El poble del president Carles Puigdemont, Amer (Selva), es prepara per boicotar la visita d’avui de Ciutadans. I ho volen fer amb la indiferència. De fet, s’ha anul·lat una botifarrada convocada pels CDR com a protesta per la visita de la formació d’Arrimadas, que ha convocat militants i simpatitzants perquè acompanyin els diputats que s’hi desplaçaran. Les darreres hores, l’ANC d’Amer ha demanat els veïns que facin vida normal, que no facin cas de la provocació de Ciutadans i, sobretot, que omplin els carrers de Barcelona cap al tard. Al poble de Puigdemont han extremat les precaucions per a evitar qualsevol topada amb Cs, que ha convocat un acte a les 12.00 a la plaça de la Vila. Dues hores després sortiran els autobusos d’Amer cap a Barcelona per assistir a la gran manifestació contra el judici. Aquesta hora calculen que els visitants ja hauran abandonat Amer. En tot cas, el lloc d’on surt l’autobús és allunyat de la plaça de la Vila. No és el primer acte de provocació del partit d’Arrimadas, que defensa que l’espai públic ‘és de tots’. Fa poques setmanes, i tot i no ser benvinguts, van visitar el poble de la consellera Dolors Bassa, Torroella de Montgrí (Baix Empordà). Hi van anar per atendre la premsa i més d’un centenar de persones van protestar contra la visita. El coordinador local de Ciutadans, Pere Cuadros, va denunciar el portaveu de la CUP per amenaces. Aquell dia, el regidor de Cs de Blanes Sergio Atalaya va rebre un cop de llauna al nas. Amb motiu d’aquest acte de Ciutadans, Puigdemont ha volgut recordar a Twitter que la seva vila és hereva ‘d’una llarga tradició de pau, no de conquesta’: A Amer es va signar al segle XV el Compromís d'Arbitratge en el conflicte Remença. El Llibre del Sindicat Remença il·lustra aquell intent de mediació. És l'únic document català al Memory of the World Register UNESCO. Som hereus d'una llarga tradició de pau, no pas de conquesta. — Carles Puigdemont (@KRLS) February 15, 2019

Summary: Els veïns d’Amer, poble de Puigdemont, boicotaran la visita de Ciutadans


Barcelona s’ha rendit, una vegada més, a Bruce Springsteen. El ‘Boss’ ha confirmat dissabte a la nit el seu idil·li amb la ciutat oferint un concert de tres hores i mitja, en què ha repassat una trentena de clàssics acompanyat de The E Street Band. L’actuació és emmarcada en la ronda mundial de commemoració del 35è aniversari de l’àlbum ‘The River’, publicat originalment el 1980 i reeditat l’any passat, i és la primera parada a Europa. El concert ha tingut un component nostàlgic, perquè arriba 35 anys després del seu primer concert a la capital catalana, el 21 d’abril de 1981 al Palau d’Esports. Malgrat el ruixat que ha caigut a la ciutat poques hores abans del concert, a partir de les 21.00 el ‘Boss’ ha regnat una nit en què el cel no ha deixat escapar cap més gota. Amb un ‘Hola Barcelona, hola Catalunya!’, Bruce Springsteen ha encès un Camp Nou ple a vessar, que l’ha ovacionat des de la primera cançó en un escenari auster flanquejat per una bandera catalana i una d’americana: .@springsteen : hola Barcelona! Hola Catalunya! #thanks #TheBoss pic.twitter.com/aV21xboJvh — Marga Payola (@margapayola) May 14, 2016 A diferència de la ronda que l’ha portat a fer 37 concerts als Estats Units i que continuarà a l’estiu una vegada hagi conclòs el periple europeu, Springsteen no ha tocat el disc ‘The River’ seguit. De fet, el cantant ja va anunciar en el darrer concert en terres nord-americanes al pavelló Barclays Centre de Brooklyn, a Nova York, al final d’abril que deixaria d’oferir íntegrament el doble àlbum en els seus pròxims directes. El ‘Boss’ ha començat entonant ‘Badlands’ quan encara hi havia llum de dia i no ha parat d’encadenar cançons durant les tres hores i mitja, amb el disc ‘The River’ com a esquelet principal. Només en la primera mitja hora ja havia repassat part de l’àlbum i alguns dels seus èxits –molts del disc ‘Born in the USA’– com ‘No surrender’, ‘My love will not let you down’, ‘Ties that bind’, ‘Sherry darling’, ‘Jackson cage’, ‘I’m going down’ i ‘Hungry heart’, moments en què ha aprofitat per desplaçar-se per la pista, enmig d’un passadís entre els milers de fans que l’aclamaven. ‘Glory days’, ‘Lonesome day’, ‘Because the night’, ‘Brilliant disguise’ i, finalment, ‘The rising’ han completat una segona hora de concert, amb un so que ha anat millorant a mesura que avançava el repertori. ‘Purple rain’ en homenatge a Prince, ‘Born in the USA’, ‘Born to run’ i ‘Dancing in the dark’ han acabat de seduir el públic del Camp Nou quan s’encarava ja la recta final del concert, en què ha fet referència al títol de Lliga guanyat pel Barça a Granada poques hores abans. ‘Twist and shout’, ja amb els llums de l’estadi encesos, ha acomiadat una nit en què Springsteen ha reafirmat la seva passió pel rock. Catalunya, lloc de partida de la ronda europea Barcelona ha engegat la ronda europea per a celebrar dels 35 anys de la publicació del ‘The River’ recollit en una capsa commemorativa que va sortir a la venda el 2015. Ha estat també 17 anys després que el 1999 també arrenqués la ronda mundial ‘Reunion Tour’ al Palau Sant Jordi i que el va portar de nou a la carretera amb la E Street Band després d’una dècada, i 35 anys després del seu primer recital a Barcelona, al Palau d’Esports. Des d’aleshores, el ‘Boss’ ha tocat a la capital catalana, incloent-hi un parell de concerts al Palau Olímpic de Badalona, els anys 2005 i 2006. Les portes del Camp Nou es van obrir al voltant de les sis de la tarda i es van formar llargues cues per a entrar a l’estadi. De fet, la promotora Doctor Music ja havia alertat fa alguns dies que els controls per a accedir al recinte serien exhaustius per la situació d’alerta antiterrorista arran dels atemptats de París. Tres dies de proves de so Els veïns del barri de les Corts han pogut sentir des de dijous Springsteen al Camp Nou, fent proves de so prèvies al concert, tocant peces com ‘Badlands’, ‘No surrender’, ‘Sherry Darling’, ‘High Hopes’ i ‘Independence Day’, a més de ‘The Ties that bind’, que dóna nom a la capsa commemorativa dels 35 anys del ‘The River’.

Summary: ‘Hola Barcelona, hola Catalunya’: Bruce Springsteen confirma l’idil·li amb la capital catalana


Lluís Puig: ‘On és el PSC? Si us plau, algú que li faci arribar la meva demanda. Com pot ser que el PSC no estigui aquí per a parlar de cultura? M’esperava trobar-los aquí asseguts.’Una setmana després de la compareixença dels presos polítics, el president Carles Puigdemont; la secretària general d’ERC, Marta Rovira; el conseller Lluís Puig i l’ex-diputada de la CUP Mireia Boya intervindran avui a la comissió d’investigació del 155 al Parlament Catalunya. També havia de comparèixer l’eurodiputada Clara Ponsatí, però per problemes d’agenda finalment no ho farà. En la sessió també han estat citats l’ex-president del senat espanyol Pío García–Escudero i l’ex-portaveu del PP a la cambra alta Ignacio Cosidó que previsiblement no hi assistiran. Segons l’horari previst, el primer a intervenir davant la comissió serà el president Puigdemont a les 9 hores. Aproximadament una hora i mitja després, a les 10.30 hores, està convocat el conseller Lluís Puig. Llavors serà el torn de l’ex-diputada Mireia Boya i, finalment, cap a les 13.30 hores compareixerà Marta Rovira.

Summary: Marta Rovira compareix per videoconferència a la comissió del 155


Joan Carles Gallego (1954) és titulat en econòmiques per la Universitat de Barcelona. Ha estat mestre i director d’institut durant tretze anys. L’any 2008 va ser escollit secretari general del sindicat més gran de Catalunya, Comissions Obreres, que té uns 150.000 afiliats. Gallego rep VilaWeb pocs dies abans del Primer de Maig al seu despatx de la Via Laietana de Barcelona. Al seu costat hi ha una crossa, perquè va tenir un accident amb la moto, una escúter Honda. Viu de lloguer. Parla català, castellà, i francès per sortir del pas. No té fills ni és casat. I respon totes les preguntes amb calma. —Heu treballat fora del sindicat? —Sóc professor. He fet de professor de l’any 1977 fins a l’any 1990. He fet de tot: professor, tutor, cap de departament, secretari i director. I a sempre que puc faig alguna col·laboració. L’ensenyament és una cosa que m’agrada. —El lema d’aquest Primer de Maig és ‘Contra la pobresa salarial i social’. —Sí, és la fotografia de la realitat: la pobresa i la desigualtat s’han instal·lat en aquesta societat. Hi ha gent que, tot i treballar, és pobra. A Catalunya hi ha al voltant de 107.000 llars sense cap ingrés. Un 25% de persones pobres. I un 30% d’infants són pobres. Aquesta és la pobresa social. I la pobresa laboral vol dir que hi ha un 12% de gent amb feina, però que no arriben a final de mes. Treballadors amb feines de 4 hores el dia, d’una setmana el mes, o que viuen en una família on la resta de membres no treballen. El lema descriu la imatge. Aquest 1 de maig denunciem la situació, però també que si hi ha creixement econòmic, no arriba als treballadors. Aquest 1 de Maig diem que ens toca passar a l'ofensiva i recuperar algunes de les qüestions que hem perdut. —Els sindicats grans són pocs combatius. Segur que us ho diuen. —No és més radical qui més crida, sinó qui més aconsegueix. No és més revolucionari qui més crida, sinó qui més transforma la realitat. Si agafem un període llarg de la nostra història, hem aconseguit moltes coses. També hem perdut moltes de les coses que havíem aconseguit. Per exemple, es volia liquidar la negociació col·lectiva. I no ho han aconseguit. Ara, és cert que alguns dels continguts dels convenis col·lectius han empitjorat. Però els convenis continuen existint i donen cobertura. Potser són convenis pitjors, però hem pogut resistir. Aquest 1 de Maig diem que ens toca passar a l’ofensiva i recuperar algunes de les qüestions que hem perdut. —Una de les vostres obsessions és augmentar el salari mínim. —França té un salari mínim de 1.300 euros. Hi ha països europeus que arriben a 1.700. El nostre és de 655 euros. I França no té el doble de PIB que nosaltres. Ni són el doble de productius que nosaltres. Però tenen el doble de salari mínim. Nosaltres apostem pel que diu la Carta Social Europea, que pretén un salari mínim que sigui el 60% del salari mitjà. En el nostre cas, seria un salari mínim d’uns 1.000 euros. El salari mínim és un element de justícia social. —El capitalisme es pot reformar, o s’ha de canviar per una altra cosa? —El sindicalisme en si actua en el sistema capitalista amb la voluntat de transformar el capitalisme. El fet sindical és que els treballadors s’organitzen per defensar els seus interessos. Per redistribuir de manera justa la riquesa que el treball crea. Això va en la línia de flotació del capitalisme, que diu que la riquesa que el treball crea és apropiada per al propietari, i el treballador en queda exclòs. El sindicalisme ho trenca, això. El sindicat va contra la lògica del sistema però no es proposa de fer la revolució. Això és més en l’esfera del fet polític. El sindicat ha de posar les bases objectives que han de permetre que aquesta societat pugui avançar cap a una situació on no hi hagi explotació per part d’uns pocs. —En el model alemany de sindicat, si no ets un afiliat, no reps les millores del conveni. Aquí no passa. Voldríeu que també passés aquí? —El model alemany no m’acaba d’agradar. Prefereixo un model d’afiliació voluntària. Del model alemany sí que m’agrada que han evitat la divisió sindical. El nostre model l’ha afavorit. L’any 1978 CCOO va apostar per una única central sindical que en l’interior fos diversa, però que actués com un sindicat únic. Això no va ser possible, perquè els poders econòmics van veure que era el pitjor que els podia passar. Van preferir diversos sindicats que competissin entre ells. I passa el que passa: els empresaris, els governs, se’n riuen quan ens barallem entre nosaltres. Utilitzen aquesta divisió. I ara, la veritat, creiem que tornar enrere a la història és complicat. Però sí que hem plantejat el concepte d’unitat d’acció. Posem-nos d’acord si signem o no els convenis. I al final, parlem amb els treballadors, que siguin ells que acabin decidint. A les empreses no signes un conveni si no ho has discutit amb els treballadors. —A autobusos de TMB de Barcelona CCOO i UGT van signar un pre-acord sense consultar-ho abans. És després que els treballadors en referèndum van dir que no. —A autobusos hi ha set sindicats amb posicions diverses. Allò que dèiem. I sí, va haver-hi un pre-acord i dos sindicats van dir que no. La resta va signar. I després vam sotmetre el pre-acord a referèndum i va sortir que no. Amb la llei a la mà, els sindicats podríem haver signat el pre-acord sense referèndum. En aquest cas es va votar, i ara els sindicats hem reobert la negociació. —Aquestes vagues són importants, i no tant l’1 de Maig? —Malauradament, les vagues que es visualitzen són les que surten als diaris. Com aquesta, Però aquí n’hi ha una que ha passat desapercebuda, i que ha durat 198 dies. A. J. Ruz. És una empresa de neteja a les comarques de Girona. Vint-i-dos treballadors en vaga solidària perquè el delegat sindical havia estat acomiadat. 198 dies de vaga. I al final s’ha més o menys guanyat. O el conflicte de Valeo. Però al final es visualitzen conflictes mediàticament sucosos, com el de TMB. —Va haver-hi molta polèmica perquè Joan Coscubiela formava part del consell assessor d’Endesa. He vist que també hi sou. —Hi sóc. Aquí hi ha una contradicció: s’ha volgut desqualificar la presència dels sindicats en els consells d’administració, però per una altra banda ens emmirallem en Suècia, Alemanya, el nord. Doncs allà els sindicats són als consells d’administració. I tenen dret de veto en alguns casos. Perquè als treballadors ens interessa ser allà on es decideix. Volem ser-hi per a incidir, i dir-hi la nostra. Un model de més participació crec que és bo. En el cas d’Endesa no és consell d’administració, sinó assessor. Endesa volia persones del món civil (universitat, sindicats, etc.) perquè poguéssim dir com vèiem el paper d’aquella empresa des del punt de vista social, no de conflictes laborals. És útil ser-hi, o no és útil? A nosaltres ens ha permès de situar alguns elements de crítica. Per exemple, sobre la pobresa energètica hem dit al consell d’Endesa que no pot ser que l’empresa talli la llum a la gent. O vam poder incidir en una vaga d’empreses que fan el manteniment de la xarxa d’Endesa per tal que el servei es fes en condicions. Dos exemples d’elements crítics. —Alguns us compraran aquesta visió. Alguns altres tindran por que us hagin comprat. —Si pensen que ens han comprat… No sé si dec ser fàcil o difícil de comprar, però per deixar-me anar a una reunió on puc dir el que bonament em plagui segons els interessos dels treballadors… A mi no em compren amb tanta facilitat. Passa que pot haver-hi algú que pensi que és millor no anar-hi. I això és pensar que val més que siguin ells, els poderosos, que vagin decidint les coses sense interferències. I interferir tampoc no vol dir que aconsegueixis els teus objectius. —Endesa continua tallant la llum. —Però pots anar molestant. Pots anar dient la teva. Situant els elements. Crec que renunciar a aquests espais a la llarga no serà bo. I seria ideal buscar mecanismes que et donessin més capacitat de decidir coses. Si no hi som, no podrem decidir. Ara, tampoc. Però si més no tenim una posició. I això també és una guerra de posicions. —I quant cobreu, si es pot saber? —Cobra el sindicat, no jo. Diria, sense saber-ho del tot, que són uns 600 euros o 1.000 euros per reunió. Unes deu reunions l’any. —En el debat Catalunya-Espanya, Joan Carles Gallego s’hi troba còmode? —Em trobo còmode en la posició que defensem com a sindicat. I ho vam fer el 2012: aquí hi ha un conflicte polític real. I no es pot amagar. La identitat nacional de Catalunya és la que és. I aquests darrers anys hi ha hagut processos de centralització política per part del govern actual, i en part, de l’anterior. Rere la recentralització hi ha una opció ideològica neoliberal, perquè l’existència de comunitats autònomes amb moltes competències, per exemple en salut, dificulta la mercantilització. Hi ha molt més control polític des de la proximitat. Dit això, aquest conflicte només es pot resoldre políticament, no judicialment. I dos: l’actual marc té el seu esgotament. Això diu CCOO. Però a l’hora de determinar quina és la solució, nosaltres diem que sigui la gent que ho digui. Aquesta és la nostra posició. Però també estem confederats amb Espanya, i a Europa. I hem aconseguit que el diagnòstic es comparteixi. Passa que ells, a Madrid, diuen que l’alternativa és aprofundir un model federal i nosaltres aquí diem, i mantenim, el dret de decidir. Per nosaltres ha estat molt important que la Confederació també hagi vist l’esgotament del model. —I què en penseu: dins CCOO hi ha més independentistes ara que no pas abans? O hi ha més federalistes que no pas abans? —Crec que a Comissions Obreres ara hi ha més independentistes que fa deu anys, sí. I n’hi ha perquè d’aquest tema se’n fa molt debat. Però no ha interferit en el debat sindical. S’ha entès que aquesta decisió política no afecta l’estratègia sindical. Ara, no te’n sabria pas dir les xifres exactes. —Personalment no us mullareu? —No. Sóc secretari general d’un sindicat molt divers i a mi no em toca decantar-me. —Com a secretari general teniu límits de mandats? —L’organització marca dos mandats màxim, i un tercer en casos especials. Jo el 2017 arribaria als dos mandats. Discutirem col·lectivament què fem al congrés del març del 2017. Tornant de l’estiu haurem de decidir. A CCOO tenim gent molt preparada per a acceptar aquest càrrec. Però fins que no decidim col·lectivament, no penso dir-te res sobre què farem.

Summary: Joan Carles Gallego: ‘A mi no em compren amb tanta facilitat’


Pietro Bartolo (Lampedusa, 1956) el coneixen com el metge de Lampedusa. Durant un munt d’anys, ha estat l’únic professional que s’ha fet càrrec del petit hospital de l’illa. Al principi atenia els pescadors de sempre i algun turista, però a partir de 1991, també a nouvinguts de l’Àfrica i Llevant. D’aleshores ençà, els drames de la immigració han marcat la seva vida i carrera professional. Ara, conjuntament amb la periodista Lidia Tilotta, publica Llàgrimes de sal (Ara Llibres), on relata algunes de les experiències viscudes durant aquests vint-i-cinc anys de lluita per a salvar vides arran del mar. Durant l’entrevista, Bartolo parla a poc a poc. Se’l nota cansat. La promoció del llibre li menja tot el temps, però el consumeix encara més explicar algun dels testimonis que porta a dins. ‘Recordar algunes històries és una catarsi. Les torno a viure i em toquen com la primera vegada’, explica després d’emocionar-se. Agafa una mica d’aire, es frega els ulls i reprèn la història. Les paraules trontollen, però no pas el significat. —Sou fill d’una família de pescadors i sempre heu tingut un vincle molt fort amb el mar. Què penseu ara que la Mediterrània s’ha convertit en un drama humanitari? —Per a nosaltres el mar és la vida. A Lampedusa tots som fills de famílies de pescadors, i el mar és la font que ens permet de subsistir. No només són els peixos, també és el turisme. La gent no visita Lampedusa per veure’m a mi, sinó per gaudir d’una illa preciosa, extraordinària. El mar és la vida i ha de continuar així. No pot ser un cementiri. Cada mort al mar és una tragèdia per a nosaltres. No fem diferències. Pot ser un parent, pot ser un immigrant… Per a nosaltres, és una persona. És una tragèdia. D’això a Lampedusa en diem fuoccoammare, perquè quan el mar mata és com si les aigües cremessin. —Fa més de vint-i-cinc anys que treballeu a primera fila. Heu notat alguna mena d’evolució en el fenomen migratori? —El gran canvi és arran del naufragi del 3 d’octubre de 2013, on van morir 360 persones en un sol dia. Fins aquell moment, els vaixells arribaven a la costa de Lampedusa. Eren unes barcasses de fusta que jo anomeno carretons del mar. Eren velles, però no eren gens precàries. Eren resistents i robustes. Ara bé, si tenien capacitat per a 100 persones, els traficants hi encabien 400, 500 o fins i tot 800. I aleshores sí que eren inestables i un autèntic perill. Era un miracle que poguessin creuar la Mediterrània. —I el 3 d’octubre de 2013, tot canvia… —Sí, la tragèdia era enorme. Itàlia va dir prou i va crear l’operació Marenostrum. Es van portar els vaixells de rescat fins al límit de les aigües territorials líbies. A només vint milles nàutiques de les platges. L’objectiu era evitar més drames, perquè cada dia hi ha més morts. Ara Europa, amb Frontex, ha agafat el relleu amb l’operació Tritó. També s’ha de reconèixer la feina de les ONG. Els traficants han aprofitat aquest canvi de posició per a fer negoci. Han deixat de comprar vaixells de fusta i robustos. Són massa cars. Ara els immigrants surten de les platges amb barquetes de goma de producció xinesa que no valen res. No tenen quilla i es desinflen amb un obrir i tancar d’ulls. És un trajecte molt curt, però més perillós. —No tenen escrúpols. —Només els importen els beneficis. Ells ja no viatgen en les barques. És igual si no són estables o fa mala maror. Marquen una direcció i llencen la gent al mar. Diners, només diners. —Les patologies que tracteu han canviat? —D’ençà que es fa ús de les barquetes de goma, ens hem trobat una nova patologia que anomeno la malaltia de les llanxes neumàtiques. Els motors són ferralla atrotinada i perden gasolina. El combustible es barreja amb l’aigua salada acumulada al fons de la barca, i aquesta mescla amara la roba dels immigrants. Quan toca la pell, causa una primera sensació càlida, però acaba generant unes cremades brutals. Molt difícils de curar. Afecta sobretot les dones i els nens, que són els que viatgen asseguts al fons de les barques. Tanmateix, no és només això. També ens arriben moltes persones amb ferides de bala, cosa que abans no passava. Alguns immigrants, quan veuen les condicions de la travessia, es fan enrere i es neguen a embarcar. Els traficants els amenacen i els atonyinen. Si no pugen, els disparen i els embarquen a la força. —Creieu que també hi ha una evolució mediàtica? — El 1991, quan jo vaig començar a atendre immigrants, no en parlava ningú. Hi havia un silenci mediàtic total. Amb el pas dels anys, es van anar publicant coses, però no pas gaire. No impactava, no generava debat. Fins a la tragèdia del 3 d’octubre, i em sap greu repetir-me, no se n’ha parlat amb la profunditat que requereix un drama com aquest. —I com veieu el paper que té la Unió Europea en tot plegat? —Europa va néixer per acollir, per ajudar i per créixer. No podem permetre que s’alcin murs embolicats de filat espinós. Tampoc no podem consentir que Europa giri l’esquena a gent que fuig de la mort. Persones que fan viatges eterns carregats de patiment, dolor i tortures. Coses inimaginables. I pagar altres governs perquè se’ls quedin, com s’està fent, és vergonyós. És deshumanitzar el seu drama. Jo no hi entenc, de geopolítica, només sóc un metge. Però Europa fa molt de temps que ha deshonrat el seu nom. El problema no són les persones que arriben. El problema és la gestió que en fem. Ara és totalment irresponsable i mancada d’una mirada a llarg termini. —Les polítiques a llarg termini no guanyen eleccions. —En el fons és una inversió. Som un continent vell i desgastat. Qui treballarà, si no ho fan ells, que són joves i forts? Aquestes persones ens seran útils. Ens aguantaran l’economia i ens pagaran les pensions. En certa manera, salvaran la nostra societat. O pretenem fer com els americans al segle XVIII? Viatjar a l’Àfrica i comprar negres encadenats perquè treballin com a esclaus. Hem de ser responsables. No són delinqüents i tampoc terroristes. Els terroristes els tenim a casa nostra. —Què penseu quan certs sectors de la societat europea relacionen la immigració amb el terrorisme? —Jo vaig atendre Anis Amri a Lampedusa. —El noi que va matar dotze persones en un mercat de Nadal a Berlín? —Sí. El vaig atendre i et puc dir que només era un marrec. No era pas un terrorista. I ens hem de preguntar què li va passar. Si li van mancar oportunitats per formar-se i integrar-se. Si tenia males companyies… Que consti que no justifico res del que va fer. Déu me’n guardi de justificar el terrorisme. Però ens hem de preguntar moltes coses com a societat. Anis Amri es va convertir en un terrorista quan ja era a casa nostra. Hem de creure en ells i el seu potencial. A Sicília se’ls confina en barris apartats. I allà, abandonats, esdevenen uns desheretats de la Terra. No tenen res i això és un error gravíssim. La frustració que poden albergar no és cap broma. —Abans parlàveu de les dones com les més afectades per ‘la malaltia de les llanxes neumàtiques’. Quina és la situació de les dones que arriben a Lampedusa? —Arriben sistemàticament violades. I moltes embarassades. El primer que faig sempre és fer-los una ecografia, encara que es trobin bé de salut, perquè el patiment i l’estrès del viatge danyen els fetus. De totes maneres, moltes volen avortar perquè no reconeixen un fill fruit d’una violació. I no en volen parlar. Tenen por que les famílies les rebutgin. —Al llibre expliqueu que moltes d’aquestes dones acaben en xarxes de prostitució. —Certament. Sobretot les nigerianes. Les màfies que les porten a Europa les forcen després a prostituir-se a les capitals del continent. Però fins i tot a aquestes dones, que són un negoci per a ells, les violen. No tenen miraments. Els traficants els injecten anticonceptius molt potents per a evitar embarassos, perquè una prostituta embarassada no val res. Aquestes injeccions els alteren els cicles hormonals i fan molt mal a les noies joves, que acaben patint menopausa prematura. —Dieu que les dones són més fortes que els homes. Per què? —Després del desembarcament, portem els immigrants al centre d’acollida. Allà, s’hi poden passar més de tres mesos i s’adonen que Lampedusa és una etapa més del viatge i no pas el final. I cedeixen. Els homes, sobretot. Hem hagut de fer tractaments sanitaris forçosos, perquè alguns embogeixen. Les dones, mai. —Em podríeu parlar una mica de com és la vostra rutina d’actuació quan rebeu la trucada dels carabinieris? ‘Doctor, vingueu de pressa al moll, tenim un desembarcament’. —Em diuen quanta gent són i l’estat en què es troben. Segons la informació que em donen, jo m’organitzo. Parlo amb l’ambulància, els mediadors culturals i els voluntaris. Som sempre els primers d’arribar al port. Quan el vaixell amarra, pujo a bord i miro si hi ha malalties infeccioses. Si no trobo res, dono el vist-i-plau perquè desembarquin. Al moll els examino d’un en un. Però, abans de res, el primer que faig és un apropament humà. Una broma, una carícia, un copet amical, donar una manta tèrmica, un te calent… Quan s’adonen que no els volem cap mal, aleshores es destensen i reaccionen. S’il·luminen. Fins aquell moment els han tractat com a gossos, han rebut pallisses… Veus que els rostres canvien. El simple fet de tractar-los com a éssers humans ho canvia tot. —Ha canviat gaire aquesta rutina, amb el temps? —Bastant. Fins al 1997 jo anava a les casernes a fer les revisions perquè no hi havia cap centre d’acollida. No teníem res i jo estava sol. Quan rebia la trucada, generalment amb prou feines em podia preparar. Ara tinc gairebé dotze o tretze hores per a organitzar-me. Jo ho agraeixo i ells també, perquè l’assistència és molt millor. —Quan els examineu, com us els trobeu? —Molt cansats, deshidratats i amb hipotèrmia. Alguns també presenten traumatismes i fractures. A vegades també tractem casos de sarna, perquè a Líbia malviuen en entorns insalubres. Quan detectem un cas, l’aïllem i li apliquem un tractament immediat d’una sola dosi. En el fons, la sarna és una estupidesa. Jo sempre dic que prefereixo tenir tres o quatre vegades a l’any la sarna que no pas una vegada la grip. Perquè de sarna no s’ha mort mai ningú. —Si us arriba un cas greu, què feu? —Els portem de pressa cap a urgències. Allà hi ha dos metges que m’assisteixen. Els fem de tot: anàlisis, radiografies, ecografies… Si és un cas molt greu, una vegada estabilitzat, el traslladem amb un helicòpter medicalitzat a Sicília (un viatge de quatre hores, anar i tornar). Tenim un itinerari aeri preferent i espai reservat a l’hospital més gran de l’illa. Per conveni, no ens poden negar mai un ingrés. A vegades hem tingut casos tan greus que hem hagut de trucar a tots els helicòpters disponibles de Sicília. I han vingut a ajudar. —I quan hi ha cadàvers? —És una cosa increïble, quan arriben vius al port, però quan arriben morts… És feridor, perquè aleshores s’han de fer les autòpsies. Només les faig jo. És una cosa senzillament horrible. Són coses que em persegueixen. Tinc malsons. —Al llibre dediqueu un apartat a l’aspecte psicològic i expliqueu que, com a metge, us agradaria tenir les eines per a curar les afliccions de l’ànima. —Com ho fas per curar la Susan, una nena nigeriana de dotze anys que fa més d’un any que viatja sola, i que ha patit tota mena de violacions i vexacions? Què fas? Com la cures? De veritat, jo no ho sé. La gent només s’interessa per les tortures o les ferides, però ningú es posa a la seva pell i intenta comprendre com se senten. Al llibre explico un cas molt dur d’una família siriana. Després d’un naufragi, el pare es fa el mort sobre les aigües. Al pit hi té un nadó i amb les mans aguanta la seva dona i un fill. Passen les hores i l’home no aguanta més. Ha de prendre una decisió per evitar que s’ofeguin tots. Finalment deixa anar el seu fill. La resta sobreviuen. Intenta comprendre aquest pare. Com s’ha de sentir? Aquesta decisió el perseguirà tota la vida. Jo, sincerament, no sé què fer davant d’això. —Heu dit diverses vegades que és impossible acostumar-se al drama i el dolor. Com us trobeu? —Estic fet una porqueria. M’arrossego. Jo tinc una cuirassa per fora, però a dins… —I tot el que veieu, tot el que viviu, us ho emporteu a casa? —Oi tant. M’ho emporto a casa i en pateixen les conseqüències. Especialment la Rita, la meva dona, una persona meravellosa. Quan dormo a casa, moltes vegades tinc malsons. Quan s’adona que tremolo, suo o crido, em desvetlla. El problema és que quan em torno a adormir els malsons afloren de nou. —Heu parlat molt de la tragèdia del 3 d’octubre. Les imatges van fer la volta al món. Com la vau viure? —A les vuit del matí, la capitania del port em va trucar. Aquella nit havia estat molt dura perquè havien arribat diversos vaixells amb unes vuit-centes persones. Jo ja era allà al moll acabant de visitar-los. I m’expliquen que ha passat una autèntica tragèdia… Però no m’ho podia ni imaginar. Els primers que arriben al lloc del naufragi són habitants de Lampedusa amb les seves barquetes i aconsegueixen rescatar a quaranta-set persones. Arriben xops i impregnats de gasoil. Alguns se’ls ha de traslladar de manera immediata a l’hospital perquè estaven molt greus. Més tard arriba un pesquer més gran. Rescata disset persones i també recupera quatre cadàvers. Després, només morts… El primer dia, 111. En total, es van recuperar més de 300 cossos. —Què va ser el més dur? —Per a mi, obrir el primer sac de cadàvers va ser una tragèdia. Esperava que no fos un nen, però sí que ho era. Era molt petit. Semblava que estigués viu. El vaig despullar. Vaig posar la meva orella al seu pit per sentir si el cor bategava. El vaig sacsejar. No responia. Li vaig mirar els ulls i em vaig adonar que no hi havia res a fer: era mort. Durant quinze dies només vaig fer autòpsies. —I dues setmanes abans del naufragi havíeu patit un ictus. —Sí, estava molt malament. Tenia mig cos paralitzat, però havia de ser allà donant un cop de mà. Fent la meva feina em vaig oblidar de la meva malaltia.

Summary: Pietro Bartolo: ‘Europa fa molt de temps que ha deshonrat el seu nom’


Aquesta setmana s’ha sabut el nomenament de quatre magistrats del Tribunal Constitucional, amb un clar perfil ideològic, resultat d’un pacte entre el PP i el PSOE. També ha estat notícia que el Tribunal Suprem havia avalat d’excloure una jutgessa per les seves idees sobiranistes. Aquests dos casos són només un mostra d’una estratègia política que té com a objectiu controlar ideològicament les estructures de l’estat, apartant-ne el sobiranisme, i que fa arribar la influència de la política a totes les àrees de decisió i poder, siguin públiques o privades. Àngels Vivas, exclosa pel CGPJ per mostrar-se a favor del dret de decidir L’abril de l’any passat, el Consell General del Poder Judicial (CGPJ) no va escollir la jutgessa Àngels Vivas com a presidenta de l’Audiència de Barcelona tot i tenir uns mèrits molt superiors a l’altre candidat. Era en el lloc 159, mentre que el candidat conservador es trobava en el 1.359. Però Vivas havia signat el manifest en favor del dret de decidir de Catalunya, juntament amb 32 jutges més. Per la minoria progressista, va ser una decisió arbitrària i un cas clar de ‘discriminació ideològica’. Però aquesta setmana el Tribunal Suprem ha rebutjat els recursos presentats perquè considera que, si bé signar el manifest era un exercici legítim de llibertat d’expressió, això no significa que l’òrgan encarregat de valorar la idoneïtat del candidat no pugui tenir en compte les actuacions i manifestacions polítiques. Els magistrats argumenten que ‘ningú no obliga els jutges i magistrats a expressar públicament les seves opinions’ però que ‘qui voluntàriament baixa a l’arena política i participa en el debat i la lluita propis d’aquest àmbit, no pot esperar raonablement que s’oblidi aquesta dada’. La decisió obre la porta a triar un magistrat per les seves idees i no pels seus mèrits. Xavier Vinyals o la diplomàcia al servei d’una ideologia Xavier Vinyals, cònsol honorari de Letònia a Barcelona des del 2007, no havia amagat mai el seu independentisme. Era president de la Plataforma ProSeleccions Esportives Catalanes des del 2003, i havia estat triat justament per haver donat suport al procés independentista de Letònia, on va participar en la Via Bàltica del 1989. Però amb l’auge independentista, el Ministeri d’Afers Estrangers espanyol, després d’infructuoses pressions a Letònia, va decidir de retirar a Vinyals l’autorització que li permetia d’exercir de cònsol honorari, perquè el considerava ‘una persona no acceptable per al compliment de les seves funcions consulars’. Es tracta d’una actuació prevista per a casos molt excepcionals, com ara l’espionatge, però un fet sense precedents en democràcia. El govern espanyol va fer servir l’argument que Vinyals havia penjat una estelada en l’edifici del consolat, però es tracta d’una afirmació falsa certificada per notari. També han estat notícia els constants boicots, mitjançant l’ús d’ambaixades i personal, a actes en què es debatia sobre el dret de decidir. El ministre d’Afers Estrangers espanyol va enviar un informe, titulat ‘Per la convivència democràtica’ i de 210 pàgines, a 129 ambaixades i 90 consolats amb arguments contra la independència de Catalunya. Alhora, va nomenar dues ‘ambaixadores especials’, María Bassols i Cristina Ysasi-Ysasmendi, amb l’objectiu de contrarestar la campanya internacional en favor de la independència. Més enllà de la política de pressions, va sortir a la llum el cas d’un agregat de l’ambaixada espanyola a Andorra que havia pagat 500.000 euros dels fons reservats al conseller delegat de la Banca Privada d’Andorra en canvi d’obtenir informació sobre els comptes de la família Pujol. A més, van amenaçar de fer un informe dur contra el BPA perquè fos considerada una entitat emblanquidora de capital si no hi col·laborava. També cal destacar la manipulació en la traducció d’una resposta de la Comissió Europea poc abans de les eleccions del 27-S. Rodríguez-Sol, Nuet i la ‘purga’ de fiscals a Catalunya La Fiscalia espanyola és una institució jeràrquica, amb un fiscal general de l’estat al capdavant, teòricament imparcial i independent, que és proposat pel govern però que no pot rebre instruccions ni ordres. El 2013, el fiscal superior de Catalunya, Martín Rodríguez-Sol, va haver de dimitir perquè li havien obert un expedient per haver dit que era legítim que es consultés els catalans sobre el seu futur polític. El seu substitut és un fiscal molt polític, que executarà sense dubtar les ordres que vingui de Madrid. També hi ha hagut influències en la Fiscalia General de l’estat, molts recordaran la frase ‘això la fiscalia t’ho afina’. El 9 de novembre de 2014, la Fiscalia del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya es va oposar a la querella contra Artur Mas i el fiscal Eduardo Torres-Dulce va acabar dimitint per les pressions rebudes. Tot seguit, va ser nomenada una fiscal que va prometre mà dura contra l’independentisme. Un cas més recent ha estat la querella de la Fiscalia Superior de Catalunya contra els membres de la mesa del parlament per una resolució en favor del referèndum, però només contra els membrs independentistes: la querella va excloure’n Joan Josep Nuet, de CSQEP, argumentant que ell ‘no pretenia desobeir‘. D’aquesta manera, valorava arbitràriament que Nuet havia actuat creient, erròniament, que complia les seves funcions i, per tant, el diferenciava de la resta de la mesa, que considerava que havia actuat per ideologia. L’últim escàndol ha estat la substitució del fiscal superior de Múrcia, Manuel López Bernal, que investigava el president murcià per corrupció i que, arran de la destitució, va denunciar haver rebut pressions. En aquest context, va sortir a la llum la intenció de la Fiscalia de substituir una trentena de fiscals per motius ideològics. Un dels canvis ha estat col·locar al capdavant de la Fiscalia Anticorrupció Manuel Moix, que va tenir una actuació polèmica en el Cas Rato. ‘Hola, Espanya’ o el control dels mitjans de comunicació La periodista Cristina Puig, presentadora de ‘El debat’ de TVE, havia demanat més pluralitat en el seu programa, i poc després va ser acomiada per ingerència i indisciplina. L’acomiadament es va acabar considerant improcedent. El fet va coincidir amb el nomenament com a director de TVE d’Eladio Jareño, fins aleshores cap de comunicació del PP a Catalunya. No és un cas aïllat, un any abans, la periodista Xantal Llavina, tot i que el seu programa estava per sobre de la mitjana de la cadena, va ser destituïda per considerar que el programa tenia massa contingut polític. El problema no se circumscriu únicament a Catalunya: 2.200 treballadors de RTVE han denunciat els interessos partidistes de la cadena, on s’ha substituït el 95% dels responsables editorials que hi havia el 2012. Els treballadors denuncien el nomenament de l’ex-responsable d’opinió de La Razón com a cap d’informatius, i que s’hagi creat una redacció paral·lela amb periodistes provinents de mitjans conservadors. TVE ha rebut més crítiques. Per exemple, que relegués al cinquè lloc de l’informatiu la notícia sobre la Diada del 2012; que ocultés els enregistraments de Fernández Díaz o que manipulés una salutació de Bruce Springsteen en un dels últims concerts a Barcelona: li van fer dir ‘Hola, Espanya’ on havia dit ‘Hola, Catalunya’. Més enllà, de la radiotelevisió pública espanyola, El País va publicar el 2012 un informe anònim de la policia que investigava delictes fiscals o emblanquiment de capital dels directius dels principals diaris que s’editaven a Barcelona, segurament per influir en la seva posició respecte del procés independentista. La tercera cambra política: el Tribunal Constitucional Aquesta setmana, el PP i el PSOE han pactat de renovar el Tribunal Constitucional, i n’han exclòs la resta de formacions. La majoria dels magistrats són triats pels partits, que han convertit el tribunal en l’últim recurs de la política, tot triant magistrats cada vegada més polititzats i que porten al límit la interpretació partidista de la constitució. El cas que més va desprestigiar el TC va ser la sentència sobre l’estatut català, que va tardar quatre anys, amb un tribunal dividit, alguns magistrats amb el mandat caducat i on es van comptar, a efectes de quòrum, membres que ja havien mort. D’aleshores ençà, el TC és una tercera cambra política que decideix sobre qüestions respecte de les quals la constitució és ambigua. Per exemple, les lleis de l’avortament, del matrimoni homosexual, dels desnonaments, de l’educació o de la tauromàquia. I a cada nomenament es reforça el partidisme, amb magistrats com més va més obedients a la doctrina de partit. Entre els membres del TC teòricament independents, hi ha el president, Francisco Pérez de los Cobos, que ha continuat essent militant del PP després del nomenament, i Andrés Ollero, diputat del PP durant disset anys. També es va elegir com a magistrat el jutge que el 2010 havia dictaminat que el castellà havia de ser considerat llengua vehicular a l’escola catalana, o un jutge que havia escrit, durant el debat de l’estatut, un article titular ‘L’elixir nazionalista’. L’últim moviment ha estat dotar el tribunal de capacitat per a sancionar i inhabilitar els càrrecs que no compleixen les sentències, atorgant-li, doncs, capacitat penal sense judici previ ni dret d’apel·lació. Clara Ponsatí o el vet per ideologia El 2012, la doctora en economia Clara Ponsatí ocupava la càtedra Príncep d’Astúries a la Universitat nord-americana de Georgetown. Havia estat seleccionada per la universitat entre tres candidats triats pel Ministeri d’Educació espanyol i la fundació Endesa, que finança la càtedra. Però amb l’auge sobiranista, l’ambaixada i el govern espanyol van començar a fer pressions, fins al punt de no renovar-li la plaça. El tràmit s’havia fet cada any des de la creació de la càtedra, però aquesta vegada van decidir deixar la plaça vacant, malgrat la voluntat de la universitat perquè Ponsatí hi continués. La professora, que s’havia mostrat partidària del dret de decidir, però en cap cas en la universitat, ho va considerar una maniobra de censura per opinions polítiques. Les sospites es van confirmar quan el ministre d’Afers Estrangers, José Manuel García-Margallo, va dir que cap càtedra a l’estranger no serviria ‘de base per a encoratjar processos secessionistes contraris a la constitució’. Operació Catalunya o la policia patriòtica contra l’independentisme Poc abans de les eleccions espanyoles del 26 de juny, van aparèixer les converses enregistrades entre Jorge Fernández Díaz i el director de l’oficina antifrau, Daniel de Alfonso. Paral·lelament, el polèmic comissari José Villarejo reconeixia l’existència d’una unitat de policia dedicada a incriminar els polítics independentistes i el seu entorn. Fa cinc anys, amb el gir ideològic de CDC, ja s’havia publicat l’existència d’un grup de policies, emparats per dirigents del govern, que tenien com a objectiu elaborar informes contra els líders independentistes al marge de la llei. Elaboraven informes anònims, fent servir dades sense verificar –moltes vegades, falses–, i els filtraven als mitjans afins per aconseguir ressò mediàtic i pressionar perquè s’obrís una investigació judicial. El fals informe de la UDEF contra Artur Mas publicat nou dies abans de les eleccions del 2012, o les acusacions a Xavier Trias, poc abans del 9-N, de tenir comptes a Suïssa, en són dos exemples. Documents sense signatura ni destinatari. Aquest mateix grup va fer informes sobre Carme Forcadell i la seva família, i sobre més membres de l’ANC. El CNI contra ciutadans independentistes Paral·lelament a l’activitat ‘alegal’ de la policia patriòtica, el CNI també ha actuat contra la independència. L’operació del CNI s’anomenava ‘Horizonte Después’. El pla constava de tres fases. La primera fase era potenciar a Catalunya tertulians i periodistes contraris a la independència; la segona, pagar diners a mitjans de comunicació que publiquen a Catalunya; i finalment, reunir tota la informació possible sobre els dirigents independentistes. L’operació va tenir un cost de deu milions d’euros entre el 2012 i el 2014. Un encausat de l’operació Púnica, sobre corrupció, va revelar dotze trucades i vint-i-cinc missatges amb membres del CNI per a feines contra l’independentisme a la xarxa. Especialitzat a millorar la reputació dels seus clients, havia estat contractat pel CNI per a difondre informació contra l’independentisme i a favor de la imatge d’Espanya a les xarxes socials i els fòrums d’internet. S’unia a fòrums sobiranistes, es guanyava la confiança de la resta d’usuaris i acabava difonent contingut i missatges contra la independència de manera dissimulada. El CNI indicava les notícies i articles que havia de difondre. Santiago Vidal o el control del poder judicial Una de les crítiques, fins i tot d’institucions europees, ha estat la intervenció dels polítics en els magistrats del CGPJ. Si fins al 1985 la majoria d’aquests magistrats eren triats pels mateixos jutges i magistrats en vot secret, aquell any una nova llei del poder judicial va canviar-ne el mètode i des d’aleshores tots els membres del CGPJ són elegits per les cambres legislatives, on les associacions de jutges tenen una intervenció simbòlica, que presenten una llista de trenta-sis candidats pactats prèviament amb els partits segons el tarannà de l’associació. La politització del CGPJ impregna la resta d’institucions judicials i fa trontollar el sistema, ja que aquest proposa membres del Tribunal Suprem, membres dels Tribunals Superiors de Justícia, jutges d’instrucció, etc. El 2015, el malestar professional va provocar que totes les associacions de jutges, que poques vegades es posen d’acord, s’unissin per demanar que tornés l’elecció directa per part dels jutges. Aquesta majoria ha estat clau per a designar el president del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya. El CGPJ no va renovar el president Miguel Ángel Gimeno, perquè considerava que havia estat poc contundent en les investigacions de Mas, Rigau i Ortega. En canvi, es va triar un candidat més crític amb el sobiranisme, clau en la causa del 9-N. L’actual president, Jesús Maria Barrientos, va ser triat pel CGPJ davant de Gimeno, per dotze vots a nou. Aquesta mateixa majoria de dotze a nou va ser el resultat de la votació que va inhabilitar el magistrat de l’Audiència Provincial, Santiago Vidal, després d’haver redactat una constitució catalana, sense valor jurídic, durant el seu temps lliure. Quan la costa mediterrània passa per Madrid L’últim escàndol, denunciat pel govern valencià, ha estat la utilització de prop de 1.000 milions d’euros dels fons reservats del corredor mediterrani per a pagar les obres del corredor central, com el túnel d’Atocha-Chamartín o la connexió de l’aeroport de Barajas amb el TGV. Aquestes inversions, de 56.000 milions en la xarxa transeuropea de transport, principalment en el TGV i l’alta velocitat radial de Madrid, contrasta amb la connexió València-Barcelona, teòricament el ramal rendible i real del corredor mediterrani, que encara manté 40 quilòmetres de trams de via única i amb constants incidències i retards. Sembla haver-hi una voluntat de no connectar i vertebrar els Països Catalans, i d’evitar que Catalunya sigui l’única porta ferroviària d’Europa amb l’estat. El corredor mediterrani genera la meitat de la producció industrial i agrària de l’estat, el 60% del tràfic marítim i el 55% de les mercaderies transportades a l’estat. Però, tot i que el ferrocarril ha estat una reivindicació de dècades que ha unit empresaris i governs dels Països Catalans, i tot i ser altament rendible i un impuls a l’activitat, fa dècades que el govern espanyol l’ajorna i l’aparta.

Summary: Deu maniobres polítiques de l’estat espanyol que posen en dubte l’estat de dret


Catalunya es va despertar ahir amb una sorpresa desagradable per als independentistes i un regal per als detractors del referèndum. Un conseller del govern de Puigdemont posava en dubte en una entrevista la capacitat de fer el referèndum davant de l’agressivitat i la força del govern espanyol. A més, qüestionava el lideratge del president, amb unes crítiques a la seva manera de gestionar el govern. Un dia que havia de ser plàcid com qualsevol vigília d’un dia fort –de grans anuncis– es convertia d’hora en hora en un dia gris, tèrbol i xafogós. Dubtes al govern? Quan falten tan sols tres mesos per al referèndum? Uns no s’ho podien creure i demanaven el cap del conseller. Uns altres restaven en silenci per no torpedinar un president disposat a actuar. I encara uns altres feien costat al conseller com s’havia fet sempre en la política autonòmica del país. Ho deixaria passar, Puigdemont? Des de ben d’hora, la pregunta que més es feien els interessats en la cosa pública catalana era si Puigdemont deixaria passar aquesta desautorització tan clara. En avinenteses anteriors, al govern s’havien presentat divergències entre membres dels partits que l’integren –PDECat i ERC–, però s’havien resolt en reunions entre president i vice-president. Ara el problema era diferent. I més gros que cap dels anteriors. Perquè la dissidència provenia del partit mateix del president, d’un conseller que Puigdemont havia entomat –com tot el govern– d’Artur Mas. El govern, un paquet El dia que va acceptar la proposta de Mas, Puigdemont va acceptar en el mateix paquet un govern emparaulat i negociat. No hi ha cap conseller del govern que hagués estat nomenat per Puigdemont, més enllà de la formalitat del decret. Per tant, el nou president va haver de confiar en un govern sobre el qual no havia pogut ni tan sols opinar. Amb tot, la cosa havia anat avançant raonablement amb pocs sotracs. Les tensions de Puigdemont s’havien produït més amb el seu partit, el naixent PDECat, que havia heretat algunes maneres de fer de la vella Convergència, que no pas amb els membres del govern. Marta Pascal, en fora de joc És amb aquestes maneres de fer que Marta Pascal, coordinadora nacional del Partit Demòcrata, sortia ahir al faristol de la seu del partit per fer el clàssic tancament de files amb el conseller. Pascal comptava que les coses anirien com sempre havien anat: que Puigdemont miraria de llevar importància a les declaracions de Baiget i tot s’oblidaria aviat. Però Pascal va xocar ahir amb una manera d’actuar poc autonomista. Més pròpia de les repúbliques lliures de debò. Si un membre del govern no confia en el president ni, sobretot, en el projecte que defensa el govern, o plega o el fan plegar. Quatre missatges, quatre destinataris Ahir, cap a les cinc de la tarda, el president Puigdemont va convocar Artur Mas, president del partit de Baiget, a la Casa dels Canonges per comunicar-li la decisió. Una decisió que els analistes més afinats de la política catalana valoraven com un missatge amb tres destinataris: als membres del govern (o s’hi és o no s’hi és), als socis d’Esquerra (la mà del president no tremola), i al PDECat (qui mana és Puigdemont i les coses han canviat). Podríem afegir-hi un quart destinatari, l’independentisme en general, per a dir-li que tres mesos abans del referèndum ja no hi ha lloc per als dubtes ni per a la por. Incomoditats i ‘seguim!’ Poques hores després de la reunió amb Mas, la brama començava a córrer per les redaccions dels diaris, ràdios i televisions fins que una filtració va desencadenar les confirmacions en cadena. Eren pràcticament les nou del vespre. I les reaccions començaven a omplir les xarxes. La determinació de Puigdemont no agradava a persones com Francesc Homs, que alçava la veu a Twitter per expressar-hi disconformitat. S’hi afegia també Joana Ortega, l’ex-vice-presidenta inhabilitada com Homs per haver organitzat 9-N, que piulava el missatge ‘a favor de sumar, mai de restar’. Tanmateix, hi hagué moltes més veus que elogiaren l’acció decidida i determinada de Puigdemont. Per exemple, el senzill i entenedor ‘Seguim!!’ de Llach. ‘Santi Vila anirà a Empresa i Coneixement!’ Quan destitueixes algú, has de posar algú altre al seu lloc. I Puigdemont tan sols podia sorprendre els qui no el coneguin gens posant Santi Vila al lloc de Baiget. Vila és un home que ha portat des de fa temps l’etiqueta de ser poc ferm en el compromís independentista. Però, en canvi, va ser la veu més contundent del PDECat quan David Bonvehí va expressar la necessitat de tenir un candidat autonomista pensat per si fracassava l’aposta pel referèndum. Puigdemont li té una gran confiança i li ha encarregat el paper de rellevar el conseller destituït i gestionar temporalment la cartera de Cultura fins que no se n’hagi nomenat un nou titular. La pregunta és ara qui serà el nou conseller sense por que ocupi la plaça de Cultura. Serà un nou missatge del president Puigdemont que caldrà interpretar en clau de procés? Serà una persona del partit o un independent de la seva confiança? Comptant que serà el primer membre del govern que haurà pogut triar, totes les mirades i les interpretacions seran significatives. Catalunya s’havia despertat amb els ulls esbatanats en veient aquelles declaracions de Baiget al diari. Al final de la jornada, fins i tot els més incrèduls podien anar-se’n a dormir pensant que Puigdemont actuava a ulls clucs caminant cap al referèndum. I aquesta era la lliçó d’un dia que potser havia canviat més que no cap altre la manera de fer política de tot un país.

Summary: Puigdemont envia quatre missatges a quatre destinataris amb la destitució de Baiget


El primer dels tres debats entre els Spitzenkandidaten a la presidència de la Unió Europea es va fer dilluns a Maastricht, la ciutat holandesa on es va signar el tractat de la Unió Europea fins ara més ambiciosament europeista; tant, que els estats van acabar fent marxa enrere. El debat a Maastricht va reunir el socialista Frans Timmermans, nascut precisament en aquesta ciutat; Violeta Tomic, candidata del Partit de l’Esquerra Europea; el suposat liberal Guy Verhofstadt; Bas Eickhout, un dels dos candidats dels Verds; i Jan Zahradil, de l’Aliança dels Conservadors i Reformistes. Organitzat per la Universitat de Maastricht, les autoritats locals i l’European Journalism Centre, fa cinc anys va ser el primer debat fet mai entre els candidats al càrrec de president de la Comissió Europea, i enguany repetia, juntament amb dos debats més que es faran a Florència i Brussel·les. Els moderadors del debat van ser la presidenta de la Universitat de Maastricht, Rianne Letschert, i el director de Politico.eu, Ryan Heath, qui precisament va ser l’encarregat d’explicar l’absència de dos candidats: l’un, el del PP europeu, Manfred Weber, que havia declinat d’assistir-hi; l’altre, Oriol Junqueras, Spitzenkandidat del Partit de l’Aliança Lliure Europea. Com es pot veure en el vídeo, en el moment que Heath va explicar que Junqueras no podia participar-hi perquè era en presó preventiva a Espanya, la sala va esclatar en una incomprensible rialla. Heath no va reaccionar, però una volta acabat el debat, va comentar que la reacció del públic li havia semblat estranya. Un dels qui reia era una dona que seia al meu costat. Em vaig girar i li vaig demanar com era que reia: —Oh! Deu ser un espanyol d’aquests corruptes! Li vaig respondre que era català i que era a la presó per haver autoritzat el referèndum d’autodeterminació, i la cara li va canviar. ‘Això és terrible’, va dir, abans de disculpar-se i de preguntar si Carles Puigdemont, el nom del qual sí que coneixia, també era a la presó. Acabat l’acte, això que havia passat era un dels temes de conversa als passadissos. Molts assistents acabaven de descobrir qui era Oriol Junqueras, cosa que demostra l’encert d’haver-lo nomenat Spitzenkandidat de l’EFA. La paraula alemanya (que vol dir ‘candidat principal’) és una d’aquelles que Brussel·les és capaç d’imposar en pocs dies. Els partits europeus no tenen candidats oficials perquè no hi ha cap llista paneuropea. I el president de la Comissió no és pas triat pels electors. Però a les anteriors eleccions europees, va aparèixer la idea que cada gran partit triés un candidat principal i els estats es van comprometre a respectar aquesta figura com el possible nou president de la Comissió. Cinc anys després, el consens lingüístic s’ha imposat i l’alemany ha colat una nova paraula a totes les llengües europees. Tots cinc es comprometen a una Comissió paritària El debat, d’una hora i mitja, va ser àgil i organitzat al voltant de tres grans qüestions: l’Europa digital, la sostenibilitat i el futur d’Europa. Les preguntes, les feien els moderadors, llevat de tres, que les van proposar tres persones del públic que omplia el Theater aan het Vrijthof, majoritàriament jove. No hi va haver grans sorpreses. Si de cas, el moment més impactant va ser quan la moderadora va demanar si cap candidat es comprometia a fer un govern paritari entre homes i dones i tots cinc van alçar la mà. Violeta Tomic, l’única dona a l’escenari, ho va aprofitar bé per acusar els altres partits de cínics. Tret d’aquest moment, tot va ser molt previsible. Tomic no es va moure un mil·límetre de la crítica permanent contra les polítiques d’austeritat i la dreta. Era qui tenia més dificultats per a parlar en anglès i això la va penalitzar. Zahradil era el més previsible, perquè en tot moment aprofitava les preguntes per remarcar que ell volia menys Unió Europea i més poder per a cada estat. Guy Verhofstadt va fer les pallassades a què ens té acostumats de fa temps –era l’únic candidat que repetia dels que hi havia fa cinc anys–, i l’atenció es va centrar en el socialista Timmermans i en Eickhout, el dirigent holandès dels Verds, que va demostrar una gran desimboltura, fins i tot quan el moderador, de manera molt poc adequada, li va dir que no tenia cap possibilitat de ser president de la Unió. Timmermans va lluitar per allunyar-se de la tasca de la Comissió Europea, de la qual ha estat membre, per evitar de ser coresponsable, per exemple, de les polítiques d’austeritat. Fins i tot, es va atrevir a abraçar la candidata de l’Esquerra Europea el dels Verds dient a l’auditori que votés verd, i que tots tres ho eren, que el verd no era privatiu dels Verds, moment que va ser molt mal rebut pels seus dos companys de debat, que el van acusar de manipulador. Però, al final, la sang no va arribar al riu. L’absència del candidat del PP, que és qui està més ben situat per a guanyar les eleccions, va fer que el debat no fos ni agressiu ni complicat de gestionar, tal com els moderadors van reconèixer una volta acabat, ja fora del teatre, a la festa popular que s’havia organitzat al carrer per a seguir en directe l’esdeveniment. ‘Si hagués vingut Weber, això hauria estat un cinc contra un duríssim.’ Potser per això va preferir no acudir, amb l’excusa, segons els organitzadors, que tenia una festa d’aniversari a Munic.

Summary: El primer gran debat entre ‘Spitzenkandidaten’, sense el PP i sense Junqueras


Unes declaracions del president Ximo Puig han obert un enfrontament institucional entre la Generalitat Valenciana i la comunitat de Madrid. El vice-president, Ignacio Aguado, ha criticat durament les afirmacions que Puig va fer dilluns, en què acusava la comunitat madrilenya de fer ‘dúmping fiscal’ i de ser ‘antipatriòtica’. Aguado li ha respost que ‘antipatriòtic és posar traves a aprendre castellà o pactar amb qui no creu en la pàtria’, en referència a l’acord del Botànic, que inclou Compromís. Ximo Puig va participar dilluns en un esmorzar informatiu a Madrid organitzat per Fórum Nueva Economia. Hi va criticar la concentració de poder econòmic, polític i judicial a Madrid que tenia com a resultat un ‘dúmping fiscal antipatriòtic i perjudicial per a la resta de comunitats’. El president de la Generalitat no ha trigat a respondre a les acusacions del vice-president madrileny: ‘La falta de respecte a la diversitat i pluralitat d’Espanya és lamentable en la dreta espanyola’. Ha convidat Aguado a visitar el País Valencià per comprovar que no es persegueix cap llengua, sinó que els alumnes sàpiguen català, castellà i anglès.

Summary: Enfrontament institucional entre la Generalitat Valenciana i la comunitat de Madrid


Us imagineu poder afirmar que la sardana s’ha convertit en Patrimoni Cultural Immaterial de la Humanitat? Aquest és l’objectiu que s’ha posat la Confederació Sardanista de Catalunya (CSC) entre cella i cella. La ballada Ballem per la UNESCO, dissabte 20 de gener (16:30h) al claustre de l’Oratori de Sant Felip Neri de Gràcia (carrer del Sol, 8), vol demostrar internacionalment el gran arrelament que el sardanisme gaudeix a Catalunya. La Cobla Sant Jordi–Ciutat de Barcelona serà la responsable d’amenitzar una ballada en la qual les colles sardanistes de competició de Barcelona tindran un paper protagonista. Entre altres peces, s’interpretaran Roure, de Carles Santiago; Xaloc, de Jordi Molina; o Petits laietans, de Jordi Joan Beumala. Com a cloenda del programa, s’interpretarà La Santa Espina, del mestre Enric Morera, per a reclamar la llibertat dels presos polítics. Llegeix l’article sencer a Tornaveu fent clic aquí

Summary: Una ballada perquè la sardana sigui reconeguda com a patrimoni mundial


El govern grec de Syriza ha canviat sobtadament de posició respecte a Kossove. Fins ara Grècia havia format part del reduït grup de membres de la Unió Europea que no reconeixen la independència unilateral de Kossove. Però això ha canviat aquesta setmana. El ministre grec d’Afers Estrangers, Nikolaos Kotzias, ha visitat Kossove aquesta setmana i ha afirmat que el seu país ajudarà els kossovars a incorporar-se a les organitzacions internacionals, esmentant de forma particular l’Interpol i la UNESCO. Precisament Kossove ha demanat l’entrada a l’UNESCO, que aquesta organització de Nacions Unides estudiarà el pròxim mes de novembre. Durant la visita, la primera feta mai pel govern grec a Pristina, es va anunciar l’obertura de dues delegacions en les respectives capitals i que Grècia ha convidat el primer ministre kossovar a fer una visita oficial a Atenes. El govern grec també va anunciar que està estudiant el reconeixement diplomàtic total de Kossove, encara que la decisió no la prendrà de forma immediata. La reacció del govern serbi no es va fer esperar i ha demanat explicacions al govern grec. Des de Belgrad s’ha remarcat el fet que Grècia ‘encara’ no ha optat per establir relacions diplomàtiques amb Kossove. Grècia és un dels cinc estats de la Unió Europea que no han reconegut encara la independència kossovar. D’aquests cinc Eslovàquia ja ha anunciat que estudia reconèixer el Kossove i Xipre seguirà la posició del govern grec, com fa habitualment en tots els temes de política internacional. Això deixaria Romania i Espanya com els darrers estats de la Unió en negar-se a reconèixer el Kossove. Incorporació a la UNESCO El primer ministre kossovar va aprofitar la presència del ministre grec per a afirmar que la UNESCO estudiarà la possible incorporació de Kossove en la seva reunió de novembre. A diferència del que passa en l’ONU per a que un territori s’incorpori a l’UNESCO només cal el vot favorable de l’assemblea i els membres permanent no poden exercir el dret de vet. Per això Palestina i Niue són membres de ple dret de l’UNESCO però no de l’ONU. El primer pas per a l’entrada de Kossove a l’UNESCO ha de ser l’aprovació de la sol·licitud per part del Comitè Executiu del qual formen part 58 estats, dels quals 33, més de la meitat, reconeixen Kossove. Dels 193 membres actuals de ple dret de l’ONU 108 reconeixen diplomàticament Kossove.

Summary: El govern grec canvia de posició respecte a Kossove i aïlla més encara Espanya dins la UE


Un jutge de Terrassa, a petició de la fiscalia, ha decretat l’empresonament preventiu de l’Èrik, el jove de Terrassa detingut dijous a la nit per la policia espanyola a casa seva. Se l’acusa d’atemptat contra agents de l’autoritat, lesions i desordres públics durant les protestes durant la vaga del 18-O a Barcelona. Així n’ha informat Alerta Solidària en l’acte de suport als familiars dels empresonats i detinguts que s’ha fet a Barcelona. Ja al matí, desenes persones s’han concentrat als jutjats de Terrassa per reclamar la llibertat de l’Èrik. D’una altra banda, s’ha deixat en llibertat amb càrrecs el jove d’Arenys de Mar que dijous va ser detingut per la policia espanyola, quan anava a la feina. També se l’acusava d’atemptat contra agents de l’autoritat, lesions i desordres públics el 18-O. A més, dimarts els Mossos d’Esquadra van detenir un home a Nou Barris acusat d’haver agredit un agent també el 18 d’octubre.

Summary: Empresonat el jove de Terrassa detingut dijous per la policia espanyola pel 18-O


Si voleu rebre al vostre correu aquest report diari de VilaWeb sobre el coronavirus 2019, cada vespre a les 22.00, apunteu-vos-hi ací. Per tenir la informació actualitzada al moment, consulteu sempre el Directe de VilaWeb. En dies com els que vivim, és més necessari que mai defensar un periodisme independent i sense por de ser crític amb el poder. Si voleu donar suport al model de VilaWeb, feu-vos-en subscriptors. Què ha passat avui? Avui l’estat espanyol és el tercer país del món amb més casos de coronavirus 2019. Els més de cinc mil casos nous han fet que deixi enrere la Xina i ara mateix hi hagi sols dos països amb més casos: els Estats Units i Itàlia. Aquest darrer país, en canvi, avui comença a veure la llum al final del túnel. La xifra de nous casos de contagi de les últimes 24 hores, 1.648, és gairebé la meitat de la d’ahir: 3.815. Això no fa sinó confirmar la tendència a la baixa que començà fa una setmana, després d’un lleuger repunt dijous. Les autoritats italianes observen amb esperança les noves dades però insisteixen en la necessitat de no ‘abaixar la guàrdia’. Un discurs similar ha fet avui als micròfons de Catalunya Ràdio l’epidemiòleg Oriol Mitjà. Sensiblement optimista, pensa que durant aquesta setmana el nombre de nous casos pot anar disminuint i que en una setmana i mitja les UCI dels hospitals podrien començar a agafar aire. Però encara hi ha força camí a fer, i sobretot convé que les administracions vagin preparant tot un conjunt de mesures que permetin de controlar els contagis. A l’estat espanyol, s’ha sabut la mort de l’històric periodista Antonio Álvarez-Solís, infectat pel virus, l’ingrés hospitalari de l’ex-batlle de Barcelona Xavier Trias i l’aïllament domiciliari de Fernando Simón, una de les cares visibles del Ministeri de Sanitat espanyol en la gestió d’aquesta crisi. A més, Oriol Junqueras i Raül Romeva han demanat al Tribunal Constitucional espanyol de passar el confinament a casa, com va fer la setmana passada Jordi Cuixart. De moment, com passa amb els recursos d’empara contra la sentència del Suprem, el TC tampoc no té pressa a resoldre aquests recursos. Mentrestant, demà entrarà en vigor el decret de Pedro Sánchez que ordena el confinament total. Ahir a mitjanit es va publicar al BOE la llista de serveis essencials. La tardança en la publicació i la llarga llista han creat un caos considerable i una incertesa molt grossa en l’economia, les empreses i els treballadors. Aquest cop de timó ha originat una crisi política interna en el si del govern espanyol, segons que apuntaven ahir mitjans espanyols –tot i que avui el ministre Ábalos ho ha negat–, i també externa, car el PNB ja avisat que deixarà de donar suport a l’executiu i el PP ha advertit que vol canvis en els decrets econòmics per a votar-hi a favor. L’FMI ha advertit avui que els estats que aturin l’economia s’enfronten a una possible sotragada del PIB del 3%. En l’àmbit esportiu, el COI ha anunciat les noves dates dels Jocs Olímpics de Tòquio de l’any vinent, que ja va decidir d’ajornar la setmana passada. Al nostre país, s’ha resolt un dels serials d’aquests últims dies, la rebaixa de sou dels futbolistes del Barça. El capità, Leo Messi, ha fet públic que accepten de cobrar un 70% menys i ha llançat un dard a la directiva de Bartomeu en un comunicat dur. L’editorial de Vicent Partal ‘El virus de l’autoritarisme progressa aprofitant el del coronavirus‘ La píndola sobre l’economia de Jordi Goula: ‘El BOE de mitjanit no sap economia’ ‘Tot allò que s’ignora es menysprea’, deia Antonio Machado. Poc s’imaginava que les seves paraules es farien realitat l’any 2020. El govern de Madrid ha estat l’agent d’aquesta reflexió. Gairebé a mitjanit del diumenge ha publicat al BOE un decret en què es passa del blanc al negre, de la negació a l’afirmació… però sense tenir en compte la realitat de cada territori. El president basc, Urkullu, ja va avisar. No és igual confinar una comunitat agrícola que una d’industrial. I vet aquí que es decreta un confinament total –llevat de vint-i-cinc excepcions sectorials–, sense tenir en compte la diversitat de l’estat. Sembla fet per gent que no sap quina és la realitat de cada sector, de cada territori i, cosa pitjor, com funciona el món real, més enllà del BOE, que sembla l’únic que coneixen. No, el món no és el BOE, senyors ministres! Perquè arribi un enciam al supermercat no n’hi ha prou de deixar que treballin els pagesos i obrir la botiga de queviures. Entremig hi ha un feix de productes i serveis necessaris que ho fan possible. I això és una de les coses que han oblidat. El caos que es viu ara era temut, però no esperable. Qui ha de treballar? Qui és essencial?… Definir això requereix un coneixement aprofundit de la realitat i no han demostrat tenir-ne. Per això avui tot el món productiu és un clam. Empresaris desconcertats i treballadors atemorits. Les incerteses han crescut, malgrat el BOE. És ridícul que, per exemple, s’hagi d’afegir a corre-cuita un punt que dóna una pròrroga de vint-i-quatre hores per preparar el tancament de moltes fàbriques. Que no ho sabien que moltes empreses no es poden tancar d’avui per demà? Que no ho sabien que no es pot dir a mitjanit ‘demà vostè treballa i vostè no’? Que moltes màquines necessiten un tractament si s’han d’aturar? Han tingut molts dies per a preparar-ho. O potser esperaven que no s’hi arribaria, a aquest punt? No n’hi ha prou que la ministra de Treball, Yolanda Díaz, hagi demanat perdó pels errors. Som en un món en què una de les claus de l’eficàcia és el bon funcionament de la cadena de valor. Oblidem les grans empreses per un moment. Ja sé que hi han pensat. Però avui milers i milers d’empreses petites i autònoms van lligats entre si i uns són essencials –per definició del BOE– i molts altres també ho són perquè pugui funcionar l’activitat productiva, encara que siguin en sectors no compresos en la llista oficial. Ah! I pensem que hi ha moltes empreses que s’han reconvertit conjunturalment per fabricar material per als sanitaris. Però encara més. I ara penso en milers i milers d’autònoms –mes de mig milió a Catalunya– i milers de botigues que fa quinze dies que no reben ingressos. Demà hauran d’encarar pagaments, nòmines, lloguers, crèdits, imposts, seguretat social… Com ho faran? Els països més civilitzats del nostre entorn han aprovat moratòries o condonacions fiscals i de tota mena per evitar el tancament de comerços i pimes i l’abandonament de l’activitat dels autònoms. És la liquiditat immediata més necessària que mai, no ho han pensat? Aquí no han volgut escoltar els qui fa temps que avisen que en l’economia no hi ha miracles. Què faran aquesta gent? Ara, en aquests moments, milers de petits empresaris i autònoms són en aquesta situació per ignorància, negligència i deixadesa de la gent que mana a l’estat espanyol. I no s’ha acabat, encara. S’han decretat finalment quinze dies de confinament total, cosa que sanitàriament era necessària. Benvingut sigui! Però resten obligats a fer un pas més! Si m’han tallat la font d’ingressos, com puc fer els pagaments? Sí, han concedit crèdits, però no són diners immediats. Cal repetir que es necessita liquiditat, però ara mateix! Si demà comencen, és un dir, perquè ja fa moltes setmanes que creixen els impagaments a proveïdors, entrem en una cadena que serà molt difícil d’aturar. Les administracions deuen diners. Per què no comencem per aquí –després d’ajornar imposts i condonar quotes–, com demanen tantes institucions empresarials? I sí, encara hi ha més. Punts que els advocats aniran posant sobre la taula les hores vinents. Dubtes que ja anirem veient com es resolen… Però hi ha dos fets que em semblen imperdonables i que és de justícia d’exigir que s’esmenin amb urgència. Vivim una situació angoixant, amb milers de morts a tot l’estat espanyol, en molts casos en unes condicions trites i lamentables per a les famílies. No sabem quant durarà. Però sí que sabem que cal mirar endavant i fer tant com es pugui per escurçar la crisi. El primer fet a què em refereixo és que no pot passar ni un dia sense que Madrid prengui decisions tan importants sense comptar amb els governs territorials. I el segon és que no afegeixin més problemes als que ja tenim, amb inconcrecions, improvisacions maldestres i decrets a mitjanit, que no fan sinó entrebancar el funcionament de l’activitat, ja prou difícil en aquests moments per a empresaris i treballadors. Ens hi juguem el color del paisatge després de la crisi… La redacció de VilaWeb us recomana avui aquests articles i enllaços: – VilaWeb: Joan Martínez Benazet: ‘Primer cal salvar la pell: no pot haver-hi dubtes sobre si s’ha de triar entre l’economia i la vida’ – Ràdio Arrels: Músics nord-catalans molt presents a la xarxa continuen d’actuar durant l’epidèmia – Termcat: Recull de termes sobre el coronavirus – The Atlantic: Acostumeu-vos-hi: aquest confinament no serà l’últim (en anglès) – Corriere della Sera: Quan s’eliminaran les infeccions a Itàlia? Estimacions regió per regió (en italià) – DW: Els alemanys canviaran privadesa per protecció enfront del coronavirus? (en anglès) – Público: Què fer amb un milió de treballadors aturats? (en portuguès) – BBC: L’estil de vida suec podria ajudar a combatre el coronavirus? (en anglès) – CNN: El futbol es tanca a tot Europa, però a Bielorússia continua com sempre (en anglès) – Global Voices: Músics africans creen cançons sobre el coronavirus, al marge de la indústria (en anglès) – Diari Nós: Les fronteres en el temps del coronavirus (en gallec) – Clarín: Les 101 fotos del coronavirus al món. Recull de fotografies molt interessants de tot el planeta (en castellà) – Balkan Times: Albània envia trenta metges per a ajudar Italià (en anglès) – La Stampa: Viatge a Codogno, un mes després de l’inici de l’epidèmia (en italià) Quines han estat les notícies més destacades sobre la crisi que us hem ofert avui? – Què caldrà fer d’ara endavant per poder sortir del confinament? – Els Jocs Olímpics de Tòquio es faran del 23 de juliol al 8 d’agost de 2021 – L’FMI veu inevitable una ‘profunda recessió’ a Europa pel coronavirus – Pep Riera: ‘Quedem tan pocs pagesos, que no n’hauria de plegar cap’ – Equips de fórmula s’uneixen per a produir 10.000 respiradors hospitalaris – Quins són els serveis essencials que a partir de demà podran treballar durant el confinament total? – L’ex-batlle de Barcelona Xavier Trias, ingressat pel coronavirus – S’ha mort l’històric periodista Antonio Álvarez-Solís per la Covid-19 – Messi anuncia una rebaixa del 70% del sou de la plantilla del Barça mentre duri l’estat d’alarma – Junqueras i Romeva demanen al TC que suspengui la pena de presó per l’emergència de la Covid-19 – Fernando Simón, positiu per coronavirus – Òmnium Cultural organitza l’Esprint Solidari per a recaptar recursos contra el coronavirus – Dades: l’estat espanyol inverteix en sanitat un 15% menys que no pas la mitjana de la UE Quin és el recompte actual d’afectats i morts? A tot el món, les darreres xifres són de 753.367 casos confirmats i 36.273 morts. Del total de casos, 158.783 ja es consideren guarits, segons dades de Worldometer. Els estats més afectats són: —Els Estats Units d’Amèrica, amb 146.027 casos i 2.650 morts. —Itàlia, amb 101.739 casos i 11.591 morts. —L’estat espanyol, amb 85.195 casos i 7.340 morts. —La Xina, amb 81.470 casos i 3.304 morts. —Alemanya, amb 63.929 casos i 560 morts. A l’estat francès hi ha 44.550 casos i 3.024 morts. Als Països Catalans hi ha 25.412 casos i 2.039 morts. —Al Principat, 18.733 casos i 1.672 morts (2.616 casos i 226 morts més que no ahir). —Al País Valencià, 5.110 casos i 310 morts (326 casos i 43 morts més que no ahir). —A les Illes, 1.000 casos i 37 morts (42 casos i 4 morts més que no ahir). —A Catalunya Nord, 197 casos i 12 morts (8 casos i 1 morts més que no ahir). —A Andorra, 372 casos i 8 morts (72 casos i 4 morts més que no ahir). *No hi ha dades separades sobre la Franja de Ponent i el Carxe. Els enllaços i les dades a tenir sempre a mà: –  L’evolució del coronavirus a tot el món: quants casos n’hi ha? – Tots els rumors sobre el coronavirus que no us heu de creure – Per què és impossible de saber ara quina és la mortalitat real del coronavirus? – Coronavirus: per què rentar-se les mans amb sabó és tan eficaç? – Quin efecte pot tenir en les embarassades i els seus nadons? – Coronavirus: com podem netejar el telèfon mòbil? – Consells per als qui hagin d’aïllar-se pel coronavirus i per als familiars – Gossos i gats poden contreure o transmetre la Covid-19? – ‘Coronavirus’ o ‘Covid-19’? Com n’hem de dir? – Vegeu la informació de la Generalitat Valenciana. Telèfon d’urgència: 900 300 555 – Vegeu la informació de la Generalitat de Catalunya. Telèfon d’urgència: 061 – Vegeu la informació del Govern de les Illes Balears. Telèfon d’urgència: 061 – Vegeu la informació del Govern d’Andorra. Telèfon d’urgència: 188 – Vegeu la informació de l’estat espanyol – Vegeu la informació de l’estat francès – Vegeu la informació de l’Organització Mundial de la Salut (OMS)

Summary: Report diari sobre el coronavirus: el BOE crea el caos


El doctor en Filologia Rafael Rodríguez-Ponga ha estat elegit nou rector de la Universitat Abat Oliba CEU, amb la qual cosa es converteix en el cinquè rector de la història d’aquesta universitat, després de Juan Francisco Corona, Josep Maria Alsina, Carlos Pérez del Valle i Eva Perea. La presa de possessió s’ha formalitzat en un acte en el qual el nou rector ha rebut els signes distintius del seu càrrec de mans del president de la Fundació Universitària San Pablo CEU i gran canceller de la UAO CEU, Alfonso Bullón de Mendoza. Rodríguez-Ponga es posa al capdavant de la UAO CEU després d’haver exercit el càrrec de secretari general de l’Institut Cervantes des del 2012. El nou rector ha desenvolupat gran part de la seva trajectòria professional en institucions dedicades a la divulgació del coneixement i caracteritzades per la seva vocació internacional. Així, ha estat secretari general de l’Agència Espanyola de Cooperació i membre del Consell d’Administració del Fòrum Universal de les Cultures de Barcelona, Consejo Jacobeo, Consell General de l’Emigració, Consell de Cooperació al Desenvolupament i Acadèmia d’Espanya a Roma, entre d’altres. Entre el 2015 i el 2016 va exercir la presidència de l’European Union National Institutes for Culture (Eunic), càrrec pel qual va ser elegit, i actualment és el president de l’Associació Espanyola d’Estudis del Pacífic. També ha estat director general en els ministeris d’Educació i Cultura i d’Afers exteriors espanyol i ha format part del Consell Escolar de l’estat espanyol.

Summary: Rafael Rodríguez-Ponga, nou rector de la Universitat Abat Oliba CEU


Sebastià Alzamora (Llucmajor, 1972), després de quinze anys vivint a Catalunya, el 2010 va tornar a Mallorca. Coincidia amb l’arribada cruenta de la crisi i poc després amb l’arribada al govern del sinistre Bauzá, avui caduc senador bandejat del PP. L’hem entrevistat per saber en quin moment es troba i fer balanç de tot allò va trinxar Bauzá, de què cal reconstruir, però també d’allò que Bauzá, malgrat les seves maneres totalitàries, va fer aflorar: el ‘moviment dels dos-cents’, que diu Alzamora, i una fita en el record: la manifestació dels cent mil. L’escriptor acaba de publicar un llibre, el que fa set, la novel·la ‘La malcontenta’ (Proa). —Us hi trobeu bé vivint a Llucmajor, el poble que us va veure néixer? Us faig més de ciutat. —Visc en una casa antiga, de poble, molt bonica. M’hi trob molt bé. A Mallorca vaig tornar-hi l’any 2010. Primer em vaig instal·lar a Alaró, després em vaig traslladar a Palma i finalment vaig tornar a Llucmajor. I em sembla, i esper, que no me’n mouré més. Perquè hi estic molt bé i venir a Barcelona no m’és cap problema, hi vinc molt sovint. Sóc a quinze minuts de l’aeroport i amb mitja hora em planto a Barcelona. Hi ha èpoques que vaig més a Barcelona que no pas a Palma. —Què us passa a l’ull, que us el veig vermell i inflat? —Tinc una inflamació del nervi òptic. Ja fa un mes que em va començar, però sembla que en les setmanes vinents l’hauré superada. Això em causa malestar, perquè no hi veig bé i acabo el dia marejat. Mira, potser aquesta malaltia em farà deixar de fumar. Ho he de deixar. —De què viviu ara? —I com em guanyo la vida? Doncs escrivint, en mitjans de comunicació i llibres. En aquest sentit, trob que sóc afortunat: escric una columna diària al diari Ara que no m’ofereix res més que avantatges (punt de vista en l’escriptura, una tribuna de lectors, estabilitat econòmica) i també he tengut la sort que els meus llibres, tot i que no són best-sellers, es venen bé i han estat traduïts a altres idiomes i em donen drets d’autor. —Durant una època vau ocupar càrrecs de política cultural. Us agradaria de recuperar aquesta faceta? —D’ambició política no en tenc gens. En moments determinats hi ha persones que m’han fet confiança (dos consellers de la Generalitat, Jordi Vilajoana i Joan Manuel Tresserras, i a les Balears Gabriel Janer Manila), però sempre he fet feina a favor de la cultura catalana. I ara mateix no em passa pel cap que ningú m’ofereixi un càrrec públic. Però si fos el cas em sembla que el refusaria. Em trob còmode vivint de l’escriptura. M’ocupa gairebé totes les hores del dia: de vuit del matí a vuit del vespre. —I què us va moure a tornar a Llucmajor a viure? —He retrobat el lloc on vaig néixer i créixer sense renunciar a les meves ciutats: Barcelona i Palma. Les Balears és el meu país i Catalunya també. He tornat a Mallorca però no he notat cap mena de desconnexió. I ja t’he explicat que arribar a Barcelona és un moment. Hi arrib abans que a Sóller. I tornar a Llucmajor va ser una retrobada molt bonica. Ho vaig fer per motius familiars: sóc fill únic i els meus pares, tot i que encara no són gaire grans i estan bé, però sí que es van fent grans i jo vull ser a prop seu. —En aquest darrer llibre que publiqueu, ‘La malcontenta’, que parla de Joan Durí, un bandoler de Mallorca, feu un agraïment al vostre pare per haver-vos acompanyat i mostrat els indrets on el bandoler va viure les seves aventures. —Hi ha dibuixat un mapa a les guardes del llibre que mostra els camins que recorria Joan Durí en aquesta zona de Migjorn. Per a mi aquest paisatge va ser tota una descoberta. I la vaig fer acompanyat del meu pare, l’historiador Celso Calviño i l’excursionista Rafel Riera, que es coneix tots els camins. Són tres senyors que tenen entre seixanta-tres anys i setanta-quatre, i jo que en tinc quaranta-tres esbufegava per atrapar-los. Tenen més bona cama que jo. Joan Durí va existir i era conegut per la crueltat i la capacitat insòlita d’escapolir-se, i ho feia per aquestes contrades, que coneixia a la perfecció. —És el vostre paisatge. —Sí, però l’he redescobert ara. De petit i jove no vaig donar importància a aquestes coses. Aquesta novel·la, ‘La malcontenta’, és una història de bandolers però també és i sobretot una història d’amor i un homenatge al meu petit país. —Les vostres novel·les sovint són carregades d’una violència desenfrenada, a voltes gratuïta. Per què? —Porto l’etiqueta d’escriptor d’històries violentes, però hi ha una part de la meva obra que ho desmenteix: ‘Dos amics de vint anys’, sobre n’Espriu i en Rosselló-Pòrcel, no té cap escena violenta, com tampoc en trobaràs a ‘Miracle a Llucmajor’, que és plena d’humor. La violència no és que m’atregui especialment, sinó que la rebutjo completament a la vida real, però la violència serveix per a expressar i parlar del mal, que sí que és un tema que m’interessa. Cada història té les seves exigències i requeriments. I si parl d’un bandoler, és fàcil d’imaginar que hi apareixeran escenes violentes. —Per violència, la que va originar José Ramon Bauzá, mentre va presidir les Illes Balears. I ja veieu que canvio de tema. —Ha estat una cosa gairebé inexplicable. Encara no he entès com un governant i un govern poden governar contra la seva ciutadania, com va fer Bauzá. No era una actitud ideològica, sinó una manera de fer molt propera a un règim totalitari amb deliri personal. Ell i el seu govern es pensaven que podien fer allò que els donés la gana per haver obtingut majoria absoluta. I van fer coses no reprovables sinó tristes: varen fer mal al país. A més, no escoltaven: Bauzá va poder mobilitzar els illencs com no s’havia vist mai. És l’única cosa que va fer. A les Balears no tenim tradició de mobilitzacions de la societat civil. I va aconseguir que es produís una manifestació de cent mil persones que van sortir al carrer a protestar, que representen el 10% de la població total de les Balears. És per pensar-t’ho, oi? Però Bauzá no va voler escoltar. Aquesta és la gran diferència amb Artur Mas, que no és el meu model de polític, però la seva intel·ligència ha estat escoltar la ciutadania. Perquè no crec que s’imaginés que lideraria el procés sobiranista. En canvi, Bauzá va dir que la gent que havia sortit al carrer havia estat manipulada. —El fet més emocionant, la batalla dels docents. Quins herois! —El “moviment dels dos-cents”, que en dic jo, ha estat importantíssim: ens han defensat el model lingüístic durant tota la legislatura, han defensat l’ensenyament i la societat. Aquests docents van vetllar i batallar per una societat que perillava realment. Ells es van fer càrrec d’una cosa de la qual són responsables les institucions de govern. I darrere els dos-cents hi havia el poble. I tot això es va fer palès en els resultats electorals, en què Bauzá va rebre un càstig dur: va perdre la meitat dels diputats. De fet, ell va aconseguir la majoria per pura xamba i la derrota per mèrits propis. Fins i tot va rompre el seu partit per dins. —L’estil Bauzá no va arrelar entre els votants balears del PP… —El PP a les Balears sempre ha representat un centre-dreta moderat, que seduïa capes molt àmplies de la societat (no a mi particularment). I Bauzá va anar per la banda radical de l’extrema dreta. Això a les Balears no reïx. Ara l’han fet senador, ha anat a parar al cementiri dels elefants. Però ens ha portat anys de malsons i el país ha retrocedit en molts aspectes. La feina que ens costarà de recuperar el terreny perdut! Sospito que Bauzá no només no va entendre el país on vivia, sinó que a més el detestava. La llengua catalana, la cultura pròpia, el vincle amb Catalunya… li posava els pèls de punta. Era pura irracionalitat. —De mal, en va fer. El Gremi d’Editors de les Balears va quedar trinxat, per exemple. No ha pogut ser present en aquesta última edició de la Setmana del llibre en Català. En canvi, l’Associació d’Editors del País Valencià, després de quatre anys d’absència, enguany hi ha tornat. —Sí, i tant, només cal veure com l’editorial més emblemàtica del país, Moll, ha desaparegut. Perquè li van negar el pa i la sal. En el moment de la crisi econòmica més forta, amb un nivell de vendes molt fluix, el govern Bauzá va treballar per destruir el teixit social i cultural. Ho va fer contra el món editorial i contra tants altres sectors. Només cal veure en què van convertir IB3, que va arribar a ser dirigida pel conseller de la Presidència. IB3 era un NO-DO. Tot això són coses que ara, passades, sembla mentida que les hàgim viscudes. Jo, que he viscut l’estat de dret, l’estat del benestar, pensava que no hauria de sofrir aquest tipus de coses. La democràcia necessita cautela perquè se’t pot presentar el desaprensiu de torn que, pel fet de guanyar unes eleccions, et sotmeti a un malviure. El cas de les Balears ha estat espectacular. El del País Valencià, també. —Aquesta envestida institucional contra la llengua ha portat una tensió i una confusió en molts àmbits socials, que encara ara són font de conflictes, com el cas que va denunciar el poeta i rapsode Carles Rebassa o el denunciat pel cantant Cris Juanico, discriminats i atacats per haver parlat en català. —L’extremisme espanyolista s’ha sentit reforçat aquests anys i ha crescut. El missatge de Bauzá era que el català era una nosa, i feia de la llengua catalana la causa del fracàs escolar (també ho feia el ministre Wert). En contrapartida, ha nascut la il·lusió d’aquesta manifestació de cent mil persones i entre aquestes hi havia molts castellanoparlants que defensaven l’educació en català. Per pur sentit comú. Bauzá es pensava que tot castellanoparlant havia d’estar de part seva. Doncs és clar que no! Mira, el meu avi només parlava castellà. Intentar fanatitzar aquestes coses és un error absurd, el pitjor que es pot cometre. Però té conseqüències molt cruentes en l’àmbit de la convivència. Ens toca reconstruir.

Summary: Sebastià Alzamora: ‘Darrere el “moviment dels dos-cents” hi havia el poble’


El sindicat Metges de Catalunya (MC) ha demanat aquest divendres al Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC) que dicti mesures cautelars contra el Departament de Salut, el Servei Català de Salut (CatSalut), l’Institut Català de la Salut (ICS) i 30 entitats concertades del sistema sanitari integral d’utilització pública de Catalunya (SISCAT) per incomplir la normativa de riscos laborals i posar en risc la salut del personal sanitari pel coronavirus. El sindicat demana que, en un termini màxim de 24 hores i durant tota l’emergència sanitària, es doti el personal del sistema públic de salut dels mitjans necessaris per complir els protocols de protecció avalats per la ciència i l’Organització Mundial de la Salut (OMS). L’organització, majoritària al sector, fonamenta la seva demanda en l’incompliment de la normativa de salut laboral que es fa palès en els darrers protocols d’actuació dels professionals enfront de casos d’infecció pel nou coronavirus, publicats per la Subdirecció General de Vigilància i Resposta a Emergències de Salut Pública de l’Agència de Salut Pública de Catalunya, que han anat rebaixant de manera progressiva el grau d’exigència i seguretat dels materials de protecció. Així, la manca d’equips de protecció individual (EPI) eficaços en els centres sanitaris i la utilització, com a conseqüència d’aquesta, de materials insegurs ha provocat un alarmant increment de contagis entre els professionals sanitaris que, en el cas de Catalunya, s’eleva fins al 17,37% sobre el total de positius per covid-19, segons dades del Departament de Salut. Per aquest motiu i davant la gravetat de la situació, MC reclama que el personal facultatiu dels hospitals, centres d’atenció primària i altres centres assistencials públics o privats que atengui casos possibles, probables, en investigació o confirmats per infecció pel coronavirus, tingui a la seva disposició mascaretes d’alta eficàcia tipus FFP2 o FFP3, ulleres de protecció ocular de muntura integral o protector facial complet, guants i bates impermeables, segons els protocols de màxima protecció aplicables a aquest patogen. El sindicat mèdic també ha fet avinent al TSJC que, tot i no disposar de legitimació per demanar-ho, perquè la seva representació és exclusiva sobre els facultatius, seria desitjable que la mateixa mesura s’apliqués a tot el personal que treballi en l’àmbit sanitari.

Summary: Metges de Catalunya denuncia la conselleria de Salut al TSJC per incomplir la normativa de riscos laborals


El primer ministre del Líban, Saad Hariri, i el govern en bloc, han anunciat la seva renúncia en bloc després de dues setmanes de manifestacions. El passat 21 d’octubre, Hariri va anunciar un paquet de reformes econòmiques, si bé no ha aconseguit aplacar els ànims dels manifestants, que diumenge van protestar creant una quilomètrica cadena humana al país. Líban ha viscut avui la seva tretzena jornada de protestes que van començar per una controvertida decisió d’introduir un impost a l’ús de WhatsApp, posteriorment retirat, i que han evolucionat cap a l’exigència de la marxa del govern enmig de denúncies de corrupció. El cap del partit-milícia xiïta Hezbollah, Hassan Nasral·là, s’havia mostrat contrari a la renúncia del govern, al·legant que això podria provocar un buit de poder al país.

Summary: Les protestes multitudinàries obliguen a dimitir Saad Hariri, primer ministre del Líban


L’ex-ministre d’Aznar i ex-dirigent del PP català Josep Piqué es prepara per a tornar a activar-se políticament, però no pas des d’un partit, sinó des d’un grup de pressió, un ‘think tank’ anomenat Thinkcat. El posarà en marxa aquests pròxims mesos acompanyat de l’ex-ministre socialista Josep Borell i del catedràtic de dret constitucional i fundador de Ciutadans, Francesc de Carreras. L’objectiu: crear opinió contra l’independentisme des de l’àmbit acadèmic, mitjançant la publicació d’estudis sobre economia, infrastructures, indústria, etc. i l’organització de fòrums de debat, segons informava Crónica Global. En aquest mateix mitjà Piqué feia unes declaracions aquesta setmana on apuntava l’objectiu que vol enfocar amb aquest moviment: ‘Davant del desafiament independentista, no es pot limitar únicament a la via jurídica. És necessària, però no suficient. S’ha de convèncer, però sobretot als qui rebutjant l’independentisme no s’han sentit acompanyats aquests últims anys’. Hi ha llocs on viuen com si fossin independents En un article publicat a El Mundo el 27 de desembre Piqué en donava més detalls, i demanava de ‘disputar espai social i polític, com un pas imprescindible per a guanyar, legítimament, espai electoral’. I afegia aquesta crítica al govern de Rajoy: ‘Em sembla poc discutible que, des de govern d’Espanya, i des del partit que el sosté, no hi ha hagut prou política (…). No n’hi ha prou de fer complir la llei. Fa falta arribar a les ments i als sentiments.’ Segons Piqué, el sobiranisme porta molt avantatge a l’unionisme, i lamenta que fins i tot hi hagi ‘moltes zones del territori on viuen com si ja fossin independents, perquè la presència de símbols estatals i/o nacionals espanyols és inexistent.’ Per tot plegat, demana de ‘prendre els arguments als adversaris. I en aquest sentit apunta alguns exemples per a guanyar el que anomena ‘la batalla del diàleg’: ‘hi ha algú que dubti que canviar el sistema de finançament és absolutament imprescindible per a totes les comunitats autònomes? O de la necessitat del corredor mediterrani per a tota Espanya? O que no té cap sentit que no hi hagi una xarxa d’alta velocitat entre Barcelona i València?’ Aquest plantejament que fa Piqué arriba després de la constatació que durant aquests últims anys l’independentisme ha sabut aprofitar el potencial de les xarxes socials per a difondre el seu argumentari. I que també ha estat hàbil a l’hora de fer-lo arribar a àmplies capes de la societat, als corresponsals dels principals mitjans de comunicació del món… En això, com en altres coses, l’independentisme sempre ha anat uns quants passos per endavant de l’unionisme. Si l’independentisme s’ha organitzat i estructurat molt, l’unionisme ho ha fet molt poc. Hi ha hagut alguna iniciativa, de la mà de Societat Civil Catalana, amb la complicitat i l’impuls de partits com el PP, sobretot Ciutadans i fins i tot el PSC. Aquesta entitat ha centralitzat l’activitat a la xarxa de l’unionisme, però ha fonamentat la seva acció no tant en proposar sinó en criticar; en ridiculitzar l’independentisme en comptes de dignificar els centenars de milers de persones que se l’han fet seu; en definitiva, en destruir en comptes de construir. Societat Civil Catalana ha estat incapaç de penetrar en l’unionisme sociològic que hi ha a Catalunya, perquè es basa en la reacció i no pas en l’acció; tot al contrari del que va fer de bon començament l’ANC i que ha fet Òmnium i en general les entitats independentistes: proposar una alternativa. És la manera com es genera il·lusió i un missatge positiu que facilita l’adhesió a un argument o a una causa. SCC ha basat el seu discrus en la ridiculització i en la desqualificació dels arguments independentistes, calcant el que ha fet l’unionisme polític (Ciutadans i el PP) i el govern espanyol, és a dir, la negació, el no reconeixement de la força social de l’independentisme. D’aquesta manera és difícil de convèncer ningú que ja n’estigui tip de maltractament i menyspreu i de romandre en una Espanya en crisi crònica. I d’això se n’ha adonat Josep Piqué, que fa ara aquest moviment amb el propòsit de corregir el tret i de guanyar terreny al sobiranisme, o si més no de fer arribar el discurs a indecisos.

Summary: Josep Piqué es reactiva per a rescatar el discurs unionista a Catalunya


El president d’Òmnium Cultural, Jordi Cuixart, ha fet una defensa de les mobilitzacions ciutadanes la tardor del 2017, durant la seva declaració al judici contra el procés. Cuixart ha fet palesa la naturalesa política del judici i s’ha reivindicat com a pres polític. A més, s’ha desdit de les afirmacions de la seva primera declaració davant Llarena dient que aquelles paraules eren ‘per a sortir de la presó al preu que fos’. Avui ho ha deixat ben clar: ‘Aquesta ja no és la meva prioritat, jo sóc un pres polític.’ Després de cinc-cents dies de presó, Cuixart diu que la seva prioritat és denunciar l’atac als drets fonamentals.  La defensa memorable de Jordi Cuixart davant l’interrogatori del fiscal Us oferim el vídeo íntegre de la declaració de Jordi Cuixart durant el judici contra el procés i els presos polítics des del Tribunal Suprem espanyol: Cuixart només ha respost a les preguntes de la fiscalia i la seva defensa, però no a les de l’advocacia de l’estat ni de Vox. Les respostes de Cuixart ha estat tan celebrada que Òmnium ha fet 1.500 socis nous durant la declaració. Després de Cuixart, declara Carme Forcadell i així es clourà la fase d’interrogatoris.  El fiscal perd els nervis amb les respostes de Cuixart sobre la violència a l’escola Ramon Llull Calendari del judici Actualment ens trobem en fase d’interrogatoris. Segons el calendari previst durant el judici, avui han d’acabar les declaracions dels processats. Demà declararan com a testimonis Joan Tardà, Artur Mas, Soraya Saenz de Santamaría, Cristóbal Montoro, Mariano Rajoy, Marta Pascal, Núria de Gispert, Eulàlia Reguant i Antonio Baños. També hi era citat el president del parlament, Roger Torrent, però ja ha avisat que no hi aniria perquè hi ha sessió de control parlamentari al govern. Guia del judici contra el procés: tot allò que cal saber-ne

Summary: Declaració íntegra de Jordi Cuixart al Tribunal Suprem espanyol