qualsevol poble. Per a mi l’independentisme és una cosa transitòria; jo sóc republicà i d’esquerres, i tot el que sigui defensar i respectar que la gent sigui el que vulgui ser, amb consciència i amb una urna… —Una cosa és defensar el dret d’autodeterminació i una altra voler que Catalunya sigui independent. Els anys que estudiàveu a la universitat, el federalisme, amb Maragall i Zapatero, semblava una opció per a alguna gent. —Molt abans del ‘apoyaré’ ja sabíem que Zapatero no donaria suport a res, que Felipe González era un dels més grans traïdors a la classe obrera i que el PSOE no faria mai res per millorar la relació dels pobles d’Espanya. I quan després veus que surten centenars de milers de manifestants al carrer de manera continuada, i quan voten de manera continuada per a ser una altra cosa del que són, veus que els has de donar suport. Ni més ni menys. I també hi ha la consecució d’una república, tenir l’oportunitat de recuperar uns valors republicans robats fa vuitanta anys. Per això la pregunta hauria de ser com és que hi ha gent que no s’hi implica. Considero relativament normal que algú del PP o de Ciutadans no hi doni suport, però algú d’esquerres… —Aquesta convicció és la que us va fer entrar a Súmate? —Jo ja havia tingut contactes amb Súmate, però vaig fer una primera xerrada el febrer del 2014, amb el pare Manel i Eduardo Reyes, i em pensava que seria l’última. Era per a explicar el sistema de pensions en una futura república. I una xerrada va portar a una altra, i després a la ràdio, a la televisió… Jo mai no vaig planificar absolutament res i sóc aquí. Vaig entrar a Súmate perquè pensava que era la plataforma que podia fer que hi hagués gent que se sentís interpel·lada només perquè es feia independentisme en una altra llengua, en la seva. I he vist gent que s’asseia al començament d’un acte de Súmate indecís i sortia pensant que allò potser sí que els concernia. —Com veieu la negociació entre la CUP i Junts pel Sí. Per més que hi hagi acord, els ànims de l’independentisme han quedat massa tocats? —Però hem estat tantes vegades en aquest moment. Recordo perfectament el debat fratricida sobre llistes separades o llista única. Semblava que ho trencaria tot i que el procés quedaria tocadíssim. I era un debat entre independentistes, i va arribar un punt que era absurd, perquè volíem el mateix. Estic convençut que som en un mateix punt, en una mena de complicació en un procés que és extraordinari. Nosaltres no negociem un govern autonòmic més, sinó el govern de la futura república catalana. I això vol temps. També forma part del discurs de la dreta, dir que la discrepància, la discussió i la confrontació de plantejaments és dolenta. —Ho dic per estats de desànim de gent que no és ni de dretes ni unionista. —També és molt nostre. Entenc perfectament aquesta intranquil·litat, que nosaltres també tenim. Però no tenim pla B. El moment és aquí i és ara. Ja hem votat. Per què hem de tornar a votar? La negociació és molt complicada, i fem negociacions que fins ara semblaven impossibles, que el centre-dreta liberal conservador i l’esquerra rupturista i revolucionària s’asseguessin en una taula negociant la conformació d’una república catalana estic convençut que molta gent que ara se sent intranquil·la ja ho signava. No hi ha alternativa, hi haurà acord.

Summary: Gabriel Rufián: ‘Si no votem, regalarem la imatge de Catalunya a Albert Rivera’


El director ‘provisional’ del Museu Etnològic i de Cultures del Món de Barcelona, Pep Fornés (Barcelona, 1957), deixa el càrrec. Ho fa cansat, com diu, d’una batalla ideològica amb la tecnostructura de l’Icub. Plega per un problema de gestió que segons que explica li ha impedit de tenir la llibertat de càtedra per a decidir el rumb d’un museu, amb dues seus, que sembla sobreviure a l’abisme sempre pels pèls. Fornés, antropòleg de professió, hi va entrar el 2003 i el 2008 va ser nomenat director provisional sense que en aquests més de deu anys s’hagi fet cap concurs públic per a ocupar la plaça. Critica la gestió centralitzada dels museus a Barcelona i la visió mercantilista que es mira més el nombre d’entrades que es venen i si hi van turistes que no pas el discurs i la integració del centre en el teixit social de la ciutat. —Dieu que plegueu per problemes de gestió. Què vol dir això? —Al nostre país i a la nostra ciutat, la discrepància i la dissidència són considerades una obscenitat. Jo no vull passar per un hipercrític i per això aprofito que m’acosto a l’etapa de jubilació per plegar. Després de gairebé quaranta anys a l’Ajuntament de Barcelona et pots permetre el luxe de jubilar-te abans. Crec que és dels luxes que es pot permetre una persona treballadora després de molts anys de feina. Però no plego per deixar de treballar, plego per poder fer més feina. —Quina feina? Voleu treballar fora de la institució? —Exacte. Vull tenir llibertat per a poder treballar dignament. Vull més llibertat de càtedra. Si em jubilo és per motius professionals. —I on és l’ovella negra de l’organigrama? És un problema polític? —Aquest és el drama de la gestió de museus. Però no és un problema polític, perquè els polítics no s’ocupen d’aquestes coses, lamentablement. Qui m’ha parat els peus a mi no és un polític. Els qui se n’ocupen són els càrrecs intermedis, càrrecs tècnics de confiança. Si tens la sort que t’hagi tocat algú que et comanda amb criteri i talent, doncs has fet sort; si et toca el contrari, pateixes. Aquesta gent busca tècnics dòcils. —Ara que plegueu voleu denunciar aquesta situació? —Sí, però aquesta denúncia no la faig ressentit, jo m’estimo molt el Museu Etnològic i de Cultures del Món. He provat de salvar-lo de mil cremes i mil defuncions. Quan hi vaig arribar el 2003, no tenia internet i era mig tancat. Llavors només hi havia la seu de Montjuïc, la del carrer Montcada encara no es va inaugurar fins al 2015. El museu era abandonat. No hi havia ascensor i només es cobrava mitja entrada per vergonya de cobrar-ne una de sencera. Tothom tenia clar que era carn de canó, és a dir, que el tancarien. Jo vaig intentar defensar tant com vaig poder l’antropologia social i cultural com una eina important per a entendre la societat. I penso i pensaré que la ciutat i el país es mereix un museu que parli d’antropologia. De fet, és el més important de l’estat espanyol, amb 77 anys d’història. Seria gravíssim tancar el Museu d’ Etnologia i Cultures del Món de Montjuïc. —Tancar aquesta seu del Museu és un perill real? —Sí, el Museu d’Etnologia de Montjuïc corre perill. Fa anys que el volen tancar i convertir-lo en un magatzem. Això seria un disbarat, aquest museu conserva el 60% del patrimoni etnològic inventariat de Catalunya. La història del Museu és el llegat de 77 anys d’una tasca científica a terme d’investigadors tan rellevants com Ramon Violant i Simorra, Joan Amades, Bosch i Gimpera, August Panyella, Zeferina Amill. Dit això, també cal saber que corren perill molts museus de Barcelona amb la nova mesura de govern que vol aplicar l’ajuntament. —Com? —La Direcció de Patrimoni de l’Ajuntament de Barcelona vol aplicar un nou pla, que es diu ‘Una nova mirada als museus de Barcelona’, que sembla que vol compactar tots els museus. Com que no seria ben vist fer-ne desaparèixer uns quants amb una idea d’estalvi, volen compactar-los. Començar compartint magatzems…després compartir criteris, compartir conceptes i acabar compartint col·leccions. Això és un subterfugi per a acaparar poder i centralitzar la presa de decisions en una unitat tecnòcrata allunyada dels professionals. En definitiva és un projecte perquè guanyi l’ICUB i perdin els museus. Si es tira endavant aquest projecte, els museus perdran la seva identitat a costa de simplificar. Fer un sol fons no farà els museus millors, sinó que és un primer pas per a tancar-ne. —De tota manera, la línia d’actuació semblava clara. Fer una revisió crítica del fons i integrar-lo en la vida de les comunitats culturals de la ciutat. —Això ho he fet moltes vegades sense demanar permís. I només demanant perdó gairebé. Ho he fet sense explicar-ho gaire. La línia d’integrar la gent que és protagonista de la història és valenta i compromesa, però difícil i arriscada. Jo crec que la feina que hem fet és referent a Europa. A molts països es queden a mig camí. Què hem de fer amb els museus d’etnologia quan tenen col·leccions anomenades exòtiques? Nosaltres hem elaborat un discurs amb la memòria incòmoda d’una manera autocrítica. Alemanya ens mira i més països europeus també. Tenim molt de reconeixement internacional i hem col·laborat molt amb altres països. Però els qui ens manen a nosaltres ens demanen que no ens hi involucrem d’una manera directa. Quan tenim èxit a escala internacional ens tallen les ales. —Heu estat director en un moment en què el concepte del colonialisme torna a estar al focus del debat públic. —Però no solament hi ha peces dels altres països, també té la col·lecció més important de peces catalanes i dels Països Catalans. Tenim col·leccions catalanes, valencianes, balears, aragoneses, andaluses, castellanes i de tot arreu del món. Tenim setanta-quatre mil objectes. No és que només agafem el vessant extracomunitari o exòtic, sinó que justament incorporem tota la part nostrada i tota la de fora amb igualtat. I això és únic a Europa. —Els museus europeus revisen els objectes espoliats a les antigues colònies. En el cas de Catalunya, quin seria l’enfocament d’aquesta revisió? —Nosaltres no hem estat un imperi colonial. D’alguna manera seríem un país postcolonial i una perifèria d’un centre de poder. Així i tot, Catalunya i Barcelona hi han tingut un paper important perquè moltes empreses i molta gent, justament pel fet de ser catalans, s’han vist exclosos de l’explotació d’una sèrie de qüestions pròpies i llavors han hagut d’anar a les colònies a fer feina. Així, empresaris i industrials catalans anaven a fer feina a fora. Anaven a l’Àfrica i posteriorment a Amèrica. De fet, al museu tan sols hem explorat una petita part de la història africana. Imagina’t quan s’arribés a Amèrica, què podríem explicar! Hi ha molta tela. Però curiosament no essent imperi colonial i havent estat la perifèria d’un centre de poder, hem treballat la incòmoda memòria colonial. Hem estat valents de poder afrontar els nostres fantasmes. Quan diem que hem de ser una societat inclusiva i no excloent, quan diem que hem de tenir una mirada d’acollida i no etnocèntrica, parlem d’això. Barcelona, si vol ser una ciutat que vol acollir, ha de tenir un Museu d’Etnologia Social i Cultural. —Us agrada de dir-ne ‘museu social’? —Exacte. Té en compte els protagonistes del seu objecte d’estudi. La gent, les associacions i la comunitat. Per exemple, si fas una exposició sobre l’Àfrica, has de tenir presents els africans que viuen aquí. Oferir-los participació. Un museu no és un edifici, sinó que és obert a la ciutat. No es tracta només de fer didàctica per a les escoles, es tracta de ser participatius. A mi m’espanta molt quan es parla de tresors. Un museu no n’ha de tenir, ha de tenir objectes significatius. És un espai de confiança on tothom té accés. Optem per un museu així? Però un com aquest té dificultat per a encaixar en una ciutat com és Barcelona. —També expliqueu la història colonial recent? I la dels darrers anys de Catalunya també ha estat registrada? —Sí, som un museu que té urnes del 9-N i l’1-O. Potser algú es pot escandalitzar de sentir això. Potser ni aquesta gent que posa bastons a les rodes ho sap. Hi ha coses de què un s’ha d’assabentar per la premsa, mira. Ho hem fet sense demanar permís. Però el Museu és sensible als objectes significants que puguin testimoniar un fet etnohistòric d’un moment determinat. Què va passar a Barcelona? Que no hi havia cap museu que tingués una torxa olímpica. A mi això no em passarà. Com també molts objectes de la vida quotidiana de les dones s’havien d’incorporar perquè abans potser ningú no havia tingut aquella mirada. Què és un museu de memòria si no fa recordar temps viscuts? La cosa que no tinc tan clara és que m’autoritzin a inventariar tot això. Hi ha una estricta política de patrimonialitzar només segons què. És molt perillós que hi hagi una gestió centralitzada de tots els museus de Barcelona. —La manera d’enfocar les exposicions del Museu ha trencat motlles, tant per les temàtiques com per la manera d’enfocar-les. —Sempre hem aplicat la museologia social. Tenim relacions amb moltes comunitats diferents. Recordo l’exposició ‘Gitanos: la cultura dels rom a Catalunya’, on va participar el poble gitano de tot el país. O l’exposició ‘Diàlegs amb Àfrica. Memòria dels objectes’, que és el resultat visible del projecte ‘Diàlegs amb Àfrica‘, fruit de la col·laboració entre el Museu, investigadors de la Universitat de Barcelona i catalans d’origen africà. N’hem fet moltes… Aquesta manera de fer costa d’entendre, a vegades penso que portar gent immigrada al museu potser fa por. —Amb activitats com aquesta s’afavoreix la inclusió social? —No fem màgia, les coses no són tan fàcils. Sí que passa que el museu es converteix en un lloc estimat, on la gent agafa confiança i comparteix. Un museu no ha de ser un temple, ha de ser un espai de confiança que pot aportar molt més que una universitat. —Perdoneu, però amb una manera de fer i pensar com la vostra, com és que la feina del museu no és valorada per un ajuntament d’esquerres? —Jo no tinc resposta a aquesta pregunta. Això que explico que passa amb el museu és una constatació de fets. —Tornant a l’antropologia, què hem de conservar? —És important de demanar-s’ho. Però el segle XXI la ciutadania també ha de decidir què és patrimoni. És important que es democratitzin els museus. I crec que som en un procés invers. —Teniu cap museu de referència? —El Museu Etnològic i de Cultures del Món de Barcelona. És el meu preferit, sense cap mena de dubte. Els dels Països Baixos, de Viena, de Lisbona o de Roma, per exemple, fan un treball amb la gent migrada però es queden a mig camí. Com et pots quedar a mig camí de la correcció política? No pots parlar de colonialisme sense parlar de què passa aquí quan tenim centres d’internament per a estrangers o quan hi ha un consens generalitzat que no hi ha dret que la gent es mori a la mar. En un museu d’etnologia aquestes coses no poden passar, s’ha de ser valent. Un museu d’aquestes característiques ha de poder assumir desafiaments i riscs. Un museu amb una mirada massa institucional deixa de tenir sentit. —Quin consell doneu al pròxim director o directora? —Fa anys que no es convoca cap concurs per a aquesta plaça. Cap grup polític no ho ha fet. Me’n vaig sense que s’hagi convocat aquest concurs. Per tant, espero i desitjo que es convoqui. A més, és un museu que no ha aconseguit mai la plantilla que es mereix. Calen més braços per a poder gestionar tal magnitud de projectes. —Quina és la manera de dirigir un museu el segle XXI? —Creure que formes part d’un equip i tenir les idees clares. Un cop comparteixes el teu punt de vista, ja no és teu, és la línia de l’equip. L’enfocament actual del museu té poder per a resistir qualsevol cosa. Un dels missatges clau de l’ICOM és que els museus no han de ser neutrals i que el que han de ser és independents. —Què fareu ara? —Escric un llibre sobre la festa de Gràcia. Però no em faré d’or escrivint, eh? Continuaré donant suport als projectes que hem fet per a recuperar els forns d’oli de ginebre de la Ribera d’Ebre i també ajudant museus locals i internacionals a reorientar la seva mirada. —Parlant de Gràcia, també vàreu ser un dels impulsos del Centre Artesà Tradicionarius (CAT). —Sí, amb una bona colla de gent, Jaume Arnella, Jordi Roura… vam començar el Festival. Ens vam arriscar i encara dura. Recordo que un regidor em va dir: ‘Ara no em converteixis això amb un cau de gralles.’ —Per acabar, per què creieu que sou antropòleg? —De primer vaig ser mestre i després vaig estudiar el primer màster de gestió cultural que es va fer a Espanya. Sempre he anat treballant i formant-me. Vaig estudiar antropologia perquè sempre he tingut tendència a recol·lectar objectes etnogràfics. Molt abans que pensés d’estudiar-ne. Encara recullo coses! —Què recolliu? —Sobretot instruments musicals. Però la mirada antropològica em va interessar molt per a entendre la societat en què visc. Una societat complexa i plural. Poder entendre en quin món vius i per què passen les coses crec que és molt necessari. —I què heu après en tots aquests anys? —Que el talent s’ha de deixar aflorar. Quan un professional expert treballa sota dictat i quan li tallen les ales, no treballa a gust. Jo he provat d’exercir una direcció antitòxica, perquè he sofert moltes direccions tòxiques. A mi m’agrada de parlar de direccions cooperatives i no tòxiques. I aquest ha estat el moment de dir prou. Faig un pas al costat. Molts dels meus col·legues ho pateixen i no ho diuen. Hi ha molts espais que no tenen direcció, com ara l’Arxiu Fotogràfic, per exemple. —També heu fet un poema de —Cada any faig una nadala, un poema que obsequio en forma de punt de llibre. Enguany és una carícia als presos i preses polítics i gent de l’exili. Si vols te’l recito: «L’aire escriu entre les fulles poesies de colors. Diu que ja no falta gaire perquè acabi la tardor. Branques nues anuncien que ja ve l’hivern gelat, quan l’alosa ja no canta i el pit-roig segueix alçat. Però una nit imaginada, quan el vent resti silent, els ocells faran cantada al voltant del Naixement. S’arrup la padrina, tremolen els nens, el gat es pentina, s’acaba l’Advent. Fosca nit als Lledoners, sense Lluna sobirana que il·lumini els presoners amb sa llumeta argentada Negra nit al Mas d’Enric. Freda nit, però estrellada, que a la Carme fa un pessic en sa careta rosada. Bona nit, Puig de les Basses, i per a tu també, Dolors. Que aviat sigueu a casa qui patiu la repressió. A dins de la cel·la de freda presó, el gall mai no canta ni caga el Tió. Que el Nadal per tot escampi un cel lliure i estelat, on no hi ha presons ni exilis, només Pau i Llibertat. Josep Fornés Nadal 2019»

Summary: Pep Fornés: ‘Al nostre país la discrepància és considerada una obscenitat’


Dilma Rousseff ha estat apartada almenys durant mig any de la presidència del Brasil. Ho ha decidit el senat brasiler després d’una jornada maratoniana de votació. D’aquesta manera, s’obre el procediment de judici polític a Rousseff, conegut per impeachment. Dels vuitanta-un senadors, cinquanta-cinc han votat a favor de tombar la presidenta. S’acaben, així, 13 anys de govern ininterromput del Partit dels Treballadors. Després de cinc anys al capdavant del govern, ara es troba forçada a deixar el càrrec en mans del seu vice-president, Michel Temer (Moviment Democràtic Brasiler), per l’acusació d’haver manipulat resultats comptables de l’executiu i d’haver obert crèdits extraordinaris sense haver demanat autorització al congrés; unes pràctiques que violen la llei de responsabilitat fiscal. Rousseff ha acusat Temer de maniobrar per desbancar-la de la presidència. Enmig d’aquest joc de cadires, les últimes enquestes revelen que el 70% dels brasilers volen noves eleccions. Durant els sis mesos vinents, Rousseff haurà de preparar la defensa per a evitar de ser destituïda definitivament. És previst que la sessió del judici polític al senat es farà el mes de setembre. El procés contra la presidenta va ser impulsat mesos enrere per l’ex-president del parlament, Eduardo Cunha, del Partit del Moviment Democràtic Brasiler, que fins fa poc era aliat del Partit dels Treballadors de Dilma. A principi de maig, Cunha va dimitir perquè el Tribunal Suprem brasiler l’havia encausat per haver rebut suborns i haver obstruït la justícia. Rousseff va arribar a la presidència del Brasil (2011) amb el suport del president anterior, el carismàtic Luiz Inácio Lula da Silva. Al començament del mandat, la presidenta va gaudir d’alts índexs de popularitat. No obstant això, els índexs s’han enfonsat aquests últims anys per l’estancament de l’economia i tot un seguit de casos de corrupció que han afectat la seva administració.

Summary: Dilma Rousseff, apartada de la presidència del Brasil


El fred com a metàfora. Un estat de l’aigua –el gel–; certes regions del planeta amenaçades; la natura com a espai d’escolta; les comunitats establint vincles de significat màgics; la cultura i la natura com a dualitat, la impossibilitat d’escapar-se del fred. De tot això van parlar ahir la poeta i artista Nancy Campbell –que acaba de publicar La Biblioteca del hielo, Reflexiones desde el frío (Ático de los libros, 2020)– i l’escriptora i artista Alicia Kopf –autora del llibre Germà de gel (L’Altra Editorial, 2015)– al CCCB, dins el cicle Canviar el relat, un cicle que amb escriptors i filòsofs vol situar l’experiència humana en el context de l’entorn natural. Kopf i Campbell, que comparteixen fascinació pel glaç, van desplegar les seves aproximacions artístiques a l’estat sòlid de l’aigua. Immersió en el fred Va ser aquesta fascinació que la va obligar a moure’s. Campbell va deixar una feina estable a Londres i, durant set anys, va fer un seguit de residències artístiques relacionades amb el clima i la cultura de l’Àrtic. Tres a Grenlàndia, una a Islàndia i una a Suïssa. Explica que l’estada a Grenlàndia li va servir per a fer aquesta immersió total en un dels territoris més freds del planeta. Va conèixer persones, va escoltar històries i sobretot va sentir el fred a la pell. S’hi va inspirar per escriure el poemari Disko Bay (Enitharmon Press, 2015), nominat al Forward Prize l’any 2016, i el llibret d’il·lustracions How To Say ‘I Love You’ In Greenlandic: An Arctic Alphabet (Bird Editions, 2011). Les llengües de l’Àrtic i la natura en perill d’extinció La fragilitat de les llengües i el paisatge va ser un dels primers punts de la conversa al CCCB. ‘El fet que el grenlandès sigui una llengua en perill d’extinció em va provocar un sentiment d’urgència’, va dir Campbell, que en l’estada a Grenlàndia va iniciar-se en l’aprenentatge d’aquesta llengua. ‘Em va semblar interessant aprendre una llengua en perill d’extinció, en un moment en què el paisatge també ho és’, va dir. ‘És una bona metàfora de com les llengües i el paisatge poden desaparèixer.’ Perquè la llengua és el millor sistema simbòlic per a explicar la identitat d’una zona geogràfica. I tot seguit va enumerar algunes de les paraules que el grenlandès té per explicar conceptes complexos vinculats amb el gel i la neu utilitzant un sol mot. L’imaginari de les persones connectades amb la natura El treball de Campbell aprofundeix l’estil de vida en aquests entorns glaçats, lluny dels nuclis urbans. ‘Viure al costat de gent tan vinculada amb la natura –com poden ser caçadors o exploradors– et fa connectar amb unes altres formes de vida que no tenen res a veure amb la crueltat. No he vist mai crueltat en aquests caçadors, que coneixen tant als animals com a si mateixos’, va dir. Perquè hi ha cultures que mantenen l’univers màgic –perdut a Occident– que esborra la frontera i les certeses entre el que és ser un animal o un humà. ‘Es creu que quan els óssos es fiquen a la cova es treuen la pell i es converteixen en un ésser humà’, va dir per corroborar aquesta comunió amb el món animal. L’escriptura i el gel Campbell va presentar també, fruit de la seva recerca, un decàleg que explica com la va inspirar el gel per configurar el seu procés d’escriptura. ‘Sigues precís. Que no et distreguin les pròpies pors, la imminència de l’extinció; si vols trobar gel, vés a llocs freds però mantingues constant la teva temperatura; continua aprofundint, la història ja hi és: l’extracció és l’art del lector, llegir en el fred, perforar en la foscor.’ Per una altra banda, Alicia Kopf, a partir de la seva experiència com a escriptora i artista, va assegurar que els límits entre els gèneres literaris clàssics són com més va més difusos, i els artistes del futur jugaran amb la possibilitat d’expandir aquestes fronteres, un exercici de creació que ella ja va proposar a Germà de gel, guanyadora d’un premi Documenta. Escoltar les veus de la natura També van sortir a escena les veus de la natura i l’anomenada criofonia. Enregistrar amb aparells electrònics el soroll de l’aigua i del gel. ‘És molt important que la natura ens parli i que sigui escoltada. L’idioma de la natura és en procés de desaparició’, va dir Campbell. Un tema que va anar lligat al glaç com a sistema de conservació de temps passats. ‘El gel, en un futur, traurà a la llum artefactes que no ha vist mai ningú. A sota del gel hi trobarem tantes coses. Serà increïble’, va pronosticar. Campbell també va fer explicar que l’experiència àrtica li ha fet entendre noves maneres d’estar al món. ‘Per mi la paciència és un concepte fonamental a la vida i hi ha entorns i cultures que han après a cultivar-la’, va dir citant un altre clàssic literari, Sueños Árticos (Capitán Swing, 2017), del nord-americà Barry López, en què parla del concepte de ‘paciència profunda’. El fred i la cerca última d’una llar estable Potser en l’instint últim d’aquesta reflexió sobre el fred trobem la intempèrie de les artistes. La cerca d’aquesta llar que fuig i se situa sempre un pas més enllà, en el futur que no arriba mai. Campbell va explicar que aquesta recerca artística, que va del 2010 al 2017, havia estat precedida d’un període sense casa fixa, viatjant d’un lloc a un altre com a periodista. Com si l’aventura sempre anés acompanyada de l’ànsia de confort. Potser, al cap i a la fi, la conclusió va ser que del fred no se’n pot fugir. I així es va veure a la pantalla del CCCB ‘…és molt més fàcil arribar a l’Àrtic que a certes regions d’un mateix’.

Summary: Nancy Campbell: ‘L’idioma de la natura és en procés de desaparició’


El dia que Elisenda Alamany i Joan Josep Nuet van presentar Sobiranistes, la plataforma de Catalunya en Comú crítica amb el rumb del partit, entre el públic assistent hi havia tres figures del món local considerades referents per ells per haver encapçalat projectes sobiranistes i d’esquerres guanyadors: el batlle de Cerdanyola del Vallès, Carles Escolà; l’ex-batllessa de Badalona, Dolors Sabater; i l’ex-batlle de Sentmenat, Marc Verneda. El 2015, tots tres van assolir la batllia de la mà de confluències d’esquerres i sobiranistes, encara que els dos darrers van ser apartats per mocions de censura. Crònica de la presentació de Sobiranistes: ‘Iniciativa ha estat un entrebanc’ Els moviments tectònics a l’espai més sobiranista de Catalunya en Comú no afecten únicament el partit en l’àmbit nacional, sinó que hi ha uns quants municipis on els càrrecs locals que segueixen les tesis d’Alamany es van desmarcant del calendari oficial per conformar candidatures i construir aliances amb altres partits. Pocs dies abans de la presentació de Sobiranistes, es van presentar Guanyem Girona, impulsat per la CUP, MES i el sector sobiranista dels comuns, i Guanyem Cerdanyola, una proposta política en què EUiA s’afegeix a la candidatura de la CUP i el partit local Compromís per Cerdanyola que ja va portar Escolà a la batllia. A Argentona, els partits que ara governen treballen amb una línia similar i ICV opta per confluir amb la CUP i ERC, i a Sentmenat repetiran l’acord d’EUiA, Podem i Procés Constituent. ‘L’opció per a les municipals, com en l’àmbit nacional, és anar cap a aquesta mena d’aliances amb un projecte sobiranista i progressista’, expliquen fonts de Sobiranistes. Per part de Catalunya en Comú, però, minimitzen la influència que pugui tenir Sobiranistes i diuen que hi ha altres corrents, com el de Comuns federalistes, que tenen més militants. A banda, resten importància a la possibilitat que en alguns municipis es puguin fer aliances amb actors més enllà dels que conformen Catalunya en Comú. ‘Les municipals no són igual que unes autonòmiques o espanyoles, hi ha moltes realitats diferents’, diuen fonts del partit. Un paraigua supramunicipal propi L’Àrea Metropolitana de Barcelona, els consells comarcals i les diputacions són institucions polítiques per sobre els municipis en què els representants s’elegeixen de manera indirecta. És a dir, els ciutadans no els voten directament, sinó que són assignats en funció dels resultats als ajuntaments. Per aquest motiu, les candidatures locals tendeixen a agrupar-se segons el principal partit que les integra. Decidir quin partit supramunicipal representa cada candidatura és un dels grans maldecaps quan es conformen acords de diferents forces. El 2015, moltes de confluències d’esquerres, com l’Assemblea Ciutadana de Sentmenat, es van aplegar sota la marca d’ICV: Entesa. I unes altres, com Guanyem Badalona, sota la de la CUP: Poble Actiu. De cara al 2019, però, la situació pot ser diferent. Segons que han explicat a VilaWeb fonts de diverses confluències locals, hi ha converses per a construir una nova plataforma supramunicipal que superi Poble Actiu i Entesa per a englobar les confluències d’esquerres i sobiranistes. Aquesta marca també faria de paraigua per a confluències locals com Decidim Ripollet, Alternativa d’Esquerres per Badia i Sant Adrià en Comú.

Summary: L’esquerda sobiranista dels comuns s’eixampla al món local


La Junta Electoral del País Basc ha acceptat la recusació sol·licitada per EH Bildu contra un dels vocals de la Junta Electoral de Guipúscoa que la setmana passada s’havia pronunciat en contra de la candidatura d’Arnaldo Otegi a la presidència. La decisió ha estat adoptada avui en una reunió d’urgència i ja ha estat comunicada a la Junta Electoral de Guipúscoa, que avui mateix haurà de pronunciar-se sobre les al·legacions d’EH Bildu contra la decisió de declarar Otegi ‘inelegible’ per als comicis bascos del 25 de setembre. El president de la Junta Electoral del País Basc, Juan Luis Ibarra, en declaracions als mitjans de comunicació a Vitòria, ha explicat que la decisió d’apartar Iñaki Agirreazkuenaga de les deliberacions al voltant de la candidatura d’Otegi l’havien adoptada per ‘protegir l’aparença d’objectivitat’ de la Junta de Guipúscoa entorn d’aquest cas. EH Bildu havia sol·licitat la recusació d’Agirreazkuenaga a causa que aquest vocal s’havia pronunciat sobre la candidatura d’Otegi en un mitjà de comunicació, abans que la Junta Electoral de Guipúscoa adoptés la seva decisió de la setmana passada. En aquelles declaracions, aquest vocal va donar per fet que la junta no podria donar el vist-i-plau a la candidatura d’Otegi a causa de la inhabilitació que pesava sobre ell per la condemna pel cas Bateragune.

Summary: La Junta Electoral del País Basc aparta un vocal que va declarar ‘inelegible’ Otegi


Una de les conseqüències més clares del procés d’independència ha estat la mobilització de solidaritat i de suport que ha generat a Catalunya Nord. Des de la custòdia secreta de les urnes per al referèndum del primer d’octubre i el pas dels membres del govern per Pesillà de la Ribera abans d’emprendre el camí cap a l’exili, ara fa poc més d’un any, fins a les mobilitzacions de la Diada que es faran avui a Perpinyà, Catalunya Nord ha tornat a aparèixer amb força al mapa polític dels Països Catalans. L’eix de la mobilització ha estat la denúncia de la repressió i el suport als presos polítics, que ha anat més enllà dels cercles polítics tradicionals del catalanisme i ha superat la frontera dels partits. La prova d’aquest ressorgiment ha estat la inquietud de les autoritats espanyoles, que han provat d’aturar-lo de manera barroera i, fins i tot, contraproduent. La visita del president Quim Torra al batlle de Perpinyà, Jean-Marc Pujol, a final d’agost, va disparar les alarmes. Una visita que va servir per a normalitzar les relacions institucionals i durant la qual Pujol va signar el manifest de suport als presos polítics i exiliats impulsat pels batlles de Catalunya Nord. Pujol era el signant número cent i va signar amb un llaç groc a la solapa. L’acte va motivar una carta irada de l’ambaixador espanyol a França al batlle de Perpinyà recriminant-li que hagués rebut el president de la Generalitat i li hagués lliurat la medalla d’or de la ciutat perquè era una figura ‘anticonstitucional’. Pujol es va quedar ‘molt sorprès i molt xocat’ per la carta i va respondre a l’ambaixador que Torra era un president ‘elegit democràticament’. Qualificava la carta d’ingerència i es demanava: ‘Des de quan els càrrecs electes territorials hem de justificar-nos davant Espanya?’ Tot això, una persona que no pertany a cap partit polític nacionalista dels que hi ha implantats a Catalunya Nord, sinó que milita a la Unió per un Moviment Popular (UPM), que agrupa la dreta francesa. Però més enllà de la visita institucional de Torra a Perpinyà, aquests darrers mesos també hi ha hagut gests significatius de polítics no identificats amb el catalanisme, que militen a les files socialistes o comunistes, o en el moviment La República en Marxa del centrista d’Emmanuel Macron. És el cas de la diputada Laurent Gayte, que va escriure al ministre d’Afers Estrangers francès, Jean-Yves LeDrian, per denunciar ‘el silenci escruixidor’ del govern sobre els successos a Catalunya i proposava que l’estat francès fes de mediador entre Catalunya i Espanya. Una de les coses més interessants de la pregunta de la diputada del partit de Macron és que remarcava que el referèndum no era autoritzat però s’havia fet sense violència, desmentint el relat que fan de l’1-O la justícia i el govern espanyols. Uns dies abans, la presidenta del Consell del Departament dels Pirineus Orientals, la socialista Hermeline Malherbe, havia fet una crida als càrrecs electes nord-catalans a mobilitzar-se per la democràcia al sud de Catalunya. Molt crítica amb l’orientació que havia pres el conflicte, la socialista va fer-los una apel·lació oficial a ‘unir i oferir la seva força’ per exigir la fi de la ‘violència policíaca’, l’alliberament dels dirigents polítics empresonats i exiliats i la represa del diàleg entre Madrid i Barcelona. Pocs dies després, de la façana del departament penjava una pancarta amb el lema ‘Pel respecte de les llibertats i els drets fonamentals’ escrit en català i en francès. Envoltant la pancarta, dos llaços grocs, un a cada banda. Aquest edifici cèntric, vora el Castellet, és al costat de la Prefectura, la representació de l’estat francès a Catalunya Nord. Una pancarta que no hi és pas, a moltes seus d’institucions catalanes del sud. Fins i tot, hi ha socialistes de fora de Catalunya Nord, com la presidenta de la regió d’Occitània, Carole Delgà, que s’han solidaritzat amb Catalunya. En un piulet recent, Delgà expressava el suport ‘a la mobilització dels electes dels Pirineus Orientals en la defensa de les llibertats fonamentals i de la llibertat d’expressió a Catalunya’. La clau d’aquestes mobilitzacions la tenen la majoria dels batlles de Catalunya Nord, que van promoure i signar el manifest de suport als presos i exiliats. Presentat el 24 de juliol a Prats de Molló i amb una reacció sense precedents, anava signat per un centenar d’electes que manifestaven la seva solidaritat amb els representants municipals catalans del sud. El text va ser enviat al president de la república francesa, Emmanuel Macron, perquè tingués present que a Catalunya passaven coses a les quals ells no estaven acostumats, segons que va explicar Jean Paul Billés, batlle de Pesillà de la Ribera. Billés subratllava que els signants tenien una ideologia variada i que en cap moment no volien interferir en el procés d’independència de Catalunya, sinó que el document tenia l’objectiu de defensar drets bàsics com ‘la llibertat d’expressió, de reunió i la separació de poders’, i destacava que aquesta era una lluita ‘molt important’ per als municipis nord-catalans. El batlle de Pesillà la Ribera va reclamar que tot Europa es mostrés unànimement en contra de les vulneracions de drets fonamentals dels catalans per part de l’estat espanyol, perquè no es podien permetre. Tota aquesta actuació institucional s’ha traduït també al carrer, amb un creixement de les mobilitzacions. A més de la presència de llaços grocs a molts municipis, el passat dimarts 30 d’octubre es va fer un acte de suport als presos polítics i als exiliats. Per als organitzadors, era un repte fer una mobilització entre setmana, però va ser un èxit. La plaça de la Victòria es va omplir d’estelades en un acte en què van participar el president Carles Puigdemont, la presidenta de l’ANC, Elisenda Paluzie, i el represaliat Jordi Pesarrodona. En el seu discurs, Puigdemont va apel·lar als llaços històrics que uneixen ‘nord i sud’ i va defensar que la República catalana es constituiria ‘de baix cap a dalt’ amb ‘tots els catalans’. A més, va animar a continuar els actes de suport al procés d’independència des del nord. Uns actes que tindran continuïtat avui amb la manifestació i l’acte polític convocats per celebrar la Diada de Catalunya Nord. Per contrarestar aquesta onada de suport social i institucional, l’unionisme espanyol va provar de fer un acte en un hotel de Perpinyà el passat 26 d’octubre. Una entitat pròxima a Ciutadans, Empresaris de Catalunya, va fer una conferència i tan sols hi van assistir vint-i-cinc persones, de les quals vint hi havien arribat amb un minibús del Principat. Deien que l’objectiu era contrarestar la visita del president Quim Torra a Perpinyà i explicar que el procés havia perjudicat l’economia catalana. Però no ho van aconseguir.

Summary: El procés d’independència reactiva el catalanisme a Catalunya Nord


JxCat ha endurit el to contra ERC i la CUP en l’acte final de la campanya del 10-N. La cap de llista al Congrés espanyol, Laura Borràs, ha preguntat als republicans quin ‘govern progressista’ volen facilitar si ‘l’únic que progressa és la repressió’. L’exconsellera també ha criticat que la CUP prefereixi ‘jugar sola’ i no secundar la proposta de formar un grup únic a la cambra baixa. Borràs ha reivindicat JxCat com els ‘únics’ que han posat el president espanyol en funcions, Pedro Sánchez, ‘contra les cordes’. També ha dit que cal respondre la sentència de ‘la injustícia’ amb la ‘sentència de la democràcia’, aquest diumenge. El president Carles Puigdemont, en un vídeo, ha reclamat una darrera empenta a qui s’ha compromès a plantar cara i parar els peus a l’estat espanyol: ‘No els ho posarem fàcil, no ens agenollarem ni regalarem res’. Puigdemont ha assegurat que aquesta setmana han deixat en evidència el govern de Pedro Sánchez a tota Europa, entre altres casos com quan es va comprometre a dur-lo a l’estat espanyol: “La inquisició espanyola ha tornat, ha tornat en la seva versió 2.0′. Per la seva banda, l’expresident Artur Mas ha cridat a aixecar un “dic de contenció’ per quan l’estat espanyol ‘torni a trepitjar’ els drets i llibertats de Catalunya.

Summary: Borràs endureix el to contra ERC i la CUP i reivindica JxCat com els ‘únics’ que han posat Sánchez ‘contra les cordes’


Francisco Marco va destruir vint mil expedients de l’agència de detectius que dirigia, Método 3, quan veia a venir que el detindrien acusat de revelació de secrets arran de l’escàndol de l’enregistrament de la Camarga. Però diu que ho té tot al cap. O sigui, que és un home amb molta informació, i afirma que l’han intentat ‘matar civilment’. I què sap? Per exemple, que hi ha dos mossos d’esquadra en actiu que, durant aquests últims cinc anys, han passat informació sobre polítics catalans i comandaments dels mossos a la brigada de la policia espanyola que ha dut a terme l’operació Catalunya. Ara que ha comparegut a la comissió d’investigació al parlament i que acaba de publicar el llibre Operación Cataluña. La verdad oculta (Ediciones Urano) torna a ser el detectiu de moda. —Creieu que algú més escolta aquesta conversa? —Jo no parlo mai per telèfon. Només ho faig amb la meva família o amb periodistes. I, amb això, ja et responc. —Amb periodistes també? —Sí, perquè si sé que s’ha de publicar, cap problema. No parlo mai per telèfon amb clients ni de qüestions sobre la feina. —I el periodista que us truca també hauria de vigilar què diu per telèfon? —Us heu de protegir, perquè en aquest moment ser català i tenir un determinat tipus de pensament és un perill. —Carme Forcadell ens deia que, si a ella l’havien seguida, a tothom li podria passar. —Sí, a tothom. És així. L’estat en què hem viscut aquests últims anys és així. Tenien trenta persones en un hotel dedicades exclusivament a investigar catalans. I només pel fet de defensar idees polítiques diferents de les seves. —I sense control judicial i de manera prospectiva. —Absolutament. I si trobaven alguna cosa, la judicialitzaven mitjançant la UDEF. —Si hi ha tants indicis que s’han fet coses il·legals, per què no ha passat res? —És bastant absurd que ningú no hagi fet res. Hi hauria d’haver una investigació oberta a la fiscalia. Cada vegada que s’ha intentat judicialitzar-ho, hi ha hagut una mica de por. No oblidem que un jutge com Josep M. Pijoan, el jutge del cas Palau, simplement pel fet de no voler admetre el primer informe apòcrif de la UDEF, va acabar llegint en un diari que si tenia vincles amb una fundació, que si tenia vincles amb la Generalitat… No han escatimat res. I no oblidem que uns jutges van signar un manifest a favor del dret de decidir i van acabar veient les seves fotografies de DNI publicades en un diari. Si penses diferent d’ells, proven d’aniquilar-te. Amb mi ho han intentat. —I això que no penseu diferent. —No, exacte. Però ells em vinculen amb CDC. A la comissió d’investigació del parlament, encara em demanaven si tenia vincles amb CDC. És que fins i tot sembla que no pugui tenir amics. Em preguntaven si era amic de  Patricia López. És que no pot ser amiga meva? No puc tenir amics convergents? He estat votant del PP tota la vida, però els meus amics eren de CiU i no del PP. Hi ha alguna cosa que se’ls ha quedat de fa quaranta anys i així estem. —Hi ha una connexió directa entre la policia franquista i aquesta policia de l’operació Catalunya? —És obvi que aquesta policia és filla d’un règim anterior. Però a mi em preocupen els polítics, que són qui votem. El problema no és la policia, perquè com a cos va fer una transició molt bona; el problema és que una determinada gent que arribava a les quotes de poder sembla que es va quedar ancorada en el passat, perquè volen un pensament únic. —Vau tractar mai directament amb Alícia Sánchez-Camacho? —No, mai no la vaig conèixer personalment. —Us va decebre, com a votant del PP? —No. No em pot decebre ningú que viu de la mentida. Odio la mentida. —Però va ser clienta vostra. —No, mai. —Qui va encarregar, doncs, l’enregistrament de la Camarga amb Victoria Álvarez? —Va venir una persona vinculada a Alícia Sánchez-Camacho i va demanar una gravadora per a ella. Va ser clienta indirecta. —Qui va filtrar aquell enregistrament? Per què ho va fer? —L’àudio va arribar amb una trucada anònima a la policia, i aquella trucada és la que permet que Sánchez-Camacho ratifiqui a la policia que la veu que hi surt és la seva i que hi hagi una interlocutòria judicial amb ordre d’escorcoll. És obvi que jo no hauria lliurat mai aquell àudio. O sigui que, si hem de fer cas del que diu el diari Público, això només pot haver sortit de l’entorn d’Alícia Sánchez-Camacho, o bé de l’entorn que després s’hi ha agrupat… És que hi ha dues persones que són encausades per revelació de secrets per haver filtrat informació, que són dos ex-treballadors meus. I només em puc agafar a això, perquè tinc un procediment judicial obert. —Parleu d’Antonio Tamarit i Julián Peribáñez. —Exacte. El cas és que, de sobte, amb una trucada fantasmagòrica, va aparèixer aquell enregistrament, que permet que es desencadeni l’entrada a l’escorcoll de Método 3. Sembla d’un film de Berlanga. I l’ex-parella de Peribáñez parla de les cintes , diu que les tenia per allà. —I l’àudio que vam escoltar del dinar a la Camarga era complet? —Jo crec que sí. No l’he escoltat, però la gent que treballava amb mi em va comentar que l’enregistrament era íntegre. Només se n’havia tallat el començament i el final, que sí que apareix després, judicialment, i demostra que Alícia Sánchez-Camacho sabia que aquell dinar s’enregistrava. —Expliqueu que heu estat perseguit i amenaçat. Heu tingut por? —No he tingut por física. No crec que hagin volgut atemptat mai contra la meva vida. Però encara tinc por de ser detingut per no res. Quan denuncio al jutge De la Mata a l’Audiència espanyola tota aquesta gent, dic que espero no haver de patir cap actuació de tipus inquisitorial, novament. A mi em van intentar matar civilment, perquè van fer servir tots els mitjans que tenien al seu abast per a destrossar-me. I per això avui encara tinc por. —Heu tingut a les vostres mans informació sensible de molta gent. Vau tenir com a clients diversos partits polítics. —Sí, però per qüestions de seguretat; protecció d’informació, saber si hi havia micròfons. —Vau haver de destruir una gran quantitat d’informació i d’arxius de clients quan van saber que us detindrien. —Sí, gràcies a Déu. —Quin volum d’informació? —Vint mil expedients. —Què hauria pogut passar si no els haguéssiu destruït? —Que s’hauria revelat informació d’investigats que no calia que veiessin com s’exposava una part de la seva vida. Vaig voler protegir la informació dels meus clients. I és això que retrec als meus dos ex-treballadors, que no ho fessin. Ara, que jo hagi destruït els servidors informàtics i que hagi passat per la trituradora de paper els expedients no vol dir pas que jo no continuï sabent un determinat tipus d’informació. —Fins a quin punt van col·laborar amb l’operació Catalunya els dos ex-treballadors que teníeu? —Ells mateixos han reconegut davant un jutge que van investigar Josep Pujol i Francisco Marco. I hi ha un informe de Villarejo que diu que aquests detectius van fer seguiments de polítics i alts comandaments dels mossos d’esquadra. Aquesta policia ha estat tan boja que ha posat en mans d’aquest parell de personatges informació sobre els mossos d’esquadra. Hem arribat a aquest punt de bogeria. —A aquests dos els tenien a sou, oi? —Sí, ells van dir que els pagaven mensualment, entre sis-cents i set-cents euros, i ells fan anar la xifra d’entre sis mil i set mil euros. —I això, quan treballàveu junts? —No. Quan Peribáñez és detingut comença a contactar amb els policies.  Martín Blas els cita a Madrid i aleshores comença la seva relació. —Com podem saber que vós no heu treballat també per l’operació Catalunya? —És força obvi que no. No s’haurien atrevit mai a detenir-me. I jo vaig ser qui va revelar el nom de Villarejo i vaig dir que ell era qui havia portat De la Rosa a declarar, quin era el seu àlies (Manuel Villar) i que ell mateix havia portat Victoria Álvarez. Crec que hi ha un enregistrament de Javier de la Rosa dient que jo els vaig destrossar l’inici de l’operació Catalunya. Jo no he treballat mai per a ells. I a més, crec que, si un detectiu treballa per a la policia, al final els secrets dels seus clients no estan segurs. Quan treballes en el món privat, ho fas amb totes les conseqüències. —Per què Villarejo deia que us ‘volia fotre un parell d’hòsties‘? —Perquè havia descobert el seu àlies en un llibre. Antonio Jiménez Raso, que és el seu home a Barcelona, ho diu clarament: que no podia ser que jo hagués revelat la seva identitat. —Heu tingut tracte personal amb el comissari Villarejo? —El vaig conèixer una vegada fa uns deu anys. I mai no l’he tornat a veure. —Com era de tracte? —El vaig veure un home molt de la brometa… El vaig tractar poc. —Fins a quin punt ha arribat a tenir poder, Villarejo? —El PP intenta de totes les maneres que no declari al congrés. És una persona clau en els secrets de l’estat espanyol. Sap de primera mà coses que podrien afectar la seguretat de l’estat. —No únicament el PP vol evitar que comparegui al congrés. També hi ha votat en contra el PSOE. Què té por que expliqui? —Fa vint anys que Villarejo és el cap dels serveis d’intel·ligència de la policia espanyola. I també ha governat el PSOE aquests últims vint anys… —I l’operació Catalunya s’ha fet amb la connivència del PSOE? —No ho crec. Crec que, al final, són uns quants policies dirigits per Eugenio Pino que han intentat ser més llestos que el cap i que han aplicat tècniques de cop d’estat tou en comptes de tècniques d’investigació normals i corrents. —Això no ve de més amunt d’Eugenio Pino? Hi ha una direcció política, Fernández Díaz n’estava al cas. —Fernández Díaz queda en evidència en els enregistraments que es fan públics. Que hi hagués ordres directes, jo no ho puc dir, perquè ningú no m’ho ha dit. —També hi ha implicat Jorge Moragas, cap de gabinet de Rajoy… —Moragas és la persona que posa en contacte Sánchez-Camacho i Victoria Álvarez, i és la persona que va enviant missatges a Victoria Álvarez perquè vagi a declarar a la policia i li diu que li farà un monument i que, si fa una entrevista, salvarà Espanya. —I no és un personatge menor. Fins a quin punt és una cosa de quatre descontrolats o hi ha empastifada fins i tot la Moncloa? —Al final, tendeixo a pensar que si publiques una cosa demà, el teu director n’és l’últim responsable. Jo era responsable de Método 3 quan va haver-hi l’enregistrament de la Camarga i Fernández Díaz era el ministre de l’Interior. Si era per desconeixement, malament; i si és per coneixement, malament perquè alenaven investigacions prospectives. —Què hi pintava el petit Nicolás, aquí? —El petit Nicolás és un murri que intenta treure un profit personal d’una situació. La seva figura és indicativa de tot aquest sainet de Mortadel·lo i Filemó. Perquè se’ls cola un noiet de vint anys que va fent promeses i que l’acaben detenint. Tot ho fa en benefici propi. Avui ningú no es pot creure que treballés per a la vice-presidència ni per a ningú; treballava per a ell mateix. —És curiós que, malgrat que no treballava per a ningú, aconseguís d’entrar als llocs i sortir a les fotos. —Sí, perquè és un ‘pícaro espanyol’. D’aquests, n’hi ha pocs, però quan surten, se’ls veu. És un murri, molt llest, que volia només benefici propi. —I de retruc, acaba desencadenant una guerra de comissaris a la policia. —Gràcies al petit Nicolás, hem tingut constància de moltes coses que han passat a l’operació Catalunya. I com que hi ha hagut aquesta guerra de comissaris, sabrem més coses. —Què més es pot arribar a saber? —Jo crec que sabrem moltes més coses. —Més gent investigada? —Sí. N’estic segur. Sobretot dels qui han investigat però no n’han tret res. —També van investigar gent de la directiva del Barça, oi? —Sí. Van intentar influir en les eleccions del Barça. I em sembla una vergonya. Al Jan Laporta, l’hem d’investigar perquè té un pensament independentista. Però què és, això? —Dieu que hi ha dos mossos d’esquadra implicats en l’operació Catalunya. —Com que aquest grup de policies investigava alts comandaments dels mossos, aquests agents van donar informació dels seus comandaments. —Des de quan? —Des del 2012, i en endavant. El primer informe de Villarejo és del setembre del 2012. Es van reunir amb Villarejo, van anar aplegant informació, i el 2015, el grup de Martín Blas va fer la investigació del cas Macedònia. Martín Blas diu a l’Audiència espanyola que els meus dos ex-treballadors, una vegada ja no col·laboraven amb ells, li van trucar perquè hi havia no sé què sobre els mossos d’esquadra. Els mossos d’esquadra han estat una obsessió per aquest grup policíac. —Aquests dos mossos encara estan en actiu? —Sí, sí. —En sabeu el nom, oi? —Sí, de tots dos. —I el poseu en coneixement d’algú? —No, encara no ho he fet. —I no sentiu que teniu l’obligació de fer-ho? —Jo ja he dit al parlament públicament que sé el nom dels dos mossos. El dia que em citin oficialment donaré la informació que jo tinc. —Tota la informació que podeu donar és que estan vinculats a un sindicat de mossos. —No he dit un sindicat, sinó que són sindicalistes. I ho va dir Villarejo: sindicalistes de baix nivell. —Teniu constància que hi pugui haver més agents de mossos d’esquadra al servei d’aquest grup? —No. I hi ha un informe de Villarejo que diu que els detectius de Barcelona que treballaven per a l’operació Catalunya van tenir coneixement del nom d’aquests sindicalistes i que això va posar en risc l’operatiu. —Aquests dos agents… —Un d’ells ha demanat el trasllat a la policia espanyola. —Havien estat abans agents de la policia espanyola? —És que jo ja no puc dir-ne més coses! Perquè no vull jugar amb vides alienes, perquè no m’agrada que juguin amb la meva. I amb la meva hi han jugat, i intento ser tan caut com pugui. —El dia 1 d’octubre anireu a votar? —No. —Per què? —Perquè crec en una Espanya unida i que tots tenim dret de pensar el que vulguem, i que cadascú decideixi el que vulgui. Jo no accepto que m’imposin pensaments i no n’imposaré mai. —També podríeu anar a votar no. —No aniré a votar i possiblement seré fora de Barcelona. És el que faig habitualment en coses d’aquestes. —Quin consell donaríeu als organitzadors del referèndum sobre qui els pugui seguir o escoltar? —Jo ja vaig dir que, des de l’arribada del ministre Zoido, tot això s’ha eliminat. Però sempre recomano prudència. Per exemple, si la gent que va sortir a la Via Catalana llegeix el llibre, s’adonarà què es feia als despatxos de Madrid mentre als carrers de Barcelona ells es manifestaven per unes idees. I s’adonaran de la força que van tenir els actes que van fer. Si tota la gent que va sortir al carrer sap què s’ha arribat a fer, no tinc cap dubte que tornarien a sortir una altra vegada.

Summary: Francisco Marco: ‘Els dos mossos que van passar informació a l’operació Catalunya encara són en actiu’


El govern alemany ha aprovat la introducció al registre civil d’un tercer gènere, pensat per a persones que neixen sense sexe definit. D’aquesta manera, juntament amb les tradicionals caselles ‘masculí’ i ‘femení’, els formularis incorporaran l’opció ‘divers’, que podran marcar els pares d’aquells nounats dels quals no es pot determinar el sexe. Aquesta tercera opció haurà de ser implementada abans que acabi l’any. Amb la mesura aprovada, el govern de coalició alemany encapçalat per la cancellera Angela Merkel compleix la sentència dictada l’any passat pel Tribunal Constitucional. La sentència comminava l’executiu a introduir una tercera opció en els documents oficials, al·legant que aquelles persones que no es consideren ni home ni dona serien discriminades si la llei els obligava permanentment a registrar-se amb un dels dos gèneres. La ministra de Justícia d’Alemanya, la socialdemòcrata Katarina Barley, va admetre que la ‘modernització’ del registre civil arribava amb ‘retard’. Sota la nomenclatura de ‘divers’ s’inclouran les persones que no s’identifiquen amb el sexe masculí o femení. Més endavant, el govern alemany preveu de reformar la legislació perquè sigui més inclusiva i moderna. Concretament, es vol que les noves lleis reconeguin la diversitat sexual i les diferents identitats de gènere, entre les quals, la de les persones transsexuals. El 2013, Alemanya es va convertir en el primer país europeu que permetia als pares deixar en blanc la casella que indica el sexe d’un nadó en la partida de naixement, de manera que a la pràctica reconeixia un ‘tercer gènere’, ni masculí ni femení. La llei va ser dissenyada per als infants que no tenen un sexe determinat, atès que neixen amb òrgans masculins i femenins, els anomenats intersexuals.

Summary: El govern alemany aprova d’introduir un tercer sexe al registre civil


El secretari general de Podem, Pablo Iglesias, apunta que ‘uns quants potser acabaran a la presó’ per la trama de suposat espionatge a la seva formació política. En una entrevista a Rac 1, ha assenyalat que podrien ser càrrecs polítics o ‘falsos periodistes’ que poden haver participat en la ‘branca mediàtica de la trama’. Iglesias ha demanat explicacions al govern de Pedro Sánchez després de la dimissió del director d’Informació Nacional espanyola, Alberto Pozas, després d’haver estat vinculat al cas Villarejo. Concretament, l’ex-comissari ha assegurat que li havia lliurat un llapis de memòria amb les dades d’un telèfon robat a una assessora d’Iglesias quan Pozas era director de la revista Interviú. Per a Iglesias, ja no se sosté la declaració del ministre de l’Interior espanyol, Fernando Grande-Marlaska, en què assegurava que s’havien netejat les clavegueres de l’estat. I ha afegit que no s’entén la dimissió de Pozas ‘si tot era net’. ‘La clau no era la investigació ni l’espionatge, sinó crear notícies falses. La branca més perillosa era la mediàtica’, ha defensat. Quan li han demanat sobre el fet que la batllessa de Barcelona i dirigent dels comuns, Ada Colau, hagués fet servir en campanya les informacions falses sobre el llavors també candidat Xavier Trias, Iglesias ha admès que ‘tothom es pot equivocar amb una informació falsa’. Respecte de l’enquesta del Centre d’Estudis d’Opinió (CEO) que pronostica una forta davallada dels comuns a Catalunya a les eleccions del 28-A, n’ha tret importància i s’ha mostrat convençut que guanyaran, com en les anteriors eleccions espanyoles del juny del 2016. ‘Crec que el 28-A hi haurà sorpreses’, ha opinat. Avui Iglesias compartirà escenari amb Ada Colau i el cap de cartell de les eleccions espanyoles per Barcelona, Jaume Asens. Serà en un acte a la Farga de l’Hospitalet de Llobregat (Baix Llobregat) avui al migdia.

Summary: Iglesias no descarta que polítics o ‘falsos periodistes’ acabin a la presó pel cas Villarejo


La dona holandesa que va ser arrestada el mes de març després d’haver denunciat haver estat drogada i violada en un hotel de Catar, on hi estava passant les vacances, serà deportada després d’haver estat condemnada. La dona, de 22 anys i empresonada des del mes de març, ha estat condemnada per mantenir relacions extramatrimonials i serà deportada tan bon punt es formalitzi la sentència, segons ha explicat l’ambaixadora holandesa a Catar, Yvette Burghgraef Van Eechoud. El siri Omar Abdullà al Hasan, a qui ella va acusar de violació, es va declarar culpable d’haver mantingut relacions consentides mentre anava begut i va ser condemnat a 140 fuetades. La dona, en canvi, va denunciar que va ser drogada en un club d’un hotel del centre de Doha i que posteriorment se’n va adonar que havia estat violada. ‘Recorda haver-se llevat en un apartament desconegut, allà es va adonar que havia estat violada’, ha explicat el seu advocat, Brian Lokkollo. A Catar beure alcohol o semblar borratxo en llocs públics és delicte, encara que alguns hotels i els immigrants que no siguin musulmans poden obtenir un permís per a poder consumir.

Summary: Condemnada a Catar una dona holandesa per relacions extramatrimonials, malgrat denunciar violació


L’acte polític que faran el president Carles Puigdemont i els consellers Toni Comín i Clara Ponsatí el 29 de febrer a Perpinyà tindrà el lema ‘La República al centre ’. Ahir el Consell per la Repúbica va anunciar nous detalls de l’acte, que es farà al Parc de les Exposicions a les 12.00. Però què vol dir el lema elegit? Acte de Puigdemont, Comín i Ponsatí a Perpinyà: tota la informació ‘La República al centre ‘ és una referència al pintor Salvador Dalí, que va batejar l’estació de tren de Perpinyà com ‘El Centre del Món’ el 27 d’agost del 1965. Va ser durant un viatge amb Gala el 1965, des de Cadaqués i passant per Ceret, en plena dictadura franquista a l’estat espanyol. Dalí havia reconegut que Perpinyà era per ell una font de visions. Allà va pintar-hi el quadre L’estació de Perpinyà, el nom complet del qual és Gala mirant a Dalí en un estat d’antigravitació en la seva obra d’art “Pop-Op-Yes-Yes-Pompier”. El quadre de Dalí és una visió autobiogràfica onírica de l’artista, que reflecteix part de la seva vida. El quadre conté l’Angelus de Millet, Gala i el mateix Dalí, a més de paisatges i el fet religiós. Aquesta obra es pot veure al Museu Ludwig de Colònia, a Alemanya. El 2015 van celebrar-se els cinquanta anys de l’efemèride. En un acte organitzat pels Amics dels Museus Dalí, es va reproduir l’arribada de Dalí i Gala a l’estació de Perpinyà i es va llegir el discurs del pintor. A més, es va descobrir un monòlit que hi roman i que tothom que arriba a la capital nord-catalana amb tren pot veure a l’estació. El monument conté una inscripció del periodista Josep Playà: ‘Va ser un happening surrealista des del bressol del cubisme, desenvolupat per Picasso i Braque, fins a l’estació de Perpinyà, que aquell mateix any Dalí havia batejat com el centre del món’. La sentència de Dalí no només perviu a l’estació de Perpinyà, que conté alguns murals pintats per ell. A la ciutat s’hi ha construït un hotel batejat amb el mateix nom, i també un centre comercial.

Summary: Què vol dir el lema ‘La República al centre ’ de l’acte de Puigdemont, Comín i Ponsatí a Perpinyà?


Avui, com ja va fer la setmana passada, la PAH surt al carrer a defensar la llei catalana sobre habitatge, amenaçada pel PP. Des de dos quarts de set de la tarda membres de la plataforma es concentre davant les seus del PP de tot l’estat espanyol (llista d’adreces i ciutats adherides). D’aquesta manera s’accentua la pressió sobre el partit de Rajoy, que divendres podria suspendre la llei catalana sobre habitatge, la llei 24/2015, i portar-la al Tribunal Constitucional. La PAH considera que aquesta llei és molt útil per a aturar desnonaments i talls de llum. De fet, va ser la plataforma que la va impulsar. I ara considera que suspendre-la seria una ‘declaració de guerra a tota la ciutadania’. Heus ací tots els missatges i fotos que es piulen amb l’etiqueta #lapahcontraataca, que ha s’ha creat per aquesta mobilització: #lapahcontraataca tuits El manifest de la plataforma diu: «El Partit Popular de Mariano Rajoy vol tombar la Llei 24/2015 d’emergència habitacional i talls de subministraments portant-la al Tribunal Constitucional abans no s’acabi aquest mes d’abril. L’últim favor a la banca i subministradores que vol fer aquest govern en (de)funcions és un cop d’estat als drets humans i fonamentals. I ho fa sense cap remordiment ni empatia, condemnant centenars de milers de famílies a viure al carrer i a patir set, fred i foscor. És un cop d’estat en tota regla, una declaració de guerra a tota la ciutadania.’ La llei 24/2015, aprovada per unanimitat al Parlament de Catalunya, és la llei més garantista en matèria de dret a l’habitatge i protecció de la pobresa energètica de tot l’estat espanyol. Un país on s’han executat més de 448.624 desnonaments des del 2008, dels quals 68.274 han estat a Catalunya. No es pot permetre aquest atropellament. El PP vol tombar aquesta llei com ho ha fet amb més legislacions autonòmiques a Andalusia, Navarra, les Canàries i el País Basc. I ho fa perquè és una llei que dóna solucions reals a l’emergència habitacional i posant limitacions als abusos sistemàtics de la màfia financera i l’oligopoli energètic.» La setmana passada la PAH va fer concentracions en una cinquantena de ciutats. Aquesta setmana intentaran superar-ho, i per això ha fet convocatòries davant totes les seus del PP de l’estat espanyol.

Summary: La PAH es concentra davant les seus del PP per a defensar la llei catalana sobre habitatge


L’equip del director de TVC, Vicent Sanchis, no vol resignar-se a la idea que l’estiu és per TV3 ‘un espai perdut’ i per tant ‘es deixava estar’. Per poder combatre aquesta idea, Sanchis ha anunciat aquest divendres alguns dels canvis que preveu per juliol i fins el setembre. Un dels més destacats és que es mantindrà Els matins a la programació d’estiu en un format de dues hores i que es canviaran programes previstos per al setembre per estrenar-los a la graella d’estiu. Alguns dels programes seran Estranyes parelles, Aeroports o Això no és un trio que passaran a l’estiu. Preguntat per les audiències, Sanchis també ha recalcat que creu que al setembre TVC podria consolidar el segon lloc i estaria disputant-se el primer.

Summary: TV3 mantindrà Els matins a la programació d’estiu i avançarà programes previstos pel setembre


La defensa de Jordi Cuixart han presentat un recurs d’empara al TC contra la sentència del procés dictada el passat mes d’octubre pel Tribunal Suprem i demana que se suspengui que es deixi en llibertat el líder d’Òmnium mentre es resol el recurs. El text apel·la a diferents drets que es consideren vulnerats com el dret a un jutge natural, a un jutge independent i imparcial, al de reunió, al de legalitat penal i al de llibertat. Dimarts ja van presentar el recurs Jordi Turull, Josep Rull i Jordi Sànchez, i és previst que Oriol Junqueras i Raül Romeva ho facin la setmana vinent. En el recurs la defensa de Cuixart planteja al TC que declari inconstitucional la sedició. L’advocat de Cuixart, Benet Salellas, assegura que aquest delicte ‘ha de ser expulsat del codi penal’ i qualifica la petició ‘d’oportunitat única’ per aconseguir que la justícia espanyola s’equipari a Europa. El recurs d’empara al TC és el pas posterior a que el Suprem resolgués els incidents de nul·litat de la sentència presentats per les defenses. Ara l’alt tribunal espanyol haurà d’admetre el recurs a tràmit o no. En cas que sigui que sí, discutirà si admet la mesura cautelar de suspendre a tots els efectes la senència. Si l’admet, hi haurà una vista per tractar el cas i en els vint dies següents -aquí sí que hi ha termini-, haurà de dictar sentència. Si és a favor del recorrent, cas tancat, perquè haurà dictaminat que hi ha hagut vulneració de drets fonamentals i que concedeix l’empara. Si és en contra del recorrent, llavors s’activa la via cap al Tribunal Europeu dels Drets Humans.

Summary: Cuixart demana la inconstitucionalitat de la sedició en el recurs d’empara presentat al TC


El candidat socialista a la presidència del govern espanyol, Pedro Sánchez, afronta a partir de demà a les dotze del migdia, el debat d’investidura al congrés dels diputats mentre les negociacions contra rellotge amb Unides Podem per a arribar a un acord de coalició encara són obertes. Les parts tenen de termini fins dijous que ve, dia de la segona votació, per a ratificar un pacte que ha d’incloure un acord programàtic, la nova estructura de govern, el nombre de carteres i els noms dels seus titulars que tindrà a l’executiu el partit de Pablo Iglesias. Divendres passat, Iglesias va acceptar el vet de Pedro Sánchez i va dir que renunciava a formar part del govern espanyol, bo i posant com a condició que Podem tingués un nombre de ministres proporcional als vots obtinguts a les eleccions del 28 d’abril i que fos el seu partit qui decidís els ministres que li correspongués, sense possibilitat de vet. Després de l’anunci d’Iglesias, PSOE i Unides Podem van començar ahir a negociar, segons que va revelar a la nit la vice-presidenta espanyola, Carmen Calvo. Si es complissin les condicions d’Iglesias, Podem tindria un de cada dos ministeris. La setmana passada, fonts socialistes van explicar que, durant les negociacions, Iglesias havia exigit una vice-presidència social, les carteres de Treball i Hisenda i parcel·les de poder en l’àrea de Comunicació. Després dels contactes d’ahir, els equips negociadors es reuneixen avui de manera discreta. L’equip de Podem és encapçalat per Pablo Echenique, i el dels socialistes, per Carmen Calvo, la ministra d’Hisenda, María Jesús Montero i la número 2 del PSOE, Adriana Lastra. Tot i que Unides Podem havia renunciat a priori a ocupar els anomenats ‘ministeris d’estat’, com Interior, Defensa, Justícia i Afers Estrangers la negociació no és fàcil per la seva pretensió inicial de tenir influència en àrees com Treball o Hisenda, que vertebren qüestions fonamentals per a l’economia i l’estat del benestar, com la legislació laboral, la reforma de les pensions i la política impositiva. En aquest sentit, Carmen Calvo deia que Podem havia frustrat, la legislatura passada, l’acord per a reformar les pensions, i que si bé era fàcil entendre’s en la política social, tenien grans diferències en el model territorial. Les dues parts hauran d’acordar qüestions substancials com el nombre de vice-presidències i si alguna és ocupada per algun dirigent de Podem, com Irene Montero. Però també el nombre de ministeris, si s’incrementen les carteres per donar cabuda al nou soci i sobretot quines competències tindrà cada departament. ERC I Bildu Si els dos partits aconsegueixen de subscriure un acord, el camí perquè Sánchez es mantingui a Moncloa quedaria aplanat, atès que els independentistes d’ERC i de Bildu ja han avançat que no blocaran la investidura. Fins divendres passat, el líder del PSOE només tenia garantit el vot favorable del diputat del Partit Regionalista de Cantabria (PRC), i amb 124 vots no era suficient per a sortir elegit demà en la primera votació, atès que necessita la majoria absoluta de la cambra, fixada en 176 vots. En el cas que arribés a un acord amb els de Pablo Iglesias, Sánchez sumaria els 42 vots a favor de Podem i les seves confluències, en total 166 vots, però tampoc li valdrien per ser investit en aquest primer intent. Més possibilitats en la segona volta Sánchez hauria d’esperar 48 hores, fins dijous, quan podria tenir més possibilitats que la candidatura triomfés, perquè aleshores només li caldrien més vots a favor que en contra. En aquest cas, l’abstenció, com a mínim, d’ERC i Bildu li assegurarien guanyar al bloc de la dreta (PP, Ciutadans i Vox), que reuneixen 147 vots, als quals caldria sumar els dos de Coalició Canària (CC) i dos d’Unió del Poble Navarrès (UPN). El ple d’investidura, que tindrà lloc gairebé tres mesos després de les eleccions espanyoles, començarà a les dotze del migdia amb el discurs del candidat, que té un temps il·limitat per a exposar el seu programa polític de govern. La sessió es reprendrà a les quatre de la tarda amb la intervenció dels grups de l’oposició, de més a menys, cadascun dels quals comptarà amb 43 minuts d’intervenció: 30 de discurs inicial, 10 de rèplica i 3 de contrarèplica. Es pressuposa que Sánchez els anirà responent un per un.

Summary: Negociacions contra rellotge entre PSOE i Podem per a arribar a un acord abans de dijous


Avui comença al Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC) el judici per la vaga del 8 de novembre proppassat, convocada per la Intersindical-CSC. Foment del Treball va demandar el sindicat després de fracassar en l’intent de prohibir la convocatòria, feta quan l’Audiència espanyola havia decretat presó sense fiança per al vice-president Oriol Junqueras i els consellers Raül Romeva, Joaquim Forn, Jordi Turull, Josep Rull, Meritxell Borràs, Dolors Bassa i Carles Mundó. Una vintena de sindicats de tot el món han fet arribar la solidaritat amb la Intersindical-CSC i el suport al dret de vaga dels treballadors catalans. El primer sindicat d’Euskal Herria (ELA), el primer sindicat de Galícia (CIG) i la Federació Sindical Mundial (FSM), que agrupa més de 92 milions de treballadors de tot el món, han fet costat a la formació catalana. Sindicats de França, Sardenya, Àustria, l’Argentina, l’Aragó, Palestina i la Vall d’Aosta també han fet arribar mostres de suport. Concretament, són la Unió Sindical Solidaires de França, l’All Pakistan Labour Federation, l’Austrian Trade Union Federation, la Confederazione Sindacale Sarda, la Confederación de Trabajadores de Argentina-Autónoma, el Colectivo Unitario de Trabajadores de l’Aragó, la Intersindical de Aragón, la Palestinian Labor Union Coalition, el Movimiento de Pensionistas y Jubilados Indignados de l’Aragó, el Syndicat Autonome Valdôtain des Travailleurs de la Vall d’Aosta i la Unió Internacional de Treballadors de la Construcció (FSM). La Intersindical adverteix que pot establir-se jurisprudència El sindicat ha dit que si el TSJC declara il·legal la vaga del 8-N, pot establir jurisprudència per a futures convocatòries. El vice-secretari general de la Intersindical-CSC, Sergi Perelló, ha fet una crida a prendre consciència de la gravetat del judici. En declaracions a l’ACN, Perelló ha advertit que perilla un dret fonamental i que pot obrir-se la porta a prohibir futures convocatòries sota l’acusació de ser polítiques. Foment del Treball va impugnar la vaga argumentant que havia estat il·legal perquè tenia motivacions polítiques. A més, la patronal exigeix una indemnització d’un mínim de 100.000 euros per danys i perjudicis ocasionats al teixit empresarial. Perelló ha explicat que això pot fer que tothom que es consideri afectat els reclami indemnitzacions que podrien ser ‘quantitats astronòmiques de milions d’euros’. I ha afegit: ‘Poden matar civilment la Intersindical.’ A més, ha recordat que la vaga es va convocar per protestar contra la precarietat laboral de la classe treballadora, contra el decret llei del govern espanyol que facilitava el trasllat de la seu social d’empreses i per les suspensions per part del Tribunal Constitucional espanyol de lleis del Parlament de Catalunya que ‘intentaven pal·liar els efectes de la crisi’.

Summary: Sindicats de tot el món donen suport a la Intersindical-CSC en el judici contra l’aturada del 8-N


El grup pètic Reversos organitza avui una conversa amb l’Antonina Canyelles (Palma, 1942), ‘una de les veus més interessants de la nostra llengua’, a l’Espai VilaWeb (carrer Ferlandina, 43, a Barcelona). Podeu veure ací l’acte en directe: Reversos explica així aquest acte que es farà a les set del vespre: «Li volem retre homenatge en aquest acte i a més a més podrem parlar amb ella del seu nou llibre, que tot just haurà sortit d’impremta: Les banyes del croissant (Lapislàtzuli, 2018). »Hi participarà l’editor i escriptor Jon López de Viñaspre, qui entrevistarà la poeta i farà un repàs a la seva obra. »“Les banyes del croissant és un bell i esperat episodi més de l’eterna batalla que Antonina Canyelles lliura contra tot vestigi de poder. Els seus dards finíssims ataquen qualsevol forma de repressió, ja vingui de la religió, d’aquest post franquisme imperant, del business fred, de la cosa patriarcal o de l’alienació pròpia de molts dels nostres comportaments comuns. Amb bones dosis de màgia, bohèmia i pensament crític, és com aquesta poeta i dona lliure es posiciona al món. Definitivament, Antonina Canyelles és la formidable dona bala de la literatura catalana.”»

Summary: Reversos organitza una conversa amb Antonina Canyelles a l’Espai VilaWeb


Joan Ignasi Elena (Barcelona, 1968) va acceptar l’encàrrec d’encapçalar la comissió executiva del Pacte Nacional pel Referèndum poc abans de Nadal. Havia estat uns quants anys allunyat de la política activa i ara es manté en una posició de neutralitat imposada pels equilibris del Pacte. En aquesta entrevista explica el valor que té per ell el Pacte i la feina que s’ha fet durant aquests mesos de vida. A final de maig es tanca el període marcat per a cercar una via cap al referèndum pactat amb l’estat espanyol. Però l’estat espanyol –i encara menys el govern– no s’ha mogut ni un mil·límetre de la posició de negació absoluta de la reivindicació catalana. Amb tot, Elena no pot explicar quina serà la funció ni el futur del Pacte perquè no li pertoca de decidir-ho. Comencem parlant de les quatre-centes mil signatures recollides a favor del manifest impulsat pel Pacte Nacional pel Referèndum. —N’esteu satisfet de les 400.000 signatures? Era la idea que teníeu? —El fet cert és que no havíem fet cap previsió. Recollir quatre-centes mil signatures en tan sols dos mesos és brutal. Per fer una ILP a Espanya en calen cinc-centes mil i, normalment, qui la fa hi dedica mesos i mesos. Que en dos mesos n’hàgim recollides quatre-centes mil a Catalunya és molt important. Deixant de banda de la quantitat, volem posar molt l’accent en la transversalitat. Un exemple és l’acte que es va fer dimecres, amb sis-cents juristes que havien signat el manifest. Que el Primer de Maig les centrals sindicals expressessin la reivindicació del referèndum a banda de les del salari digne i les de caràcter laboral, és molt important. Que la festa de la Fira de la Terra, de les entitats ambientalistes, ecologistes i de salut alimentària, fos dedicada a la defensa del referèndum, també és revelador. Són expressions del suport global que té la reivindicació del referèndum. —Les signatures han servit perquè es veiés el suport i la transversalitat. Però tenen cap funció concreta? —Jo crec que en tenen des d’un vessant polític i des de la mirada del catalanisme. Tenen molta importància. Cal explicar a Espanya i al món que aquí hi ha un consens molt clar entorn del referèndum. I també ajuda a desmentir algunes falsedats que es diuen. La centralitat del catalanisme és l’eix ‘som nació – som sobirans – tenim dret de decidir amb un referèndum’. Aquesta és la centralitat del catalanisme polític. I és cert que ja hi ha gent que ho defensava fa trenta anys. Però aleshores no era un clam majoritari. Cal explicar que el referèndum i el dret de decidir són avui la centralitat política. En aquest sentit, la feina del Pacte ha servit. —I dieu que cal explicar-ho a Espanya i al món? —Sí. És important d’explicar que aquesta és la demanda majoritària del poble de Catalunya. Perquè és una demanda molt persistent. Aquest suport rebut serveix també per a desmentir falsedats. Per exemple, aquells que diuen que el referèndum és il·legal. Això ja ha estat desmentit. Els juristes ho van explicar clarament dimecres. —N’hi ha més, de falsedats, que s’hagin desmentit? —Que el referèndum sigui una demanda tan sols dels independentistes. A la taula d’entitats del Pacte hi ha la federació d’ONG, la confederació de cambres de comerç, la PIMEC, UGT, CCOO, USTEC, Intersindical, USOC… I és evident que no és cosa només d’independentistes. Això és cosa de la gent que creu que els conflictes es resolen votant i donant la paraula a la gent. També es diu molt que els referèndums els carrega el diable. Presentant-los com una cosa perillosa i tractant els ciutadans com si fossin menors d’edat que no poden decidir què és millor. Hem mirat també de desmentir aquesta idea. I, de fet, són els mateixos ciutadans que desdramatitzen la situació. —Què voleu dir? —Veuen que es vota la independència a Escòcia. I es pregunten quin problema hi ha. Joan Ignasi Elena (fotografia: Jordi Carreño). —A banda de demostrar la transversalitat de la reivindicació, el Pacte tenia l’objectiu d’obrir vies de negociació per un referèndum pactat. Això ha estat un fracàs, oi? —Crec que és bo de destacar que els partits que són partidaris del referèndum al congrés espanyol tenen tants vots com el Partit Popular. Els qui són partidaris del referèndum el defensen cada vegada amb més nitidesa. També ha estat una sorpresa per a l’opinió pública quan hem explicat qui hi havia darrere el Pacte. A Espanya s’intenta vendre que el clam pel referèndum és cosa de quatre polítics independentistes. I hem de fer l’esforç de fer entendre que un 80% de la ciutadania vol que es faci el referèndum. —Però no s’ha obert cap escletxa per a un referèndum pactat. —Hi ha una bena als ulls d’alguns representants polítics. És aquesta voluntat d’amagar la realitat i ni tan sols voler veure-la. Especialment de part del PP, Ciutadans i el socialisme espanyol. Tenen la posició del nen petit que acluca els ulls pensant que no el veurà ningú. I pensant que quan els obri el problema s’haurà resolt. Negar-se a veure la realitat catalana no treu cap a res. Fins i tot, el president del Tribunal Constitucional sortint els diu que la justícia no és el lloc per a resoldre aquesta mena de conflictes. La judicialització no és la manera de resoldre un conflicte polític. Per tant, hem trobat sorpresa, adhesions i tancament, segons cada cas. —Ara ja s’acaba el temps per a cercar aquesta via pactada… —A final de maig farem balanç de la feina feta i el Pacte decidirà el seu futur. —Una vegada demostrat que no hi ha voluntat de pacte a Espanya, cal avançar per la via pròpia sense esperar més? —Sóc molt curós a no prendre posició sobre allò que no em correspon. Per tant, les conclusions del treball que hem fet no les ha de prendre la comissió executiva del Pacte. No vull valorar si hi ha les condicions per a fer una cosa o una altra. No em correspon. Al Pacte hi ha molta pluralitat i diversitat i aquesta és la seva força. —La pluralitat no pot frenar que es prenguin decisions… —Només dic que no ens correspon de prendre cap decisió ni de fer valoracions públiques. —Tampoc no podeu concloure que no s’ha pogut obrir cap via negociada amb el govern espanyol? Això deu formar part de la vostra feina. —Nosaltres explicarem què ens hem trobat. Encara som en el temps de treballar. El moment de les conclusions serà d’aquí a unes quantes setmanes. I les decisions no ens pertoquen a nosaltres. —I quina és aquesta feina que encara heu de fer? —Farem un acte de presentació del balanç amb els membres del Pacte. Explicarem la feina feta. Joan Ignasi Elena (fotografia: Jordi Carreño). —Es fa difícil de preguntar si no podeu valorar la vostra feina… —He de ser hermètic. Jo estic convençut que el Pacte té molta força. Allò que uneix tots els agents que són al Pacte val molt la pena. Cal fer un esforç per a preservar aquesta unitat. —Encara que la defensa del referèndum sigui molt majoritària, no ens podem instal·lar en això. Algun dia cal concretar i decidir. —Sí, però això no correspon al Pacte. Nosaltres no podem anar més enllà d’allò que diu el manifest. —Una vegada demostrat que és impossible de pactar el referèndum, no ha arribat l’hora de comprometre’s? —Reconec que sóc molt hermètic. I no deixo de ser-ho. Un cop feta la feina que ens havíem proposat, el Pacte haurà de decidir la seva continuïtat. —Es pot actualitzar el compromís del Pacte una vegada s’ha demostrat que no hi ha interlocutor? —No hi entro, perquè no em correspon. —Heu estudiat aquesta petició de Catalunya Sí que es Pot de demanar l’aval de la Comissió de Venècia al referèndum? —No n’hem parlat, no. Això són afers de la política de partits i institucional. La concreció de l’anhel col·lectiu correspon a la política. Nosaltres tan sols emplacem els partits, el parlament i les institucions a arribar acords per a poder fer el referèndum. No ens correspon de decidir els detalls del referèndum. Ni la data, ni la pregunta ni com s’ha de fer. —Joan Ignasi Elena creu que es podrà fer el referèndum? En teniu una opinió personal? —En tinc la meva opinió, però no és prudent que m’hi pronunciï. Represento una pluralitat i he de respectar aquesta representativitat. Tinc opinió, però em van demanar de fer aquest paper perquè devien pensar que els membres de la comissió executiva podíem actuar amb prudència i respecte a la pluralitat.

Summary: Joan Ignasi Elena: ‘L’estat espanyol acluca els ulls pensant que tot s’haurà resolt quan els obri’


Agents de la Guàrdia Civil han detingut tres persones per la seua presumpta implicació a l’incendi que la setmana passada es va declarar al terme municipal de Carcaixent i que ha afectat una superfície de 2.210 hectàrees. Segons que ha informat el delegat del govern espanyol al País Valencià, Juan Carlos Moragues, es tracta d’una quadrilla de llauradors que suposadament estava fent una crema il·legal en el moment en què es va declarar el foc. Moragues, en declaracions als mitjans, ha explicat que els tres detinguts estan en llibertat, tot i que investigats per incendi forestal per imprudència greu, i ha subratllat que ja s’han traslladat les diligències al jutjat d’instrucció d’Alzira que instruirà el cas perquè determine si existix este delicte. El delegat del govern espanyol ha assenyalat que la detenció i interrogatori d’estes tres persones es va produir en la vesprada de dimarts passat per part de la Guàrdia Civil. Els investigats formen una quadrilla de llauradors que estavan en la zona del començament de l’incendi fent cremes agrícoles irregulars i il·legals a penes a 30 metres d’una zona forestal. Alhora, ha relatat que tenien en marxa diferents focus de foc perquè estaven fent una poda de cítrics i ha precisat que un d’estos focus era un cremador que no reunia les condicions de seguretat de crema agrícola. Una vegada interrogats, als presumptes implicats a l’incendi se’ls va deixar en llibertat tot i que les diligències van passar a disposició al jutjat d’instrucció d’Alzira que correspon i ara serà el jutge qui determine si existix delicte d’incendi forestal per imprudència greu, ha indicat.

Summary: Detinguts tres llauradors pel foc de Carcaixent