Andreu Van den Eynde és l’advocat d’Oriol Junqueras i dels consellers d’ERC processats al Tribunal Suprem espanyol, acusats de rebel·lió i sedició pel procés independentista. Té clar que l’estratègia de defensa no pot consistir pas en un mercadeig, sinó a impugnar un relat fictici sobre la violència. L’acusació de rebel·lió, segons diu en aquesta entrevista, ja ha aconseguit un efecte perseguit, abans i tot que hi hagi cap judici ni condemna: el de crear por, i la sensació que per qualsevol bajanada, pots ser castigat. —Com està Oriol Junqueras? —Bé. Hi vaig parlar dimecres. Està més animat pel fet que hi ha la campanya. És el que li agrada. Quan hi vaig està molt viu, molt enèrgic, preguntant què passa a fora, discutint, opinant… Per a ell, ara no és un moment tan complicat, perquè té ganes de veure el resultat electoral. Després de les eleccions, ja veurem quina situació hi haurà. —Ell podria ser investit, si tingués la majoria parlamentària, essent a la presó? —Ell no ha perdut els seus drets polítics i cívics, i té dret de recollir l’acta en la sessió d’investidura, si es postul·la com a president. I té dret de ser president. No sé si ho poden canviar, però hi ha uns precedents, amb un cas al País Basc. De la mateixa manera que té dret de sufragi actiu i passiu, i no li’l poden llevar, tampoc no li poden prohibir que pugui ser president. Segurament s’esdevindrà una circumstància, que és que si el senyor Junqueras ha de ser el president, l’hauran de deixar en llibertat. No fer-ho, jurídicament, seria fortíssim, perquè voldria dir que en la decisió de mantenir la presó provisional, que és estrictament de ponderació de drets, és a dir, que hi ha una mica de risc però alhora hi ha uns drets, s’hi afegiran tota una sèrie de drets molt importants, protegits al Conveni Europeu de Drets Humans. En aquell moment, la decisió del Suprem de mantenir aquesta persona a la presó no s’aguanta. Aleshores, haurà d’articular una alternativa que no sigui la presó: deixar-lo en llibertat, arrest domiciliari, fiança… Això seria més lògic. —Però de coses que no s’aguanten, ja n’hem vistes. —Sí, però hi ha un punt en què la corda, si s’estira molt, es trenca. I es trencarà quan faci alguna cosa que desfermi una reacció internacional o una incomprensió molt bèstia. O que trenqui altres precedents. Hi podria haver una situació que el Suprem no pugui aguantar, que sigui que en aquestes circumstàncies l’ha de deixar en llibertat. Si no, hi haurà un altre problema, que és que haurem de discutir una cosa que no té precedents, que és com pot el president de la Generalitat treballar des de la presó. Nosaltres demanarem que sigui traslladat a Catalunya, que el deixin anar a tots els plens i ells ens respondran si és possible o no, i tindrem una batalla en què al·legarem la vigència d’uns drets determinats i ells ens hauran d’explicar per què no els podríem exercir. —I després encara hauria de venir el judici, d’on podria sortir una condemna molt dura. Quan temps pot passar fins que arribi això? —Ells ho farien en dos dies. Haurem de ser nosaltres qui els obliguem a aprofundir-hi, i si ho aconseguim, haurem de generar un debat que ens situï en una finestra d’un any o dos. —Podria passar que, després les eleccions, Marta Rovira i altres dirigents polítics es trobessin en una situació semblant a la de Junqueras i Forn ara? —Es preveuen encausaments, sí. S’encausarà més gent. No preveiem que s’hagin de prendre més mesures cautelars. No tindria gaire sentit, havent-hi tota aquesta gent en llibertat, que si van a declarar se’ls pogués imposar una mesura cautelar de presó. Una cosa és que van posar una querella i l’endemà els van citar a declarar i els van ficar a la presó. Però pensar que al cap de tres mesos d’investigar això demanin una mesura cautelar a Marta Rovira és inversemblant. Hi haurà més investigats, això sí. —Fins a quin punt estan condicionats els consellers en llibertat provisional a l’hora de dir allò que volen en la campanya? —Jo crec que la campanya no és artificial, en el sentit que no diuen un missatge que no sigui. Les propostes polítiques que fan són reals, però el discurs, la manera d’explicar les coses, està condicionada. No crec que impliqui un condicionament de la ideologia, fins a aquest punt. —Però sí que els condiciona a l’hora de parlar sobre la via unilateral cap a la independència. —Sí. Però ells no tenen necessitat de parlar-ne, perquè crec que l’aposta sincera ara és per una via més bilateral i de diàleg. Això em sembla. Sí que condiciona des d’un punt de vista del discurs, d’una manera absurda. Perquè hi ha el Tribunal Internacional de l’Haia que té una sentència sobre Kosove, la qual diu que la via unilateral és legítima. I aquest tribunal, que interpreta el dret internacional, topa amb un tribunal intern, nacional, que diu que això no és veritat, que no existeix i si ho dius pots anar a la presó. Doncs, és clar, tenim un conflicte molt gros. —I si fessin unes declaracions defensant la via unilateral, què els passaria? —Doncs que en demanarien l’ingrés a la presó i el jutge, si ho cregués convenient, els ficaria a la presó. I s’hi quedarien una bona temporada. Fotografia: Elisabeth Magre —És possible que acabi caient, per insostenible, l’acusació de rebel·lió i la de sedició contra tots ells quan comenci el judici? —Aquests càrrecs tenen una finalitat que ja la compleixen, que és la d’amenaça. Condiciona els nostres clients, l’activitat política i tot. És un avís: mireu què podem fer. Per tant, aquests càrrecs ja han servit per a molt, perquè han ficat gent a la presó i per deixar clar que qualsevol bajanada pot tenir una resposta brutal. És com la dinàmica del maltractament, és a dir, que no he fet res, però em peguen. Això genera una situació d’indefensió brutal perquè em poden pegar en qualsevol moment. Això ja ho han guanyat. És possible que tècnicament no ho puguin sostenir, i que anem a un judici en què es rebaixi, en què es vagi per conspiració per la rebel·lió, i no pas per rebel·lió consumada. Però no s’ha d’oblidar per què ho fan, això. Potser no volen tant aquesta condemna, sinó crear aquest efecte que us deia. I també volen crear un efecte com si anessis al mercat i demanessis quant val això. I et diguessin que val mil, quan en val tres. Però com que t’han dit que val mil, tu n’ofereixes quatre-cents. Ells ens situen aquí perquè entrem a discutir en aquesta dinàmica, que és artificial. Hauríem d’intentar dir que això que ens plantegen és inversemblant. —No entrar en un regateig. —Exacte. No entrar al seu marc mental. Ells fan la seva estratègia. Pot ser que caigui? Sí, però el problema és què crea ara aquesta causa. És això que és rellevant. —Imagino que mai us havíeu trobat un cas d’aquesta magnitud. —La magnitud d’això és que les implicacions polítiques són tan bèsties que no pots pensar que es debatrà amb els termes habituals amb què debatem als judicis. Ells necessiten fer tàctica, fer maniobres, perquè han de guanyar. —Quina mena d’argúcies utilitzen per acorralar-vos? —Hi ha com dos grans paquets de perversió en aquest procediment. Hi ha una cosa que ve d’antic. La confecció d’un sistema jurídic ad hoc per a l’independentisme català. Comença entre el 2014 i el 2015, quan es modifiquen una sèrie de pronunciaments jurisprudencials per a acceptar que l’Audiència espanyola, per exemple, comencés a mirar algun cas de rebel·lió. Es canvien alguns articles del codi penal, la llei orgànica del Tribunal Constitucional, canvien les sentències del TC… El sistema judicial i jurídic espanyol es va adaptant des de fa dos anys per donar resposta a l’independentisme. —Això es va accelerar arran de la declaració del 9 de novembre. —Segurament, abans i tot. Quan aquesta teoria que tothom podia ser independentista sembla que es pot portar a la pràctica, el sistema s’autoprotegeix. Fotografia: Elisabeth Magre —Es comença a criminalitzar aquesta opció política. —Sí, perquè no la poden il·legalitzar, si més no de moment, perquè no crec que s’atreveixin a il·legalitzar ERC. I quina altra manera hi ha de neutralitzar això? Criminalitzant-ho. I també hi ha la manera com s’investiguen els procediments, que és totalment irregular, amb el tema de les competències, que hi hagi quatre procediments paral·lels, que la policia investigui amb una delegació completa per part del jutge i sense control judicial, i va servint informació a tots els procediments… És a dir, juguen amb cartes marcades i amb més cartes que nosaltres. Perquè tenen un aparell que fa servir el secret de les actuacions, la causa general i tota una sèrie de recursos perquè les investigacions que hi ha obertes siguin molt bèsties, arribin a tot arreu les ingerències de drets fonamentals. Es canvia la jurisprudència i després s’utilitza el procediment penal amb una potencialitat invasora molt bèstia. —Això us deixa en indefensió, i moltes coses també es filtren calculadament a mitjans espanyols perquè tinguin impacte en plena campanya. —Sí. Els mitjans avui són un instrument en primera línia en tota l’estratègia judicial i jurídica. Sobretot per part de la fiscalia. Es fan servir tots els recursos de l’estat per a produir l’aniquilació d’aquest espai polític. —Al País Basc ja van intentar aniquilar l’esquerra independentista basca. És com si haguessin intentat el mateix aquí. —Sí, els processos són semblants però amb una realitat molt diferent, que és que aquí l’opció política que es vol criminalitzar és la majoritària. I allà no ho era. A més, té unes característiques, que recullen les interlocutòries del Tribunal Suprem: no hi ha terme mitjà entre la reforma de la constitució per les vies ordinàries i la rebel·lió violenta. No existeix aquest espai de l’independentisme pacífic. No existeix. En canvi, al País Basc no hi podia haver aquesta paradoxa, perquè ells deien que anaven contra l’independentisme violent. I ara han hagut de canviar, i ara anul·len la via pacífica, cosa que té unes repercussions polítiques brutals. Com pot ser que arribem a un punt que es qüestioni que es pugui arribar a la independència per les vies pacífiques. —Al País Basc s’agafava la part pel tot i per la violència d’ETA es criminalitzava tot el moviment. Però aquí no hi ha violència, i, si no hi és, se la inventen. —Sí, és que se la inventen. La violència que fonamenta el delicte de rebel·lió és una construcció artificial. —Com us vau sentir quan vau saber que es quedaven Junqueras i Forn? —No ens va sorprendre. És la seva línia. Sincerament, quan em van dir que l’Oriol Junqueras es quedava, i em van preguntar com estava, jo vaig respondre que normal. Perquè és el que fan. Això ja ho tenia previst. Mantenen unes peces que legitimen el seu discurs. La seva tesi s’ha de basar en alguna cosa. Si és artificial, s’ha de muntar el relat de la violència i, si n’hi ha, han de dir que hi ha gent que és violenta, i si hi ha gent violenta l’han de mantenir a la presó… En la seva lògica tot té sentit. Però què passa quan la gent que viu aquí rep això? Aquí ens sembla una cosa marciana. —S’havia dit que el jutge Llarena no era igual que la jutgessa Lamela. —No ens han tractat igual al Suprem que a l’Audiència espanyola. A part que tots han quedat en llibertat menys quatre. Evidentment que hi ha diferències, però continua havent-hi una estratègia molt dura, tant del jutge instructor com de la fiscalia. Tot i aquesta altra situació més propensa a la discussió, es manté una posició dura. I es mantindrà. —Com us podeu defensar dins d’un sistema judicial que ja té un relat d’acusació com aquest i que us deixa en indefensió? —Com que la indefensió la generen ells, nosaltres no podem evitar-la, però la podem combatre. Si juguem bé les nostres cartes i fem una bona estratègia, podem posar tan en crisi aquest model que sigui insostenible per la seva part, des d’un punt de vista jurídic. Hi pot haver un moment en què hagin de prendre una decisió que jurídicament sigui insostenible que no la prenguin. —Per exemple? —Si nosaltres arribem a la conclusió que les investigacions que s’han fet, per exemple al jutjat número 13, s’han fet amb vulneració de drets fonamentals, ells tindran un límit. Perquè no podran validar una investigació que els destrossaria tot el sistema jurídic. I en tots els altres procediments de la gent es poden fer investigacions il·legals. Hi ha una sèrie de límits que els tribunals no podran traspassar. Això pot passar dins del sistema espanyol i, si no ens fan cas, en una jurisdicció internacional, al Tribunal Europeu de Drets Humans. És clar que ens afecta la indefensió. I hem de batallar de manera incansable, no ens pot passar cap recurs, no podem deixar de dir les coses que hem de dir, si hem de recusar ho hem de fer… Hi ha una feina afegida que en un cas normal no tindríem. És com el jutjat d’instrucció número 13 ara… Jo no hauria de recusar jutges, però ho hauré de fer. —Com interpreteu la decisió de Llarena de retirar l’euroordre? —Pel que diu la resolució i pels indicis que tenim, la decisió que s’hagués pres a Bèlgica hauria impedit a la justícia espanyola de fer el que volia fer. La interlocutòria mateixa diu que podria passar que Bèlgica els lliurés aquest investigat però no els permetés d’investigar determinats delictes. Ell mateix diu que li limitarien la jurisdicció. Com que és polític tot, el problema és que no hi ha cap xoc de forces internacionalment ni res. Els estats no ens donen suport. Però què ha passat a Bèlgica? Que hi ha hagut un jutge independent. Però això no ho trobes a tot arreu. Fotografia: Elisabeth Magre.

Summary: Van den Eynde: ‘Si Junqueras ha de ser president, l’hauran de deixar en llibertat’


El portaveu d’ERC al congrés espanyol, Joan Tardà, s’ha adreçat avui de manera contundent al president de Ciutadans, Albert Rivera: ‘Cada vegada que ens digui colpistes a nosaltres, li direm feixista.’ Ha criticat que Rivera banalitzi els cops d’estat i les víctimes de manera recurrent. ‘Començarem avui que fa 43 anys que va morir-se la bèstia’, ha afegit, en referència a Franco. ‘Vostè és una vergonya. Vostè és un feixista. Sí, ho és’, li ha etzibat. Tardà ha afegit que ‘segurament la majoria dels seus votants i diputats no’ ho són, i li ha dit que no té cap dret de dir-los colpistes. La intervenció de Tardà ha estat una rèplica a Rivera en la moció que demanava que el govern espanyol no indultés els presos polítics o qualsevol condemnat ‘pel cop separatista comès a Catalunya’. Només el PP ha donat suport a Cs, mentre que el PSOE, Podem, ERC, el PDECat, Compromís i Bildu hi han votat en contra.

Summary: Tardà esclata contra Albert Rivera: ‘Vostè és una vergonya. Vostè és un feixista!’


La sentència de l’Audiència espanyola que confirma que el PP valencià es va finançar il·legalment durant l’etapa de Francisco Camps ha fet que el president de la Generalitat, Ximo Puig, arribi a parlar de dopatge del PP i es pregunti fins a quin punt va guanyar les eleccions legítimament. En un esmorzar informatiu, Puig ha assegurat que la sentència del cas Gürtel confirma que el PP valencià ‘anava dopat a les eleccions’ i ha demanat que ‘s’assumeixin responsabilitats polítiques’, en referència a Francisco Camps, que n’ha sortit indemne perquè els delictes que podia haver comès ja han prescrit. El president ha recordat que durant molt de temps es va dir que era cosa ‘de quatre vestits’ i que això era ‘un invent de jutges, periodistes i policia’. I ha afegit: ‘Finalment ha quedat clar que el PP va estar adossat a la corrupció i va guanyar eleccions de manera irregular.’

Summary: El president Ximo Puig veu el PP valencià ‘dopat’ per la corrupció


L’escriptora valenciana Gemma Pasqual presentarà avui a l’Espai VilaWeb de Barcelona el seu nou llibre Vampira. L’acte tindrà tres parts. De primer, una conversa entre l’autora i el director de VilaWeb, Vicent Partal, que anirà seguida d’una passejada pel barri del Raval, que és on hi ha la redacció del diari i on passa en part l’acció de la novel·la. El recorregut s’acabarà amb una celebració al famós bar L’Almirall, un dels de més tradició de Barcelona, que apareix també en la novel·la. El llibre és publicat en el segell Jollibre de Santillana. La Núria, una jove vampira del nostre temps, acompanyada del seu avi, el comte Estruc, intenta desbaratar els plans malèfics d’uns malvats humans que es creuen d’una raça superior i volen apoderar-se del món. Recomanada per l’Associació Rosa Sensat és una atractiva narració on conflueixen personatges reals com la vampira del Raval i el comte Estruc, juntament amb referents literaris i històrics. Molt ben documentada, la situació inicial s’esdevé al Raval l’any 1912, quan van desaparèixer molts infants segrestats per una de les protagonistes del llibre. Unes bruixes que viuen a Cap de Creus, amigues de l’àvia d’un d’aquests infants desapareguts, decideixen d’invocar el vampir del comte Estruc per eliminar la vampira. A partir d’aquí molta aventura i molta història. Gemma Pasqual va nàixer a Almoines (la Safor) el 1967. Ha guanyat el premi Samaruc de Literatura Juvenil el 2002 amb Marina, el 2003 amb Et recorde, Amanda i el 2005 amb L’últim vaixell, el premi Jaume I de Crevillent (2003), el premi Benvingut Oliver (2007), el premi Barcanova (2007) i el premi Mallorca de Literatura Juvenil (2008). Ha publicat diversos llibres entre els quals es destaca la trilogia Xènia, que ha esdevingut tot un best-seller, amb més de 40.000 exemplars venuts.

Summary: Gemma Pasqual presenta ‘Vampira’ avui a l’Espai VilaWeb


El cap del Partit Laborista, Jeremy Corbyn, creu que el nou primer ministre britànic hauria de tenir ‘la confiança’ per sotmetre a referèndum el seu acord pel Brexit o una sortida sense acord. ‘En aquestes circumstàncies vull deixar clar que els laboristes faran campanya pel Remain davant un no acord o un acord tory que no protegeixi l’economia i els llocs de treball’, ha anunciat Corbyn, avançant que en aquest escenari farien campanya perquè el Regne Unit segueixi a la UE. El cap a l’oposició ha enviat aquest missatge als conservadors quan es troben en ple procés per succeir Theresa May al 10 de Downing Street. Es disputen el càrrec l’ex-batlle de Londres Boris Johnson i l’actual ministre d’Exteriors Jeremy Hunt. El guanyador, que molts donen per fet que serà Johnson, se sabrà la setmana del 22 de juliol, moment en què es rellevarà May.

Summary: Corbyn reclama un nou referèndum sobre qualsevol acord pel Brexit


El portaveu parlamentari del PSOE, Antonio Hernando, ha reaccionat davant el document presentat per Podem i s’ha mostrat inflexible amb la proposta de referèndum: ‘Fa deu dies que estem esperant per dir-los, entre altres coses, no a aquest referèndum’. També ha instat el líder de Podem, Pablo Iglesias, a abandonar un paper que no li correspon i li ha recordat que el candidat a la presidència té l’encàrrec d’intentar formar govern, i per tant, de liderar les converses, i aquest és el líder del PSOE, Pedro Sánchez: ‘Pablo no saps on estàs ni en quin moment, quan ens hem perdut els espanyols que el cap d’estat t’ha encarregat la investidura?’, s’ha preguntat irònicament. Segons el socialista, no és el moment de competir sinó de dialogar per donar resposta a les aspiracions del canvi i, en aquest context, ha emplaçat el líder de Podem a aprofitar l’oportunitat i sumar-se al canvi donant suport a un govern reformista i de progrés. Hernando ha afegit que han rebut la proposta de Podem amb perplexitat, preocupació i decepció. Tot i així, ha anunciat que hi haurà una reunió entre els equips negociadors de les dues parts i en la qual, el PSOE traslladarà el seu rebuig a un referèndum a Catalunya. Malgrat el malestar causat per la proposta Hernando ha afegit que estudiaran“en profunditat el document de gairebé centpàgines i que traslladaran la seva opinió en aquesta trobada, on també serà present el document proposat per Sánchez fa una setmana.

Summary: El PSOE rebutja el referèndum a Catalunya proposat per Podem


La portaveu d’Arran, Adriana Costa, ha comparegut a la Ciutat de la Justícia per la citació judicial arran d’un expedient de la brigada d’informació de la policia espanyola a València per la participació en una conferència de premsa. En concret, es tracta de la presentació de la campanya d’habitatge ‘Punxem la bombolla’ que es va fer a València el 28 de març, en paral·lel a la que es va fer a l’Hospitalet, on va participar l’altra portaveu d’Arran, Núria Martí. Per Roca, que s’ha negat a declarar, la seva citació és un nou intent de ‘criminalitzar-los’ i un atac contra la llibertat d’expressió i la dissidència política. El cas, que s’instrueix al jutjat número 18 de València, va començar amb la denúncia de la immobiliària Engel & Völkers per una acció de protesta amb pintades a la seva seu de València. La policia espanyola considera que aquesta acció i d’altres com la que es va fer en un pis rusc de l’Hospitalet són fets ‘coordinats’ i amb ‘un autor comú’. Fonts d’Arran atribueixen la investigació de la seva portaveu, a qui la policia només atribueix la participació en la conferència de premsa, davant de la impossibilitat d’identificar l’autor material de les pintades. A més de les accions pel dret a l’habitatge de València i l’Hospitalet, l’expedient policíac també inclou altres accions de 2018 i 2019 a València, Gandia, l’Hospitalet i Sant Cugat.

Summary: Citen a declarar la portaveu d’Arran per la seva participació en una conferència de premsa


Cristina Oliva és la directora del Campus Ciutadella de la Universitat Pompeu Fabra de Barcelona, a més d’una de les fundadores de la iniciativa ‘50 a 50’. Aquesta associació formada per empresàries i directives de diversos sectors pretén impulsar accions per aconseguir la paritat als càrrecs directius de les empreses i institucions, tant públiques com privades. El primer objectiu és força ambiciós: presentar el nombre suficient de dones a les eleccions de la Cambra de Comerç de Barcelona amb la finalitat que aquesta sigui paritària. Parlem amb Cristina Oliva d’aquesta iniciativa i de la situació de la dona al món laboral i universitari. —Com sorgeix la idea de crear ’50 a 50’? —Un grup de dones que formem part de l’observatori de Dones, Economia i Empresa de la Cambra de Comerç vam tenir la idea de crear una associació que es digués ‘50 a 50’ precisament perquè lluitem per la paritat i la igualtat al món laboral, per aconseguir que les dones arribin als llocs de poder. Volem promoure i donar visibilitat al talent de les dones tot fent xarxa per a presentar candidatures femenines a les diferents eleccions que es puguin produir a entitats i empreses. També vam decidir que la primera iniciativa tindria lloc a les Eleccions de la Cambra de Comerç de Barcelona. —En què consistirà, concretament, aquesta acció? —Hem buscat dones per a presentar com a candidates a totes les activitats econòmiques en les quals es divideix la Cambra. La idea és donar-nos suport les unes a les altres: crear un equip de coordinació al voltant de cada candidatura, fer campanya electoral, donar a conèixer la candidata en qüestió…etc. És molt necessari perquè a la Cambra de Comerç, d’una seixantena de membres, només set són dones. —Malgrat que, gràcies a la vostra iniciativa, es presentaran més dones, creieu que hi pot haver cert prejudici a l’hora de votar-les? —Pot ser, però si mai no intentem presentar-nos, sempre pensarem que existeix un prejudici. Com a mínim, que no es digui que no hi ha dones a escollir. Pot haver-hi un efecte contaminant que faci que els candidats homes pensin a presentar dones a les seves candidatures. La qüestió és donar visibilitat al problema, que se’n parli i ajudar a les dones a ‘fer el pas’. —En quin sentit? —En el d’avançar en l’àmbit laboral. A vegades les dones no arriben als llocs de poder perquè elles mateixes no fan el pas per arribar-hi. Ens hem de preguntar, però, per què no fan aquest pas. —Per què segons el vostre criteri? —És evident: tenen massa responsabilitat i sovint els resulta difícil combinar l’àmbit domèstic i el laboral. Si no existeix la corresponsabilitat és impossible ajudar-les. —Les dones sempre es veuen obligades a triar entre feina o família? —Sí, jo respecto moltíssim qualsevol decisió, però el que vull és que puguem decidir d’igual manera. Les dones tenim molta més càrrega. Hi ha molts estudis que demostren que la cura dels infants i la gent gran recau completament en les dones, i això s’ha de reconduir. D’altra banda, els homes accedeixen als llocs de treball sense preocupar-se gaire de què passa a casa, i és quelcom que està ben vist socialment. —En canvi, no està ben vist que ho faci una dona… —Exacte, si prioritzem la feina, com fan ells, ens convertim en males mares o males persones. També s’ataca les dones que no volen tenir fills perquè es volen dedicar a la feina per complet. Fa uns anys, em vaig dedicar a comptar quants fills tenien els homes i les dones del Consell de Ministres, i era brutal la diferència. Si ens dediquéssim a fer exercicis com aquests, tindríem més consciència. —Aconseguir un repartiment equitatiu de les tasques de la llar és quelcom que s’ha d’impulsar des de l’educació, però des de l’àmbit polític quines mesures es poden prendre? —Coincideixo que el problema radica en com se’ns educa i per tant, comença a l’escola. No obstant això, es podrien fer moltes coses, només cal voluntat. Per exemple, és important fomentar la flexibilitat laboral perquè les dones es desenvolupin millor professionalment. Hi ha altres solucions com el teletreball o fer gratuïtes o semi gratuïtes les escoles bressol per facilitar a les dones la incorporació al món laboral. —Però són solucions que es mantenen en la lògica que és la mare qui ha de cuidar dels fills. No són un pegat per a pal·liar un problema sense anar-hi a l’arrel? —Sí, però això només s’aconsegueix mitjançant l’educació i aquestes mesures serveixen, com a mínim, per accelerar un procés que és molt lent. Una altra solució podria ser fer una llei de contractes que obligui a les empreses que volen contractar amb l’administració pública a tenir paritat en els seus consells d’administració i juntes directives. Jo crec molt en les quotes, encara que siguin temporals. Quan la societat progressi, les podrem treure, però ara haurien de ser obligatòries. L’índex de dones directives ha disminuït sis punts en els darrers anys, i això no ens ho podem permetre. —Però molta gent considera que, a través del sistema de quotes, els llocs de feina no s’atorguen pels mèrits. —Això no va per aquí… Només és una manera d’aconseguir el mateix nombre de dones que d’homes en les posicions de poder. Jo em creuré la igualtat el dia que hi hagi dones tan mediocres com els homes als llocs de poder. No sé per què hem de ser tan exigents amb les dones i demanar-les un currículum tan brillant. Si només les dones més brillants poden arribar lluny, no tenim una societat igualitària. —Sí, perquè és evident que al poder no arriben només els homes brillants… —Els homes mediocres són a tot arreu, no veig perquè les dones mediocres no hi haurien de ser. Hi ha molts estudis que demostren que, en els processos de selecció, un mateix currículum es deixa de triar si duu el nom d’una dona en comptes del d’un home. També cal tenir en compte que les proves per accedir a les empreses són dissenyades per homes i per a homes. Es dissenyen a la mesura de les competències masculines. Hem de fer una reflexió col·lectiva. —Hi ha països on això ja es fa… —Els països nòrdics, i especialment Islàndia, un dels països on hi ha més corresponsabilitat. Jo he detectat que, quan viatjo a aquests indrets, em crida l’atenció que hi ha molts pares cuidant ells sols dels seus fills. No m’hauria de cridar l’atenció, però no estic acostumada a veure-ho. De fet, aquí les quatre setmanes de baixa per paternitat han costat molt d’aconseguir, i fins fa poc les empreses encara se sorprenien si els homes les demanaven. —A ’50 a 50′ dieu que el lideratge de les dones és ‘transformador’. Les empreses funcionen millor si compten amb més dones? —És clar, està demostrat. Les dones estem acostumades a cuidar dels altres i, per tant, tenim més empatia, comuniquem i negociem millor, tenim l’escolta més activa… En definitiva, comptem amb unes competències diferents de les dels homes, que són molt valuoses per a una empresa. S’ha demostrat que les empreses amb dones en càrrecs directius tenen menys risc d’endeutament, potser perquè som un pèl més conservadores. A més, tenint en compte que són les dones qui es fan càrrec de tot allò relacionat amb el consum, podrien aportar un punt de vista molt útil a les empreses que comercialitzen productes. També s’ha demostrat que les empreses on hi ha més dones, tenen menys baixes. Som més participatives, escoltem més, estem acostumades a fer equip… El lideratge dels homes, en canvi, és més jeràrquic. —El lideratge de les dones ha de ser diferent del dels homes? Sentim sovint la frase de aquesta dona mana com un home —En la nostra vida laboral, acostumem a reproduir les conductes que hem vist als nostres caps. Hi ha una manca de referents que posin en pràctica un altre tipus de lideratge, i per això és important que les dones ens donem suport les unes a les altres. Hem d’ajudar a altres dones a introduir-se al món laboral i que esdevinguin referents. A altres països s’han aplicat tècniques com la mentoria, en la qual una dona que arriba al poder ajuda una altra dona a arribar-hi. Es tracta de fer xarxa, cadena… —Sororitat? —Exacte! Ajudar-nos les unes a les altres. —Vosaltres poseu molta èmfasi en la discriminació de les dones al món tecnològic. Per què hi ha poques dones que es dediquen a la tecnologia? —Té a veure amb els perfils competencials: els homes tenen unes habilitats i les dones unes altres. Ens agrada més xerrar i per això ens atrau més la literatura o les ciències socials; també som més vocacionals i potser per això ens enfoquem en l’àmbit de la salut. Està demostrat que les empreses sense ànim de lucre inclouen moltes més dones. Cal que l’escola sàpiga equilibrar i fomentar que les nenes també tinguin interès per la tecnologia. Hem de qüestionar el model d’ensenyament perquè no va per aquesta línia. —Això és fa molt evident en les carreres tècniques, on gairebé no hi ha dones. —En els darrers anys, ha incrementat el nombre de dones a les carreres tècniques. Trenta o quaranta anys enrere era difícil trobar una sola dona en tota la carrera, però l’increment és molt petit encara. —Però va molt lent. Des de la universitat, que es pot fer per a fomentar la igualtat? —Hem d’aconseguir més referents femenins. No en tenim! És una vergonya. Quan vaig veure Hidden figures vaig pensar això no pot ser! No em podia creure que ningú ens hagués explicat aquelles històries a l’escola. A la universitat ho estem intentant. Procurem que els plans d’estudi incorporin perspectiva de gènere i es qüestioni si es recomanen els llibres de les autores, si s’estudien referents femenins, si es fa un esforç perquè hi siguin presents… —S’aconsegueix? —A poc a poc. Han sorgit iniciatives molt maques com la Viquipèdia de les dones, que aposta per incloure-hi més referents femenins, que gairebé no hi ha. Estem lluitant molt perquè la perspectiva de gènere no sigui un afegitó, sinó que estigui inserida al contingut de l’assignatura. Cal un esforç per part dels professors per a fer-ho i per part dels estudiants per a reclamar-ho. —És curiós que no s’estudiïn dones quan, a les aules, som majoria… —Sí, es calcula que el 60% d’estudiants de grau són dones. Aquest percentatge es manté als màsters, però quan arriba l’etapa dels doctorats s’inverteix i, de fet, només tenim un 20% de dones catedràtiques. A mida que es complica la vida personal amb el pas dels anys, disminueix el percentatge de dones que estudia. Mentre no hi ha fills tot és molt senzill, però el problema es visualitza i experimenta quan les parelles tenen criatures. Així doncs, la majoria de dones estudiants que hi ha a les universitats no es tradueix al món laboral. Segons l’Observatori de Dona i Economia de la Cambra de Comerç, als càrrecs directius i estratègics només hi ha un 11% de dones, mentre que als consells d’administració la xifra és del 8% i del 4% a les direccions generals. D’aquell 60% d’universitàries es passa a aquestes xifres… —Passa el mateix en els treballs feminitzats? —Sí, en els àmbits on hi ha més dones treballant, com poden ser la salut o l’educació, es passa d’un 61% de treballadores a un 36% de directives. Això no ho podem permetre, i més sabent que existeixen lleis d’igualtat. Hem d’escoltar la legislació i fer els deures. Sembla que les lleis siguin codis de bones pràctiques, i no ho són. Són lleis. Són d’obligat compliment. —Sou dona i teniu un càrrec directiu. Heu tingut entrebancs per arribar-hi? —No hi ha cap dona al món que no se n’hagi trobat. Jo sempre he tingut molta consciència sobre aquests temes i he sabut reaccionar, però. Depenent de com reacciones tu, reacciona el teu entorn. Quan era jove em trucàvem i em preguntaven si se m’havia de dir senyoreta o senyora. Jo sempre responia que el meu estat civil no era de la seva incumbència per a una relació professional perquè sabia que si deia que estava soltera intentarien lligar amb mi. —I una pregunta obligada: com valoreu el darrer 8 de març? —Estic molt i molt contenta de com va anar. Hem arribat a un punt que hem esclatat. El 8 de març vaig tenir la sensació que aquest moviment no té aturador. Crec que moviments com el Mee too han ajudat molt. El millor d’aquell dia és que els carrers eren plens de gent jove, i són la meva esperança!

Summary: Cristina Oliva: ‘Em creuré la igualtat el dia que hi hagi dones tan mediocres com els homes als llocs de poder’


Els diputats que integren A la Valenciana –la coalició de Compromís-Podem-EUPV– recuperaran la reivindicació d’un grup parlamentari propi en la nova legislatura. És un objectiu que no van aconseguir després de les eleccions del desembre i que aleshores va menar a la divisió de la coalició: per una banda, els quatre diputats de Compromís, que van optar per incorporar-se al grup mixt, i, per una altra, els que van integrar-se al ‘grup plurinacional’ de Podem. ‘Farem com vam fer l’altra vegada i reclamarem els grups. No únicament el valencià, sinó també el gallec i el català’, digué ahir la diputada de Podem Ángela Ballester. Afegí que continuaven convençuts que l’organització dels grups parlamentaris de la cambra espanyola havia de reflectir i reconèixer la pluralitat de l’estat espanyol. ‘Aquest és el nostre objectiu i per aquesta raó ho discutim en les converses per a la conformació de la mesa, amb la resta de partits’, va explicar. Així mateix, el diputat d’EUPV Ricardo Sixto també va defensar que l’aspiració de la seva candidatura és aconseguir grup propi, tal com estableix l’acord de la coalició: ‘Aquesta és la hipòtesi que preveiem i per això ens posarem a treballar.’ Tanmateix, ni l’un ni l’altre no van voler avançar la posició de la formació en cas que la mesa del congrés els tornés a negar el grup propi. ‘Totes les possibilitats són obertes. Ara mateix, pensem que aquests grups poden ser possibles’, va assegurar Ballester. ‘El que diu l’acord és que recorrerem a tots els nivells, fins i tot al Tribunal Constitucional. Demanarem aquest grup i, segons què diguin, actuarem, però anem tots junts i això és el que ens dóna força i coherència’, va afegir.

Summary: A la Valenciana tornarà a cercar el grup propi al congrés espanyol


El Tribunal Superior de Justícia de Catalunya ha acceptat la querella de la fiscalia espanyola pels delictes de malversació i prevaricació contra el conseller d’Interior Miquel Buch per l’escorta a l’exili del president Carles Puigdemont i un sergent dels Mossos d’Esquadra. Una vegada acceptada, ha obert una investigació i ha designat la magistrada Mercedes Armas com a jutgessa instructora. Segons la fiscalia, el sergent exercia a la vegada d’escorta i d’assessor del conseller. La investigació sobre l’equip d’escortes de Puigdemont va començar arran de diverses denúncies presentades per diputats de Ciutadans al parlament. Buch ha agraït el suport que Puigdemont li ha mostrat a Twitter i ha afirmat que està convençut ‘de la bona gestió, la feina feta i l’honorabilitat de totes les persones que treballem a Interior’. La bona notícia, ha apuntat, és que avui la justícia belga hagi reconegut a Puigdemont la seva immunitat. Gràcies pel suport, president. Convençut de la bona gestió, la feina feta i l’honorabilitat de totes les persones que treballem a Interior. La bona notícia avui és que la justícia belga ja et reconeix la immunitat. https://t.co/5slyUlbTJE — Miquel Buch (@MiquelBuch) January 2, 2020

Summary: El TSJC obre una investigació contra Buch per l’escorta del president Puigdemont


El govern espanyol ha acceptat finalment l’obertura de les delegacions de la Generalitat a l’Argentina, Mèxic i Tunísia. El conseller Alfred Bosch va anunciar dimarts que el consell executiu n’havia aprovat la reobertura després que el Tribunal Superior de Justícia de Catalunya, a petició de l’ex-ministre Josep Borrell, en suspengués l’entrada en funcionament de manera cautelar. Borrell va portar les delegacions als tribunals perquè considerava que feien propaganda independentista i danyaven la imatge exterior de l’estat espanyol. El consell executiu va aprovar tres nous decrets perquè les oficines puguin tornar a entrar en funcionament, i va actualitzar les seves funcions, substituint així el decret inicial de creació de les oficines, que és el que està suspès cautelarment. El mes de setembre el govern ja va fer un procés similar per blindar les delegacions del Regne Unit i Irlanda, Alemanya, els Estats Units, Itàlia, Suïssa i l’estat francès, també denunciades pel Ministeri d’Afers Estrangers espanyol.

Summary: El govern espanyol accepta l’obertura de les delegacions d’Argentina, Mèxic i Tunísia


Albano Dante Fachin, dirigent de Som Alternativa, formació que amb Poble Lliure i el Partit Pirata ha impulsat la coalició Front Republicà per a les eleccions del 28-A, ha explicat que aquesta candidatura no sospesa el suport a cap govern que no reconegui el dret de l’autodeterminació de Catalunya. ‘No tindria cap sentit de donar suport a un govern de l’estat que continués negant-se a un compromís ferm amb l’autodeterminació’, ha explicat en una entrevista a ‘El Suplement’ de Catalunya Ràdio. Fachin no ha volgut revelar si serà candidat a les eleccions pel Front Republicà o no perquè encara no han tancat les llistes, cosa que previsiblement faran aquesta setmana. Tampoc no tenen les signatures necessàries per a presentar-se a les eleccions del 28-A. Albano Dante Fachin ha explicat que Front Republicà vol trencar ‘el fals debat que es crea amb l’amenaça de Vox’. Segons ell cal ‘donar la volta a aquest xantatge’ i demanar al president del govern espanyol, Pedro Sánchez, si prefereix que vingui Vox o deixar de comportar-se com Vox, que s’acabi la repressió i que els presos polítics puguin sortir immediatament. També ha explicat que han decidit d’impulsar la coalició Front Republicà per a les eleccions de 28-A amb l’objectiu de fer una política de blocatge al congrés espanyol en defensa de l’autodeterminació i per ‘frenar la repressió’ a Catalunya. Fachin ha explicat que Front Republicà té un ‘compromís ferm amb la República Catalana’ però quan li han demanat si és o no independentista no ha volgut definir-se. ‘Jo no accepto que una família reial corrupta que és al capdamunt d’un sistema em digui què puc fer o no’, ha detallat tot subratllant que es revoltarà ‘com a ciutadà contra la imposició i la violència’.

Summary: Fachin: ‘No tindria sentit de donar suport a un govern que continués negant-se a un compromís ferm amb l’autodeterminació’


La ‘falta de confiança’ amb el govern de Syriza i les ‘moltes crítiques’ a la seva proposta compliquen la reunió de l’Eurogrup d’aquest dissabte a Brussel·les. ‘Serà una reunió difícil’, ha advertit el seu president, l’holandès Jeroen Dijsselbloem, preguntant-se si ‘es pot confiar que el govern grec complirà tot el que promet en les properes setmanes, mesos i anys’. ‘Hi ha encara moltes crítiques, en substància, a les seves propostes fiscals i de reformes, però evidentment el principal problema és de credibilitat’, ha avisat Dijsselbloem, a la seva arribada. La troica, però, ha donat el seu vistiplau inicial l’oferta d’Alexis Tsipras, que ‘amb algunes condicions’ és una bona ‘base per negociar’. El viceprimer ministre eslovac, Peter Kazimír, ha tornat a ser dels més durs, qualificant la proposta de Tsipras de ‘viatge enrere en el temps: hagués estat apropiada per completar el segon rescat, però em temo que no serà suficient per al tercer rescat’. Kazimír s’ha queixat que ‘la falta de confiança’ amb Tsipras i ‘la sostenibilitat del deute grec’ és ‘un problema enorme’.

Summary: Falta de confiança i crítiques a la proposta de Tsipras compliquen l’Eurogrup


El vídeo d’una agressió a un vigilant del metro de Barcelona, difós ahir des d’una pàgina de Facebook, s’ha fet viral, amb milers de visites i de comparticions a les xarxes. Les imatges són dels moments posteriors a l’agressió, a l’estació de la línia 1 de Plaça de Catalunya. Dos homes discuteixen amb un agent de seguretat, i molt a prop se’n veu un altre a terra. Els dos suposats agressors acaben marxant i proferint tota mena d’insults. El vigilant ferit continua a terra, conscient, i diu que té la cama dreta ferida. L’agressió fou suposadament ahir al matí, segons la pàgina de Facebook que ha difós les imatges, que es diu Radio La Voz del Vigilante. Pedro Moll és un dels autors d’aquesta pàgina i qui ha difós les imatges. Segons ells, l’home agredit té el turmell trencat i els agressors van ser detinguts poc després a la plaça de Catalunya.

Summary: Vídeo: Agressió a un vigilant de seguretat del metro de Barcelona


L’ex-diputat de Junts pel Sí (JxSí) i ex-conseller de Justícia Germà Gordó triarà avui una nova cadira al parlament, després d’haver estripat el carnet del PDECat i haver abandonat el grup parlamentari de JxSí. Com a nou diputat no adscrit, podrà triar entre seure al costat del PP, a la darrera fila de l’hemicicle, o bé a la penúltima, amb el PSC. Ho va decidir la mesa ahir, tot i que també hi ha dues places lliures a l’altra banda de l’hemicicle, on seuen JxSí i la CUP. Ja hi ha precedents d’aquesta situació, com ara el cas de Marina Geli quan va deixar el PSC. L’ex-conseller Gordó no tindrà el dret de preguntar en la sessió de control al president de la Generalitat ni al govern, però sí que podrà pronunciar-se en la comissió parlamentària o definir la seva posició en una votació durant un ple. Podrà parlar un minut en les proposicions de llei i trenta segons en les mocions. Gordó va anunciar la setmana passada que deixaria el grup parlamentari, però que no abandonaria el parlament, sinó que passaria a ser diputat no adscrit. JxSí va insistir que tornés l’acta de diputat, al·legant que el seient pertanyia al partit, però Gordó no va cedir. El motiu que el va fer plegar del grup fou que li van obrir una investigació per presumpta vinculació amb el cas 3%. Ara JxSí té 61 diputat. Així i tot, manté la majoria independentista al parlament. Juntament amb la CUP, les forces sobiranistes sumen 71 diputats, tres més que la majoria absoluta.

Summary: Germà Gordó es recol·loca al Parlament de Catalunya, al costat del PP o del PSC


ERC ha reclamat a la pròxima presidenta de la Comissió Europea, Ursula von der Leyen, que descarti Josep Borrell com alt representant de la Unió Europea si confirma que ha publicat ‘informació confidencial’ de les comunicacions policíaques entre Espanya i el Regne Unit sobre l’euroordre de Clara Ponsatí. En una carta, l’eurodiputada Diana Riba demana a Von der Leyen que obri una ‘investigació urgent’ contra Borrell –que ha de ser la cara visible de la diplomàcia europea– arran d’un comportament que considera ‘preocupant i inacceptable’, i una ‘negligència greu’. Riba explica que Borrell va publicar a Twitter una captura d’un document ‘SIRENE’ de les autoritats britàniques demanant a Espanya més informació sobre Ponsatí per tramitar l’euroordre. Abans de ser nomenat oficialment com a Alt Representant, @JosepBorrellF ja ha fet un ús indegut d'informació restringida i ha violat la presumpció d'innocència de @ClaraPonsati. És una falta de responsabilitat gravíssima que no pot quedar impune. pic.twitter.com/h0rbWqnhjx — Diana Riba i Giner (@DianaRibaGiner) November 8, 2019 En el piulet, que més tard va esborrar, Borrell deia: ‘La policia britànica corregeix l’ús del terme “desproporcionada” per qualificar la petició d’extradició de Ponsatí. En la nova comunicació, aclareixen que simplement es tracta de demanar més informació. Aquest és el document de rectificació que han enviat.’ I hi adjuntava una captura del document. A la carta enviada a Von der Leyen, Riba recorda que l’accés a la informació del sistema SIRENE, que és el marc europeu de cooperació policíaca en què es tramiten les euroordres, és restringit a les autoritats competents, i funciona d’acord amb les normes professionals de confidencialitat. ‘Les autoritats polítiques no són incloses en la llista d’autoritats espanyoles competents autoritzades per buscar directament les dades’, diu Riba. I afegeix que un ministre com Borrell ‘no hauria de tenir accés al document de SIRENE, ni publicar informació restringida ni dades personals a les xarxes socials’. ‘És una negligència greu’, destaca Riba. Així mateix, Riba recorda que el procés judicial contra Clara Ponsatí encara no s’ha acabat i que, per tant, se n’ha de respectar la presumpció d’innocència. ‘L’accés del senyor Borrell a informació restringida, el mal ús de les dades i la violació de la presumpció d’innocència de la senyora Ponsatí és extremadament preocupant i un comportament inacceptable per a un comissari designat’, acaba dient. Borrell va aconseguir l’aval del Parlament Europeu per a ser el nou alt representant de la Unió Europea el mes passat. Tanmateix, la nova Comissió, que havia de començar el mandat el primer de novembre, encara no ha arrencat, perquè hi ha comissaris d’estats com França i Hongria que van ser suspesos i se n’han hagut de buscar alternatives.

Summary: ERC demana a Von der Leyen que descarti Borrell com a alt representant per haver publicat informació confidencial de Ponsatí


El ple del Consell ha aprovat el polèmic projecte de llei de la funció pública que desenvoluparà el requisit lingüístic. Un reglament posterior marcarà els nivells específics per a cada lloc segons la relació dels funcionaris amb la ciutadania, però ja no incorpora la disposició final que blindava la incorporació de la capacitació lingüística en català. Entitats com Escola Valenciana i Acció Cultural se n’havien queixat perquè entenien que el redactat final no blindava el català. Les entitats no entenen la decisió, perquè hi havia un ‘amplíssim consens de les principals forces sindicals i entitats cíviques valencianes’ per a incloure la competència lingüística. Per aquest motiu, han demanat una reunió amb el president, Ximo Puig, i confien que el projecte de llei serà esmenat durant la tramitació a les Corts. Segons el Consell, aquesta norma serà l’eina per a adaptar l’administració a les necessitats del segle XXI. Entre els objectius, hi ha potenciar la igualtat de gènere, rejovenir les plantilles i agilitar els processos selectius. El requisit lingüístic es desenvoluparà en un reglament a partir de la foto fixa que elaborarà una altra comissió d’experts. El projecte estableix un termini d’un any per a regular aquesta acreditació, després de l’informe favorable de la Direcció General de Política Lingüística. L’objectiu del Consell és garantir l’atenció en les dues llengües oficials i compensar els dèficits que encara presenta el coneixement i l’ús del català per fer efectiu el dret recollit a l’estatut que qualsevol persona pugui dirigir-se i ser atesa en qualsevol dels dos idiomes.

Summary: El Consell aprova la llei de la funció pública menystenint les queixes pel català


El secretariat nacional de l’Assemblea Nacional Catalana (ANC) ha proposat una ponència de full de ruta que aposta que de cara a les eleccions vinents l’entitat només doni suport als partits polítics que assumeixin ‘explícitament’ un mandat cap a la independència per la via unilateral. ‘Denunciarem públicament aquells que, tot i haver manifestat el seu compromís, l’incompleixin’, destaca el text. En cas que després de les eleccions hi hagi una majoria independentista superior al 50%, aposten per validar l’estratègia unilateral. Respecte a la taula de diàleg entre governs, subratllen que tot i ser conscients que ‘difícilment’ s’aconseguirà ‘cap èxit’ en relació amb el referèndum creuen ‘oportú treballar en aquest sentit’. A la ponència, el secretariat constata que després dels escenaris succeïts el darrer any, la via unilateral és ‘l’única possible’ per afrontar el procés. Segons el text, el nou govern sorgit de les eleccions hauria de ser ‘capaç de preparar i bastir amb determinació les eines necessàries per, quan fos el moment, rehabilitar la declaració del 27 d’octubre’ de 2017. També s’hauria de demanar a la ciutadania que l’acompanyés en la defensa de la llibertat del país davant dels poders de l’estat espanyol, que ‘de ben segur pretendrien actuar novament per anul·lar la nostra sobirania’. ‘Alhora s’hauria de demanar el reconeixement internacional’, mantenen. La proposta de full de ruta aposta per retornar als dies previs a l’1-O ‘com a exemple d’objectiu comú i unitari, perquè no podem desvalorar el que va passar’. ‘Vam votar democràticament i vam guanyar democràticament. I aquest ha de ser el nostre punt de partida’, manifesten. El text recorda que els dies previs a l’1-O hi havia un ‘missatge molt clar’on la societat civil, els partits polítics i el govern farien” tot el possible perquè es pogués celebrar’ i, posteriorment, seria feina dels partits polítics implementar-ne el resultat. ‘Podem dir que l’1-O va ser una realitat, però a partir de llavors, els partits, el govern i el Parlament no van complir el seu compromís. I una errada de la societat, que els va donar suport i confiança, va ser acceptar aquesta situació que ens ha portat fins avui’, critiquen. Pel que fa al paper de l’ANC, manifesten que ha de fer un pas endavant per tornar a liderar el procés social independentista. ‘Liderar no vol dir fer-ho electoralment, però el nostre lideratge ha de portar a canviar els missatges o els lideratges polítics actuals’, sostenen. ‘No podem jugar a dues veritats. I aquí és on hem d’aplicar la nostra força per ser creïbles i liderar socialment el procés’, proposen. Per tirar-ho endavant, l’òrgan intern fa una crida a la mobilització i diu que cal sortir al carrer ‘tantes vegades com sigui necessari’. Això sí, aconsella fer-ho amb una estratègia ‘ben definida’ i amb un ‘objectiu clar’. ‘Hem de valorar i modular el com i el quan però, sobretot, el per a què’, aposta el text. El procés d’esmenes de la proposta de ponència política de l’ANC està en marxa. Durant la vuitena Assemblea General, es votarà el text definitiu amb les esmenes que s’hagin transaccionat així com les esmenes vives que no s’hagin incorporat. L’assemblea està prevista pel 22 de març a les 10h a La Farga de l’Hospitalet de Llobregat.

Summary: L’ANC demanarà el vot només pels partits favorables a la via unilateral


La seva ha estat una de les veus més crítiques que han ressonat al Congrés espanyol. El 1978, com a diputat d’Euskadiko Ezkerra, Francisco Letamendia (Sant Sebastià, 1944) va ser un dels pocs que va votar en contra de la constitució espanyola. Durant aquells debats, Letamendia (Ortzi) va ser l’únic que va defensar d’incloure-hi el dret d’autodeterminació presentant una esmena i, al final, va acabar dimitint, convençut que el volien fer callar. La seva fotografia amb el punt alçat va esdevenir una icona. Durant la legislatura següent va obtenir l’escó amb Herri Batasuna, però va mantenir la consigna de no participar en el parlament espanyol i al cap de poc va deixar la política. Per molts no va deixar mai de ser un etarra, però Letamendia es va oposar a la lluita armada. El 1982 se’n va anar a París, on va començar la carrera acadèmica que l’ha ocupat tota la resta de la vida. Ha estat docent, investigador i escriptor. Ha aprofundit en la història del País Basc i els nacionalismes. Ara és professor emèrit de Ciència Política de la Universitat del País Basc. —El 1978 gairebé éreu sol quan vau defensar el dret d’autodeterminació i ara és una qüestió política clau. Com heu vist aquest canvi? —Amb una certa ironia barrejada de satisfacció. Per poc no hi va haver ningú que defensés l’autodeterminació al congrés. Jo venia d’un món en què comptava la independència pura i dura i hi havia un cert rebuig de l’autoderminació. Els semblava gairebé una espanyolistada. S’han de posar les coses en context. El fet que jo defensés el dret d’autoderminació implicava, per part meva, una certa actitud d’enfrontament. Amb la meva actitud al congrés, i amb aquella marxa amb el puny alçat, vaig guanyar una popularitat molt forta i, tanmateix, hi va haver gent que se’m volia tirar al damunt perquè jo no estava gens d’acord amb la lluita armada. L’any 82, un any després del 23-F, me’n vaig anar a París a estudiar coses relacionades amb l’anticapitalisme i l’alliberament dels pobles, que eren els meus temes. L’autodeterminació era, per a les Nacions Unides, la manera de ventilar el tema colonial, sobretot dels petits poders colonials. Era un món bipolar, amb els EUA i la Unió Soviètica, i es va recórrer a un dret que havien defensat els marxistes del segle XIX i de començament del XX. —La vostra esmena va fer aflorar les contradiccions del PSOE, del PSUC i del PCE, de CDC i del PNB… —Vaig defensar l’autodeterminació en un moment en què els creadors d’opinió i els polítics la menystenien profundament i tots eren partidaris de la teoria de l’aigua salada. És a dir, que per defensar l’autodeterminació, havies de viure en una colònia separada per l’oceà. El fet que un boig defensés el dret d’autodeterminació no tenia gaire importància. En aquell moment, els únics que la defensàvem érem els bascs. Als catalans, amb Pujol i companyia, no els semblava malament, però després no la defensaven, i això es va posar en evidència durant els debats al congrés. Com vau explicar, només hi va haver cinc persones que hi van votar a favor, incloent-m’hi a mi. Entre aquestes persones hi havia tres catalans de partits diversos. Un era Heribert Barrera. Li tenia molta estima i teníem una certa relació paterno-filial. Quan jo era l’expressió de pro-etarra amb banyes i cua, ell em va rebre, fins i tot oficialment. D’allà em ve una simpatia clara pel catalanisme i pel partit de Barrera, que era ERC. —Ara mateix, l’autodeterminació és al centre del debat polític. —El món ha canviat. L’autodeterminació ha estat la recepta que es va aplicar per liquidar un altre imperi, el soviètic. Amb la reunificació de les dues Alemanyes, es va usar el terme del dret d’autodeterminació a Alemanya, i això li conferia una certa legitimitat a Europa. A l’estat espanyol, ha canviat l’actitud dels catalans. Companys i Macià defensaven aquest principi, però durant el franquisme els que vam defensar-lo amb obstinació vam ser els bascs. He rebut aquest canvi amb una gran satisfacció, però també amb una mena de saviesa que dóna el fet de ser vell: és com donar cops de peu contra un mur. —Per la part espanyola, els arguments en contra de l’autodeterminació són gairebé els mateixos que llavors. —La construcció d’estats, d’ençà de Lluís XIV a la revolució francesa, consistia en una cosa molt senzilla: feien guerres. Expandien el territori, fent guerres cobraven impostos, amb els impostos es procuraven una quantitat molt gran de funcionaris i els funcionaris passaven a ser lleials a l’estat i concretament al monarca. Depenien i cobraven d’ell. Això crea la identitat de l’estatisme. Hi ha situacions que no es discuteixen perquè són sagrades. La unitat de l’estat és sagrada. No en pots parlar amb ningú, incloent-hi Sánchez, perquè és sagrat, és tabú. Durant la discussió de l’autodeterminació, si més no es van presentar alguns arguments. Es repetia la teoria de l’aigua salada, que era una humiliació per al País Basc aplicar-li una cosa que només s’aplicava a les colònies. Un altre era que els bascs i els catalans o qui sigui ja s’autodeterminaven cada vegada que votaven a les eleccions. Ara no s’argumenta res. A la identitat estatista, s’hi uneix una altra situació. Francisco Letamendia. Fotografia: Luis Jauregialtzo / Foku —Quina? —Parlem d’un imperi que ha dominat el món però que després s’ha enfonsat fins a caure en la més absoluta irrellevància, que sent una animadversió especial envers qui posa en dubte les poques coses que els resta, el seu estat-nació. És la síndrome turca. A França també hi ha molta vinculació amb l’estat unitari, però ve d’unes altres fonts, ve de la revolució francesa, de la voluntat general de Rousseau, d’un moment gloriós. Però a Espanya, com a Turquia, ve del fet de ser un imperi que se’n va fer punyetes. Així que els qui posen en dubte l’existència del seu estat-nació són objectes d’un odi total. A Catalunya i al País Basc, afortunadament, s’ha reprès allò que té de democràtic el dret d’autodeterminació. També té un principi kantià. Els éssers humans tenen una força interior que els permet d’autodeterminar-se i decidir per si mateixos, i això s’aplica als col·lectius. En aquests moments, l’autodeterminació es posa en relació amb coses que són una mica dubtoses. La voluntat general de Rousseau pot conduir també a l’autoritarisme, però no es posa en relació amb Kant, que és l’autèntic ideòleg de l’autodecisió en tots els àmbits, tant a escala personal com col·lectiva. Com que això coincideix finalment amb el sentit de la gent, després Herder parla del sentiment d’unitat que dóna compartir una llengua, un territori, una història en comú, etcètera. És totalment indestructible, i d’una manera o una altra surt. Va sortir en els països de l’Europa de l’est, amb l’imperi otomà, amb les colònies d’Amèrica… Aquí també sortirà. Si em demanes si ho veuré, tinc 75 anys i crec que segur que no ho veuré perquè són processos que funcionen en llargs temps de la història. —De quant de temps parleu? —M’agradaria que ho veiessin els meus fills, que tenen 39 i 37 anys, però no ho veuran. Hi ha esdeveniments que fan possible coses que fins aleshores eren impossible. Es poden preveure? No. Els catalans han fet un favor enorme a tot el món. —Què ha significat l’1-O al País Basc? —Hi ha hagut un desig d’imitació d’una banda, i de l’altra la presa de consciència que continua havent un mur de formigó per part d’Espanya. L’admiració i l’estima són enormes, però un és escèptic amb el pensament que aquesta és la via per a trencar el mur. L’única manera és que hi hagi un esdeveniment que alteri les coordinades en què es mou l’Europa occidental. I n’hi pot haver. Trump porta una política d’irritar fins a l’última potència, tant a Rússia o a Xina; la relació de forces al món ha canviat. Potser per això les dretes occidentals, producte de la por, estan més agressives i sembla que tornin al feixisme de fa seixanta anys, tot i que jo no ho crec. Són forces d’extrema dreta absolutament virulenta, que podrien arribar a cotes de violència similars als nazis, però els plantejaments no són nazis, són els del 2000 i el 2020. —Hauria de ser, per tant, un esdeveniment macro. A escala de la UE? —A escala mundial. Les decisions ja no es prenen només a Occident. La potència mundial serà Xina. No podem preveure què passarà ni influir-hi. Però hi poden haver esdeveniments que modifiquin la relació de forces. —Després de l’1-O, l’estat espanyol ha incrementat la repressió… Què hauria de fer l’independentisme d’ara endavant? —Totes les votacions demostren que la majoria es manté, encara que no sigui aclaparadora. Tant de bo ens passés al País Basc, on ara no hi ha una majoria en favor de la independència. Hi ha un nucli important, i els partits poden canviar de posició de la nit al dia, com en el cas del PNB. Com ha d’estar el PNB en favor de la independència si guanya tots els vots que perd el PP? El PNB té una base de dretes que li genera una hostilitat respecte de l’esquerra abertzale i impedeix que faci com força gent del PNB voldria, que és obrir la via de l’autodeterminació. Hi ha una via intermèdia que és la de Gure Esku Dago, que és compartida per Bildu, el PNB i Podem. S’ha de funcionar en l’onada antirepressiva, en cadascun dels moviments socials, i això finalment és fer nació. Quan s’aconseguirà que això es transformi en un plebiscit d’autodeterminació en què una de les solucions sigui la independència? Sincerament, no ho sé. Crec que hi ha esdeveniments que obren portes que eren tancades fins a aquell moment. Pots predir la tessitura en què s’ha de situar una comunitat perquè aquesta porta s’obri. I la tessitura és la d’augmentar la sobirania partint de baix, múltiple i multicolor, i que d’una altra banda significa fer net dels moviments absolutament centralitzats que vénen de dalt. Em puc sentir molt a prop amb els moviments leninistes, però s’ha demostrat que no funciona perquè això crea cabdells de poder que poden ser igual d’opressors que aquells contra els quals abans havien lluitat. L’única manera que un poble sigui lliure és que tots els hàbits d’aquest poble, mitjançant els moviments socials, ho siguin, i que siguin en mobilització constant, que siguin dinàmics. S’han d’impulsar moviments que generen poder i sobirania i que en aquests moments són múltiples. El moviment dels jubilats, de les dones, dels contraris a les deslocalitzacions d’empreses, en defensa de les diferents identitats sexuals… Per mi, mantenir el concepte vuitcentista o noucentista de la nació és desfasat. La nació és perforada per totes bandes i, afortunadament, hi ha molta gent que ve d’uns altres mons i continents. Parlar d’identitat i de puresa ètnica no és que sigui de dretes, és que és ridícul. Sí que és possible generar un sentiment nou de comunitat format per moviments de tots aquests trossos de societat que són trepitjats, no solament pels estats Leviatan sinó també pel capitalisme precaritzador. L’ex-diputat d’Euskadiko Ezquerra i professor emèrit de la Universitat del País Basc, Francisco Letamendia. Fotografia: Luis Jauregialtzo / Foku —En quina mesura l’ANC i els partits independentistes catalans ha influït el procés de canvi del País Basc? —L’actitud dels bascs favorables a un plebiscit en què es pugui decidir sí a la independència o no ha passat per tres fases respecte de Catalunya. Una fase de fredor, perquè no es veia amb bons ulls l’actitud de la Generalitat. Una segona fase de certa admiració per la unitat que hi havia al voltant d’un estatut que era molt fort, que no era la independència, però significava força autogovern. Després, identificàvem això amb el que els politòlegs anomenem elecció racional. És a dir, d’aquesta manera aconseguirem més fons, que hi hagi menys extracció de recursos respecte del centre. I després, la tercera fase, que ja s’ha vist que mantenir la unitat amb una repressió brutal és molt difícil o impossible, i cadascú tira una per la seva banda. Però el sentiment d’unitat es manté, i això ens produeix una admiració i una estima enorme. Aquí hi ha moltes manifestacions a favor de de la lluita catalana. —ETA ja no existeix, però l’estat espanyol no ha reconegut els seus errors ni crims durant el conflicte. El PSOE tampoc no ha acabat la dispersió dels presos. És possible un procés de reconciliació gairebé unilateral? —Tenim un problema molt greu, que és que s’ha volgut mantenir la moral de venjança i de silenciar absolutament o negar rotundament les barbaritats, incomparablement de més quantitat i qualitat que es van fer durant el franquisme i després del franquisme, al que ha fet ETA. Al País Basc no hi ha hagut cap reconciliació, ni reconciliació de mentalitats ni d’acabar amb aquesta situació absurda, que no s’ha produït ni a Irlanda del Nord ni Sud-àfrica, ni a cap dels llocs on hi ha hagut processos reals de reconciliació. La qüestió arriba a uns graus de crueltat que són sàdics ja. Mantenir gent gran a les presons, famílies obligades a fer viatges llunyans, al nord d’Àfrica i tot, amb accidents de trànsit, i el daltabaix econòmic que implica. I quants anys han passat d’ençà que es va prendre la decisió d’abandonar la lluita armada? Hi ha hagut una sèrie de gent que hem estat empenyent perquè això finalment desaparegués, i afortunadament ha passat. Gent com Arnaldo Otegi i més van convèncer ETA perquè ho deixés. Fins i tot ells s’adonaven que no hi hauria reconciliació malgrat que s’ha intentat per tots els mitjans. Errenderia és un exemple de laboratori de treballar per la reconciliació. Hi ha un batlle que és una joia i s’ha creat un consens fins i tot amb gent del PP. Cs hi va per a fer merder. En aquesta campanya hi ha hagut coses infames. Hi ha la injustícia espantosa que s’ha produït a Altsasu contra una sèrie de joves, i el patiment de les famílies, i també van anar al bar per posar el dit a l’ull de la gent. La conseqüència ha estat que no els ha votat ni Sant Pere, aquí. En aquest llibre, Francisco Letamendia recull les seves intervencions al congrés espanyol. —En aquest context, què han d’anar a fer els partits independentistes al congrés? Vós vau escriure la ‘Carta oberta als bascs que em van votar’, on dèieu que s’hi havia d’anar a fer denúncies i no col·laboracionisme. Ho manteniu? —És clar. Era a Euskadiko Ezkerra, que sortia del cor de les dues ETA. L’ETA militar estava absolutament en contra de la participació i, en la que després seria Euskadiko Ezkerra, hi havia dues línies. Una, que era desgraciadament majoritària, que estava en favor de passar-se a la participació i finalment anar a parar al PSOE, com va passar al cap de pocs anys. I n’hi havia una altra, que era la meva i de més gent que la compartia, que era d’anar-hi i fer com que era possible que s’obrís una via a escala parlamentari, que és el que hauríem volgut. Però, si no passava, havíem de fer denúncia, i que vaig fer. Què va passar en aquell moment? Com que van veure que els feia mal, la UCD va prendre dues decisions. La primera, que només es podria intervenir als plens del congrés si hi havia unanimitat al grup parlamentari, i jo era al grup mixt; amb gent bastant agradable per cert, com Tierno Galván, amb qui m’avenia molt. La segona, introduir dos paracaigudistes al grup parlamentari perquè jo no tornés a parlar mai més. Havia de ser el parlamentari objecte, i no tornaria a obrir la boca, però mantenia que s’hi havia de ser. En aquell moment, Euskadiko Ezkerra ja estava encaminada cap al PSOE i em vaig passar a Herri Batasuna. No és veritat que hi hagués una fusió entre HB i ETA, però sí que hi havia un esperit ‘mili’ que era ‘marxem d’aquí’. I em posaven a mi com a exemple. Fixeu-vos: fins i tot Ortzi se’n va haver d’anar perquè no hi havia res a fer. I en aquell moment era veritat. En la segona legislatura, HB va decidir de no participar-hi. Em vaig dedicar a treballar des de la base. Però després s’han obert certes estructures d’oportunitat i ara són més grans. Aprofitem-les. Però la posició és sempre de denúncia, no fent pròpia l’actitud de la majoria espanyola. —S’hi ha d’anar a pactar investidures? —No ho sé, i no hi vull entrar. Sí que demano que no hi hagi un Pablo Casado o un Albert Rivera a la Moncloa. —Existeix la sobirania dels estats al segle XXI? —Parlar de sobirania dels estats és absurd. Amb els grans organismes de la globalització, l’Organització Mundial de Comerç, la Unió Europea, etcètera, els estats no prenen cap decisió. Només prenen decisions molt fortes, i enormement lesives, en una única franja política: la de la repressió. Ja s’ha vist amb la qüestió catalana, perquè allà no hi havia el pretext que hi havia un terrorisme i morts. La sobirania que ve de baix és l’única existent. La sobirania real és la que ve de baix. I afortunadament és multicolor, és diversificada en diversos moviments, i al final aquests moviments formaran la nació. Les nacions multi-ètniques i multi-culturals, en la mesura que funcionin, resoldran problemes que en alguns altres àmbits no s’han resolt. En els estats del socialisme real hi havia grans fòbies ètniques. Aquesta sobirania és la que més pot erosionar l’estatisme, aquesta ideologia tan horrorosa, que no es discuteix i que és l’últim reducte de la sacralitat. L’estat és l’única font creadora de valors: si la toques ets un blasfem que mereixes totes les pitjors coses! Vaig tenir la sort de conèixer Oriol Junqueras. Vam sopar a Barcelona una vegada que m’hi van convidar. Té una bondat i una intel·ligència natural enorme, i li tenien un odi tan espantós que, quan esperava un trasllat, els policies el van tractar amb una agressivitat amb què ni tan sols es tracta a una persona que acaba de violar cinc dones. —A Catalunya no hi ha hagut violència, però en el judici al Tribunal Suprem potser en construiran una nova concepció, la de la violència ambiental. —És com continuar parlant d’ETA com si no hagués desaparegut. Continuar parlant de mans tacades de sang… Jo que vaig haver d’anar-me’n el 1982 perquè no estava d’acord amb la lluita armada, vaig passar a ser el símbol d’aquelles mans. És absolutament ridícul. És molt pitjor que ridícul, és mantenir en la mentida més espantosa l’única justificació que hi pot haver al desenvolupament d’aquestes actituds. —Al Tribunal Suprem, finalment, no es jutja sinó el dret d’autodeterminació? —I tant. A la ideologia de l’estatisme, s’hi afegeix la síndrome turca, la síndrome d’un imperi que ha perdut tot allò que podia ser imperial i que no admet que ningú posi en dubte el seu territori sagrat. Això s’ha manifestat en la política de brutalitat absoluta de l’1-O i en la política dels jutges. I alerta, perquè els estats no són monolítics. Els famosos poders de Montesquieu funcionen. En alguns moments els jutges són a l’esquerra del govern i, en alguns altres, són a la dreta. I aquest és un d’aquests moments. Fins i tot si el PSOE estigués disposat a fer passes, no a favor de l’autodeterminació que contingui la independència com a una solució, sinó fins i tot cap a alguna mena de confederació o de federalisme fort, els jutges s’hi posarien absolutament en contra. En aquests moments, jo no parlaria de tres genets de l’apocalipsi (el PP, C’s i Vox) sinó de quatre. S’hi hauria d’afegir el poder judicial. —El règim del 78 és en crisi o més apuntalat que mai? —És en crisi, però precisament la crisi reforça el nucli. S’ha reforçat a escala policial, a escala judicial i hi ha partits que només pensen en la centralització. Ho fa perquè té por. Pensen que si van amb floritures tot s’enfonsa. És a dir, que no s’hi pot negociar absolutament res, ni tan sols el federalisme. Al País Basc s’ho volen carregar tot, fins i tot el concert econòmic, i és la raó per la qual la dreta ha fugit en massa d’aquests partits. Entre els quals, molta gent del PP que té negocis i que la pitjor cosa que els podria passar és que desaparegués el concert econòmic.

Summary: Letamendia: ‘L’estat espanyol té la síndrome turca’


El magistrats Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC) que jutjaran els ex-membres de la mesa del Parlament i l’ex-diputada de la CUP Mireia Boya han inadmès definitivament la declaració com a testimonis dels presidents dels grups parlamentaris de Cs, PSC, Comuns i PP el 2017, Inés Arrimadas, Miquel Iceta, Xavier Garcia Albiol i Lluís Rabell, respectivament. La raó és que l’única part que els havia demanat, l’acusació popular exercida pel partit ultra Vox, no ha facilitat cap adreça de contacte amb aquests polítics, com li va demanar el tribunal. En una interlocutòria del passat 25 de setembre, els magistrats van admetre gairebé tots els testimonis sol·licitats per les parts, inclosos aquests, però van demanar a Vox que facilités els domicilis dels quatre polítics, perquè no els havia demanat ningú més. I ho havia de fer en tres dies. Però com que no ho van fer, i com ja li havia advertit el tribunal, ara no s’admetran pas com a testimonis. La interlocutòria no es pot recórrer, i només es podrà formular protesta per un possible futur recurs de la sentència davant del Tribunal Suprem espanyol. Qui sí que declararà com a testimonis seran els altres membres de la mesa d’aquell moment, José María Espejo Saavedra i David Pérez, a més dels lletrats Antoni Bayona, Xavier Muro, Pere Sol i Mercè Arderiu. També compareixeran els ex-presidents del Parlament Ernest Benach i Núria de Gispert. A més, el tribunal ha acceptat que declarin com a testimonis els membres de la CUP Carles Riera, Eulàlia Reguant, Albert Botran i Gabriela Serra, i també Albano-Dante Fachin, Ferran Civit, Lluís Llach i Antoni Castellà. El judici era previst inicialment entre el 19 i el 22 de novembre, però la coincidència amb altres causes per part d’alguns advocats, l’ha fet ajornar, i encara que no se sap la nova data. Lluís Corominas, Anna Simó, Ramona Barrufet, Joan Josep Nuet, Lluís Guinó i Mireia Boya són acusats de desobediència. Carme Forcadell, com a presidenta de la cambra, no serà pas jutjada en aquesta causa, perquè el Tribunal Suprem la va voler jutjar a Madrid acusada de rebel·lió.

Summary: Arrimadas i Iceta no seran testimonis en el judici contra la mesa del parlament per un error de Vox


La nevada s’ha anat estenent i generalitzant al llarg de la matinada i a primera hora d’aquest matí ja havia emblanquinat una bona part del país. Vegeu aquest recull de fotografies i vídeos de l’efecte de la nevada, que ha caigut gairebé arran de mar i en indrets on és molt poc habitual que ho faci.  Pla tancat de la Rambla de Sabadell Foto: Albert Salamé Foto: Albert Salamé Foto: Albert Salamé Foto: Albert Salamé Foto: Albert Salamé Foto: Albert Salamé Foto: Albert Salamé Foto: Albert Salamé Masia Freixa de Terrassa. Fotografia: Esteve Cardús. Masia Freixa de Terrassa. Fotografia: Esteve Cardús. Vallparadís de blanc. #TRSMeteo #Neucat #Terrassa pic.twitter.com/GRPHOc65SI — Xènia Albà 🎗 (@naxei) February 28, 2018 In love total 😍😍 #NevadaTV3 #santclimentdellobregat #neu #NEUCAT #nievebonita #home #SinFiltros #nofilter pic.twitter.com/eAEsMyhlHG — Auri ♥ (@aurifrizz) February 28, 2018 Nevant a #caldesdemontbui #TV3 #NEUCAT pic.twitter.com/qkzqqKfvc7 — 🎗#ElPobleQueBull 🎗 (@MiquelCAT1714) February 28, 2018 #nevadaTV3 Parc del Turó de la Peira, Barcelona3 cm de neu acumulada a 9Barris pic.twitter.com/lYmpsRoAgc — Enrique Pérez (@Sertemus) February 28, 2018 La nevada a #sort continua. #pallarssobira #NevadaTV3 pic.twitter.com/EbaWULnsLo — Carles Sabaté (@newcuco) February 28, 2018 #nevadaTV3 Castellar del Vallès 😍 pic.twitter.com/M8c8nR06Py — Mariona Roca (@mariona_roca) February 28, 2018 #nevadaTV3 a les 6 del mati a començat a nevar amb força a Avinyó (Bages) pic.twitter.com/q3QjOvpI13 — MIR (@MirBlock) February 28, 2018 #nevadaTV3 #neuRAC1 neva ara mateix a Terrassa Centre pic.twitter.com/FgIratJcJC — ViscAlBronx (@DaxaXavier) February 28, 2018 Així es desperta Castellvell del Camp #NevadaTV3 #neurac1 #neutgn @TomasMolinaB @gemmapuigf @meteoprades @nestor_meteo @canalreus @meteocat @MeteoDelCamp @alcantara_alb @emergenciescat @Monica_Usart @enricagud @alexmegapc pic.twitter.com/P0QZLcMT2f — Josep M. Agell (@jmagell) February 28, 2018 Rambla de Terrassa #NevadaTV3 #NEUCAT #neuRAC1 #neu pic.twitter.com/sCMO0G4uPy — Marc CB ||☆|| 🎗 (@Dinamitic) February 28, 2018 Neva a Parets #meteocat #neurac1 #meteocat pic.twitter.com/BPs7bxkmyf — Jordi Gas Lucas🎗 (@jordigaslucas) February 28, 2018 Let it snow! #sabadell #nevada #neu @iSabadellcat @RadioSabadell pic.twitter.com/GhOVbvubEb — Rocío Gómez (@rociogomezma) February 28, 2018 Avui la UAB s'ha llevat nevada. 😍❄ @UABBarcelona #uab #nevadaTV3 pic.twitter.com/xDj4Jc6COm — Emma GR (@emmamilpalabras) February 28, 2018 Gairebé cap cotxe circula per l'eix transversal, on continua nevant. #StSadurníOsormort #NevadaTV3 pic.twitter.com/2SFuvyiGFm — Marta Masó Escobairó (@MartaMasoE) February 28, 2018

Summary: Els vídeos i fotografies dels indrets on ha arribat la neu aquest matí


La Cambra de Comerç de Barcelona començarà demà una nova consulta electrònica als empresaris, segons ha anunciat el seu president, Joan Canadell. La votació se centrarà en demanar sobre les dificultats de les companyies per trobar personal qualificat. ‘És un tema que preocupa molts empresaris i volem valorar-ho per fer propostes’, ha afirmat Canadell en una piulada. La primera consulta, sobre les conseqüències econòmiques de la independència en el marc de la Unió Europea, ja supera les 1.500 votacions, segons fonts de la Cambra, que expressen la seva satisfacció pel nivell de participació. Per ara, però, l’ens no posa data a una possible consulta sobre la resposta a la sentència de l’1-O. Fonts de la Cambra indiquen que l’empresariat està responent molt bé a les consultes, que creuen que necessiten recorregut. A l’anunciar aquestes formes de participació, el president Joan Canadell va dir que es tractava d’una prova pilot i que en cas que hi hagués una bona resposta de l’empresariat es podria consultar als associats sobre la resposta a la sentència. La decisió de fer una eventual pregunta sobre la resposta a la sentència depèn del comitè executiu de la Cambra, que en la seva reunió de dimecres només va acordar la celebració de la segona consulta sobre el personal qualificat. En principi, el comitè es reuneix com a mínim un cop al mes, tot i que a la pràctica hi ha més trobades. Canadell respon als atacs de la Cambra de Comerç d’Espanya

Summary: La Cambra anuncia una segona consulta sobre les dificultats per trobar personal qualificat


Els Mossos d’Esquadra han identificat 10.247 persones en les últimes vint-i-quatre hores que incomplien les normes del confinament per l’amenaça del coronavirus 2019. El conseller de l’Interior, Miquel Buch, també ha explicat que agents del cos ha identificat 8.781 vehicles i han tancat cinc locals. A més, han denunciat 1.930 persones i nou locals que estaven oberts sense autorització. D’altra banda, Buch ha destacat que el confinament ha reduït sensiblement el trànsit arreu del Principat, però sobretot a Barcelona. Als accessos de la capital el trànsit ha caigut un 58,8% en les entrades i un 57,7% en les sortides. El conseller ha destacat també que fa dotze dies que no hi ha cap accident mortal a les carreteres catalanes.

Summary: Els Mossos identifiquen 10.000 persones i en denuncien gairebé 2.000 en vint-i-quatre hores


El president d’Òmnium Cultural, Jordi Cuixart, ha lamentat ‘la falta de sentit d’estat i la lluita partidista’ que han protagonitzat els últims dies els partits independentistes. En una carta adreçada als socis de l’entitat, Cuixart diu que ‘la gent hi és’, però alerta que no es poden generar frustracions que condueixen a ‘una desorientació permanent’. Per això considera que ‘fins que no torni la generositat serà impossible avançar’ i afegeix que la ciutadania ‘es mereix coherència i altura de mires’. També afirma que Òmnium treballarà sempre pels grans consensos i per no renunciar mai al diàleg mentre l’estat espanyol ‘alteri majories democràtiques i vulneri drets humans’. En aquest sentit, Cuixart diu que Òmnium continuarà pressionant per a la resolució democràtica del conflicte, amb la fi de la repressió i l’amnistia de tots els presos polítics, exiliats i represaliats .’Rebutgem l’indult i qualsevol mesura o xantatge, per molt que pretengui condicionar un permís, que impliqui renunciar a la lluita per l’autodeterminació mitjançant l’exercici de drets fonamentals’, afirma. Cuixart es refereix, així, a l’oposició de la fiscalia a la petició que ha fet per tenir un permís de tres dies, per ‘prematur’ i per ‘manca de penediment’ .Finalment, Cuixart també valora el primer permís que ha tingut com a pres: ‘Poder abraçar família i amics en llibertat ha estat un plaer enorme, ens ha permès carregar piles i aferrar-nos més fort que mai al convenciment que el que estem fent té tot el sentit del món perquè ho estem construint plegats’.

Summary: Cuixart lamenta ‘la falta de sentit d’estat i la lluita partidista’ i reclama generositat per a avançar


L’Institut Nacional d’Al·lèrgia i Malalties Infeccioses (NIAID), que forma part dels Instituts Nacionals de la Salut (NIH) dels Estats Units, ha informat que han començat a administrar la primera vacuna en investigació contra el virus del Zika en voluntaris sans, amb l’objectiu de posar a prova la seguretat i la capacitat de generar una resposta del sistema immune. Aquesta vacuna, que està destinada a prevenir la infecció pel virus Zika, ha estat desenvolupada per científics del Centre d’Investigació de Vacunes del NIAID (VRC). L’estudi és part de la resposta del govern dels Estats Units per acabar amb l’actual brot del virus Zika que amenaça el continent americà. ‘Una vacuna segura i eficaç per prevenir la infecció pel virus Zika i els defectes devastadors que provoca en els nadons és un imperatiu de salut pública’, ha assenyalat el director del NIAID, Anthony S. Fauci. ‘NIAID ha treballat amb rapidesa per preparar una vacuna candidata, i els resultats en les proves amb animals han estat molt encoratjadores. Estem encantats que ara tinguem les condicions per procedir amb aquest estudi en persones. Tot i que cal esperar un temps abans que una vacuna contra el Zika estigui disponible comercialment, el llançament d’aquest estudi és un important pas endavant’, ha afegit. Un mínim de 80 voluntaris sans, d’edats d’entre 18 i 35 anys, participaran en diferents centres als Estats Units, inclòs el Centre Clínic dels NIH a Bethesda, Maryland. El desenvolupament de la vacuna és semblant a l’utilitzat per a la vacuna en investigació desenvolupada per NIAID per al virus del Nil Occidental. ‘Un equip de científics del NIAID ha treballat sense descans per desenvolupar ràpidament aquesta vacuna per fer al més aviat possible els assajos clínics’, ha afegit John Mascola, MD, director del VRC del NIAID. L’assaig clínic de fase 1, anomenada VRC 319, està dirigit per Julie E. Ledgerwood, director del programa d’assajos clínics de la VRC. Els voluntaris seran dividits aleatòriament en quatre grups d’estudi de 20 persones cadascun. Després de la inscripció, tots els participants rebran una vacuna en la seva primera visita a través d’un injector sense agulla que empeny el líquid de la vacuna al múscul del braç. Les primeres dades de seguretat i immunogenicitat de l’assaig fase 1 s’esperen per al gener del 2017. Si els resultats mostren un perfil de seguretat favorable i una bona resposta immune, NIAID planeja iniciar un assaig de fase 2 als països endèmics del Zika a començament del 2017. D’acord amb els Centres per al Control i la Prevenció de Malalties, més de 50 països i territoris estan en alerta per la transmissió del virus Zika. Als Estats Units i els seus territoris, s’han registrat més de 6.400 casos pel Zika. Tot i que les infeccions pel Zika acostumen a ser asimptomàtiques, algunes persones experimenten una malaltia lleu que dura prop d’una setmana. Tot i això, recorden, la infecció pel virus Zika durant l’embaràs pot causar un defecte congènit greu anomenat microcefàlia, així com altres defectes fetals greus del cervell i altres òrgans. Actualment, no existeixen vacunes o teràpies específiques per prevenir o tractar la malaltia del virus Zika.

Summary: Comencen a provar en persones la primera vacuna contra el virus del Zika


El ministre d’Hisenda espanyol en funcions, Cristóbal Montoro, compareixerà avui en una comissió del congrés espanyol per informar sobre la desviació del dèficit registrada al conjunt de les administracions públiques el 2015 (5,16% sobre l’objectiu del 4,2%). Montoro haurà de respondre les preguntes dels portaveus parlamentaris, que, a més de retreure-li que carregui a les comunitats autònomes el pes d’aquest incompliment, també n’han demanat la compareixença per l’escàndol dels ‘papers de Panamà’. La seva decisió contrasta amb les incompareixences de la ministra de Foment –ahir– i del de Defensa la setmana passada. L’executiu espanyol en funcions sosté que no se sotmetrà tampoc al control de la cambra dimecres vinent, malgrat que, previsiblement, els grups aprovaran que es faci el ple en què Rajoy i el seu gabinet haurien de respondre les preguntes de l’oposició. Montoro haurà d’explicar les mesures correctives que imposa a les comunitats autònomes perquè s’ajustin als objectius de l’any vinent. Per exemple, la prohibició d’augmentar la despesa per sobre de la previsió de creixement nominal del 2016, un 1,8%. El ministeri espanyol atribueix als governs autonòmics, i molt especialment al de Catalunya i el País Valencià, la major part d’aquest desviament, que al conjunt de les comunitats va ser de l’1,66%, lluny del 0,7% exigit. La compareixença de Montoro també tindrà un focus en l’escàndol dels ‘papers de Panamà’. PSOE, Podem i Ciutadans van anunciar dilluns que reclamarien la compareixença del ministre perquè informés de les investigacions i si els noms que hi apareixen vinculats es van acollir a l’amnistia fiscal que el seu executiu va decretar el 2012.

Summary: Montoro compareixerà avui al congrés espanyol per informar de la desviació del dèficit


Ciutadans experimenta la crisi més greu d’ençà que va entrar en la política espanyola. Dos membres de l’executiva, Toni Roldán i Javier Nart, han dimitit per la deriva d’Albert Rivera, que només considera el PP i Vox com a aliats polítics. El cisma s’ha palesat a la reunió de la cúpula del partit, en què s’ha sotmès a votació l’estratègia d’Albert Rivera, que vol impedir la investidura de Pedro Sánchez. L’executiva ha donat suport al seu dirigent amb vint-i-quatre vots a favor, però quatre hi han votat en contra i tres s’han abstingut. Entre els contraris hi ha els eurodiputats Javier Nart i Luis Garicano, partidaris de negociar amb el PSOE per a desencallar la legislatura. Els altres dos són Francisco Igea, candidat a la presidència de Castella i Lleó, i Fernando Maura, ex-diputat al congrés espanyol. Toni Roldán, presumiblement també hi hauria votat en contra, però ha dimitit tots els càrrecs abans de la reunió de l’executiva. Els abstencionistes són Nacho Prendes, Marta Martín i Orlena de Miguel. El primer fou vice-president primer de la mesa del congrés la legislatura anterior i actualment n’és el vice-president quart. Martín fou portaveu de la comissió d’Educació. De Miguel, en canvi, no ha tingut càrrecs importants.

Summary: Qui ha votat contra Rivera a l’executiva de Ciutadans?


Els ciutadans d’Hong Kong elegeixen aquest cap de setmana els divuit consells locals en què es divideix la ciutat. En total, elegiran 452 consellers de districte. Quatre milions de ciutadans tenen dret de vot en aquestes eleccions que posaran a prova el suport tant al moviment democràtic com al govern de la Xina. Les llargues cues davant dels col·legis ha marcat la jornada electoral. A aquesta hora, la participació és del 63%, molt per sobre del 47,01% de fa quatre anys. 🔴HKFP_Live: District Council election polls are open in Yau Tsim Kong as voters line up to cast their ballot. https://t.co/DSqID99vrq pic.twitter.com/zLy0G6uEeN — Hong Kong Free Press (@HongKongFP) November 23, 2019 Les eleccions arriben després de setmanes d’una tensió extrema als carrers i marcades per la prohibició del govern que hi participi Joshua Wong, el dirigent demòcrata de la ciutat més conegut. En les darreres eleccions locals, els partits pro-xinesos van guanyar clarament, amb 783.000 vots sobre els 540.000 aconseguits pels moviments democràtics. Com a resultat, avui els pro-xinesos manen a disset consells locals dels divuit que hi ha. Qualsevol canvi en aquestes xifres, tant de participació com de resultats, serà llegit com un suport al moviment democràtic que des de l’estiu passat promou concentracions setmanals i ara gairebé diàries, les quals aquestes darreres setmanes han derivat en greus enfrontament amb la policia i en amenaces directes del govern xinès. D’entrada, en aquestes eleccions hi ha un canvi significatiu, que és que els partits democràtics presenten candidats a totes les circumscripcions, cosa que no havia passat mai. I, també per primera vegada, hi ha una mínima coordinació entre ells que permet d’optar conjuntament pel candidat que té més possibilitats de derrotar els pro-xinesos. És veritat que els consells locals són l’esglaó més baix de la política oficial a Hong Kong i en un context normal aquestes eleccions cridarien poc l’atenció, comparades amb les eleccions al Consell Legislatiu, el parlament de la ciutat. Però en aquest cas, tothom està convençut que qualsevol resultat favorable al moviment democràtic causaria molt de nerviosisme al govern d’Hong Kong i faria créixer la crispació amb el govern xinès. Precisament, aquesta setmana, la tensió política ha arribat al punt màxim quan el Congrés del Poble xinès ha avisat que estava disposat a imposar les seves institucions a Hong Kong, malgrat que els acords amb el Regne Unit ho impedeixen. Reaccionant a una decisió adoptada dilluns pels tribunals d’Hong Kong que anul·lava la prohibició del govern de portar màscares a les manifestacions, el parlament xinès va amenaçar les institucions de la ciutat, i concretament el seu sistema judicial, basat encara en la tradició britànica, si continuaven prenent mesures que Pequín considera contràries als seus interessos. Una victòria dels partits democràtics a les eleccions als consells locals no entra pas dins les previsions, però si passés, tindria un impacte directe en l’elecció del cap de govern. Aquesta elecció es fa mitjançant un sistema complicat destinat, precisament, a impedir que el candidat tingui el vist-i-plau de Pequín. I com a part d’aquest sistema, dels 1.200 electors que acaben triant el cap de govern, n’hi ha 121 que formen part de la llista o el grup guanyador de les eleccions als consells local. El sistema atorga tots els vots a un sol partit, partint de la convicció que sempre guanyaran els pro-xinesos. Però ara això podria girar-se’ls en contra, tot causant una crisi política, encara que els recursos per a nomenar un dirigent al gust de Pequín continuen essent importants. Per això, una de les demandes dels manifestants és precisament que es facin unes eleccions lliures i s’elegeixi el cap de govern per votació universal. Una de les grans incògnites de les eleccions de diumenge és si es reproduiran els incidents als centres de votació. Aquestes dues darreres setmanes, la ciutat ha estat col·lapsada pels manifestants, que han tallat carrers i avingudes, han anul·lat túnels i han blocat la xarxa de tren i metro. El govern d’Hong Kong ha dit que tenia preparada tota la policia antiavalots per desplegar-la en els centres electorals si ho considerava necessari. Una perspectiva que, més que no pas tranquil·litzar, posa en tensió els manifestants. Aquesta setmana, sobretot a la Universitat Politècnica, s’han viscut alguns dels incidents més greus de tots els mesos de mobilització i les denúncies contra la brutalitat policíaca han estat intenses. Aquesta violència, fins i tot, ha fet dubtar les autoritats si continuar amb el procés electoral o bé aturar-lo. Finalment, han decidit de tirar endavant amb unes eleccions pensades només per a la gestió dels afers més locals de les comunitats que integren l’ex-colònia britànica. És a dir, que els col·legis obriran les portes. Caldrà veure si els votants dipositaran en les urnes unes butlletes pensant solament en la recollida del fem i les rutes de l’autobús o bé si, com alguns esperen, la votació esdevindrà un referèndum sobre el futur de la ciutat i la seva relació, discutida, amb la Xina.

Summary: Hong Kong fa eleccions enmig del caos


La paella ha aconseguit un emoji propi i serà disponible en tots els teclats dels dispositius electrònics el mes vinent. És la primera vegada que una campanya col·lectiva determina la inclusió d’un símbol en teclats com el de WhatsApp, segons que ha informat la Fallera, l’empresa promotora de la iniciativa, juntament amb l’actor de Sueca Eugeni Alemany. La versió 9.0 d’Unicode, el consorci format entre més per empreses com Apple, Google, Microsoft i IBM, apareixerà incloent-hi aquesta emoticona i per als teclats dels dispositius electrònics. La PaellaEmoji fou acceptada com a candidata el 30 de juliol ‘per raons de popularitat i per haver estat demanda per unes quantes comunitats’ i passarà a ser un dels setanta-dos nous emojis d’enguany. Una vegada s’hagi adaptat als requeriments tècnics del llenguatge Unicode i cada empresa en desenvolupi una versió pròpia, el ‘Shallow Pan of Food’ (nom tècnic de la PaellaEmoji) s’inclourà en l’actualització del sistema operatiu de tots els dispositius. És la primera vegada que una petició col·lectiva per a incloure un nou emoji acaba materialitzant-se. Ha estat ‘la unanimitat social’ i la seva ‘acceptació global’, les que han avalat una proposta nascuda a València el desembre del 2014. L’estratègia de la marca d’arròs valenciana s’ha basat a crear aliances per a multiplicar l’efecte de la proposta, valent-se de les xarxes socials, d’una figura com Eugeni Alemany al capdavant i de suports importants, com ara el del xef José Andrés. La campanya va començar amb un envit d’Alemany, a la gala Wikipaella, demanant de parlar amb el director executiu d’Apple, Tim Cook; i després amb un viatge a Silicon Valley on es van fer els primers contactes amb Unicode. Més tard, la iniciativa va anar fins el Japó amb l’objectiu de modificar el disseny proposat per la influent plataforma Emojipedia, que representava una paella amb pèsols, gambes i pollastre. Amb el suport de Shigetaka Kurita, creador dels emojis, la iniciativa va llançar una causa (#ComboiPaellaEmoji) perquè es respectés el disseny de la paella tradicional. Va ser trending topic mundial, amb 17.715 piulades i 7.886 usuaris a tot el món. Fou el reconeixement definitiu. Segons Eugeni Alemany, tot plegat ha estat una experiència molt divertida i emocionant: ‘Molt content per haver aconseguit alguna cosa entre tanta gent. Una cosa que va començar essent molt xicoteta a les xarxes i que es va anar estenent, però sense deixar mai de ser autèntica.’

Summary: La paella ja té emoji de Whatsapp


El president del govern espanyol en funcions, Mariano Rajoy, ha advertit el PSOE que si no l’investeix haurà de donar una sortida. ‘Si no ho fa, anirem a eleccions per Nadal i crec que seria un disbarat”, ha argumentat el candidat popular, que contactarà aquesta setmana amb els socialistes. Ho ha dit avui al matí davant del monestir d’Armenterira, a Meis (Galícia), al final del seu recorregut matinal per la Ruta da Pedra e da Auga, on hi és de vacances. En aquest cas, ha explicat, els populars seguiran mantenint la seva posició, ‘que és la que comparteix la gran majoria de la gent, la del sentit comú’, ha insistit. Sobre aquesta qüestió, ha recordat que el mes de desembre passat el seu partit havia proposat ‘un govern de coalició’ com ‘la cosa més raonable en aquesta situació’. Per aquesta raó, ha instat el PSOE que ‘si no vol col·laborar, com a mínim haurien de deixar governar a qui els ciutadans van dir que havia de governar, referint-se al PP. Com que ningú té majoria, ha assenyalat, si els populars assolissin un acord en el qual estan treballant amb Ciutadans i Coalició Canària, se sumarien 170 escons, ha explicat Rajoy, reptant el PSOE que ‘si tenen alguna alternativa, que ho diguin’: ‘Però seria una alternativa bastant absurda’, ha criticat sobre aquesta qüestió. Pressuposts Sobre l’anunci del líder dels socialistes, Pedro Sánchez, que votarà en contra dels pressupostos que presenti Rajoy, aquest últim ha afirmat que es tracta d’una posició amb ‘bastant poc sentit, quan ni tan sols sap quins seran’. El president del govern espanyol en funcions ha precisat que ‘Espanya necessita pressupostos per fixar el sou dels funcionaris, les pensions i fixar obres perquè el país funcioni normalment’. Amb l’ànim de no entrar en més polèmiques amb Sánchez, Rajoy s’ha mostrat partidari de “construir”, seguint l’encàrrec del rei per formar govern. Després de lamentar que ‘fins ara no ha estat possible la negociació ni gairebé la interlocució’ amb el PSOE, Mariano Rajoy ha confiat que una vegada es dirigeixi novament a aquest partit ‘siguem capaços de construir, que és del que es tracta, i no generar més problemes dels que la vida ens porta’, ha tancat. Primàries Sobre la proposta de Ciutadans al PP d’introduir la realització de primàries per elegir candidats, Mariano Rajoy ha assegurat que només hi ha hagut una reunió amb la formació d’Albert Rivera i no es va parlar d’aquests assumptes. Economia i feina són els assumptes que primer es va quedar tractar perquè és el que més interessa a la gent, ha assenyalat Rajoy sobre el contingut de les negociacions que començaran aquest dilluns. ‘Després de la crisi encara queden moltes seqüeles’, ha justificat el president en funcions, i tot i que ‘s’han creat llocs de treball en els dos últims anys, queda molt’ per fer, ha precisat sobre un assumpte que ‘és l’objectiu principal per als pròxims any’ i ‘hauria de ser el de tots els partits’, ha afegit.

Summary: Rajoy insta el PSOE a donar una sortida si es nega a investir-lo