L’única resposta institucional del Parlament a la sentència aprovada formalment fins ara ha estat una moció que denuncia que la gestió del president del tribunal del judici contra el procés, Manuel Marchena, és més pròpia d’un sistema judicial autoritari que d’una democràcia avançada. JxCat i ERC, amb el suport parcial dels comuns i la CUP, han tirant endavant una moció d’ERC que també exigeix que s’aturi el trasllat d’agents policials espanyols ‘amb l’únic objectiu de crear un clima d’excepció’ i limitar els drets de manifestació i protesta. La iniciativa d’ERC parteix d’una interpel·lació parlamentària prèvia, i s’ha debatut abans de la proposta de resolució conjunta que els tres grups independentistes van pactar com a resposta parlamentària unitària a la sentència i que es votarà després de les eleccions espanyoles. Els anticapitalistes han criticat que era una iniciativa ‘de mínims’ i ‘de rebaixes’. El diputat Carles Riera ha al·legat que el que calia era refermar el dret a l’autodeterminació, i la CUP s’ha abstingut en els punts que reclamaven diàleg entre els dos governs, que han tirant endavant gràcies al suport dels comuns. Sí que hi ha hagut consens entre els quatre grups en la denúncia que la gestió de Marchena tenia com a missió garantir els interessos d’una determinada ideologia en comptes de garantir els drets fonamentals de la ciutadania, com ho hauria de fer un sistema judicial democràtic. A més, JxCat, ERC i la CUP han fet que el parlament també carregui contra el fet que Marchena va negar la possibilitat de contrastar els fets amb les declaracions de determinats testimonis i les preguntes pertinents d’advocats. La moció emmarca el procés judicial en una causa general que impugna l’activitat legítima d’actors polítics i socials, i considera que el tribunal ha fet un ús instrumental i abusiu del delicte de rebel·lió, mantenint una presó provisional arbitrària, i suspenent els drets dels diputats al parlament, i al congrés i al senat espanyols. Conclou igualment que el Suprem ha menyspreat les institucions europees en dictar sentència sens esperar a la resolució de la qüestió prejudicial que està en mans del Tribunal de Justícia de la Unió Europea. Els punts sobre el diàleg entre els governs català i espanyol, que s’han aprovat perquè els comuns han fet pinya amb ERC i JxCat, són un emplaçament de la cambra al govern català per a exigir a l’executiu espanyol que assumeixi explícitament que qualsevol solució al conflicte ha d’incloure el diàleg i el consentiment, i que ‘l’estratègia de coacció institucional contra les institucions catalanes’ i els moviments socials fa crònic el conflicte i degrada la democràcia. Marta Vilalta, diputada i adjunta a la secretaria general d’ERC, ha lamentat que el PSOE no ha tingut l’‘altura política’ necessària i ha titllat d’‘històric’ l’error que ha comès el govern espanyol.

Summary: El parlament denuncia que la gestió de Marchena és pròpia d’un sistema judicial autoritari


Va ser un acte breu, de deu minuts, el temps que els pares dels alumnes de l’institut el Palau van tardar a llegir un comunicat en català i castellà. Eren una trentena, tots dalt la tarima en senyal d’unitat. Després de les paraules –ja havien anunciat que no hi havia torn de preguntes per als periodistes–, la sala va esclatar en un fort aplaudiment que a molts els va fer somriure, alliberats de la pressió viscuda. Va ser un cop de puny sobre la taula per a fer-se veure, per a fer-se sentir, i per a dir que ells també pateixen i que donen suport a tots els docents investigats. En el comunicat van deixar clar que volen que el Palau recuperi la normalitat i deixi de ser el centre d’atenció mediàtica; que donen suport a tots els professors del centre i que s’oposen a la persecució mediàtica a què els han sotmès; que a les aules s’hi pot parlar de tot, perquè els joves han de poder créixer amb esperit crític; que si hi havia cap problema, s’havia d’haver resolt al centre, i no amb policies i jutges entremig. I la següent frase en majúscules: ‘Des de la nostra experiència com a famílies, podem afirmar que en cap escola ni institut de Sant Andreu de la Barca no s’adoctrina, i confiem plenament que no es tracta diferentment l’alumnat per raons d’origen, sexe, ètnia, cultura ni creença.’ Acabat l’acte, tot són felicitacions, abraçades i rialles, moltes rialles. També hi ha alguns ulls humits. A fora les Escoles Velles tothom la fa petar. De cop, comença a córrer el rumor, la pre-notícia, que han arxivat cinc de les nous denuncies contra els professors. Alegria continguda. Els periodistes provem de demanar alguna cosa, però rebem un no per resposta. Deu ser una consigna amb l’acord de tots els familiars d’alumnes. Els professors, en canvi, tenen més ganes de parlar. Cinc dels nou investigats –ara ja només tres– han hagut d’agafar la baixa: ‘Els han assenyalat i els han sotmès a molta pressió. Suposo que hi ha un dia que petes’, m’expliquen dos docents. Recorden quan va començar el malson: el 4 d’octubre. Una informació apareguda el dia abans a l’ABC, i més tard ampliada per la Cope i El País, assenyalava que uns quants professors d’aquest institut de Sant Andreu de la Barca havien segregat els alumnes que no van condemnar les càrregues policíaques del primer d’octubre. ‘Aquell dia vàrem arribar a l’institut i la vorera del davant era plena d’unitats mòbils.’ A partir de llavors la bola es va anar fent gran. La Guàrdia Civil va entrar-hi en joc, després la fiscalia, les declaracions dels professors… I enmig els alumnes, adolescents, completament conscients de la realitat que els envolta i amb facilitat per exterioritzar sentiments. Això va obligar la direcció del centre a demanar que no es portés simbologia al centre per a evitar situacions de tensió. Els professors m’expliquen que la convivència al col·legi sempre ha estat bona. Per això no és estrany que el Palau sigui un dels centres més reconeguts al Baix Llobregat i on les places sempre s’exhaureixen. Recorden que hi ha entre seixanta i setanta famílies de Guàrdies Civils i que solament han estat ‘sis o set’ les que han fet la denúncia. ‘Jo he ballat a la caserna de la Guàrdia Civil. Fa uns anys els alumnes de segon de batxillerat van convidar els professors a un sopar al bar de la caserna. Vull dir que la convivència sempre ha estat bona’. Arriba la calma Durant mesos, el Palau i, de retruc, Sant Andreu de la Barca, han estat utilitzats per determinats mitjans per atiar contra el model d’escola catalana i sembrar el dubte sobre la cohesió de la societat catalana. Però contra els articles, els piulets de Rivera i l’assenyalament del govern espanyol, el poble ha fet costat als docents. També la comunitat educativa i la societat, amb la campanya ‘Jo sóc docent del Palau’, que ha fet forrolla a les xarxes. La normalitat, diuen veus diverses de Sant Andreu de la Barca, comença a instal·lar-se. Tanmateix, això difícilment acabarà ací. El delegat del govern espanyol, Enric Millo, va dir dimecres que l’alta inspecció de l’estat analitzava uns 134 casos que podrien afectar uns 500 professors per possibles ‘comportaments inacceptables’ als centres educatius catalans. El cas del Palau por ser tan sols l’inici. Sigui com vulgui, la resposta dels pares dels alumnes d’ahir servirà de precedent i d’exemple per a aquells que es trobin en la mateixa situació.

Summary: ‘Jo he ballat a la caserna de la Guàrdia Civil’: Sant Andreu de la Barca clama tornar a la normalitat


Almenys tres persones han mort i 40 han resultat ferides en explotar aquest dimecres un cotxe bomba prop del quarter general de la policia a la província de Van, ubicada a l’est de Turquia, a la frontera amb l’Iran, segons han informat diversos mitjans locals. La majoria dels ferits són civils, mentre que un mínim de dos són agents de la policia, segons ha indicat la cadena de televisió turca Habertürk. Diverses ambulàncies s’han dirigit al lloc de l’explosió per traslladar als ferits als hospitals pròxims. Cap grup armat ha reivindicat encara l’autoria d’aquest atac. El Partit dels Treballadors del Kurdistan (PKK), que té el seu bastió en el sud-est de la nació eurasiàtica, acostuma a atemptar contra les forces de seguretat turques. El PKK, considerat una organització terrorista pels Estats Units i la UE, va reprendre el juliol del 2015 els seus 30 anys de lluita armada contra l’Estat turc per reclamar la independència de la regió meridional, de majoria kurda. Des d’aleshores, els enfrontaments entre el PKK i les forces turques han deixat més de 600 baixes —entre militars, policies i civils— i 7.000 en la banda kurd, d’acord amb les xifres oficials facilitades pel govern.

Summary: Tres morts i 40 ferits en explotar un cotxe bomba en una comissaria a la província turca de Van


À Punt, va registrar al març, per segon mes consecutiu, el seu rècord històric d’audiència, amb un 2,5% de quota de pantalla. És la televisió pública que més va créixer el mes passat: d’un 67% respecte del febrer. Els programes que encapçalen aquesta tendència són els informatius i les sèries. Els informatius són dels espais més vists d’À Punt, tant el ‘NTC Migdia’ com el ‘NTC Nit’. Quant a les sèries, ‘La forastera’ va tenir un 3,7% de quota i ‘L’alqueria blanca’ un 5,3%. La franja horària de la sobretaula, amb un 4,3% de quota, i la de la vesprada, amb un 2,5%, van ser les més seguides per l’audiència, amb un creixement que supera el 90% respecte del febrer. El creixement a la franja del prime time ha estat de mig punt. La ‘cremà’, l’espai més vist En el seguiment de les Falles, la nit de la cremà va ser l’espai més vist del mes, amb un 10,3% de quota; la mascletà del dia 1 va obtenir una audiència del 6,3% i l’ofrena un 3,6%. Durant les festes de la Magdalena, la televisió va arribar al 6,6% de quota durant la mascletà del dia 30 i, el mateix dia, un 2,4% amb l’emissió del partit de futbol entre el C.D. Castelló i l’Hèrcules d’Alacant. El Magdalena Vítol va atènyer el 3%.

Summary: Les falles donen un rècord històric a À Punt, amb un creixement del 67%


La nevada que va caure ahir a la tarda i al vespre en una bona part de comarques del Principat ha deixat un paisatge emblanquinat que s’ha pogut contemplar avui, després d’una nit sota zero gairebé a tot el país. La neu va arribar a caure a dos-cents o tres-cents metres d’altitud, en llocs on és poc habitual, com ara a Vallvidrera i al cim del Tibidabo, a la serra de Collserola. També s’han llevat ben nevats Montserrat, Sant Llorenç del Munt, el Montseny, Osona, el Moianès, les parts altes del Maresme, el Vallès… Us oferim una selecció de les millors imatges:  Aquest és l'aspecte que presenten Collserola i Montserrat en aquests moments. Segons les estacions de la XEMA, la mínima ha estat de -0,9 ºC a l'Observatori Fabra i de -4,0 ºC a Montserrat – Sant Dimes. Càmeres de TV3. #meteocat pic.twitter.com/NItOFQ3nbP — Meteocat (@meteocat) February 13, 2018 La magia nocturna del #Tibidabo recien #nevado visto desde #obsFabra @meteocat @AEMET_Esp @AEMET_Cat @btveltemps @ARAmeteo @AlfredRPico @TomasMolinaB @WMO @bcnmoltmes @Monica_Usart @SoniaPapell #snow #neu pic.twitter.com/LcddsLsnqI — Alfons Puertas (@alfons_pc) February 12, 2018 Despierta #Collserola aun con abundante #nieve en #observatorioFabra #Tibidabo #Barcelona @AEMET_Cat @meteocat @AEMET_Esp @wmo @btveltemps @tiempobrasero @AlfredRPico @TomasMolinaB @Tiempo_Mercedes @Monica_Usart @SoniaPapell @ARAmeteo @monicalopez_tve pic.twitter.com/7FRiP3DRhn — Alfons Puertas (@alfons_pc) February 13, 2018 Ja no calen cadenes per circular per l'eix transversal. Això sí, les baixes temperatures fa que hi hagi plaques de gel en alguns trams de la carretera entre Arbúcies i Espinelves #inforac1 pic.twitter.com/FGeTQE7sgw — Eudald Martínez (@Eudi7) February 13, 2018 Nevada a #Collsuspina temperatura actual 8:00 del matí – 13,5 😨😨@meteocat @meteorac1 @meteoosona @emergenciescat @FCollsuspina @ARAmeteo pic.twitter.com/wwcPPVA79T — Ernest Cabanas (@ernest1714) February 13, 2018 @SoniaPapell @AEMET_Cat @marcosamores @espaiterra Bon dia. #Nevada #Tibidabo pic.twitter.com/ScpIqlXtUU — Xavi Cabo Papiol (@xavicabopapiol) February 13, 2018 Matadepera mes que enfarinada pic.twitter.com/zs9DP04QJW — carme campanyà (@CampanyaCarme) February 13, 2018 La Mola, Matadepera. -4°C a les 7:39am #NEUCAT pic.twitter.com/qjdXr9rjrG — Jan Solanellas (@jansolanellas) February 13, 2018 Imatges de #Montserrat nevat 🏔❄https://t.co/BbPfv9MTyH — PN Montserrat (@PNMontserrat) February 13, 2018 Si fa un parell de setmanes Montserrat estava una mica enfarinada, avui encara ho està més. Bon dia ❄ pic.twitter.com/Hazd175cHt — Núria Lorente (@espilldaurat) February 13, 2018 Santa Eulàlia de Riuprimer #Osona #osonaturisme #Neu @Aj_Riuprimer Que maco! pic.twitter.com/lxPN6JROTP — Carles (@crocataberner) February 13, 2018 Així nevava ahir a Hostalets de Balenyà (Osona): Hostalets de Balenyà a less 19:00 #neu @osona @AjBalenya @AlfredRPico @meteocat @MeteoMauri @TomasMolinaB pic.twitter.com/sBkuOteGtz — Albert Suriñach (@asuri76) February 12, 2018

Summary: Les millors imatges que deixat la nevada en llocs poc habituals


El govern del PP que comandava Mariano Rajoy es va gastar mig milió d’euros dels fons reservats de l’estat espanyol per protegir el partit del cas de la caixa b que gestionava l’ex-tresorer Luis Bárcenas. Segons que informa la Cadena SER, l’ex-ministre de l’Interior Jorge Fernández Díaz es va gastar aquesta quantitat entre 2013 i 2015 en l’anomenada operació Kitchen, en la qual la policia política —el comissari Villarejo inclòs— va espiar presumptament a Bárcenas i van intentar recuperar i destruir proves que incriminessin la cúpula del PP. L’ex-secretari d’estat de Seguretat Francisco Martínez, número dos de Fernández Díaz, és qui va signar per habilitar els diners del fons reservats per l’operació Kitchen. El mig milió d’euros va servir per subornar l’ex-xòfer de Bárcenas, Sergio Ríos, per tal que els agents implicats instal·lessin càmeres i micròfons a la casa de l’ex-tresorer del PP. També es van fer seguiments de la família. La SER també assegura que es va pagar a un fals capellà perquè segrestés a punta de pistola a la muller i el fill de Bárcenas per aconseguir proves del cas.

Summary: El govern de Rajoy es va gastar mig milió dels fons reservats per protegir-se de Bárcenas, segons la SER


El Consell Audiovisual de Catalunya (CAC) actuarà d’ofici i analitzarà el vídeo del programa ‘Els matins’ de TV3, en què ahir la periodista Empar Moliner va cremar un exemplar de la constitució espanyola. L’ens ha fet pública aquesta decisió a Twitter: .@Consell_Audio analitza d'ofici el programa de @tv3cat on @emparmoliner cremava un exemplar de la Constitució Espanyola — CAC (@Consell_Audio) April 12, 2016 Per una altra banda, els atacs contra Moliner han començat a multiplicar-se. En l’àmbit polític, un dels primers de reaccionar ha estat Daniel Sirera, ex-president del PP de Catalunya i actual membre del Consell Audiovisual de Catalunya (CAC), que ha demanat a l’ens que analitzi si Moliner havia vulnerat la llei. Ho ha explicat a Twitter i ha rebut la felicitació de Societat Civil Catalana. He pedido al @Consell_Audio q analice si @emparmoliner vulneró la ley al quemar una Constitución Española en @tv3cat https://t.co/HheHNTkuMB — Daniel Sirera (@danielsirera) April 12, 2016 Felicitats per la iniciativa a @danielsirera A Catalunya hem perdut el sentit de la realitat. https://t.co/MiazwEWWXx — Soc. Civil Catalana (@Societatcc) April 12, 2016 També ha reaccionat de forma irada l’ex-diputat de Ciutadans Jordi Cañas, que ha centrat els atacs contra TV3: .@tv3cat Se ha convertido en un arma de propaganda separatista que llega a extremos como quemar en directo la Constitución Española. Asco — Jordi Cañas (@jordi_canyas) April 12, 2016 Cosas que pasan en @tv3cat. Quemar la Constitución en directo. El #NoDoCat separatista se supera cada día. https://t.co/sK1KXaWdh1 — Jordi Cañas (@jordi_canyas) April 12, 2016

Summary: El CAC actua d’ofici i analitzarà el vídeo d’Empar Moliner cremant la constitució espanyola


Antònia Beltran, mare del raper exiliat Valtònyc, tancarà la llista de la candidatura rupturista Crida per Palma que es presentarà a les municipals a l’ajuntament de la ciutat del maig vinent. La llista és encapçalada per Manel Domènech. Laura Dorado és la número dos. La candidatura s’ha mostrat crítica durant la legislatura amb les polítiques socials del consistori. PSIB-PSOE i Més per Mallorca han compartit la batllia. Els dos primers anys el batlle va ser José Hila i ara n’és Antoni Noguera. Crida per Palma ha presentat avui la seva proposta electoral 🔴 Comença la roda de premsa de presentació de la llista per unes vides dignes, la llista de la Crida per #Palma per a concórrer a les eleccions municipals de maig. pic.twitter.com/2A1dZVSjoI — Crida per Palma (@cridaperpalma) March 23, 2019

Summary: La mare de Valtònyc tanca la llista de Crida per Palma a les municipals


Des de la muntanya estant, veig la Lluna eixir de darrere el turó, grandiosa, daurada, amb les taques fosques ben visibles, on hi ha qui veu les figures d’uns amants. Com diu l’Estellés, el poeta, la lluna de la muntanya és neta i clara, i aquesta claredat ens invita a passejar a les fosques, només amb la seua llum, per gaudir de la bellesa de la natura nocturna, de la cadenciosa veueta dels mussols, del vol somort dels rats penats i de la dèbil lluïssor de les cuques de llum en busca de parella. Com que estic de bona lluna, no m’enfadaré en recordar que, a la ciutat, l’enllumenat excessiu ha fet desaparèixer el cicle lunar de la nit amb un fort impacte sobre la comunicació, la reproducció, la cria, i la depredació de moltes espècies d’animals terrestres i marins com insectes, amfibis i coralls. I és que, llevat del Sol, la Lluna és el principal llumener del cel. No és estrany, doncs, que des de l’antiguitat es guanyaren els estatus de déus: Hèlios, del dia, i la seua germana Selene, la deessa de la nit. Però, així com el Sol ix fidelment cada dia, la Lluna és inconstant. Hi ha nits que brilla alta al cel durant totes les hores de foscor, i d’altres que guaita tímidament i ben disminuïda a la vora del Sol, bé al capvespre o bé a l’alba. Fins i tot hi ha algunes nits que desapareix del cel. La Lluna orbita el nostre planeta en el sentit d’oest a est en 27,3 dies, de manera que cada dia, a la mateixa hora, la veurem uns 13º més cap a l’est que el dia anterior (360º/27,3 dies). I és per aquesta raó que, en separar-se angularment cada vegada més de la direcció del Sol, la part il·luminada del nostre satèl·lit, la fase, creix una mica a cada jorn. Llunàtics com som, si observem amb un telescopi podrem gaudir millor de la geografia lunar. Un món ple de cràters, creats per un veritable bombardeig d’asteroides i cometes que fa uns 3.800 milions d’anys van deixar el nostre satèl·lit amb l’aspecte actual; i els anomenats mars, zones fosques i planes com a conseqüència d’unes extraordinàries erupcions volcàniques que reompliren antics cràters i formaren grans planes basàltiques, uns paisatges que sempre deixen bocabadats els nens que s’acosten a un telescopi. Fa cinquanta anys, dos humans trepitjaren el mar de la Tranquil·litat. Durant un temps, també s’exploraren altres indrets, però ben aviat tots abandonaren la Lluna. Ara, però, l’interès per l’explotació dels recursos del nostre satèl·lit s’intensifica. Les agències espacials i les empreses privades ja preparen el camí per extraure’n metalls de terres rares o l’isòtop heli 3, tots ben escassos o difícils d’extraure al nostre planeta. Unes mines a cel obert poden malmetre per sempre la nostra visió ancestral de la Lluna, a ull nu, o a través d’un telescopi. Protestarem per conservar aquest patrimoni cultural o, com sempre, ens quedarem a la Lluna de València? Llig l’article complet en la web de Mètode. Enric Marco i Soler. Doctor en Física Solar. Tècnic superior d’investigació del Departament d’Astronomia i Astrofísica de la Universitat de València. Col·laborador dels projectes IMaX (Imaging Magnetograph eXperiment) i SO/PHI (Solar Orbiter Polarimetric and Helioseismic Imager). Què és Mètode?

Summary: Salvem la Lluna


Animació de carrer, música, dansa, espectacles, concerts, gastronomia… La Festa del Renaixement de Tortosa és una de les recreacions històriques més importants que es fan al sud d’Europa. El festival, que es farà fins diumenge, oferirà més de 60 espectacles i 100 actuacions cada dia. Una proposta que compta amb una oferta amplíssima i variada. Durant quatre dies, la ciutat transporta el seu nucli antic al segle XVI, quan Tortosa va viure una de les èpoques de més esplendor. Aleshores, aquesta ciutat del Baix Ebre era una de les principals ciutats de la Corona d’Aragó. Ara transformen els carrers i places per rememorar-ho. I ho fan amb la implicació absoluta de la ciutadania, que es vesteixen amb la indumentària corresponent a l’època i participen en les diverses activitats que hi ha per la ciutat. Durant quatre dies la ciutat s’omple de músics i rodamons, comediants i dames nobles, cavallers, menestrals i tafurs que porten l’esperit de l’època pels carrers de la vila. Es calcula que més de 3.000 persones participen en els actes d’alguna manera. Entre les coses que no us podeu prendre, hi ha la Gran Desfilada, diumenge, darrer dia de la Festa, on participen totes els grups, mostrant conjuntament tot allò que s’ha pogut veure durant els quatre dies de festa. I també la cerimònia d’obertura de portes i el ball de les famílies nobles. Com a novetats d’enguany, s’incorporaran espais com la plaça del Platge, al call jueu, escenari d’un dels espectacles; i altres zones, com la plaça Gerard Vergés i el carrer Montcada, per on passaran alguns espectacles itinerants, i el convent de Santa Clara. Al voltant de la Festa del Renaixement es creen altres produccions. Enguany, hi haurpa una quinzena d’espectacles de pagament i d’aforament limitat. Alguns, tan clàssics com La Taverna d’Enrico, de Quico el Célio, el Noi i el Mut de Ferreries, i la Cantina Cantorum, del Cor Flumine. Però també hi ha noves incorporacions, com la companyia francesa Le Théâtre des 33. Aquests dies hi actuaran companyies de Portugal, Itàlia, França i la República Txeca. L’organització ja comença a pensar, a més, en l’any que ve, celebrarà vint-i-cinc anys.

Summary: Tortosa recorda els seus anys d’esplendor amb la Festa del Renaixament


La batllessa de Barcelona i dirigent de Catalunya en Comú, Ada Colau, ha dit que ella també havia sospesat de deixar la política institucional durant aquest últim any. Ho ha explicat a Facebook en un escrit en què agraeix a Xavier Domènech la dedicació d’aquests últims tres anys als comuns. ‘Jo (igual que molts companys) també m’he plantejat deixar-ho en més d’una ocasió en el darrer any, que ha estat especialment dur. De moment resisteixo per responsabilitat, perquè hi ha un gran equip humà, perquè estimo molt la meva ciutat i és un honor treballar per ella amb un projecte col·lectiu transformador sense cap mena de poder mediàtic ni econòmic darrera. Però hi ha límits, hi hauria d’haver límits, o al final només es dedicaran a la política homes rics, sense escrúpols, corruptes i sense responsabilitats familiars. Potser ara sona a caricatura, però no n’estem tan lluny’, ha explicat. Colau critica durament el sistema polític actual: ‘La política mediàtica, la política de les fake news, la política de la lluita partidista que oblida els grans objectius i dificulta els consensos, la política dels ritmes frenètics incompatibles amb la criança i la cura de les persones… no ens agrada i no és la nostra.’

Summary: Colau diu que ella també ha valorat de plegar durant aquest últim any


A València hi ha una falla amb cent nou anys d’història i una setantena d’associats on no es fan despertades, on les falleres no porten flors a la Mare de Déu i on conviden a tocar un quartet de corda a mig matí. Tampoc no tenen president. Arrancapins és un falla que viu als marges de la coentor i de la pompa i la circumstància imposada per la Junta Central Fallera, per l’escalada del preu dels monuments, per l’acampament dels guardapeus dels vestits de les falleres o pel règim estricte de la reserva del dret d’admissió al casal. Fan la falla de fusta, de tela i de materials reciclats. Fugen del suro blanc que, quan es crema, omple el cel de fum negre. Visitem el casal el dia 15 a migdia, just unes hores abans de començar la nit de la plantada. En veritat, el casal sembla més un taller de fuster que un lloc preparat per a la bauxa fallera que ha de venir. Pots de pintura de tots els colors, eines, bates, pinzells, trossos de fusta, ninots ja fets i preparats per a ser ajuntats, i fallers i falleres vestits amb granota de treballar que pinten, cusen, claven o traslladen. Des de fa anys la falla la pensen i la fan ells amb les pròpies mans. Uns altres s’encarreguen de l’avituallament. Un carretó del súper ple de paquets d’arròs i de pasta per a fer el gaspatxo. Els sopars també els col·lectivitzen. Molta gent de València i de fora ja sap que a Arrancapins hi ha festa, sí, amb els dimonis de Massalfassar, amb el gegant que va vestit del Tio Canya, amb el cuc que passegen els xiquets, però també hi ha un cert redós de normalitat, de festa de poble, de portes obertes. Parlem amb Vicenta Miralles, que ara és la coordinadora d’aquesta falla que funciona de manera assembleària. L’any 1980 va ser fallera major d’Arrancapins i també va ser, l’any 1990, la primera dona presidenta de falla després de la República. Vicenta Miralles, al casal d’Arrancapins (fotografia: Prats i Camps). —Es pot dir que sou la falla més estranya de València. —No som ni millors ni pitjors, som diferents, i això és perquè començàrem a fer coses diferents d’algunes altres falles per la nostra pròpia escultura. Per exemple, el monument el fem nosaltres des de fa més trenta anys. A les altres falles van els artistes i els ofereixen un catàleg de monument segons el pressupost que tenen. Nosaltres volem controlar el tema i decidir què critiquem. No hi intervé cap artista faller. Hi ha gent amb titulacions de dret, de medicina, enginyers, però cap artista i cadascú fa el que sap fer per a construir-la. —És com tornar a l’origen de les falles. —És clar! Nosaltres fins a última hora estem oberts a fer un canvi. Si avui sorgeix alguna cosa, salta una notícia, encara podem incorporar-la al monument. És per això. Ens agrada. Fem molta faena, perquè la pensem d’un any per a un altre, però comencem a treballar realment després de Nadal. Hi ha gent que quan la veu plantada pregunta: i això què és? Doncs, això és una falla. És una falla feta de veres. Enguany no hem gastat gens de suro blanc. Les altres vegades encara en gastàvem una miqueta; enguany tot és fusta, tela i pintura. —De quina categoria sou? —Estem fora de concurs des de l’any 2005. Perquè volem. No se’ns pot classificar en una categoria econòmicament perquè tot el nostre temps de treball no puntua, no cobrem les hores. No podem dir quant val això. Podem dir què ens gastem en pintura o en fusta, en materials, reciclem molt. No et compten el temps ni el local ni la llum ni una sèrie de coses. A quina categoria ens apuntem? No tenim valoració econòmica. En això també som diferents, perquè som l’única falla que no entra en concurs. Altres també són de fusta i la fan els mateixos fallers, però ells sí que concursen. Fotografia: Prats i Camps —Una altra cosa que us fa diferents de la resta és que no teniu la figura de la fallera major. —L’any 1990 vam tenir l’última fallera major. Perquè som tots iguals i perquè vàrem decidir que no fa falta que hi haja aquesta figura d’una dona, que ha d’anar darrere, que ha de gastar-se uns diners per a convidar a sopar i no sé què més. Això ja és un tema econòmic. A vegades hi ha gent que vol ser fallera major i no pot ser-ho per diners, de manera que vam decidir que no hi haguera cap fallera major, ni gran ni xicoteta. La figura del president infantil la tenim simbòlica perquè en la Junta Central Fallera s’han d’omplir papers i fer burocràcia, i sí que has de posar el nom del president o presidenta. Major i infantil. —Tampoc no aneu a l’ofrena. —No. Ja fa anys que no hi anem. La falla no és catòlica. Nosaltres vàrem fer dues classes d’ofrena. Un any plantàrem un arbre en el jardí botànic, tots vestits, i una altra vegada anàrem a una llar de jubilats i els portàrem flors. Només ho vam fer dos anys. Ara no fem res especial. Per a nosaltres, la forma que organitzen l’ofrena, que et diuen que has de desfilar d’aquesta manera, de quatre en fondo, les xiques davant, els xics darrere, la flor ha de ser de tal color, això, és més una desfilada militar que altra cosa. —Vós sou la presidenta, però no us dieu així. —Oficialment jo sóc presidenta de la falla perquè, una altra vegada, la Junta Central Fallera ho diu així. Però en aquesta falla ens diem coordinador o coordinadora i la falla funciona assembleàriament. Fotografia. Prats i Camps. —Sou realment singulars. —Sí. Molta gent ho sap. A Arrancapins ve molta gent que ens coneix, ve al casal i a veure la falla. Posem una llibreta perquè la gent escriga el que li semble. A vegades et trobes coses espectaculars, és un goig. També hi ha coses horribles, és cert. A més, des de fa tres o quatre anys, posem un llibre en Braille perquè les persones cegues també puguen llegir la falla. —La Junta Central Fallera continua exercint un poder omnipotent sobre el món faller. Penseu que això canviarà d’alguna manera? —Diuen que podrien eixir algunes agrupacions paral·leles que podrien fer canviar el funcionament de la Junta Central Fallera. Les falles s’haurien de reunir en unes altres associacions perquè això no fóra tan central. Seria una eina de pressió. Potser seria l’única forma que ens feren cas. Les coses haurien de canviar. —Quines coses són les que haurien de canviar? —Nosaltres no anem a les reunions de presidents de falla. No té sentit. Hem anat als dos congressos que es varen fer. Hi portàrem dues ponències que eren les coses més lògiques del món. Una era la indumentària. Canviar la indumentària, i canviar la forma de desfilar, és que no és normal la manera com es desfila. Com a falla estem expedientats per la Junta Central Fallera, perquè nosaltres, una de les voltes que anàrem a l’ofrena desfilàrem per parelles. I no ens deixaven i no ens deixaven, i que no. I nosaltres pensàrem, tot el carrer Sant Vicent, que podem fer el que volem enmig del carrer, anem a dir que no? I ho férem. No donàrem la flor i ens expedientaren. —Si ara es convoca un congrés faller hi participareu? —Sí, perquè hi ha possibilitat de canviar coses. S’han de canviar les subvencions, els tipus i la manera de donar les ajudes. La burocràcia perquè et subvencionen la falla és molt important. S’han de presentar les factures i et donen un tant per cent. Nosaltres estem perduts perquè només podem presentar la factura del que comprem, però la feina que nosaltres fem no compta, no ens la paguen. Més coses que haurien de canviar: que les falles no haurien de ser empreses com són moltes ara. Les falles són cosa del poble, coses del barri. Les falles es feien en el barri, les falles es feien entre tots els veïns per a cremar els trastos vells, per a criticar el veí que feia no sé què, i la festa es feia al barri. Avui dia, tu no pots entrar en un casal faller si no és el teu. Si no conec un faller que em diu passa, jo no puc entrar en una falla que no és la meua. Ací tenim la porta oberta sempre. Fotografia: Prats i Camps. —Heu notat cap canvi des que hi ha hagut un canvi en l’ajuntament? –A nosaltres no ens ha afectat gens. —Aquestes són les primeres falles que se celebren amb el segell de la UNESCO. Què representa per a Arrancapins? — És una esperança que la cosa canvie. La UNESCO té una llista de coses que han de figurar tant sí com no en la festa. Hi ha coses que són essencials i n’hi ha que no ho són. Són essencials la sàtira, la música valenciana, la manifestació artística. Són prescindibles, l’ofrena, la relació amb l’Església Catòlica. I crec que, a llarg termini, les falleres majors desapareixeran. Cada volta més, el paper de la dona és diferent i a mesura que assumisquen més poder en la societat, ja no voldran ser falleres majors.

Summary: Vicenta Miralles (Falla Arrancapins): ‘L’ofrena de les falles és més una desfilada militar que una altra cosa’


La vice-presidenta valenciana, Mónica Oltra, ha anunciat que el govern no descarta d’impulsar una gran mobilització el Nou d’Octubre per reivindicar un finançament millor per al País Valencià. Ha dit que el govern no trobava ‘la sensibilitat que seria desitjable, tenint en compte que el sistema va caducar el 31 de desembre’. Després de recordar que el Nou d’Octubre és el dia que els valencians celebren l’autogovern, ha dit: ‘No hi ha autogovern sense pressupost ni pressupost sense finançament.’ Justament avui, el president de la Generalitat, Ximo Puig, ha acabat la ronda de contactes per cercar un consens a l’hora de reclamar al govern espanyol la millora del finançament. Puig s’ha reunit amb les formacions polítiques amb representació parlamentària i també amb Esquerra Unida i UPyD. Pacte pel finançament La vice-presidenta ha explicat que el govern prepara un document perquè les forces polítiques signin un pacte pel finançament i que aquest podria ser el manifest obert a entitats, agents socials i ciutadania per fer una gran mobilització. El País Valencià –ha afegit– ha de deixar de tenir una renda per càpita i un PIB inferiors a la mitjana, amb taxes de desocupació i pobresa superiors a la mitjana. Així mateix, ha reclamat que les inversions del govern espanyol s’equiparin almenys a l’11% del pes de la població del País Valencià al conjunt de l’estat espanyol. Debat de la reforma de l’estatut Dimecres el congrés espanyol debatrà la reforma de l’estatut, que vincula les inversions estatals al pes demogràfic, una disposició present als estatuts de Catalunya, Andalusia o l’Aragó. Després de gairebé cinc anys, la reforma serà defensada a Madrid. La reforma va ser presentada pel govern l’any 2010 i aprovada per les Corts Valencianes el març del 2011. El nou text també inclou la creació d’una comissió de negociació entre la Generalitat i el govern espanyol. El debat s’havia de fer al congrés espanyol el 12 d’abril de 2011, però el 8 d’abril es va informar que el parlament s’havia dissolt per la convocatòria d’eleccions autonòmiques i es va ajornar. Els mesos de setembre de 2013 i 2014 les Corts, aleshores amb majoria del PP, també van demanar la retirada de l’ordre del dia.

Summary: Oltra apunta a una gran mobilització pel finançament el Nou d’Octubre


Els tres membres dels CDR detinguts avui ja són en llibertat. Els Mossos d’Esquadra els han detingut aquest matí per haver-se encadenat als TSJC el febrer passat. Les detencions s’han fet davant mateix del tribunal, on els activistes havien convocat la premsa per denunciar la seva situació. Són membres dels CDR de Gràcia, Terrassa i Sabadell i s’havien negat a comparèixer davant el jutge. Per als catorze encausats pel TSJC, la fiscalia demana dos anys i sis mesos de presó per desobediència, resistència, desordres públics i atac a les institucions de l’estat espanyol. Ja estan les tres lliures!!! @EncausadesTsjc @CDR_Trs @cdrtrscentre @CDRCatOficial pic.twitter.com/3SwxIw1RKg — CDR Terrassa (@CDR_Trs) 26 d’octubre de 2018 Aquest ha estat el moment de la detenció: Els mossos ens han rodejat i acaben de detenir les companyesOn són els 2 milions?Rabia Rabia Rabia#DecidimSer #NiUnPasEnrere pic.twitter.com/DGnbvTEvwf — CDR SagreraNavasCongrés (@Cdr_nv_sg_cgr) October 26, 2018 El col·lectiu Decidim Ser, que treballa per l’absolució dels encausats, ha explicat que les detencions s’havien fet arran d’una interlocutòria que especifica que els arrestats seran posats en llibertat una volta els hagin notificat l’obertura de judici oral. Els Mossos han detingut tres activistes, tot i que la interlocutòria fa referència a cinc. #TSJC #23F #27S #DecidimSer pic.twitter.com/tHQ1rQXIze — Decidim Ser (@DecidimSer) 26 d’octubre de 2018 La detenció i concentració de suport Agents antiavalots de la policia han encapsulat els concentrats que acompanyaven els membres dels CDR durant la conferència de premsa. Després, uns altres agents els han detingut els han dut a l’interior del TSJC. ‘L’abús de poder que feu contra el poble pacífic és propi d’un estat totalitari. Feu un favor al poble de Catalunya, prou de deshonor’, han piulat els CDR. Identificades i detingudes. L'abús de poder q feu contra el poble pacific és propi d'un estat totalitari. Feu un favor al poble de Catalunya, prou de deshonor, #BuchDimissió#PlantemCara #CDRenXarxa #DecidimSer Solidàries pic.twitter.com/EleSCEanu0 — CDR Catalunya (@CDRCatOficial) October 26, 2018 El col·lectiu ha fet una crida a concentrar-se de seguida a la Ciutat de la Justícia. Més informació: —Els CDR encausats: ‘Un antiavalots em va assenyalar i va dir: “Vull aquest”’

Summary: En llibertat els tres membres dels CDR detinguts per haver-se encadenat al TSJC


Aquesta tardor ve marcada, entre moltes novetats, per una d’alt voltatge, la nova edició de Les dones i els dies (Edicions 62), de Gabriel Ferrater (Reus, 1922 – Sant Cugat del Vallès, 1972), que aplega tota la seva poesia. Una edició crítica a cura de Jordi Cornudella, editor, poeta, especialista en Ferrater i marmessor de la seva obra, del llegat i l’arxiu. Cornudella ha enllestit el volum coincidint amb els cinquanta anys de la primera edició. El llibre conté els tres llibres de poesia que va escriure Gabriel Ferrater: Da nuces pueris (1960), Menja’t una cama (1962) i Teoria dels cossos (1966). Després, Ferrater va deixar d’escriure poesia. La seva obra poètica va quedar fixada el 1968. El volum també inclou poemes suplementaris, poemes descartats, altres versos (dedicatòries en vers, algun poema enmig de cartes, en notes, i el seu primer poema adult, que va escriure en anglès). I el corpus poètic, que es llegeix com un relat apassionant sobre la vida i els poemes de Gabriel Ferrater. També s’hi inclouen les variants i els fragments dels testimonis on s’han trobat les informacions que Cornudella aporta. I un índex per títols, un altre per primers versos i un índex general. Segons que explica Jordi Cornudella, l’aparició de la poesia de Gabriel Ferrater va tenir un gran impacte en la vida literària de la Catalunya del 1960, sobretot pel to, ‘oracional, de conversa’, i pels temes que tractava: ‘Fugia de l’especulació simbolista i no apareixien grandiloqüències de cap mena.’ Cornudella ha recercat en arxius públics i privats com ara l’Arxiu de la Censura d’Alcalá de Henares, l’Arxiu Vinyoli de Santa Coloma de Farners i el fons de la família Valentí Petit, que es conserva a la Biblioteca de Catalunya. A més d’informació valuosa per a entendre alguns poemes, també hi ha trobat alguns poemes inèdits, que inclou en aquesta edició. L’editor Jordi Cornudella, curador de l’obra ‘Les dones i els dies’. —Com va ser que us fessin marmessor de l’obra de Gabriel Ferrater? —En sóc marmessor des del 2013 per voluntat expressa de Joan Ferraté, juntament amb en Manel Florensa i en Manel Martos. Joan Ferraté custodiava els papers del seu germà. Quan va prendre aquesta decisió, per una qüestió d’edat, jo ja havia publicat l’Àlbum Ferrater (Quaderns Crema) amb Núria Perpinyà i havia fet a mitges amb en Joan Ferraté l’antologia Vers i prosa (Edicions 3 i 4). Al Joan, el vaig conèixer l’any 1986. Ja l’havia llegit com a crític literari a la universitat, però Gabriel Ferrater ve de més lluny: va passar a ser el meu poeta quan jo tenia tretze anys, per culpa d’una germana gran que me’l va fer llegir i a qui estaré agraït tota la vida. El meu ‘ferraterianisme’ ve de molt lluny. —I on es conserva l’arxiu Ferrater? —De moment, el custodio jo. Joan Ferraté té una hereva, que és la seva filla. Però l’herència de Gabriel Ferrater està dividida en dos: una part correspon a la filla d’en Joan, una altra part correspon als fills i la néta de l’altra germana d’en Gabriel, l’Amàlia, que vivia a Anglaterra. Els drets d’autor els gestiona l’agència Balcells i l’herència d’en Joan és dipositada a la Universitat de Girona. En principi, també és previst que els papers d’en Gabriel Ferrater es dipositin a la Universitat de Girona, encara que oficialment no està pactat encara. És que no tindria sentit separar les cartes d’en Joan amb la seva mare, que parlen tota l’estona d’en Gabriel, i les cartes d’en Gabriel amb la seva mare, que parlen tota l’estona d’en Joan, o les cartes que es van escriure tots dos germans… —Aquesta edició amb motiu dels cinquanta anys de la primera edició, tot i que dieu que no té la voluntat de ser una edició comentada, conté una part de notes i paratextos i d’aportacions sobre els llibres i els poemes que ajuda moltíssim a entendre Ferrater i les condicions en què va escriure els poemes. És molta, la informació que aplega de Ferrater. —Efectivament, no hem fet una edició comentada, perquè és una altra mena d’edició. Es tractava de fer una edició crítica i en què hi hagués tots els textos. Però en el moment d’anotar cada poema i les seves variants, tot allò que està documentat en papers públics o privats de l’època, a propòsit de cada poema, també ho he volgut consignar perquè sigui una informació que no es perdi. De manera que si hi ha un poema que es diu ‘Mala memòria’ sobre una noia que es deia Victòria, durant els anys de la mili que en Gabriel Ferrater feia a Barbastre, i trobem que en la correspondència amb la seva mare li explicava que tenia una xicota que es deia Maria Victòria, dic que podria ser que es referís a la noia que apareix en aquest poema. —Heu establert alguna mena de criteri sobre aquestes consignacions? —He inclòs tota la informació que m’ha semblat que era difícil que el lector pel seu compte arribés a saber. L’he posada per facilitar-li la feina i la comprensió. —Però, és clar, aquesta és una feina valuosa, feixuga i ingent, que implica la recerca en arxius, dietaris, epistolaris… —És molt entretingut i és una decisió feliç, en el sentit que m’hi sento molt còmode, però també és greu, en el sentit que fer això a Les dones i els dies està molt bé, però ara vénen les obres completes, de les quals sóc el curador i que publicarà Galaxia Gutemberg, i altres coses entremig (com el Curs de poesia catalana, que publicarà Empúries). Això vol dir que de fa uns anys, i encara me’n queden uns quants, la meva ocupació principal és fer Ferrater. Si tot va bé, arribarem amb tota l’obra de Ferrater al mercat. —En aquestes notes descobrim, per exemple, que el motor d’inici del seu primer llibre de poemes és la descoberta i passió per Shakespeare. —Hi ha una colla de coses que fins ara s’havien dit d’una manera deslligada o havia dit ell mateix, sobre el pes de determinada tradició i la cosa que l’empeny a escriure i la crisi emocional que va patir… En aquesta edició, he provat de construir una idea bastant articulada de quin és el procés pel qual Ferrater, que té una determinada formació, en un moment determinat es posa a escriure, de la manera que ho fa i amb les repercussions que té. I explicant una mica quin és el procés que ell segueix com a poeta. Que no és tant explicar la seva poesia, sinó articular el perquè Ferrater fa la poesia que fa, en els anys que la fa. I donar una informació que sigui comprensible i doni raó de totes les informacions que s’han anat acumulant al llarg dels anys. —Aquestes notes, aquest corpus poètic, es llegeix com una aventura literària, hi ha una voluntat narrativa, no tan sols acadèmica. —Si hi ha una cosa al món que em faci angúnia, de les coses a què em dedico, és la literatura acadèmica. Per tant, la meva intenció ha estat ser radicalment antiacadèmic, si més no en l’estil. Tot ha estat escrit amb la intenció que faci bo de llegir-se. —I si a ‘Da nuces pueris‘ el motor és Shakespeare, què fa que dos anys després publiqui un segon llibre de poemes, ‘Menja’t una cama‘, amb aquest títol tan contrastat en relació amb el primer i tan popular? —’Da nuces pueris’ és la mateixa cosa que ‘menja’t una cama’ però en llatí. Vol dir ‘donar nous als nens’ i neix d’un poema de Catul; no és cap frase feta, però en el context funciona com a tal. De fet, tinc la sospita que abans de triar Les dones i els dies, Ferrater havia triat un altre de títol, que era Que no ens passi res. Sempre cercava títols que anessin en contra del llenguatge poètic convencional. Quan va sortir Da nuces pueris i va tenir una repercussió important en els seus cercles d’amics (i fora d’aquests també es devia notar), ell es va establir davant de si mateix com un poeta. Després del tercer llibre, Teoria dels cossos, va deixar de publicar poesia i de considerar-se un poeta. Però tornant a Menja’t una cama, es pot considerar la continuació de Da nuces pueris. Ho és tant, que l’últim poema de Da nuces pueris passa a ser el primer de Menja’t una cama i el que cronològicament havia de ser l’últim de Da nuces pueris, també l’incorpora al final de Menja’t una cama. Sí que és veritat que a Da nuces pueris els poemes d’amor són fruit d’una ruptura amorosa i en canvi a Menja’t una cama són poemes de situació erotico-afectiva. Fins i tot hi ha algun poema de llit. Hi ha una cosa que em sap greu… —? —A Vic es publicava una revista que es deia Inquietud Artística, que feia pràcticament tot sol en Segimon Serrallonga. En un dels números, hi ha una ressenya de Menja’t una cama, que és la millor ressenya que han fet mai a un llibre de Gabriel Ferrater. Estic segur que li hauria encantat i suposo que no la va llegir, perquè n’hagués deixat algun rastre en algun lloc. En aquest sentit, en Ferrater va tenir sort de tenir algú molt preparat per entendre’l, que era l’Arthur Terry. Era anglès, molt amic de Philip Larkin, molt preparat per entendre la poesia. I, tal com va deixar escrit José Maria Valverde: ‘Gabriel Ferrater era un poeta anglès que va escriure en català.’ Arthur Terry també és dels qui ha escrit més i millor sobre Ferrater. Segons que explica Jordi Cornudella: Ferrater tenia aquest full desat juntament amb el contracte de ‘Les dones i els dies’ i les llistes de persones a qui volia enviar exemplars. Això fa pensar que podria ser un altre títol possible pel llibre. —I amb ‘Teoria dels cossos‘ arriba Helena Valentí. —Ferrater va ser molt amic de la família Valentí Petit. Era molt amic de la mare de l’Helena, Roser Petit, a qui va enviar gairebé tots els poemes de Menja’t una cama abans que es publiquessin. Però en un moment donat, Gabriel Ferrater i Helena Valentí van començar una relació, que va durar del 1961 al 1963. Hi ha molts poemes que escriu a l’Helena a Teoria dels cossos. —Heu dit que la poesia de Gabriel Ferrater va sotragar el món literari i poètic català, sobretot pel to i per la mena de temes. Però la poesia de Ferrater cinquanta anys després, com creieu que ha marcat la literatura catalana? —Hi ha una altra cosa que és important de Ferrater i que es veu perfectament en un dels poemes inèdits que recull aquesta edició. És un poema adreçat a l’Helena Valentí que es diu ‘Estiu’, que és clarament un pastitx de J.V. Foix, una paròdia de Foix. La poesia de Ferrater porta la petja fonda de Foix en la poesia catalana. En la poesia posterior, de la generació que va ser deixebla directa de Ferrater, hi va haver una branca més aviat avantguardista, la del grup del Mall, que rebutjaven en certa manera un altre grup, el del Comadira, Parcerisas, etc., que en un cert moment va ser el grup Quaderns Crema. Els foixians ferratejaven i els ferraterians van acabar fent poesia de l’experiència. Després, en la meva generació, la petja de Ferrater va ser profunda, fins al punt que no pots entendre la poesia d’un Lloveras o d’un Jordi Larios sense Ferrater. Per a nosaltres ja va ser un mite. Després, la petja de Ferrater es va desdibuixar i va perdre força, però ara sembla que torna. En poetes d’ara com Jaume Coll Mariné, Maria Cabrera, Blanca Llum Vidal, també Núria Martínez-Vernis, ressona Ferrater d’una manera molt explícita.

Summary: El perquè de Gabriel Ferrater


Avui a la tarda, els CDR s’han concentrat a Girona, Tarragona i Barcelona per reclamar al govern català que ‘faci efectiva la República’ i ‘es deixi de pactes’. A Barcelona, més d’un centenar de persones s’han trobat malgrat la pluja primer a plaça de Sant Jaume, i després han avançat cap a Via Laietana. La marxa ha avançat fins arribar davant l’edifici de la delegació del govern espanyol al carrer Roger de Llúria de Barcelona. Ha estat aquí que alguns dels manifestants han cremat fotos del rei Felip VI i ninots de cartró que ridiculitzaven figures polítiques espanyoles com Mariano Rajoy o Pedro Sánchez. Manifestants dels CDR cremen imatges de Felip VI i polítics espanyols davant la delegació del Govern espanyol 👉https://t.co/8IHYhV3Aui pic.twitter.com/o4InVEUd5P — btv notícies (@btvnoticies) October 27, 2018 A Giona, unes cinquanta persones s’han unit a la protesta i han enganxat un cartell gegant a la façana de la seu de la Generalitat a Girona, en què apareix la fotografia del president espanyol Pedro Sánchez i Quim Torra donant-se la mà. A sota s’hi pot llegir ‘Prou pactes i renúncies, República ja’. Després d’enganxar el cartell han llegit tres manifestos de diferents col·lectius en els què es demanava més inversió en polítiques socials. L'Adri @EtVolemACasa, company dels #CDRenXarxa exiliat a Bèlgica, també serà avui #27Oct a la manifestació "Despleguem la #República de les classes populars".📌Avui dss, 19h, Delegació de la @gencat a #Girona (Pl.Pompeu Fabra, 1)⚠Hi fas falta: tornem a fer nostres els carrers! pic.twitter.com/icQ6NGEJ8I — CDR Girona (@CDRGironaSalt) October 27, 2018 De la mateixa manera, els CDR també havia convocat una protesta a Tarragona, en aquest cap a les 20h del vespre. Manifestació del @TarragonaCdr pels carrers de Tarragona per a recordar que fa un any es va proclamar una república que no s'ha fet efectiva pic.twitter.com/c5P8p5hrwu — CUP Tarragona (@CUPTarragona) October 27, 2018

Summary: Manifestants dels CDR cremen fotos del rei espanyol i reivindiquen que es faci efectiva la República


Endangered Language Alliance 3 West 18th Street, Nova York Mapa a Google En l’imaginari col·lectiu occidental, la ciutat més multicultural del planeta és sens dubte Nova York. Des que un grup de neerlandesos es van establir al sud de l’illa de Manhattan el 1624, en territori algonquí, la singular ciutat nord-americana ha crescut gràcies a onades constants d’immigrants arribats d’Europa, primer, i del món sencer, més cap aquí. La mostra més gràfica d’aquesta hiperdiversitat és, potser, el mapa que acaba de publicar l’Endangered Language Alliance (ELA), una entitat nascuda el 2010 per a ‘documentar i fomentar la diversitat lingüística i les llengües amenaçades a Nova York i més enllà’. Amb el títol de Languages of New York City, es marquen sobre la ciutat més de sis-centes llengües de les prop de vuit-centes que es calcula que parlen els vuit milions d’habitants de la metròpoli. Són exactament les 631 llengües i variants que els membres d’ELA han pogut confirmar que es parlen en gairebé un miler de llocs de la ciutat, des de barris ben definits fins a petits restaurants. Hi apareix, per exemple, el lenape, l’idioma algonquí que es parlava just on ara s’aixeca Nova York. I també el català, inclòs en el requadre corresponent a la seu de les Nacions Unides, on Andorra té cadira pròpia. La interessant diversitat lingüística de Nova York, doncs, no sol passar per alt. Molts mitjans, com ara el New York Times, no s’estan de recordar-ho amb articles com aquest i aquest. I els mateixos novaiorquesos en són ben conscients en el seu dia a dia. Ho demostra Daniel Bogre Udell, un jove estudiant que fa uns quants anys, en una estada acadèmica a l’Aragó i un voluntariat posterior a la seu d’ERC a Barcelona, es va enamorar de la llengua i la política catalanes. Tornat a la seva ciutat, des del 2014 va decidir impulsar WikiTongues, un repositori col·laboratiu de les set mil llengües vives que hi ha al món. A l’hora d’encarar aquesta tasca ingent, Bogre es va basar en dos grans recursos que tenia a l’abast: les eines d’internet i, és clar, en Nova York. ‘Visc en una de les ciutats més diverses del món lingüísticament, si no la més diversa, i per tant tinc l’oportunitat de trobar-hi parlants de moltes llengües i de crear un corpus de continguts bons per ajudar-me a construir una marca’, explicava aleshores. D’entrada, doncs, WikiTongues va començar a rodar gràcies a les entrevistes que feia amb parlants de diferents llengües establerts a Nova York –com les mallorquines Anita i Ona– o que hi eren de passada –com l’Artur. No va ser fins més endavant que la iniciativa es va començar a eixamplar exponencialment amb enregistraments fets pels mateixos parlants des de tots els racons del planeta –com aquest des de Perpinyà–, que han ajudat a convertir WikiTongues en un entretingut i interessant mosaic de llengües vives obert al món des de ‘territori lenape a Brooklyn, Nova York’. I una mica més: Per a descobrir el rastre català a Nova York, una referència indispensable és el llibre Nova York a la catalana, escrit pel periodista Carles Capdevila després d’haver-hi viscut dos anys. Hi ressegueix la pista de divuit personatges o entitats catalanes a la Gran Poma, l’empremta deixada, entrevistes amb catalans residents aleshores a la ciutat i un recull de citacions d’autors nostrats sobre Nova York. Un apartat, aquest últim, que es podria ampliar ara amb algunes frases que l’escriptor menorquí Ponç Pons ha deixat plasmades al llibre Els ullastres de Manhattan (2020), de caràcter molt més personal, però també basat en una estada a la ciutat dels gratacels. —Què és Com a casa? —Tots els articles —Suggeriments per a la secció: marti.crespo@partal.cat

Summary: La ciutat dels gratacels i de la hiperdiversitat


L’Albert era dins el local, veient com un grup nombrós d’antiavalots de la policia espanyola hi irrompia a cops de porra, amb molta violència, en cerca de manifestants. Havien sortit de darrere de les tanques de protecció de la prefectura de la policia espanyola de la Via Laietana i havien començat a empaitar i agredir els manifestants que trobaven. Feia estona que alguns els llançaven ous i pintura. Però de manifestants n’hi havia molts més, que havien sortit al carrer en la jornada de vaga general de divendres passat i que es preparaven per a la gran manifestació convocada als Jardinets de Gràcia. Eren quarts de quatre de la tarda quan l’Albert, de quaranta anys, que en aquell moment pujava per la Via Laietana per anar a la manifestació, es va trobar la càrrega de la policia. Es va espantar i es va refugiar dins aquell local –una cafeteria de la cadena 365 que és justament davant la prefectura–, com tants altres manifestants. I allò que va veure el va colpir. ‘Em va sorprendre de veure que la policia entrava al bar a cops de porra, i que feien formar una filera amb els manifestants que hi havia. El criteri per a diferenciar els clients del bar dels manifestants era si duien una estelada al damunt o no. I com que jo no en duia, no em van dir res’, explica l’Albert a VilaWeb. Vol mantenir l’anonimat per prevenció, aquests dies de repressió policíaca i judicial intensa. Volia enregistrar amb el mòbil allò que anava veient i deixar-ne constància, però l’actitud intimidatòria i amenaçadora dels policies li ho complicava. Els agents obligaven la gent a guardar els mòbils i les càmeres i els feien esborrar les imatges. Va enregistrar algunes imatges d’amagat, les que va poder, i quan va sortir va haver d’amagar la targeta perquè no la trobessin. Són uns quants vídeos breus, de pocs segons, units en un de sol i que ha fet arribar a VilaWeb. ‘Vaig veure com detenien i feien sortir a la força unes quantes persones. Eren molt joves, potser menors d’edat i tot. A una noia, li agafaven els braços i li deien “detinguda”. Ella demanava per què i li responien: “Després t’ho explico.”‘ Un dels qui van detenir era l’Arnau Canal, de dinou anys. Es veu en un vídeo d’un minut que ja té milions de visualitzacions a la xarxa: un grup nombrós de policies espanyols el fan sortir del local amb molta violència i, amb una actitud humiliant, el fan agenollar, li peguen, li arrenquen l’estelada del coll, se l’enduen detingut. L’Arnau ho explicava en aquesta entrevista a VilaWeb. Abans d’això, tant a l’Arnau com a la resta de manifestants amb estelades els van fer arrenglerar, dins el local. A alguns els van anar a cercar als lavabos, com explicava en aquest fil de piulets la periodista Esperanza Escribano. Hi havia menors d’edat. L’Albert diu: ‘Un grup de policies va entrar fins al final del local i en va treure la gent que s’hi havia refugiat. Al lavabo, hi havia dues persones, una manifestant que s’hi havia amagat i una adolescent, que era la filla d’una turista que parlava en anglès. La policia se les volia endur totes dues. La turista deia als policies que era la seva filla, que no se l’enduguessin. La noia no parlava ni espanyol. Al final els va convèncer i van deixar anar l’adolescent estrangera, però la manifestant se la van endur entre uns quants agents agafant-la pels braços i la van treure del lavabo mentre cridava.’ I continua així: ‘Els adolescents de la filera els van humiliar, els van fer treure les estelades que duien, cridant “Treu-te aquesta puta bandera!”, van escorcollar-los a tots i encara se’n van endur algun més. Vam estar retinguts dins el bar uns quaranta minuts, aproximadament. Passada aquesta estona, ens van desallotjar i van tancar el bar.’ L’Albert va poder anotar els números d’identificació d’aquests agents: U2001, U2002 i U2003.

Summary: ‘Els policies van fer una filera amb els adolescents independentistes, els van humiliar’


Un dels efectes que té la pressió del castellà és que fa minvar els recursos propis del català. Com més va, més arraconem expressions o mots que ens són ‘peculiars’ en comparació amb el castellà, aquells que ens en diferencien. La llengua dominant serveix de patró: si el castellà fa servir un mot per a tres conceptes diferents, el català també. I a la inversa: si el castellà té tres mots allà on el català ja passa amb un de sol, ens trobarem mancats de precisió, sentirem la necessitat de copiar la llengua veïna. Un exemple del primer cas és el castellà romper, que contrasta amb la gamma de les solucions catalanes: trencar, esquinçar, espatllar…; per això cada vegada sentim més ‘trencar un paper’ (en lloc de ‘esquinçar’, ‘estripar’ o ‘esgarrar’, segons l’indret) o ‘se m’ha trencat l’ordinador’ (en lloc de ‘se m’ha espatllat’). El segon cas, el veurem clar si pensem en deler, que cada vegada sentim més poc, perquè enclou una munió de matisos o conceptes que en castellà s’expressen amb mots diferents: ardor, pasión, afán, avidez, ahínco, empeño, fervor, entusiasmo, anhelo, deseo… Avui veurem deu mots que fan de mal traduir per aquesta falta de correspondència amb la llengua dominant. És, sortosament, un terreny immens, que haurem de continuar veient un altre dia. avenir-se Tot i que en castellà avenirse també hi és, es fa servir poc i no té ni de bon tros tants significats com en català: ‘accedir a’ (Estem segurs que s’avindran a aquestes condicions tan bones); ‘acceptar’ (El meu pare no s’hi avindrà mai, a la nostra amistat); ‘mantenir una bona relació’ (No entenc com us podeu avenir, essent tan diferents); ‘harmonitzar’ (Aquests colors no s’avenen); ‘posar-se d’acord’ (Al final, s’han avingut a anar-hi junts); ‘conformar-se’ (S’avenen a qualsevol cosa). I no ens descuidem una frase feta molt expressiva: no saber-se’n avenir, amb el significat de ‘estranyar-se’ (Encara dorm? No me’n sé avenir!). caldre Heus ací un verb intraduïble per la ductilitat que té en català. Podem pensar que ser necesario ja serveix per a tots els usos, però no. Per exemple, Cal que vinguis de seguida (Tienes que venir); Cal dir, si som sincers… (Es de justicia decir); Cal reconèixer que no és lògic (Es forzoso reconocer); Calen molts anys per a aconseguir-ho (Se necesitan); Cal creure que no (Es de creer que no); És una dona com cal (como Dios manda); No cal dir res més (No hay más que decir); No caldria sinó (Faltaría más). En el cas del verb caldre, el perill és que alguns d’aquests usos es perdin perquè calquem el castellà. De fet, cada vegada se senten més frases com ara És necessari que vinguis o No fa falta que cridis. deler El diccionari de la Gran Enciclopèdia Catalana diu que deler és un ‘mot només català’. Però allò que el fa peculiar és que és molt polisèmic: el català-castellà en dóna deu traduccions, aplegades en cinc significats: ‘ardor, passió’ (Estimar algú amb deler); ‘afany, avidesa’ (L’ha perjudicat el deler de guanyar diners); ‘insistència’ (Vol sortir-se’n i hi posa deler); ‘fervor, entusiasme’ (Va sortir a jugar amb deler); ‘anhel, desig’ (No podran empresonar el deler de llibertat). Un mot tan prolix havia de deixar descendència. I heus ací derivats que també fan de mal espanyolitzar: delir-se, delejar i delerós. Déu n’hi do L’adverbi i interjecció Déu n’hi do (segons la nova grafia oficial, déu-n’hi-do) és una construcció d’aquelles que els catalans que parlen castellà no saben pas com dir. El diccionari proposa bastante (Hi havia gaire gent? Déu n’hi do), però no serveix pas en contexts com ara aquests: Te n’has fet vuit euros? Déu n’hi do!; Has estat el primer d’arribar: Déu n’hi do!; Déu n’hi do, la rastellera de bestieses que ha deixat anar…; Déu n’hi do, quina casa que tens, noi!; Hi feia un fred que Déu n’hi do! Com ho traduïu, tot això? No hi ha pas manera… esquinçar És un mot més precís que no pas trencar i s’aplica a la roba, al paper, a la pell… A les Terres de l’Ebre i a moltes comarques del País Valencià es diu esgarrar. A molts indrets del Principat es diu estripar (que, pròpiament, vol dir ‘treure les tripes’). Per la influència del castellà, com més va més se sent trencar un paper o trencar-se un vestit, que hem de bandejar: altrament, acceptaríem una interferència empobridora. feinada És una paraula encara molt viva, però cada vegada se sent més ‘munt de feina’, que és el calc del castellà, mot a mot (‘montón de trabajo’). La ‘peculiaritat’, en aquest cas, és el sufix -ada, tan expressiu, amb el significat de ‘quantitat’. No és igual que faci calor o que faci una calorada, que surti sang o que ragi una sangada, que t’hagis d’esperar una estona o una estonada, etc. Hi ha sufixos, com aquest, que aporten un tresor de genuïnitat a la llengua. pas Aquesta partícula de reforç d’oracions negatives és, sens dubte, intraduïble al castellà. Els diccionaris ens expliquen en quins contexts sol aparèixer: després del verb d’una oració (No ho acceptem pas), fins i tot enmig d’una forma verbal composta (No has pas vingut); o bé quan no hi ha verb (Vull aquesta, no pas aquella); també per a reforçar una comparació (És més fort que no pas el seu); i en demandes en què s’espera una confirmació (Disculpeu: no és pas a l’ateneu, el vostre germà?). El diccionari Alcover-Moll ens n’ofereix exemples que ens fan veure que havia estat general a tot el domini, però ja fa temps que ha desaparegut del País Valencià i les Illes. En canvi, a les comarques de Catalunya del Nord hi és ben viu, qui sap si per influència del francès, i fins i tot hi és usat sense no (Els meus amics hi solen pas venir, aquí). plegar Aquest és un d’aquells mots que molta gent de parla castellana ha integrat; és allò que podríem anomenar una ‘catalanada’. Això vol dir que té un ús que no té en castellà i que en certa manera és útil i fins i tot ‘necessari’ per a tothom qui en sap els significats. En té qui-sap-los: ‘cessar’ (Tenien una empresa i es veu que han plegat); ‘interrompre una feina’ (Comencem de bon matí i a migdia pleguem per dinar); ‘sortir o acabar’ (A quina hora plegues de treballar, avui?); ‘acabar la participació en una activitat insostenible’ (N’estic tip: plego!). rai Potser hauríem de dir que rai és el mot intraduïble per excel·lència. És un intensificador molt eficaç, però, com que no té correspondència clara amb el castellà, aquests últims anys ha estat arraconat. No tan sols ens serveix per a evitar castellanismes evidents, com ara *és el de menys (això rai!) o *menys mal (encara rai!), sinó també calcs no tan clars. Vegem-ne exemples: —He de pagar mil euros de la renda. —Tu rai, que ets ric (i no pas: Tu encara, que ets ric); S’ha tacat el paper? Això rai! (i no pas: Cap problema!). En fi, penseu com traduiríeu al castellà frases com ara aquestes: En Josep rai; segur que aprovarà; Demà rai, que farem festa; Si pot venir rai, estem salvats. La dificultat de traduir aquestes oracions al castellà és, justament, la causa de la fragilitat d’aquest recurs. Fem-lo servir! trencadissa A partir de trencar s’ha format aquest mot, amb molts significats, rectes i figurats: ‘trencament estrepitós d’un objecte o de molts’ (Vaig sentir la trencadissa del menjador estant); ‘escampall de bocins d’objectes trencats’ (Quan ha vist la trencadissa de gots i plats s’ha esverat); ‘destrucció brusca de molts elements’ (Les relacions s’han deteriorat, però ell vol evitar la trencadissa); ‘crítica amb gran rebombori’ (A Twitter es fa trencadissa d’institucions i partits polítics). Com hem dit abans, a propòsit de feinada, el sufix -issa, amb el sentit de ‘múltiple’ o de ‘persistent’, és molt productiu. Vegeu, si no, mots com ara piuladissa, escampadissa, xiscladissa… D’exemples com aquests, n’hi ha molts més. I el perill és que es vagin perdent, perquè, com hem dit, cada vegada funcionem més amb el patró del castellà. Contra aquesta tendència tan abassegadora, l’única solució és prendre consciència que cada llengua fa sa guerra, és a dir, que el camí del català és diferent del del castellà o del de qualsevol altra llengua; cal entendre que són llengües independents, que s’han de mirar en pla d’igualtat. I acabarem l’article amb una propina. En aquest sarró d’intraduïbles, no hi ha únicament mots, sinó també locucions i dites. Per exemple, una que hem estrafet suara: cada terra fa sa guerra. Els diccionaris es tornen micos quan l’han de traduir al castellà. Proposen Donde fueres haz lo que vieres i Cada maestrillo tiene su librillo, però no són pas iguals. La frase catalana parla de països, de territoris, de costums: a cada lloc fan les coses a la seva manera. Això que dèiem. Teniu dubtes o suggeriments? En sabeu més, de mots, locucions o refranys de mal traduir? Si els expliqueu en un comentari o ens els envieu per correu electrònic (jordi.badia@partal.cat) o a Twitter (@jbadia16) en podem parlar un altre dia. Entre tots ho farem tot (una altra frase intraduïble?).

Summary: Deu mots catalans intraduïbles


La coalició de l’esquerra grega, Syriza, ha guanyat les eleccions legislatives que s’han celebrat avui amb un 35,34% dels vots, segons els primers resultats oficials fets públics per ministeri de l’Interior i corresponents al 24,61% de l’escrutini. És un percentatge de vot que es tradueix en 144 diputats dels 300 que formen el parlament grec. A més dels 144 diputats, Syriza hi suma els 50 diputats del ‘bonus’ que preveu la legislació per a facilitar la formació de govern a l’opció més votada. Aquests primers resultats deixen el dretà Nova Democràcia amb 72 escons (el 28,14% dels vots). De fet, el líder del dretà Nova Democràcia, Evangelos Meimarakis, ha reconegut la seva derrota i ha felicitat el líder de Syriza per la seva victòria. En tercera posició hi ha el neonazi Alba Daurada (19 escons i el 7,26% dels vots), el Moviment Socialista Panhelènic, PASOK (17 escons i 6,45% de vots) i el Partit Comunista Grec (15 escons i 5,52% de vots). A continuació hi ha el centrista To Potami (10 escons i 3,81%), Grecs Independents (10 escons i 3,72% de vots) i Unió de Centristes (10 escons i 3,52& de vots). Segons aquestes dades encara provisionals, Unitat Popular no entraria al parlament tot i haver obtingut un 2,79% dels vots. Més informació: Grècia torna a les urnes, lluny de l’eufòria amb Syriza

Summary: Syriza és a prop de la majoria absoluta segons els primers resultats


Alerta per vent fort durant el dia d’avui arreu del país. Al Principat, Protecció Civil ha activat l’alerta del pla Ventcat per fort vent generalitzat previst a pràcticament tot el Principat. S’estendrà a partir de mig matí de manera generalitzada i ràpidament, segons les previsions del Servei Meteorològic de Catalunya (SMC). El vent podrà superar els 125 quilòmetres per hora al Baix Ebre, el Montsià i a l’Alt Empordà amb menys probabilitat; els 90 quilòmetres al Pirineu i el Prepirineu, al Baix Camp, l’Alt Camp, el Priorat la Conca de Barberà, el Tarragonès i el nord de Terres de l’Ebre. Es preveu que pugui depassar els 72 a l’àrea metropolitana de Barcelona, el litoral del Baix Penedès, el Tarragonès i el Baix Camp, a la Plana de Lleida, el sud de la Catalunya central i a la Selva, i s’espera que la màxima intensitat es registrarà entre el matí i les primeres hores de la tarda. Protecció Civil recomana molta prudència, especialment a les activitats a l’aire lliure i demana de retirar de terrasses i façanes qualsevol element inestable que pugui caure durant el temporal, que es reduirà previsiblement avui a mitja tarda. #ProteccioCivil activa l'Alerta del pla #VENTCAT per un episodi de fort vent 🍃 generalitzat demà diumenge Nota premsa 👇https://t.co/uLDHXJeqjb pic.twitter.com/NtFTw4Jcak — Protecció civil (@emergenciescat) November 2, 2019 Al País Valencià, el Centre de Coordinació d’Emergències ha activat per a avui a l’interior de les comarques centrals la preemergència de nivell taronja per vent que podria superar els 100 quilòmetres per hora i la preemergència del mateix nivell al litoral d’aquestes comarques i al Comtat, l’Alt Vinalopó, l’Alcoià, la Marina Alta, l’Alt Palància i el Baix Maestrat. Ho ha indicat el 112 de la Generalitat Valenciana a Twitter, seguint els avisos activats per l’Agència espanyola de Meteorologia, de nivell taronja al litoral central i de nivell groc al meridional i septentrional. També s’activaran al litoral nord i interior de les comarques del sud i a l’interior de les comarques del nord per vent amb ratxes de 90 quilòmetres per hora. L’avís taronja romandrà majoritàriament activat entre les 03.00 del diumenge i migdia, llevat de l’interior de les comarques centrals, on serà vigent fins a les 19.00. Dilluns continuaran en avís per vent l’interior aquestes comarques fins a les 18.00, el litoral nord de les comarques centrals i el litoral sud de les comarques del nord per fenòmens costaners fins a migdia. 02/11 21:27 #AEMET actualiza #FMA en C. Valenciana. Activos mañana. Nivel máx naranja. Imagen del mapa de avisos en vigor a las 21:27 . Para ver una tabla de avisos actualizada haga CLIC EN LA IMAGEN o visite https://t.co/CJXqTmxnKX https://t.co/oAe9uFKUq2 — AEMET_C. Valenciana (@AEMET_CValencia) November 2, 2019 A les Illes l’Agència espanyola de Meteorologia ha activat per a avui l’alerta groga per fortes ratxes de vent i fenòmens costaners adversos. Segons l’Aemet, les ratxes de vent fort poden atènyer els 80 quilòmetres per hora en general i els 110 en cims i caps. Mentrestant, les ones poden arribar als tres i quatre metres d’altura. Atesa aquesta situació climatològicament adversa, l’Institut Balear de la Natura (Ibanat) ha suspès per a avui les autoritzacions d’ús del foc en tot l’arxipèlag.

Summary: Alerta per vent fort arreu del país


Avui, 5 d’octubre, el Banc Sabadell ha decidit de traslladar la seva seu social a Alacant. L’economista Xavier Sala i Martín ha valorat la decisió del consell d’administració de l’entitat i les repercussions que tindrà amb una sèrie de piulets. 2. I té dret a pensar que vol tenir la seu allà on pensa que té el paraigua del Banc Central Europeu. — Xavier Sala-i-Martin (@XSalaimartin) October 5, 2017 4. NO és cert que automàticament Catalunya quedaria fora de l'euro i de l'ampara del BCE. — Xavier Sala-i-Martin (@XSalaimartin) October 5, 2017 6. Per tant, l'acció del Banc Sabadell no es pot interpretar com una decisió legitima de marxar sinó com un intent de fer pressió política. — Xavier Sala-i-Martin (@XSalaimartin) October 5, 2017 8. O corren el risc de que la gent els castigui a ells portant els seus diners a d'altres bancs. Ells sabran el què fan. — Xavier Sala-i-Martin (@XSalaimartin) October 5, 2017 10. L'única diferencia és on van a parar una part molt petita dels impostos relacionats amb l'activitat del banc. L'economia NO HO NOTARÀ! — Xavier Sala-i-Martin (@XSalaimartin) October 5, 2017 11. Per tant, que no ens preocupi la decisió del Sabadell. Ells van on volen i els seus clients trien el banc amb què volen treballar. — Xavier Sala-i-Martin (@XSalaimartin) October 5, 2017  El president de Banc Sabadell, Josep Oliu, es va pronunciar ahir obertament sobre les possibilitats reals de trasllat de la seu social de l’entitat en cas que el procés d’independència de Catalunya avanci de tal manera que pugui fer perillar el futur del banc. Oliu va dir que l’entitat podria canviar d’aires i traslladar el seu domicili social ‘en cas que hi hagués algun risc que ens pogués posar en necessitat de posar-nos sota l’aixopluc de la Unió Europea’. L’economista Xavier Sala i Martín ha publicat una sèrie de piulets a Twitter en què explica per què aquestes declaracions d’Oliu fan ‘un gran favor a l’independentisme’. Considera que desmunten un dels principals arguments de l’unionisme, que és l’amenaça d’un ‘corralito’. Ho explica així: ‘Suposo que no ho fa per això però quan Oliu diu que en cas d’independència, posarà la seu a Espanya, fa un gran favor a l’independentisme. La raó és que un dels arguments en contra de la independència és que Catalunya es quedaria fora de l’euro i els seus bancs no tindrien accés al finançament del BCE. Això provocaria un suposat cataclisme econòmic (amb corralito inclòs). Doncs bé, si els bancs catalans passen a ser espanyols, quedarà clar que tindran accés a finançar-se al BCE i, per tant, l’argument del corralito i el cataclisme financer perden tota la credibilitat del món. I per cert, que el Sabadell posi la seu a Madrid no vol dir que s’emportin ni les sucursals, ni els caixers, ni res rellevant. Finalment, la major part del negoci del Sabadell és a Catalunya i cap banc intel·ligent pot renunciar-hi fàcilment. Hi ha molts bancs al món que estan disposats a agafar el negoci del Sabadell a Catalunya si l’Oliu decideix abandonar-lo. Per tant, tothom tranquil i seguim el nostre camí. Sense voler, el Pep Oliu ens ha fet un gran favor argumental.’ Suposo que no ho fa per això però quan Oliu diu que en cas d'independència, posarà la seu a Espanya, fa un GRAN FAVOR a l'independentisme. — Xavier Sala-i-Martin (@XSalaimartin) January 13, 2017 La raó és que un dels arguments en contra de la independència és que Catalunya es quedaría fora de l'Euro i els seus bancs… @XSalaimartin — Xavier Sala-i-Martin (@XSalaimartin) January 13, 2017 … no tindrien accés al finançament del BCE. Això provocaria un suposat cataclisme econòmic (amb corralito inclòs). @XSalaimartin — Xavier Sala-i-Martin (@XSalaimartin) January 13, 2017 Doncs bé, si els bancs catalans passen a ser espanyols, quedarà clar que tindran accés a finançar-se al BCE i, per tant, @XSalaimartin — Xavier Sala-i-Martin (@XSalaimartin) January 13, 2017 l'argument del corralito i el cataclisme financer perden tota la credibilitat del món. @XSalaimartin — Xavier Sala-i-Martin (@XSalaimartin) January 13, 2017 I per cert, que el Sabadell posi la seu a Madrid no vol dir que s'emportin ni les sucursals, ni els caixers, ni res rellevant. @XSalaimartin — Xavier Sala-i-Martin (@XSalaimartin) January 13, 2017 Finalment, la major part del negoci del Sabadell és a Catalunya i cap banc intelligent pot renunciar-hi fàcilment. @XSalaimartin — Xavier Sala-i-Martin (@XSalaimartin) January 13, 2017 Hi ha molts bancs al món que estan disposats a agafar el negoci del Sabadell a Catalunya si l'Oliu decideix abandonar-lo. @XSalaimartin — Xavier Sala-i-Martin (@XSalaimartin) January 13, 2017 Per tant, tothom tranquil i seguim el nostre camí. Sense voler, el Pep Oliu ens ha fet un gran favor argumental. Bona nit. @XSalaimartin — Xavier Sala-i-Martin (@XSalaimartin) January 13, 2017 Lluís Llach, diputat de Junts pel Sí, ha fet un comentari a les explicacions de Sala i Martín, i ha afegit que amb l’eventual trasllat de la seu del Sabadell a Madrid ‘s’emporten la vergonya’. I l’economista li ha respost: ‘…i amb la vergonya vindrà el càstig de molts catalans que s’emportaran el negoci a uns altres bancs catalans.’ Això si, Lluis… i amb la vergonya vindrà el càstig de molts catalans que s'emportaran el negoci a d'altres bancs catalans… @lluis_llach — Xavier Sala-i-Martin (@XSalaimartin) January 13, 2017

Summary: Sala i Martín explica per què l’avís d’Oliu de traslladar el Sabadell és un gran favor a l’independentisme


El conseller d’Interior de la Generalitat, Miquel Buch, ha descartat ser el candidat de JxCat en cas d’eleccions al parlament a la tardor. ‘No seré candidat ni vull ser-ho’, ha respost en una entrevista al programa ‘FAQS’ de TV3, sense voler donar més detalls. El nom de Buch havia sonat com a un dels possibles candidats de la formació. Buch també ha volgut donar les gràcies als bombers, Mossos d’Esquadra, Guàrdia Civil, SEM, Protecció Civil, Agents Rurals i batlles i batllesses per la seva feina durant els dies que ha durat l’incendi de la Ribera d’Ebre. 👉 @MiquelBuch serà el candidat de JxCAT si hi ha eleccions a la tardor? "No seré candidat ni vull ser-ho"#FAQSstonewallTV3 ▶ https://t.co/4HoGJ5NtM1 pic.twitter.com/o39LmceZGQ — Preguntes freqüents (@FAQSTV3) June 29, 2019

Summary: Buch descarta de ser el candidat de JxCat les pròximes eleccions


Un grup d’una vintena d’ultres va irrompre anit a Santa Maria d’Oló (Moianès) per arrencar llaços grocs i cartells de l’ANC que eren penjats al carrer. Segons el testimoni dels veïns que van presenciar els fets, van actuar de manera provocadora també envers els qui s’aplegaven llavors, als volts de l’una, en alguns bars. Hi va haver empentes fins que van agredir amb cops de puny dos joves del poble, que van haver de ser atesos a urgències. Un va haver de ser-hi traslladat amb ambulància. El batlle, Enric Güell, ha explicat a VilaWeb que avui al migdia ha anat a la comissaria dels Mossos d’Esquadra a presentar una denúncia contra aquests individus, que ja van visitar el poble una altra vegada per arrencar-hi llaços grocs i despenjar-hi estelades. ‘Vaig sentir el sarau i vaig baixar i vaig tenir por que tot plegat no derivés a coses més greus. Era una baralla d’empentes, i algú d’Oló va acabar agredit i va haver d’anar a urgències. Aleshores, quan intentava posar-hi pau, en vaig rebre alguna i no vaig aconseguir que em fessin cabal’, explica el batlle. Finalment, una patrulla dels Mossos va arribar al lloc dels incidents i va identificar quatre dels agressors, segons que han informat a VilaWeb. Vegeu ací un vídeo d’una de les agressions:

Summary: L’extrema-dreta espanyolista agredeix dos joves a Santa Maria d’Oló


La fiscalia del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya demana deu anys d’inhabilitació per l’ex-president Artur Mas i nou anys per les ex-conselleres Joana Ortega i Irene Rigau per haver organitzat la consulta sobre al independència del 9-N. Els fiscals Francesc Banyeres i Emilio Sanchez Ulled han presentat avui l’escrit de l’acusació al tribunal. Acusen als tres encausats dels delictes de desobediència i prevaricació. En el seu escrit de petició, els fiscals no demanen penes de presó per Mas, Ortega i Rigau. Segons els fiscals, tots tres eren ‘conscients’ que amb les accions preparatòries del procés participatiu ‘trencaven l’obligat compliment de les decisions del Tribunal Constitucional’, que el 4 de novembre, cinc dies abans de les votacions, va ordenar suspendre el procés. L’ex-vice-presidenta Joana Ortega ha lamentat la petició dels fiscals per ‘haver habilitat que la gent parlés’ en el procés participatiu del 9-N. Ho ha dit en un missatge a Twitter: ‘Ens volen inhabilitar per habilitar que la gent parlés. Inèdit al món.’ El president, Carles Puigdemont, li ha donat suport a través d’un altre piulet: La seva vergonya és la nostra fortalesa. No esteu sols: som més els qui preferim les urnes a les arnes. Les que han arnat la democràcia. https://t.co/TiDeptclYb — Carles Puigdemont (@KRLS) October 3, 2016

Summary: La fiscalia demana deu anys d’inhabilitació per Artur Mas pel 9-N


L’artista conceptual Ignasi Aballí (Barcelona, 1958) acaba d’inaugurar l’exposició ‘Seqüència infinita’, a la Fundació Joan Miró de Barcelona. Hi trobem un artista en transició, que fa dialogar la seva obra anterior amb noves creacions i, alhora, també dialoga amb l’espai, aprofitant la transició i la transformació que han viscut les noves sales dedicades a les exposicions temporals de la fundació i que ell estrena. De manera que l’exposició s’acobla amb l’arquitectura de Sert i n’obté més reflexió i un punt de suport per a alguns dels temes principals de la recerca d’Aballí, com és la idea del temps. Aballí, sota la primera imatge d’home tímid i discret, és un artista obsessionat per alguns temes que no deixen de perseguir-lo o d’acompanyar-lo: el temps n’és un, però també hi trobem la invisibilitat i la transparència, la percepció, la relació del text i la imatge, la fragilitat… I, més recentment, l’anàlisi de l’estructura del llenguatge audiovisual, amb la voluntat d’obrir-lo a més possibles reflexions. I és en aquest territori, el videoart, on Aballí avui troba una expressió més innovadora. L’obra d’Aballí no és estrident: és un artista meticulós, delicat, de factura molt polida. I, amb tot, sota la primera capa de finor apareixen, latents, les preocupacions contemporànies i un grapat d’incomoditats que atrapen l’espectador. Les obres d’Aballí s’impulsen a partir de les paradoxes, la sorpresa i el joc dels contraris, des d’una proposta que sovint és poc evident, tot i que interpel·la l’espectador des de moltes capes, fet que permet de tenir sempre un retorn. L’artista Ignasi Aballí. © Ester Roig De quines incomoditats parlem? Aballí fa servir la pols del seu estudi com a element que fa visible el pas del temps. Obres com Pols (6 quadres), del 1994, Pols I, II, III, IV, del 1996 i dues de més recents, Finestra (cel/pols), del 2014, i Finestra (estudi/pols), del 2015, mostren aquest pas del temps a partir de l’acumulació de partícules que d’entrada són invisibles. Però la pols també ens proposa un escenari de brutor, de contaminació, una infinitat de partícules microscòpiques que ocupen el nostre espai, l’envaeixen i ens inquieten i incomoden quan es fan visibles a contrallum o per acumulació a sobre d’una superfície. L’exposició comença amb una gran instal·lació octogonal, Temps com a inactivitat, formada per set videoprojeccions en color. A cada pantalla es projecta un rellotge de sorra. Les imatges semblen estàtiques de primer, però no ho són. Cadascuna té una seqüència temporal determinada (120 minuts, 60 minuts, 15 minuts, 10 minuts, 5 minuts, 1 minut) que funcionen en bucle i sense so. Des de dins de l’octògon l’espectador té una visió de conjunt de tots els rellotges. Des de fora, pot mirar individualment cada pantalla. I tot això, cap on porta Aballí? L’artista proposa a l’espectador de ser conscient del pas del temps sense cercar-hi una productivitat, de la fugacitat del temps, que diu que normalment no percebem perquè estem massa ocupats, el fet de permetre’ns o no de perdre el temps, l’acceleració en la qual estem immersos… ‘Repintar Miró’, d’Ignasi Aballí, dins l’exposició ‘Seqüència infinita’. © Ester Roig Hi ha una peça del 2016, Repintar Miró, formada per dues videoprojeccions (l’una mostra un pla general, l’altra un pla detall de l’acció), que és un dels plats forts de la mostra: veiem com una restauradora de la Fundació Miró, amb bata blanca i mascareta, pinta de blanc una escultura original de Miró, Senyor, senyora, situada al terrat de la Fundació. Com que tot el context del procés és blanc, fa l’efecte que quan tota l’escultura és pintada de blanc desaparegui. Després, la restauradora torna a pintar, amb els tons originals, l’escultura. Aballí explora el tema de com la pintura que esborra pot provocar la il·lusió de fer desaparèixer l’objecte i, a l’inrevés, també el pot fer-lo reaparèixer. Però Repintar Miró també és una acció subversiva, perquè hi ha una intervenció directa en l’obra original i es pot veure com una acció de rebel·lia, de confrontació davant les rígides normes museístiques que prohibeixen el contacte de l’espectador amb l’obra, que no s’acostuma a poder tocar. Aballí transforma un Miró i l’arriba a fer invisible. ’14 colors’ i ’66 colors’, dins l’exposició ‘Seqüència infinita’ d’Ignasi Aballí. © Ester Roig Un altre tema que és constant en el seu treball és la relació entre imatge i llenguatge. En l’exposició ho mostra de moltes maneres, però n’hi ha unes que també aporten molta càrrega simbòlica: 14 colors i 66 colors, totes dues del 2016, on una construcció textual feta de peces d’una impremta antiga es converteix en paraules sòlides, que expressen el pes de la paraula, davant la concepció de la paraula com una idea etèria i invisible. No, les paraules tenen un pes i ocupen un espai. Les obres que exploren la relació entre text i imatge són molt variades, d’una gran expressivitat, i aporten molts registres i aproximacions. Una d’aquestes aproximacions és ben singular: l’obra es diu Mil paraules: a partir d’una fotografia trobada al carrer, Aballí va demanar a l’escriptor Julià Guillamon, l’artista Marla Jacarilla i el crític George Stolz que descriguessin la imatge en mil paraules, ni més ni menys. En la proposta no podem veure la imatge, però tenim les tres aproximacions, totes diferents i complementàries. Acabem parlant d’una obra que es manté en aquesta temàtica textual. Es titula Índex i conté vint paraules, en tres llengües diferents, que, segons Aballí resumeixen l’exposició. Aquesta peça ocupa tot un finestral de l’edifici i sembla feta per quedar-s’hi. Les paraules que resumeixen l’exposició ‘Seqüència infinita’ són: pròleg, invisible, transparent, possible, probable, sense, gairebé, desaparició, text, imatge, pàgina, pantalla, paraula, error, veure, correcció, idea, buit, epíleg, fi. Ignasi Aballí parla de l’exposició ‘Seqüència infinita’ en aquest vídeo de Núvol.cat.

Summary: Ignasi Aballí, la delicadesa subversiva de les paradoxes


L’Assemblea de Lectors de VilaWeb arriba aquest dissabte 4 de juny a Perpinyà. S’hi farà al El Casal de Perpinyà a partir de les onze del matí, amb l’assistència del director del diari Vicent Partal i del Cap de redacció, Josep Casulleras. L’any passat a més de la presència de lectors de Catalunya Nord hi va haver una important presència també de lectors de L’Empordà i d’altres comarques veïnes. Per a participar en l’Assemblea de Lectors de VilaWeb cal ser subscriptor del diari en qualsevol de les seues modalitats. Si encara no ho sou i voleu participar-hi podeu fer-vos subscriptor en aquesta pàgina. L’Assemblea de Lectors de VilaWeb reuneix cada anys els subscriptors en diferents sessions que serveixen per a debatre projectes, escoltar crítiques, anunciar novetats i en general per a intercanviar informació entre la redacció i els lectors. L’Assemblea es fa sempre en diverses ciutats del país i ha estat convocada aquest any amb quatre sessions diferents. -A Palma va tenir lloc dijous 12 de maig al vespre a Can Alcover -A Perpinyà la sessió serà dissabte 4 de juny al matí -A Barcelona la sessió serà l’11 de juny al matí a la redacció del diari. (Aquesta sessió serà retransmesa en vídeo per tal que els subscriptors que no poden acudir a cap de les sessions tinguin la possibilitat de participar-hi). -A València, finalment, la sessió serà el dissabte 2 de juliol al matí.

Summary: L’Assemblea de Lectors de VilaWeb arriba aquest dissabte a Perpinyà


El conseller d’Afers Exteriors, Raül Romeva, ha explicat des del Parlament de Finlàndia que ‘hi ha més voluntat de parlar de la qüestió catalana en determinats països que no a l’estat espanyol’. Romeva i el secretari general del Diplocat, Albert Royo, han participat en la presentació de l’intergrup d’amistat amb Catalunya, format per conservadors, progressistes i per la minoria sueca, i que ha comptat amb la presència de representants de set grups del nou que componen el parlament finlandès. Segons Royo, la creació d’aquest l’integrup demostra l’interès de determinats països ‘per tenir accés directe a fonts catalanes’ i ‘estar preparats pel que pot passar en els propers mesos’. La conferència ‘An introduction to Catalonia’ ha servit per presentar de manera oficial l’intergrup d’amistat amb Catalunya que es va crear el passat mes de juliol a la cambra finlandesa i que compta amb una gran representació de l’arc parlamentari del país. Segons el conseller d’Afers Exteriors, molts d’aquests parlamentaris ‘desconeixien la realitat’ de Catalunya però ‘han començat a entendre’ que el moviment independentista ‘va de debò’. ‘El que nosaltres plantegem és proposar un debat democràtic per un problema democràtic que existeix i que, per més que es vulgui negar, no desapareixerà’, ha alertat. Segons Romeva, la majoria d’actors internacionals es pregunten ‘i ara què?’ i volen saber com ‘s’encara aquest problema’. ‘Són preguntes que voldríem que es fessin al conjunt de l’estat’, ha lamentat Romeva i ha constatat que ‘hi ha més voluntat d’afrontar el tema i parlar de la qüestió catalana en determinats països que no pas a la mateixa capital de l’estat espanyol’. Romeva: ‘Tot el que farem serà legal’ El conseller d’Afers Exteriors ha explicat en la seva compareixença davant representants de la majoria de partits amb representació a la cambra finlandesa, que el full de ruta independentista ‘s’adequarà a la legalitat’. ‘Tot el que farem serà legal: un altra cosa és sota quina legalitat’, ha explicat Romeva. En aquest sentit, Romeva ha recordat que ‘votar no és il·legal’ i que ‘només cal que el govern ho permeti’. Això, segons el conseller, demostra que ‘el problema no és legal sinó polític’. ‘Si no podem votar d’acord amb la present legalitat n’haurem de fer una altra i això és el que el Parlament intenta fer’, ha remarcat. La pluralitat de l’intergrup li dóna ‘legitimitat’ A més dels impulsors de l’intergrup, a la compareixença hi han assistit representants parlamentaris del Partit del Centre, del Partit Finès, de l’Aliança d’Esquerra, del Partit Popular Suec, del Partit Socialdemòcrata, el Partit Coalició Nacional i de la Lliga Verda, així com els principals mitjans de comunicació del país. ‘Això demostra que l’interès per Catalunya va més enllà de les ideologies’, ha explicat Romeva. Una ‘pluralitat’ que segons el conseller d’Afers Exteriors no només ‘dona legitimitat’ a l’intergrup, sinó que confirma que ‘l’interès’ que hi ha al Parlament finlandès per la qüestió catalana ‘va més enllà de les ideologies’. Accés directe a les fonts catalanes La creació d’un integrup d’amistat amb Catalunya ha tingut continuïtat en d’altres països com Estònia i Suïssa. El de Finlàndia, però, va ser el primer que es va crear, el juliol passat. ‘Ho hem fet públic avui, coincidint amb presència del conseller de Romeva’, ha explicat Albert Royo. ‘Que la qüestió catalana interessi en parlaments estrangers fins al punt que se’ns convida demostra que hi ha interès per què està passant a Catalunya i la incapacitat del govern espanyol de gestionat democràticament aquest conflicte’, ha apuntat el secretari general del Diplocat. Un fet que confirma, segons Royo, ‘que diversos països s’estan començant a preparar i volen tenir accés directe a fonts catalanes i al Govern’ per poder tenir ‘informació de primera mà del que ha passat’ a Catalunya i ‘del que pot passar els propers mesos’. Parlamentaris de diversos grups es mostren partidaris del referèndum Simon Elo, membre del Partit Finès i president de l’intergrup d’amistat amb Catalunya, confia que ‘Espanya i Catalunya sabran trobar una solució pacífica i democràtica al conflicte’. Ara bé, reconeix que ara ‘li toca al govern espanyol respondre a les demandes catalanes’. En aquest sentit, Elo, que era entre l’equip d’observadors internacionals convidat a les eleccions catalanes del 27-S, recorda que hi ha una gran majoria independentista a Catalunya. ‘No hem de perdre de vista que milions de persones es van manifestar als carrers’ per defensar les seves ‘aspiracions’. Unes imatges, les de les diverses mobilitzacions per la Diada, que ‘tenen un gran significat per als mitjans de comunicació’, ha explicat Elo a l’ACN. ‘Molta gent va quedar impressionada en veure la gran quantitat de catalans que demanava una solució pacífica i democràtica’. El parlamentari del Partit Finès i membre del Consell Nòrdic ha recordat que Finlàndia va aconseguir la independència ara fa un segle i que va ser ‘a través de conflictes armats’. En aquest sentit, ha insistit en el referèndum com l’única via per aconseguir la independència. ‘Tenim exemples que demostren que celebrar un referèndum és la millor manera de trobar una solució i ha funcionat anteriorment; només cal mirar el cas del Quebec o Escòcia’, ha assegurat. ‘El meu partit creu en el principi d’autodeterminació i és la idea fonamental per la qual crec en els referèndums’, ha dit la vicepresidenta de l’intergrup i diputada de l’Aliança d’Esquerra, Li Andersson. ‘Espero que com a mínim els catalans puguin acordar un referèndum; però són situacions complicades i sovint Europa no mostra prou interès per aquelles regions més petites d’Europa’, ha lamentat. Pel que fa a el paper del govern espanyol i la recent judicialització de la política que ha denunciat el govern català, Elo ha lamentat que ‘s’hagi arribat fins a aquest punt’. ‘El govern espanyol ha d’arribar a la conclusió que no hi ha una solució legal, sinó que els dos governs han de dialogar’, ha conclòs. En un sentit semblant, s’ha expressat Anders Aldercreutz, membre de l’intergrup i diputat de la minoria sueca al parlament finlandès. ‘Som conscients de les demandes de Catalunya i de la determinació de la seva gent tirar endavant aquest procés’, ha explicat a l’ACN. No obstant això, Aldercreutz ‘entén’ que el govern espanyol s’hi oposi. ‘Puc entendre que la independència de Catalunya no interessi al conjunt d’Espanya i potser per això no tenen pressa per fer avançar aquest procés’, ha reconegut. ‘Jo no sóc la persona adequada per proposar una solució però espero que les negociacions avancin i que s’arribi a compromisos’, ha assegurat Aldercreutz.

Summary: Romeva al parlament finlandès: ‘Si no podem votar amb la legalitat actual, en farem una altra’


El president de la Generalitat de Catalunya, Carles Puigdemont, es reunirà avui a les onze del matí amb el dirigent de Ciutadans, Albert Rivera. Després de la visita de Pedro Sánchez al Palau de la Generalitat, Rivera va demanar aquesta reunió. Ara fa una setmana, també s’hi va reunir Pablo Iglesias. ‘És una trobada que pretén normalitzar les qüestions institucionals’, va dir la setmana passada Juan Carlos Girauta, diputat de Ciutadans al congrés espanyol. I va explicar que un dels punts centrals de la trobada seria el finançament de Catalunya: ‘Qualsevol espanyol sap quins són els problemes de finançament de la seva comunitat, quines disfuncions presenten, i volem parlar-ne amb ell.’

Summary: Rivera segueix els passos de Sánchez i Iglesias, i visita Puigdemont a palau


El Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC) ha requerit a la Generalitat nova documentació i expedients sobre el procés participatiu del 9-N, principalment sobre el sistema informàtic utilitzat per introduir les dades de les votacions i per recollir els resultats. La documentació la va sol·licitar la fiscalia divendres passat i ahir el magistrat del cas va admetre la petició i la va remetre al govern. Segons ha avançat El Periódico i han confirmat fonts judicials a l’ACN, el magistrat ha sol·licitat al director del Centre de Telecomunicacions i Tecnologies de la Informació de la Generalitat (CTTI) l’expedient complet relacionat amb l’adquisició del material informàtic que va ser utilitzat en el procés participatiu, així com els encàrrecs realitzats a qualsevol proveïdor extern. També ha demanat tota la informació sobre el transport dels ordinadors als col·legis i instituts i la documentació relacionada amb qualsevol actuació o encàrrec relatius a la instal·lació d’aplicacions informàtiques en aquests ordinadors.

Summary: El TSJC demana al govern nova documentació sobre el sistema informàtic del 9-N


La Junta electoral espanyola ha emès una resolució en la qual recorda als regidors sorgits de les eleccions municipals del passat 28 d’abril que han d’acatar la constitució espanyola per accedir al càrrec. Segons diuen, ‘només’ es consideraran vàlides les fórmules de jurament o promesa ‘que expressament manifestin la voluntat incondicionada’ d’acatar el text constitucional. L’acord de la Junta electoral espanyola és fruit d’una consulta de les entitats contràries a la independència de Catalunya Impulso Ciudadano i Aixeca’t-Levántate sobre la campanya de l’Associació de Municipis per la Independència (AMI) que proposa als electes que prometin o jurin el càrrec ‘per la República catalana’.

Summary: La Junta electoral amenaça els regidors que no mostrin ‘voluntat inequívoca’ de complir amb la constitució espanyola