L’estat espanyol finalment ha decidit d’expulsar l’Ayoub, un noi magribí de vint-i-tres anys detingut a Lleida el 18 d’octubre durant les manifestacions per la sentència contra el procés. Després d’estar tancat vint dies al Centre d’Internament per a Estrangers (CIE) de la Zona Franca, dimecres al matí va ser dut sense avís previ a Madrid i avui serà traslladat al Marroc, un cop el jutjat contenciós de Lleida ha rebutjat el recurs de la seva defensa. Membres de iACTA, el col·lectiu jurídic que el defensa, asseguren no saber si ja ha estat deportat: ‘La pròxima notícia que en tindrem serà quan hagi arribat al Marroc’. L’Ayoub va ser detingut juntament amb sis joves magribins més. Tots són acusats dels mateixos danys i desordres. És per això que la defensa denuncia que la detenció obeïa a una criminalització racial. Vint-i-vuit joves empresonats: radiografia d’unes detencions irregulars Dels sis detinguts, dos van ser posats en llibertat i dos més enviats a la presó de Ponent II. Els altres dos, entre ells l’Ayoub, com que no tenien el permís de residència el jutge els va enviar al CIE de la Zona Franca i els va obrir un expedient urgent d’expulsió. L’Ayoub, que feia tres anys que residia a Catalunya sense permís, ha passat vint dies aïllat a la Zona Franca i ahir va ser enviat a una comissaria de la policia espanyola de Madrid com a pas previ a la deportació. 1⃣Aquest matí un dels joves detinguts en el context de mobilitzacions i internat al CIE ha estat traslladat a Madrid per la seva expulsió a través d'un procediment excepcional de la llei d'estrangeria; 📣 #AyoubSeQueda ‼ pic.twitter.com/SMOpqWpObt — Iacta Advocades #8Mcadadia (@IactaSociojurid) November 13, 2019 Quan es va saber la notícia, ràpidament diverses entitats van fer una crida per demanar que s’aturés la deportació: ‘La criminalització policíaca, la detenció, la privació de llibertat i el procés de deportació forçosa com a sanció dins el marc de la llei d’estrangeria, formen part d’un sistema polític, social i judicial que revela el bon funcionament del racisme a l’estat en correspondència amb totes les seves institucions’, van dir. Ahir dijous a primera hora la defensa va presentar un recurs al jutjat contenciós de Lleida demanant mesures cautelars urgents perquè s’anul·lés la deportació. Fonts de la defensa van explicar a VilaWeb que havien intentat demostrar el seu arrelament a Catalunya tot presentant-ne el padró, que té de fa un any, cursos realitzats i acreditant vincles amb una parella sentimental i la seva família, residents al Principat. Però al cap d’una hora el recurs va ser rebutjat i s’iniciava una deportació irreversible. La parella de l’Ayoub, en conversa amb VilaWeb, ha denunciat que va ser traslladat del CIE de la Zona Franca de Barcelona a Madrid sense avís previ i que no va tenir temps de comunicar-se amb ell. Dos dies després, encara no ha pogut contactar amb la seva parella per a saber si ja estat deportat. Segons la defensa penal de l’Ayoub, el dia dels fets jove era a la plaça de Sant Joan de Lleida, al centre històric, esperant la seva xicota, quan va ser detingut pels Mossos d’Esquadra. Segons la versió de la policia, ell i els altres cinc joves detinguts aquella nit –només dos d’ells asseguren conèixer-se–, van participar en diversos aldarulls com ara l’incendi d’una marquesina i una cabina de l’ONCE.

Summary: Deportaran al Marroc un dels presos polítics detinguts durant les protestes contra la sentència


L’Índia i la Xina hauran de resoldre el perllongat enfrontament militar que està tenint lloc en una regió de l’Himàlaia mitjançant el diàleg, segons ha dit aquest dimecres el dalai lama, descartant la possibilitat d’una guerra perquè seria destructiva per a ambdues parts. Els exèrcits d’Índia i la Xina han estat set setmanes de lluita en l’altiplà de Doklam, reclamada per Bhutan, país aliat d’Índia. Les tropes índies es van endinsar a Doklam a mitjans de juny per frenar les obres d’ampliació d’un camí militar que estava construint la Xina i que suposaria per al seu Exèrcit la consolidació d’una posició més còmoda en el nord-est. Pequín ha exigit a l’Índia que abandoni la zona. No obstant això, les converses entre tots dos països no han produït cap avenç, la qual cosa ha augmentat els temors que puguin caure en un conflicte. Des de la fi de la guerra que van lluitar el 1962 i que va acabar amb la derrota d’Índia, cap dels dos Estas ha estat capaç de definir la frontera. Això ha provocat constants reclamacions per intrusions mútues als territoris de l’altre. El Dalai Lama, que viu exiliat a l’Índia després de fugir d’un fracassat aixecament contra el Govern xinès al Tibet, ha dit que no hi hauria vencedors en cas que s’iniciés una guerra i que les converses són l’única opció. ‘Aquest ha de ser un segle de diàleg’, ha recalcat el Nobel de la Pau i ha afegit que plantejar l’assumpte en termes de ‘victòria d’una banda i derrota per una altra és un pensament caduc’. ‘La destrucció del teu veí, és la teva pròpia destrucció. L’única via està en les converses’, ha manifestat.

Summary: El dalai lama afirma que el diàleg és l’única via possible perquè l’Índia i la Xina restableixin relacions


El català perd 300.000 parlants habituals a Catalunya entre els anys 2003 i 2013, tot i que el nombre de joves que tenen el català com a llengua habitual al país entre els anys 2008 i 2013 passen del 31,5% al 36,4%. Aquestes són algunes de les dades de l’InformeCAT 2018 de Plataforma per la Llengua que s’ha presentat aquest divendres. En concret, s’estima, segons el document, que 13,4 milions de persones l’entenen tenint en compte tots els territoris de parla catalana. Òscar Escuder, president de la Plataforma per la Llengua, ha explicat que el cinema i la justícia són els sectors on el català està més perjudicat. Si el 2003, 2.584.900 persones de més de 15 anys tenien el català com a llengua habitual a Catalunya, el 2013 només l’hi tenien 2.269.600. Durant el mateix termini, el castellà va passar de tenir 2.650.300 parlants habituals a Catalunya, a tenir-ne 3.172.600. Això representa, segons l’estudi, un descens en el nombre absolut de persones que tenen el català com a llengua habitual, que s’ha reduït en 300.000 persones respecte de l’any 2003. Així mateix, entre el 2008 i el 2013, darrer any del qual es tenen dades d’usos lingüístics, la població compresa entre els 15 i els 29 anys d’edat baixa en 220.400 persones i el nombre de parlants habituals de català en aquesta franja d’edat es redueix en 13.900. Com ha recalcat Escuder, si s’observen les dades en termes relatius, es detecta que augmenten del 31,5% l’any 2008 al 36,4% el 2013 les persones amb edats compreses entre els 15 i els 29 anys que tenen el català com a llengua habitual, malgrat que la xifra encara és lluny del 42,2% de l’any 2003. Plataforma també ha destacat la xifra de parlants habituals de català que entre els 15 i els 29 anys és un 5,5% més alta que en la generació amb edats compreses entre els 30 i els 44 anys. Segons dades socio-demogràfiques de 2017 i 2018, saben parlar català més de deu milions de persones, tot i la caiguda del creixement natural de la població. La xifra de parlants representa un 68,7% de la població total de la comunitat lingüística de parla catalana, i el percentatge de gent assegura entendre’l se situa en el 91,5%. Un altra dada de l’informe indica que més del 70% de les persones de Catalunya i les Illes que saben parlar català canvien de llengua quan algú els respon en espanyol. Segons les darreres dades, els ciutadans de les Illes Balears que canvien de llengua representen el 78,4% del total de població que sap parlar català. En el cas de Catalunya, el percentatge de persones que saben parlar català però canvia de llengua és ‘lleugerament inferior’ (71%). Així, la reacció de set de cada deu individus després d’haver-se adreçat a algú en català i rebre una resposta en espanyol, és canviar de llengua. Segons dades del 2015, només set de cada mil famílies a la Catalunya del Nord transmeten el català als fills. Música Més dades: sis de cada deu euros dels ajuts públics a la música a Catalunya es destinen a projectes on la presència del català és inferior al 25%. Per altra banda, Plataforma ha ressaltat que el 2016 es va assolir una xifra històrica en la producció de discos en català, que va superar el miler de referències. Així mateix, el nombre absolut de llibres produïts en català va ser d’11.343 títols l’any 2016. El sector també va experimentar un augment en les vendes per tercer any consecutiu, d’un ‘notable’ 3,6% respecte de l’any anterior, segons dades de Catalunya i el País Valencià facilitades per l’Associació d’Editors en Llengua Catalana. Només un 38,4% dels productes de marca pròpia de les cadenes principals de supermercats a Catalunya incorporen el català en l’etiquetatge, mentre que un 82,4% incorporen l’espanyol, segons dades del 2017. S’ha fet èmfasi en un altra punt de l’informe que la desaparició de les caixes d’estalvis fa davallar l’ús del català parlat als bancs: decau nou punts a les Illes, i dotze a Catalunya. Així mateix, menys del 2% de les places de treballadors públics de l’Estat als territoris de parla catalana valoren els coneixements de la llengua i l’estat espanyol destina 1,13 euros per funcionari a Catalunya (16.924 euros per a un total de 14.982 treballadors públics). Entre les dades, Escuder ha dit que crida l’atenció que només un 1% de les piulades del PP i Ciutadans del País Valencià són en valencià. Cinema i justícia Escuder ha explicat que el cinema i la justícia són els sectors on el català està més perjudicat. Per una banda, ha indicat, el cinema ‘està en una situació lamentable’ i a justícia, ‘les competències reals les té l’estat’. De fet, segons l’estudi, només quatre de cada deu catalanoparlants reben les escriptures notarials en llur llengua. A preguntes dels periodistes, Escuder ha apuntat que el perill de la substitució lingüística del català pel castellà hi és ‘clarament i fa més de 300 anys que el tenim i ens anem aguantant’. Ha assegurat que ‘no és una cosa imminent’, però ha apuntat que es necessiten parlants activistes i això les llengües normals no ho tenen’. El 155 Escuder ha dit que amb el 155 i amb el procés independentista català ‘part de l’Estat s’ha tret la careta’ i ha considerat que ‘no ha tingut la sensació que l’amenaça real fos més gran (que abans), sinó que se’ls hi cauen els complexes de fer veure que no els hi fèiem nosa’. Mentre Neus Mestres, directora de la Plataforma per la Llengua, ha indicat que en aquest període ‘s’han rebut més atacs directes a la llengua molt conscients a través de mitjans i de discursos polítics, així com atacs a l’escola’.

Summary: El català ha perdut 300.000 parlants habituals a Catalunya en deu anys


El Sí ha guanyat de forma ajustada al referèndum constitucional de Turquia. Amb el 99% dels vots escrutats, el 51,35% dels electors han donat suport a la proposta del president turc, Recep Tayyip Erdogan, davant el 48,65% del No. La participació ha estat molt alta, del 84% del cens sobre els cinquanta-cinc milions de turcs que tenien dret a vot. L’oposició ha qüestionat la legitimitat del recompte. Malgrat el clar biaix a favor de la campanya del Sí, la victòria d’Erdogan ha estat ajustada. El resultat ha variat molt segons les regions. A la majoria de regions on ha guanyat el No, ho ha fet per sobre del 60% i en algunes fins i tot per sobre el 70%. El Sí és fort a les regions més rurals de l’interior. El No ha vençut a la costa mediterrània i a les grans ciutats, més progressistes i d’esquerres. A Istanbul (51,21%), Ankara (50,93%) i Esmirna (68,75%). Els turcs han avalat la proposta d’Erdogan, que pretén convertir el país en una república presidencialista i fusionar les figures del cap d’estat amb el cap del govern. El president tindrà àmplies competències sobre els poders legislatius i judicial, com ara nomenar diversos membres de la judicatura i decretar estats d’emergència, i també podrà vetar lleis. A més, Erdogan podria ser president fins el 2029. Pel que fa al vot exterior, hi ha hagut diferències significatives. Els turcs d’Alemanya (63%), els Països Baixos (69%), Bèlgica (78%) i França (66%) han optat majoritàriament pel Sí, mentre que els d’Estats Units (85%), Canadà (74%), Rússia (77%) i el Regne Unit (82%) han escollit el No. La distribució dels vots coincideix bastant, per exemple, amb les eleccions presidencials de 2014. I també amb els darrers comicis legislatius del novembre del 2015. L’oposició qüestiona el recompte El principal partit de l’oposició a Turquia, el Partit Republicà del Poble (CHP), ha anunciat que demanarà un recompte de fins al 60% dels vots per irregularitats en la votació. En aquest sentit, diverses fonts han denunciat que mentre l’agència de notícies estatal Anatolia informava ja d’un recompte amb el 90% de les urnes, la Comissió Superior Electoral (YSK), responsable del recompte, donava informació corresponent al 60%. Anteriorment, dirigents del CHP havien qüestionat la legitimitat del recompte per la decisió de la YSK d’acceptar vots sense el segell pertinent: ‘La YSK ha fracassat en permetre el frau en el referèndum’, havia denunciat el vice-president del CHP Bulent Tezcan en declaracions a la premsa des de la seu de la formació a Ankara. La YSK ha publicat una nota a la seva pàgina web hores abans del tancament de la votació en la qual assenyalava que no acceptaria vots sense el segell oficial tret que es demostrés que són fraudulents ja que havia rebut multitud de queixes denunciant que els funcionaris de la pròpia YSK no estampaven els segells. Més informació – Anàlisi de Quim Arrufat: ‘El referèndum d’Erdogan: o jo o el caos’ – Entrevista al diputat armeni pro kurd al parlament turc Garo Paylan – Consulta tots els resultats

Summary: Erdogan guanya el referèndum enmig de denúncies de trampa


El PSOE ha tornat a fracassar en l’intent de convèncer Unides Podem perquè investeixi Pedro Sánchez com a president espanyol. Els socialistes mantenen el vet a un govern de coalició i només ofereixen un acord programàtic, mentre que la formació de Pablo Iglesias no cedeix al xantatge del PSOE i exigeix que es formi un govern de coalició que respecti el pes proporcional d’ambdós partits al congrés espanyol. Aquesta segona reunió ha durat quatre hores i el PSOE ha advertit Unides Podem que no hi hauria més trobades si no acceptaven un executiu monocolor dels socialistes, segons que ha explicat Pablo Echenique, que ha tornat a lamentar que el PSOE no es mogui del seu posicionament i que això feia acostar la repetició de les eleccions espanyoles. Si no hi ha nou president el 23 de setembre, es dissoldran les corts i es convocaran automàticament comicis per al 10 de novembre. ‘Si no acceptem que hi ha d’haver un govern format únicament per membres del PSOE, s’aixequen de la mesa de negociació’, ha dit Echenique, que ho ha considerat un ‘error’. ‘Esperem que rectifiquin i que acceptin que no hi ha motius per a explicar que allò que era possible al juliol no ho és al setembre’, ha dit. ‘Ningú no entén que aquesta oferta hagi caducat.’ Segons Echenique, és absurd que el PSOE porti l’estat a unes noves eleccions perquè poden propiciar un govern de dretes o una majoria ‘que ens portaria exactament al punt on som ara’. Per part socialista, Adriana Lastra ha explicat que Sánchez no acceptarà l’encàrrec de Felipe VI de sotmetre’s a una nova investidura si no compta amb els suports necessaris. La portaveu del PSOE ha dit que ara com ara no veia una sortida a la situació de blocatge i ha descartat cap més reunió entre Sánchez i Iglesias. ‘Que ens diguin si permetran un govern progressista o empenyen el país a unes noves eleccions el 10 de novembre’, ha conclòs.

Summary: El PSOE i Unides Podem es culpen mútuament del fracàs de la negociació


Dimecres 26 de juliol, a les set de la tarda, es registrava un moviment sísmic d’origen poètic en un annex de l’Arts Santa Mònica. S’inaugurava l’exposició ‘Generació (H)original’. La invitació deia que es tractava d’un retrat coral representatiu d’un grup de poetes que han orbitat al voltant del bar Horiginal de Barcelona, al barri del Raval. Els comissaris: Marta Huertas i Dídac Rocher. Organitzada per la Institució de les Lletres Catalanes. Efectivament, unes dues-centes persones, majoritàriament poetes i escriptors, de quatre generacions diferents (això és important), es van aplegar a l’Espai Residència del Santa Mònica per celebrar la fertilitat d’un lloc, l’obrador de l’Horiginal, que durant disset anys ha fet d’epicentre de la poesia de la ciutat de Barcelona. Les ones expansives no se circumscriuen a l’exposició, també hi ha en procés un llibre de l’editorial Labreu, que es publicarà a final de setembre. Un volum sense número, edició especial, de la col·lecció Alabatre, la col·lecció nascuda a l’Horiginal i amb un catàleg que expressa tan bé què ha generat durant aquests anys aquest espai. Un llibre que aplegarà les fotografies d’aquests setanta-quatre poetes i que aniran acompanyades d’un poema de cadascun, amb un pròleg de Jordi Marrugat i textos de Ferran Garcia, Josep Pedrals i Meritxell Cucurella-Jorba, programadors de la poesia de l’Horiginal en diverses etapes durant disset anys. Hores abans de la inauguració, després de dinar, Ferran Garcia, Josep Pedrals i Meritxell Cucurella-Jorba s’havien trobat per escriure uns versets divertits de cadascun dels poetes fotografiats. Els versets, impresos en paper i retallats, omplien un orinal, el que feia anys havia regalat el poeta Jordi Prenafeta als programadors i que va donar nom a les sessions (O.R.I.N.A.L: Obrador de Recitacions I Noves Actituds Literàries). Ells van llegir els versets en veu alta, d’un en un, entre aplaudiments del públic. La majoria de citats, sobretot poetes però també d’altres disciplines (escriptors, editors, llibreters, periodistes, músics…) eren a l’acte. I allò que els versets van posar de manifest és com d’intensos i propers han estat aquests anys per als poetes i del gremi assidus de l’Horiginal, perquè, com si fos un poble, més i tot, una família, de tots ells es coneixen vida i miracles, i la complicitat és ben travada. Retrat de la poetessa Blanca Llum Vidal. La llista és llarga. Per ordre d’aparició en els versets citats: Jaume Pons Alorda, Pau Vadell, Mireia Vidal-Conte, Ignasi Pàmies, Andreu Subirats, Francesc Gelonch, Marina Espasa, Mireia Calafell, Gerard Altaió, Lluís Calvo, Stefano Maria Cingolani, Albert Forns, Anna Ballbona, Marçal Font, Anna Gual, Carlos Andreu, Pau Gener, Carles Sanuy, Martí Sales, Eduard Escoffet, Maria Antònia Massanet, Jordi Nopca, Blanca Llum Vidal, Ester Andorrà, Gigi Marzullo, Martina Escoda, Maria Cabrera, David Castillo, Nú Miret, Dolors Miquel, Míriam Cano, Laia Martínez López, Max Besora, Víctor Suñol (citat però que no té foto en l’exposició), David Caño, Anna Aguilar-Amat, Ivette Nadal, Lucia Pietrelli, Núria Martínez-Vernis, Marc Romera, Francesc Bombí-Vilaseca,Jordi Prenafeta, Josep-Ramon Bach, Anna Pantinat, Toni Clapés, Joan Vigó, Isabel Sucunza, Màrius Sampere, Enric Casasses, Joan Vinuesa, Eduard Carmona, Miquel Adam, Carles Hac Mor i Ester Xargay, Núria Isanda, Joan Todó, Laura Borràs, Jordi Vintró, Francesc Garriga, Jordi Pàmias, Laia Noguera… A més de Josep Pedrals, Meritxell Cucurella-Jorba i Josep Pedrals. Va assistir a l’acte el poeta degà, Màrius Sampere, que va explicar a VilaWeb que recordava el dia que en Ferran Garcia li havia fet un llibret i l’havien coronat amb una corona de llorer. I també el primer dia que va llegir un dels seus llibres de poemes a l’Horiginal: ‘Va ser molt emocionant, va ser com haver aconseguit una fita a la vida. Una sensació irrepetible.’ Josep Pedrals i Meritxell Cucurella-Jorba (d’esquena) llegint els versets. Ferran Garcia, l’home que s’ha mantingut inalterable a l’obrador durant els disset anys de poesia de l’Horiginal, el dia de la inauguració de l’exposició se sentia una mica aclaparat, però ens valorava: ‘L’Horiginal és un lloc que ha tingut la constància de mantenir una programació de poesia fixa i això ha fet que entre diferents generacions de poetes i altres persones vinculades a aquest món, l’Horiginal fos un lloc de trobada i es creés l’hàbit de venir. Entre els habituals, la majoria no sabien qui recitaria cada setmana, però tan se valia, sabien que hi hauria poesia i que es trobarien persones amb interessos afins. I durant aquests anys s’ha creat un caliu i ha estat un lloc de tertúlia, d’intercanvi, de conspiracions també. I han nascut molts projectes a l’Horiginal. Per exemple, l’editorial Labreu té com a embrió l’Horiginal.’ I què va representar en Francesc Garriga per l’Horiginal? Diu Ferran Garcia: ‘Pel fet de ser poeta i per la seva personalitat, generava una gran atracció entre la concurrència. A més, ell tenia molt d’interès a conèixer els joves poetes, i els ajudava, tot i fer-ho des de la crítica i que era un rondinaire. Va ser el nostre gran referent.’ L’editora de Labreu, Ester Andorrà, recorda que, per a ella, l’Horiginal va ser el punt de coneixença tant d’editors com de poetes: ‘Allí vaig trobar soci i marit. A vegades penso com seria la meva vida si no hagués existit l’Horiginal. Però, a més, pensa que abans de l’Horiginal no havia imaginat mai de fer-me editora. Va ser de les converses interminables de cada dimecres amb en Pedrals, amb l’Andreu Subirats i amb en Jordi Vintró, de conèixer-los i sentir-los, que es va produir el detonant. I de les nits en blanc que vaig arribar a passar conversant amb en Todó i en Pedrals, que em van obrir tot un món, el món dels poetes vius. Sense l’Horiginal segur que Labreu no existiria. Això segur. A més, per a nosaltres, un cop creada l’editorial el 2006, l’Horiginal també va ser el nostre centre de presentacions dels llibres, sempre les fèiem allà. I n’han passat de molt fortes en aquelles parets. Recordo una vegada que una discussió sobre Carner va provocar una trifulga de campionat, que va arribar als cops de puny i es va acabar a comissaria.’ Inauguració de l’exposició ‘Generació (H)original’, ple a vessar. L’escriptor, poeta i cantant Carles Andreu, després de quaranta anys instal·lat a París, va tornar a Barcelona. Recorda que fou l’artista Benet Rossell qui li va descobrir la poesia a l’Horiginal: ‘Va ser en Benet Rossell que em va portar a l’Horiginal, perquè ell vivia al Paral·lel, ben a prop. D’això fa uns vuit anys. I a partir d’aquí, hi vaig tornar sovint i vaig acabar fent una nit de poesia amb un jove poeta del Delta. Per a mi, l’Horiginal ha estat un punt de creativitat i de connectar-me amb la poesia viva de Barcelona.’ El poeta Josep Pedrals ja era el Mozart de la poesia catalana quan va començar a portar la programació de l’Horiginal l’any 2001, i ho va fer per amor a l’art fins al 2015. Ens explica: ‘Això que fem avui no té voluntat de ser cap antologia, sinó un recordatori d’allò que es va fer i del que es fa a l’Horiginal. Però allò que quedarà serà el llibre. I t’he de dir que tot plegat se’m fa estrany. Ens hem trobat havent dinat amb en Ferran i la Meritxell i hem començat a recordar els morts (el traductor Jordi Domènech, que venia al principi; el titellaire Jordi Pinar; en Lluís Gràcia, en Sebastià Roura…), i s’ha fet estrany.’ Continua Pedrals: ‘Jo vaig inaugurar les sessions de poesia, juntament amb en Gerard Altaió i en Francesc Bombí. Jo era de la colla dels que hi anava quan programava la Meritxell Cucurella-Jorba el 2001. I quan ho va deixar, en Ferran em va proposar d’agafar el relleu. Com que ja havia programat el cicle de poesia del bar Siena, ho tenia per la mà i tenia una bona agenda de telèfons. Fèiem una programació setmanal que a vegades es convertia en tres sessions a la setmana (dimarts, dimecres i dijous). Hem estat molt feliços a l’Horiginal i ha tingut molt de sentit, pel que sembla.’ Ara fa pocs mesos, el propietari de l’Horiginal s’ha venut l’establiment. El nou propietari no ha volgut conservar el nom. Ara es diu La Rubia. Però en Ferran Garcia diu que el nou propietari sí que vol mantenir la programació de poesia. De moment, l’any vinent encara sonarà poesia a l’obrador de La Rubia horiginal.

Summary: La família de l’Horiginal, retratada


Uns 350 antiavalots de la Guàrdia Civil s’afegiran al dispositiu que el Ministeri d’Interior espanyol ha dissenyat per controlar la resposta a la sentència del judici contra el procés, segons que han confirmat a l’agència Europa Press fonts de les forces de seguretat de l’estat. Agents de seguretat ciutadana de la USECIC i dels grups de reserva i seguretat (GRS) de la Guàrdia Civil s’afegiran a les Unitats d’Intervenció de la policia espanyola que ja van ser desplegades pel segon aniversari de l’1-O. Segons que han explicat les mateixes fonts, els agents actuaran ‘en el seu àmbit de competències i en coordinació amb els Mossos d’Esquadra’. El dispositiu policíac s’anirà avaluant sobre la marxa amb la possibilitat d’augmentar el nombre d’efectius. Precisament avui, la cúpula dels Mossos d’Esquadra, la policia espanyola, la Guàrdia Civil, el Departament d’Interior i el Ministeri d’Interior, s’han reunit a Barcelona per coordinar-se de cara a les mobilitzacions que es preveu arran de la sentència del Tribunal Suprem sobre l’1-O, segons que ha pogut saber l’ACN. No és la primera reunió d’aquest tipus, però es preveu que sigui l’última. L’objectiu és la coordinació total entre els diferents actors, amb el lideratge dels Mossos d’Esquadra. Al comandament del dispositiu, hi haurà el director general de la policia, el director del Gabinet d’Estudis i Coordinació del Ministeri, els Mossos, la Guàrdia Civil i la Policia espanyola. Tots els actors estan preparats per si la sentència es fa pública aquesta setmana, tot i que creuen més probable que surti la setmana vinent.

Summary: La Guàrdia Civil desplega 350 antiavalots més al Principat abans de la sentència del Suprem


La vice-presidenta i portaveu de la Generalitat Valenciana, Mónica Oltra, ha anunciat que el Consell posarà en coneixement de la fiscalia l’informe fet públic pel PSPV-PSOE en el qual es detallen despeses de més de 500.000 euros en restaurants i hotels a càrrec de la conselleria d’Economia entre els anys 2007 i 2011, etapa en la qual estava al capdavant l’exconseller i actual diputat del PP al congrés espanyol, Gerardo Camps. A preguntes dels mitjans durant la conferència de premsa posterior al ple del Consell, Oltra ha confirmat que la Generalitat traslladarà tota la informació a la Fiscalia perquè entén que no són despeses de representació sinó ‘despeses impròpies’. La vicepresidenta ha assenyalat que pot haver-hi despeses de representació però no ‘dur una vida de luxe a costa dels valencians mentre paral·lelament retallaven en drets’. En aquest sentit, ha afegit que una despesa de 342 euros al dia ‘és el que moltes famílies tenen al mes’ i que mentre deixaven 45.000 persones en llista d’espera per tenir accés a la dependència ‘vivien una vida prestada a costa de les arques públiques’. Oltra ha indicat que és ‘indignant’ que mentre en aquella època el govern del PP va aprovar mesures com el copagament farmacèutic i el copagament a la dependència la conselleria d’Economia ‘gastava 342 euros al dia en sashimi d’entrecot i en vins de la casa més cara’. El #Gerardogate El portaveu adjunt del grup socialista a les Corts, José Muñoz, va denunciar ahir despeses de la caixa fixa de la conselleria d’Economia de més de 500.000 euros entre els anys 2007 i 2011, etapa en la qual estava dirigida per Gerardo Camps, actual diputat del PP al congrés espanyol. Muñoz va informar en conferència de premsa de l’existència de tres caixes fixes a la conselleria d’Economia, la Ciutat de les Arts i les Ciències i la Societat projectes temàtics de la Comunitat Valenciana a través de la qual es pagaven factures en àpats i ‘capricis gastronòmics’, entre altres. Del total de les despeses, 42.000 euros estan signats directament per l’exconseller. El PSPV-PSOE ha iniciat una campanya amb el nom de #Gerardogate. Gerardo Camps anuncia accions penals contra el PSPV-PSOE L’ex-conseller Gerardo Camps va anunciar ahir a través d’un comunicat l’inici d’accions penals per injúries i calumnies contra el PSPV-PSOE per difondre aquestes dades. Camps assenyala que les despeses provenen de les societats públiques adscrites a la seva conselleria, no són imputables a ell i que estan auditats. Per tant, considera que les informacions són inexactes i busquen un dany.

Summary: El Consell durà a la fiscalia les despeses de representació de Gerardo Camps


El president de la Generalitat, Carles Puigdemont, ha comparegut aquesta tarda acompanyat del vice-president, Oriol Junqueras, i del conseller d’Afers Exteriors, Raül Romeva, per refermar el compromís amb el referèndum del setembre després d’haver-se fet pública la sentència del judici al 9-N, amb condemna d’inhabilitació per a Artur Mas, Joana Ortega i Irene Rigau. ‘Els 2,3 milions de persones que van votar el 9-N han rebut el veredicte de culpabilitat. Allò que la justícia ha condemnat avui ho indultarà el poble de Catalunya amb el referèndum que sens dubte farem enguany’, ha declarat. Puigdemont ha recordat que a Europa comença a haver-hi expressions públiques de desacord amb la via judicial i coercitiva que pren el govern espanyol en relació amb el procés independentista català: ‘Fa uns dies era la Fundació Adenauer que deia que no tan sols es podien utilitzar només mitjans judicials i policíacs. Ara també hi ha hagut un pronunciament sense precedents de la Comissió de Venècia sobre reforma del Tribunal Constitucional.’ I ha acabat dient: ‘La sentència no es fa reconsiderar res. Al contrari, ens anima a trobar la resposta en les urnes.’ ▶Declaració institucional #president @KRLS amb motiu sentència del TSJC pel judici del #9N contra Artur Mas, Joana Ortega i Irene Rigau pic.twitter.com/zkdNbGTbtU — Govern. Generalitat (@govern) 13 de març de 2017

Summary: Puigdemont: ‘El poble de Catalunya indultarà amb el referèndum allò que la justícia espanyola condemna avui’


L’any 2006, la novel·lista i cineasta francesa Virginie Despentes va publicar el manifest feminista Teoria King Kong. D’aleshores ençà no ha deixat de reeditar-se i fins i tot se n’ha fet una adaptació teatral. Més d’una dècada després, el text arriba per primera vegada en català de la mà de L’Altra editorial, en la traducció de Marina Espasa i un pròleg de la poetessa Maria Cabrera. Virginie Despentes visitarà Barcelona els dies 11 i 12 de maig en el marc del festival Primera Persona (CCCB). Llegiu un fragment de Teoria King Kong. Hem demanat a Eugènia Broggi, responsable de L’Altra editorial, que ens parli de l’obra i de l’autora, i de com encaixa en el seu catàleg, possiblement el segell generalista que més obres d’autores publica en l’actual panorama literari català. Diu Eugènia Broggi: «Ara fa dies que sento per tot arreu que Teoria King Kong, de la Virginie Despentes, hauria de ser lectura obligada a les escoles i als instituts de casa nostra, i jo encara diria més: hauria de ser lectura obligada per a tots els homes i dones de la terra de qualsevol edat i classe social. Després que el feminisme hagi saltat al mainstream, i després de la quantitat de llibres escrits i publicats en tots els estils i des de tots els punts de vista imaginables sobre el tema, Teoria King Kong planteja les qüestions que planteja amb una vitalitat emprenyada i una contundència incontestable, sense cap intenció d’agradar o de caure bé a ningú (i menys als qui defensen el patriarcat, homes i dones) ni cap pèl a la llengua. Contràriament a la voluntat d’entesa i punt de vista benpensant d’alguns dels textos feministes que hem llegit últimament, Teoria King Kong és una flamarada inconformista que no fa concessions, que no perdona les relliscades de ningú (i menys dels qui defensen el patriarcat, homes i dones) i que encomana unes ganes de batalla i dissidència adrenalíniques i molt inspiradores. La lluita feminista, com totes les lluites llargues i incansables, ha passat per diverses fases des que el món és món: s’ha mobilitzat per la igualtat de drets col·lectius, per poder votar, per poder treballar i tenir independència econòmica, per la paritat de sous, per l’alliberament sexual (gràcies a la píndola anticonceptiva), per la visibilització de les dones en l’àmbit públic, polític i artístic, també universitari i acadèmic i, últimament, ha passat a obrir debats fins ara menys estesos, com el de la maternitat o la legalització de la prostitució, i ha exposat la condescendència i el paternalisme reiterat dels homes que utilitzen el seu poder (professional, econòmic o simplement de gènere), la superioritat amb la qual es mouen i la sèrie de drets que creuen seus pel fet de tenir una cigala penjant entre les cames. En la nostra edició, la poetessa Maria Cabrera, que és tota entranya i força i intel·ligència i batalla, ens parla al seu esplèndid pròleg de com van les coses al món artístic, de com s’assumeix que una dona parlarà de temes de dones, i que els temes de què parla només poden interessar les dones: és un dels temes, per mi, més interessants dins del debat sobre el paper de les dones en l’art i la creació. Virginie Despentes, lúcida, contundent, carregada de raó i de raons, planteja al llibre temes tan polèmics com la violació, la prostitució i la pornografia amb una convicció innegociable, i denuncia, entre moltes altres coses, que sovint les dones són les pitjors enemigues de la causa feminista, algunes perquè els està bé el rol de doneta abnegada, d’altres perquè no han entès que la seva experiència individual pot ser una excepció que no anul·la la reivindicació col·lectiva (el cas recent de Catherine Deneuve, per exemple). Sense caure en cap victimisme, la veu de Virginie Despentes és la d’una dona que no està disposada a permetre que ningú (i menys els qui defensen el patriarcat, homes i dones) li digui què és el que ha de fer, i com ho ha de fer, i que està convençuda que ‘el feminisme és una revolució, no un reordenament de consignes de màrqueting, no una promoció vaga de la fel·lació o de l’intercanvi de parelles, no es tracta només de millorar els nivells salarials. El feminisme és una aventura col·lectiva, per a les dones, per als homes, i per als altres. Una revolució que està en marxa. Una manera de veure el món, una tria. No es tracta d’oposar els petits avantatges de les dones als petits privilegis dels homes, sinó de fotre-ho tot enlaire.’ Pura adrenalina.» Eugènia Broggi, editora

Summary: ‘Teoria King Kong’, manifest per a un nou feminisme


El primer ministre britànic, David Cameron, ha dit en una conferència de premsa conjunta amb Mariani Rajoy a la Moncloa que una Catalunya independent hauria quedari fora de la Unió Europea i hauria de demanar de nou l’ingrés. ‘Vam deixar clar amb Escòcia que si un país surt de la Unió, es posa a la cua dels països que pretenen entrar a la Unió’, ha declarat, responent una preguntat de la premsa. Tanmateix, ha dit que ‘mai no són iguals dues situacions’, i ha remarcat, tal com va fer Angela Merkel aquesta mateixa setmana, que ‘és important que es compleixi l’imperi de la llei’. I ha dit, tal com deia durant la campanya del referèndum escocès, que ‘estem millor junts i som més forts junts’. Preguntat sobre la qüestió catalana, Cameron ha assegurat que Espanya és, igual que el Regne Unit, ‘un gran país amb una llarga història’ i ha apuntat que si hagués de transmetre un missatge respecte al procés català seria el mateix que el que ja va llançar al Regne Unit: ‘estem millor junts’ (Better together). En tot cas ha insistit que malgrat que dues situacions ‘mai són iguals’, en referència a Catalunya i Escòcia, creu que ‘és important davant de qualsevol situació que els països, els governs, els primers ministres i els que busquen una alternativa compleixin l’imperi de la llei i s’hi ajustin’. ‘Això és molt important’, ha remarcat Pel que fa a la situació en què quedaria Catalunya, Cameron ha insistit que ‘si una part d’un estat declara la secessió ja no forma part de la UE i ha de començar a fer cua darrere altres països candidats’ per al seu reingrés. ‘Aquesta és la postura de la Comissió Europea i qualsevol expert constitucional a Europa’, ha sentenciat. El president del govern espanyol, per la seva banda, ha insistit que no té cap intenció de dialogar sobre la independència de Catalunya. ‘el diàleg que vol el senyor Mas és evident que no és possible’, ha sentenciat, perquè ‘la sobirania nacional correspon als espanyols’. Segons Rajoy, la dinàmica establerta pel procés a Catalunya és ‘molt perniciosa’ i ‘no condueix enlloc’. També ha reiterat que Mas va plantejar-li ‘un contracte d’adhesió’. ‘El que m?ha plantejat Mas és un referèndum sobre la independència i això no ho puc acceptar’, i ‘pel que es veu complir la llei no entra dins dels seus paràmetres’.

Summary: Cameron opina que una Catalunya independent quedaria fora de la UE


La cerimònia del 50è Premi d’Honor de les Lletres Catalanes, que Òmnium Cultural ha atorgat a Quim Monzó aquest vespre al Palau de la Música Catalana, anirà per sempre més lligada a la figura de Superman. La cosa ha anat així: Eren les 20.08 del vespre. El Palau de la Música Catalana ple, a la ratlla de dues mil persones. De la sala Lluís Millet sortia cap a la platea Quim Monzó, vestit de negre rigorós (americana, camisa, sense corbata, pantalons i mitjons). El seguien gairebé de costat, l’un darrere l’altre, el president de la Generalitat, Quim Torra; el vice-president d’Òmnium, Marcel Mauri; el president del parlament, Roger Torrent; i el primer tinent batlle de l’Ajuntament de Barcelona, Jaume Asens. A dins també hi havia, ja assegut, l’ex-president José Montilla. Reunió de personalitats a la sala Lluís Millet El president Torra havia arribat a dos quarts i cinc de vuit i s’havia reunit amb Quim Monzó, que ja hi era. A quina hora havia arribat el premiat? Ho ignorem, tot i que potser una hora abans de començar l’acte, perquè Monzó és extremadament puntual. L’entrada a la sala de concerts modernista ha estat apoteòsica, amb un llarg aplaudiment i el públic cridant ‘llibertat!’, una vegada i una altra i una altra, amb l’escenari buit. Una gran pantalla presidia l’espai. A banda i banda dos taulells de bar. A sobre, cocteleres, gots de vidre llargs i gots petits de xarrup. El periodista i humorista Òscar Dalmau havia de conduir l’acte. De sorpreses, no n’han pas faltat, sempre regides per la voluntat d’agradar Quim Monzó i per la voluntat de provocar els parroquians d’Òmnium més arrenglerats en el sector de l’ordre. Òscar Dalmau ha conduït l’acte. Però, per començar, com no podia ser altrament, s’ha llegit una carta del president d’Òmnium, Jordi Cuixart, escrita de la presó d’Estremera estant. L’actor Lluís Marco hi ha posat veu. En off. Una veu una mica ronca, apagada, greu, tot i les paraules de Jordi Cuixart, sempre tan vives, tan vibrants, sempre vinculant la cultura a la llibertat. Que ‘hem passat de salvar els mots a salvar els drets humans’, ha dit Cuixart. L’espectacle ha durat una hora justa. Monzó havia advertit a l’equip d’Òmnium que això del teatre no feia per a ell. Ja ho havia dit en una entrevista a VilaWeb: ‘Jo he vist un vídeo que m’han passat de concessions prèvies i en una hi ha teatre. He quedat esgarrifat. Si em fan això, em moro. Perquè jo sóc antiteatre. O música, quina música faran? Què faran, l’spotify del Monzó?’ Doncs a l’acte hi ha hagut teatre i música i també reconeixement a la seva literatura i al seu articulisme i fins i tot un nu masculí i femení i un tema musical en directe, d’un autor de traca, que desvetllarem quan toqui. El primer moment, ben còmic i sorprenent, ha estat quan a les imatges s’ha projectat un videoclip de Las Supremas de Móstoles, mentre Òscar Dalmau llegia alguns dels noms, Premis d’Honor, que han precedit Monzó: Rubió i Balaguer, Espriu, Foix… I el presentador que diu: ‘Las Supremas de Móstoles al Palau, només per això ja valia la pena venir!’ Ara, el primer moment d’impacte ha estat quan en un vídeo s’ha vist la reacció que va tenir Quim Monzó quan Marcel Mauri li va portar la carta de Jordi Cuixart, on li feia saber que un jurat format per Margarida Aritzeta, Marc Artigau, Fina Birulés, Marta Buchaca, Martí Domínguez, Lluïsa Julià, Isidor Marí, Joan Mas i Anna Sallés l’havia triat com a 50è Premi d’Honor de les Lletres Catalanes. Un Monzó emocionat, hem vist. Quin moment tan poderós. Ha parlat el crític literari Manel Ollé, que en un minut i mig ha glossat el valor literari de l’obra de Quim Monzó. I més endavant han sortit a l’escenari els periodistes Mònica Terribas i Jordi Basté, parlant d’un Monzó de ràdio i televisió, que es preparava tant a consciència les seves intervencions com improvisava a consciència a l’hora del directe radiofònic. I Terribas ha recordat els grans amics de Monzó: Vendrell i Barnils. Superman / Superwoman El segon moment d’impacte ha estat la introducció de Superman en la història: durant l’acte s’han llegit fragments d’articles i de contes. El primer, dedicat al barri de Sant Antoni de Barcelona, que és el seu. El segon article, que ha semblat molt curiós d’entrada, era una columna que Monzó va publicar a La Vanguardia el 15 de maig del 2012. ‘Sunshine Superman’ es titulava. I deia: «La notícia és que, a les pròximes col·leccions d’historietes, Superman ja no portarà leotards, ni els calçotets per fora. Els calçotets de Superman són de color vermell, de la variant anomenada eslip: ‘mena de calçotets sense camals, usats com a roba interior o de bany’, els defineix el diccionari, i per aquest motiu tant se’ls pot considerar calçotets com banyadors. Però, evidentment, a tothom li fa més gràcia considerar que el que porta Superman són calçotets, la qual cosa el converteix en un d’aquests babaus de pel·lícula –preferentment dentut i amb ulleres de cul d’ampolla– que, de tan curts com són, quan es vesteixen es posen la roba interior damunt dels pantalons.» La Superwoman saluda aquell que ja no sap qui és (fotografia: Albert Salamé). En aquest moment ha aparegut un actor vestit de Superman al mig de l’escenari. Poc després, una noia nua ha trepitjat l’escenari i ha demanat a Superman que es despullés, per vestir-se ella amb els calçotets vermells, el mallot blau i la capa també vermella. Mentre ella es vestia ell restava nu. Aleshores ell ha dit: —Ara tu ets la Superwoman. I jo, qui sóc? Ella que li agafa el membre estirant-lo amunt i avall a tall de salutació i li diu: —Ah, no ho sé, però molt de gust. Però la idea de Superman associada a Monzó no s’ha pas exhaurit amb el doble nu: la traductora a l’anglès Mary Ann Newman, amiga de Monzó de l’època de Nova York, en un moment en què una quantitat increïble de traductors d’una vintena de llengües elogiaven la literatura de Monzó, l’ha definit d’aquesta manera: ‘Quim Monzó és una part de Superman literari i una part d’humanitat.’ A l’acte de lliurament del 50è Premi d’Honor de les Lletres Catalanes a Quim Monzó s’ha sentit un fragment del seu conte ‘L’amor’ i una ballarina de dansa contemporània ha mostrat per mitjà de la poesia de la dansa la síndrome de Tourette, que és la malaltia que té Monzó, la que li causa els tics involuntaris. Un altre moment senzill i molt visual i eficaç: les dues actrius que hi havia darrere les barres de bar de l’escenari, Mireia Trias i Nu Miret, han començat a beure didalets de whisky, cada vegada que l’una i l’altra, intercalades, citaven el títol d’un llibre de Monzó: Mil cretins (glop), Tres nadals (glop), El millor dels mons (glop), Tot és mentida (glop), Vuitanta-sis contes (glop), Guadalajara (glop), No plantaré cap arbre (glop), Zzzzzzz (glop), Benzina (glop), Olivetti, Moulinex, Chaffoteux et Maury (glop), Self Service (glop), El perquè de tot plegat (glop). I després, una altra música de les que els creadors de l’espectacle han tret dels darrers piulets de Monzó, en què les músiques que li agraden. Ha arribat el torn d’Adriano Celentano i el seu ‘Pregherò per te’. L’acte-espectacle-performança ha tingut un últim moment de clímax amb l’actuació en directe d’Albert Pla, abans dels parlaments finals. Pla ha triat la cançó ‘Bona nit-juerga catalana’, en què canta una festa d’alcohol i drogues que s’allarga dies i dies per tot Catalunya. El públic, mentrestant, s’havia posat la careta que li havien donat a l’entrada. Unes memòries que no escriurà mai Marcel Mauri, a les 21.07, ha enfilat la recta final de l’acte, amb el seu parlament (ha definit el Premi d’Honor com un guardó que destaca una obra, però també –i per sobre– una actitud ètica, que es converteix en brúixola moral i, en aquests moments de manca de llibertats, apareix com a far) i el lliurament d’una escultura que acredita el premi i ha cedit pas al discurs de Quim Monzó. Monzó, que sempre ha dit que no escriuria pas les seves memòries, ha fet un exercici d’autoficció en el seu discurs, remuntant-se a la infantesa (escolteu-lo íntegre). Ha explicat que va ser l’aparició d’un bibliobús al barri de Sants que li va canviar la vida: va ser una de les seves fonts bàsiques de subministrament de llibres. Ell era un nen de pis, poc sociable, que llegia tant com li queia a les mans. Però, tornant al bibliobús, ha acabat enllaçant-lo amb el darrer bibliobús que va sortir de Barcelona, el 23 de gener de 1939. A dins hi anaven Francesc Trabal, Armand Obiols, Mercè Rodoreda i Joan Oliver, fugint de les tropes franquistes, cap a l’exili. I diu Monzó: ‘Que un vehicle que havia de subministrar cultura es convertís en un vehicle que portés escriptors cap a l’exili és un detall clar del que hem viscut i del que vivim encara. Em pregunto si algun dia no gaire llunyà haurem de tornar a fer servir un bibliobús per parlar de la injustícia, de l’opressió, de la dignitat.’

Summary: Quim Monzó, Superman i el bibliobús


He manllevat el títol d’aquest article d’un prefaci del periodista, escriptor i gastrònom Xavier Domingo (1929 – 1996), que es troba en la plaquette Bodegons amb ampolla de vi, que en les setmanes a venir arribarà a les llibreries i que aplega tres conferències sobre vi i gastronomia, que l’enòleg Eduard Puig i Vayreda (Figueres, 1942-2018) va donar a la dècada del 1980. Diu l’inici del prefaci de Xavier Domingo, escrit l’any 1990: «Els temps que corren estan necessitats d’humanisme, i dic humanisme en el sentit en què s’entenia aquesta paraula els dies del Renaixement, aquells dies brillants, gloriosos i sensuals de la Itàlia del Renaixement. L’humanisme era una manera de ser, de comportar-se, de viure i d’entendre la vida. Era una manera de pensar, feta de curiositat universal i d’amor a l’existència.» El text de Xavier Domingo acaba dient: «El pensament només troba el seu nodriment en la naturalesa. I de la naturalesa, no cal dir-ho, el producte més carregat de misteri, de poesia, de paraula, de raó i de passió, de plaer i de llegenda, i també de dolor i també de riquesa sensual, de diferències i de semblances… és el vi.» El vi és el que és perquè va lligat a la història de la humanitat, des de fa més de 2500 anys, es troba en el bressol dels clàssics grecs i llatins, que conformen la cultura mediterrània. El vi és cultura i és tradició, que es vincula amb la mitologia, la història política, la història de l’art i també la vida quotidiana i la cultura popular. I això personatges com Eduard Puig i Vayreda i Xavier Domingo ho sabien i ho practicaven. Foren homes amb cultura literària i gastronòmica. Puig i Vayreda, a més, era un gran melòman i activista cultural: els anys 1970 va ser el fundador de Joventuts Musicals de l’Alt Empordà, es va vincular a Òmnium Cultural i va ser impulsor de l’Assemblea de Catalunya a l’Empordà. I més tard, del 1991 al 2007, va ser el president de l’Institut d’Estudis Empordanesos. És des d’aquest humanisme cultivat i militant, que Puig i Vayreda pot escriure els fragments que segueixen (extrets de la conferència del 1987, pronunciada, atenció!, al Col·legi Oficial de Metges de Girona, sobre ‘Cuina i vi en la nostra tradició cultural’): «Des de sempre el vi s’ha tingut per una beguda mística, esotèrica, destinada a la festa i al culte, al ritual sacre i al profà, a la taula, a l’orgia, al sacrifici, al Carnaval… El vi té una “recondita natura”, que diu Andrea Bacci, una naturalesa que participa en les mutacions de la terra i varia amb els seus canvis. El vi és l’expressió del poder creador que no és sols de l’home, sinó que també depèn de la terra, del sol, de l’aigua, de l’aire. Per això no hi ha sols una ciència del vi, sinó també un art i una poètica del vi, i si no s’hi penetra és molt difícil d’entendre’l.» «A Europa, a la Mediterrània, no es pot parlar de bona taula, de gastronomia, de cuina selecta sense tenir ben present el vi. Però també el vi és la beguda de cada dia, els petits vins honestos i senzills, els que es beuen sense cerimònia ni compliments, són els que fan companyia i alegren el menjar quotidià de la cuina casolana i senzilla, que ja comencem a enyorar. Tinguem sempre present que, parlant de vi, parlant de cuina, lleugeresa, honestedat i simplicitat no és sinònim de mediocritat.» Aquest caràcter humanista de l’enòleg Eduard Puig i Vayreda fa que la seva mirada i el seu interès depassi la vessant estrictament tècnica d’un vi o d’un plat. I en aquest sentit, aquests textos també ens fan adonar d’una certa pèrdua general de cultura entre els professionals del món del vi i la cuina d’avui. I, tanmateix, el vi no seria el que és sense aquest humanisme que l’ha convertit en la beguda de cultura per excel·lència. Cap on va el vi, ara que torna a ser centre d’interès i gaudi en la nostra societat? La tècnica despullada de sommeliers i enòlegs sumada al foment d’un turisme popular associat a un rendiment purament comercial, no ens porta a una banalització del món del vi?

Summary: Parlar de vi és cosa d’humanistes


Coincidint en el Dia Internacional de les Dones, i per reivindicar la visibilitat de la creació audiovisual femenina, el CCCB presenta aquest cap de setmana dues propostes. Per una banda, el Directed by Women i per l’altre, El nostre cos, el nostre sexe. Dissabte, el CCCB ofereix una selecció de curtmetratges de la festa internacional del cinema dirigit per dones, que porta per títol: Directed by Women. Amb aquest projecte, es vol demostrar que el cinema no és una qüestió de gènere. De les 11.00 a les 20.00 s’oferiran una desena de curtmetratges impulsats per dones al Hall del CCCB. L’entrada és completament gratuïta. El festival Directed by Women tornarà el setembre del 2019 per celebrar la seva cinquena edició. Faran circulars els nous curtmetratges per diverses ciutats de l’estat espanyol. Diumenge, el CCCB també ha programat una activitat relacionada. El Nostre cos, el nostre sexe és una sessió de tres films-retrats titllats de pionersen la representació d’històries femenines. Són unes filmacions íntimes, confessionals i en primera persona. Unes històries que no acostumen a veure la llum. Cara DeVito executa amb una càmera de vídeo un retrat de la seva àvia i la seva relació amb un marit violent. Janie’s Janie segueix una dona de classe treballadora a Newark que decideix prendre les regnes de la seva vida després d’anys de maltractament físic i psicològic. I la cineasta Joyce Chopra parteix del naixement de la seva filla per exposar els conflictes entre la maternitat i la seva carrera. Aquesta sessió de cinema tindrà lloc a l’Auditori del CCCB el 10 de març a les 18.30. Aquesta és una de les moltes propostes que us oferim per al cap de setmana. Si voleu descobrir-ne més, cliqueu a Què podem fer aquest cap de setmana: deu propostes

Summary: El CCCB s’aboca amb l’art audiovisual impulsat per dones


Benvolgut president, estimat Carles, Avui a Valls és Santa Úrsula! El món casteller té dos patrons, Sant Fèlix de Vilafranca i Santa Úrsula de Valls. Segurament una de les grans diferències entre la Catalunya Nova i la Catalunya Vella és com gaudim de la cultura popular, les festes majors, els castells i la cultura al carrer. Ja ho saps, uns més de les sardanes, uns altres més dels castells. Avui és Santa Úrsula i, tanmateix, no has pogut venir mai. Primer perquè, com a batlle de Girona, sempre coincidia amb les fires de Sant Narcís. Després, com a president, coincidia amb la intensitat que aquests darrers anys ha tingut la política catalana el mes d’octubre, entre la qüestió de confiança i la declaració d’independència. Avui és Santa Úrsula i, un any després, com han canviat les coses… Els Xiquets de Valls van dedicar la diada anterior a Jordi Sànchez i Jordi Cuixart, que tot just havien empresonat. Llavors va venir el conseller Turull amb tota la família. Era el diumenge que va precedir una setmana que havia de ser decisiva i definitiva per als mesos i anys que vindran. A Valls les setmanes anteriors ja havien estat ben intenses. De fet, tot va començar aquí: vam veure com el 9 de setembre la Guàrdia Civil va entrar al Vallenc i en va retenir el director, Francesc Fàbregas. Buscaven les paperetes i, cantant el ‘passi-ho bé, passi-ho bé i moltes gràcies’ i aquell ‘on estan les paperetes, les paperetes on estan’, el país va conèixer el #VallsStyle, com excel·lentment tu vas identificar i batejar. Després, per sorpresa de molts, tot va continuar: la repressió, la Guàrdia Civil i la policia espanyola, els helicòpters, els cops de porra de l’1-O per tot Catalunya, la presó i l’exili. Ets la persona i és el teu moment. Sempre ho he pensat, d’ençà que vam compartir despatx al Parlament de Catalunya com a batlles i diputats i vaig descobrir en Carles Puigdemont, el batlle del #Gironamés. Poc m’hauria pogut imaginar abans, en la investidura, en les negociacions prèvies, en la vida interna de Junts pel Sí, en l’assemblea, en les reunions de l’AMI i en les executives de Convergència, que podria veure tan de prop les pressions internes i externes, les misèries de la política catalana com les vaig veure especialment ara fa un any. I, tanmateix, ho vam fer possible! El dia 27 d’octubre vam proclamar la independència de Catalunya. Encara no hi ha cap acord del parlament que ho hagi revocat. Macià, Companys i Puigdemont són els presidents que han proclamant la República Catalana. Quin goig i quin honor! Crec que amb paciència i perspectiva veurem el significat d’aquells dies per a Catalunya i el valorarem. Però jo et vull donar les gràcies d’haver mantingut sempre la dignitat de la institució, de la Presidència de la Generalitat a l’exili entre la repressió i les dificultats. Gràcies d’haver-te mantingut sempre fidel envers el compromís i contracte electoral que vas prendre amb la ciutadania de Catalunya dient que portaries el país de la postautonomia a la pre-independència, plenament conscient que tot té un sentit. Durant un any hem compartit moltes emocions i sentiments. De l’alegria d’haver guanyat les eleccions del 21-D fins a la sorpresa, indignació i decepció perquè el president Torrent va desconvocar el ple d’investidura que havia de restablir el president legítim de Catalunya. Això passant pel bumerang emocional del cap de setmana que van empresonar els consellers enmig del ple d’investidura de Jordi Turull i que et van detenir a Alemanya; i, òbviament, passant pel dia de la teva posada en llibertat. Són dies que no oblidarem mai. Tot se sabrà, el temps ho posa tot a lloc. Però l’aprenentatge vital més fort van ser aquells dies a Lovaina, enmig de la fredor i la duresa silenciosa de l’exili, on conjuntament amb l’Elsa, en Clotet, en Rius i en Jami, en aquella petita habitació vam fer la llista de Junts per Catalunya i vam forjar uns vincles que són la llavor d’allò per què hem lluitat durant tot aquest any i continuarem lluitant fins al final. No ens rendirem. Un dels actes que tens pendents com a president de Catalunya és venir a Valls per Santa Úrsula a veure els castells de la diada més passional dels Xiquets de Valls, a tirar la moneda que decideix quina colla actua en primera posició, a sortir al balcó endomassat i presidit per la senyera i a sentir com vibra la plaça amb els crits de ‘llibertat’ i ‘independència’ just abans no comenci la diada amb el cant de l’himne nacional de Catalunya. El meu desig com a batlle, com a amic, com a vallenc i com a català, és que, quan vinguis a Valls per Santa Úrsula, a la plaça del Blat, hi tiris la moneda, que surtis al balcó i que cantem ‘Els Segadors’. Desitjo que aquell dia siguis un home lliure, el president que ha tornat a Catalunya i que, tornant, Catalunya recuperi la seva llibertat i que guanyi la independència. Serà el dia més feliç. La millor Santa Úrsula possible per als Xiquets de Valls i per a Catalunya. Bona Diada! Una abraçada! Albert Batet

Summary: ‘President, a Valls t’esperen per Santa Úrsula’, carta d’Albert Batet a Carles Puigdemont


Les dones de Suïssa han fet una marxa avui per les principals ciutats del país per a demanar la igualtat ‘real, material i efectiva’ de drets, i en commemoració de la primera d’aquestes marxes feministes, celebrada fa 28 anys. La vaga ha començat aquesta mitjanit a la ciutat de Lausana, on centenars de dones s’han congregat entorn de la catedral, il·luminada en porpra, el color oficial de la protesta. Allà, les manifestants han cridat consignes per la lluita dels drets de les dones i han portat pancartes amb missatges com ‘No significa no’, ‘No sóc una princesa, sinó la dona que vull ser’ o ‘Si no em doneu la llibertat, la reclamaré jo mateixa’. La marxa s’ha repetit a la ciutat de Zurich, on les dones han recordat a les autoritats que el país, malgrat la seva alta qualitat de vida, es troba lluny de la igualtat entre homes i dones, especialment pel que fa als salaris. Aquesta vaga recorda el que va passar el 1991, que va ser detonant de l’entrada en vigor de la Llei d’Igualtat de Gènere cinc anys després. Aquesta normativa va prohibir la discriminació a l’entorn de treball i va evitar acomiadaments per embaràs, estat civil o gènere. No obstant això, més de 20 anys després, les dones denuncien que continuen cobrant un 20% menys que els homes, que són objecte d’un escrutini exagerat i que continuen patint la condescendència dels seus companys en l’entorn laboral. ‘Ens hem adonat que les coses no han canviat des de 1991. La igualtat és un dret constitucional que no existeix de manera real, material, efectiva, per a les dones’, ha lamentat una de les organitzadores, Tamara Knezevic.

Summary: Vaga feminista a Suïssa per a demanar la igualtat ‘real, material i efectiva’


L’economia espanyola creixerà enguany a un ritme del 2%, quatre dècimes menys que el 2018, i es frenarà l’1,6% el 2020 i el 2021, segons l’Organització per a la Cooperació i el Desenvolupament Econòmic (OCDE). L’organisme ha empitjorat les perspectives de creixement, atur, deute i dèficit per a l’estat espanyol. I l’adverteix que la incertesa política genera ‘ambigüitat’ en l’àmbit fiscal, segons l‘última edició de l’informe ‘Perspectives Econòmiques de l’OCDE’. Els nous pronòstics de l’anomenat ‘Club dels països desenvolupats’ resulten lleugerament menys optimistes que els del govern espanyol, que espera un creixement del 2,1% enguany i de l’1,8% el 2020. Malgrat que l’estat espanyol continua creixent substancialment per sobre de la majoria d’economies desenvolupades i de la mitjana de la zona euro (1,2% el 2019, 1,1% el 2020 i 1,2% el 2021) la intensitat de l’alentiment de l’economia espanyola continuarà el 2020. L’OCDE confia que aleshores es moderi i fins i tot es reverteixi en la majoria de la resta d’economies. Així, la pèrdua de quatre dècimes en l’expansió del PIB prevista per al 2020 respecte a la del 2019 suposa la major desacceleració estimada per la institució entre els grans països avançats al costat del Japó, que frenarà el seu creixement de l’1% el 2019 al 0,6% el 2020. La moderació del creixement econòmic en un context d’elevada incertesa i feblesa de la demanda exterior es reflecteix també en una evolució menys optimista del mercat laboral, per la qual cosa l’OCDE ha empitjorat les seves previsions d’atur per a l’estat espanyol fins al 14,2% enguany, quan al maig confiava que cauria al 13,8%. Per al 2020 i el 2021 anticipa una taxa de desocupació del 14,1% i 13,6%, respectivament. ‘Es preveu que la moderació del creixement econòmic el 2019 continuï el 2020 i el 2021’, assenyala l’OCDE, bo i apuntant que la demanda interna continuarà essent el principal impulsor d’aquesta expansió. Ara bé, ‘a un ritme més lent que en els últims anys’, perquè la moderació del creixement de l’ocupació pesa sobre el consum i una incertesa més gran obstaculitza la inversió. A més, el menor augment del mercat d’exportació serà un llast per a les exportacions. En aquest sentit, l’OCDE adverteix del risc a la baixa per a les perspectives de l’estat espanyol que representaria un creixement d’Europa inferior a l’esperat, ja que es tracta del principal mercat de les exportacions espanyoles. L’OCDE rebaixa la perspectiva de creixement mundial al 2,9% pel 2019, la pitjor xifra de la dècada Així mateix, l’organització dirigida per Ángel Gurría esmenta l’impacte del Brexit sobre el sector turístic com un dels riscos potencials a la baixa per al creixement de l’economia espanyola. O un afebliment del consum més intens de l’esperat, si l’afebliment de l’ocupació és major del que es preveu o si continua la incertesa. Per contra, l’OCDE apunta que, donada la solidesa dels fonaments de l’economia espanyola, una reducció de la incertesa permetria augmentar la inversió i impulsar la confiança empresarial. ‘Ambigüitat’ fiscal per la incertesa política Pel que fa a l’evolució dels comptes públics de l’estat espanyol, l’organització amb seu a París exposa que la seva recent millora s’explica en gran manera per les favorables condicions macroeconòmiques i considera ‘clau’ continuar millorant la balança fiscal estructural que permeti una reducció duradora de l’elevada ràtio de deute públic. En aquest sentit, l’OCDE preveu que el deute públic se situarà en el 96,6% del PIB el 2019, el 96,4% el 2020 i el 96,2% el 2021. En canvi, ha revisat a l’alça les seves projeccions de dèficit, que xifra en el 2,2% del PIB enguany, dues dècimes més que el seu anterior pronòstic; i baixarà a l’1,8% el 2020, mig punt per sobre de la previsió precedent, per a caure a l’1,4% el 2021. ‘La incertesa política genera ambigüitat sobre la futura posició fiscal’, apunta l’OCDE, assumint que aquesta serà neutral durant els dos exercicis següents. L’economista cap de l’OCDE, Laurence Boone, ha assenyalat que la institució ‘no està massa preocupada en el curt termini per la influència de la política en l’economia’, fet que reflecteix les previsions de creixement del PIB per al país, per sobre de la mitjana de la zona euro. No obstant això, Boone ha limitat aquesta preocupació a l’impacte que la política pot arribar a tenir sobre les reformes, que generalment són fruit de consensos. ‘Com més fort és un govern més fàcil és fer les reformes’, ha assenyalat. Aplicar les reformes anteriors En la seva anàlisi de l’economia espanyola, l’OCDE considera crucial la millora de la productivitat, que recomana impulsar mitjançant avenços en competitivitat i innovació, així com la formació dels treballadors. Referent a això, assenyala que la implementació de polítiques actives d’ocupació específiques podrien millorar les perspectives laborals dels treballadors poc qualificats, subratllant la importància de dotar d’habilitats digitals als ciutadans més vulnerables. Afirma que les seves ocupacions estan en major risc d’automatització, mentre que recomana agrupar en un únic punt de contacte els serveis socials i de cerca d’ocupació per a aturats a fi de millorar la coordinació. ‘Garantir la implementació efectiva de reformes estructurals prèvies que aborden la fragmentació interna dels mercats de productes és clau per a crear economies d’escala’, afegeix l’OCDE. L’organisme destaca que un increment addicional de la coordinació i avaluació de les polítiques d’innovació regionals i nacionals elevaria la qualitat de la innovació.

Summary: Els mals pronòstics de l’OCDE per a l’economia espanyola


El grup Mishima edita el nou disc ‘Ordre i aventura’. En aquest vídeo parlem amb el cantant, David Carabén.

Summary: Mishima, o com cantar t’estimo en català


‘Es llegeix com un clàssic català.’ Amb aquesta contundència s’expressava la setmana passada la lingüista Carme Junyent en la presentació del llibre ‘Somnis en temps de guerra. Records d’infantesa‘, de Ngũgĩ wa Thiong’o (Raig Verd, 2016), a la Universitat de Barcelona. ‘Ngũgĩ és un clàssic que sobreviurà. M’ha sorprès molt que sigui tan honest’, afegia l’estudiosa africanista. Demostrava conèixer l’obra i la trajectòria d’aquest escriptor kenyà, que va entrevistar fa una colla d’anys per a una revista. Ara Raig Verd ha publicat la primera part d’unes memòries que explica ‘el testimoni d’un nen que, enmig d’un país immers en el desencant i la mort, emprèn cada dia el seu camí cap a l’escola amb la ferma esperança que els somnis poden canviar el món’. Ngũgĩ wa Thiong’o. La infantesa de Ngũgĩ és la d’un nen que va prometre a la mare que continuaria els estudis contra qualsevol adversitat que es presentés. Aquesta primera part de les memòries, narrada des dels ulls d’un nen i la intel·ligència d’una vida dedicada a l’estudi i defensa de les cultures minoritzades, evidencia les vicissituds socials i polítiques de la vida colonial i la guerra a Kenya. És el ‘somni de canviar el destí d’un país colonitzat immergit en una guerra genocida’. ‘Com si hagués estat escrit en català’ És la primera vegada que es tradueix Ngũgĩ al català. I es fa amb una traducció de Josefina Caball que va rebre molts elogis de Junyent: ‘Es llegeix com si hagués estat escrit en català. Els sistemes de parentiu de la societat retratada són molt complicats i en el llibre no t’hi fas cap embolic. Això té molt mèrit.’ ‘El llibre explica també com es perden les terres. En aquest cas, al pare de Ngũgĩ no les hi pren pas un colonitzador, sinó un altre africà. També és interessant de veure com explica l’impacte de la tecnologia i les innovacions del transport.’ Per l’experta africanista, les obres de Ngũgĩ són ‘autèntics tractats d’antropologia’. Per exemple, quan ell explica l’impacte que li va causar la primera visió de l’home blanc. En el seu cas, eren uns italians: ‘No els veuen blancs, sinó vermells.’ El poder revolucionari de la llengua pròpia Carme Junyent explicava també la importància que havia tingut per a l’autor la descoberta de l’efecte revolucionari de l’ús de la llengua pròpia. Ngũgĩ era un autor ‘molt radical marxista’ que no havia tingut cap problema fins que no va escriure una obra de teatre en kikuiu. El dia de l’estrena la policia es va presentar al teatre i el va destruir completament. Segons Junyent, la policia sabia que la representació d’una obra crítica en llengua kikuiu podia engegar una revolució perquè ‘tot allò era molt real’. ‘La llengua era determinant perquè tothom podia participar-hi. Ngũgĩ va ser empresonat per aquesta obra i va ser durant el temps de captivitat que va adonar-se de la força transformadora que tenia la seva llengua. Fou aleshores quan va començar a escriure en kikuiu. Va deixar-ne testimoni en un diari de presó. I d’ací en va sortir un dels temes recurrents de Ngũgĩ: la colonització mental i l’autoodi. Heus ací la seva reflexió: D’Aleksiévitx a Ngũgĩ L’editora Laura Huerga, que seia a primera fila entre el públic de la presentació, responent a Junyent, va explicar com havia sortit la possibilitat de traduir i publicar les memòries de Ngũgĩ. Ja feia anys que hi anaven darrere. Però projectes més urgents havien passat davant. I va ser la circumstància d’haver publicat els llibres de Svetlana Aleksiévitx, premi Nobel de literatura, (els trasbalsadors ‘Temps de segona mà’, ‘La pregària de Txernòbil’, ‘Els nois del zinc’ i el recent ‘Últims testimonis’) que va permetre d’encarar la publicació d’aquestes memòries. Ara Huerga ha publicat la primera part de tres. I aquesta és la sort: quan acabes aquesta obra apassionant, saps que encara en vindran dues parts més.

Summary: La infantesa de Ngũgĩ: el poder de la promesa a una mare a la Kenya colonial


Àlex Castillo és el president de la FAPAC, Associació de Mares i Pares de Catalunya, formada per més de 2.100 AMPA repartides en més de 750 municipis, que representen més de 400.000 famílies, és a dir, un 66% de les escoles, majoritàriament públiques. Segurament és una de les associacions més nombroses del país i amb més activitat. Sovint són una veu crítica. Darrerament han posat èmfasi en les beques menjador. La conversa, sense temes tabú, aborda els desafiaments de l’ensenyament en aquest moment i també de l’escola pública. S’hi tracten qüestions poc habituals, com ara que hi ha escoles públiques de primera classe i de segona, com és de difícil de fer una escola pública si els polítics porten els fills a la privada i com l’escola pública actual és lluny de la gratuïtat. —Un dels problemes més greus del nostre sistema educatiu és la segregació? —Indiscutiblement. La LEC i, anteriorment, la LOE preveien un decret d’admissió d’alumnes que no s’ha fet. Ara en certa manera hi ha algunes escoles que seleccionen alumnes i no a l’inrevés. Diré una frase que no és exacta, però que defineix la situació: la capacitat d’elecció d’escola ve determinada pels diners que té la família. Això vol dir que si tens ingressos de 100 pots triar entre quatre escoles, si en tens de 50 pots triar entre dues i si en tens 0 pots triar-ne 1. Aquesta és la realitat. De la qüestió econòmica, no se’n parla mai. En un prostíbul hi ha una llista de preus; en una escola no. Quant pagues de llibres, de material… no surt enlloc, és un misteri. —Però l’escola pública és gratuïta. —No, no ho és, i l’escola concertada encara menys. I aquí és on realment hi ha el problema. Tant que es parla de respectar la constitució i no es fa, perquè allà diu que l’educació ha de ser universal i gratuïta, i no ho és. I això és molt greu. Si comencem a valorar els llibres, el material, les sortides… Això determina molt: uns van a agafar pinyes al bosc i els altres al zoo. La desigualtat és enorme. —Com es resol la desigualat? —La solució d’això d’una manera immediata no crec que sigui a l’agenda política de la majoria de partits. —Per on es pot començar? —Primer, dir-ho públicament i predicar amb l’exemple. No es pot fer com en Montilla i portar els fills a l’escola alemanya. Això va ser una actitud repugnant. Els governants han de donar exemple. Si tu te’n vas a l’escola alemanya dius que l’escola del teu país i del teu poble no té prou qualitat per a tu. En una democràcia, això no es pot permetre. I venint d’un polític socialista encara menys: no som en un sistema feudal. Ara ens trobem en un gran canvi i tenim una alcaldessa a Barcelona que porta el seu fill a l’escola pública. Crec que això no havia passat mai. L’última referència d’un càrrec públic català que anés a buscar el seu fill a l’escola pública –en aquest cas, néta– deu ser en Macià, que anava a l’escola de la Ciutadella. Són coses que fan mal. Quan el professorat diu que no se sent reconegut, això hi té molt a veure. Això significa que tu com a professional veus que la persona que dirigeix políticament el teu país no confia en tu perquè no porta els fills a l’escola pública. —Un cop s’ha dit i assumit? —Hi ha molta feina a fer. Tenim escoles amb un 90% de població immigrada, on cap nen no té per llengua materna una llengua romànica. En aquests casos la primera cosa que s’ha de fer és abaixar el nombre d’alumnes per grup: no hi pot haver 27 nens per aula. En algunes d’aquestes escoles hi ha sisena hora, en algunes altres no. Qui ho determina és el claustre. Falta un suport més definit. S’ha d’incentivar. Ara l’únic incentiu és econòmic. Una escola d’aquestes és més econòmica que una altra. No s’ha de criminalitzar, sinó incentivar. Per exemple, el mestre que porta el seu fill a l’escola pública hauria de tenir un plus d’alguna mena, se li hauria de valorar. L’administració ha de reconèixer que l’escola pública és la seva. —La gent intenta triar la millor escola per al seu fill? —Sobre això hi ha molta llegenda urbana. La gent tria en negatiu i decideix amb qui no vol que el seu fill vagi a l’escola. Molt sovint no mira ni la qualitat ni el projecte educatiu. —La gent a les grans ciutats s’empadrona en llocs on no viu, fa mil i una filigranes per aconseguir una plaça al centre que vol. Això passa sobretot a Barcelona. —Hi ha frau, però no s’han pres mai mesures exemplars. —Podeu explicar una mica millor què enteneu per segregació? Parlem d’escoles amb molts immigrants? —És veritat que hi ha segregació residencial, és a dir, que hi ha més segregació a Ciutat Meridiana que no a les Corts, però, a les Corts també trobarem una escola totalment segregada. —Sí? —Sí, a cada barri de Barcelona hi ha escoles totalment segregades. Entre dues escoles públiques a una distància de 300 o 400 metres trobarem grans diferències: en l’una tothom és autòcton i de classe mitjana i en l’altra tot el contrari. Dins la mateixa escola pública hi ha segregació. A Barcelona hi ha quatre tipus diferents d’escoles públiques, que la gent té clares encara que no s’hagi escrit enlloc. Hi ha escoles de primera i escoles de segona. Entenc, fins a cert punt, que la gent triï però no entenc que l’administració no faci res per posar-hi remei. Perquè no hi hagués segregació escolar, totes les escoles haurien de ser bones i no donar peu a les llegendes urbanes d’escoles bones i dolentes. —Es pot fer? —Hi ha hagut plans per a fer-ho sí, però no han resolt el problema. En alguns casos s’ha revertit una mica la situació però com que no hi ha un pla conjunt es fan accions concretes, i si hi ha possibilitat de treballar en un lloc es fa. En el cas de les escoles Wagner, fins i tot hi va participar la Fundació Bofill, però no ha de ser així, perquè amb la segregació escolar ens hi juguem la convivència. Hi ha nens a Barcelona que no han anat mai amb un nen català a escola. A aquest nen explica-li que som un país! —Els mestres se senten sols enfront dels problemes que tenen a l’aula. —Això és cert a secundària, on hi ha una manca de formació molt gran, però hi ha gent que s’ha espavilat. El professional es pot sentir molt sol i molt poc valorat, però quan es miren les enquestes de quines professions es valoren més veiem que els mestres de l’escola pública són dels més valorats. Hi ha un divorci entre què diu l’enquesta i el sentiment del professional. —Però a moltes escoles la situació és dura. —Sí, la segregació escolar fa que alguns problemes s’acumulin en determinats centres, però s’ha de dir que aquest professional que se sent sol no ho està. En realitat està amb uns nens en una aula i els ha d’acompanyar en un procés d’aprenentatge. Si és capaç de buscar contactes i ganes de trobar-los tindrà més companyia. A ningú no li agrada que el seu fill vagi a una escola que no té futur. Tothom que demana suport per a l’escola generalment en troba. És important en aquestes situacions de crear xarxes de famílies que donin suport a l’escola, tant de persones que en formen part com de l’entorn, del barri. Aquest és un dels problemes que no s’ha enfocat bé, no s’hi ha incidit prou. En aquest punt, l’administració hauria de fer més que no fa. De fet, no ha fet res. —Qui ha de de crear aquesta xarxa? —Un 80% d’aquesta feina l’ha de fer l’administració. A les escoles hi hauria d’haver més professionals que no fossin estrictament els mestres. Hi hauria d’haver educadors socials al barri vinculats al centre en contacte amb els nens que han deixat els estudis i intentar repescar-los cap al sistema més endavant. El govern aquest o el sistema educatiu que tenim no es pot dir que no fa les coses; algunes les fa, però amb tan petites dosis que no es nota el resultat. Es fan petits plans pilot, però després no hi ha continuïtat i el projecte se’n va en orris. —Aquesta consellera ha estat més exigent amb els mestres? —Crec que ha tingut una conjuntura molt difícil. Hi ha hagut més càrrega de feina, els han carregat més feina i els han reduït el sou. L’exigència ha estat per aquí i no tant a fer plans reals on hi ha problemes. En el terreny de les grans xifres, hi ha hagut un parell de coses que les han maquillades. —Què voleu dir? —L’abandonament d’estudis prematur s’ha reduït molt. Havíem estat al 30% i ara estem el 23%, hem baixat 7 punts en qüestió de quatre anys o cinc. Això és positiu. Tot això ha passat gràcies al sistema educatiu? Anem a pams. Les proves PISA ens diuen que els alumnes catalans que estan per sota de l’aprovat serien un 15%. Si teníem un 30% de fracàs escolar, vol dir que hi havia un 15% d’alumnes que tenien capacitat per continuar estudiant que no ho feien. Per tant, són ells que han decidit de continuar estudiant. A això també hi ha contribuït la crisi i els pocs llocs de treball. Tenim un compromís europeu per al 2020 de reduir l’abandonament al 10%. Aquí sí que s’hauria de millorar el sistema per aconseguir-ho. —S’aconseguirà? —Es pot fer, no quedarem lluny d’aquest objectiu. S’ha millorat en molts aspectes. Un és que socialment es parla molt de l’èxit educatiu. Tota la societat n’està pendent. Hi ha un altre element. Hi havia una excessiva rigidesa, es collava massa els nanos a l’hora de puntuar-los. Això també s’ha relaxat una mica. Això no té res a veure amb l’abandonament escolar, però si amb el nombre de graduats de secundària, un paràmetre que ha anat pujant. L’obtenen un 80% dels qui s’hi apunten. Al País Valencià estan al 63%, aquí un 20% més. Això vol dir aquí s’ha treballat millor. —El nou conseller del País Valencià tindrà molta feina, doncs! —Molta, molta. Pel que fa a èxit escolar, el País Valencià és la penúltima de les comunitats autònomes, i això que hi incloem Ceuta i Melilla. Fins i tot Ceuta els supera. És brutal: un 63% d’èxit de secundària és una salvatjada. Jo sóc del Raval. La graduació de secundària en alumnes d’escola pública d’aquest barri, un dels que tenen una problemàtica social més aguda de Catalunya, està al voltant del 60%, a 3 punts de la mitjana d’un territori. És salvatge. Si aquí estem al 80% de mitjana i hi ha llocs amb un 60%, això vol dir que allà hi ha llocs amb un 40%. És inacceptable. —Abans parlàveu d’abaixar l’exigència. Això no és un error? —S’ha dit sempre, però és un tòpic… —Si més no amb l’escriptura no és un tòpic. Ens hi trobem cada dia. —Però segur que saben fer unes altres coses que gent de la nostra edat no sap fer. Un dels problemes endèmics d’aquest país és la càrrega curricular tan salvatge que tenim. Els alumnes han d’aprendre tants continguts com competències. —El model que tenim vol potenciar les competències, no? —En teoria, sí. Ens trobem en un món que viu un canvi profund i hi ha gent que només sap veure’n els factors negatius, que evidentment hi són, però els factors positius són enormes, sobretot perquè qui té ganes de fer coses té molt camp per córrer. Hem de superar el corporativisme i l’academicisme que com a país mediterrani arrosseguem com una pedra enorme que no ens deixa avançar. —Hem d’anar cap al model de Finlàndia? —Jo crec que podem anar cap a un model millor, un model més lliure, més viu. Aquí tenim elements molt positius. A Finlàndia fa molts anys que tenen escoles públiques i hi ha una tradició protestant, que ajuda molt. No podem oblidar que els països protestants tenen més bons resultats que els catòlics. No riguis, aquesta diferència es nota dins Alemanya, on hi ha més nivell al nord que al sud. Segurament Bèlgica i Catalunya són dos dels països catòlics que tenen més bon rendiment escolar. Els països mediterranis tenim un punt de creativitat que, si el sabem incloure en el sistema educatiu, ens donarà un plus. Hem de saber apreciar les nostres potencialitats, valorar-les i dur-les endavant. —Heu presentat molta batalla en les beques menjador. La pobresa infantil ha entrat a l’aula i ha passat a ser una qüestió prioritària? —En la qüestió del menjador, la situació és molt crítica. Creiem que caldrien unes 320.000 beques menjador i n’hi ha 80.000 aproximadament, vol dir que hi ha un nivell de pobresa extrema que és cobert i una pobresa que no és tan extrem que no, i això és preocupant. La gent que cobra dos-cents euros per sobre del nivell de pobresa no té ajut i llavors s’empobreix més perquè els que hi ha per sota en reben. Són situacions molt tenses que creen friccions entre la gent: jo no i tu si? És un sistema molt complex, amb una càrrega burocràtica molt forta. Aniria molt millor que el menjador l’assumís l’escola. Segurament és una solució més cara, però a nosaltres ens correspon d’aportar solucions. Si ho fessin així s’eliminaria molta burocràcia. Menjador gratuït per a tothom, o també podria ser que els que no ho necessitessin paguessin, però cal una solució no burocratitzada. La solució de la pobresa va molt vinculada a ajuts universals que no siguin burocratitzats perquè moltes vegades els treballadors socials es troben obligats a fer una feina de fiscalització en comptes de fer la d’acompanyament, que és la que fa falta. —Tothom que vol anar a l’escola pública hi té plaça? —Ara mateix no, sobretot en ciutats mitjanes i grans. Als pobles és més fàcil. Hi hauria d’haver un mapa escolar més raonable. A Barcelona caldria que l’ajuntament assumís escoles concertades com a públiques. S’ha de mirar si per via compra o com sigui. —Hi pot haver segones oportunitats per a la gent que ha abandonat l’escola prematurament? —La nova llei d’FP pot ajudar-hi. No té gaire pressupost, però obre portes que, si les sabem aprofitar, poden servir, pot donar elements positius. Hauria de ser fàcil de donar una segona oportunitat. Aquí, al Raval, és més fàcil de trobar setanta estupefaents que en una escola d’adults. La formació professional històricament ha tingut una taxa d’èxit molt baixa. Caldria donar-li més prestigi. Ara en tenen algunes famílies, algunes altres no… Cal treballar en aquest sentit. —Les substitucions dels mestres continuen essent un problema? —Està un mica millor que abans. Vam passar un moment molt crític. Ara, una qüestió que també ens preocupa molt és l’estabilitat de les plantilles; hi ha molta mobilitat. Estabilitat per sota del 40% és molt poc. A l’escola rural la continuïtat és demolidora. —Hem parlat molt de l’escola a la gran ciutat, però poc de la rural. —Una de les reivindicacions que ens arriba de l’escola rural és l’excés de normativització que impedeix als pares de col·laborar en coses necessàries. Per exemple, si els pares fan un pati potser després un inspector no ho troba bé. I coses d’aquesta mena. Als pobles petits els ajuntaments estan molt implicats amb l’escola. Sovint, si desapareix, és una sentència de mort per al poble i fan mans i mànigues per salvar-les. —Podem donar per enterrada la LOMCE? —Ara la LOMCE és com un malalt terminal. La primera cosa que s’ha de fer és no continuar desenvolupant-la. —Esperem que sigui així… —S’ha d’evitar que es facin les proves de tercer perquè no tenen sentit i trenquen amb tot el sistema que es havia fet aquí. Astúries i el País Basc ho van esquivar. Aquí, en canvi, es va fer d’una manera que va ser un cop d’autoritarisme. Hi havia famílies que volien desobeir i no fer les proves. Hi havia un solució senzilla, que era no portar un dia el nen a escola, però en canvi el Departament va dividir les proves en molts dies per dificultar la desobediència. Nosaltres ho vam interpretar com una actitud de menyspreu. El Departament hauria d’haver fet el que creia i deixar que els pares també ho fessin, però no. Es va jugar brut, es van enviar inspectors a les escoles. Això no ho vam acceptar de bon grat. Nosaltres acceptem la discrepància però el Departament es va obstinar a fer veure que no hi havia cap problema. —Una altra qüestió de la LOMCE que us preocupa és la dels consells escolars. —La LOMCE va eliminar la possibilitat de democràcia real a les escoles. La primera cosa que s’hauria de canviar és el funcionament del consell escolar de centre, perquè la LOMCE ha introduït una figura d’una direcció omnipotent i omnipresent, encarnada en la figura del director o directora, i ha fet perdre el paper decisiu que abans tenia aquest òrgan. Abans un consell escolar de centre era l’organisme que decidia en última instància les grans línies de treball de l’escola, aprovava el projecte educatiu, el pla anual de centre, el pressupost… Això ara ho aprova la direcció. És una qüestió que ha revertit. —Però a molts llocs s’ha pactat el funcionament de sempre. —Molts consells escolars han acordat que la direcció assumeix que és el consell escolar qui té l’última paraula i la direcció no aplica la prerrogativa que li atorga la llei. És un acord intern que, segons com, pot ser paper mullat. Si hi ha una fricció, qui té l’última paraula és la direcció. La democràcia als centres és fonamental. Perquè la participació sigui positiva, la gent ha de percebre quina utilitat té. Sobre el consell escolar de centre, encara que històricament era un element democràtic, en què tothom decidia, la veritat és que no se n’aplicava tot el potencial democràtic. —Per acabar, parlem una mica de la FAPAC. L’AMPA s’encarrega de molts serveis de l’escola. Però als altres països això és així? —Què les extraescolars siguin gestionades majoritàriament per les AMPA no deixa de ser una privatització encoberta. Un 50% dels menjadors són gestionats per les AMPA; i les extraescolars, un 90% o més. A molts altres països això no passa. A França, per exemple, és l’administració que vetlla pel menjador. Moltes d’aquestes coses vénen determinades perquè l’escola pública d’aquest país és relativament nova. La més antiga de Barcelona té poc més de cent anys. En canvi, la xarxa de l’església és molt més antiga. —Això és positiu o negatiu? —Això acaba fent que la gent que vol participar en l’educació del seu fill acabi assumint tasques com ara veure quin peix comprem o quines empreses fan les extraescolars. L’administració s’ocupa de la neteja, però no del menjador. En comptes de participar en qüestions pedagògiques i d’interès dels nens, et trobes una mica atrapat en com resoldre qüestions molt pragmàtiques. La part positiva és que com t’organitzes i pagues, decideixes tu i això fa que tinguis més llibertat per a fer el que vols en els programes extraescolars. —Sou molt lluitador, però també us veig optimista. —Si fóssim pessimistes no aniríem enlloc. El motiu del gran pas enrere en drets que vivim és que les famílies no hem sabut transmetre als fills que molts dels drets els tenim perquè hem estat capaços de lluitar. Per aconseguir coses s’ha de plantar cara, ser valent i no tenir por. Moltes vegades s’ha de dir prou a les coses negatives.

Summary: Àlex Castillo (FAPAC) : ‘Amb la segregació escolar, ens hi juguem la convivència’


Nota: en una primera versió d’aquest article s’indicava que ERC i PSC havien pactat a 16 municipis. L’alcalde de Sant Fost de Campsentel ha explicat a VilaWeb que tan bon punt la regidora va confirmar el suport al candidat d’ERC, va esdevenir no adscrita. El pacte a la Diputació de Barcelona entre el PSC i Junts per Catalunya ha afegit tensió a la relació amb ERC, que no ha amagat el seu enuig. En resposta, JxCat ha demanat a ERC de concretar una agenda per a desfer 34 pactes municipals, alguns dels quals corresponen a acords amb el PSC. La llista de pactes també inclou municipis on seria Junts que hauria d’anul·lar governs amb el PSC. Tanmateix, la proposta que han presentat Ferran Bel i Elsa Artadi no concreta com s’hauria de fer la reversió. El PSC governa amb partits independentistes en diversos indrets. En conjunt, bé amb JxCat, bé amb ERC, bé amb tots dos, els socialistes governen a 43 municipis amb els sobiranistes. On? La majoria d’aquests pactes, 25, són entre el PSC i Junts per Catalunya. Corresponen als següents: Alcarràs, Caldes de Malavella, Calella, Cassà de la Selva, Castellví de Rosanes, Cervera, Cunit, Dosrius, el Pont de Suert, les Franqueses del Vallès, la Granada, la Jonquera, la Riera de Gaià, Llançà, Llorenç del Penedès, Lloret, Malgrat de Mar, Premià de Mar, Quart, Senterada, Subirats, Tordera, Viladecavalls, Vilafranca del Penedès i Vila-seca. ERC governa amb el PSC a 15 municipis: Abrera, Altafulla, Bagà, Caldes d’Estrac, Castelldefels, Figueres, l’Albiol, la Selva del Camp, Oliana, Platja d’Aro, Puigverd, Sant Cugat del Vallès, Sant Salvador de Guardiola, Sant Vicenç de Castellet i Vilallonga del Camp. Finalment, tots tres partits governen plegats a Cabó, Maçanet de la Selva i Torrent. El secretari d’Organització PSC, Salvador Illa, va explicar que la consigna havia estat donar llibertat a les agrupacions locals per negociar, sempre que els pactes fossin estables, per promoure polítiques progressistes i que prioritzessin la convivència entre els veïns. La incògnita es manté als consells comarcals Encara resten per tancar força pactes als consells comarcals. Junts té majoria absoluta a quatre comarques: al Pla d’Urgell, a l’Alta Ribagorça, a la Garrotxa i a les Garrigues. ERC també governarà tota sola a quatre consells: al Montsià, a la Ribera d’Ebre, al Priorat i a la Noguera. Pel que fa a la resta de comarques, Junts ha pactat amb el PSC al Baix Llobregat, al Garraf, a l’Alt Empordà, a l’Alt Penedès, a l’Anoia i a la Selva. ERC, a l’Urgell. De moment, Junts i ERC han tancat pactes als consells comarcals del Baix Camp, del Gironès, del Pallars Jussà, del Segrià, de l’Alt Urgell i de la Segarra.

Summary: L’independentisme ha pactat a 43 municipis amb el PSC


Els ajuntaments de València i Barcelona signaran la setmana vinent un conveni de col·laboració per demanar el Corredor Mediterrani encaminat impulsar una xarxa de ciutats de l’Estat espanyol i franceses integrades en la regió de l’eix. L’objectiu de la iniciativa és crear un front conjunt ‘amb una veu comuna i pròpia davant les institucions europees i espanyoles’. Així ho ha avançat aquest divendres la primera tinent d’alcalde i portaveu del govern municipal de l’Ajuntament de València, Sandra Gómez, en roda de premsa. L’edil ha precisat que l’executiu que presideix l’alcalde Joan Ribó i que conformen Compromís, PSPV i València en Comú ha aprovat la signatura d’aquest acord amb la finalitat de ‘donar visibilitat a la reivindicació’ del Corredor Mediterrani. La responsable municipal ha ressaltat la importància que té aquest tipus de convenis ‘per a donar visibilitat a este eix entre els ciutadans’. Sandra Gómez ha comentat que està previst que l’acord el subscriguin la setmana vinent l’alcalde de València, Joan Ribó, i l’alcalde de Barcelona, Ada Colau. La portaveu del govern local ha anunciat també que aprofitant la signatura del conveni sobre el Corredor Mediterrani, València i Barcelona subscriuran un altre acord de ‘bones pràctiques entre les dues ciutats’ que afectarà ‘diferents serveis públics’. Entre ells ha citat habitatge, turisme, hisenda, participació, mobilitat i urbanisme.

Summary: València i Barcelona signaran un conveni per a impulsar una xarxa de ciutats a favor del corredor mediterrani


La batllessa de Barcelona, Ada Colau, ha demanat disculpes a la Universitat de Barcelona per haver insinuat que li havien ofert facilitats per acabar la carrera de Filosofia. En una entrevista al Matí de Catalunya Ràdio, Colau ha explicat que es va equivocar en barrejar una anècdota personal, que diu que es limita a una conversa amb una persona del sector privat, que no implica cap universitat, amb un debat profund sobre uns màsters concrets que implica una universitat concreta. ‘La vaig explicar en un context desafortunat i no prou bé’, ha dit. Ahir la Universitat de Barcelona va respondre les insinuacions que la batllessa havia fet a TV3 i li va demanar explicacions. És per això que Colau ha expressat la ‘plena confiança en la universitat pública’ i ha desmentit haver implicat la UB ‘perquè jo no vaig parlar amb ningú de la universitat’. ‘Hi ha famílies influents i persones al voltant del poder que tenen les coses més fàcils que d’altres’, ha dit. La batllessa ha explicat que, abans de començar l’entrevista a TV3, fora de càmera va relatar l’anècdota a la presentadora Lídia Heredia, la qual li va demanar si la podia explicar en antena.

Summary: Ada Colau demana disculpes a la Universitat de Barcelona per insinuar una oferta per acabar la carrera de manera ‘fàcil’


Els dos partits independentistes amb representanció al congrés espanyol han considerat l’anunci del president del govern espanyol, Pedro Sánchez, d’avançar les eleccions espanyoles el 14 d’abril, com una mesura de pressió. En roda de premsa, la portaveu d’ERC, Marta Vilalta, ha reiterat que l’única manera perquè ERC doni suport als comptes espanyols és ‘poder establir un diàleg sobre el dret a l’autodeterminació’ i que ‘reverteixin el procés de judiacialització’. ‘Si Sánchez vol parlar de tot, ens hi trobarà, i si vol convocar eleccions, no ens fan por les urnes’, ha reblat. La republicana ha subratllat que el president espanyol ‘és l’únic que té capacitat de convocar eleccions’ i li ha recordat que ‘un “no” als PGE no té per què comportar’ que faci aquest avançament electoral, ja que, segons ella, ‘té moltes alternatives’. Vilalta, considera que si el president del govern espanyol, Pedro Sánchez, vol convocar eleccions el 14 d’abril ‘probablement’ és per ‘pressionar l’independentisme’ perquè aprovi els pressupostos generals de l’estat espanyol (PGE). El PDECat hi dóna poca credibilitat El Partit Demòcrata no creu que el president espanyol, Pedro Sánchez, valori realment celebrar eleccions al Congrés el 14 d’abril. En una roda de premsa a la seu del PDECat de Sarrià, el president del partit, David Bonvehí, ha dit que la formació esta preparada per qualsevol cita electoral però ha opinat que ni Sánchez ni el PSOE valoren aquesta data: ‘És una mesura més de pressió pels independentistes que no entomem perquè no veiem creïble’. Així mateix, Bonvehí manté fins dimecres la porta oberta a retirar l’esmena a la totalitat als pressupostos de l’Estat. Això sí, sempre i quan el president espanyol ‘canviï d’opinió’ i accepti les condicions dels independentistes. Bonvehí ha donat poca credibilitat a la possibilitat d’unes eleccions espanyoles d’aquí dos mesos, enmig del judici de l’1-O i un mes i mig abans dels comicis municipals i europeus. De fet, després de la reunió del Comitè Nacional, Bonvehí ha emplaçat Sánchez a esgotar la legislatura amb el suport dels independentistes i de Podem. Perquè es doni aquest escenari, però, el PDECat insisteix en les condicions per blindar el govern espanyol: diàleg bilateral, concreció sobre el nom i les funcions de la figura del relator, i dret a l’autodeterminació. En aquest sentit, Bonvehí ha apuntat que creu que tant Sánchez com el PSOE, en tot cas, estan centrats en els pressupostos de l’estat espanyol i en les eleccions municipals i europees. Sobre els comptes espanyols, el president del PDECat ha reiterat que hi ha marge per a retirar l’esmena a la totalitat – presentada divendres al migdia – fins aquest dimecres, just abans de la votació: ‘No ens aixecarem de la taula fins quan s’expiri el termini’, ha deixat clar Bonvehí, que ha insistit que el PDECat es mantindrà ‘atent’ per si el PSOE canvia d’opinió. D’altra banda, el president del Partit Demòcrata ha opinat que PP, Cs i Vox han sortit ‘debilitats’ de la manifestació d’aquest diumenge a Madrid, que va aplegar 45.000 persones segons xifres del propi govern espanyol. Pressió d’última hora de Sánchez als independentistes: especula amb eleccions el 14 d’abril

Summary: ERC i PDECat consideren una mesura de pressió l’anunci de Sánchez d’eleccions avançades


El candidat d’ERC a la batllia de Barcelona, Ernest Maragall, ha assegurat que la batllessa en funcions, Ada Colau, està disposada a fer-lo batlle: ‘Vol treballar per un acord de govern en el que jo sigui alcalde’, ha afirmat després de la reunió que han mantingut ambdós líders aquesta tarda per explorar un pacte d’investidura. Maragall veu coincidències entre ambdues candidatures però ha insistit a sumar JxCat a l’acord que es pugui produir. ‘Ella parteix d’un criteri de prioritat per a un acord entre les nostres dues forces i nosaltres partim d’una ambició un xic més enllà’, ha conclòs. Maragall ha tornat a rebutjar per ‘impossible’ un pacte amb el PSC, tot i que Manuel Valls ha ofert els seus vots a canvi de res per a fer batllessa Colau: ‘Està descartat des de fa dies i ella ho sap’. També ha dit que demà farà arribar una proposta concreta als comuns i a JxCat i ha explicat que han posat en marxa equips de treball per a aprofundir en coincidències dels programes. Ha reivindicat el seu projecte ‘inequívocament progressista i transformador’ que també defensa el dret d’autodeterminació, per això vol que l’acord de govern que es produeixi reflecteixi aquests dos grans àmbits. ‘Tenim un calendari de treball davant nostre i, si ho fem bé, podrem arribar amb les millors condicions a la investidura’, ha afegit. Per la seva banda, el número 2 de Barcelona en Comú, Joan Subirats, ha explicat que els comuns han començat a negociar un acord de govern amb ERC. Ha insistit que cal incloure el PSC en el pacte i ha descartat que JxCat s’incorpori a les negociacions. ‘No contemplem en cap cas que JxCat s’incorpori en les converses sobre l’acord de govern’, ha dit. D’altra banda, no ha tancat la porta a una investidura de Colau amb el suport de Valls, malgrat haver assegurat que ‘ara no està damunt la taula’. Maragall també s’ha reunit amb Elsa Artadi, número 2 de JxCat, que ha valorat positivament la trobada. També ha instat Colau a dir si pactarà amb els partits del 155 o acceptarà que ERC, la llista més votada, governi la capital catalana. JxCat i ERC han creat equips bilaterals per abordar les negociacions per governar Barcelona.

Summary: Maragall diu que Colau està disposada a fer-lo batlle i insisteix a incloure JxCat a l’acord


MADRID, 2 (EUROPA PRESS) Algèria celebrarà eleccions parlamentàries el pròxim 4 de maig, les primeres sota el nou marc constitucional i en les quals els islamistes han anunciat la seva intenció d’unir forces per tractar de contrarestar els dos partits afins al Govern. El president algerià, Abdelaziz Buteflika, ha signat aquest dijous el decret de convocatòria d’aquests comicis per triar els membres de l’Assemblea Popular Nacional, segons l’agència de notícies oficial APS. El Front d’Alliberament Nacional (FLN) i el Reagrupament Nacional per a la Democràcia (RND), partidaris de l’actual Govern, tenen una sòlida majoria des de les eleccions del 2012 i no es preveuen grans canvis de cara a la propera cita. Les últimes esmenes constitucionals introdueixen, entre altres canvis, la posada en marxa de l’Alta Instància Independent de Supervisió d’Eleccions, un òrgan teòricament garant del procés format per més de 400 membres. El ministre de l’Interior, Noureddine Bedoui, confia que les pròximes eleccions siguin “un exemple de transparència i obertura” i ha instat els ciutadans a “expressar lliurement la seva voluntat”. L’objectiu, ha afegit, és que hi hagi “una participació massiva” per donar legitimitat a les futures reformes.

Summary: Algèria celebrarà eleccions parlamentàries el 4 de maig