Si voleu rebre al vostre correu aquest report diari de VilaWeb sobre el coronavirus 2019, cada vespre a les 22.00, amb les dades actualitzades i les notícies més destacades, apunteu-vos ací. Per a tenir la informació sobre la Covid-19 actualitzada al màxim aneu al Directe de VilaWeb. Editorial de Vicent Partal: La Generalitat ha de prendre decisions sanitàries fortes abans no siga massa tard Què ha passat avui? Els fets més destacats d’avui són l’ordre de confinament immediat que ha donat la Generalitat de Catalunya a la població d’Igualada, Vilanova del Camí, Santa Margarida de Montbui i Òdena, a la comarca de l’Anoia. Mentre al Principat s’ha pres aquesta mesura dràstica per a mirar de controlar el brot de Covid-19, el govern espanyol es continua negant a confinar la comunitat de Madrid, on cada dia augmenten exponencialment el nombre de casos i les morts. Avui s’ha suspès l’activitat educativa a tot el país, excepte a Andorra. Les escoles, instituts, universitats i centres educatius del Principat tancaran demà mateix i durant quinze dies, i els centres del País Valencià, les Illes, Catalunya Nord i la Franja de Ponent a partir de dilluns. Aquest matí, a més, s’ha sabut una nova mort al país, un ciutadà de les Illes. Quant als casos, n’hi ha hagut un augment de 166 arreu del país. Als Països Catalans l’augment de casos ha estat important: 440, 166 més que no pas ahir, tot i que d’una manera controlada, amb l’origen i la ruta seguida per cada un. A més, al Principat hi ha 400 sanitaris aïllats a casa, dels quals 49 tenen el coronavirus 2019. Els presidents Torra i Puig han anunciat ajuts econòmics per a mirar de revifar l’economia. La batllessa de Barcelona, Ada Colau, s’ha aïllat per precaució i la ministra d’Igualtat espanyola, Irene Montero, ha confirmat que tenia la Covid-19 i s’ha confinat a casa amb la seva parella, el vice-president segon espanyol, Pablo Iglesias. El dirigent de Vox, Santiago Abascal, i la ministra de Política Territorial espanyola, Carolina Darias, també han confirmat que estan infectats de la Covid-19. A primera hora, els Estats Units han tallat la connexió aèria amb Europa, mentre la Xina declarava que ja havia passat el pic de la pandèmia. L’economia s’ha paralitzat, amb la caiguda més gran de la història de la borsa de Madrid i la més gran d’ençà del 2008 a París. El BCE ha començat a prendre mesures. La política també n’ha resultat molt afectada, tot i que de moment es mantenen les eleccions municipals a Catalunya Nord. L’activitat política i cultural s’ha continuat suspenent gradualment. També s’han suspès la major part de competicions esportives que encara es mantenien, com ara la lliga espanyola de futbol i bàsquet, el Trofeu Comte de Godó de tennis i l’Eurolliga de bàsquet. El comentari de Jordi Goula: ‘A les borses hi plou sobre mullat’ Les borses mundials han tingut un dijous negre, amb pèrdues de més del 12% a Europa i el Dow Jones vorejant el 9%. Poca broma! A l’estat espanyol, l’Íbex 35 ha perdut un 14,6%. Plou sobre mullat, perquè a les catorze últimes sessions la borsa espanyola ha perdut un 36% de la seva capitalització! El pànic ha vingut per tres camins. Al de fons, al coronavirus –un corcó que espanta i neguiteja–, s’hi ha afegit la decisió de Donald Trump de posar l’espai Schengen un mes en quarantena, cosa que implica un cop mortal per a les companyies aèries, i una senyora Lagarde que ha decebut. Tant, que molts han enyorat el seu antecessor, Mario Draghi, qui va prometre fer ‘tant com calgués’ en un moment molt crític… i va salvar l’euro. Lagarde, en canvi, se n’ha rentat les mans dient que no tot ho ha de fer el BCE. Això és cert i ho sabem tots, però no ha agradat que ho digués ella i precisament avui. A més, no va abaixar els tipus d’interès –els nord-americans i els britànics, sí– i els ajuts monetaris anunciats han semblat insuficients. Fet i fet, un dia per a oblidar… La redacció de VilaWeb us recomana avui aquests articles i enllaços: – VilaWeb: Jesús Peris: ‘És més fàcil cancel·lar les Falles que no que els madrilenys es queden quietets’ – Il Fatto Quotidiano: Noves mesures del govern: qui tanca i qui no (en italià) – The Conversation: Covid-19: Què ha canviat per passar d’epidèmia a pandèmia? (en castellà) – South China Morning Post: La nova malaltia Covid-19 explicada (en anglès) – New York Times: Què fa el coronavirus al cos? (en anglès) – NBC News: Què pot ensenyar Taiwan al món per a combatre el coronavirus? (en anglès) – The Conversation: Per què és necessari tancar escoles i universitats? (en castellà) – The Guardian: Fets sobre coronavirus: hi ha cura i quina és la taxa de mortalitat del virus? (en anglès) – South China Morning Post: Els clústers de coronavirus a tot el món (en anglès) – El Confidencial: La calor podria expulsar Espanya de la franja on el coronavirus resulta més devastador (en castellà) – Times Higher Education: El coronavirus pot fer que l’educació en línia sigui viral? (en anglès) Quines han estat les notícies més destacades sobre la crisi que us hem ofert avui? – El govern ordena de tancar Igualada i Vilanova del Camí, Santa Margarida de Montbui i Òdena –  Vergés: la duresa i l’emoció d’haver de confinar la seva ciutat – Tanquen les escoles al Principat, el País Valencià, les Illes, la Franja i Catalunya Nord – L’Íbex 35 té la caiguda més gran de tota la seva història – Puig anuncia una línia de 800.000 euros a empreses per a implantar el teletreball – El cap d’Epidemiologia del Clínic recomana que la gent gran no surti de casa – Donald Trump prohibeix els viatges entre Europa i els Estats Units – La Xina supera el pic de transmissions de la Covid-19 – Les operadores de telefonia amplien dades d’internet durant la crisi pel coronavirus – La lliga espanyola de futbol suspèn la competició durant dues setmanes – La ministra espanyola Irene Montero, infectada pel coronavirus – Colau, en aïllament preventiu pel coronavirus – Els Mossos alerten d’intents d’estafa a persones grans per part de falsos sanitaris arran del coronavirus – La Generalitat mobilitza mil milions per ajudar les pimes i garanteix la gratuïtat del 061 Quin és el recompte actual d’afectats i morts? A escala mundial les darreres xifres són de 134.088 casos confirmats i 4.964 morts. Del total de casos, 68.898 ja es consideren guarits, segons dades de Worldometer. Els estats més afectats són: – La Xina, amb 80.796 casos i 3.169 morts. – Itàlia, amb 15.113 casos i 1.016 morts. – L’Iran, amb 10.075 casos i 429 morts. – Corea del Sud, amb 7.869 casos i 66 morts. – L’estat espanyol, amb 3.059 casos i 86 morts. – L’estat francès, amb 2.876 casos i 61 morts. Als Països Catalans hi ha 444 casos i 8 morts. Les dades, desglossades per territoris, són: – Al Principat, 319 casos i 6 morts (135 casos i 2 morts més que no ahir). – Al País Valencià, 100 casos i 1 mort (24 casos més que no ahir). – A les Illes, 22 casos i 1 mort (4 casos i 1 mort més que no ahir). – A Catalunya Nord, 1 cas (avui no hi ha cap variació). – A Andorra, 2 casos i cap mort (1 cas més que no ahir). *No hi ha dades separades sobre la Franja de Ponent i el Carxe. Els enllaços i les dades a tenir sempre a mà: –  L’evolució del coronavirus a tot el món: quants casos n’hi ha? – Tots els rumors sobre el coronavirus que no us heu de creure – Per què és impossible de saber ara quina és la mortalitat real del coronavirus? – Coronavirus: per què rentar-se les mans amb sabó és tan eficaç? – Coronavirus: com podem netejar el telèfon mòbil? – Consells per als qui hagin d’aïllar-se pel coronavirus i per als familiars – ‘Coronavirus’ o ‘Covid-19’? Com n’hem de dir? – Vegeu la informació de la Generalitat Valenciana – Vegeu la informació de la Generalitat de Catalunya – Vegeu la informació del Govern de les Illes Balears – Vegeu la informació del Govern d’Andorra – Vegeu la informació de l’estat espanyol – Vegeu la informació de l’estat francès – Vegeu la informació de l’Organització Mundial de la Salut (OMS)

Summary: El report diari sobre el coronavirus: la Generalitat tanca Igualada, el govern espanyol no tanca Madrid


Fa una setmana que Jordi Cuixart i Jordi Sànchez són a la presó, a Soto del Real, privats de llibertat per l’Audiència espanyola. Malgrat la dificultat de la situació, es troben bé i els arriben les mostres de suport dels carrers de Catalunya. Així ho han fet saber els familiars i els advocats que els han visitats aquests últims dies. El president d’Òmnium no havia estat mai empresonat, ni durant els pitjors anys del franquisme. ‘Està bé i se sent fort’, explica el portaveu de l’entitat, Marcel Mauri, en aquesta entrevista. La reacció de la societat catalana els reconforta, i això es tradueix, per exemple, en un augment espectacular del nombre de socis de l’entitat: cinc mil de nous només aquesta última setmana. —Com estan Jordi Cuixart i Jordi Sànchez? —Estan bé, tot i que en una situació molt complexa. Però són dues persones fortes. Havien previst aquesta situació, s’havien conscienciat que els podia passar això i que podien passar un temps a la presó. Ara que els han anat a veure els advocats i la família i que saben la reacció dels ciutadans, que saben tot això que passa, que no hem afluixat, sinó al contrari, això també els ha donat molta força. En Cuixart participava en debats que fèiem en aquesta mateixa taula en què ens deia: ‘Gas, gas i gas.’ I dissabte vaig demanar a la Txell, la seva dona, què deia en Jordi, i em va respondre que deia: ‘Gas, endavant.’ —Hi ha molta intoxicació de mitjans espanyols sobre la seva situació. —És important que la gent sàpiga que arribaran missatges per a provar de menystenir-los i per infondre por. No ens els hem de creure; forma part de la seva estratègia. Intenten desestabilitzar-nos emocionalment amb la seva propaganda. I és evident que estem afectats, perquè hi ha dues bones persones tancades a la presó. Però alhora són dues persones empresonades pel fet de ser independentistes i demòcrates. I ara no deixarem de ser ni l’una cosa ni l’altra perquè ells estiguin a la presó, al contrari. —Us hauríeu imaginat mai que els imposarien presó incondicional? —Sí, ho vam preveure. Ho teníem tot preparat i tot previst; vam publicar un vídeo d’en Jordi de seguida, vaig sortir jo com a portaveu i vam prendre un seguit de mesures que formen part d’un protocol preestablert. Personalment, no m’ho vaig voler creure, i vaig trigar uns quants minuts a reaccionar quan vaig saber la notícia. Però, com a organització, ho havíem de preveure. —Quant de temps penseu que hi poden arribar a passar, a la presó? Temeu que pugui ser gaire? —Com que no ha estat una decisió emparada només en criteris judicials, sinó que hi intervé també la política, és gairebé impossible de determinar quant de temps els poden tenir tancats. Això anirà relacionat també amb els fets que succeeixin aquestes setmanes vinents. En la mesura que la ciutadania de Catalunya continuï manifestant-se de formes diverses, pacíficament i alhora contundentment, exercint aquesta pressió, podem mirar que en algun moment algú acabi reflexionant. Cal trobar una solució a un conflicte que no és el dels Jordis, sinó que té una gran magnitud, que és un conflicte polític europeu. Aquí ens ho juguem tot; la nostra causa és la de la democràcia i la llibertat d’un país, i ara tenim dos presos polítics pel fet de defensar això. —Estem condicionats a la pressió que es faci des d’Europa a l’estat espanyol, doncs. —Som ciutadans de la UE i no ho podem oblidar; d’aquesta UE que ens ha fet avergonyir aquests darrers temps permetent que morissin tantes persones intentant arribar-hi. Malauradament, alguns d’aquests estats (no tots) també veiem quina resposta tenen sobre Catalunya. Però tenim uns drets. I l’estat espanyol, que actua igual que un estat del segle XVIII, es troba davant uns ciutadans del segle XXI, coneixedors dels seus drets, de què podem fer. I sabem que la justícia espanyola no podrà fer i desfer com vulgui mentre nosaltres romanem impassibles, sinó que reclamarem a totes les instàncies, espanyoles i europees. L’empresonament preventiu dels Jordis era ple de falsedats i exhaurirem totes les vies per fer que sigui insostenible que els puguin retenir a la presó. És un escàndol i una vergonya democràtica i judicial. —Si els han tancats a ells dos, també us pot tocar a vosaltres. Us espanta? —Quines àvies de Catalunya es podien imaginar que pel fet d’anar a votar l’1-O els fotrien un cop de garrot les forces de seguretat que haurien de ser allà per a defensar-les a elles. Quin mitjà de comunicació es podia imaginar que perquè feien la seva feina entraria la Guàrdia Civil a fer escorcolls? Quines impremtes? Quina organització es podia imaginar que li tancarien la web? En aquesta espiral, l’estat espanyol ha decidit que la repressió es faci amb tots els mitjans i que afecti tothom qui no vulgui doblegar-se a aquesta bogeria. Nosaltres, com a entitat, ens sabem responsables d’aquest moment i ni la por ni la imposició no faran que deixem de defensar per vies pacífiques allò que creiem. —Ni en el franquisme no havien empresonat el president d’Òmnium. —Som una entitat amb cinquanta-sis anys d’història, som a punt d’arribar a vuitanta mil socis. Fou clausurada quatre anys durant el franquisme, però que va anar fent activitat en la clandestinitat i ni tan sols aleshores van gosar tancar a la presó el president. Ara sí. L’estat espanyol sempre es comporta de la mateixa manera: el 155 és el que ens van fer el 1939 i amb el decret de Nova Planta. Però la nostra resposta ara no és la mateixa, perquè nosaltres sí que hem evolucionat, i som al segle XXI. —La fiscalia ja prepara una demanada de suspensió de les vostres activitats. Què hi podríeu fer? —Ens semblava increïble pensar que algú, perquè volia votar, pogués ser atonyinat; que en Cuixart i en Sànchez poguessin acabar a la presó… Però davant de cada cosa d’aquestes hem tingut una resposta. —Quina ha de ser la resposta des de Catalunya a l’atac del 155? —Jo entenc que tots aquells que han clamat que ni DUI ni 155 fan coses per aturar el 155, perquè ja és en marxa. Però no veiem gaire reacció en aquest sentit. I també hi ha d’haver diàleg, voluntat d’arribar a acords, per començar internament, per veure com construïm la unitat d’acció que es va solidificar el primer d’octubre i que va més enllà de l’independentisme. Hem d’explorar tot allò que ens permet –amb el procés constituent, amb aquestes majories– construir la república. I que la resposta al 155 la van fixar els ciutadans l’1-O. Perquè no hi ha cap altra sortida que avançar cap a la construcció d’una república que ens permeti de defensar-nos d’aquest estat que ens ataca, que empresona la gent. Aquesta setmana tothom té moltes responsabilitats, de tots els sectors polítics i socials. —I la del parlament és aixecar la suspensió de la declaració d’independència i defensar la república? —Nosaltres vam defensar des del primer dia coherència amb allò que havia passat l’1-O i allò que s’havia votat el 27-S, que té més vigència que mai després del cop d’estat del govern de Rajoy. No vam fixar quin dia ni quant de temps havia de passar, però l’estat espanyol ha actuat amb més repressió a cada proposta de diàleg. Per tant, entenem que no hi ha cap més recurs que aquesta setmana el parlament aixequi la suspensió. —Hi ha la brama de les eleccions… —Crec que parlar d’eleccions ens despista, i l’única persona en aquest país que les pot convocar és el president de la Generalitat. I el president ha dit que no convocaria eleccions. I, segons la llei de transitorietat, que va aprovar el parlament, les eleccions constituents seran d’aquí a sis mesos. —Els comuns i CSQP diuen que res de declaració d’independència, però dieu que cal que hi siguin. Com es fa? —Cal el màxim de generositat i diàleg, i això vol dir veure de quina manera això que ha de fer el parlament, la declaració d’independència, inclou les accions com el procés constituent, en què tots els ciutadans se sentissin interpel·lats. No sabem de quins instruments disposarà aquesta nova Generalitat, però sí que sabem que hi ha una ciutadania molt mobilitzada que vol construir, que ja construeix des de l’1-O la república des dels carrers. És la combinació d’això i de la part institucional, i si ho sabem fer bé som molt forts, perquè les aliances polítiques van molt més enllà de l’estricta separació entre independentistes i no independentistes. Hi ha una part del sobiranisme no independentista que pot dir que aquest no és el seu full de ruta, però també crec que aquest no era el full de ruta de ningú. Ningú no preveia aquesta espiral antidemocràtica de l’estat, i en canvi hi ha moltes coses que ens uneixen, com la voluntat de construir una república, de tenir un estat que defensi els drets de tots els ciutadans. Aquest marc de consens és molt ampli. Sabent que aquesta setmana al parlament li toca aixecar la suspensió del 10 d’octubre, perquè aquell dia es va fer la suspensió atenent també les pressions d’aquest espai dient que no es fes la DUI ara, per demanar més marge. I no es va aplicar malgrat la decepció de molts independentistes. En canvi, veiem que el 155 s’ha aplicat. Doncs la resposta d’aquest bloc ha de tenir alguns punts unitaris. —Caldrà fer una vaga general d’uns quants dies passada aquesta setmana? —Tothom ha de saber que la força recau en cadascú de nosaltres. I és molt important que entenguem que no prové d’un lideratge sinó de la força que tenim per poder construir això que volem construir. Per tant, qualsevol acció, sempre que sigui pacífica i no violenta, serà clau per a poder continuar. Som nosaltres que hem construït aquestes institucions i aquests consensos, i també el PSC hi ha participat històricament. Estic convençut que una bona part de la gent del PSC sortirà a defensar-ho. I com es protegeix? Aquests dies sorgeix molta intel·ligència col·lectiva. Ningú no va donar instruccions perquè sortís un grup de pares i mares dient que anéssim a protegir les escoles: Escoles Obertes. Va ser un moviment espontani de la gent. Aquesta intel·ligència col·lectiva aquests dies la veurem. —Però hi ha entitats com vosaltres que han actuat de referent en la mobilització. Hi ha molta gent disposada a actuar, però espera saber com. Què els dieu? —No hi ha res decidit ni res descartat. Hi ha un debat amb espais molt diversos, des de la Taula per la Democràcia, d’àmplia transversalitat, que diu prou repressió. I des d’aquí segur que es donaran respostes. Però sorgeixen més iniciatives, com En Peu de Pau, com els Comitès de Defensa del Referèndum i de la República. Cal aquesta intel·ligència col·lectiva, a més de les entitats i del paper que hi ha de tenir el govern i els partits. Es treballa bé, en xarxa, i si fins ara s’ha fet així continuarà aquests dies vinents, que seran decisius en l’esdevenir d’aquest país i de les futures dècades. —Caldrà anar a protegir institucions. —Les setmanes són molt llargues i veurem què passa. Hi ha diversos actors que poden forçar l’estat a aturar aquesta repressió, tot i que hi ha poca confiança. Qui té la responsabilitat són els que van dir ni DUI ni 155, els qui només van apel·lar a la Generalitat per al diàleg. Hi té responsabilitat el PSC, que ha participat en els grans consensos de país, i cal que aquest PSC actuï responsablement. Que cadascú faci el paper que li pertoca. Abans d’arribar a aquest punt que indicàveu han de passar moltes coses. Tant de bo forci l’estat espanyol a canviar d’actitud d’aquí a divendres; el PP no té majoria absoluta al congrés. —El lema ‘un sol poble’ és extensible a tots els racons del país? Fins i tot a aquells que sempre han estat mes impermeables o bel·ligerants amb el discurs sobiranista? —En un país amb desigualtats socials com tenim, amb pobresa energètica, on hi ha cada dia desnonaments, amb aquesta fractura social, es fa difícil de parlar d’un sol poble. Per mi això és el que fractura la societat. Idees polítiques? Jo em puc discutir per la llei de l’avortament, per la llei mordassa, però també em puc discutir amigablement amb amics meus sobre la relació entre Catalunya i l’estat. La construcció d’un sol poble es fa tenint aquests recursos que permeten que això sigui un país cohesionat. Durant molts anys l’independentisme ha treballat perquè la seva opció, que era minoritària, minoritzada i ridiculitzada, acabés essent majoritària; i es va anar desenvolupant i construint un argumentari de majories. I un cop assolida intenta desplegar aquesta voluntat política, perquè això és la democràcia. I, així com l’independentisme no va trencar la cohesió social, no va fer cap fractura, estic convençut que totes les persones no independentistes, que són molt majoritàriament demòcrates, treballaran també braç a braç, perquè aquest projecte és el de tots. Tothom s’esforçarà perquè la màxima d’un sol poble la continuem defensant.

Summary: Marcel Mauri: ‘Jordi Cuixart ens diu que gas i endavant’


Es registren retards que poden superar els vint-i-cinc minuts a les línies R1, R3 i R4 del servei de rodalia al Principat. El motiu és una nova incidència en les instal·lacions entre l’estació de Sants i la de plaça de Catalunya. És la mateixa avaria de senyalització que va provocar problemes ahir. En aquest cas s’ha detectat a les 6.25 del matí i està limitant la capacitat operativa en aquest tram. Per reduir el temps d’espera a l’interior del túnel i no acumular retards superiors als quaranta-cinc minuts, tal com va passar ahir, RENFE reduirà la freqüència de trens a les línies R1 i R4. A més, selectivament es desviaran combois cap a l’estació de França i pel túnel del Passeig de Gràcia. La reducció de l’oferta comportarà una major saturació als trens i, tot i així, hi haurà retards.

Summary: Una nova avaria entre Sants i plaça de Catalunya genera retards al servei de rodalia


El PSOE vol que el Partit Demòcrata Català (PDC) aclareixi ‘de viva veu’ alguns aspectes de les al·legacions que ha presentat per demanar grup propi al congrés espanyol abans de decidir si hi votarà a favor o en contra. Ho ha explicat així el portaveu parlamentari socialista, Antonio Hernando, que ha precisat que els precedents que havia presentat el PDC per a justificar la petició no s’ajustaven exactament, segons el parer del PSOE, al reglament de la cambra. En una entrevista a RNE recollida per Europa Press, Hernando ha explicat que avui es reunia la mesa de la cambra i després la junta de portaveus, de manera que els socialistes demanaran d’escoltar ‘de viva veu’ els arguments del PDC. D’acord amb els aclariments que aporti el PDC, el PSOE prendrà la decisió. Hernando ha assegurat que el PSOE sempre havia estat partidari d’una ‘interpretació flexible’ del reglament del congrés espanyol, però no d’una ‘aplicació antireglamentària’. Els socialistes, ha afegit, no permetran que tingui grup qui no hi tingui dret. Si la mesa no autoritza la petició del PDC, serà la primera vegada d’ençà de la transició que aquest partit no té grup propi al congrés espanyol i haurà d’integrar-se al mixt juntament amb els partits minoritaris. A la mesa, el PP té tres membres mentre que el PSOE, Ciutadans i Units Podem en tenen dos cada un. Ciutadans hi votarà en contra i el PP canvia de parer Ciutadans ja ha garantit que hi votaria en contra i el PP, que la setmana passada va mostrar disposició a favor de PDC, ha canviat d’opinió arran del fet que el Parlament de Catalunya va engegar el procés de desconnexió. Uns quants dirigents del PP es van mostrar en contra de fer gestos a favor de PDC en aquesta situació. A més, el PP va rebutjar el grup propi del PDC al senat espanyol, mentre que el PSOE es va abstenir. Queda per veure el vot dels dos membres d’Units Podem que, la setmana passada, quan es va debatre per primera vegada la petició del PDC, hi va votar en contra en senyal de protesta per la negativa de la mesa a donar via lliure als grups En Marea i A la Valenciana.

Summary: El PSOE demanarà al PDC que s’expliqui abans de decidir si votarà a favor del grup propi


Dos dels principals responsables dels serveis jurídics del parlament han explicat avui que van elaborar un breu informe jurídic sobre les possibles conseqüències d’aprovar les conclusions de la comissió del procés constituent per pròpia iniciativa, sense que cap diputat ni grup els ho demanés i sense avisar a la presidenta del parlament, Carme Forcadell. De fet, el breu informe es va llegir al ple de la cambra just abans de la votació del 27 de juliol, però també han reconegut que l’informe no tenia cap dictamen que indiqués si la votació incomplia o no el mandat del Tribunal Constitucional espanyol. Pere Sol, que va dimitir de secretari general setmanes després, i Antoni Bayona, lletrat major de la mesa, han declarat com a testimonis davant del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC) en la causa oberta contra Forcadell per desobediència i prevaricació. D’altra banda, en la providència del Tribunal Superior de Justícia, demana al Parlament de Catalunya diversa documentació, com l’informe jurídic del dia 15 de desembre del 2015 a la Cambra al que es refereix l’Acta de la Junta de Portaveus del 20 de juliol, quan va prendre nota de les conclusions de la comissió del Procés Constituent tot i que no les va incloure en el ple del 27 de juliol; la notificació de la interlocutòria del 19 de juliol del 2016 remesa pel TC que demanava impedir la creació de la Comissió d’Estudi del Procés Constituent i l’ordre del dia del ple del 26 de juliol. La reconstrucció dels fets La Fiscalia Superior de Catalunya es va querellar contra Forcadell per permetre la votació de les conclusions de la Comissió d’estudi del Procés Constituent el passat 27 de juliol, tot i que el Tribunal Constitucional (TC) l’havia advertit que no ho podia fer. La declaració d’inici del procés aprovada el 9 de novembre del 2015 va ser anul·lada pel TC el 2 de desembre, que ja advertia aleshores que no es podia desenvolupar cap acció parlamentària o administrativa derivada d’aquella declaració. El 20 de gener d’aquest any es va aprovar la creació de les comissions parlamentàries, entre les quals figurava la comissió d’estudi del Procés Constituent. L’Advocacia de l’Estat va presentar davant del TC el que s’anomena incident d’execució de sentència, en considerar que la creació de la comissió infringia la sentència que havia anul·lat la declaració del novembre. No va ser fins el 19 de juliol que el TC va respondre, l’endemà que la comissió aprovés les seves conclusions, i va dictar una interlocutòria on estimava l’incident presentat i reiterava que la cambra no podia aprovar conclusions que vulneressin el marc constitucional espanyol, advertint als càrrecs públics i especialment als membres de la Mesa del Parlament de la seva responsabilitat si ho permetien. El 20 de juliol la Mesa del Parlament es va donar per assabentada de les conclusions i no va incloure la seva votació en el següent ple. Segons la fiscalia, Forcadell va demanar un informe als serveis jurídics de la cambra, cosa que la presidenta nega. En el ple del 27 de juliol, els portaveus parlamentaris de JxSí i la CUP, Jordi Turull i Anna Gabriel respectivament, van demanar una alteració de l’ordre del dia per permetre la seva votació, cosa prevista en el Reglament. La discussió sobre si es podia fer la votació o no es va allargar gairebé una hora i mentrestant els serveis jurídics de la cambra van fer arribar a la Mesa del Parlament una nota jurídica d’una pàgina on reiteraven el recordatori del TC. Fonts jurídiques han explicat que els dos lletrats han declarat al TSJC que van entrar la nota jurídica al Registre del Parlament una mitja hora abans del ple i sense que els ho demanés cap grup o diputat ni avisar a ningú més. En la nota, el secretari general en funcions i el lletrat major opinaven que els diputats havien de conèixer les ‘implicacions’ de la interlocutòria del TC, recordant-los, citant la mateixa interlocutòria, que ‘és a la mateixa cambra autonòmica a qui li correspon vetllar perquè la seva actuació es desenvolupi en el marc de la constitució’. En tot cas, no van dictaminar si la votació es podia fer o no i si incomplia la interlocutòria del TC. Forcadell va advertir als diputats del que deien el TC i els serveis jurídics de la cambra, tres membres de la Mesa del Parlament es van oposar a la inclusió de la votació en el ple, i els grups de C’s i PP van marxar de l’hemicicle. Les conclusions es van aprovar amb els vots de JxSí i la CUP, CSQP s’hi va oposar i el PSC no va votar. El ministeri públic argumenta que la declaració del novembre del 2015, la creació de la comissió d’estudi al gener i l’aprovació de les seves conclusions al juliol formen una unitat natural d’acció per tirar endavant el procés sobiranista saltant-se els mecanismes legals de reforma que la mateixa constitució preveu. El pròxim 16 de desembre declararà Forcadell com a investigada, i el 19 estan citats, també com a testimonis, el vicepresident segon de la Mesa, José María Espejo Saavedra (C’s), el secretari segon, David Pérez (PSC), i el secretari tercer, Joan Josep Nuet (CSQP).

Summary: Els lletrats del parlament van advertir Forcadell i la cambra sobre les conseqüències d’aprovar les conclusions del procés constituent


Ahir va fer una setmana, Joan-Lluís Lluís va fer un dels parlaments més unànimement celebrats, a l’acte de l’exili a Perpinyà. Allò que va dir no va ser secundari ni suau. Podia ser com un cop de puny a la panxa de tan real com era, però dit amb el cor a la mà, com ho va fer, va ser com un salvavides enmig d’una tempesta. No va aixecar polèmica. Cadascú se’l va endur a la seva motxilla per rumiar-hi amb calma. Individualment. Va parlar davant més de cent mil persones de tu a tu, interpel·lant la individualitat, allò que cadascú pot fer, allò que cadascú fa, allò que no podem deixar de banda i girar els ulls cap a un altre costat, ni donar-ne la culpa al polític de torn. I ho va fer a partir del seu jo de català del nord que es desespera quan va al sud i veu com es renuncia a la llengua. Des del seu jo que ha vist com el català desapareixia en pocs anys del seu dia a dia a Catalunya Nord. Vol, desitja, suplica que això no passi a la resta del país. La recepta és curta: la llengua se salva parlant-la. Ens escrivim, ens truquem per fer aquesta entrevista i anar a fons del seu discurs i ensenyar allò que no surt a la foto. Per exemple, la feina de molta gent que ha passat setmanes treballant nit i dia per una fita que semblava inassolible, de tan utòpica com era. I de com aquesta gent, acostumada a tenir-ho tot en contra, s’ha trobat sense esperar-ho els serveis de l’estat francès treballant amb ells perquè tot anés bé en un acte independentista. També una recomanació: no us perdeu el discurs sencer, que podeu veure en aquest vídeo. —Us havíeu pensat mai de poder viure una situació com aquesta? —Ah, no. Ser al cor mateix d’una operació tan colossal, no m’ho hauria pensat mai. És molt diferent de la solitud obligada de l’escriptor! A més ens vam trobar a haver de parlar molt amb la prefectura, o sigui directament amb l’Estat, i és un estat pel qual no sento gens ni mica d’empatia, fins i tot vaig escriure un llibre sobre això, fa uns anys. I tot d’una els teníem tots allà, davant nostre, primer amb una actitud de fredor, diguem-ne, poc tranquil·litzadora i de mica en mica més confiats. Els serveis de l’Estat, amb una majúscula molt gran a Estat, treballant amb nosaltres perquè tot anés bé en un acte independentista… I això és surrealista, o no? Si miro el currículum d’activisme català de tots els que formem la delegació, més aviat diria que és irreal. I era evident que haurien preferit que no es fes, i que el silenci llarguíssim de la prefectura durant les primeres setmanes estava pensat per descoratjar-nos. Però quan van veure que ho tiràvem endavant, llavors va arribar la qüestió essencial, de fons: què passa, en una democràcia? Doncs passa que en la democràcia francesa, per imperfecta que sigui, una manifestació no es pot prohibir perquè desagrada. I llavors van complir escrupolosament la seva obligació de respecte de la llibertat d’expressió i de manifestació. I potser sense voler-ho han evidenciat, per contrast, que Espanya és un país democràticament malalt. —Una setmana després, com es veu a Catalunya Nord l’acte de Perpinyà de la setmana passada? —Hi havia molta curiositat i més aviat curiositat simpàtica i favorable, i crec que es va viure amb un punt d’orgull el fet que tot anés bé. Però els resultats reals són intangibles: de quina manera aquest acte contribuirà a canviar les mentalitats? És difícil de dir, però penso que les canviarà, no a tothom, ni amb la mateixa intensitat però sí que tindrà efecte. —Us agrada recordar que, d’ençà del 1907, durant la revolta dels vinyataires, no hi havia hagut cap concentració com aquesta a Perpinyà. Molts nervis? —Va haver-hi un moment aquell dia, diria cap a quarts de deu del matí, que vam pensar: ‘Ho tenim.’ Fins llavors, i des de feia un mes i mig, tot era feina i més aviat feina estressant, i poques hores de son els darrers dies. I pensant ‘Ho tenim’ vaig pensar també: ‘I és magnífic!’ L’espectacle de la riuada de gent era magnífic, meravellós! I sí, ningú no ho havia fet, a Perpinyà, des del 1907. No sabrem mai si hi havia més gent el 1907 o el 2020 però fer una cosa tan colossal per a una ciutat com Perpinyà i que surti bé, és vertiginós. I m’agrada poder comparar 1907 i 2020 perquè tenen algun punt en comú: la dignitat del poble, la revolta contra un estat, encara que per motius diferents. —I quan vau pujar a l’escenari? —És un moment de debò inoblidable. Hauria volgut pujar-hi una mica abans per acostumar-me a l’estesa de gent, però tot estava molt controlat i només vaig descobrir el públic des de dalt al moment en què la Lloll Bertran em va presentar. Un oceà, era. Una vegada a la vida, parlar davant de més de cent mil persones, és una experiència que val la pena, deixeu-me que us ho digui! El que em va sorprendre més és que no vaig tenir gens de por, més enllà del punt d’angoixa de si m’entrebancava parlant. Em vaig sentir portat per la gent, immediatament. Al meu discurs volia parlar de fraternitat però és que la fraternitat la tenia allà mateix, davant meu, la vaig sentir de seguida, era molt palpable! Fotografia: Jordi Oliveres. —Heu rebut molts missatges? Què us ha dit la gent? —Uf… Em sento desbordat pel meu discurs, és una sensació molt curiosa, i molt gratificant. En les hores següents vaig rebre centenars de missatges d’agraïment, i no exagero, i molts em van emocionar molt. No me’n sé avenir, encara avui. Veig que molta gent ha fet seu el que vaig dir, que hi ha rumiat i n’ha tret alguna conclusió, i que s’ha sentida tocada per dintre. Què puc dir, davant d’això? Que tinc molta sort, segur… —Què ha canviat a Catalunya del Nord? —L’actitud cap al sud és diferent avui del que era fa cinc o sis anys. Hi ha més coneixement, més comprensió i més empatia. Més gent favorable a la independència de Catalunya, i encara molta més gent escandalitzada per la repressió política espanyola. Això no vol dir necessàriament més gent que s’identifica amb el catalanisme. És una mica, crec, com amb la llengua catalana: molta gent està a favor de la generalització del seu ensenyament, i això és un progrés enorme, però només una petita minoria està disposada a manifestar-se en favor d’aquesta generalització. És el que anomeno un desig passiu. ‘Si n’hi ha, millor, si no n’hi ha, què hi farem?’ Amb la independència de Catalunya potser passa la mateixa cosa: ‘Si ho fan millor, si no…’ Des del sud pot semblar frustrant, però en el context francès és un avenç enorme. —Vau tenir clar de seguida què diríeu? —No havíem pactat un temps de paraula definit però, parlant primer, i com a introducció, tenia clar que havia de ser el més breu de tots, llavors em vaig autoatribuir quatre minuts. I què dir, en quatre minuts, davant de més de cent mil persones? Em va semblar que havia de ser molt de terra fonda, molt d’anar als fonaments de tot plegat, vull dir parlar a la vegada del tall i del lligam, entre nord i sud, o sigui de la frontera, i de què ha passat, en aquests segles, en aquesta frontera. I el que ha passat és que poc després del Tractat dels Pirineus, els pagesos revoltats del Vallespir van ser vençuts per les tropes franceses i, llavors, què van fer? Es van refugiar a la Garrotxa. Del nord cap al sud. I des de llavors no ha parat mai, nord-sud, sud-nord, refugiats, exiliats, cada cop que cal. I nosaltres, doncs, sem un moment més d’aquest moviment. —Vàreu demanar que els del sud no ho agraïssin. Vau dir: ‘També ho fem per nosaltres, perquè no fem cap diferència entre nosaltres i vosaltres.’ Creieu que n’hi ha prou consciència, d’això? —Probablement no. Però també deu ser culpa de la gent del nord, i de la passivitat que deia abans. Si fóssim més, aquí, a provar de ser actius, seríem més visibles. Però jo el que tinc clar és que no vull atribuir-me cap mèrit en tot això. Hi ha gent que ha fet i fa infinitament més del que puc fer jo, però quan parles amb aquesta gent també diuen la mateixa cosa: ho fem també per nosaltres, perquè la frontera ens separa oficialment, i en part ens ha fet ser diferents, però no ho ha tallat tot, i el que batega, batega. I el que es pot fer, es fa. I celebrarem tant la independència com la celebrareu vosaltres. —Hi va haver un missatge que va anar directament a l’estómac, com un cop de puny. Vàreu avisar que si el sud continua menystenint la llengua, pot acabar passant com al nord… La situació és tan greu? —La situació de la llengua catalana és greu. Molta gent més sàvia ho diu més bé que jo. El bilingüisme oficial mata la llengua més feble, la que té menys demografia i menys estat, i menys jutges, i menys poders fàctics. No existeix cap exemple al món de bilingüisme oficial que permeti a dues llengües de conviure en un peu d’igualtat, sempre la més forta es menja la més feble. I no parlo aquí de bilingüisme individual, és clar, que és molt necessari. I per això al discurs vaig utilitzar el verb ‘suplicar’, que entenc que és molt fort, però sóc de Catalunya Nord i en una miqueta més de mig segle he vist desaparèixer la llengua dels carrers dels pobles d’aquí. Llavors no em fa vergonya dir-ho i cridar-ho si cal: vosaltres que podeu, a Catalunya, us ho suplico, no deixeu que se’ns mori la llengua! —La llengua es defensa parlant-la? —Com, si no? Parlant-la sempre i amb tothom, viure el fet de parlar-la com un regal que es fa a qui no en sap, o no en sap gaire. Siguem generosos, caram!, regalem la nostra llengua a tot déu! I sobretot no ens fixem en els colors de pell o els accents, que si ho fem excloem i separem. Oferim la llengua a tothom! Les llengües es moren quan deixen de ser utilitzades, es fan malbé quan no serveixen. Una llengua no és un tresor que cal custodiar en un aparador, és una eina que s’esmola a mesura que es fa servir. La llengua viu si s’empastifa de realitat i de dia a dia. I fem faltes, si cal, tampoc no és tan greu. Qui no en fa, de faltes? Jo en faig. Però que la por de fer faltes no ens impedeixi de parlar català. Ja hi serem a temps de corregir-nos, però primer, parlem aquesta llengua! Sempre i amb tothom. Com un dret i com un regal! —Hi som a temps? —És clar que sí, però no s’hi val a badar. Cada cop que un catalanoparlant deixa de parlar català a Catalunya, encara que sigui per trenta segons, afebleix la llengua catalana, perquè la fa menys necessària. Cada cop. Sistemàticament. —Quan sou al sud us desespereu sovint perquè la gent canvia de llengua amb molta facilitat. —Sí, em desespero. La gent que canvia cap a l’espanyol molt sovint no ho fa per respecte sinó per un sentiment de submissió inconscient. El franquisme no s’ha esvaït dels hàbits lingüístics, encara burxa i fa mal. Hi ha gent que em diu: ‘Jo m’adapto, parlo la llengua amb la qual em parlen.’ Però això vol dir donar a l’altre el poder de vida i de mort sobre el català! Fa molts anys que la psicologia ens ensenya que el respecte més important és el que es té per si mateix, i la llengua forma part d’aquest si mateix. —Josep Murgades proposa de fer objecció de consciència lingüística. Què en penseu? —Estic a favor de qualsevol solució, la que passa pels ciutadans i la que passa per la legislació i l’autoritat política. Però estem molt desprotegits, l’espanyol no para d’avançar, tant per la pressió demogràfica com per la legislació. Espanya vol matar la llengua catalana, sempre ho ha volgut. Jo em vaig fer independentista de debò quan vaig entendre que només en una Catalunya independent el català podria deixar de perdre terreny. Ignoro què poden fer el govern i el parlament, però estic segur que haurien de fer més. Mireu, a mi m’encanta que hi hagi dues traduccions en català en curs de l’obra completa de Proust, i que en un any hagin sortit dues noves traduccions de la Ilíada. M’encanta de debò, és el meu món. Però, i el cinema? I els videojocs? I el rap? I Netflix? Tot i que em doldria, donaria una Ilíada sencera pel doblatge al català sistemàtic dels films de Marvel. Fotografia: Dolors Gibert. —Que hagi pujat tanta gent, creieu que farà que la gent sigui menys ignorant respecte de la història i la realitat nord-catalana? —Ho vull creure. Catalunya Nord és molt desconeguda al Principat, és evident. Quan faig presentacions de llibres i parlo d’això, i en parlo sempre, dic que la ignorància no és un pecat mentre hi hagi la voluntat d’esmenar-la. O sigui que el 29 de febrer ha estat una esmena molt gran a la ignorància, i ho celebro! —Hi va haver massa poca participació nord-catalana als actes? —De les 9 persones que vam pujar a l’escenari durant l’acte polític 2 érem del nord. És poc? Sí, és poc. M’hauria agradat que fóssim 3 o 4, però tots tenim clar que l’acte era pels exiliats i per la independència de Catalunya. Era ben normal que els catalans del sud fossin més nombrosos. —Vós que sou escriptor, durant aquests mesos heu fet de tot per a poder dur a terme aquest acte. I com vós molta gent. Ha valgut la pena? —Miraculosament, durant les setmanes de preparació vaig aconseguir preservar-me bombolles de temps per escriure. Excepte l’última setmana, en què ja em trobava afortunat de trobar bombolles de temps per menjar i dormir… I sí que vam fer de tot, tots. I potser cal precisar que ho vam fer tot, tots, sense cobrar? —Preciseu-ho. —Sense cobrar ni sou, ni dietes, ni res, i contents que fos així. I sí que vam fer de tot, tots els de la Delegació del Consell per la República. Per exemple a mi em tocava parlar a l’escenari però també portava part de les relacions amb la premsa, i redactava els correus oficials, i portava l’aparcament de les autocaravanes, i el matí a quarts de set ja érem tots allà repartint tasques entre els voluntaris, guiant la gent a mesura que començava a arribar, fent d’intèrprets amb qui calgués… Tots vam fer de tot. I res no hauria estat possible sense l’abnegació de gent de Perpinyà, de Barcelona i de Waterloo, i sense els voluntaris, els de l’ANC i els nostres, que van ser admirables de generositat. —I doncs, ha valgut la pena? —Molt! És clar!

Summary: Joan-Lluís Lluís: ‘L’estat francès, sense voler-ho, ha evidenciat a Perpinyà que Espanya és un país democràticament malalt’


Divendres i dissabte s’organitza a Tiana el festival Tiana Negra, que des de fa vuit anys explora el suspens, la intriga i el terror a la literatura catalana. El tret de sortida i la cloenda seran dos homenatges. El primer, a l’escriptora alcoiana Isabel-Clara Simó, que havia d’inaugurar el certamen i es va morir el proppassat dilluns. Se’n projectarà una entrevista i se li dedicarà una taula rodona amb lectura inclosa. El segon serà un ‘homenatge pirotècnic’ que el traductor Pau Vidal dedicarà a l’autor italià Andrea Camilleri, just uns mesos després de la seva mort. També és any de novetats. El Tiana Negra estrena direcció: Anna Maria Villalonga serà l’encarregada de capitanejar els dos dies de certamen, agafant el relleu de Sebastià Bennasar, que, segons ella, ‘ha deixat el llistó molt alt’. Villalonga ha optat per un festival participatiu, amb un espectacle teatral a càrrec del Consell d’Infants de Tiana. Hi haurà presentacions de llibres i signatures, i hi passaran els principals noms de la literatura negra catalana, com Marc Pastor, Andreu Martín, Marc Moreno, Lluís Llort i Margarida Aritzeta, a qui es va homenatjar l’any passat. Consulteu-ne el programa clicant ací. Tiana Negra, el festival de novel·la negra en català, homenatjarà Margarida Aritzeta

Summary: El vuitè festival Tiana Negra, de novel·la negra catalana, homenatjarà Isabel-Clara Simó i Andrea Camilleri


L’activista sensesostre Lagarder Danciu ha interromput el debat sobre polítiques d’habitatge organitzat per la PAH, el Sindicat de Llogaters, l’Assemblea de Barris per un Turisme Sostenible, l’Observatori DESC, la Federació d’Associacions de Veïns i el diari Crític. Al debat hi participaven la batllessa i candidata de Barcelona en Comú, Ada Colau, Ernest Maragall (ERC), Jaume Collboni (PSC), Albert Civit (JxCat) i Anna Saliente (CUP). Per part de Barcelona pel Canvi-Ciutadans i del PP no hi ha assistit cap representant. – Esta fatal…+ Qui és aquest noi?– Està molt malament+ És un clàssic diguem-ne…Parlen d'un activista que està tirant endavant un projecte d'autogestió de l'habitatge per a persones sense llar @SenseSostreBCN, i comenten la jugada mentre observen com el reprimeixen. pic.twitter.com/6ZJx8JbGAr — Jordi Magrinyà (@MagrinyaJordi) May 20, 2019 Al tram final del debat, Danciu ha interromput la conversa cridant retrets contra la gestió de Colau i ha preguntat quants sensesostre han mort mentre agents de paisà se l’emportaven. Els candidats han observat l’escena des de les seves butaques i només Saliente s’ha aixecat a interessar-se per l’activista. Els micròfons han captat la següent conversa de Colau i Maragall: —Ada Colau (A.C.): Què passa? Està fatal aquest noi. —Ernest Maragall (E.M.): Qui és aquest noi? —A.C.: Està molt malament, és una persona que…  —E.M.: És un clàssic, diguem-ne? —A.C.: Sí, i fa això moltes vegades. En acabat, Danciu ha enregistrat un vídeo amb el llavi ensangonat i ha explicat que a l’entrada li havien donat un cop de puny. ‘Aquesta esquerra, aquests pocavergonyes i estómacs agraïts no volen que ens assabentem de les veus del carrer. Han passat quatre anys amb una batllessa com Colau i més de dues-centes persones sense llar han mort al carrer. Si a aquesta senyora li quedés una mica de decència, no hauria de presentar-se perquè és una venuda a empreses com la de Florentino Pérez‘, diu Danciu al vídeo. Vegeu-lo a continuació: Rodeado de la policía de Colau denunció la agresión. Recibí un puñetazo con un objeto contundente en pleno día y delante de los alcaldables de Barcelona. Quería llevar el mensaje de miles de Sin Techo que duermen al raso y me agredieron. ¿Qué será lo siguiente? pic.twitter.com/sDBR5n8LZ0 — Lagarder Activista🎗 (@lagarder81) May 20, 2019 En un altre missatge, Danciu ha anunciat que presentaria una denúncia pel cop. Què és Casa Cadis? Lagarder és un activista pel dret de l’habitatge i, en particular, dels sense sostre que gestiona Welcome Sense Sostre, un alberg okupat per a sensesostre i altres persones en risc d’exclusió a l’antiga seu de la Casa de Cadis. L’edifici és propietat de l’Ajuntament de Cadis i d’una entitat bancària, però ja fa mig any que hi viuen. A diferència d’altres albergs per sensellars, a Welcome Sense Sostre són els mateixos hostes qui gestionen l’espai. Al gener, Lagarder va revelar que ajudaven Enric Pons, ex-dibuixant de l’editorial Bruguera, perquè amb els 600 € de pensió només podia pagar el lloguer i la immobiliària el volia desnonar. Un mes després va morir a causa d’unes complicacions per una operació intestinal recent. Enric tiene 85 años y fue el gran dibujante de la editorial catalana, Bruguera. Tiene una pensión de 600€ y la gasta para pagar el alquiler. Lleva 50 años en el piso de Barcelona y una inmobiliaria sin escrúpulos lo quiere desahuciar. En @SenseSostreBCN le alimentamos y cuidamos pic.twitter.com/DmUknbEvfc — Lagarder Activista🎗 (@lagarder81) January 1, 2019

Summary: Expulsen l’activista Lagarder quan interromp un debat electoral amb candidats de Barcelona


La consellera d’Ensenyament, Clara Ponsatí, ens explica des de Brussel·les que quan va anar-se’n de Barcelona va tenir la sensació que no hi tornaria més. Una sensació dura, que dóna la mida de la gravetat de totes les coses que va viure i viu el govern català des del 27 d’octubre. La consellera no esquiva cap dubte, ni tampoc cap resposta. Té visió pròpia per a totes les preguntes que li fem, sense seguir guions previsibles. De la mateixa manera que confirma que ella hauria fet la declaració d’independència immediatament després de l’1-O, ens diu que no entén la idea de Marta Rovira que hi hagi dos governs. —Vau dir que l‘1-O el poble va estar a l’altura, i de manera molt potent, i que en canvi el govern, no tant. El 21-D tornarà a passar? Si el poble us dóna majoria en vots i escons, com reaccionareu? —És una bona pregunta. I aquesta pregunta, de moment, no té resposta. És una mica com el referèndum. Tens la sensació que alguns haurien estat més tranquils si l’1-O hagués anat més malament. I ara, probablement, alguns també tindrien un compromís menys difícil si poguessin fer la viu-viu. Més encara si el 21-D es converteix en un altre referèndum i el guanyem. Crec que hem d’acceptar que el 27 d’octubre vam perdre. O ens vam retirar. Vam fer una batalla l’1-O, i la següent batalla no la vam lliurar. Pel motiu que sigui: perquè no volíem, perquè no podíem. Però suposem ara que el poble de Catalunya ens torna a donar una lliçó. Voten el que han de votar… —Aleshores el govern sabrà què fer amb la victòria? —Potser no. Però potser sí: restituir el govern. Restituir la presidència. Les institucions. La idea aquesta de Marta Rovira que hi hagi dos governs no s’entén. Una altra cosa és que arribem a la conclusió que, com que finalment s’han fet eleccions, hi hem participat, han estat netes i l’amnistia no arriba, doncs la legitimitat es transmet al següent president. Però no té sentit tenir un govern congelat a Brussel·les, i anar fent la viu-viu a Barcelona havent investit un altre president. No té cap sentit. Ara, és una hipòtesi que no podem descartar. —Per què? —Perquè la política catalana és de baixa volada. Hi haurà molta pressió per a recuperar els espais, els xofers, la capacitat institucional que et dóna ser a la plaça de Sant Jaume. I, a sobre, estem sota xantatge. I cedint. —No acabo d’entendre les estratègies de les defenses dels consellers empresonats. Ara potser surten lliures, però, i després? I, de fet, tampoc no és clar que surtin, perquè si ara hem entrat a la dinàmica del xantatge, què més els demanaran per deixar-los anar? —Quan demostres debilitat, et pressionen fins al fons. Aquest afany tan català de posar-se d’acord, quan davant tens un monstre… L’única cosa que fa el monstre és aixafar-te. —Diuen que éreu partidària de fer la declaració immediatament després de l’1 d’octubre. Cert? —Ho vaig dir el vespre de l’1-O, cert. —Per què era el moment bo? —Perquè la manifestació del dia 3 no hauria estat a la contra. Hauria estat la de la proclamació de la República. I del control del territori per part de la República. Però va acabar essent una manifestació a la defensiva. Penseu que en cap moment no vam celebrar el resultat del referèndum. Que sí, que ens van atonyinar, però és que vam guanyar! Però ara, vistes les coses en perspectiva, tampoc són tan clares. Vull dir, que si tornéssim a ser al mateix lloc, tornaria a dir les mateixes coses? No ho sé. Però diguem que la repressió es veia a venir. —Després de l’1-O volíem cridar l’atenció d’Europa. I Europa no ha respost. —Cal entendre bé els missatges que envia la comunitat internacional. La política internacional és joc de poder. Un poder que fa servir molta retòrica. Però creure’s la retòrica i no veure que sota hi ha el poder? És ser més ingenus que no toca. —Missatges que rebien i no van entendre? —’Si us conteniu, no declareu la independència, us ajudarem’. Això ens van dir. Era fals. Fals. Tot aquest afany de mediació que va durar deu dies era tot postís. I ja no us dic els mediadors interns que van sortir com a bolets. Pitjor! On és la gent que volia fer de broker entre Puigdemont i Rajoy ara que mig govern és a la presó i la resta a l’exili? On s’han ficat els rectors de la universitat? Veig la crosta de Barcelona disposada a empassar-s’ho tot. Des de Colau i cap amunt, no planten cara. —Us agraeixo que no féssiu autoflagel·lació. Crítica sí. Autoflagel·lació, no. —Mireu, jo no faig autocrítica. Jo faig crítica. Jo vaig aterrar al govern el 14 de juliol. Totes les decisions importants ja s’havien pres i no vaig tenir cap impacte per a reconduir res. Que jo digués que les coses no estaven preparades per enfrontar la realitat de l’1-O va ajudar que altra gent s’hi agafés per donar la seva versió. —Puigdemont va dir que la reacció de Santi Vila no el sorprenia. A vós tampoc? —A mi, gens ni mica. Em sorprenia des del primer dia, des del primer dia, què carai feia aquell home al govern. —El perquè uns a l’exili i uns altres a la presó m’ho han explicat com a decisió personal, i no m’acaba de convèncer. —Alguns tenien molt clar que políticament havien d’anar a presó. N’hi havia uns quants que tenien fe en el sistema processal espanyol. I no es creien que passaria això que ha passat. I després, s’ha de tenir en compte la derrota psicològica total. També compta. Hi ha un moment que la gent s’enfonsa. I no poden reaccionar ni concebre res més que deixar-se vèncer. Humanament s’ha d’entendre que el lleó el troba qui el troba, no qui s’ho mira. Psicològicament és dur. En el moment que van decidir de venir a Brussel·les em vaig dir: tu, Clara, a Barcelona, no hi tornaràs mai més. —Encara ara ho penseu? —Ara ja no ho penso. Ara que penso que si a Barcelona domina la por, no hi vull tornar. Vull dir, que una Catalunya independent ens l’hem de treure del cap com a realitat immediata. Però hem d’aturar la repressió. I treure’ns la por. La gent hi és. La República ha estat proclamada i nosaltres som el front republicà. No s’ha fet servir aquest nom, però és el nom que s’ha de fer servir. Front republicà. Guanya o no guanya, el front republicà? No és cosa de mesos, serà més llarg. A Irlanda, entre la rebel·lió de Pasqua i la independència, van passar quatre anys. I una guerra. Aquí volem fer una independència democràtica i pacífica. I una independència pacífica, als poders establerts els fa molta més por que una revolució amb violència. —Per què? —Perquè seria un exemple. Si la comunitat internacional acceptés que això és un fet, i s’ha d’acceptar, generaria jurisprudència. Voldria dir que s’ha acabat això de la real politik per la força. Vostè no té força, vostè no compta. Jo aquí em faig crítica a mi mateixa: com que som democràtics i pacífics, passarà, dèiem. Doncs de moment, no. Fixeu-vos que ha estat democràtic i pacífic a Escòcia i el Quebec: per decidir que no. Si no és pactat, no pot ser democràtic i pacífic. Això ens deia la història fins ara. I venim nosaltres i diem: encara que no sigui pactat, ho farem democràtic i pacífic. Vaja. Com s’ho empassen, això, l’ONU, la comunitat europea? —Per tant, potser la tàctica tampoc no és tan dolenta. Potser més lenta, però bona. —La idea que no volem el xoc violent és una qüestió ètica i de principis. Som gent pacífica. És una qüestió de conviccions. Però ser pacifista no vol dir que et sentis responsable de la violència dels altres. —La cosa va més lenta. —Hem de passar un cicle electoral sense implementar la República. Dir que ho farem ara és un discurs buit. Perquè no la implementaràs mentre tinguis gent a judici al Tribunal Suprem i no recuperis plenament les institucions i la democràcia. I no serà fàcil. Una amnistia requereix un canvi de règim. I a Espanya no hi serà. Pot haver-hi un canvi de govern. Però de règim, no. Sapiguem que és molt sòlida, la coalició espanyola. I té molt suport popular. Ho hem d’entendre i respectar. Si la manera d’expressar el sentiment nacional espanyol és l’a por ellos, el rei vestit de militar, la violació dels principis democràtics, el desacomplexament en la manipulació, fer servir retòrica dels principis democràtics però que la salten a la torera, i en són perfectament conscient, vol dir que ja els sembla bé. I els sembla bé perquè és per defensar una cosa més gran: la unitat d’Espanya. És un plantejament de guerra. No podem ser democràtics perquè ens destruiríem. Molt bé. Quan s’enfonsa l’URSS és perquè ciutadans russos no donen suport al règim comunista. Però els espanyols donen suport a aquest projecte. I molt. —No hem d’exercir la violència. Tampoc rebre-la? —La proposta de la resistència pacífica gandhiana no és evitar rebre els cops. És aguantar-los. L’1 d’octubre va posar el to de la nostra rebel·lió. —Mentre no hi hagi morts a la taula, la UE no es mourà. Dit per Manuel Valls. —Pot ser que tingui raó. És molt bèstia, però pot ser que tingui raó. Aleshores vol dir que hem de buscar la manera que hi hagi morts? No. Ara, però, ells han provocat la por. Al meu voltant, també. I al voltant del voltant. Per això és tan efectiu l’atac contra el govern. Genera por en una xarxa extensíssima. —I com la resolem, la por? —La por només la pot solucionar cadascú. La llibertat, igual. Al final, jo sóc aquí per la meva decisió individual. I les coses que faig són per responsabilitat individual. A més a més, formo part d’un col·lectiu, però les meves exigències ètiques són individuals. I cadascú ha de vèncer la seva por. El sotogoverno de la Generalitat que aguanta el 155 està sota molta pressió. Sóc més gran i he patit més, però hi ha gent més jove, que fa molts anys que està vinculada al govern, que no estava gens entrenada per a una experiència com aquesta. Gens. És una prova que hem de passar. I si no la passem, morirem com a poble. N’estic convençuda. Si no som capaços de plantar cara, ens assimilaran. —I el 21-D, què vol dir plantar cara? —Votar i votar, i l’endemà ser capaços de no fer transaccions a canvi de recuperar l’aparença d’autogovern. D’aparença, no en volem. —Rajoy convoca forçat per Europa. Fins a quin punt li doneu crèdit? —En dono molt, de crèdit. Crec que Europa es pensa que Rajoy encara pot guanyar les eleccions. Els coneixements mutus són molt dolents, en general. Nosaltres no els coneixem a ells, però ells no ens coneixen a nosaltres. Ni coneixen els espanyols. Al final, el missatge que donen a Rajoy és: entesos, no has volgut fer un referèndum pactat perquè ets espanyol, i més hidalgo que ningú, però com a mínim fes com tothom i guanya les eleccions. Però els que li diuen això no saben res de quina és la realitat sobre el terreny. Com que no volen parlar amb nosaltres… Al final, què els ha d’explicar González Pons als alemanys? —Coses que sabia des d’un punt de vista acadèmic que ara s’han trencat? —Els esquemes teòrics, no. Aguanten. Perquè la meva disciplina sempre pressuposa que els individus són molt racionals i malintencionats. I, efectivament, es va veient que el món va així. Ara, a mi sempre em sorprèn el partidisme del qual som capaços tots plegats. Sempre penso que aquesta vegada ho superarem. I no. Per exemple, en aquestes eleccions, la preocupació hauria de ser tenir la majoria dels vots per al front republicà. Però hi haurà clarament una gran competència entre ERC i JuntsxCat per qui queda primer. La competència interna no afavoreix gens l’objectiu de fer la majoria de vots. Els qui es pensin que aquesta competència entre ERC i JuntsxCat no perjudica el front republicà estan molt equivocats. Molt. —Us esperàveu la tolerància europea amb la presó del govern? Han reaccionat prou? —De moment, no. Els costa de processar. I, de moment, fan veure que no ho veuen. És cert, però, que amb les opinions públiques no havíem tingut mai el coneixement que tenim ara. Però, al mateix temps que avances per l’opinió púbica, els poders establerts no fan broma. No en fan. Perquè si Espanya s’ensorra, els pot portar a la ruïna. És Grècia multiplicat per quatre. —Doncs jo vaig veure el món més disposat a la nostra llibertat que nosaltres mateixos. D’Eslovènia a Finlàndia passant, mireu que us dic, pels EUA. Ho tenien més clar que nosaltres. —Necessitem renovar els lideratges. I les eleccions no ens hi ajuden. Crec que hi ha més qualitat, intel·ligència i cosmopolitisme fora de la classe política i periodística que no pas dins. I ara faig una mica de propaganda: a la llista de Puigdemont ja es veu, també, el perfil d’aquests professionals més preparats. Comença a haver-hi símptomes de renovació. Però sí que penso que estem febles de lideratges, que no són unipersonals. Hauríem de tenir trenta, quaranta, cinquanta persones que poguessin parlar de tu a tu amb la gent que mana al món. Brussel·les, Washington, Berlín. Sense estat és molt difícil de tenir aquesta mena d’elits. Però sense aquesta mena d’elits és difícil de tenir estat. —Ben tractada per la justícia belga? —La justícia impressiona sempre. I els edificis i els espais són iguals de tètrics. La sensació de procés kafkià, amb aquells senyors enfilats allà dalt, i tu a baix, impressiona igual. Passa que aquí tens la sensació que tens un règim de garanties. I mentre resolen el tema, per exemple, jo sóc al carrer. No els passa pel cap tancar-me per presó preventiva. Per favor! La justícia espanyola s’ha convertit en una eina de poder arbitrari. Els nois d’Altsasu, per una baralla de bar, fa un any que són en presó preventiva. Per favor! Són símptomes que a segons qui es pot fer això. I a qui es pot fer? A catalans i a bascs. Si això no és odi o xenofòbia, què coi és?

Summary: Clara Ponsatí: ‘Si no som capaços de plantar cara, ens assimilaran’


Un 16 de novembre d’ara fa exactament 80 anys, l’any 1938, va acabar la batalla més duradora i mortífera de la Guerra Civil, la Batalla de l’Ebre. Començada el 25 de juliol de 1938, es va allargar 115 dies. Van ser jornades de desgast que van marcar la caiguda de Catalunya i el final de la guerra. Segons l’historiador Francesc Xavier Hernández, a partir d’aquesta batalla res va tornar a ser igual: 🔊 “Es decideix el futur de la República i la Guerra. Per Catalunya és una derrota tant o més gran que l’11-S”. Els pocs supervivents que queden de la Batalla de l’Ebre asseguren que la guerra va trasbalsar el seu territori i la seva vida. Per exemple, en Francesc Pedrol, soldat de l’exèrcit republicà durant la Batalla de l’Ebre amb tan sols 17 anys, retrata aquesta vivència que li va marcar la vida. Alguns supervivents reconeixen, però, que al llarg dels anys tampoc hi ha hagut gaire reconeixement ni dignificació per tot el que van haver de suportar. També posen en valor la importància de no oblidar les seves històries. Fosses per obrir El setembre de 2018 es va obrir la fossa de Miravet, a la Ribera d’Ebre. Es van exhumar les restes de prop d’un centenar de soldats republicans que van morir defensant la Serra de Cavalls a la Batalla de l’Ebre. Aquesta és una de les fosses més grans excavades fins ara a Catalunya pel que fa a nombre d’individus trobats. Fotos inéditas: Hallan 99 soldados muertos en la fosa de Miravet https://t.co/FuYPQGExFI vía @diaridtarragona — Diari Ebre (@Diari_Ebre) July 22, 2018 Aquesta acció s’emmarca en el Pla de Fosses que va encetar la Generalitat l’any 2017, que fa actuacions en fosses de desapareguts durant la Guerra Civil i la dictadura. A més, també analitzen i identifiquen les restes per retornar-les als familiars gràcies al Programa d’Identificació Genètica. En canvi, abans la Generalitat només intervenia a petició de familiars de desapareguts. Ara mateix hi ha 505 fosses localitzades arreu de Catalunya. Només se n’han obert 38, 14 de les quals han estat aquest mateix any. Davant això, el Departament de Justícia calcula que encara hi ha al voltant de 20.000 persones enterrades en les fosses que queden per obrir. Per tant, és igual d’important estudiar, recordar i commemorar la història com atendre els llegats d’aquesta que conviuen en l’entorn. En aquest sentit, experts afirmen que encara queda molta feina per fer. Per exemple, l’historiador Josep Sánchez Cervelló, que ha liderat el projecte de geolocalització i documentació de les fosses de la Guerra Civil a l’Ebre i el Priorat, assegura que van descobrir més de 200 fosses a la zona. El problema, segons ell, és que 🔊 “no hi ha diners per excavar-les. Vam trobar més morts del que pensaven i no van poder reaccionar”. Cervelló assegura que els governs de l’Estat i de Catalunya han sigut “incapaços” de solucionar una qüestió necessària: dignificar els morts republicans de la Batalla de l’Ebre, ja que el 98% dels morts –mal enterrats sota les vinyes o en fosses– són republicans, perquè els franquistes van treure tots els seus cadàvers. 🔊 “És una vergonya i és central solucionar el problema de la localització i de la personalització dels morts de la Batalla de l’Ebre”. Conclou dient que el problema s’allarga des de fa 80 anys i que ningú se n’ha preocupat. L’únic que fan, diu, són “exercicis rocambolescs per semblar que fan alguna cosa, però en realitat no fan res“. A banda d’una ferida “oberta” per la batalla i la derrota, també perllonguen efectes a nivell econòmic: 🔊 “l’Ebre és el territori amb el PIB més baix de Catalunya i és conseqüència de les destrosses de la batalla”. En el camp polític, Francesc Xavier Hernández opina que la Batalla de l’Ebre arriba a l’actualitat: 🔊 “La perpetuació del franquisme es pot palesar. Vivim les conseqüències directes d’aquella derrota”. A banda de les fosses i les víctimes, també s’han dut a terme excavacions de recerca a les trinxeres, com les que va fer Hernández i el seu equip: 🔊 “Hem trobat anècdotes; trinxeres amb munició, granades sense explotar o metralla”. Aquestes són imatges de recreacions del dia a dia de l’exèrcit republicà a les trinxeres. Han estat cedides pel Grup de Recerca de Didàctica del Patrimoni (DIDAPATRI) de la Universitat de Barcelona: Ara fa 80 anys… A principis de l’any 1938 la zona republicana aguantava a Catalunya, València, Múrcia, Madrid i algunes parts d’Aragó, Andalusia i Castella La Manxa. Després de la batalla de Terol, Franco va estendre l’atac fins arribar a Lleida i va continuar fins al mediterrani a través de la desembocadura de l’Ebre. D’aquesta manera, la zona republicana estava dividida en dues i Catalunya, seu del govern republicà, quedava acorralada. En lloc d’avançar cap a Barcelona, l’exèrcit feixista va anar a ocupar València. Davant això, i encara que la situació de les forces republicanes era compromesa, el president Juan Negrín i el general Vicente Rojo van emprendre la seva última gran ofensiva. El 25 de juliol de 1938 un dels dos grans cossos de l’exèrcit roig va travessar el riu Ebre amb l’objectiu de sorprendre i atacar l’exèrcit nacional pel nord de València. La resposta va ser ràpida i així és com va començar una lluita en què els republicans es van atrinxerar en un front a la vall del riu Ebre, comprès entre Amposta i Mequinensa, de més 60 quilòmetres. Van ser quatre mesos de lluita, desgast i bombardeigs en un terreny molt particular. L’historiador Francesc Xavier Hernández considera que 🔊 “la zona de combat de muntanya donava més garanties als republicans”. Per la seva banda, Josep Sánchez Cervelló diu que l’ofensiva dissenyada pel cap de l’exèrcit republicà, Vicente Rojo, era un exercici tàctic: 🔊 “Ell coneixia molt bé el territori i va utilitzar-lo per fer l’ofensiva. És un territori de falsos plans”. Supervivents que van estar al front per l’exèrcit republicà o bé civils que vivien a les terres de l’Ebre recorden alguns episodis de la batalla, des que va començar fins a la retirada final. El novembre les tropes republicanes tornaven a travessar al riu Ebre per recular cap a Catalunya. Es retiraven, havien fracassat en la seva ofensiva. Va ser el punt d’inflexió perquè l’exèrcit nacional avancés sense fre per Catalunya. Després de vuitanta anys d’aquesta batalla transcendental, encara queden ferides obertes, fosses per excavar i, sobretot, el record inesborrable d’aquells que la van viure. Queda a les nostres mans vetllar per la història, la commemoració i la memòria de la Batalla de l’Ebre.

Summary: La Batalla de l’Ebre: silencis que compleixen 80 anys


La vice-presidenta del Consell, Mónica Oltra, ha criticat els dirigents dels partits que van participar en el debat electoral d’ahir i ha dit que, en la seva opinió, es va constatar el blocatge polític i va faltar més debat mediambiental. ‘El vaig veure fins que em vaig adormir, suposo que com molta gent’, ha revelat. Segons que ha dit, cal un canvi en els lideratges, perquè la política ha de servir per a escoltar i no sols per a parlar. Ho ha dit abans de presentar un esmorzar informatiu del Nova Economia Fòrum de Madrid al candidat de Més País, amb qui Compromís es presenta en coalició, a la presidència del govern espanyol, Íñigo Errejón. Oltra ha començat la seva intervenció dient que li produïa ‘vergonya’ i ‘empipament’ estar en una nova campanya electoral explicant a la gent ‘que ha de tornar a votar’, ja que, segons ella, la situació a la qual s’ha abocat l’estat és inexplicable. Sobre la possibilitat que el blocatge continuï després del 10-N, ha dit que haver de tornar a fer unes eleccions espanyoles li semblaria ‘una aixecada de camisa’ i faria que la gent perdés la confiança en la política. Ha demanat de ‘trencar el cercle viciós’ d’una política en la qual ‘es parla molt i s’escolta poc’. ‘I crec que Íñigo pot fer-ho’, ha dit. ‘Cal trencar aquest bucle que ens tenalla perquè cal oferir acords i solucions, i crec que Íñigo pot fer-ho’, ha proclamat Oltra, incidint en la necessitat de conformar un govern que posi ‘en el centre’ a les persones, ‘i no obstinar-se a vèncer en el relat’. La seva relació amb Errejón També ha revelat a més que la relació amb Errejón no sempre ha estat bona i ha parlat de les campanyes de les eleccions espanyoles de 2015 i de 2016, en les quals Compromís va fer coalició amb Podem, amb Errejón com a director de la campanya. ‘He de confessar que la nostra primera trobada no va ser afortunat, algun dia ho explicarem’, ha dit. Tot seguit, però, ha relatat que la relació va canviar quan es van trobar sense cambres i sense agenda prenent una cervesa al barri del Carme de València. ‘Aquí va començar una relació que a les Falles de 2018 va acabar de tancar-se’, ha dit Oltra, que va convidar a Errejón a passar unes festes quan ella era fallera major. ‘Jo em vaig anar passades les tres de la matinada i ell es va quedar’, ha relatat. Errejón, per la seva part, ha respost que ‘el que passa a les Falles, es queda a les Falles’. Baldoví reclama ‘apoderar’ la llei de memòria històrica El cap de llista de Més Compromís, Joan Baldoví, ha reclamat que es continuï ‘apoderant’ la llei de memòria històrica després de l’exhumació de Franco. En un acte a Paterna, ha reivindicat les víctimes de la dictadura que hi ha a les fosses comunes i ha dit que cal que siguin trobades i sepultades dignament. Ha insistit en la derogació de la llei mordassa i en la importància que Més Compromís tingui representació a Madrid. ‘Volem traslladar els problemes dels nostres pobles, com els que hem parlat avui a Paterna, i tinguin la solució que reclamen i mereixen’, ha dit.

Summary: Oltra reivindica Errejón com a candidat per a trencar el blocatge


Amb les dades de les enquestes, el resultats ja presenten una paradoxa important: o bé el PP i el PSOE pacten un govern de ‘gran coalició’ o bé es basteix un govern d’esquerres comptant per força amb els independentistes. La suma de PP i Ciutadans no basta per a formar govern a Espanya. Cap enquesta no preveu que tinguin majoria plegats. Ni tan sols comptant amb el PNB i Coalició Canària –els dos grups que, estirant-ho molt, podrien estar temptats d’afegir-s’hi– no arribarien als 176 escons necessaris per a governar. Però PSOE i Podem tampoc no tenen prou escons per a governar en coalició. Cap enquesta no els atorga una suma suficient. Ara, sí que tindrien majoria absoluta si poguessin comptar també amb els escons dels independentistes catalans. El referèndum d’independència a Catalunya seria, evidentment, el gran tema de debat, car Podem ha dit que l’exigiria i per als independentistes catalans seria la condició indispensable. No és fàcil d’imaginar-se que el PSOE puga acabar acceptant-lo, però si no ho fa l’única alternativa serà convocar unes altres eleccions.

Summary: Anàlisi sobre els sondatges: O pacten PP i PSOE o els independentistes decidiran a Madrid


Josep-Maria Terricabras, eurodiputat d’ERC, demana que les forces republicanes prenguin les decisions sobre la investidura de Carles Puigdemont que impliquin el mínim mal possible, tot i que no té cap dubte ‘que ens en faran, de mal’. És partidari de trobar una fórmula que consisteixi a deixar clar que el president és Puigdemont, des de Brussel·les, però que n’hi hagi un altre que sigui ‘gestor’, que treballi des de Catalunya. Ara, que en cap cas no ‘es cregui’ que és el president, perquè, si no, ‘estarem perduts’. L’hem entrevistat just abans del viatge d’aquest cap de setmana passat a la capital europea dels negociadors d’ERC i de Junts per Catalunya per mirar de tancar la fórmula per a investir Puigdemont. —Això es pot resoldre? —Evidentment. Això no s’ha acabat i hem de tenir tots la responsabilitat de no deixar-ho acabar. Jo sóc molt contrari a unes altres eleccions, perquè servirien per a arribar allà on ja som, o menys. La solució ha de respectar que Carles Puigdemont és legítimament el candidat a la presidència de la Generalitat, però també és veritat que no podrà exercir de president. Exercir en el sentit que ho entenen els espanyols, perquè, com que el rei d’Espanya segurament no li signarà el nomenament, serà una dificultat. —I quina solució proposeu? —La solució ha de protegir els qui són amenaçats injustament per la justícia espanyola; tots els diputats tant de JxCat com d’ERC que han de participar en votacions i que poden ser empresonats immediatament per qualsevol gest que facin. Això s’ha d’evitar tant com es pugui. —Tardà diu que si cal sacrificar Puigdemont, s’haurà de sacrificar. —Si hi ha d’haver sacrificis, n’hem de fer tots. Però Puigdemont ja ha fet un bon tros de sacrifici, anant a l’exili. I no parlem del sacrifici dels que són a la presó. M’agradaria molt que arribéssim a una solució fent el mínim de sacrificis possibles, però amb la màxima eficàcia. El problema és que combatem contra uns enemics que poden fer el que vulguin perquè la llei són ells. Nosaltres, en canvi, no podem fer res, no pas perquè no tinguem jutges, sinó perquè no tenim l’exèrcit. Jo aniria a recuperar si més no l’autonomia per tirar endavant i alhora veient què pot ser menys dolent, tant per als qui són a l’exili com per als qui són a la presó. Perquè qualsevol cosa serà dolenta. —Voleu dir evitar una confrontació amb l’estat? —Segons què es vulgui dir. Si trobem solucions intel·ligents, això ja serà una confrontació. Però si simplement plantem cara i diem ‘a mi no em passarà res’, doncs resulta sí que ens passarà. Perquè ens engarjolaran i ens faran no sé què. —Això ho continuaran fent igualment. —Sí, però com més ho puguem evitar, sobretot al començament, molt millor. Jo sóc partidari de ser hàbils, a més de contundents. Ara som en una situació de repressió. Plantar cara, segons com, només voldrà dir que hi haurà més gent a la presó i a l’exili. Plantar cara en el sentit d’arribar a solucions que minimitzin les dificultats: això faria. Ara, no tinc cap dubte que ens fan mal i que ens en faran. —Dimarts es va arribar al ple amb la previsió i l’acord d’investir Puigdemont. Per què de cop i volta aquell mateix dia no es va fer l’acte de legitimitat que s’havia acordat de fer? —Les tres forces hi estaven disposades, com un acte de justícia i de reparació, no únicament envers el candidat a president sinó també la institució. Això tenia molta importància. Però sospito que ara consideren quines són les conseqüències. Perquè, si després de la restitució de Puigdemont, cosa que seria magnífica, cinc o sis diputats que tenim al parlament entren a la presó, aleshores s’ha aconseguit cap restitució? O s’ha aconseguit reforçar el 155? M’ho pregunto. Em sembla que la presència de Puigdemont i els consellers a Brussel·les ha estat important per a la internacionalització del conflicte. A l’amic Oriol Junqueras, la presó l’invisibilitza. Que hi hagi veus a fora que proclamin allò que reclamem i denunciïn la injustícia és d’una gran importància. Si això ho fem i només ens quedem amb això però amb més gent a la presó, quin avenç haurem fet? —Aquests mateixos diputats que dieu que acabaran a la presó, ja ens diuen que el març seran inhabilitats i a final d’any, condemnats. —De totes maneres, estarem d’acord que com menys dies algú passi a la presó, millor. A vós us ficaran a la presó a final d’any? Doncs millor que no el mes de febrer. Però, pel que fa a la restitució, restituïm una presidència o un govern? Un govern ja es veu que no, per això que diem. Però no es podria fer d’alguna manera que la veu de Puigdemont fos la veu de la presidència de la Generalitat, ara i en els anys que vinguin? Perquè és la veu que va ser triada pel poble i que el poble no ha desautoritzat mai, al contrari. Mantenir aquesta veu, però, alhora que es manté aquesta veu de projecció internacional indiscutible, fer tot allò que es pugui per protegir els qui estan amenaçats a l’interior i projectar-los endavant. —Sembla que es negocia una manera de fer una cosa així. —No ho sé, perquè no sóc a la negociació, però és el que desitjo com a persona que els estima a tots. Des d’Europa ,veig que es belluguen coses, no pas a la cúpula europea, però hi ha una quantitat d’eurodiputats que se’ns acosten i que ens diuen que ens fan costat… Això ens ha de fer pensar que el futur pot anar canviant, sobretot si nosaltres reaccionem bé, si no fem trencadissa, si no ens barallem, si no abandonem… Si sabem mantenir la imatge forta i potent dels que realment han estat i són els que representen el govern de Catalunya, encara que sigui en aquesta situació tan difícil de l’exili, és d’una extraordinària importància. —Des de l’exili i amb un paper simbòlic, sembla difícil de mantenir aquesta imatge potent durant gaire temps. El dia a dia i el pas dels anys poden ser molt durs. —Aquest és el problema. Però, suposant que Puigdemont no hi pugui ser perquè no és acceptat per la banda espanyola, si el govern que es forma a Catalunya s’ho creu molt, estarem perduts. Si aquell que sigui davant del govern en forma de conseller en cap, per exemple, tot i ser considerat president per part dels espanyols i del rei, si deixa clar que el president de Catalunya és Carles Puigdemont i ell només es considera gestor, les coses també canvien. Ara, si s’ho pren seriosament, estem perduts. Si fa un gran acte de presa de possessió, estem perduts. No hi hauria d’haver ni acte de presa de possessió. —Com s’hauria d’enfocar? —Hi ha d’haver una actitud col·lectiva d’entendre què són les coses, com han de ser i com ens les hem de prendre. Sobretot pensant que tenim la bota contrària damunt del cap. Dependrà molt de les actituds, i seria bo que des de Catalunya, ja que el president Puigdemont i els consellers no poden tornar, hi hagués aquesta connexió constant. El president Tarradellas, que tenia molta menys repercussió, estima i coneixença, es mantenia com a tal. Compte, es poden aconseguir coses, l’efecte que volem, i és que Puigdemont continuï essent considerat pels catalans i entès pels catalans com el president de Catalunya. Hem de treballar per canviar la situació, perquè hem d’aconseguir que ell pugui tornar i els presos puguin sortir. —Això haurà de ser a llarg termini. Com podran tornar de l’exili, sortir de la presó i es podrà fer efectiva la República? —Hi ha l’aspecte internacional, que és important políticament però també jurídicament. En el camp jurídic tenim tanta raó que no hi ha cap jutge al món que entengui que algú hagi d’abjurar de les seves idees o que es pugui empresonar sense control algú a qui encara no s’ha acusat formalment de res, és tan escandalós que ens donaran la raó. Però passa que triguen una mica, i hem de procurar en les instàncies que sigui que es tracti com una qüestió d’urgència. I en l’aspecte polític anem treballant per sota sobre quins reconeixements hi pot haver. I hi ha després la qüestió interior. La gent aquí no es pot resignar ni acceptar de manera submisa això que passa. Si no protestem ni denunciem, l’acció exterior tampoc no serà tan forta. —Aquest front internacional ha fallat. —Sí, i jo he participat en la idea que això seria més ràpid. Perquè confiava en l’esperit democràtic dels altres. Ens pensàvem que l’Europa del segle XXI reaccionaria a una repressió del segle XVIII, però la veritat és que hi ha interessos creats i encreuats entre estats. I l’estat espanyol va pagant per comprar voluntats i perquè callin. Però això s’acabarà, perquè l’escàndol va creixent cada dia i es va convocant més gent davant del jutge, i el jutge farà el que li donarà la gana. —Ara mateix, com es percep el conflicte des de Brussel·les? L’estat espanyol ha fet un gran esforç per a caricaturitzar i desprestigiar Puigdemont. —Que l’estat hagi de fer aquests esforços per una cosa que ells diuen que no ha existit mai, que no hi ha hagut referèndum, és caricaturesc. Els nervis que hi ha són enormes. Que González Pons hagi de fer una carta al president del Parlament Europeu perquè ve Puigdemont, és senyal d’una situació cada vegada més afeblida. Interpreto que hi ha un camí que, malgrat totes les preteses victòries que diuen que han aconseguit, tenen una debilitat que es manté. —Com veieu d’ànims el president i els consellers a Brussel·les? —Més aviat els veig bé, molt conscients que això és una cosa llarga. Però de vegades la gent diu que serà llarga de cinc anys, però no, no, d’un parell d’anys, no ha de ser més. —No més llarg que això? —No. Perquè això és un divorci. Si comences a tirar vaixelles al cap de l’altre, algú haurà de decidir, algun jutge haurà de dir prou, parlem-ne. —Quin jutge? —Els jutges europeus i els polítics europeus, és a dir, la UE. Perquè no es vol tenir un conflicte permanent al sud d’Europa. —Voleu dir que la situació serà tan insostenible que no es podrà allargar més d’un parell d’anys? —I tant. Com a màxim un parell d’anys. —Insistiu que hi acabarà havent una mediació europea. —Sí, perquè aquest personal quan diu naps després diu cols, si els convé. Són gent amb una capacitat de canvi… Recordeu el cas de les repúbliques bàltiques, que el dia abans de proclamar-se independents els telefonaven, dient-los que no serien mai independents. —També hem vist com han fet els ulls grossos i han deixat enquistar problemes a Europa. —Sí, però ara apliquem l’article 7 a Polònia. Perquè al Parlament Europeu hi ha una obsessió en bona part justificada, contra Polònia i Hongria, i els espanyols del PP contra Veneçuela. En canvi, per Espanya no. Però ja hi ha algun diputat que es demana per què en aquesta llista no hi ha Espanya. És que Hongria i Polònia fan disbarats, però els disbarats del 155 no els han fet mai. Hem d’estar atents a tot, i per això hi ha d’haver aquest treball interior de plantar cara, i també la feina exterior. El que és necessari ara no és fer autocrítica, sinó crítica a aquell que m’oprimeix.

Summary: Terricabras: ‘Si aquell que sigui considerat president pels espanyols s’ho creu, estarem perduts’


Dos anys després de l’1-O i pocs dies abans de fer-se pública la sentència del Tribunal Suprem espanyol contra una part del govern, la presidenta del parlament i dos dirigents socials acusats de rebel·lió, encara hi ha molts punts foscs sobre el dispositiu policíac espanyol que va procurar de reprimir el referèndum amb violència. Hi ha alguns jutjats de primera instància a Catalunya –principalment el número 7 de Barcelona– on hi ha causes obertes contra agents de la policia espanyola i alguns comandaments per la brutalitat que van desplegar contra els votants. Però se sap ben poca cosa de la cadena de comandament i de les instruccions d’aquell dia i els anteriors, sobre qui, quan i per què va decidir que s’actués amb aquella violència contra la població civil. El judici al Suprem no ho va aclarir, perquè els testimonis dels caps de la policia espanyola i la Guàrdia Civil i dels màxims responsables del govern espanyol van ser renuents, amb la complicitat de Manuel Marchena, que hi va fer els ulls grossos, bo i permetent que les respostes sobre la responsabilitat, les ordres i el disseny de tot aquell dispositiu no fossin més que evasives, silenci i amnèsies sobrevingudes. Però el judici fou llarg, i alguns testimonis policíacs de menys rang, però amb responsabilitats de coordinació, van ajudar –sense voler-ho– a entrellucar una estructura a l’ombra que funcionava de molt abans del referèndum, i que va prendre el nom oficial d’Operació Copèrnic, que tenia un propòsit molt concret (impedir que el referèndum reeixís) i un mètode pensat i planificat que consistia a atacar sistemàticament la població civil als col·legis electorals, sabent que serien plens de gent de totes les edats i condicions, llançant-hi agents i material antiavalots. I tot aquest disseny, fet al marge dels Mossos d’Esquadra, que aquell dia serien víctimes d’un altre dels propòsits del pla del govern espanyol: fer-los caure en el parany d’una falsa coordinació i ser presentats posteriorment com a còmplices d’una rebel·lió. ‘Que no s’assemblés a un referèndum’ Perquè, tal com va dir l’ex-secretari d’estat de seguretat espanyol José Antonio Nieto quan va anar a testificar al Suprem, volien ‘que allò no semblés un referèndum’. Sabien que era impossible d’aturar una votació de més de dos milions de votants a tot arreu del Principat, mobilitzats en 2.300 col·legis electorals. Els Mossos d’Esquadra, a petició de la fiscalia, van elaborar els dies previs de l’1-O un informe sobre la quantitat d’efectius policíacs necessaris per a tancar amb pany i forrellat tots els centres de votació. Van dir que en caldrien 90.000. Una tasca impossible, atesa la quantitat d’efectius que podien arribar a aplegar la policia espanyola i la Guàrdia Civil entre els agents que ja hi havia a Catalunya (uns cinc mil) i els que hi podrien enviar (uns sis mil). Per això Nieto va dir aquella frase, que va passar pràcticament inadvertida al judici: ‘Que allò no semblés un referèndum.’ I això només es podia fer desvirtuant la votació i, alhora, convertint-la en una jornada de violència que fos el pretext per a construir posteriorment una gran causa per rebel·lió. Atesa la informació transcendida al judici, l’Operació Copèrnic sembla que perseguia precisament això de bon començament, quan va començar a ser dissenyada pel ministeri de l’Interior espanyol, amb la supervisió, pel cap baix, de la vice-presidenta espanyola Soraya Sáenz de Santamaría. Ella mateixa va declarar com a testimoni al judici que van pensar d’enviar milers d’agents espanyols a Catalunya a començament del mes de juliol del 2017, arran dels canvis en el govern de Carles Puigdemont que van situar Joaquim Forn de responsable del Departament d’Interior. Sáenz de Santamaría mateixa va reconèixer que havien dissenyat el dispositiu perquè no confiaven en els Mossos d’Esquadra, però no va saber o no va voler respondre a la pregunta en què insistia l’advocat Xavier Melero a la sala del Suprem: l’enviament dels sis mil agents va ser pensat per reforçar el cos dels Mossos per al referèndum o per substituir el cos dels Mossos d’Esquadra? I la resposta, finalment: ‘Jo no vaig participar en el dispositiu policíac ni el vaig dissenyar.’ Això van respondre també Mariano Rajoy i Juan Ignacio Zoido. El desplegament del contingent I el setembre van enviar els vaixells als ports de Barcelona i Tarragona per a hostatjar-hi tot aquell contingent, coincidint justament amb l’assalt de la Guàrdia Civil al departament d’Economia i més dependències de la Generalitat. Vaixells atracats als ports, helicòpters sobrevolant Barcelona i més indrets del Principat, sis mil agents portats expressament d’Espanya, sense gens d’arrelament i coneixement de la realitat catalana. És així com es presentava el dispositiu al final del setembre del 2017, quan el govern espanyol va imposar un coordinador d’aquest dispositiu, que teòricament havia d’integrar també els Mossos d’Esquadra, i que era el coronel de la Guàrdia Civil Diego Pérez de los Cobos. Arran d’aquesta organització, es van fer unes quantes reunions entre els responsables policíacs de cada cos, i la fiscalia els va donar diverses instruccions, una de les quals era elaborar un pla d’actuació per a l’1-O. L’únic cos que en va fer un de manera detallada van ser els Mossos; els altres dos no revelaven les seves cartes i jugaven amb avantatge perquè sabien en tot moment quin era el dispositiu i el pla dels Mossos. Algunes d’aquestes instruccions de la fiscalia, i una de posterior del dia 29 de setembre del secretari d’estat de Seguretat espanyol, van especificar que la policia espanyola i la Guàrdia Civil intervindrien en els col·legis a requeriment previ dels Mossos d’Esquadra, en cas que ho decidissin els binomis d’agents que es desplegarien per tots els col·legis. És a dir, que formalment hi havia d’haver una coordinació entre els cossos. Però a la pràctica, i de manera paral·lela, els cossos policíacs espanyols van anar enllestint els detalls de l’atac simultani a desenes de col·legis repartits per tot el Principat, a l’ombra, aparentment sense cap criteri de selecció lògic, però pentinant tot el territori, d’Aiguaviva fins a Sant Carles de la Ràpita i de Lleida a Barcelona. I al marge dels Mossos, transmetent les ordres i les instruccions jeràrquicament de manera oral. Ja feia dies que disposaven d’una llista aproximada dels 2.300 centres de votació, i alguns agents de la brigada d’informació de la policia espanyola els havien inspeccionat per determinar-ne la idoneïtat per a carregar-hi, és a dir, examinant-ne els accessos i les característiques. Alguns dels agents de la Guàrdia Civil que van testificar en el judici van explicar com anaven a col·legis electorals dispersos en punts del Principat molt allunyats entre si, com hi apareixien ja a primera hora del matí. I van declarar que havien rebut instruccions un dia o dos abans del Primer d’Octubre. Amb aquestes declaracions s’entenia, se suposava, que malgrat les instruccions de la fiscalia i el Tribunal Superior de Justícia d’intervenir als col·legis a requeriment dels Mossos d’Esquadra, van preparar un pla per a actuar pel seu compte, i que el van fer abans del dia del referèndum. I aquest fet és d’una gran importància, perquè el coordinador del dispositiu policíac de l’1-O, Diego Pérez de los Cobos, va declarar que havien decidit de trencar el mecanisme de coordinació amb els Mossos i d’anar per lliure a atacar col·legis per tot Catalunya perquè van veure una suposada inacció dels Mossos i una ineficàcia en el seu dispositiu el matí mateix del dia de la votació. El testimoni del comissari 19.196 El major Trapero i el comissari Ferran López ja van contradir Pérez de los Cobos i van revelar que qui va actuar de manera deslleial i va trencar deliberadament la coordinació va ser el coronel. El comissari de la policia espanyola que va fer de coordinador a Barcelona dels agents d’informació durant l’1-O, amb el número d’identificació 19.196, va patinar en declarar al Tribunal Suprem, perquè va donar detalls sobre aquest pla paral·lel. El coronel Diego Pérez de los Cobos. El comissari va dir que Pérez de los Cobos els havia facilitat una llista amb els més de dos mil col·legis que aquell dia havien de servir de punts de votació, que tres dies abans de l’1-O n’havien fet ‘una sectorització per districtes’; que havien designat un responsable per a cadascun perquè avalués ‘els criteris de seguretat dels centres’; que els havien analitzat tots per decidir en quins actuarien, segons uns criteris de ‘practicabilitat’, és a dir, dels problemes que poguessin tenir per a entrar-hi o sortir-ne, etc. És a dir, que ja tenien un mapa dels ‘col·legis viables’ abans de l’1-O, que a les cinc del matí van rebre un brífing oral amb instruccions dels superiors jeràrquics en què en cap cas no es va parlar de la coordinació necessària amb els Mossos i del fet d’intervenir només si ho requerien; que a dos quarts de set ja eren tots al carrer esperant l’ordre d’actuar i que a aquella hora els van dir que endavant, de manera que van trencar unilateralment el sistema de coordinació preparat formalment amb els Mossos i que mai no va arribar a funcionar. I a la mateixa hora i en llocs molt allunyats entre si la policia espanyola i la Guàrdia Civil van atacar els votants, i les unitats que anaven als col·legis mantenien un sistema de comunicació paral·lel –’l’altre canal’, deien alguns agents– per no deixar rastre de les ordres que rebien. I ho van fer amb una brutalitat que aquell dia va escandalitzar mig món. Els col·legis atacats no van arribar al 10% del total, però les imatges de la violència policíaca corrent com la pólvora per les xarxes socials i les televisions ajudarien a generar una sensació de pànic col·lectiu que finalment no va impedir que més de dos milions de persones anessin a votar. La pretensió no era impedir efectivament el referèndum, sinó que s’hi assemblés, tal com va reconèixer Nieto. Encara no s’han dirimit responsabilitats sobre aquell pla d’atac calculat per egenerar aquella situació de pànic i causar un nombre de ferits tan elevat. Encara no se sap qui són els qui van dissenyar-lo ni els qui van donar les ordres de començar l’atac ni d’aturar-lo.

Summary: Els indicis del pla paral·lel de l’estat espanyol contra els votants de l’1-O


Primer lliurement del programa Canal Solidari TV, que Vilaweb TV realitza conjuntament amb canalsolidari.org. El programa se centrarà en entitats i persones que promouen la solidaritat. Avui us parlem de la Fundació Arrels de la ciutat de Barcelona.

Summary: Una esperança per als sense sostre


La Junta de Govern Local de l’Ajuntament de Sabadell ha incorporat noms nous al nomenclàtor que han suposat la substitució definitiva dels batlles franquistes Josep M. Marcet i Antoni Llonch. La fins ara plaça de l’Alcalde Marcet se substituirà per Dones del Tèxtil i la plaça d’Antoni Llonch, per Clara Campoamor, activista pels drets femenins i diputada durant la Segona República. Així mateix, s’han aprovat tres noms més al nomenclàtor: plaça de Patricio Peñalver —activista pels drets dels homosexuals i representant del Front d’Alliberament Gai de Catalunya a Sabadell—, plaça de Cipriano Martos —obrer i sindicalista torturat pel franquisme— i la plaça del Pi-pi —nom popular i utilitzat entre la ciutadania però que no figurava en el nomenclàtor—.

Summary: Sabadell elimina els noms franquistes Josep M. Marcet i Antoni Llonch del nomenclàtor


La consellera de Justícia, Ester Capella, ha avançat que la llei d’arrendaments urbans reduirà l’avançament de tres mensualitats que amb el marc legal actual pot exigir el propietari d’un pis en llogar-lo. En el marc d’una interpel·lació al ple del parlament, ha recordat que amb la llei es vol situar la durada mínima dels contractes de lloguer entre els 6 i 10 anys i superar la legislació estatal a través del Codi Civil de Catalunya. En aquest sentit, ha considerat que malgrat les ‘tímides millores’ del reial decret llei sobre habitatge aprovades recentment per la diputació permanent del congrés espanyol, encara s’està ‘molt lluny’ dels estàndards europeus. El marc legal actual estableix que el propietari d’un pis pot exigir l’avançament de tres mensualitats al llogater com a fiança, dipòsit i aval bancari com a condició per a l’arrendament. Segons la consellera de Justícia, Ester Capella, el govern ho considera ‘excessiu’ i ha apostat per reduir aquesta quantitat. En relació amb el dret d’adquisició preferent de l’inquilí en cas de venda de l’habitatge, la regulació espanyola permet que els inquilins hi renunciïn. I segons Capella, molts llogaters ho fan obligats per clàusules incloses d’ofici en els contractes d’arrendament. En canvi, la llei catalana, segons la consellera, suprimirà aquesta possibilitat i deixarà sense efecte totes les clàusules de renúncia incloses en els contractes signats a partir de la seva entrada en vigor. A més, Capella ha qualificat ‘d’anacrònics’ els mecanismes per acreditar l’estat dels immobles i ha indicat la necessitat d’utilitzar nous recursos per evitar conflictes innecessaris entre arrendadors i arrendataris sobre els possibles danys anteriors i posteriors al contracte. La norma espanyola estableix que la durada dels contractes sigui d’entre 5 i 7 anys en funció de si la propietat és d’una persona física o jurídica. En canvi, segons ha recordat la consellera, l’avantprojecte de llei català establirà que la durada mínima dels lloguers d’habitatges a Catalunya se situï entre sis i deu anys. Per a la consellera Capella, l’estabilització del mercat de lloguer ha de servir per reduir la diferència entre ‘el creixement accelerat del lloguer i l’estancament dels salaris’ i la norma catalana ha de permetre al departament competent en matèria d’habitatge i als ens locals limitar els preus del lloguer. En aquest sentit, ha afegit que ‘cal anar més enllà de l’índex de referència de preus del lloguer’, perquè ‘només així’ es podrà fer front a ‘l’augment desproporcionat dels preus’. El preu del lloguer a Barcelona augmenta un 38% en només 5 anys Segons dades del Departament de Justícia, al conjunt de Catalunya el preu mitjà del lloguer ha crescut un 29% en els últims 5 anys. En xifres, significa que ja ha arribat als 698 euros; 160 euros més que el 2013. Així doncs, el preu del lloguer ja ha superat el nivell previ a l’esclat de la crisi. L’increment general s’ha accentuat especialment a Barcelona, on el preu mitjà d’un pis de lloguer de 72 metres quadrats és actualment de 949 euros. Es tracta d’un 38% més que fa 5 anys. És a dir, d’un increment mitjà de prop de 270 euros per pis. Aquest fenomen també s’ha traslladat als municipis de l’àmbit metropolità i del seu entorn.

Summary: Capella avança que la llei d’arrendaments urbans reduirà les tres mensualitats que el propietari pot exigir per llogar un pis


Si ahir les cendres de Fidel Castro arribaven a Santiago de Cuba, avui el ‘Comandant’ serà enterrat al cementiri de Santa Ifigenia, a la mateixa ciutat. Les despulles del dictador arribaven ahir a la segona ciutat del país després d’un recorregut d’uns 1.000 quilòmetres, el viatge a la inversa que Castro i els revolucionaris van fer l’any 1959 portant la revolució arreu del país. Durant aquest trajecte, desenes de milers de cubans han pogut donar l’últim adéu a seu líder, mort la setmana passada als noranta anys. La plaça Antonio Maceo va acollir ahir el principal acte a Santiago. El darrer acte multitudinari abans de l’enterrament d’avui. Milers de cubans es van acomiadar ahir de Castro en un acte presidit pel germà del dictador, Raúl, que va deixar clar que tot continuarà igual. Cuba avui posa punt i final avui als nou dies de dol decretats pel govern. Fidel Castro serà enterrat al cementiri de Santa Ifigenia, on descansen els ‘herois’ de la revolució. En concret, el ‘Comandant’ descansarà en un mausoleu construït especialment per a ell al costat d’un altre ‘heroi’ cubà: José Martí, conegut com ‘l’apòstol de la independència cubana’.

Summary: Cuba enterra avui Fidel Castro