Luigi Ferrajoli és un dels juristes italians més prestigiosos i reconeguts en l’àmbit internacional, especialment en el camp del dret penal. Ferrajoli, doctor honoris causa en una vintena d’universitats, va seguir el judici contra el procés del Tribunal Suprem espanyol i n’ha analitzat la sentència. És molt crític tant amb el tribunal presidit per Manuel Marchena, de qui diu que ha forçat el codi penal per a condemnar els presos polítics, com amb la política espanyola, que considera que ha abdicat les seves responsabilitats i ha orquestrat una operació repressiva per la via penal. Ferrajoli va desgranar la seva crítica dura a la sentència i va exposar les vulneracions de drets fonamentals dels presos polítics en un acte el 28 de novembre a la Universitat de Roma III, en una intervenció a què ha pogut accedir VilaWeb. La conferència era organitzada per l’associació italiana Antigone, un observatori que treballa pels drets i les garanties del sistema penal a Itàlia. A la taula rodona també van intervenir-hi el president d’Antigone, Patrizio Gonnella, i el director de l’Observatori del Sistema Penal i els Drets Humans, Iñaki Rivera, alhora com a membre d’International Trial Watch (ITW), la plataforma d’observadors internacionals que va monitorar el judici contra el procés. Rivera explica a VilaWeb que Ferrajoli col·laborarà en un llibre d’anàlisi sobre la sentència, juntament amb organitzacions de drets humans i observadors internacionals presents al Tribunal Suprem espanyol mitjançant ITW. El llibre es publicarà a començament de l’any vinent. La sedició, ‘un residu de l’època feixista’ Ferrajoli va dedicar bona part de la intervenció a desacreditar el judici i la sentència. Per començar, va dir que a Catalunya no hi ha hagut violència de l’independentisme, tot i que tem que l’ús repressiu del dret penal pugui provocar-ne un esclat. En aquest sentit, posava com a exemples el cas de Iugoslàvia i també la conflictivitat del Llevant, equiparant el dret penal repressiu al fanatisme religiós. Respecte de la sedició, la definí com una ‘vergonya, un residu de l’època feixista’. ‘Va ser un judici horrible’, va afegir més tard, després de parlar d’un atac als drets fonamentals de reunió, manifestació i llibertat ideològica, ‘el cor dels drets polítics’. Va assegurar que el judici va ser contra un conflicte identitari i no contra fets que puguin castigar-se penalment. La sentència, segons Ferrajoli, és ‘insensata i irresponsable’ perquè ‘aboca gasolina al foc’, és un ‘cop greu a la democràcia i a l’estat de dret’. ‘No es pot aplicar el codi penal per a reprimir la dissidència’, afegeix, tot criticant la ‘voluntat de dramatitzar el conflicte’ per part del nacionalisme espanyol. Considera que tant la rebel·lió com la sedició són ‘delictes de sospita’ que xoquen amb el dret de manifestació. I alhora critica que es forcin els tipus penals i que no es respecti la taxativitat, és a dir, l’encaix dels fets jutjats al codi penal. Així mateix, va dir que estava perplex pel fet que l’extrema dreta pogués exercir el paper d’acusació popular durant el judici. ‘Va ser important que remarqués el caràcter pacífic de l’independentisme’, diu Iñaki Rivera, insistint en la duresa de la crítica de Ferrajoli al judici del Suprem espanyol contra els dotze dirigents independentistes. ‘També va desacreditar la sedició: totes les referències a la taxativitat i la falta d’encaix dels fets en els tipus penals és cabdal’, afegeix. ‘Abdicació total de la política’ Tampoc no va escatimar crítiques a la classe política espanyola. Va atribuir l’augment de l’independentisme a la retallada de l’estatut de Catalunya el 2010 i va responsabilitzar el PP d’haver fet una ‘operació propagandística i demagògica’ amb el seu recurs al Tribunal Constitucional espanyol. La sentència de l’estatut, segons ell, va ser un ‘acte de lesió a la dignitat i la identitat catalana que va originar les manifestacions independentistes’. Ferrajoli argumentava, parlant ja de l’1-O, que va haver-hi una ‘abdicació total de la política’. El referèndum, deia, va ser ‘il·legítim’ i l’estat espanyol podria haver dit que era un acte sense transcendència jurídica, una manifestació d’opinió de la ciutadania. Tanmateix, es va engegar una ‘operació política per la via penal’ arran de la incompetència de l’estat. També és crític amb el fet que el nacionalisme espanyol digui que l’1-O va ser un cop d’estat: ‘La majoria dels partits han cedit a la temptació populista’. Segons Ferrajoli, l’opinió pública europea ‘no pot restar en silenci’ davant la sentència contra el procés. ‘Hi ha en joc el concepte de democràcia’, va dir. Per ell, cal obrir una etapa de diàleg, amb una mediació política, i pot parlar-se de l’amnistia si s’aconsegueix prou consens polític per a tirar-la endavant. Vulneracions de drets fonamentals dels presos polítics La qüestió dels drets fonamentals va centrar bona part del judici i de l’estratègia de les defenses, que des de l’estrada del Suprem ja miraven cap al Tribunal d’Estrasburg. Bona part dels advocats van denunciar abans, durant i després del judici les vulneracions de drets fonamentals dels dotze processats, especialment greus en el cas dels nou presos polítics per la privació de llibertat. Ferrajoli coincideix en bona part amb els drets vulnerats que han denunciat els advocats de la defensa: la vulneració del principi de taxativitat, amb una interpretació molt restrictiva del dret; el dret de doble instància judicial, fonamental a parer seu; la falta d’imparcialitat del tribunal, pel sistema d’elecció dels jutges i les influències polítiques al Consell General del Poder Judicial; i el dret de tenir un jutge natural, és a dir, que els fets s’havien de jutjar al Tribunal Superior de Justícia de Catalunya, no pas al Suprem espanyol. Dret d’autodeterminació i identitat Les opinions de Ferrajoli són de molt pes. És un referent internacional, fins i tot per al fiscal del Suprem espanyol Javier Zaragoza, que va citar-lo durant la segona jornada del judici, recomanant-ne la lectura als advocats de la defensa perquè Ferrajoli circumscriu el dret d’autodeterminació als processos de descolonització, i també en casos dels pobles oprimits. Zaragoza definia el jurista italià com ‘el pare del garantisme penal i el desenvolupament dels drets fonamentals’, però amagava que també és un teòric totalment contrari a la presó preventiva, una mesura que han hagut de suportar els presoners polítics durant dos anys. El jurista començava la intervenció reiterant la posició contrària a l’aplicació del dret d’autodeterminació en el cas català perquè opina que Catalunya no és un poble oprimit i considera que l’estat espanyol és una democràcia consolidada. Tanmateix, a la conferència Ferrajoli obria la porta a debatre sobre si Catalunya pot tenir dret d’autodeterminar-se després de la sentència, per la situació de repressió. Tem, però, que això provoqui un efecte expansiu dins mateix de l’estat espanyol i en altres estats europeus, com Itàlia. ‘És un matís important perquè Ferrajoli sempre ha estat contrari a l’autodeterminació de Catalunya i ara obre una escletxa, admetent que és una qüestió que suscita debat’, comenta Iñaki Rivera. ‘La democràcia consisteix en la convivència pacífica de diverses identitats, la convivència de la diferència’, reblava, enfrontant-ho amb el nepotisme polític, el populisme i l’autoritarisme, que són ‘intolerants amb les opinions diferents’. Segons Ferrajoli, una possible radicalització de l’independentisme seria en gran part responsabilitat del nacionalisme espanyol. ‘Cal esperar que no hi hagi violència’, advertia. Per Ferrajoli, el conflicte entre Catalunya i Espanya és un conflicte entre dues identitats. ‘Hi ha dos nacionalismes confrontats, dues identitats. El més greu és l’espanyol’, va sentenciar.

Summary: ‘Va ser un judici horrible’: la dura crítica contra la sentència de Ferrajoli, un dels juristes més prestigiosos


La consellera de Justícia, Gabriela Bravo, ha decidit eliminar de la llei de Funció Pública Valenciana la disposició que preveu l’aplicació automàtica del requisit lingüístic, pel qual es vol garantir la competència lingüística en català del funcionariat. D’aquesta manera, la data d’entrada en vigor queda en suspens. De moment encara no hi ha calendari per a tramitar la llei a les Corts, però la consellera és partidària d’aprovar la norma i després elaborar un reglament que especifiqui el nivell de català per cadascun dels grups de funcionaris. La llei de Funció Pública Valenciana, malgrat el suport que tenia, fou una de les que va quedar pendent en la legislatura anterior del Botànic. Els canvis que preveu Bravo han tornat a tensar el govern, ja que no han agradat gens a Compromís. El president de les Corts, Enric Morera, s’ha preguntat a Twitter: ‘Els usuaris lleials del valencià, els qui el tenim com a llengua pròpia, haurem de denunciar per discriminació lingüística la Generalitat Valenciana, el govern al qual donem suport?’ Els usuaris lleials del valencià, els qui el tenim com a llengua pròpia, haurem de denunciar per discriminació lingüística a la Generalitat Valenciana, al govern al qual donem suport? Haurem de sentir-nos estrangers a la nostra pròpia terra? (Foto +info de @levante_emv) pic.twitter.com/U96yuGjDz7 — Enric Morera (@enricmorera) July 8, 2019

Summary: Morera, sobre el requisit lingüístic: ‘Haurem de denunciar la Generalitat per discriminació lingüística?’


La vice-presidenta i portaveu de la Generalitat, Mónica Oltra, ha assegurat que els pares i mares poden estar tranquils perquè mantindran el centre que han escollit en el seu procés de matriculació i ‘amb totes les conseqüències’ de la seva tria. La portaveu ha remarcat que la reversió al decret educatiu de l’any 2012, dictaminada pel Tribunal Superior de Justícia (TSJ) del País Valencià en compliment de la suspensió cautelar del decret de plurilingüisme aprovat per l’actual govern, tan sols afecta un 6% de l’alumnat, els nens i nenes de tres anys. Aquests alumnes havien de ser els primers destinataris de l’inici del decret ara paralitzat.

Summary: Oltra assegura els alumnes mantindran el centre triat amb totes les conseqüències malgrat la suspensió del decret


Totes les cartes Carles Puigdemont a Jordi Cuixart Jordi Cuixart a Meritxell Serret Meritxell Serret a Tamara Carrasco Tamara Carrasco a Oriol Junqueras Oriol Junqueras a Carme Forcadell Carme Forcadell a Lluís Puig Lluís Puig a Dolors Bassa Dolors Bassa a Valtonyc Valtonyc a Jordi Sánchez Jordi Sánchez a Clara Ponsatí Clara Ponsatí a Joaquim Forn Joaquim Forn a Toni Comín Toni Comín a Josep Rull Josep Rull a Marta Rovira Marta Rovira a Jordi Turull Jordi Turull a Anna Gabriel Anna Gabriel a Adrià Carrasco Adrià Carrasco a Raül Romeva Raül Romeva a Carles Puigdemont Descarregueu-vos totes les cartes en pdf Estimat Jordi, Sóc en Josep i t’escric des de Brussel·les, on estic exiliat pel fet de cantar, encara que ells en diuen terrorisme. Amb tot el respecte i admiració per la teva fermesa d’afrontar un procés tan injust amb tanta dignitat, et vull fer arribar que per a mi i per a molts ets exemple. Tant pels qui sabem què és la repressió i com costa de no claudicar davant la maquinària d’un estat que intenta silenciar la lluita per un país més just, com pels qui, com a classe treballadora, saben quanta vida costa un sou i què significa deixar escapar moments i temps amb família i amics. Pots estar tranquil: els teus fills parlen de tu amb orgull i compartiu lluita per la República, sabent que és l’única cosa que ens farà lliures. Des de fora, intentam explicar arreu d’Europa que l’estat espanyol no respecta els drets fonamentals i ho denunciam de totes les maneres possibles. Justament avui el Tribunal d’Estrasurg ha sentenciat a favor d’Arnaldo Otegi: ha dictaminat que el seu judici no va ser imparcial. No he pogut evitar de pensar en vosaltres: tard o d’hora es demostrarà que sou innocents, però esper que el poble us puguem fer lliures molt abans, per haver fet allò que nosaltres demanàvem i haver practicat la lluita pacífica, que ara és exemple a tot el món. M’acomiad, però estic a la teva total disposició per si vols bescanviar unes paraules, opinions o anàlisis polítiques quan et faci ganes o ho necessitis. No deixis mai de somriure, Josep Valtònyc Brussel·les, 6 de novembre de 2018 Totes les cartes Carles Puigdemont a Jordi Cuixart Jordi Cuixart a Meritxell Serret Meritxell Serret a Tamara Carrasco Tamara Carrasco a Oriol Junqueras Oriol Junqueras a Carme Forcadell Carme Forcadell a Lluís Puig Lluís Puig a Dolors Bassa Dolors Bassa a Valtonyc Valtonyc a Jordi Sánchez Jordi Sánchez a Clara Ponsatí Clara Ponsatí a Joaquim Forn Joaquim Forn a Toni Comín Toni Comín a Josep Rull Josep Rull a Marta Rovira Marta Rovira a Jordi Turull Jordi Turull a Anna Gabriel Anna Gabriel a Adrià Carrasco Adrià Carrasco a Raül Romeva Raül Romeva a Carles Puigdemont Descarregueu-vos totes les cartes en pdf

Summary: ‘Amb tot el respecte i admiració’, carta de Josep Valtònyc a Jordi Sànchez


L’aniversari s’acosta i és sempre bona excusa per a fer balanç: l’11 de juny, l’Acord del Botànic complirà dos anys. El temps passa volant i sembla que va ser ahir i etcètera: des d’aquell 2015, quan els representants del PSPV, Compromís i Podem van signar, al Jardí Botànic de València, l’acord programàtic que per fi permetia un govern alternatiu al PP, hi ha hagut temps per als decrets de plurilingüisme o de preferència de la llengua catalana a l’administració. Per analitzar succintament aquestes mesures i els resultats que se n’han obtingut, hem parlat amb els representants d’Acció Cultural del País Valencià, el Tempir, Escola Valenciana i la Plataforma per la Llengua. I això és el que n’han dit. D’entrada, el context. Toni Gisbert, secretari d’Acció Cultural del País Valencià (ACPV), comença pel dibuix general: ‘Qualsevol valoració ha de tenir molt present que el govern valencià és format per dos partits molt diferents, PSPV i Compromís, amb el suport d’un tercer, Podem, i que tots tres tenen, a més, una realitat interna molt plural.’ Allò del govern ‘monocolor, piramidal i unificat en les seues polítiques’ era cosa del PP. Ara els termes són ‘negociacions, diàleg i equilibris’. Sense perdre de vista aquesta perspectiva, les entitats coincideixen a valorar positivament el recorregut. Ho resumeix ACPV: ‘Després d’un primer any d’una certa immobilitat, el segon s’ha destacat per un impuls notable en aquest camp: acord per la competència lingüística en la funció pública, col·laboració amb l’Institut Ramon Llull, decret d’usos administratius, reglament de l’Oficina de Drets Lingüístics… Objectivament, queda molt per fer, després de tants anys, però el balanç és positiu.’ ‘Després de tants anys’, sí. Els senyals dels governs passats són encara presents i punyents: Vicent Moreno, president d’Escola Valenciana, remarca de seguida la situació: ‘En realitat, partim pràcticament de zero, amb un govern que ens va deixar el camp lingüístic fet un desert, amb el prestigi de la llengua per terra.’ Decret de plurilingüisme. Regula l’ús i la presència de català, castellà i anglès, a més de llengües no curriculars, a l’ensenyament. Estableix tres nivells (bàsic, intermedi i avançat), amb dues fases per a cadascun, segons les hores que s’imparteixen en cada llengua. Tres nivells ‘dinàmics’, de menys vehiculació en català a més, amb la idea que d’entrada es puguin adaptar a la realitat diversa del territori i, alhora, tendir cap a la superació d’etapes. Aquesta és la intenció: superar etapes. Perquè, tal com destaca Vicent Moreno, ‘els que donen capacitació òptima són els nivells avançats’. Tot i que aquesta no és la proposta que haurien fet les entitats (que, de fet, hi han mostrat retops i recel), coincideixen també en el pragmatisme i en la voluntat de treure’n el màxim profit: Toni Gisbert, per exemple, recorda que la valoració d’ACPV fou ‘un sí crític: és un decret limitat, però permet d’avançar. Ací és important l’ordre dels factors: la nostra tasca és procurar que qualsevol mesura vaja tan lluny com es puga i, una vegada aprovada, aprofitar-ne totes les possibilitats. Moltes lleis ofereixen possibilitats que no s’apliquen, i en això també hi tenim responsabilitat.’ Sobre això, Vicent Moreno recorda que la Llei d’Ús i Ensenyament del Valencià, la LUEV, aprovada l’any 1983 sense cap vot en contra, ja preveia un programa d’incorporació progressiva, ‘per anar sumant més àrees en valencià a poc a poc. Però no el va potenciar mai ningú’. D’ací ve la importància de supervisar l’administració perquè el procés es compleixi, diu. ‘I avançar. Si un centre està en un nivell intermedi, significa que pot continuar caminant.’ De moment, tal com destaca Moreno, ja hi ha hagut un avenç: ‘Fins ara, l’oferta d’ensenyament en valencià era en un 27% dels centres. Ara els que han demanat de cursar el nivell avançat en són un 54%. Esperarem a veure què hi diuen les matrícules, però les dades, d’entrada, ja són positives.’ Josep-Enric Escribano, president de l’associació el Tempir, també destaca aquest 54%: ‘Mostra l’existència d’una demanda latent que no eixia simplement perquè no s’hi donava cobertura.’ Al mateix temps, avisa: les dades generals no deixen veure que els percentatges tenen desequilibris territorials: ‘El 89% de centres de la “província” de Castelló, diguem-ne, han demanat el nivell avançat. Però després hi ha la ciutat d’Alacant, per exemple, que tot i tenir un percentatge gens negligible, és baix. I, tenint pràcticament tanta població com l’altre territori, desequilibra.’ ‘El país coixeja’, rebla Escribano. I continua: ‘És important de pensar en polítiques de normalització lingüística específiques per a cada territori. És una qüestió d’urgència, de cohesió. No podem perdre ni un minut. El bilingüisme substitutiu avança. I parlem de ciutats grans. Al sud. I des del Tempir sempre hem mantingut que el país comença pel sud.’ Decret d’usos administratius. ‘És un fet històric.’ Manuel Carceller, portaveu de la Plataforma per la Llengua, és clar a l’hora de valorar el decret recent que estableix el català com a llengua d’ús preferent a l’administració valenciana: ‘És un canvi fonamental. Mai no s’havia produït al País Valencià un reconeixement com aquest.’ I continua: ‘Els drets lingüístics s’han d’aplicar en la realitat. No n’hi ha prou de dir que tenim un dret. La llengua s’ha de mostrar i usar.’ Per això afegeix: ‘És important que hi haja una reglamentació que no es limite a despenalitzar, sinó que promoga. Ja no es tracta que siga legal, sinó que siga normal: és un canvi fonamental de perspectiva. Per al PP el català era una llengua de traducció: ara és d’expressió.’ Josep-Enric Escribano ho resumeix en una altra consideració: ‘És un pas positiu que implica, per fi, i després de trenta-quatre anys de la seua aprovació, desenvolupar la part de la LUEV que es deia “d’ús”.’ Feta la valoració, mira endavant: ‘Ara cal una llei d’igualtat lingüística que garantesca els drets dels valencianoparlants. Sense oblidar que, perquè hi haja igualtat, primer hi ha d’haver equitat.’ En el mateix sentit es pronuncia Toni Gisbert: ‘L’any 2015, ACPV va presentar un document en el qual, junt amb les universitats valencianes, vam fer una proposta nova i ambiciosa: que calia una llei d’igualtat lingüística. Durant aquests dos anys, la proposta ha guanyat més i més suports, i ja són moltes les veus que la reclamen. Aquest decret és, precisament, un pas en eixa direcció, perquè atorga estatus legal a la demanda que la llengua pròpia dels valencians ha de ser la llengua pròpia del govern dels valencians, i que els ciutadans han de poder relacionar-se amb l’administració en la seua llengua. A més, que els càrrecs institucionals valencians parlen habitualment en català, ja només això, atorga un prestigi i una visibilitat extraordinaris a la llengua.’ El coneixement creix. Tal com ha constatat el darrer informe de la Plataforma per la Llengua, els percentatges de coneixement i d’ús del català han augmentat significativament tant a les Illes com al País Valencià. Segons que destaca Manuel Carceller, això demostra que ‘hi ha base social per a avançar en la normalització lingüística, cosa que la dreta sempre havia negat. Els fonaments per a avançar hi són. Només cal promoure i facilitar els usos normals de la llengua, perquè la població hi està preparada. I predisposada.’ L’anomenat ‘efecte espill’, per tant, té importància: ‘Els polítics fan servir la llengua més que mai’, destaca Vicent Moreno. I un fet d’aparença tan senzilla és molt útil: ‘Dóna prestigi al valencià.’ Al capdavall, reflexiona també Toni Gisbert, ‘fora dels sectors ideològicament més ferms, els sectors centrals de la societat (de la valenciana o de qualsevol altra) modulen el seu comportament públic d’acord amb els valors socials dominants. Les institucions i el poder tenen un pes fonamental en la definició i en la divulgació de quins són aquests valors dominants.’ Amb tot, remarquen les entitats, si tan sols es tingués en compte l’acció institucional no s’explicaria la recuperació lingüística que sembla que s’ha encetat: ‘Si no hi haguera una realitat social, aquesta no podria emergir: no es pot ressuscitar res que agonitze.’ Ho destaca Toni Gisbert: ‘Aquestes dades també parlen de la vitalitat de la llengua, fins i tot durant els anys de governs antivalencians, sovint en espais no estrictament públics. La manca de visibilitat d’una realitat social no significa necessàriament que no existesca. Històricament, el català ha sobreviscut a persecucions i censures, per a reviscolar amb força pública quan un canvi de context li ho ha permès.’ Les noves passes. ‘Què falta? RTVV i reciprocitat’: des d’Escola Valenciana, Vicent Moreno sintetitza les noves passes que s’han de fer per avançar en la normalització lingüística. També Josep-Enric Escribano respon de seguida a aquesta qüestió: ‘És urgentíssim de tenir mitjans en llengua pròpia, tothom ho espera: tant la televisió valenciana com la tornada de TV3. A més, són una finestra d’entrada del valencià a les comarques castellanoparlants. I ajuden a construir un relat alternatiu al dels mitjans de comunicació que arriben de Madrid. Són imprescindibles.’ ‘El tancament d’aquests mitjans fou un acte autoritari de censura d’un govern antivalencià i corrupte, que un govern que s’autodefineix valencià i honest té l’obligació fins i tot moral de revertir’, apunta Toni Gisbert. I continua: ‘No dubtem que l’actual govern vol complir aquesta promesa electoral i desfer l’acte de censura. ACPV ha estat comprensiva amb els terminis, conscient de les dificultats legals i dels equilibris polítics, i continuarem col·laborant-hi, és clar, però cal recuperar-les en un calendari de mesos.’ Vicent Moreno destaca la importància de supervisar el funcionament del decret de plurilingüisme i de dur endavant la llei d’igualtat lingüística; Josep-Enric Escribano fa notar la necessitat de ‘dignificar les condicions de treball dels professors de valencià a les comarques castellanoparlants’ i de ‘regular les exempcions en l’aprenentatge del valencià, perquè siguen realment excepcionals i puntuals’; Manuel Carceller avança el desplegament de l’ús del català ‘a la societat, més enllà de l’administració: al comerç, els cinemes…’; i Toni Gisbert centra el full de ruta per als dos anys vinents també en el reconeixement i el respecte dels drets lingüístics dels valencians: ‘És importantíssim que s’estenga la consciència social que la nostra llengua no és una llengua de segona, que és oficial, que, per tant, tenim el dret de no canviar de llengua en qualsevol circumstància i que, a més, l’administració pública té l’obligació d’atendre’ns en la nostra llengua. En aquest objectiu hem fet un pas molt important gràcies a la inclusió de la competència lingüística en la funció pública: això ha d’ajudar a entendre que els funcionaris són servidors dels ciutadans, i no a l’inrevés. Ara cal que s’aprove el reglament de l’Oficina de Drets Lingüístics de la Generalitat. I que s’aplique.’ El balanç, per tant i en general, és positiu. Però la feina, hi coincideix també tothom, pot millorar i no s’acaba. Tal com explicita Josep-Enric Escribano, ‘hem de caminar tots plegats i anar avançant sense perdre pistonada’.

Summary: Escànner a la política lingüística del Consell


Passen els dies i les setmanes i el govern espanyol no pensa endurir les mesures de confinament per a evitar la propagació exponencial de la Covid-19. I això malgrat tenir a les mans, d’ençà del divendres 20 de març, un informe a què ha tingut accés VilaWeb que alerta de les greus conseqüències de mantenir les mesures actuals i no anar més enllà. És un informe elaborat per una desena d’investigadors de prestigi que indica que, si no s’endureixen les mesures, a l’estat espanyol hi pot arriba a haver dos-cents mil morts per causa de la Covid-19 i un col·lapse del sistema sanitari que duri tres mesos. L’informe ha estat elaborat per personal investigador de diverses disciplines, totes vinculades a la prevenció i la lluita contra l’epidèmia, i sol·licitat el dijous 19 de març directament per Fernando Simón, director del Centre de Coordinació d’Alertes i Emergències Sanitàries del govern espanyol. El ministeri, doncs, disposa de fa gairebé una setmana de les previsions d’aquest model, però fins ara l’executiu de Pedro Sánchez no ha pres cap decisió que vagi en la línia d’això que demanen els experts. Ans al contrari, perquè el president espanyol va comparèixer dissabte sense anunciar cap nova mesura i aquesta setmana el congrés espanyol ha aprovat d’allargar l’estat d’alarma sense que s’hi hagi inclòs cap nova mesura que ajudi a enfortir el confinament. Els autors del report formen part del centenar d’acadèmics que va subscriure la carta adreçada al govern espanyol perquè prengués mesures immediates de confinament total; és a dir, perquè endurís les restriccions, com ara l’aïllament dels territoris més afectats per la propagació del coronavirus 2019 i adoptés les mesures adequades per a aturar la mobilitat laboral no relacionada amb els serveis essencials. L’estudi d’aquests experts enviat al govern espanyol, a què ha tingut accés VilaWeb, ofereix un model que preveu l’impacte en morts i la incidència en la saturació del sistema sanitari si es mantenen les mesures de contenció actuals. També fa pronòstics molt menys pessimistes en el cas que hi hagués un enduriment d’aquestes mesures: es reduiria notablement l’impacte de l’epidèmia tant en el sistema sanitari i la capacitat de les UCI com en la quantitat de morts que hi podria haver. Així doncs, aquest model preveu tres situacions, tenint en compte una taxa de letalitat de la Covid-19 del 2% i d’un 46% dels casos crítics. La primera situació descrita seria l’equivalent a l’actual, amb una mobilitat restringida però mantenint la mobilitat laboral; això duria a una saturació del sistema sanitari a final d’aquesta setmana que s’allargaria durant vuitanta dies, amb una previsió aproximada de dos-cents mil morts causats per la Covid-19. A més –afegeix l’informe–, caldria considerar les morts per desatenció de pacients de Covid-19 no crítics i de pacients en estat crític per unes altres malalties, com ara els infarts o els ictus, a més de tots els casos que necessitarien una assistència urgent i que no la podrien tenir per la situació de col·lapse. La segona situació dibuixa una línia de l’epidèmia que evitaria la saturació dels hospitals. Per això, segons aquests investigadors, hauria calgut que el 20 de març (la data que el govern espanyol va rebre aquest informe) s’haguessin aplicat les mesures de restricció de mobilitat en tot l’àmbit laboral tret dels serveis essencials. En aquest cas, segons el model esmentat, el pronòstic de víctimes mortals arribaria a 8.000 a tot l’estat espanyol. Segons la tercera possibilitat, si les mesures de confinament total es prenguessin una setmana més tard de la tramesa de l’informe, és a dir, aquest divendres, 27 de març, no es podria evitar el col·lapse del sistema sanitari, que duraria aproximadament un mes, però no pas tres. I implicaria la mort directa per causa de la Covid-19 de més de 20.000 pacients a tot l’estat espanyol. El govern espanyol tenia aquest informe d’ençà de divendres. Però en té més, que poden diferir d’aquestes previsions. Tot amb tot, l’executiu de Pedro Sánchez no ha aplicat cap mesura més restrictiva de confinament, tal com fa dies que li exigeixen el president Quim Torra i alguns altres presidents autonòmics. L’endemà passat de la petició de Simón de l’informe a aquest grup d’experts, es feia pública la carta dels setanta científics de tot l’estat espanyol demanant mesures més dràstiques per a evitar una situació encara més desastrosa; dissabte al vespre compareixia el president espanyol, Pedro Sánchez, durant una hora en un missatge televisat en directe sense anunciar cap més mesura. I l’endemà, diumenge, a la reunió telemàtica amb els presidents autonòmics, va sentir més d’una vegada que li exigien d’endurir les restriccions de mobilitat. Encara més: aquesta setmana el consell de ministres, primer, i el congrés espanyol després han aprovat d’allargar l’estat d’alarma fins a l’11 d’abril. Però aquest tràmit tampoc no ha estat aprofitat pel govern espanyol ni pels partits que li donen suport per a fer cas d’aquest estudi ni de totes aquestes peticions per a endurir les mesures de confinament. El govern Sánchez treballa amb uns altres models de previsió de l’evolució de l’epidèmia, però fins ara no els ha fets mai públics ni els ha detallats. El propòsit de Simón i el seu equip era de disposar d’un altre model per a poder contrastar les dades de què disposaven. VilaWeb s’ha posat en contacte amb el Ministeri de Sanitat espanyol per a saber quin cabal pensaven fer de les previsions d’aquest informe, i la resposta ha estat que en aquesta crisi van valorant models desenvolupats per diversos grups d’investigació. L’informe intern de Salut fa una projecció a Catalunya Les dades que projecta aquest informe sobre l’impacte en el sistema sanitari i en morts de l’extensió de la Covid-19 tenen ara mateix un valor estatístic, i poden diferir segons l’evolució que vagi tenint l’epidèmia aquests dies vinents. L’estudi aporta unes dades globals a tot l’estat espanyol i no les diferencia per comunitats autònomes. En canvi, sí que hi ha una previsió de l’evolució de l’epidèmia a Catalunya en l’informe del Departament de Salut que ha avançat avui VilaWeb, que conclou que el manteniment de les mesures de confinament actuals pot menar a dues situacions, segons l’efecte que tinguin les restriccions. D’una banda, en el cas Catalunya segueixi el ritme d’Itàlia, el pic de l’epidèmia s’assoliria el 28 d’abril, amb 121.734 casos actius de Covid-19 i una previsió de 13.000 persones mortes, tenint en compte que la taxa de mortalitat no superi el 3,4%. Segons la segona situació que dibuixa aquest report de Salut, les mesures de confinament activades fins ara tindrien efecte i s’arribaria al pic de l’epidèmia el 24 d’abril, amb uns 70.000 casos actius i 7.600 morts. Aquest informe, de circulació i ús intern del Departament de Salut, deixa ben clar també que els resultats d’aquest model es troben fortament condicionats per l’evolució d’aquests dies vinents i que, per tant, poden variar molt depenent dels canvis que hi hagi en els paràmetres analitzats.

Summary: Un informe alerta de fa una setmana el govern espanyol d’una mortalitat catastròfica si manté les mesures actuals


Arran de l’incident d’ahir a la matinada amb un grup d’internats al CIE de Sapadors, al barri de Russafa de València, algunes veus demanen que es tanquin aquestes instal·lacions, en molt mal estat. Una de les primeres a reclamar-ho ha estat la vice-presidenta del govern, Mónica Oltra. La Generalitat Valenciana ja ha anunciat que demanaria a la delegació del govern espanyol que fes estudiar a fons la situació del CIE. El govern vol que en la investigació hi participin ONG, com ara la Creu Roja. Segons ella, el centre no està en condicions de continuar obert. També el batlle de València, Joan Ribó, en demana el tancament. Segons ell, la situació amb què viuen els interns és comparable amb la dels refugiats procedents de Síria. ‘A l’Ajuntament de València no li agrada tenir un centre d’internament de persones que no han comès cap més delicte tret de no tenir els papers en regla –va dir–. La millor cosa que pot fer el CIE és, senzillament, desaparèixer.’ València en Comú també va exigir ahir que el centre es tanqués. Consideren que és ‘una presó autèntica per a persones que no han comès cap delicte’. València en Comú també va reclamar una investigació dels fets de dilluns a la matinada.

Summary: Demanen que es tanqui el CIE de Sapadors


El nomenament del periodista Màxim Huerta com a nou ministre de Cultura i Esports d’Espanya ha despertat polèmica per alguns missatges escrits a Twitter en el passat. Junts per Catalunya considera que alguns dels missatges són ‘de contingut classista, amb connotacions sexistes, denigrants i en què menysprea i insulta més de dos milions de catalans’ Per això havien demanat que no prengués possessió com a ministre. Per Junts per Catalunya, que el president espanyol hagi inclòs en el seu executiu algú que ha manifestat obertament el seu odi cap al procés independentista demostra ‘la poca voluntat de diàleg que pregona Pedro Sánchez per resoldre el conflicte amb Catalunya’. Els piulets polèmics de Huerta Màxim Huerta, escriptor i periodista que va treballar a ‘El programa de Ana Rosa’, va ser una de les sorpreses de la llista del govern espanyol. Poc després de l’anunci, a la xarxa se’n van rescatar uns quants piulets polèmics. Me cago en el puto independentista — màximhuerta (@maximhuerta) May 29, 2010 El 29 de maig de 2010, quan se celebrava la gala d’Eurovisió, un espontani va saltar a l’escenari mentre actuava el representant d’Espanya Daniel Diges. Era Jimmy Jump, que va aparèixer amb una barretina. Llavors, Huerta va escriure ‘em cago en el puto independentista’. Y los independentistas ya han conseguido las suficientes fotos. — màximhuerta (@maximhuerta) October 1, 2017 El primer d’octubre de l’any passat, enmig de la violenta repressió policíaca contra el referèndum d’independència, Huerta va escriure que sospitava que llavors acabava la legislatura de Mariano Rajoy i va afegir: ‘I els independentistes ja han aconseguit prou fotos.’ Las tertulias del procés ya son de chascarrillo. Del miedo a la risa. — màximhuerta (@maximhuerta) October 26, 2017 El dia abans de la proclamació d’independència, Huerta feia befa del debat sobre el procés independentista. ‘Les tertúlies del procés ja són d’acudit. De la por a la rialla.’ El nou ministre espanyol d’Esports no és gaire aficionat a les compaticions esportives i així ho va escriure en més d’una ocasió. Umberto Eco: "odio a los deportistas". Yo, el deporte. Que manera de sobrevalorar lo físico! Ozu — màximhuerta (@maximhuerta) April 26, 2010 El drama del fútbol. Virgen Santa. — màximhuerta (@maximhuerta) May 12, 2015 No tuiteo de fútbol porque no tengo ni puta idea. Perdonadme. — màximhuerta (@maximhuerta) May 29, 2016 Màxim Huerta, que també s’ocuparà de la lluita contra el masclisme, també ha estat criticat per missatges ‘amb connotacions sexistes’, com ara aquests: Yo creo que Felipe va a dejar a Letizia por la nueva que han puesto en el Telediario. — màximhuerta (@maximhuerta) October 7, 2012 Las tetas de anarosa son de premio español. #galat5 — màximhuerta (@maximhuerta) April 15, 2010

Summary: Denuncien els missatges ‘insultants, xenòfobs i sexistes’ del ministre Màxim Huerta


El film documentari L’Alguer: un pentagrama com un carrer, estrenat al Docs Barcelona d’enguany i al ‘Sense Ficció’ de TV3, es projecta avui per primera volta a l’Alguer (21.00, a la plaça de lo Quarter), en el marc del festival de cinema itinerant Cinema Delle Terre del Mare. Produït per la Plataforma per la Llengua i dirigit per Roger Cassany, el film versa sobre la supervivència del català de l’Alguer, l’alguerès, a partir de les cançons tradicionals de la ciutat: ‘Poden les cançons salvar una llengua?’, es demana. Les cançons alguereses, de fet, han esdevingut, amb el pas dels anys, un dels principals i més fructífers vehicles de transmissió intergeneracional de la llengua de l’Alguer i són, per a molts, una llavor fonamental i necessària per a recuperació de l’ús social de l’alguerès. Vegeu-ne el vídeo promocional: El film ressegueix l’enregistrament i producció del llibre-disc Mans Manetes’ (ací, el disc íntegre a Spotify), en el qual minyons algueresos canten cançons tradicionals arranjades en clau moderna i acompanyats de músics contemporanis de diferents territoris de parla catalana com Pau Alabajos, Meritxell Gené, Joan Garriga, Carles Belda, Guillem Roma, Borja Penalba, Mireia Vives o Sanjosex. El llibre-disc, promogut també per la Plataforma per la Llengua, inclou les lletres de les cançons en alguerès i en italià, a més dels acords de guitarra. Aquest llibre-disc s’ha distribuït de franc a totes les escoles i famílies de l’Alguer i s’ha presentat en concert a l’Alguer, el mes de gener, i a Barcelona, el mes de març, dins el festival Barnasants, amb presència dels artistes i dels minyons algueresos que havien participat a la gravació. S’elimina el geoblocatge televisiu i es pot veure a la web de TV3 des d’arreu D’ençà del 20 de juny el film es pot veure a la web de TV3 dins el territori de l’estat espanyol. Però a partir del 3 d’agost i fins a mitjan setembre, s’eliminarà el geoblocatge i es podrà veure per internet, des de la mateixa web, a qualsevol lloc del món. La projecció del film a l’Alguer arriba poc després de l’aprovació al parlament de Sardenya d’un nou projecte de llei sobre la regulació de les llengües de l’illa que permet, per primera volta, l’escolarització en català dels minyons algueresos. Administracions i associacions treballen ara per formar els mestres i implementar aquest projecte de llei a les escoles alguereses com més aviat millor.

Summary: Arriba a l’Alguer el documentari estrenat a TV3 sobre la supervivència del català a la ciutat


Etimològicament, el prefix pseudo- procedeix del grec i significa “fals”. Quan s’afegeix a un concepte dóna a entendre que no es refereix a l’original sinó que es tracta d’una còpia o un engany. En conseqüència, podem definir les pseudociències com uns coneixements o creences que es presenten com a científics o imiten les formes i els vocables de les ciències, tot i que, en realitat, no fan ús d’una metodologia científica per avalar els seus presumptes assoliments sinó que, al contrari, es basen en afirmacions de suposats especialistes proposades sense contrastar. Per tal de posar un poc d’ordre en aquesta allau d’activitats pseudocientífiques, hem establert una classificació en funció dels seus camps d’actuació. Així, en primer lloc trobem les pseudociències clàssiques, que són aquelles que responen a desitjos humans com conèixer el futur (astrologia i horòscops), els distints fenòmens que estudia la parapsicologia (moure objectes amb la ment, telecinesi; comunicar-nos amb el pensament, telepatia; trobar aigua i objectes amagats, radioestèsia, etc.), ser visitats per extraterrestres (ufologia i pseudoarqueologia), entre d’altres. També hi ha les pseudociències de la salut, relacionades amb tota sort de teràpies i efectes no sostinguts per l’evidència científica, com el cas de l’homeopatia, acupuntura, reiki, algunes dietes, les influències de la Lluna, la curació quàntica, els efectes del wifi, etc. Pel que fa a les pseudociències legitimadores, són aquelles que utilitzen postulats científics sense demostrar amb el propòsit de donar suport a diferents ideologies, com el darwinisme social, algunes idees de l’economia neoliberal, el disseny intel·ligent, el quocient intel·lectual i la seua heretabilitat majoritària, el negacionisme del canvi climàtic antròpic, etc. Finalment, les pseudociències per a la publicitat utilitzen la ciència amb l’objectiu d’augmentar les vendes de diferents productes, com articles de neteja, cosmètics, aliments enriquits, etc. Atenent l’ampli ventall i la quotidianitat dels temes a què fan referència, no és estranya l’omnipresència de les pseudociències en els mitjans de comunicació, que els dediquen múltiples canals de televisió, programes com Cuarto milenio, pel·lícules amb plantejaments suposadament científics, com What the bleep do we know!?, (“I tu què saps?!”) (2004), que tracta nocions generals de física quàntica utilitzant-les per a justificar la curació quàntica, o d’altres que tenen com a protagonistes superherois, mutants, etc., amb poders telepàtics, de telecinesi… No és estranya l’omnipresència de les pseudociències en els mitjans de comunicació, que els dediquen múltiples canals de televisió, programes com Cuarto milenio, o pel·lícules amb plantejaments suposadament científics. / Nave del misterio.com Com s’utilitzen les pseudociències? Malgrat la potencial perillositat que les pseudociències representen per a la societat, l’ensenyament de les ciències no ofereix un tractament rigorós d’aquestes creences (Martin, 1994; Monografía. Ciencia, pseudociencia y publicidad, 2015) i tampoc les institucions fan massa pedagogia al respecte. En aquest sentit és interessant fer notar que la UNESCO, que no ha assignat cap codi per a la didàctica de les ciències, ha atorgat el codi 6110 a la parapsicologia (Solbes, 2013). Aquest codi significa un reconeixement d’estatus científic i l’utilitza el Govern espanyol per assignar recursos a la recerca. La realitat de l’omnipresència de les pseudociències fa que ens preguntem fins a quin punt les accepta la comunitat educativa. Amb la finalitat de respondre aquesta pregunta hem dut a terme una recerca que té com a objectiu analitzar en quin grau el professorat de ciències en formació està afectat per creences pseudocientífiques. LLEGIR ARTICLE COMPLET Jordi Solbes treballa en el departament de Didàctica de les Ciències de la Universitat de València. Rafael Palomar Fons és doctor en Didàctica de les Ciències per la Universitat de València, professor d’Educació Secundària i professor de l’àrea de Didàctica de les Ciències a la Universitat Internacional de València (VIU). Ha publicat alguns articles sobre didàctica de l’astronomia i actualment investiga les pseudociències a l’aula. Maria Consuelo Dominguez Sales és doctora en Químiques i catedràtica d’Educació Secundària i professora associada al Departament de Didàctica de les Ciències Experimentals de la Universitat de València. Investiga en Didàctica de la Química i ha publicat diversos articles d’investigació i llibres de text d’ESO i Batxillerat. QUÈ ÉS MÈTODE?

Summary: En quin grau afecten les pseudociències el professorat?


D’uns anys ençà, el Premi Ramon Llull de les Lletres Catalanes, que publica l’editorial Planeta, es destaca per premiar autors que tenen una dimensió mediàtica. D’aquesta manera, l’any passat el va guanyar el periodista Víctor Amela i abans que ell el també periodista Xavier Bosch. La línia és marcada, doncs, i enguany el premi ha recaigut en una altra periodista mediàtica i polemista, Pilar Rahola. La seva trajectòria com a escriptora és breu, compta amb dos llibres publicats amb anterioritat: Mariona (2014) i El carrer de l’embut (2013). Amb tot, Mariona és un dels llibres més venuts dels darrers anys. De manera que al Premi Ramon Llull li va molt bé una autora mediàtica que, a més, amb el llibre guanyador continua la nissaga familiar del llibre anterior. L’estratègia permet a Planeta mirar d’assegurar-se que recuperarà els 60.000 euros de dotació del premi. Pilar Rahola ha obtingut el Premi Ramon Llull amb la novel·la La rosa de cendra. Segons que ha explicat l’autora: ‘Es tracta d’un homenatge personal a la Rosa de Foc, que és així com es va anomenar Barcelona durant la Setmana Tràgica. El llibre pertany a la saga de la Mariona, tracta de la mateixa família però uns anys més tard. De fet, la novel·la és la història d’aquesta família que s’ha d’enfrontar a uns moments històrics convulsos de la ciutat. L’obra discorre entre el 1901 i el 1909, entre l’atac a la redacció del setmanari satíric Cu-Cut fins a l’execució de Francesc Ferrer i Guàrdia.’ Diu Rahola que el principi del segle XX és un moment apassionant però també convuls, amb auge del sindicalisme obrer, el naixement del catalanisme polític amb Solidaritat Catalana, el Lerrouxisme, les bombes anarquistes, el moviment modernista i el noucentista… ‘Els personatges de la novel·la tenen mirades diferents sobre el moment històric.’ Rahola ha recalcat que no ha volgut prendre partit per cap personatge i que això li ha permès d’entendre les posicions ideològiques més allunyades a les seves. Perquè, diu, que aquell començament del segle XX a Catalunya té molts paral·lelismes amb l’actual. Que això s’ho ha trobat, ho ha anat veient: l’enfrontament del catalanisme polític, els moviments antisistema, els discursos espanyolistes, la repressió brutal de l’estat, el crim d’estat que representa l’execució de Ferrer i Guàrdia, que té un pes important en la novel·la. La novel·la Rosa de cendra enllaça amb el final de Mariona, on l’àvia Mariona acomiada el seu nét, que marxa a la guerra de Cuba i ella li diu que torni. La nova novel·la comença amb el nét que ha tornat de la guerra. ‘Es tracta d’un supervivent, un antiheroi sense escrúpols. La guerra l’ha marcat i l’experiència l’ha fet pitjor persona, com no podia ser d’una altra manera.’ Altres personatges: un dels fills d’aquest, que és anarquista i treballa amb Ferrer i Guàrdia i que és homosexual. Diu Rahola: ‘He descrit com n’era de terrible ser homosexual a primers del segle passat, quan ni tan sols els companys t’ho permetien ni ho entenien. L’altre fill es fa de Solidaritat Catalana i es vincula a la Lliga de Cambó. També descric el començament de la mirada femenina, l’emancipació de la dona a través d’aconseguir permetre’s pensar, tenir una mirada pròpia sobre les coses.’ La novel·la sortirà l’1 de març. Tindrà traducció en espanyol i francès. Els membres del jurat són: Anne-Laure Aymeric, Carles Casajuana, Pere Gimferrer, Gemma Lienas i Emili Rosales.

Summary: El jurat del Premi Ramon Llull premia un altre autor mediàtic, Pilar Rahola


El batlle de Palma, Antoni Noguera, i la batllessa de Barcelona, Ada Colau, han abordat avui els reptes comuns de present i de futur de les seves ciutats. Segons ha detallat l’Ajuntament de Palma en una nota informativa, durant la reunió els batlles han assenyalat l’habitatge, la lluita contra el canvi climàtic i la cultura com a eixos centrals per a la transformació. Noguera ha destacat que ‘ha estat una trobada per compartir relats, experiències i també iniciatives, especialment amb el tema de l’habitatge’ i ha mostrat interès per com s’ha gestionat a Barcelona el contracte elèctric d’autoproducció. Així mateix, el batlle de Palma també ha ressaltat el tema de la cultura com ‘un pilar imprescindible del nou relat de les ciutats mediterrànies com Barcelona o Palma’. Per la seva banda, Colau ha defensat que les ciutats han de treballar juntes i ha explicat que Palma i Barcelona comparteixen el model de ciutat ‘en el qual el tema turístic és una activitat important que ha de ser d’èxit però sostenible’. ‘Ja compartim amb Palma experiències per posar ordre i que l’activitat turística sigui profitosa però conciliable amb altres usos’, ha manifestat la batllessa de Barcelona. Quant a l’accés a un habitatge assequible, Colau ha defensat la regulació del lloguer a través de la modificació de la Llei d’Arrendaments Urbans i ha apostat per un major intercanvi cultural entre totes dues ciutats. ‘Palma és una ciutat que ens resulta molt propera i amb la qual compartim llengua, cultura i moltes coses més’, ha afegit.

Summary: Colau i Noguera aborden els reptes comuns del present i del futur de Barcelona i Palma


Tal com havia anunciat, JxCat ha presentat una denúncia contra el ministre d’Afers Estrangers espanyol, Josep Borrell, per les ordres que va donar a Miguel Ángel Vecino, ex-cònsol a Edimburg. Segons Vecino, el ministre va obligar-lo a executar ‘ordres inconstitucionals‘. La denúncia l’ha presentada el candidat de JxCat al congrés espanyol i advocat Jaume-Alonso Cuevillas, que l’acusa d’un delicte de prevaricació i contra els drets individuals. Entre més demandes, Borrell va exigir a qui aleshores era el cònsol a Edimburg que evités una visita d’un grup de diputats catalans al parlament escocès per no perjudicar el govern de Pedro Sánchez abans de les eleccions del 28 d’abril. L’ex-cònsol a Escòcia assenyala Borrell en un escàndol diplomàtic contra interessos catalans

Summary: JxCat denuncia Josep Borrell per les ‘ordres inconstitucionals’ per a perjudicar els interessos catalans a Escòcia


Amina Hussein, periodista i activista kurda establerta a Barcelona, ha estat unes de les poques veus que, del Kurdistan Occidental estant, ha denunciat la invasió de les milícies gihadistes i l’exèrcit turc. En diversos reportatges publicats a VilaWeb ha descrit l’enèsima traïció d’Occident als kurds, que després d’haver administrat de manera autònoma el seu territori al nord de Síria, ara es veuen obligats a fugir de les bombes i recórrer a l’ajuda del règim de Baixar al-Assad. L’ocupació ha deixat fins ara crims de guerra, destrucció, la reviscolada de l’Estat Islàmic i més de 300.000 desplaçats. —Per què vau decidir de tornar al Kurdistan Occidental? —No sabia que la guerra m’atraparia. Havia comprat els bitllets feia temps i la meva intenció era de començar a reconstruir la casa familiar. Sincerament, no em pensava pas que Erdogan anés més enllà de les amenaces. Però just quan vaig arribar vaig saber que Turquia començava els bombardaments. Llavors vaig decidir de restar-hi. Necessitava estar amb els meus. Fer costat a les meves germanes, oncles, cosins i amics. El tercer dia de l’operació vaig anar a Mahmakia, el meu poble natal, al costat de Qamixli i de la frontera. Era tot buit i destruït. Se’m va trencar el cor. —Han pensat d’anar-se’n, els vostres familiars? —Sí, però tristament estan acostumats a aquesta mena de vida. Guerra, misèria… Al principi de la guerra van anar al Kurdistan Septentrional, però van decidir de tornar. ‘Preferim morir a casa que en un camp de refugiats’, em deien. La vida és molt dura. Manquen moltes coses i la inflació no para de créixer. El preu del pa i la verdura està disparadíssim. La carn és un luxe. —Un mes i mig després de la invasió turca, què resta de l’anomenat somni de Rojava? —Cada dia d’ocupació turca i gihadista és un dia contra el llegat de la revolució de Rojava, on les dones eren la punta de llança. Per sort, el nom i el record no es perdran entre les bombes. Però ara mateix hi ha por. La guerra ha deixat l’administració política en doina i ha canviat, a la força, les prioritats. La gent vol seguretat per als seus i vol sobreviure. Les lluites contra l’estat islàmic i el patriarcat són en un segon pla. Segons dades oficials, l’ocupació ha desplaçat 300.000 persones i 17.000 han cercat refugi al Kurdistan Meridional. La gent està farta de la guerra i molts volen fugir de Rojava. Desgraciadament, no tothom té els papers o els recursos. Travessar il·legalment la frontera amb el Kurdistan Meridional costa 800 dòlars per persona. Després de nou anys de guerra la majoria de kurds no tenen tants diners. —800 dòlars… —Imagina’t quant costa arribar fins a Europa… Pensa que aquesta gent només busca un lloc on poder dormir i estar tranquils. Les nits són molt llargues. Els turcs ho saben i les aprofiten per bombardar. El perill és constant. No solament ataquen per l’aire. Pràcticament tot Rojava és a prop de la frontera turca. En algunes ciutats, com ara Qamixli o Dirbêsiyê, la tanca passa gairebé pel mig dels edificis. El perill és permanent i les bombes i les bales no fan distincions entre civils o militars o entre àrabs, kurds o cristians. Els cinc milions d’habitants estan en perill i tots no poden fugir. —On són els milers de desplaçats? —Els que tenen recursos proven de llogar un pis o anar a casa de familiars, però més de 150.000 persones viuen en escoles de la província d’Hasaka. La ciutat, que és a uns vuitanta quilòmetres de la frontera, és més o menys a les mans del règim. Els desplaçats són repartits entre més de seixanta col·legis, on ja no es fa classe. Les aules s’han buidat i encabeixen tres, quatre o cinc famílies. Per intentar resoldre l’emergència construeixen un camp als afores d’Hasaka, però com que les ONG internacionals se’n van anar de Rojava, no hi ha recursos i la construcció és molt lenta. Pensa que la quantitat de desplaçats és enorme. És molt més alta que tota la població de l’Hospitalet de Llobregat. Tell Abyad i Serê Kaniyê, per exemple, són ciutats fantasma. S’han buidat completament. És un desastre. —Com són les condicions de vida en aquestes escoles? —Pèssimes. Són aules i no pas habitacions. No hi ha lavabos, no hi ha cuines, no hi ha res… No són un lloc per a viure-hi. Tres, quatre, cinc famílies en el mateix espai… I no totes són kurdes. Hi ha maneres de fer diferents, llengües diferents, religions diferents… La convivència pot ser complicada, sobretot en una situació d’emergència extrema. Però de moment no hi ha hagut conflictes. Però hi ha més problemes que l’espai. Hi falten mitjans i menjar. He vist famílies que només tenien menjar per a esmorzar i nens que anaven a dormir sense haver menjat res. Manca de roba, mantes… —I no hi ha cap mena de suport internacional… —Les ONG se n’han anat. No hi ha res… Els hospitals estan completament saturats. Hi ha tants ferits que no resten reserves de sang, ni antibiòtics o material mèdic. Cada nit les mesquites demanen que es vagi a donar sang o qualsevol cosa que sobri: mantes, roba, menjar… De moment l’única ajuda que ha arribat són alguns combois del Kurdistan Meridional. —La frontera amb el Kurdistan Meridional és oberta? —Es permet el pas de mercaderies. Però legalment els kurds de Rojava no se’n poden anar. L’administració no vol que es despobli. Jo en vaig poder sortir perquè tinc ciutadania estrangera. —Què és la mal anomenada ‘zona segura’ que ha ocupat Turquia? —És una franja entre les ciutats de Tell Abyad i Serê Kaniyê i que s’endinsa més de trenta quilòmetres en el territori de Rojava. Erdogan n’ha expulsat els kurds i la vol repoblar amb refugiats àrabs d’Homs, Deir ez-Zor, Ghuta… Són gent que no tenen res a veure amb el Kurdistan. Sota la falsa preocupació envers els refugiats, Erdogan ha impulsat una neteja ètnica i cultural contra els kurds. —Algú s’ha cregut l’alto al foc anunciat per Erdogan al final de l’octubre? —No ho sé… Les Forces Democràtiques no. La cosa clara és que ningú no li ha retret que continuï bombardant civils. Ahir mateix els turcs van atacar Ayn Issa, a fora de la zona ocupada. També han bombardat Minbic i Kobanê. Turquia i les milícies gihadistes tenen ara un objectiu molt clar: la M-4, la carretera que uneix Rojava d’est a oest. Si se’n surten, dividiran Rojava en dos. I la banda oriental acabarà aïllada com va passar amb Afrin. La intenció és desmembrar el territori i ocupar-lo tot. Ni Damasc ni Washington ni Moscou no faran res per a evitar-ho. —Com és la situació a la rodalia? —És una zona de guerra. Els turcs ataquen ciutats com Ayn Issa o Tell Tamer cada dia. No fan distincions. També ataquen camps de desplaçats o de detenció de familiars i d’ex-combatents de l’estat islàmic. Tell Tamer, per exemple, era de majoria cristiana. Gairebé tots han fugit per por dels gihadistes, que han destruït esglésies i tota mena de vestigi històric. Durant els primers dies d’ocupació, l’hospital de la ciutat acollia els ferits dels fronts de Tell Abyad i Serê Kaniyê. Els turcs també han provat de destruir-lo. —I què passa dins la zona ocupada? —No hi resta pràcticament ningú. Els gihadistes l’han convertida en un infern. Vaig entrevistar una dona d’uns seixanta anys la parella de la qual havia restat a Serê Kaniyê perquè anava en cadira de rodes i no va poder fugir. Em va dir que mantenien el contacte, però que no podia sortir al carrer. M’explicava que els milicians han assaltat totes les cases i han saquejat totes les botigues. Han cremat cotxes i fins i tot ramats d’ovelles i vaques… Troben plaer en la barbàrie i la destrucció. —De fet, les milícies gihadistes fan publicitat dels seus crims. —Rudaw  va publicar un vídeo, en què una dona explicava que un fill seu havia anat a Tell Abyad per mirar de recuperar coses de casa. El van matar. I el qui el va assassinar, quan la dona trucava per saber com estava, li va dir: ‘He matat el teu fill. Ara t’enviaré fotos i vídeos del seu cadàver.’ A més, li va enviar el seu nom i fotografies seves. ‘Denuncia’m’, li deia. Tenen impunitat total per a cometre crims de guerra. La dona no ha recuperat el cos del seu fill. No sap si l’han enterrat o l’han donat als gossos, com han fet amb tants altres. Gaudeixen amb la violència, el patiment i la sang. Han matat desenes de civils. Han segrestat personal sanitari i els han decapitat. A la política Hevrin Khalaf la van torturar abans d’assassinar-la. La seva mare no la va reconèixer quan en va veure el cadàver. Tenia la cara desfigurada i el cos destrossat. —Ara que esmenteu Hevrin Khalaf, quin paper tenen les dones actualment a Rojava? —Participen de la defensa de Rojava com ho han fet en la lluita contra l’estat islàmic. Però pràcticament tots els projectes per a apoderar-les han acabat aturats. Per exemple, el poble de dones de Jinwar, que era una de les fites de la revolució, ha estat abandonat. —Com són les relacions entre les Forces Democràtiques Sirianes (SDF en anglès) i el règim d’al-Assad després de l’acord per a permetre l’entrada de l’exèrcit sirià al Kurdistan Occidental? —Abans el règim ja era present a Hasaka i Qamixli, però ara l’exèrcit és a tot arreu. Per sort es farà càrrec de territoris recuperats a l’estat islàmic com ara Ar-Raqqà o Deir ez-Zor. La part bona és que les SDF podran dedicar-se completament a defensar Rojava. Ara, el règim ha enviat uns 2.000 soldats i han arribat en camions i no pas amb tancs i armes pesants. No tenen els recursos ni les armes per a lluitar contra Turquia. Per això n’han mort tants a Tell Tamer. El règim vol aprofitar l’acord per a recuperar el control de Rojava i tornar a arabitzar-la, tal com ja havia fet Hafiz al-Assad. Volen destruir-ho tot. Educació només en àrab, una administració controlada per àrabs… A més, també volen assimilar les SDF i l’Asayîş  dins l’exèrcit. Veurem com acaba. —I què passa amb els nord-americans? Al final no se’n van? —Quan Trump va donar l’ordre d’abandonar Síria, els soldats van desaparèixer, però al cap de tres dies van tornar amb un objectiu molt clar: protegir els camps petrolífers, que són al sud-est de Qamixli. No els importa res més del Kurdistan. Han retirat l’armament pesant de Kobanê i han lliurat la base de Serrin, on ara hi ha soldats russos. La gent no entén res. No saben què passa ni què passarà més endavant. Quan de nit sobrevolen els avions ja no saben si són turcs, russos o nord-americans. No saben si han de dormir o fugir… És una situació caòtica. Sembla que cada poblet sigui d’una potència militar diferent. —Els heu esmentat abans. Què ha passat amb els camps de familiar i ex-combatents de l’estat islàmic? —A Ayn Issa, per exemple, 700 interns van aprofitar els bombardament per fugir. També hi ha hagut fugides a diverses presons com la de Qamixli. No sabem on van, però segurament tornaran a empunyar les armes. Als camps també hi ha hagut revoltes i agressions contra la policia. Són uns espais perillosos. El camp més gran és a Al-Hol, a prop de la frontera amb l’Irac. Allà hi havia unes 70.000 persones, de les quals més de 45.000 eren estrangeres, sobretot d’Europa. També hi ha més de 10.000 nens. —Hi vau poder parlar? —Vaig parlar amb algunes dones. És sorprenent com gent formada a la UE, amb carrera universitària, poden creure en una ideologia tan retrògrada. Una noia alemanya em va dir que Erdogan els alliberaria. ‘Ens reorganitzarem i tornarem a tenir un estat, i aquesta vegada ningú no podrà liquidar-nos’, insistia. La situació dins el camp era bastant caòtica i els militars impedien que els periodistes estiguéssim gaire estona amb elles. De fet, algunes dones han agredit periodistes. Sota la roba amagaven ganivets. És com un miniestat islàmic protegit pels kurds. —Què passarà si Turquia ocupa aquests camps? —Tindrem les banderes de l’estat islàmic onejant una altra vegada a Síria. Tornarà l’estat islàmic amb la protecció d’Erdogan i l’aval de Trump. —Què en penseu, del silenci de la comunitat internacional? —A vegades es té el gallet molt fàcil per a condemnar massacres a Palestina o qualsevol altre racó del món, però amb el Kurdistan el silenci sempre és espès i feixuc. Si Hervin Khalaf fos una política palestina, el seu assassinat hauria estat portada arreu del món… No sé per què Erdogan té aquest suport internacional. No sé si és per la por de la UE envers els més de tres milions de refugiats. O per la relació secreta entre el seu gendre i el gendre de Trump. Suposo que són els interessos econòmics, al cap i a la fi, però és fastigós. —I què cal fer per a trencar aquest silenci? —Cal denunciar què passa al Kurdistan perquè pugui sortir a les notícies. Tothom n’ha de prendre consciència, informar-se’n. Participar en les manifestacions i demanar explicacions als polítics. Però també a les altres institucions. Com ara el Barça, que porta publicitat de Beko, una empresa turca que forma part d’un conglomerat que a banda fabricar electrodomèstics també fabrica vehicles militars… Si es va treure Catar, per què no es fa fora Beko? I parlem de l’equip d’una terra que cerca el seu lloc al món, com els kurds. Suposo que un cinc a zero al Madrid és més important que cent morts kurds.

Summary: Amina Hussein: ‘Un cinc a zero al Madrid és més important que cent morts kurds’


L’ex-ministre de l’Interior espanyol Juan Ignacio Zoido; l’ex-delegat del govern espanyol a Catalunya Enric Millo i el cap de gabinet de l’ex-president Mariano Rajoy, Jorge Moragas, han tornat a plantar per segona vegada la comissió d’investigació del 155 del Parlament de Catalunya. Ara la seva incompareixença es traslladarà a la mesa de la cambra, que ja ha decidit informar la fiscalia de la no assistència de l’ex-president del govern espanyol Mariano Rajoy, la seva vice-presidenta, Soraya Sáenz de Santamaría, així com l’ex-ministra de Defensa María Dolores de Cospedal, que havien estat citats per la mateixa comissió. El parlament defensa que no assistir en una comissió d’investigació està tipificat al codi penal, però els incompareixents s’emparen en un informe del Consell d’Estat per no assistir-hi i al·leguen que els parlaments autonòmics s’han de cenyir en les seves competències.

Summary: Millo, Zoido i Moragas tornen a plantar la comissió d’investigació del 155


Elisenda Paluzie ha retret al president en funcions de la Generalitat, Artur Mas, que presenti la declaració independentista com si fos una concessió a la CUP. Paluzie que va formar part com independent de la candidatura de Junts pel Sí, ha reaccionat així després de la compareixença de Mas. Ho ha fet amb una sèrie de piulets en el seu compte de Twitter en una conversa amb el regidor de la CUP a Girona, Lluc Salellas i el militant Pau Llonch. @llucsalellas @paullonch Jo que vaig anar explicant pel país com a candidata de @juntspelSí que el primer q faríem seria aquesta declaració — Elisenda Paluzie (@epaluzie) January 5, 2016 @llucsalellas@paullonch Ni tempos ni continguts. Sembla que la dec d’independència que hi ha al final dels 18 mesos tampoc existeix per ell — Elisenda Paluzie (@epaluzie) January 5, 2016 En un altre piulet també ha qüestionat que Junts pel Sí hagi cedit en la negociació amb la CUP, tal com ha afirmat Mas durant la seva compareixença. Exactament què s’ha cedit si el pla de xoc ja és el de @JuntsPelSi i el full de ruta per la independència també? — Elisenda Paluzie (@epaluzie) 5 gener, 2016 Elisenda Paluzie és doctora en Economia per la Universitat de Barcelona i professora titular de Teoria Econòmica a la mateixa facultat. Actualment, és la directora del Centre d’Anàlisi Econòmica i de les Polítiques Socials (CAEPS). A més de la seva faceta de docent, ha col·laborat en investigacions, en la redacció i traducció d’unes quantes publicacions i ha impartit moltes conferències.

Summary: Paluzie (Junts pel Sí) retreu a Mas que presenti la declaració independentista com una concessió a la CUP


Diversos grups de música i cantautors han col·laborat en la composició de ‘Agafant l’horitzó‘, la cançó del sí a la independència per a l’1-O. El tema l’ha compost Txarango i hi han participat Gemma Humet; Kiku Tur (Aspencat); Cesck Freixas; Meritxell Gené, Montse Castellà, Sílvia Comes i Ivette Nadal (totes quatre de les Kol·lontai); i Bittah (Ascensa Fuore). La cançó, que es presenta amb un vídeo dels dies d’enregistrament, s’inspira en els versos d’Ovidi Montllor i en la tornada final del tema de Cesk Freixas ‘Article 1.1’. El lema de la cançó, ‘Viure vol dir prendre partit’, és l’eslògan que ha triat la CUP per a la campanya de l’1-O. Heus ací la lletra de la cançó: Tenim futur, tenim memòria. Foc a les mans per teixir la història. Portem en elles un llarg camí. Viure vol dir prendre partit. No volem fum, no volem dreceres. Aquí no venim a fer volar banderes. Comptem amb tu, ara no pots fallar. Un dia u per tornar a començar. Gent de mar, de rius i de muntanyes. Ho tindrem tot i es parlarà de vida. Gent de mar, de rius i de muntanyes. Ho tindrem tot i es parlarà de vida. Anem lluny, serem molts empenyent endavant. Qui sembra rebel·lia, recull la llibertat. Que no ens guanyi la por. El demà avui és nostre. Tu i jo agafant l’horitzó. Ara i aquí és el moment del poble. No serà nostre si no hi som totes. És part de tu, també és part de mi. Viure vol dir prendre partit. No tenim a les mans els problemes del món. No hi tenim totes les solucions. Però venim amb coratge i amb somnis gegants. I pels problemes del món tenim les nostres mans. Res per a nosaltres; per a totes, tot. A la por i al racisme, calar-hi foc. Qui treballa la terra se la mereix. El poble mana, el govern obeeix. Nuestras manos seran nuestro capital. Quien mueva el engranaje debe decidir. Crear, construir consciencia popular. Eterna divisa que nos guia; vivir llibres o morir. Gent de mar, de rius i de muntanyes. Ho tindrem tot i es parlarà de vida. Gent de mar, de rius i de muntanyes. Ho tindrem tot i es parlarà de vida. Anem lluny, serem molts empenyent endavant. Qui sembra rebel·lia, recull la llibertat. Que no ens guanyi la por. El demà avui és nostre. Tu i jo agafant l’horitzó. Serem llum, serem molts empenyent endavant. Som futur i alegria seguint el pas dels anys. Que no ens guanyi la por. El demà avui és nostre. Tu i jo agafant l’horitzó. Gent de mar, de rius i de muntanyes. Ho tindrem tot i es parlarà de vida. Gent de mar, de rius i de muntanyes. Ho tindrem tot i es parlarà de vida.

Summary: Txarango publica ‘Agafant l’horitzó’, la cançó del sí a la independència


El fiscal anticorrupció de Barcelona Emilio Sánchez Ulled ha considerat que la sentència del 9N i la reforma del Tribunal Constitucional (TC) són dos precedents que poden influir en la ‘valoració penal’ que es faci d’un eventual referèndum sobre la independència de Catalunya l’1 d’octubre. En una entrevista de TV3, Ulled ha indicat que ara, a diferència del que va ocórrer abans de la consulta el 9N, ‘hi ha dos elements addicionals’ de cara al que pugui ocórrer l’1-O: la reforma del TC que preveu una determinada manera de donar compliment a les ordres del tribunal, que motiva les notificacions a càrrecs públics, i la sentència del 9N. Segons ha explicat, amb aquesta sentència d’estableix un precedent ‘on la desobediència oberta a un mandat directe del TC ha estat valorada per un tribunal com a delicte’, per la qual cosa aquests dos elements poden influir en la valoració penal de l’1-O. Declaracions sobre el cas Palau Sobre la retransmissió en directe dels judicis del 9N i cas Palau, ha considerat que s’està ‘frivolitzant’ encara que ha puntualitzat que el dret a la informació és sagrat i els procediments són públics, si bé al seu entendre no cal tractar-los com a competicions esportives. Ha justificat la rebaixa de la petició de pena de 26 a dos anys de presó per a l’acusada en el cas Palau Gemma Montull després de la confessió dels saquejadors confesos Fèlix Millet i Jordi Montull: ‘És absolutament habitual, els fiscals ho fem constantment, està en la llei’. Ulled ha considerat que una confessió és un reforç objectiu de la prova i ha indicat que se li rebaixa la pena a Gemma Montull perquè es considera que té un nivell d’implicació menor al que inicialment se li va atribuir perquè actuava sota les ordres del seu pare. Sobre si pot haver-hi més persones implicades que no han estat encausades en aquest cas, ha explicat que porten la tesi acusatòria fins a on la investigació permet: ‘Pot haver-hi més gent, segur, però no podem fer focs d’artifici’.

Summary: El fiscal Ulled diu que el precedent del 9-N pot endurir possibles penes per l’1-O


El metge Oriol Mitjà, especialista en malalties infeccioses, un dels epidemiòlegs més reconeguts del país, ha manifestat una crítica rotunda a la gestió del govern espanyol de la crisi del coronavirus. ‘El comitè d’emergència espanyol hauria de dimitir. El país és a l’UCI i el metge que l’ha tractat ha comès massa errors. Val més de canviar de metge mentre encara hi som a temps.’ I ho ha explicat així: ‘La negligència s’ha manifestat amb la reiterada manca d’anticipació i la incapacitat de predir una epidèmia que era evitable i que, com que no es va evitar, ha generat una crisi de salut pública sense precedents. La comunicació opaca i proteccionista ha estat enormement perjudicial perquè ha impedit la planificació i la preparació per a aquesta situació. Les mesures que s’han receptat aquests dies són adequades però insuficients. S’ha de frenar la taxa de reproducció del virus de seguida. No es pot perdre ni un segon més en dubtes en la presa de decisions. S’ha d’aturar tot dues setmanes. El confinament ha de ser total (a excepció dels treballadors de serveis bàsics i d’alimentació). Imatges de transports públics plens mostren que els nostres responsables continuen sense entendre la gravetat del problema.’ 𝗘𝗹 𝗰𝗼𝗺𝗶𝘁𝗲́ 𝗱𝗲 𝗲𝗺𝗲𝗿𝗴𝗲𝗻𝗰𝗶𝗮 𝗲𝘀𝗽𝗮𝗻̃𝗼𝗹 𝗱𝗲𝗯𝗲𝗿𝗶́𝗮 𝗱𝗶𝗺𝗶𝘁𝗶𝗿. El país está en la UCI y el médico que lo ha tratado ha cometido demasiados errores. Mejor cambiar de médico mientras todavía estamos a tiempo. (hilo) — Oriol Mitja (@oriolmitja) March 16, 2020 2)𝗟𝗮 𝗻𝗲𝗴𝗹𝗶𝗴𝗲𝗻𝗰𝗶𝗮 se ha manifestado con la reiterada falta de anticipación y la incapacidad de predecir una epidemia que era evitable y que al no evitarse ha generado una crisis de salud pública sin precedentes. — Oriol Mitja (@oriolmitja) March 16, 2020 3)𝗟𝗮 𝗰𝗼𝗺𝘂𝗻𝗶𝗰𝗮𝗰𝗶𝗼́𝗻 𝗼𝗽𝗮𝗰𝗮 y proteccionista ha sido enormemente perjudicial porque ha impedido la planificación y la preparación para esta situación. — Oriol Mitja (@oriolmitja) March 16, 2020 4)Las medidas que se han recetado estos días son adecuadas pero insuficientes. Hay que frenar la tasa de reproducción del virus YA. No se puede perder ni un segundo más en dudas con la toma de decisiones. — Oriol Mitja (@oriolmitja) March 16, 2020 5)𝗛𝗮𝘆 𝗾𝘂𝗲 𝗽𝗮𝗿𝗮𝗿𝗹𝗼 𝘁𝗼𝗱𝗼 𝟮 𝘀𝗲𝗺𝗮𝗻𝗮𝘀. El confinamiento debe ser total (a excepción de trabajadores en servicios básicos y alimentación). Imágenes de los transportes públicos llenos muestran que nuestros responsables siguen sin entender la gravedad del asunto — Oriol Mitja (@oriolmitja) March 16, 2020 Tota la informació sobre el Coronavirus, minut a minut Coronavirus 2019: Què ha passat avui? El report diari de VilaWeb Consells per als qui hagin d’aïllar-se pel coronavirus i per als familiars Coronavirus: per què rentar-se les mans amb aigua i sabó és tan eficaç? Coronavirus: com podem netejar el telèfon mòbil?

Summary: Oriol Mitjà: ‘El comitè d’emergència espanyol hauria de dimitir’


BARCELONA, 9 (EUROPA PRESS) L’Ajuntament de Barcelona ha elaborat la diagnosi preliminar del Pla Estratègic de Turisme 2016-2020, que presentarà la setmana que ve en la primera sessió plenària del Consell Turisme i Ciutat i que té com a objectiu garantir un sector sostenible i de futur. El consell, format per 60 membres que són representants d’institucions i entitats diverses, treballarà per tenir un document definitiu a començament de 2017, i per a això tindrà en compte els criteris de responsabilitat, sostenibilitat, cohesió, redistribució i innovació. La diagnosi preliminar del Pla Estratègic de Turisme ha constatat que el turisme urbà és el que més creix i els residents cada vegada estan més preocupats per la massificació i la concentració de turistes; i davant de tal situació, el pla estratègic vol garantir el dret a l’habitatge, al descans i a la mobilització sostenible. Es calcula que el 2030 hi haurà 1.800 milions de turistes al món, segons ha informat aquest dissabte en un comunicat l’Ajuntament, i ha augmentat el percentatge de turistes que viatgen per raons de vacances en comptes de professionals. Les dades analitzades també demostren que en el sector professional són presents l’intrusisme, la desprofessionalització, la precarietat laboral i l’augment de l’economia submergida, i que la població empadronada ha disminuït i els preus de l’habitatge de les zones més turístiques (sobre tot el districte de Ciutat Vella) han quedat afectats. Durant la sessió plenària del Consell Turisme i Ciutat, es lliurarà l’informe sobre activitat turística de Barcelona, que constata un augment del 5,4% de turistes allotjats en hotels i de la despesa mitjana total per persona, que ha passat de 330,6 euros a 375,2 euros, així com mostra un 3,3% més de pernoctacions respecte a l’any passat. Pel que fa a l’impacte al mercat laboral del sector, a Barcelona ha crescut l’ocupació i, en el primer semestre de 2016, la contractació s’ha situat al voltant de 39.000 persones, que representa un 17% de l’ocupació creada a la ciutat, i el turisme de congressos també ha crescut, tenint en compte que el 2015 es van registrar 2.268 congressos, convencions i jornades a Barcelona, mentre que eln 2014 van ser 1.969. La Sagrada Família, que té més de 3,7 milions de visites, el Parc Güell, amb prop de 2,76 milions de visites, i el museu del Futbol Club Barcelona continuen sent els principals punts d’interès turístic a Barcelona. El perfil del turista El perfil del turista de Barcelona és d’un home (60,4%), de procedència internacional, d’uns 38 anys, que visita la capital catalana per vacances i que acostuma a viatjar en parella. Segons consta a l’informe sobre activitat turística, el 52,5% dels visitants no ho fan per primera vegada, de manera que repeteixen la seva estada a la ciutat, i el 80% arriben en avió. Reptes per complir Davant dels efectes del turisme, el pla estratègic proposa 20 reptes, agrupats en 5 àmbits, entre els quals són fonamentals l’aprofundiment en la governança del turisme i la gestió dels efectes negatius del turisme. Altres dels reptes proposats són la promoció d’una gestió turística que se centri en l’efecte multiplicador del turisme, per fomentar la relació amb altres àmbits econòmics i amb els agents socials i culturals del territori, així com el control de les activitats il·legals que atemptin contra els drets fonamentals dels ciutadans.

Summary: La preocupació pel turisme obliguen a Barcelona avançar en el pla estratègic 2016-2020


Antoni Noguera considera una ‘anomalia democràtica‘ la querella presentada contra ell per la patronal Fevitur per presumpta prevaricació administrativa en la regulació del lloguer turístic a Palma. La demanda ha estat admesa a tràmit per un jutjat i s’ha obert una investigació contra el batlle. ‘És un intent de suplantar el poder municipal a través de querelles de certs poders econòmics relacionats amb l’especulació’, diu a VilaWeb. Noguera denuncia que aquests grups de poder tenen ‘molta capacitat econòmica i aquestes maniobres els surten gratuïtes’. ‘Hem de deixar-los clar que no farem ni un pas enrere’, diu. I anuncia que presentaran recurs contra l’admissió a tràmit de la denúncia penal de Fevitur. ‘Teníem l’obligació i la necessitat d’aprovar aquesta regulació. El procés administratiu tècnic i jurídic ha estat impecable’, explica. També destaca el suport social amb què ha comptat la iniciativa. ‘La regulació s’aprova després que es presentàs la primera iniciativa popular municipal demanant aquesta actuació que respon a l’interès general.’ Noguera diu que el lloguer turístic és un tema molt sensible que ha generat molts problemes de convivència. ‘La nostra gestió en aquest tema ha disposat d’un suport social extraordinari’, conclou. La decisió de la jutgessa d’Instrucció número 5 de Palma, Ana San José ha despertat una campanya de solidaritat i d’indignació a la xarxa, on es denuncia la pressió dels poders econòmics després que l’ajuntament aprovés el mes d’abril una limitació del lloguer vacacional en tot el municipi, prohibint el lloguer d’habitatges plurifamiliars i permetent el de cases unifamiliars, amb el suport de PSOE, Més i Podem, i el vot en contra de PP i Ciutadans.

Summary: Antoni Noguera denuncia el xantatge dels poders econòmics contra la regulació del lloguer turístic


Ianis Varoufakis ja no és el ministre d’Economia de Grècia i a Brussel·les respiren alleujats. Amb el seu estil particular, havia incomodat més d’una vegada els líders europeus, perquè els parlava amb claredat d’una crisi sistèmica i defensava que era gairebé impossible que l’euro sobrevisqués tal com l’hem entès fins avui. Varoufakis és un mestre explicant les coses, tal com es demostrà en aquest històric TED que us oferim avui subtitulat al català (amb subtítols automàtics). En la conferència, que dura tretze minuts, extreu lliçons del passat, avisa que Europa es desintegra i critica el federalisme europeu. Proposa un sistema descentralitzat però que controli els principals perills de la crisi actual. Per Varoufakis, és bo que hi hagi més integració europea però diu que ara, en plena crisi, és contraproduent. I proposa opcions possibles perquè l’actual crisi no acabi essent ‘la tercera ocasió en un segle en què Europa arrossega el món sencer pel fangar.’ La conferència demostra l’habilitat i els coneixements de l’ex-ministre, amb constants comentaris sobre literatura o història. La conferència va ser organitzada per la TEDxAcademy i Varoufakis hi és presentat amb el càrrec que tenia aleshores: professor de la Universitat d’Atenes.

Summary: El TED de Varoufakis: ‘Europa es desintegra, amb la passió d’una colònia de tèrmits’


L’assemblea d’aquest matí dels treballadors del metro de Barcelona ha acceptat la proposta del nou conveni col·lectiu. Si l’assemblea d’aquesta tarda ratifica la decisió, es desconvocaran totes les aturades després de dotze dilluns consecutius de vagues. La decisió d’acabar amb les vagues i acceptar el nou conveni, proposat per la mediació de la Generalitati acceptat per la direcció de Transports Metropolitans de Barcelona (TMB). Segons fonts sindicals, 226 han votat a favor, 162 en contra i 37 s’han abstingut. Estaven convocats 3.500 treballadors, però només hi han assistit 425. És previst que a les quatre de la tarda es faci la segona assemblea. La decisió vinculant serà aquesta, i tant podria ratificar la votació del matí o bé rebutjar la proposta.

Summary: Els treballadors del metro de Barcelona accepten el nou conveni


Les denúncies per violència de gènere de menors d’edat han augmentat un 11,1% el 2017 respecte al 2016, amb un total de 741 víctimes (667 l’any anterior). Es tracta de noies que han denunciat les seves parelles o exparelles o bé filles i fills de dones que també han estat maltractats amb la mare o que han presenciat aquesta violència masclista. Pel que fa als detinguts, 29 són menors d’edat, cinc més que l’any passat. També han incrementat les denúncies per violències relacionades amb les noves tecnologies, com els delictes d’assetjament o revelació de secrets. ‘També són una forma de violència de gènere que provoca unes conseqüències psicològiques molt greus per l’efecte viral i durada en el temps’, ha alertat la cap del Grup Central d’Atenció a la Víctima, la caporal Andrea García. Vuit dones han estat assassinades per violència de gènere a Catalunya el 2017: set eren majors d’edat i una era un nadó. Només dues havien denunciat a la policia la seva situació. ‘La denúncia no és el final de la violència de gènere però és un camí i, en aquest camí, s’hi connecta molta gent, serveis socials, Salut i Mossos d’Esquadra. Si nosaltres participem en aquest camí, podrem protegir; si no hi participem, no podrem fer res’, ha conclòs la caporal.

Summary: Les denúncies de menors per agressions masclistes pugen un 11% respecte al darrer any


El president del Consell Europeu, Donald Tusk, ha presentat aquest dimarts unes propostes que espera convenceran Gran Bretanya de continuar dins la Unió. L’esborrany d’acord ha estat publicat en una carta als dirigents de la UE, els que han de ratificar i aprovar-lo en versió definitiva en una cimera a Brussel·les el 18 de febrer. Tusk proposa que s’ampliïn els poders dels Parlaments nacionals per bloquejar lleis. El pla no obligaria a Gran Bretanya a una major integració a la UE, que està inscrita en el Tractat de Lisboa. Pel que fa als beneficis socials per als treballadors migrants europeus, Tusk ha dit que s’han de respectar els tractats, però insinua que hi ha marge de maniobra per aclarir les normes del desplaçament de la gent. La UE ha elaborat també un ‘mecanisme de salvaguarda’ que la Gran Bretanya podria invocar per respondre a ‘situacions excepcionals d’ingrés de treballadors’ d’altres països de la UE. El pla tracta d’equilibrar les inquietuds britàniques sobre les condicions de membres i el que considera la pèrdua de sobirania enfront de Brussel·les sense introduir canvis en els tractats de la UE, un procés lent i molest.

Summary: La UE presenta les propostes per a impedir el Brèxit


El president de Flandes, Geert Bourgeois, ha defensat que si una entitat que ja forma part de la Unió Europea s’independitza ha de continuar formant-ne part automàticament. En una una recepció als membres del Vlaams Volksbeweging (VVB), Bourgeois ha estat contundent: ha dit que Catalunya, en el moment d’esdevenir un estat independent, no hauria de negociar la seva incorporació a la Unió Europea perquè ja en forma part. Aquestes darreres setmanes, el debat sobre quina posició hauria de tenir el govern belga en el cas de la independència de Catalunya ha estat intens. El VVB ha determinat de començar els treballs d’un llibre blanc per a constituir una república flamenca en un període de cinc anys.

Summary: El president de Flandes defensa l’adhesió automàtica de la Catalunya independent a la UE


Pedro Sánchez ha fet miques avui l’estat de dret espanyol, si hem de fer cas de les declaracions que la seva ministra portaveu, Isabel Celaá, va fer ara fa un any, quan defensava l’autonomia i independència de la fiscalia respecte de l’executiu. ‘Això és la separació de poders, i això consagra l’estat de dret’, deia amb energia Celaá. L’11 d’octubre de 2018, Celaá deia: ‘Aquest és un estat de dret i la columna vertebral d’un estat de dret és la separació de poders. El poder judicial és independent, la fiscalia és independent i no s’han de barrejar les resolucions polítiques i les judicials, ni per a Catalunya ni per a cap altre lloc.’ Ho deia després d’un consell de ministres marcat per la negociació sobre el pressupost, finalment infructuosa, en què necessitava el suport dels partits independentistes. Aquests partits demanaven al govern de Pedro Sánchez que mogués peça amb vista a un judici per al qual faltaven pocs mesos; que fes que la fiscalia retirés les acusacions de rebel·lió contra els presos polítics, i que permetés que sortissin en llibertat provisional. I la resposta que va donar Celaá és absolutament contradictòria amb les paraules d’avui de Pedro Sánchez, quan ha dit a RNE que la fiscalia depenia del govern espanyol i que per això podia dir que es comprometia a portar Carles Puigdemont de Bèlgica a Espanya. Escolteu ací les declaracions d’avui del candidat socialista: I ací, les d’Isabel Celaá a la Moncloa l’11 d’octubre de 2018: Uns dies després, Celaá va insistir en el missatge de l’autonomia de la fiscalia respecte del govern espanyol, després d’un consell de ministres extraordinari. Era el 15 d’octubre: Celaá deia: ‘Ja sabem que les autoritats catalanes ens demanen mesures amb la població reclusa que hi ha a les presons catalanes. Les autoritats legítimes de Catalunya ho són perquè representen un estat de dret. I l’estat de dret és separació de poders. Per tant, l’executiu no pot actuar en relació amb el poder judicial, i ells ho saben molt bé. La fiscalia es deu als principis d’autonomia i imparcialitat. I ells ho saben.’ També la ministra de Justícia espanyola, Dolores Delgado, responia així quan li demanaven per les peticions perquè el govern fes, tot pressionant la fiscalia, tot allò que pogués per posar fi a una situació de presó preventiva que ja feia un any que s’allargava, i perquè retirés unes acusacions contra els presos que implicaven penes de presó de vint-i-cinc anys. Delgado deia, el mateix 15 d’octubre en un esmorzar informatiu, preguntada si faria cap trucada a la fiscalia per això: ‘Una trucada de telèfon? Per a felicitar l’any, o per dir com estàs. Però quan es tracta de qüestions que afecten els interessos de la ciutadania, la ciutadania és qui ha de saber com són aquestes relacions. Tenim un estat orgànic del ministeri fiscal que preveu els sistemes i les maneres de relacionar-se l’executiu amb la fiscalia general de l’estat. I ja ho hem fet així en uns afers determinats, quan jo he demanat de la fiscal general de l’estat una certa informació i ho hem fet pels conductes i canals adequats, amb una absoluta transparència i amb normalitat. La fiscalia general de l’estat té plena autonomia de l’executiu.’

Summary: Quan el govern de Sánchez deia als independentistes que la fiscalia era independent


El batlle de València, Joan Ribó, ha defensat ‘la màxima protecció’ del servei públic de taxi sense ingerències de les companyies de vehicles de lloguer amb conductor (VTC). ‘El taxi és un servei públic i volem donar-li la màxima protecció, entenent que ha de conviure amb les noves plataformes, sense que aquestes envaïsquen les seues competències’, ha manifestat en un comunicat. Així, Ribó ha assegurat que el consistori aplicarà el decret en què treballa la conselleria de Vertebració del Territori per a regular el sector del taxi i dels VTC. Sobre aquest, el batlle ha destacat l’establiment d’un període mínim de 15 minuts de pre-contractació, entre el moment de la sol·licitud del servei i el seu inici. Així mateix, ha al·ludit a la decisió de no permetre que els VTC captin clients a la via pública, de manera que ho facin exclusivament a través de l’aplicació de la plataforma a la qual pertanyin. A més, Joan Ribó ha precisat que les necessitats de transport de València fan que ‘s’introduïsca algun aspecte addicional’ com la prohibició que els VTC estacionin en les parades de taxi.

Summary: Ribó defensa ‘la màxima protecció’ del taxi sense ingerències dels VTC


Fa unes dècades, Abrera era coneguda a tot el país pels porrons: els hostals que hi havia al pas de l’antiga Nacional-II pel poble oferien vi de franc als viatgers que poguessin –i volguessin– aixecar amb una sola mà uns porrons de gran pes. Tot i que aquesta tradició ja s’ha perdut, ara el municipi impulsa una fira per a recordar-la, la Fira Gastronòmica dels Porrons d’Abrera, que es fa durant tot el cap de setmana. La tradició dels porrons va començar de la mà de Joanet Juhera, que a final del segle XIX va fundar un restaurant amb un porró gegant a l’entrada: qui aconseguia aixecar-lo, bevia de franc. Va tenir tant d’èxit que una altra taverna del carrer, cal Ginesta, el va copiar i va posar dos porrons a la porta. En Juhera va pujar l’aposta i en va posar tres. Finalment a la dècada dels anys cinquanta, una altra família del barri, els Simó, van obrir els Quatre Porrons. L’activitat de les tres tavernes van fer famós aquest tram de la N-II, que molta gent feia servir per anar a Montserrat. Cap al 1970, es va construir una variant de la carretera principal (l’actual A-2) que va alliberar el tram d’Abrera del trànsit, però també va fer canviar el negoci tradicional dels hostals a peu de carretera. Amb tot, els restaurants es van mantenir actius fins entrat els anys dos mil. L’objectiu de la fira és recuperar l’esperit d’aquests restaurants i la cuina de proximitat que s’hi oferia. Es farà amb un nou concurs d’aixecar porrons, una exposició fotogràfica i, sobretot, amb mostres dels plats dels restaurants.

Summary: Abrera recupera la tradició dels porrons amb una fira