L’1 de febrer a mitjanit es farà efectiu el Brexit i el Regne Unit deixarà de formar part de la Unió Europea (UE). D’aquesta manera, s’aplicarà finalment el mandat del referèndum del 2016, en què el 52% dels participants van votar a favor de la sortida de la UE. En un principi, es preveia que el Brexit s’aplicaria el març del 2019, però les negociacions amb les institucions europees per a fixar les condicions de la sortida van sumir el Regne Unit en una gran inestabilitat política, cosa que va comportar diversos ajornaments. Finalment, el 20 de desembre, el parlament britànic va aprovar la llei del Brexit amb les condicions pactades amb la UE i aquest dissabte la història del Regne Unit farà un tomb. El Brexit tindrà unes implicacions molt importants en la vida dels britànics, però també en la dels europeus. Tot i que el Brexit entra en vigor aquest dissabte, hi haurà un període de transició fins al 31 de desembre durant el qual es garantirà la lliure circulació i els ciutadans de la UE al Regne Unit podran fer els tràmits per a mantenir els drets de ciutadania. Com ens afecta el Brexit? A continuació us expliquem tot allò que n’heu de saber: L’estatus dels migrants catalans al Regne Unit L’acord de retirada preveu que els ciutadans europeus residents al Regne Unit abans del Brexit mantinguin els seus drets de residència, treball, estudis i Seguretat Social més enllà del període transitori sota l’estatus d’assentat. Per beneficiar-se d’aquests drets és molt important que tots els ciutadans puguin acreditar que resideixen legalment al Regne Unit des d’abans que hagi acabat el període de transició. L’estatus d’assentat dóna els mateixos drets de residència, estudis, sanitat, treball i Seguretat Social que qualsevol altre ciutadà britànic. Hom podrà demanar la ciutadania britànica i marxar del país sense perdre l’estatus permanent durant cinc anys, com a molt. Per tenir-hi dret, cal haver arribat al Regne Unit abans del 31 de desembre i haver-hi residit de manera continuada durant cinc anys. Es considera que és de manera continuada si s’hi ha viscut com a mínim sis mesos de cada dotze durant un període de cinc anys. Si encara no s’han acumulat aquests cinc anys, es pot demanar l’estatus provisional de pre-assentat. Podeu trobar-ne més informació ací. Tanmateix, els drets dels ciutadans que vulguin establir-se al Regne Unit després del 31 de desembre estaran subjectes als acords bilaterals amb els estats de la UE o bé, si no hi ha acord, a les condicions generals que estableixin les autoritats britàniques. L’estatus dels migrants britànics a Catalunya, el País Valencià i les Illes Tots els ciutadans de la Unió Europea que vulguin residir més de tres mesos a l’estat espanyol han d’inscriure’s al registre central d’estrangers. Ara, a partir de dissabte, els britànics deixaran de ser considerats ciutadans de la Unió Europea, però haver-se inscrit els garantirà els drets. Si no ho han arribat a fer mai, cal que obtinguin el certificat demanant cita prèvia en una comissaria de la policia espanyola que tramitin certificats de la UE. Els ciutadans britànics inscrits mantindran els mateixos drets que tenien com a ciutadans europeus (tret de la potestat de presentar Iniciatives Legislatives Ciutadanes al Parlament Europeu) durant el període transitori i, després del 31 de desembre, mantindran els drets de residència, treball, estudis i seguretat social. Tenir el certificat de registre abans que hagi acabat el període transitori serà una garantia per a acreditar la residència legal a l’estat espanyol. En cas de no haver aconseguit el certificat de residència europea abans de la data del Brexit, durant el període transitori es podrà demanar una targeta d’identitat d’estranger en què es farà esment, de manera explícita, a la condició de beneficiari de l’acord de retirada pactat pel Regne Unit i la UE. Els migrants britànics que arribin a partir de l’1 de febrer estaran subjectes a un futur acord bilateral entre el Regne Unit i l’estat espanyol. Si no hi hagués pacte, se’ls aplicaria el règim general d’estrangeria espanyol. Viatges Una vegada entri en vigor el Brexit, es mantindrà la connectivitat aèria amb el Regne Unit i s’hi podrà viatjar sense que calgui visat, com a mínim fins el 31 de desembre de 2020, quan acabarà el període d’adaptació. Fins aleshores, es mantindrà la lliure circulació com si el territori del Regne Unit encara fos part de la UE. Després d’aquest període, les normes d’entrada al país dependran dels acords bilaterals amb cadascun dels estats membres de la UE. Durant el període transitori, els turistes europeus podran continuar gaudint de la gratuïtat del roaming i podran fer servir la connexió de telefonia mòbil sense sobrecàrrecs. Famílies La nova realitat després del Brexit també afectarà les famílies formades per ciutadans britànics i europeus o d’europeus que vulguin viure al Regne Unit. Per exemple, un català que visqui al Regne Unit amb el permís d’assentament i es vulgui casar amb un altre català després del període transitori ha de saber que el seu cònjuge no obtindrà els drets de ciutadania que té ell. Per tant, si vol anar a viure al Regne Unit, haurà de complir amb la normativa britànica en matèria d’immigració com qualsevol altre migrant. Tanmateix, els cònjuges, parelles de fet, fills o néts (menors de 21 anys o dependents) i pares o avis dependents d’un català amb permís d’assentament podran entrar i residir al Regne Unit després del Brexit sempre que la relació existeixi des d’abans de la fi del període de transició. La resta de familiars que vulguin residir-hi hauran de demanar l’estatus de pre-assentament abans del 31 de desembre. Els fills dels catalans que neixin al Regne Unit després del Brexit tindran nacionalitat britànica, sempre que un dels pares tingui l’estatus d’assentat. Si cap dels dos no ha residit prou temps per a tenir-lo i només tenen el de pre-assentat els fills nascuts després del Brexit només obtindran l’estatus de pre-assentat. Permís de conduir Els ciutadans de la UE residents del Regne Unit que van començar a viure-hi abans de fer 67 anys podran continuar conduint-hi sense problemes amb el permís d’un dels estats membres fins als 70 anys. Els ciutadans de la UE que van anar-hi a viure després dels 67 anys podran continuar conduint per territori britànic durant, com a màxim, tres anys. Després, hauran d’aconseguir un carnet de conduir britànic. Els turistes, en canvi, podran continuar circulant d’acord amb el permís de conduir europeu. Estudiants catalans al Regne Unit Els ciutadans de la UE que estudiïn al Regne Unit però que tinguin previst de tornar a casa abans del 31 de desembre, últim dia del període transitori, no han de fer cap tràmit per a continuar els estudis després del Brexit. Tanmateix, si han de continuar estudiant al Regne Unit o volen treballar-hi, han de demanar l’estatus d’assentament o de pre-assentament, com la resta de ciutadans europeus. Fins ara, els estudiants de fora de la UE sense cap feina qualificada només podien continuar vivint legalment al Regne Unit durant quatre mesos. Tanmateix, el govern britànic ha ampliat el termini dos anys. A banda, els estudiants que hagin començat els estudis al Regne Unit durant el curs acadèmic 2019-2020 o el comencin el 2020-2021 continuaran pagant les mateixes taxes acadèmiques que els britànics fins que hagin acabat el programa acadèmic. Els professionals que necessitin que la seva titulació europea sigui reconeguda al Regne Unit hauran de demanar el reconeixement abans del 31 de desembre. Competicions esportives Els equips britànics podran continuar participant en les competicions esportives europees, com ara la UEFA Champions League de futbol i l’Eurolliga de bàsquet. Això és així perquè les competicions europees són competicions privades, no tenen relació amb la Unió Europea, de manera que no els afecta la sortida del Regne Unit. Dret de vot Els catalans que resideixin legalment al Regne Unit després del Brexit podran votar i presentar-se a les eleccions locals britàniques, tal com passava fins ara. De la mateixa manera, els britànics també podran votar i presentar les seves candidatures a les eleccions municipals de Catalunya, el País Valencià i les Illes. Els catalans residents al Regne Unit podran continuar votant al parlament, a les eleccions espanyoles i al Parlament Europeu. Els britànics residents en territori de la UE, però, perdran el dret de vot a les eleccions europees perquè cal tenir la ciutadania d’algun dels estats membres de la UE per votar-hi. Seguretat social i sanitat Aquells ciutadans que durant la vida laboral hagin treballat tant al Regne Unit com en un estat membre de la UE han de saber que els períodes cotitzats fins al final del període transitori es tindran en compte de cara a una futura pensió. Si un català continua treballant al Regne Unit després del 31 de desembre, continuarà cotitzant, atès que els reglaments de coordinació dels sistemes de seguretat social continuaran essent aplicables mentre mantingui la feina. D’altra banda, el govern espanyol s’ha compromès a reconèixer la pensió a aquells ciutadans britànics que cotitzin aquí abans i després de la fi del període de transició. Així mateix, els pensionistes catalans que visquin al Regne Unit continuaran rebent les seves pensions, ja que segons la legislació espanyola han de ser abonats als seus titulars independentment del lloc de residència. També la continuaran rebent els qui hagin cotitzat al Regne Unit, britànics o europeus, encara que actualment visquin aquí. D’altra banda, els treballadors europeus al Regne Unit i els seus familiars directes tenen dret de rebre assistència sanitària gratuïta, sempre que conservin la feina. En cas que no sigui així, els europeus conservaran l’assistència sanitària igual que els britànics fins al 31 de desembre. Després del període de transició, la situació dependrà de l’acord bilateral entre el Regne Unit i cada estat de la UE. Duanes El comerç amb el Regne Unit continuarà igual fins al final del període de transició, però cal tenir clar que a partir del 31 de desembre hi haurà fronteres i controls duaners. La relació comercial a partir d’aleshores dependrà del futur acord bilateral entre el Regne Unit i l’estat espanyol o bé, en cas que n’hi hagi, de les establertes per l’Organització Mundial de Comerç. Amb el Brexit, el Regne Unit recupera l’autonomia reguladora, de manera que és previsible que amb el temps es distanciï de l’actual regulació europea, circumstància que farà haver d’adaptar els productes i les etiquetes o haver de fer noves proves de verificació i seguretat. Així mateix, les empreses han de tenir en compte que les mercaderies amb matèries primeres del Regne Unit podran deixar de ser considerades originàries de la UE, perdent els avantatges de lliure comerç que la UE ha signat amb països tercers com el Japó i Turquia. Fiscalitat Després del Brexit, les transaccions amb el Regne Unit seran equivalents a les de qualsevol país tercer. Les normes d’IVA canviaran i ja no s’haurà de presentar el model 349, obligatori en les transaccions intracomunitàries, sinó el 303. Les factures emeses al Regne Unit continuaran exemptes d’IVA, però caldrà presentar la declaració duanera corresponent. Les empreses que exportin al Regne Unit però que fins ara no ho hagin fet mai a països tercers hauran de demanar a Hisenda el número d’identificació fiscal EORI (Economic Operator Registration Identification).

Summary: Guia pràctica del Brexit: com ens afecta a nosaltres?


Rotllets de primavera, sopa picant de gamba, hot pot amb carn de vedella i, de postres, sopa de fruita de longan (un arbre tropical) amb llavors de lotus. Aquest és el menú de Nadal d’enguany. Ni escudella, ni rostit farcit, ni canelons, ni neules. Al Vietnam, són lluny, els àpats tradicionals catalans. De fet, ací no hi ha ni rastre de la festivitat occidental per excel·lència, més enllà de les decoracions i les promocions especials protagonitzades per l’home de barba blanca i uniforme vermell als centres comercials de les principals ciutats. És el primer Nadal que passo lluny de Catalunya. Per sort, una bona oferta de vols i alguns dies de vacances sobrants han fet que, en comptes de tornar a casa per Nadal, com deia l’anunci, hagi estat la meva família qui s’hagi desplaçat fins ací. I la veritat, probablement és una de les millors destinacions aquestes dates si la butxaca demana clemència. O si, per variar una mica, es volen viure les festes en màniga curta. El delta del Mekong, diversitat cultural i biològica Geogràficament, el Vietnam és un país estret i allargat. Disposa de més de 4.600km des del punt més septentrional al més meridional. En canvi, d’est a oest es poden recórrer, a tot estirar, 600km, si som a la zona nord; al centre, el territori s’estreny fins als 50km. Això fa que, a grans trets, el viatge es pugui dividir fàcilment entre sud, centre i nord. Els mercats són el millor lloc per a apreciar la vida vietnamita. El sud és capitanejat per la ciutat de Ho Chi Minh, o Saigon, com s’anomenava quan era capital de la colònia francesa Cotxinxina i, més endavant, de la República de Vietnam del Sud. La primera cosa que sobta de Ho Chi Minh és que es troba assetjada per la dictadura de les motos. De fet, és la ciutat del món amb més vehicles d’aquesta mena per habitant, i l’única que té registrades més motos que no pas cotxes: sis milions de ciclomotors per mig milió d’automòbils. Amb una població de set milions d’habitants, és el municipi més poblat del Vietnam i, també, el més vibrant. No gaire lluny, hi ha el delta del riu més important del sud-est asiàtic: el Mekong. Neix a gairebé 5.000 metres d’altura, a la serralada de l’Himàlaia, i recorre més de 4.600km fins a desembocar en aquest punt del mar de la Xina Meridional. El delta dota de vida aquesta regió, on s’han identificat més 1.000 espècies d’animals des del 1997. De fet, encara se’n descobreixen de noves. El delta del Mekong combina naturalesa salvatge amb mostres culturals. La riquesa de les terres, perfectes per a sembrar, i la possibilitat de pescar-hi fàcilment han fet d’aquest lloc el més densament poblat de tot el Vietnam, amb gairebé 450 habitants per quilòmetre quadrat (prop de 20 milions d’habitants en total). Per aquest motiu, el delta del Mekong, conegut ací com el riu dels nou dracs, acostuma a ser una parada imperdible per al viatger. Hi pot trobar una gran biodiversitat i, al mateix temps, una interessant mostra de la manera com l’home s’ha adaptat durant segles per conviure amb aquest immens riu. Grans terrasses d’arròs, cases flotants i una cultura amb el Mekong com a pal de paller donen la benvinguda al nouvingut. El centre geogràfic i històric del Vietnam A més d’algunes de les platges més boniques del país, al centre hi ha dues ciutats cabdals per a entendre la història del Vietnam. La localitat de Hoi An, coneguda com la capital comercial del país durant els segles XVI i XVII, va esdevenir un dels punts d’intercanvi de mercaderies més importants de la regió. Xinesos, japonesos, portuguesos, holandesos i indis van optar per establir-se en aquest fructífer port. Una sala d’assemblees xinesa a Hoi An. Arran d’això, la ciutat presumeix d’una barreja d’estils arquitectònics que fa patxoca. No és estrany, doncs, que el símbol d’aquesta localitat sigui un pont japonès. Hoi An ha estat una de les principals atraccions per al turisme massiu al Vietnam des de fa dècades. Tot i això, val la pena visitar-la sobretot a la nit, quan els carrers, reservats als vianants, s’il·luminen amb colors dels milers de fanalets de seda que pengen entre teulat i teulat. La nit a Hoi An és marcada pels fanalets. Resseguint la costa, a 120km, hi ha Hue, que havia estat la capital de la Dinastia Nguyen, l’última família d’emperadors que va governar el Vietnam. Ací, s’hi troba l’antiga ciutadella, construïda al segle XIX. Caminar entre els seus carrers és un bon exercici per a entendre la història recent del país, ja que s’hi poden trobar edificis històrics de l’època dinàstica, però també de l’etapa colonial sota règim francès. Sens dubte, la joia més preuada de totes és la ciutat imperial, també coneguda com ‘la ciutat porpra prohibida’ perquè es va construir inspirada en la de Pequín. Com la xinesa, també era la casa de l’emperador, i inaccessible per als plebeus. Tot i això, la de Hue és molt més petita i tranquil·la. Passejant-hi, un pot estar amb harmonia i prendre’s el temps que calgui per a apreciar amb deteniment l’espai, una experiència pràcticament impossible als palaus de la capital de la Xina. La ciutat imperial de Hue a vista d’ocell. La ciutat imperial va quedar deshabitada després de l’abdicació de l’últim emperador, Bao Dai, el 1945, quan Hue va passar a formar part del Vietnam del Nord. El 1968, la ciutat va protagonitzar una de les batalles més llargues i sagnants de la guerra del Vietnam. En total, van perdre-hi la vida entre 8.000 i 13.000 persones, 5.000 de les quals eren civils. Gran part de la ciutadella va quedar completament destruïda, però la feina de reconstrucció i el bon estat de conservació de les parts que no van quedar malmeses van sumar suficients mèrits per a ser considerada Patrimoni de la Humanitat de la UNESCO el 1993. Entrada principal de la ciutat porpra prohibida. Les meravelles del nord Finalment, al nord hi ha l’actual capital del Vietnam, Hanoi, on conviuen dues èpoques i realitats diferents. El centre històric és un conjunt de cases d’estil francès articulades en uns carrers estrets inundats de turistes. Cada dia, el nucli antic és fotografiat milers de vegades, però el veritable bullici de la ciutat es concentra a Cau Giay, on imperen els gratacels i on es troben les principals multinacionals que inverteixen en el país, la majoria japoneses i coreanes. Dia rere dia, Hanoi va acumulant nous milionaris a les parts més riques de la ciutat. Amb la capital de l’antic Vietnam del Nord com a base d’operacions, es poden visitar alguns dels millors paisatges que ofereix el país. A unes tres hores en cotxe, hi ha la badia de Halong, l’atracció més fotogènica del Vietnam i la més visitada. Per la badia de Halong només poden circular creuers i pescadors. Gairebé dues mil illes i illots s’erigeixen entre les aigües, formant un paisatge únic. La llegenda diu que aquestes colossals muntanyes són, en realitat, fruit d’un drac que les va crear per protegir l’actual Vietnam dels invasors estrangers del nord, els xinesos. És un dels llocs catalogats com a Patrimoni de la Humanitat per la UNESCO i, des del 2011, Halong és considerada, per votació popular, una de les noves set meravelles naturals del món. Centenars de creuers ho aprofiten per oferir-hi els seus serveis. Algunes de les activitats més destacades són fer excursions per algunes de les illes de la badia, plenes de jungles i micos, pescar calamars i fer una travessa amb piragua. Les illes de Halong són cobertes d’una densa jungla.I si algú vol muntanya pura, el Vietnam també en té. El cim més alt, el de Fansipan, fa ni més ni menys que 3.142 metres. Al seu voltant s’estén el districte de Sapa, una de les zones més boniques del Vietnam. Les terrasses d’arròs gairebé verticals comparteixen la postal amb casetes de fusta, pobles de muntanya, pagesos carregats amb cistells i turons de cims emboirats. Això sí, a diferència de la resta del país, a Sapa, s’hi ha d’anar abrigat. Si bé al Vietnam les temperatures són càlides durant tot l’any, a Sapa sempre s’hi han de restar uns graus. A l’hivern, les temperatures mínimes poden rondar els 6ºC. De tota manera, l’impermeable ha d’estar preparat, es visiti la zona del país que visiti, si és l’època de pluges, és a dir, entre maig i novembre. Una celebració diferent Al Vietnam, tot i la influència occidental (sobretot francesa i nord-americana) dels últims segles, el Nadal no se celebra. Tampoc l’any nou, si més no, no pas com nosaltres. Ací, com a la majoria de països orientals, se celebra l’any nou lunar, que al Vietnam s’anomena Tet, i enguany s’escau el 5 de febrer. Curiosament, fa una setmana, hi havia celebracions al Vietnam, tot i que no tenien cap arrel religiosa ni tradicional. La selecció nacional de futbol es va proclamar campiona de la FFA Cup, el trofeu bianual dels països del sud-est asiàtic que en Long, un noi vietnamita que em va acollir durant un cap de setmana, va definir com ‘la nostra Copa del Món particular’. Hanoi, on em trobava, va embogir. Hanoi celebra la victòria a la final contra Malàisia. A Europa, quan un equip de futbol guanya un trofeu, els seguidors es troben en un emplaçament mític per celebrar-ho. Si el Barça s’endú la Champions, Canaletes s’omple. Si guanya el Madrid, la Cibeles es tenyeix de blanc. Al Vietnam, el punt de trobada és la ciutat. Tots els carrers. I és que, com no podia ser d’una altra manera, la celebració es fa sobre dues rodes. Aquella nit, centenars de milers de motocicletes van circular en una gran marxa multitudinària. Els clàxons i els càntics no van afluixar fins ben entrada la matinada. Els carrers de Hanoi es van omplir de centenars de milers de motocicletes. Les celebracions són un reflex de la cultura i els valors d’un poble. En aquest cas, al Vietnam, els trofeus esportius se celebren amb les motos, indestriables de la vida vietnamita, i tot plegat envoltat d’una relativa harmonia. A Catalunya, les victòries esportives se celebren amb eufòria. Passa igual amb les celebracions tradicionals, canals de transmissió d’uns determinats valors de generació en generació. Per Tots Sants es recorda i respecta els difunts. Amb Sant Jordi es promou la generositat, l’estima i la literatura. El rerefons del Nadal a Catalunya ha estat, de fa segles, l’excusa per a reunir tota la família. Per aquest motiu, aquest primer Nadal lluny de casa no es fa dur, ni tan sols estrany, sinó diferent. En màniga curta i amb menjars exòtics, sí, però amb un denominador comú, la família, que hi continua essent. Tant se val si és a Banyoles o a la Cotxinxina, la cosa important del Nadal és passar-lo amb la companyia adequada. Més capítols de la sèrie ‘La volta al món sense bitllet de tornada’: —(1): Un nou ‘margaix’ a Mongòlia —(2): A Ulan Bator, vivint entre sedentaris —(3): Comprant cavalls a Mongòlia —(4): Els perills de cavalcar per Mongòlia —(5): Compartint sostre amb cinc àguiles daurades —(6): Com és la vida dels nòmades de Mongòlia? —(7): Per què val la pena de viatjar fent autostop —(8): La Xina de l’alta tecnologia i el control extrem —(9): L’orquestra simfònica dels trens xinesos —(10): L’autèntica religió d’Hong Kong —(11): Els paradisos naturals d’Hong Kong —(12): El dia que les treballadores domèstiques inunden els carrers d’Hong Kong —(13): Una setmana qualsevol quan viatges amb 3 euros el dia —(14): Què cal portar a la motxilla quan fas un gran viatge?

Summary: Un Nadal a la Cotxinxina


Desenes de milers de persones han sortit als carrers d’Alger per insistir en canvis fonamentals per al país, durant el que està sent la major concentració a la capital del país nord-africà d’ençà que van començar el mes passat les protestes contra el president, Abdelaziz Bouteflika. ‘Si creuen que estem cansats, s’equivoquen. Aquí no s’atura ningú’, ha declarat un dels assistents a la protesta d’Alger, el doctor Madyid Benzida. També es té constància de pares que han portat els seus fills a una marxa, de caràcter més pacífic que en altres ocasions ‘Volem un futur millor per al nostre país’, asseguren els pares de Mohamed Kemime, de 10 anys. Malgrat que Bouteflika va acabar cedint a les exigències dels manifestants per retirar la seva candidatura a la reelecció en els comicis – els seus opositors creuen que està incapacitat per governar després de l’infart patit el 2013 -, el cap de l’estat algerià va decidir ajornar les eleccions per donar temps a una ‘conferència nacional’, que s’entén com una ampliació articial del seu mandat. Des del partit governamental del Front d’Alliberament Nacional (FLN), s’ha assegurat que Bouteflika ‘ja és història’ i que la seva formació ha de mirar cap avança i donar suport als manifestants. Bouteflika confiava a calmar les protestes amb promeses de canvi polític en un panorama que ha estat dominat pel president i l’elit del seu partit des de fa dècades. A més, un ex-ministre que forma part del cercle proper a Bouteflika ha assegurat a Reuters que el president no pot sobreposar-se a la creixent pressió social dels algerians. ‘S’ha acabat. Buteika no té més opció de renunciar’, ha afirmat.

Summary: Els algerians surten en massa contra l’ajornament de les eleccions


La presidenta del Parlament, Carme Forcadell, i els quatre membres investigats de la Mesa s’empararan en el principi d’inviolabilitat parlamentària en les seves declaracions davant del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC) per haver permès la votació del referèndum unilateral durant el debat de política general. Així ho han explicat Forcadell, la secretària primera, Anna Simó, el vice-president primer, Lluís M. Corominas, la secretària quarta, Ramona Barrufet, i el secretari tercer, Joan Josep Nuet, en declaracions a Catalunya Ràdio. Es tracta d’un argument que ja va utilitzar Forcadell en la seva declaració judicial per haver permès la votació de les conclusions de la comissió del procés constituent. Es tracta d’un principi que està recollit al reglament del Parlament i a l’Estatut i protegeix els diputats perquè no se’ls pugui responsabilitzar per les opinions i els vots en l’exercici de la seva feina, segons ha explicat Corominas. Forcadell ha qualificat de censura preventiva l’actuació del govern espanyol que, segons ha relatat, recorre judicialment el debat de les idees al Parlament. ‘En cap Parlament ha passat mai abans que es persegueixi penalment el debat de les idees. La inviolabilitat ha d’estar protegida judicialment; per tant, hauria de ser al contrari, que els tribunals ens protegissin perquè poguéssim fer la nostra feina amb total llibertat’, ha argumentat. Per la seva banda, Anna Simó ha destacat que ara es vol impedir el que el Parlament ja va fer el 2015, i ha afirmat que la legislació internacional els empara. Forcadell també s’ha referit a la carta que diputats britànics han adreçat al govern espanyol perquè s’arxivi la causa contra ella i la mesa del Parlament. Segons la presidenta, aquesta carta evidencia l’excepcionalitat de la situació. ‘A tots els diputats que venen d’altres països europeus els costa molt de creure la situació que s’està vivint al Parlament, perquè no poden entendre que et diguin, en un Parlament, què pots debatre i què no. Això és insòlit en democràcia, i aquesta carta és una mostra d’aquesta situació tan extraordinària que estem vivint i que de cap manera hem de normalitzar, perquè al final potser semblarà que això és normal’, ha defensat la presidenta del Parlament, per després remarcar l’excepcionalitat dels fets. Per la seva banda, Joan Josep Nuet s’ha queixat que la fiscalia el posés en el focus mediàtic quan va excloure’l de la causa i ho ha qualificat d’interpretació creativa de la legislació vigent. Segons que ha dit, precisament aquesta interpretació va evidenciar que els motius de la querella eren polítics. ‘Aquí l’únic que ens uneix és que tots volem que aquest debat es produeixi, perquè és inconcebible, inimaginable, que al Parlament no es pugui parlar de la independència de Catalunya’, ha afirmat el diputat de CSQP. Forcadell i Simó declaren al TSJC dilluns que ve, divendres serà el torn de Corominas i Barrufet i el 12 de juny hi anirà Nuet. Acte conjunt Els grups de Junts pel Sí, la CUP i Catalunya Sí que es Pot (CSQP) han demanat en bloc al Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC) que arxivi la causa contra els cinc membres de la Mesa del Parlament investigats per haver permès que es votessin les conclusions sobre el referèndum en el debat de política general. En un acte conjunt davant les portes del Parlament, el líder de JxSí al Parlament, Jordi Turull, ha acusat el tribunal de ser còmplice d’un atac a la democràcia, un atac que veu orquestrat en primera instància pel govern espanyol i pel Tribunal Constitucional. El líder de CSQP al Parlament, Lluís Rabell, també ha demanat la nul·litat del procediment judicial per considerar que a Catalunya hi ha un conflicte que mereix una solució política i no judicial, mentre que el diputat Albert Botran ha assegurat que no hi ha procés judicial que freni el procés sobiranista: ‘Volem fer el referèndum i el farem’.

Summary: Forcadell i els membres de la mesa s’empararan davant el TSJC en el principi d’inviolabilitat parlamentària


La candidatura d’Ernest Urtasun ha estat la més votada en el procès de primàries de Catalunya en Comú per a les eleccions europees. La seva llista, Europa en Comú, ha aconseguit el 82,4% dels vots, molt per sobre de Desbordem en Comú (14,35%), encapçalada per Joana Bregolat, i d’Europa aquí i ara! (3,24%), llista liderada per Míriam Brunet. A banda, Gerardo Pisarello ha guanyat les primàries de Barcelona en Comú, que feia el seu procés intern de manera independent, perquè no s’hi ha presentat ningú més. En un piulet, Urtasun ha dit que està ‘emocionat’ per l’èxit de la seva candidatura interna i ha agraït el suport als militants del partit. ‘Prometem deixar-nos la pell per recuperar una Europa per tothom!’, ha escrit. Emocionat. En nom de la candidatura #Europaencomu gràcies per aquest gran suport! I gràcies a les més de 3.200 persones que heu participat en la votació. Prometem deixar-nos la pell per recuperar una Europa per tothom! @CatEnComu_Podem https://t.co/IkFhqcQPlf — Ernest Urtasun (@ernesturtasun) January 15, 2019 Les candidatures de Catalunya en Comú i de Barcelona en Comú quedaran integrades a la llista estatal de ‘Units Podem canviar Europa’, que conformarà amb altres partits propers com Podem, Esquerra Unida, Equo.

Summary: Urtasun i Pisarello seran els candidats dels comuns a les europees


Sopa de Cabra actua dissabte a Girona, al pavelló de Fontajau, on tancarà la ronda musical al costat d’Adrià Puntí. Serà ‘la Nit dels Sopa‘. D’ençà de l’any 2015, que van anunciar que tornaven als escenaris, no han parat d’actuar. Ara expliquen que potser començaran un procés creatiu per a escriure noves cançons. I no serà pas fàcil. Com expliquen en aquesta entrevista, que es va fer uns quants dies enrere al bar Sopa de Barcelona, el procés polític contamina el procés creatiu. Potser és per això que en aquesta entrevista no es parla tan sols de música. —Tres anys de ronda que ara acabeu a Girona. —Josep Thió  I tant. Aquests anys havíem pensat una ronda, tant el 2015 com el 2016, que era una producció molt gran, amb pantalla de leds, amb vídeos fets expressament. No havíem previst de fer-ne, el 2017. Però el comentari d’un, o l’oficina que ens deia que ens demanaven concerts, va fer que penséssim en una ronda diferent, sense tant pes tècnic, amb aforaments més petits, en festivals més petits. Com el Sota l’Alzina, a Fonollosa, un lloc preciós. —Gerard Quintana  És una alzina centenària i és màgic. Amb un muntatge gran no pots anar-hi. Portal Blau, Ruïnes d’Empúries, Circ Cric a Menorca, tampoc. Són tot d’espais que et donen molta vida. I ara a Girona hem volgut tornar a fer-ho diferent. Una cosa nova. I que sigui estimulant. —Ara el periodisme viu bons anys. La gent llegeix diaris i sap noms d’opinants i tot. Sembla com si la gent trobés més intensitat en la realitat que en la ficció. Els músics noteu crisi? —J. T.: Aquest octubre hi ha hagut un descens del consum, no únicament cultural. Cert. Ara, vigileu els periodistes, que no us passi com als de la Nova Cançó, que després de la transició van trobar-se en un buit. Ja no tenia sentit cantar contra un règim. I es van quedar sense públic. Ves que els periodistes, quan tinguem una República, no se us acabi de cop. —De moment el president de la República és periodista. —J. T.: Un cop sigui efectiva, ja ho veurem. —Hem arribat lluny. —G. Q.: La política ara et fa estar pendent vint-i-quatre hores. Jo aquest mes no anava ni al llit. Constantment enganxat: ràdios, teles, referències internacionals a internet, vosaltres. La parella ja em demana si estic bé. —J. T.: No havia llegit tantes columnes d’opinió en tota la vida. —G. Q.: El teatre, el cinema, treballen a anys vista. I sempre t’hi pots trobar fora de lloc. L’altre dia vaig veure que Lluís Pasqual feia una cosa al Lliure per a ara mateix. Escriure ara i estrenar ara. Ho trobo ben vist. L’altre dia, al Palau de la Música vam sortir a presentar les cançons amb el Bassas i la gent cridava ‘Llibertat presos polítics’ d’una manera ferotge. Punyent, molt punyent. El context és un altre. És molt bèstia. I l’altre dia parlàvem de la cançó de la Trinca ‘Com el Far West no hi ha res’. Sembla que algú ha jugat amb el temps i ens ha transportat d’una manera immediata a aquells anys. D’alguna manera també influeix en la reflexió que ens fem ara, pensant en després del concert. Farem un nou disc? La sensació de retirar-te dos anys no la tinc en absolut. —I fer un disc? —G. Q.: Ho pensàvem. Però al mateix temps fer un disc, per a què? Ara el disc és la forma que s’ha de fer? El procés d’estar tres mesos preparant idees i sis mesos a l’estudi té sentit? Ara té molt més de sentit fer cançons. L’enregistres al cap de setmana i la publiques després. Molt més immediat. Com es feia abans. Torna a ser la transgressió del temps. Et trobes en una realitat en què té més sentit dir les coses d’avui per demà passat. —Suposo que el moment polític no ajuda al moment creatiu. No pots concentrar-se. —J. T.: A l’octubre teníem una pausa de concerts i havia previst de treballar. Evidentment la primera quinzena no vaig poder treballar gens, i em vaig obligar una setmana a no escoltar res des de bon matí. Al cap de dos o tres dies em vaig poder posar a treballar. De fet, és una situació de blocatge que és normal. Són uns fets molt greus que et deixen blocat. I jo, a la música, m’hi acosto d’una manera lúdica. La música, i qualsevol art, pot ser un bàlsam. Va molt bé. Recuperar. Cal protegir-se i cal tenir cura de les amistats. I la música és una bona manera. —G. Q.: L’octubre era protegir-se, sí. Però jo mateix acabo un llibre. I he hagut de demanar una pròrroga. Impossible, incapaç de fer-lo ara. A casa, tot sol, no m’hi sentia bé. Tot era sortir al carrer i arreglar-se. Blocatge creatiu. Total. —Llibre de ficció o no-ficció? —G. Q.: És no-ficció. M’explico a través dels objectes. Cada capítol és un objecte viscut. Per exemple la televisió en blanc i negre és la meva àvia paterna. —I la televisió en colors? —G. Q.: Àvia materna. Això se’m va acudir quan em van fer aquell programa: ‘El convidat’. De sobte, molta gent va veure que no tot és tan simple  Ve a ser una possibilitat d’explicar el treu món a través dels objectes. —El vostre pare quin objecte seria? —G. Q.: La pinta. Estava entre les bales i la pinta. Les bales que hi havia al calaix del meu pare quan era policia nacional. I al final he fet la pinta. Jo dormia a l’altre extrem de la casa, davant de la cuina; la resta de la família vivia davant del carrer de l’Argenteria. I ell s’aixecava i feia el seu ritual a la cuina: afaitar-se, el cafè, la ràdio. Un parell d’anys després de mort mon pare un dia vaig anar a veure la meva mare, que encara ho acabava d’encaixar. Li va costar molt, me la trobava parlant amb ell, era com si li haguessin amputat una part i encara la sentia. I em diu: Vine vine. Em va portar al lavabo, a l’armariet aquell, va treure una tela, uns papers i finalment la pinta de mon pare. I em diu: Olora. La pinta encara conservava l’olor de mon pare. I la conservava com un tresor. Ma mare ho va tornar a tapar de pressa. —La figura del policia ha tingut un protagonisme espectacular. Deveu haver reviscut coses, ara, fins i tot sense voler. —G. Q.: Aquella figura s’havia normalitzat i tot, oi? Van canviar de color i tot, perquè fos una policia que defensés aquell esperit democràtic. Jo encara vaig viure el gris. Fins a quinze anys, quan mon pare ho va deixar. Però jo els caps de setmana els passava a la comissaria, perquè ell estava a les oficines, i els cap de setmana feia guàrdia molt sovint. —Per què es va fer policia? —G. Q.: Ell ho va fer també per la qüestió… Si veus aquells anys… Ell era orfe de pare, va viure cinc anys fora de casa, a Logronyo, en una mena d’orfenat. Una escola de capellans per a nens rics, on feia de fàmul. Li va tocar fer la mili tres anys i mig i s’hi va quedar. El van destinar, deia ella, a destins de càstig: Girona i Menorca. Llocs llunyans que parlaven altres llengües. —Menorca com a càstig, tu. Quin món. —G. Q.: Ell, que havia de fer de fàmul, i era un paio llest, deia que ensenyava a gent que no sabia fer la o amb un got, i acaben essent els seus superiors. Un dia va descobrir-ne la resposta. A la seva fitxa hi sortia ‘No adepto al régimen’. Ell era d’un poble del sud de Navarra, Aras, cent i pocs habitants, i durant la guerra era de la part no falangista del poble. Els falangistes del poble van marxar un dia a Madrid i van avisar que quan tornarien pelarien tots els no falangistes. No van arribar gaire lluny. A un quilòmetre del poble van morir, els falangistes. I la seva mort va estigmatitzar tot el poble, inclòs ell. —Heu volgut ser mai policia com el pare? —G. Q.: Jo a vegades dic que faria la revolució des de dintre, sí. Com Serpico. Al Pacino. I molta gent m’ho deia. ‘Gerardito, cuando seas mayor seras poli, como tu papa.’ Alguns altres policies m’ho deien. Ell ho va deixar ressentit, també. I va treballar de representant a la casa Torres. Vins i Licors. —I en Thió, que teniu el pare viu? —J. T.: No. El meu pare era molt del PSC. Quan el PSC era una altra cosa. Ara patiria molt. Hauria fet un camí com la plana major del PSC. Hauria tingut un moment de conflicte. Li hauria costat Déu i ajut. Però suposo que al final hauria deixat per inútil el PSOE i, per extensió Espanya. Suposo. Els comuns tenen la mateixa síndrome, ara mateix. Volen reconstruir una República espanyola? Per favor. Ajudarien més fent-ne una aquí que no pas intentant fer-te una allà. La millor cosa que poden fer els comuns és votar independentista i ajudaran molt la república espanyola que naixerà un dia o altre. Tinc al cap la frase de maltractador de Millo: ‘Us hem hagut de pegar perquè us ho heu buscat.’ El missatge era aquest. No vaig tenir cap més remei que pagar-la. —Continuem parlant de política: Tusk ens ha deixat a l’estacada. —J. T.: Varufakis deia una cosa semblant. Vaig anar per Europa intentant convèncer i al final vaig haver d’anar a Grècia que era o allò o res. I hi hauria d’haver anat molt més a sac. I dir que no. Que allò no podia ser. La UE al final és un filtre entre el poder econòmic i la població. El coixí perfecte perquè el poder econòmic faci com li doni la gana. I això s’ha d’acabar. Hem de trencar els estats grans. —Podríeu fer cançons de com funciona el capitalisme. Històries quotidianes. — G. Q.: Al hip hop li és fàcil pel discurs. —J. T.: El nostre discurs és un altre. Primer, deixar clar que és importantíssima la llibertat. I després: sempre s’haurà de continuar lluitant per la llibertat. Prefereixo frases més atemporals. Cadascú té el seu estil. Estem més per les històries atemporals. Al final acabes dient alguna cosa. —Conec molts músics polititzats. Però després les lletres són de flors i violes. —J. T.: Per mi la música és una cosa lúdica i d’emocions. Per això aquests dies tinc un cert blocatge en l’àmbit artístic. M’hi acosto des d’un altre vessant. —G. Q.: Això que diu ell és fer servir la raó. Explicar una història sobre el capitalisme. I el que precisament fem nosaltres és utilitzar la música com un instrument emocional, no racional. L’altre dia parlàvem amb en Pascal Comelade, i vam connectar d’una manera que no calia ni parlar. I aquí hi entraria aquest concepte que dieu. En diríem ‘Rif manifest’. Una cançó que ara parlés d’això seria el ‘Political World’ de Bob Dylan. És un acord i paràgraf llarg. Aquesta cançó la puc fer. Però no és així com m’acosto a la música. Ara, si n’hagués de fer una, seria això: paràgraf llarg i un acord. I anar-li fotent. —Aquest procés polític no ha deixat una banda sonora pròpia. Encara estem amb ‘L’estaca’. —G. Q.: És bèstia, eh? —J. T.: Alguna vegada he tingut ganes de començar a cantar el ‘Rossinyol’ per cantar una cosa que també és nostra. I la cançó també fa comunitat. I et fa sentir alegre. El ‘Rossinyol’ contra el tòpic. Ahir veia algú que posava falques de les eleccions dels anys setanta. I una falca començava ‘Rosa d’abril’. I era Fuerza Nueva! —No! — J. T.: Ho juro. —Si fóssim americans tindríem ‘Els carrers seran sempre nostres’ en quinze versions. —J. T.: Pot ser. L’altre dia vaig començar a cridar-ho al concert. I vaig dir-ho. Ens comprometem a fer una versió musical de ‘Els carrers seran sempre nostres’. Vam dir-ho al Palau i el públic s’hi va sumar. Què és, això? Un sis per vuit? —Un sis per vuit? —G. Q.: Els carrers seran sempre nostres un quatre per quatre. Un quatre temps. Dos compassos. Però després hi ha l’estil. I el sis per vuit és el flamenc, o el blues, o la música irlandesa. Però no. És un quatre per quatre. —Feu una feina important. Els pares que tenen nens ho veuen més que mai. La música és llum. —G. Q.: Hi connecten molt de pressa. La pots fer teva sense entendre-la. Dels llibres has d’entendre’n el sentit. La gramàtica. La música, no. És un llenguatge emocional i molt lúdic. I si els nens saben d’alguna cosa és de joc i d’emocions.

Summary: Sopa de Cabra: ‘Ens comprometem a fer una versió musical de “Els carrers seran sempre nostres”‘


El govern balear es desdiu de la decisió de bonificar l’impost de turisme sostenible als hotelers per la fallida de Thomas Cook, segons que s’ha sabut. Després de les discrepàncies amb els seus socis de Més, i en veient les dificultats tècniques de tornar la taxa, l’executiu de Francina Armengol s’ha decidit a cercar alternatives. La mesura havia de servir per a pal·liar les pèrdues que ha originat en els hotelers la fallida de Thomas Cook, però Miquel Ensenyat (de Més per Mallorca) va advertir que no hi donarien suport i que, a més, el PSIB no podia prendre decisions unilaterals en qüestions tan delicades com aquesta. El govern estudia noves fórmules per a garantir liquiditat econòmica de les empreses afectades per la fallida, generalment hotels, sense haver de tornar l’impost de turisme sostenible a les empreses afectades. Tant Més per Mallorca com Més per Menorca han demanat al conseller de Turisme, Iago Negueruela, que els crèdits a aquestes empreses s’habilitin mitjançant un pressupost propi. Pep Castells, de Més per Menorca, ha demanat, a més, que aquests ajuts vagin supeditats a uns compromisos de sostenibilitat i retorn social de les empreses beneficiàries. Més per Mallorca ha argumentat que les línies de crèdit del govern que es destinin a les empreses afectades no haurien de comprometre la naturalesa de l’impost de turisme sostenible, que va ser concebut per a pal·liar els efectes del turisme sobre el medi.

Summary: Armengol es fa enrere en la devolució de l’ecotaxa als hotelers


‘He estat molt contenta que m’hagin donat la “Col-i-flor d’enguany”.’ Amb aquestes paraules, Maria Antònia Oliver agraïa el Premi d’Honor i trencava tots els protocols fent un homenatge a Sales i Rodoreda. L’alegria del premi i la seva vitalitat desinhibida li estimulaven el to incisiu i insubornable. Durant l’acte de lliurament del premi, va fer riure més d’una vegada el públic del Palau, pel seu estil directe, rebel i irònic. No es va estar de res i va dir tot allò que volia dir. Va fer ben present el seu home, Jaume Fuster, va fer alçar la mirada cap als refugiats, va reivindicar més premis per a les dones i digué amb tota contundència: ‘Jo sé que veuré la independència de Catalunya i esper, confii i fins i tot exigesc que el govern de la futura república catalana pensi en els seus germans del sud i els de més enllà de la mar.’ A l’entrevista parla en profunditat de la seva lluita per la vida, des que li van trasplantar el cor i es va morir el seu home, l’escriptor Jaume Fuster. Ho fa amb la rialla clara, que li surt de dins, sense regatejar paraules a l’hora d’explicar els seus sentiments des d’una franquesa alliberadora, que parla de tot: de la vida, de la mort. I també de la desesperança i de com vèncer-la. —Sou independentista de sempre —No he estat mai una persona que hagi anat a mitges, sempre he agafat les coses amb tota la seva càrrega. Quan tenia disset anys, jo ja era independentista dels Països Catalans. Un català no importa que ho sigui perquè Catalunya és prou forta i prou persistent per a no necessitar ningú més. En canvi, els illencs i els del País Valencià, necessitem els altres. Encara que acabem essent una confraternització d’estats. No sé què serem. Ja ho veurem. Ara, sí que et puc dir és que l’independentisme a les illes ha pujat moltíssim i encara hi ha molta de gent que van per lliure, però són molts, moltíssims i això em fa sentir una alegria fantàstica. —Us pensàveu que arribaríem fins aquí? —No m’ho hauria pensat mai. Vaig venir a la primera manifestació massiva i vaig quedar esborronada. I quan vaig veure que en Mas rebia els representants de l’ANC vaig pensar: ‘Ja ho tenim!’ —I sou de les que us desanimeu? —Si em desanim no ho dic, em quet el desànim per a mi, però sempre mostr la meva part més alegre. Encara que estic fotudíssima físicament: més fràgil, més magra… Però paciència. —Són molts anys de lluita per la vida. Fa gairebé trenta anys que us vàreu trobar malament per primera vegada. —El problema al cor me’l van detectar quan vaig tenir l’embòlia, a quaranta-un anys. Quan em van trasplantar el cor, el cirurgià va dir a en Jaume: ‘Els trasplantats poden durar fins a deu anys.’ La dona del metge li va dir: ‘No diguis això davant la Maria Antònia.’ Jo, quan ho vaig sentir, vaig dir: ‘Mira, deu anys!’ Però no em pensava que en pogués viure divuit i el que encara em queda. Això m’ha fet molt feliç. Encara que estigui fotudeta físicament, els metges que em duen sempre m’han dit que jo no em moriré del cor, que jo em moriré d’una altra cosa, o sigui que el meu cor subsisteix. —No deu haver estat fàcil? —Si hi ha una cosa que no m’agrada la dic, però procur no ser repatània. Això és una lluita constant, i en aquesta lluita sempre tenc una actitud molt positiva. No puc lluitar en negatiu perquè m’enfonsaré i si no vull que em passi he de lluitar en positiu. Sempre veient les coses bones abans que les coses dolentes. A vegades no ho aconseguesc i estic deprimida dos o tres dies, a vegades si ho aconseguesc estic contenta dos o tres dies més. A part, he estat molt de temps sense escriure perquè les paraules havien deixat de ser-me amigues, per la mort d’en Jaume i les malalties. —I com us ho heu fet per ser positiva? —És que jo estim molt la vida, tot i que havia intentat suïcidar-me dues vegades, quan estava més fotuda. No vaig arribar a fer-ho, però ja tenia preparades totes les pastilles per prendre, perquè ja no podia més. —Després de la mort d’en Jaume Fuster? —Sí. Després d’haver publicat Crineres de foc va venir la gran davallada. —La vida us va ser una mala passada forta. —En Jaume es va morir quan feia mig any que m’havien trasplantat el cor. Mig any després es va morir la meva mare i mig any després la meva sogra. Va ser un temps molt fotut. Encara que siguis positiva de naixement, quan la vida et fa aquestes putades t’enfonses. —I com us en sortiu? —Saps què em va anar molt bé? Vaig anar a un bon psiquiatre i em va dir: ‘Tu que ets molt de rituals, et diré que en provis un que pensaràs que no té res a veure amb la psiquiatria. Escriu una carta a en Jaume dient-li totes les coses que no li havies dit i li voldries dir. Vaig fer una carta molt llarga amb les coses que no li havia dit i vaig fer que ell em digués coses que tampoc no m’havia dit mai. I em va dir: ‘Te’n vas allà on vas escampar les cendres d’en Jaume, a la Cerdanya, cremes els papers que has escrit i després em dius com t’ha anat.’ I així ho vaig fer i aquest ritual em va canviar la vida. Vaig trencar amb el dol. Però ho vaig fer quan feia 13 o 14 anys que en Jaume s’havia mort. Fixa’t: fins tants anys després no vaig saber trencar amb la mort d’en Jaume. Quan el recordava sempre m’agafava tristor. I el recordava cada hora de la vida, el tenia sempre present. Ara també l’hi tenc, però el record el tenc amb alegria. Si m’agafa tristor és una tristor alegre, no sé com dir-ho. —No acceptàveu la seva mort, però cal dir per a la gent que no us coneixia que éreu una parella molt unida. Us devíeu barallar com tothom, però teníeu una vida molt connectada. Us recordo sempre fent coses junts. —Sí, sí que ens barallàvem, però ens aveníem moltíssim, teníem unes vides molt paral·leles. En Jaume era més intel·lectual i jo era més escriptora. Ell m’ho deia: tu ets més bona escriptora però jo sóc més bon intel·lectual. —I ara que és el que us fa viure? —La vida, jo vull viure. Fa uns anys, després del trasplantament, vaig tenir un xoc asèptic i, estant adormida, vaig tenir una visió. Jo em veia molt velleta dins una cova, que no era natural, sinó construïda per la gent, era quadrada, amb molta verdesca, un rierol pel mig. Jo baixava amb un gaiato i un barret molt gros. A cada minut queia i em tornava a aixecar, tornava a caure i em tornava a aixecar, i així moltes vegades. Després vaig entendre aquest somni. Era jo: sempre caic però sempre em torn aixecar. Vull viure, la meva vida sempre ha estat això, caure i tornar-me a aixecar. Abans no tant… Que et donin un premi d’aquesta categoria et dóna molta d’empenta. Quan m’ho van dir vaig pensar: però jo m’ho meresc? Aquest premi és una gran cosa… Ah!, però no m’agrada el nom. —Ja ho vàreu dir en el discurs, vàreu fer somriure a tothom. —Jo vaig néixer amb l’Honor a la Pàtria, al Caudillo i totes aquestes coses. A més després vaig descobrir que l’honor és un valor mascle que a mi no m’interessa. Na Mercè Rodoreda i en Joan Sales, del Premi d’Honor en deien la Col-i-for i jo també ho he dit. Estic molt contenta que m’hagin donat ‘la Col-i-flor d’enguany’. —Heu fet un discurs molt feminista, com la vostra obra. —Jo reivindic que el premi s’ha de donar a més dones perquè n’hi ha moltes que se’l mereixen, no només dones escriptores, sinó lingüistes, científiques que han fet molt. Els d’Òmnium també ho veuen, que no és just que de 48 premis només hi hagi 4 dones, i que també hi ha uns quants premis que millor que no s’hagin donat. Bé, això val més no dir-ho.. —Sí, sí, que ara ja sou una Premi d’Honor i ja ho podeu dir… —Jo n’estic molt agraïda i estic segura que m’han triat perquè som una dona, però també sé que m’ho meresc. —I tant… Amb això de les quotes, a sobre quan una dona guanya alguna cosa pot semblar que no s’ho mereixi tant. —És això. Pareix que no ens ho mereixem i no arribam mai a la cresta de l’ona de la nostra situació. Hi ha poques dones que siguin al capcurucull de les empreses. Tots són homes. Potser la Botín… Les altres dones no hi arribam mai. Hi hem d’arribar perquè tenim tants de valors i tanta intel·ligència com els homes, però això nosaltres ho hem de demostrar cada dia. —Però hem avançat o no tant com sembla? —Hem avançat però em preocupa que ara a les escoles hi ha molts nois que vigilin les seves nòvies mitjançant el mòbil i les noies s’ho deixen fer. Això em preocupa moltíssim. Vas a un institut i et trobes noies feministes, nois feministes i un grup de nois que et diuen que són masclistes. Fa vint anys no gosaven dir-ho i ara ho diuen clarament. Això és un retrocés. —A vegades sorprenen coses que semblava que ja s’havien superat. Per exemple, quan les declaracions d’Anna Gabriel van escandalitzar. —Ep, que jo vaig ser criada per una tribu, fins a sis anys. Tenia un pare i una mare, però només els veia a la nit. Durant el dia, quan sortia d’escoleta, tenia set mares i tres padrins que em varen educar. Em vaig criar en una tribu: tant eren les ties, com mumare com el padrí. Jo me’ls estimava tots. Que la gent faci tants escarafalls perquè una noia diu que li agradaria de trobar un grup que volgués tenir els fills conjuntament i els educàs la tribu és fora de lloc. Si a mi també em va educar la tribu… —Heu dit que tornaríeu a escriure, però no és excessiva aquesta pressió perquè un autor hagi d’escriure sempre? Cal? Ja heu escrit molt. —Un escriptor és escriptor sempre, fins i tot quan dorm. És cert, no ha pas d’escriure sempre. Pots passar èpoques bones i èpoques dolentes. O èpoques bones en què no vols escriure o no pots, com m’ha passat a mi, que no he pogut. He fet cosetes que les tinc a l’ordinador, però no he escrit cap novel·la perquè no podia, perquè les paraules no m’eren amigues, supòs que per la mort d’en Jaume. Ara em tornen a ser amigues i tornaré a escriure. Durant aquests quinze anys he intentat fer coses, però cap no m’ha acabat de convèncer. L’altre dia vaig pensar que per fer una mica de mans, de peus i de cap faria una novel·la de na Lona Guiu i després em posaria amb l’altra novel·la, amb els textos que he anat fent aquests anys. I encara no he trobat el desllorigador. —De la Lona Guiu, us n’han tornat a reeditar Estudi en lila. —Sí, sempre té molt d’èxit. Les altres novel·les de na Lona també me les reeditaran a Mallorca. —Quina és la vostra novel·la favorita? —Crineres de foc és la que em va dur més feina. Vaig estar a punt de tornar-me boja i és la que més m’agrada. Crec que em va sortir molt bé. Però quan Edicions 62 va entrar a Planeta en van trinxar tots els exemplars que tenien. Jo me’n vaig quedar 200 i aquest Sant Jordi he hagut de portar els que jo tenia. —Em pensava que em diríeu Joana E.? —Aquesta és la que agrada més a la gent. L’han reeditada. I Tallats de lluna també. M’agradaria és tenir l’edició digital de tots els meus llibres. —Heu traduït autors molt importants. Us va influir molt Virginia Woolf? —Molt, vaig traduir Les ones i Orlando, una novel·la preciosa què és tan profunda que sempre hi pots trobar qualque cosa que no hi has trobat el dia abans. Ara no són moda les seves novel·les. Això sol passar, amb els autors. És més moda Una cambra pròpia. —Com veieu la literatura catalana actual? A la ‘generació dels 70’, a la qual pertanyeu, sempre us valoraven el fet d’haver ampliat la literatura a tots els gèneres. Això, que us preocupava tant, ha canviat? —Els de la ‘generació dels 70’ sempre érem els joves… Ara hi ha molta gent que fa novel·la policíaca en català. Per exemple, en Sebastià Bennasar fa unes novel·les fantàstiques. També hi ha gent molt bona fent ciència-ficció. Hi ha molta gent jove fent bona literatura: en Màrius Serra, na Bel Olid, en Sebastià Alzamora… Ara la literatura catalana és una literatura universal com ho és la francesa o l’anglesa. Passa que es necessiten més traduccions. —Per cert, us presentareu a les eleccions tancant la llista de l’Assemblea Sobiranista? Torneu a la política? —Jo ja havia estat del PSAN fa molts anys. Ara seré la darrera de la llista de l’Assemblea Sobiranista. Durant un temps en vaig ser presidenta. Vam decidir de fer aquesta llista de país, que és un desafiament, per fer una mica de renou per Mallorca i Menorca. Ho hem fet perquè Més, que són els més nacionalistes, han optat per Podem i aquests no votaran mai per la independència, ni a les Illes ni al Principat. —La resistència a favor de la llengua a les illes ha estat impressionant. —Amb en Bauzá, els nacionalistes estàvem amb l’aigua al coll. La resistència va ser forta. Tant a Mallorca com a Menorca les manifestacions van ser les més grans que s’han fet mai. Ara amb na Francina Armengol és diferent, hem tornat al Ramon Llull, van venir els d’Òmnium i vam anar a parlar amb ella i ens va tractar molt bé. Tornarà a haver-hi doblers per a la cultura. Tot això era impensable. Són avanços. Fora quatre palmesans, la gent xerra mallorquí. La gent no té l’amor a la riquesa de la llengua com a Catalunya, no té tant la idea de la llengua com a vincle o com a objecte de lluita, però la manté més que a Catalunya. No s’ha fet tan malbé, potser perquè som una illa.

Summary: Maria Antònia Oliver: ‘La meva vida sempre ha estat caure i tornar-me a aixecar’


Mireia Boya ha anunciat que abandona el secretariat nacional de la CUP. En un comunicat penjat a les xarxes, l’ex-diputada relata agressions psicològiques per part d’una persona que integrava l’equip de la CUP al parlament. ‘Vaig partir un episodi continuat d’agressió psicològica que m’ha suposat una gestió emocional complicada encara oberta.’ Boya diu que ha tornat a coincidir amb la mateixa persona al secretariat nacional i que el partit ha preferit ‘capgirar les prioritats’. ‘He marxat per això, necessito temps per cuidar-me. I per primer cop me l’agafo’, afegeix. He deixat el Secretariat Nacional de la CUP, per cuidar-me i volent explicar-me. Us ho dec. Ens tornarem a veure als carrers, a les places, arreu. Abraçades. pic.twitter.com/PLM0G1rJTo — Mireia Boya Busquet (@yeyaboya) March 29, 2019 Vegeu ací el comunicat íntegre de Boya: La CUP ha emès un comunicat sobre la decisió de Boya i el cas d’assetjament que ha denunciat. La CUP diu que la comissió feminista de l’organització ‘ha entomat’ la denúncia de Mireia Boya i que es compromet a continuar treballant ‘amb més força si cal’ per a fer una organització que sigui un espai de participació ‘segur’ per a les dones. El comunicat també diu que la CUP fa dos anys que treballa per un pla d’acció feminista que integra tot allò ‘imprescindible’ per a poder aspirar a transformar la societat, començant per les pràctiques dels militants. ‘A la CUP no som diferents d’altres organitzacions que també pateixen i exerceixen, conscientment o no, violències masclistes en el seu sí, però mirem d’afrontar-les, i fer-ho passa, d’entrada, pel reconeixement’. I afegeixen que s’ha elaborat un protocol d’abordatge d’agressions masclistes, encara en fase d’esmenes i debat a les assembles locals. COMUNICAT | Comunicat del Secretariat Nacional en relació a la dimissió de la companya Mireia Boya. pic.twitter.com/EDWer3gPGu — CUP Països Catalans (@cupnacional) March 29, 2019 Després de la polèmica generada, Boya ha volgut puntualitzar que la persona que la va agredir psicològicament no era cap membre de l’actual secretariat nacional ni del grup parlamentari, ‘sinó un militant amb qui he hagut de compartir espais per les tasques derivades del meu càrrec’. Davant la rumorologia generada les últimes hores, vull puntualitzar que la persona en qüestió no és membre de l'actual Secretariat Nacional ni del grup parlamentari, sinó un militant amb qui he hagut de compartir espais per les tasques derivades del meu càrrec. — Mireia Boya Busquet (@yeyaboya) March 29, 2019

Summary: Boya abandona el secretariat nacional de la CUP per agressions psicològiques


Una nova enquesta, publicada pel diari El Periódico, dóna una victòria clara al ‘sí’ a la independència en cas de celebrar-se un referèndum. Els partidaris de la ruptura amb l’estat espanyol aconseguirien el 48,9% dels vots, en canvi, els contraris només tindrien el 40,3% dels suports. A més, l’enquesta detalla que un 84,6% de la població està a favor de la celebració d’una consulta, tan sols el 13,8% no aniria a votar si es convoqués. D’altra banda la celebració d’un referèndum unilateral (RUI) també té un suport majoritari entre els enquestats (49,6%). La via unilateral El diari desgrana el suport per partits en cas de fer-se un RUI. En aquest sentit, la CUP (92,3%) i ERC (92,2%) són els partits que es decanten més per la unilateralitat. Els segueixen el PDECAT (75,4%) i En comú Podem (60,6%). Si el RUI tira endavant, l’enquesta mostra que prop de dos terços de l’electorat probablement hi participaria. Un 52,8% votaria segur i un 11,5% molt probablement. La sorpresa del referèndum pactat Gran part dels electors del PP i Ciutadans desobeirien les cúpules dels seus partits i apostarien per un referèndum pactat amb l’estat espanyol. En el cas del PP és el 41,7% dels votants i en el cas de Ciutadans el percentatge supera la meitat (52%). Un 72% dels electors del PSC també hi donarien suport.

Summary: Una enquesta d’El Periódico dóna una majoria clara a la independència en un referèndum, fins i tot en cas de RUI


El sumari del cas Erial exposa que l’expresident de la Generalitat Eduardo Zaplana seria copropietari a l’ombra d’immobles, terrenys i fons que podrien haver estat dipositats a Andorra, segons fonts de la Guàrdia Civil. Els diners obtinguts per les comissions irregulars del Pla Eòlic i les ITV podrien estar en comptes de la Banca Privada d’Andorra (BPA). En una conversa punxada durant la investigació relacionada pel cas Lezo, en el qual s’investiga l’expresident de la Comunitat de Madrid Ignacio González, Zaplana hauria exposat els seus interessos econòmics al Principat. ‘Ignacio  no m’està donant diners d’Andorra’, va manifestar en la conversa intervinguda just després d’admetre a un testaferro del cas Lezo que necessitava liquiditat. Amb motiu de les escoltes telefòniques, els investigadors creuen que encara quedarien fons pendents de repatriar a l’estat espanyol, uns 3,5 milions d’euros, que podrien estar ocults a Andorra. Zaplana està actualment en llibertat provisional.

Summary: Zaplana amagava part dels seus fons a Andorra


Hywel Williams és diputat del Plaid Cymru –el Partit de Gal·les– al parlament de Westminster. Després de les darreres eleccions britàniques, ha estat elegit nou president de l’All-Party Parliamentary Group sobre Catalunya. A l’acte de nomenament, hi va assistir la presidenta del Parlament de Catalunya, Carme Forcadell, i l’anterior president del grup, George Kerevan (membre de l’SNP), que va perdre l’escó en els comicis. A les reunions de l’All-Party Parliamentary Group es parla de temes d’actualitat política del Principat, però també hi conviden a parlar representants polítics i membres de la societat civil. Així mateix, segons Williams, treballen per cridar l’atenció de la resta de diputats de Westminster sobre afers catalans i per enfortir les relacions entre la Generalitat i el Regne Unit. Williams és un independentista declarat i defensa el dret d’autodeterminació de Catalunya. ‘L’1-O és un referèndum legítim’, diu. Hi conversem sobre el referèndum, però també sobre les pressions que ha rebut de la diplomàcia espanyola, sobre el cas Forcadell i sobre el moviment independentista a Gal·les. —Quina relació hi teniu, amb Catalunya? —He visitat el país unes quantes vegades. Professionalment, sóc professor d’universitat i tinc un interès especial per la llengua, sobretot l’anglès i el gal·lès, però també el català. Políticament, com a nacionalista gal·lès, segueixo habitualment la situació política de Catalunya. I ara puc dir, amb orgull, que he estat elegit president de l’All-Party Parliamentary Group de Westminster sobre Catalunya. —Quina funció té el grup? —Som un conjunt de diputats –per normativa hi ha d’haver representació de tots els partits– que tenim un interès en comú: Catalunya. Promovem el coneixement sobre el país i intentem captar l’atenció de la resta de la Cambra dels Comuns. Per això organitzem reunions en què discutim de qüestions relacionades amb la situació catalana, però també convidem representants polítics i de la societat civil perquè ens ho expliquin de primera mà. La setmana passada, la presidenta del parlament, Carme Forcadell, va assistir a la constitució del grup . —Teniu relació amb la delegació de la Generalitat? —Estem en contacte permanent amb el representant de la Generalitat a Londres. —Podeu tenir cap paper en la relació entre el govern espanyol i la Generalitat? —La mediació no entra dins les nostres atribucions. Això ho hauria de tractar el govern del Regne Unit. En tot cas, podem treballar per enfortir les relacions entre Catalunya i el Regne Unit. De totes maneres, considero prou remarcable que diputats de tots els partits de Westminster expressin interès per Catalunya. —La diplomàcia espanyola ha fet pressió per a evitar la constitució del grup? —Quan m’hi vaig adherir, vaig rebre una invitació molt amable per a visitar l’ambaixada espanyola. Em van voler explicar la seva posició sobre la situació política catalana. Van ser molt educats, tal com exigeixen les regles diplomàtiques, però van ser molt contundents a l’hora d’expressar l’oposició al referèndum. Segons l’ambaixada, és un afer inconstitucional i no pas polític. Jo ho respecto, però sincerament, em sembla obvi que és un conflicte purament polític. —Heu parlat abans sobre la visita de Carme Forcadell. Com va ser la trobada? —Va ser una visita molt agradable. Primer, es va reunir amb el president de la Cambra dels Comuns, John Bercow, i va seguir una sessió parlamentària des de la tribuna habilitada per a mandataris estrangers. Més tard, es va reunir amb diputats de la mateixa cambra i de la dels Lords. Finalment, va assistir a la sessió constituent del grup sobre Catalunya. Ens va explicar com encara el govern el referèndum i després va respondre a totes les preguntes dels diputats i assistents. —Quina mena de preguntes? —La pregunta que tothom feia era si el referèndum es podria fer tot i les possibles traves legals i impediments de l’estat espanyol. També es va preguntar si era possible un canvi de posició per part de Madrid; quin suport té el referèndum en la societat i quina participació s’hi espera. I també més detalls sobre l’organització de l’1-O. —Què us sembla que Forcadell sigui processada per haver permès una votació parlamentària sobre el referèndum? —La manca de separació de poders és un camí perillós. Els tribunals no haurien d’intervenir en un afer estricament polític. Madrid diu que persegueix una vulneració de la constitució i no pas la votació en si mateixa. En relació amb això, vaig demanar a un representant de l’ambaixada si era possible de canviar la constitució, perquè crec que hauria d’incloure la possibilitat d’expressar democràticament totes les sensibilitats polítiques. Em va respondre que la constitució, d’ençà que fou redactada, després del franquisme, gairebé no s’ha tocat. Fa falta una separació clara de poders com passa al Regne Unit. Els polítics no s’immisceixen en afers judicials i viceversa. Altrament, és un camí perillós. —Els membres del grup fareu d’observadors internacionals durant el referèndum? —I tant. Arribarem a Barcelona i visitarem uns quants col·legis electorals per veure com es desenvolupa la votació. No serà la primera vegada que faig una tasca com aquesta. Encara no tenim una agenda tancada, però no descartem reunions amb representants polítics. —Com veieu la convocatòria d’un referèndum unilateral, tenint en compte les negatives de l’estat espanyol? —Crec que és un referèndum legítim, perquè permet als ciutadans de Catalunya d’expressar-se. Com a demòcrata, i entenent Catalunya com una nació, crec que té el dret fonamental d’autodeterminar-se. Si el primer d’octubre guanya el sí, l’estat espanyol i el govern català s’hauran d’asseure per negociar les condicions de la independència. Entenc que Madrid no té voluntat de fer-ho, però la posició catalana serà més forta que mai. —El govern britànic com el veu, el referèndum? —La posició oficial és que no intervé en afers interns dels altres estats, però la tradició democràtica demostra moltes coses. El 2014, es va permetre un referèndum sobre la independència d’Escòcia. Gal·les ha pogut votar sobre la seva autonomia política i en un futur es podria fer un referèndum sobre la reunificació d’Irlanda. Suposo que és partidari de permetre’l. —Reconeixerà Catalunya si guanya el sí? —No ho sé. És possible que ja siguem fora de la Unió Europea i no hi haurà cap problema. —Veieu possible que el referèndum es prohibeixi o que se suspengui l’autogovern català? —Si això passa, s’originarà una crisi constitucional gravíssima. I podria tenir un efecte molt perillós per a la resta d’estats membres de la Unió Europea. —Quin és l’estat de l’independentisme a Gal·les? —El sentiment d’una autonomia política més gran, per tenir més poder, és força estès a tot el país. Tanmateix, l’independentisme no té tanta força encara. Prop d’un terç de la gent dóna suport a una Gal·les independent dins la Unió Europea després del Brexit. Ara, si es pregunta directament per un país independent, el suport no arriba al 10%. En aquest moment, no és una qüestió de centralitat política, però si les circumstàncies canvien, sobretot després del Brexit, podria agafar empenta molt de pressa. Per exemple, fa vint anys, la protecció de la llengua i la cultura eren qüestions molt conflictives. Ara susciten molt de consens. —En un referèndum per la independència, votaríeu sí? —Oh, i tant, penso que és la millor opció. Hem de poder tenir una relació normal amb la resta de països de la Unió Europea sense haver de passar sempre per Londres.

Summary: Hywel Williams: ‘Catalunya té el dret fonamental d’autodeterminar-se’


La sala civil i penal del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC) ha fixat el judici contra el president de la Generalitat, Quim Torra, pels dies 25 i 26 de setembre. Se l’ha processat per un presumpte delicte de desobediència i, subsidiàriament, per un delicte de denegació d’auxili a l’autoritat competent per haver-se negat a retirar els llaços grocs i les pancartes de suport als presos polítics per ordre de la Junta Electoral espanyola (JEC). Les dates coincideixen amb el debat de política general al Parlament de Catalunya, que donaran el tret de sortida al curs polític parlamentari.  La declaració de Torra davant el jutge: ‘Sí, vaig desobeir, em dec a la ciutadania’ La fiscalia va querellar-se contra Torra pels ‘incompliments’ de les resolucions de la JEC, per l’ús de ‘símbols partidistes’ en institucions públiques en període electoral. Per la seva banda, la defensa de Torra ha argumentat que no va haver-hi desobediència i que les ordres de la JEC eren confuses. El tribunal que jutjarà Torra estarà format per tres magistrats: Jesús María Barrientos, president del TSJC, Mercedes Armas i Joaquín Elías Gadea. Armas és la magistrada que va signar la interlocutòria que ordenava als cossos policíacs que actuessin proporcionalment l’1-O i sense alterar la convivència ciutadana. La desobediència és un delicte que no implica presó, però que pot costar la inhabilitació de Torra per a continuar exercint càrrecs públics. Tanmateix, una hipotètica condemna encara es podria recórrer i tindria un recorregut judicial llarg.

Summary: El judici contra Torra es farà els dies 25 i 26 de setembre


El director de TV3, Vicent Sanchis, ha explicat avui que el president de Ciutadans, Albert Rivera, es va reunir amb representants dels treballadors de la televisió després de l’entrevista a ‘Els Matins’, on va acusar la cadena de ser un ‘aparell de propaganda de l’independentisme’. Segons Sanchis, en declaracions a ‘El món a RAC-1’, la trobada amb membres del consell professional i el comitè d’empresa ‘no va anar bé’. Tanmateix, el director ha dit que depèn dels òrgans que representen els periodistes donar més detalls sobre la reunió. Mes informació: Lídia Heredia diu prou a Albert Rivera: ‘Vostè falta a la meva professionalitat’ Sanchis ha assegurat que va seguir l’entrevista de Lídia Heredia en directe i que estava convençut que Rivera acabaria provocant alguna polèmica. ‘No cal tenir una imaginació desorbitada. La meva curiositat era saber en quin moment de l’entrevista passaria això’, ha afirmat. A més, el director ha defensat la integritat del mitjà davant les acusacions de sectarisme i manipulació. En referència a Ciutadans, ha dit: ‘Hi ha gent que es pensa que els periodistes de TV3 van toc de xiulet, que hi ha algú que mana i uns altres que obeïxen. Però no és així, els recomano que vagin a TV3 i vegin com treballa la redacció.’ Comunicat del comitè d’empresa Divendres, els representants dels treballadors varen explicar que es van reunir amb Rivera després de l’entrevista a ‘Els matins de TV3’. Segons que expliquen, va exigir al polític que respectés la seva feina i que prengués mesures per evitar més agressions els actes de Ciutadans. A més, varen retreure a Rivera que fes servir un programa de la cadena per a fer crítiques als seus professionals en comptes d’utilitzar la Comissió de Control Parlamentari de la CCMA. ‘Hem insistit que el discurs incendiari posa en perill la integritat física dels treballadors i treballadores de la CCMA i de tots els mitjans’, continua. El comunicat, però, no explica quina fou la reacció del president de Ciutadans.

Summary: Sanchis: ‘La trobada d’Albert Rivera amb els treballadors de TV3 no va anar bé’


El president de Ciutadans, Albert Rivera, va utilitzar en campanya un gos d’un assessor del seu equip per a fer un vídeo previ al debat electoral. Al cap de poc es va fer en viral i el gos, de nom Lucas, va popularitzar-se entre molts comentaris que feien mofa i befa de la utilització de Rivera. Arran de la patacada electoral del partit taronja en les eleccions del 10-N, on han perdut 47 diputats dels 57 que tenien, a Twitter s’ha començat a compartir de manera irònica l’etiqueta #HastaLuegoLucas.  Els resultats de les eleccions espanyoles del 10-N: vots, escons i municipi #HastaLuegoLucas pic.twitter.com/l7FMpiLOL8 — Poker de bastos (@equivocat) November 10, 2019 Ciutadans s’enfonsa en les eleccions en una davallada històrica https://t.co/vvu0NG08kA #HastaLuegoLucas — #lou 🎗 (@loucerdanya) November 10, 2019 #HastaLuegoLucas #10n #10NTV3 Molt gran LUDIA HEREDIA…. pic.twitter.com/Oti6wcVfOD — MoiRovira ||*|| (@moirovira) November 10, 2019 #Eleccions10N Això si olora a una bona llet de debò. #HastaLuegoLucas pic.twitter.com/WpGIQM1PoM — Joan Enric (@habana23_joan) November 10, 2019 #HastaLuegoLucasFem-lo trènding topic https://t.co/9edItkQVar — Miquel (@NoPosar) November 10, 2019 Grande Lidia Heredia Grande!!! #HastaLuegoLucas pic.twitter.com/WinkTU1ija — 🎗Miguel A. Cruces 🇩🇪🇧🇪🏴🇨🇭 (@macruces) November 10, 2019

Summary: #HastaLuegoLucas: la xarxa fa befa de l’enfonsament de Rivera i Ciutadans


El País Valencià demana pas. Fa temps que malda per sortir del pou de les autonomies de règim comú per tenir un reconeixement polític que li asseguri el finançament i les infrastructures que reclama. El sucursalisme dels seus governants i la invisibilitat a Madrid ha impedit que les seves reivindicacions hagin estat mai escoltades. Quan era un territori del PP, era el parc temàtic de la corrupció del partit de José María Aznar i Mariano Rajoy. Quan va arribar el canvi, gràcies a l’acord del Botànic, es va fer net de la corrupció i es va començar a aixecar la veu. El govern de Ximo Puig, falcat pels nacionalistes de Compromís, amb la vice-presidenta Mónica Oltra, va plantar cara al govern de Mariano Rajoy, sense èxit. Quan el dirigent del PP va caure i va ser substituït per Pedro Sánchez, el to de Puig va baixar, perquè confiava que es prendrien decisions per a resoldre problemes, però finalment no ha estat així. Els socialistes diuen que per manca de temps; Compromís i Podem, els altres socis del Botànic, sostenen que és per manca de voluntat política. Sigui com sigui, diumenge els valencians trien entre renovar el Botànic i tornar a l’època del PP, radicalitzat per la cursa amb Ciutadans i per l’ascens de l’extrema dreta. Seria una involució del camí recorregut aquests darrers quatre anys. Els sondatges preveuen que els partits del Botànic podran revalidar la majoria absoluta, amb un reforçament de Compromís i una baixada d’Unides Podem. Però fins diumenge quan s’obrin les urnes no hi ha res segur. Els socis del Botànic confien a revalidar la majoria, però pateixen pel resultat de Podem, que voreja el 7% i el llindar per a entrar a les Corts Valencianes és del 5%. Una barrera poc democràtica que la legislatura passada van intentar modificar, però finalment Ciutadans, que s’hi havia compromès, es va fer enrere. Quan Sánchez va convocar eleccions espanyoles, Ximo Puig va decidir d’avançar les valencianes, que s’havien de fer el 26 de maig, amb les municipals. L’excusa del president era donar relleu propi a les eleccions a les Corts i ‘valencianitzar’ el debat, cosa que no ha aconseguit. El soroll causat per les eleccions espanyoles ha contaminat el debat sobre la política valenciana, com era previsible. Puig, com expliquen els seus socis de Compromís i Unides Podem, va enfilar-se al carro de Pedro Sánchez i va aprofitar el corrent de vot útil cap al PSOE. Diumenge sabrem si la jugada li ha sortit bé. Compromís, que no va compartir la decisió, ha fet una campanya molt desacomplexada, pensada per a projectar la imatge de Mónica Oltra com a presidenta. Però això és poc probable si el PSPV continua essent el partit més votat. Aquesta vegada Unides Podem, que estrena candidat amb Rubén Martínez Dalmau, també vol obrir aquesta qüestió i a més entrar al govern. La legislatura passada va optar per donar-hi suport a les Corts. La dreta, en canvi, ha recuperat l’anticatalanisme més ranci, de l’època del blaverisme, sobretot el PP d’Isabel Bonig, però també Ciutadans, encapçalat per Toni Cantó. Tots dos partits han volgut traslladar el conflicte català a València, però amb poc èxit. Al PP encara li pesa massa la motxilla de la corrupció. I a Ciutadans el candidat Toni Cantó no dóna gaire de si, malgrat el seu passat d’actor. La incògnita és el suport que tindrà Vox, que podria ser important sobretot per la caiguda de PP i Cs. L’extrema dreta arrenca vots de la dreta i, en principi, el fet que entri a les Corts Valencianes no impedirà que es revalidi la majoria absoluta d’esquerres. De tota manera caldrà esperar a diumenge per saber-ho exactament. Si finalment es revalida la majoria del Botànic, tornarà a obrir-se el debat sobre qui ha de ser el president, però el PSPV no està disposat a cedir en aquesta qüestió, encara que Compromís i Unides Podem ho demanin. Si el president és Puig i a Espanya guanya Sánchez, els seus socis li exigiran més fermesa que en la legislatura anterior davant el govern espanyol, sobretot en matèria de finançament. I la societat civil valenciana també reclama passos endavant en la normalització cultural i lingüística, amb l’aprovació d’una llei d’igualtat lingüística. Per tant, probablement es repetirà l’acord del Botànic, però haurà de ser un govern diferent. Amb les mateixes cares però més exigent amb Madrid.

Summary: El País Valencià, pendent de la revalidació del pacte del Botànic


Eugenio Pino, ex-director adjunt operatiu de la policia espanyola, declararà avui a les 12.15 com a encausat, davant una jutgessa de Madrid. L’ex-batlle de Barcelona Xavier Trias va presentar una querella contra ell per injúries i calúmnies. Trias va interposar la querella després de les declaracions que Pino va fer en una entrevista al diari El Mundo, en què l’acusava de tenir un compte a Suïssa amb gairebé 13 milions d’euros. La magistrada titular del jutjat d’instrucció 25 de Madrid, Raquel Robles, la va admetre a tràmit. En la querella, Trias addueix que aquestes declaracions són objectivament falses, de manera que les considera calumnioses i greument lesives de l’honor. Per a acreditar la falsedat de les imputacions, va sol·licitar a la jutgessa un conjunt de diligències que inclouen l’interrogatori de Pino, el testimoniatge de dos policies de la UDEF i una comissió rogatòria internacional a Suïssa per a requerir al banc UBS si hi ha cap compte a nom seu. No és pas l’únic cas que pot dur Pino als tribunals. El jutge de l’Audiència espanyola José de la Mata ha sol·licitat als jutjats de Madrid que obrin una investigació contra ell i el seu ex-subordinat, Bonifacio Díez Sevillano, per haver introduït suposadament un llapis de memòria obtingut il·lícitament entre la documentació del cas Pujol.

Summary: L’ex-comissari Pino declara davant la jutgessa arran de la querella presentada per Xavier Trias


L’ANC ha activat un cercador d’empreses compromeses amb l’autodeterminació, després d’haver organitzat 92 fires i 115 col·loquis a tot Catalunya per animar els catalans a abandonar els ‘oligopolis estatals’. Forma part de la iniciativa ‘Consum estratègic‘, impulsada per la comissió de l’ANC Fem República i pilotada per l’empresari David Fernàndez, amb la intenció de ‘enfortir una economia catalana molt més deslligada de les pressions polítiques’ i que s’abandonin ‘empreses de tipus oligopolístic que van participar obertament en la campanya de la por’ contra l’independentisme. Ho han explicat, en conferència de premsa, tant Fernàndez com la presidenta de l’entitat independentista, Elisenda Paluzie. Les empreses que hi formen part s’han adherit voluntàriament al projecte i han estat ‘verificades’ per l’ANC, que ha avaluat qüestions com el respecte al medi, el cooperativisme, l’economia circular, la responsabilitat social, l’adopció de tecnologia 4.0 i el respecte i promoció de la llengua catalana ‘com a part inseparable de la realitat del país’. Paluzie i Fernàndez han evitat de donar xifres de les empreses que consten en el registre i dels particulars que s’han fet ‘consumidors estratègics’, perquè el cercador tot just s’havia activat oficialment avui. També han insistit a no anomenar ‘llistat’ aquest registre, perquè diuen que els ‘consumidors estratègics’ han de posar al cercador els seus interessos i altres ítems per tal de poder consultar les empreses registrades. Al cercador, s’hi ha de posar el codi postal per delimitar un territori i es pot discriminar les empreses per l’àmbit –electricitat, gas, telefonia, entitats financeres, per exemple– i com per altres aspectes –cooperativa, web en català, economia circular, etcètera. Paluzie ha explicat, a més, que onze empreses fortament ‘implicades’ en la iniciativa ‘Consum estratègic’ havien registrat 148.000 altes durant els vuit mesos que fa que dura aquesta iniciativa. Per la seva banda, Fernàndez ha animat els ciutadans que ‘estiguin a l’altura del moment’ i siguin ‘partícips de la construcció d’una economia catalana lluny de les aliances de l’statu quo‘. ‘Consum estratègic’ s’emmarca en l’estratègia de l’ANC Eines de país, que ha aconseguit que Joan Canadell donés la sorpresa a les eleccions de la Cambra de Comerç de Barcelona i ara en sigui el nou president.

Summary: L’ANC activa un cercador d’empreses compromeses amb l’autodeterminació


L’ex-ministre i ex-secretari general del PSOE Josep Borrell tornarà a formar part de l’executiu espanyol. Borrell ha acceptat l’oferta del president, Pedro Sánchez, i es convertirà en el nou ministre d’Afers Exteriors en substitució d’Alfonso Dastis. Borrell fou ministre d’Obres Públiques, Transports i Medi Ambient amb el govern de Felipe González, entre el 1991 i el 1996. També va ser president del Parlament Europeu. Després va treballar al sector privat com a membre del consell d’administració d’Abengoa. De fet, va haver de declarar com a testimoni per les indemnitzacions milionàries de l’empresa. A més, va escriure el llibre Las cuentas y los cuentos de la independencia (2015). Aquest és un dels primers noms confirmats de l’executiu de Pedro Sánchez, que té la intenció d’obrir una etapa de diàleg amb Catalunya i el nou govern de la Generalitat. No obstant això, Borrell no sembla pas que vagi en aquesta línia. Sortides de to contra l’independentisme Les últimes declaracions de Borrell sobre l’independentisme foren especialment polèmiques. El 15 de desembre, en plena campanya electoral, va adreçar-se en un míting a Miquel Iceta, que havia dit que calia ‘cosir ferides’. Borrell va dir: ‘Està bé això de cosir ferides, però abans s’han de desinfectar. Perquè si les cuses sense curar després es podreixen. S’ha de curar el cos social, per això cal passar bé el desinfectant i després, és clar, s’ha de cosir. Perquè una societat no pot viure si el quaranta i tant per cent de la gent està convençuda que li aniria millor fora. Això no pot ser. Si una proporció tan gran de la gent pensa que estaríem millor fora, aquest és un país malalt.’ A part de comparar l’independentisme amb una infecció, també va comparar Oriol Junqueras amb un mossèn. A començament d’any va concedir una entrevista al canal televisiu Arte HD, en què acusava l’independentisme de practicar un fals victimisme quan retreia a l’estat espanyol de fer servir pràctiques similars a les del franquisme: ‘Però, Déu meu, cal recordar què va ser el franquisme. Si això encara fos el franquisme, us puc assegurar que les coses serien molt pitjor per a ells’, digué, referint-se als independentistes, mentre somreia. El vídeo de la vergonya. Josep Borrell dient entre somriures i rialles que 'al Franquisme les coses serien molt pitjors per l'independentisme'. És vomitiu. Qui us ha vist i qui us veu, PSC, seguint-li el joc a l'extrema dreta. pic.twitter.com/q8DsZNps5o — Andrés da Silva (@asj_dasilva) January 1, 2018 A més, Borrell ha assistit a manifestacions i actes de Societat Civil Catalana, en els quals ha fet parlaments durs contra l’independentisme.

Summary: Josep Borrell serà el nou ministre d’Afers Estrangers espanyol


El secretari general del PSOE, Pedro Sánchez, i el president de Ciutadans, Albert Rivera, han signat un acord per a la governabilitat que no compta amb prou suport per a la investidura prevista l’1 de març. Sánchez i Rivera han defensat l’acord com ‘una entesa que estableix les bases d’una nova etapa de govern reformista a Espanya’. Però malgrat l’escenificació i la sintonia exhibida entre tots dos n’hi ha prou per a mirar dos mesos enrere, en plena campanya electoral, per a trobar afirmacions prou contundents de l’un i de l’altre que ara els deixen en evidència; Rivera dient clarament que si Ciutadans no guanyava aniria a l’oposició, i Sánchez qualificant Ciutadans com ‘la dreta del contracte únic’. Molts usuaris de la xarxa els han recordat aquests dos piulets: @luisAlbenca @CiudadanosCs eso tenlo por seguro . No investiremos a PP, PSOE ni podemos. O ganamos , o a la oposición. — Albert Rivera (@Albert_Rivera) December 18, 2015 Ciudadanos es la derecha de los copagos sanitarios y la derecha del contrato único. #Viator #Almería #ElCambioQueUne pic.twitter.com/ccFdgVomBz — Pedro Sánchez (@sanchezcastejon) November 7, 2015

Summary: Els dos piulets a Twitter que deixen en evidència Albert Rivera i Pedro Sánchez


Aquesta tarda les plataformes Sare Herritarra i Bakegileak han convocat manifestacions a Baiona i Bilbao contra la política penitenciària d’excepció, contra la dispersió i pels drets dels presos bascs. La manifestació a Baiona s’ha fet a les 15.00, mentre que la de Bilbao ha començat a les 17.00. Entre els assistents a la manifestació de Bilbao hi són presents el coordinador general d’EH Bildu, Arnaldo Otegi; el secretari de Comunicació de Podem a Euskadi, Andeka Larrea; la diputada d’ERC al parlament Núria Picas i el vice-secretari general del partit, Isaac Peraire; el diputat de la CUP al congrés espanyol Albert Botran i el diputat de JxCat al parlament Eduard Pujol. També han donat suport a la manifestació el president Carles Puigdemont i l’ex-dirigent d’ERC Josep Lluís Carod Rovira. El PNB no hi ha enviat representació oficial. 70.000 persones surten novament als carrers de Bilbao per demanar l'acostament dels presos bascos, tal com marca la llei, i una solució política al conflicte basc #U11Bilbo #OrainPresoak pic.twitter.com/pOSttj5nrn — Albert Mercadé (@albertmercade) January 11, 2020 Per l'amnistia de les preses!#OrainPresoak pic.twitter.com/uBjQvgKYad — Èric (@ELarQu) January 11, 2020 Això ja va…..Euskal Presoak Etxera#OrainPresoak pic.twitter.com/ralA9Qwneh — RESCAT (@RescatPreses) January 11, 2020 10.000 pertsona inguru bildu dira gaur Baionan euskal presoen eskubideen defentsan. Memento polita bizitakoa bukaeran #OrainPresoak pic.twitter.com/GKkkj9K8sF — Iurre Bidegain (@Iurrebidegain) January 11, 2020 Desde aquí arriba era espectacular. pic.twitter.com/8l6mBssyKV — Ibai Azparren (@ibaiazparren) January 11, 2020 “Hator hator etxera”, nahia eta beharra Bilboko kaleetan #OrainPresoak pic.twitter.com/8EsNfjkian — Ramon Sola (@gara_rsola) January 11, 2020 Orain bai. Baionako manifestazioa amaitu ondoren, hau hasiko da. Dena prest. #OrainPresoak @naiz_info pic.twitter.com/hRTLDByTb3 — Ibai Azparren (@ibaiazparren) January 11, 2020

Summary: Manifestacions a Baiona i Bilbao pels drets dels presos bascs


Grups de refugiats han provat d’assaltar la tanca que separa Grècia de Macedònia. El periodista Oriol Bäbler ha pogut enregistrar-ne aquestes imatges, que corresponen al tercer intent d’assalt. La policia i l’exèrcit de Macedònia han respost a l’atac disparant gasos i han retornat a territori grec pràcticament tothom qui havia pogut saltar la tanca. La policia grega només vigila les línies de tren i deixa a les forces macedònies el control d’aquesta barrera. En aquesta tasca, la policia de Macedònia fins i tot entra en territori grec. Durant els intents d’assalt, un periodista ha estat detingut i els gasos llançats per la policia han arribat fins a les tendes on hi ha les famílies dels refugiats. Avui al matí, centenars de refugiats del camp d’Idomeni, al nord de Grècia, han intentat de superar el pas fronterer amb Macedònia, tancat des de fa gairebé un mes i que els impedeix de seguir l’anomenada ruta dels Balcans cap a Alemanya. Alguns membres d’ONG i periodistes presents apuntaven que ahir havia començat a córrer un nou rumor: que deia que durant el dia s’obriria la frontera entre Grècia i Macedònia. Al matí molta gent s’ha començat a concentrar a la frontera, davant la passivitat de la policia grega, i s’han començat a obrir passos per la tanca. Marsch auf die Grenze bei #Idomeni. Tränengasgranaten explodieren pic.twitter.com/soqBMtHPC8 — Julia Niemeyer (@JuNiemeyer) April 10, 2016 Agents antiavalots de Macedònia, ajudats amb helicòpters, hi han respost amb el llançament de gasos lacrimògens contra el camp de refugiats, que acull en condicions precàries no pas menys d’onze mil persones, quatre mil de les quals infants. Segons que testimonia Oriol Bäbler a VilaWeb des de la frontera amb Macedònia, malgrat l’actuació de la policia els refugiats han pogut obrir al llarg del dia més forats a la tanca fronterera. Flüchtlinge versuchen Grenzzaum zu stürmen #Idomeni pic.twitter.com/ke6O8RMptu — Britta Jäger (@Britta_Jaeger) April 10, 2016 Segons membres d’ONG, hi ha hagut dos centenars llargs de ferits, la majoria per l’efecte dels gasos. Informació relacionada: Articles anteriors d’Oriol Bäbler a VilaWeb

Summary: Vídeo: els refugiats assalten la tanca a Idomeni i Macedònia hi respon amb gasos i violència


Milers de ciutadans algerians han pres avui els carrers de la capital i de diverses ciutats d’Algèria per expressar el seu refús a les eleccions presidencials que consideren una farsa i que veuen com un intent de perpetuar el règim d’Abdelaziz Bouteflika. A la capital de país, Alger, les protestes contra les presidencials han congregat milers de persones que refusen els comicis, cridant lemes contra el règim i contra les eleccions. La policia ha desplegat agents antiavalots i ha carregat amb porres en un primer moment contra els manifestants però posteriorment s’ha retirat davant l’augment del nombre de participants en la marxa. Segons el diari local Tout sur l’Algerie, la policia ha arrestat un elevat nombre de manifestants arreu del país. Al centre de la localitat de Tizi Ouzou també s’han concentrat milers de persones per expressar el seu refús a les eleccions presidencials i els manifestants han aconseguit tancar un col·legi electoral després d’haver-hi enfrontaments amb els agents antiavalots, els quals han fet servir gasos lacrimògens. També s’han registrat protestes a la localitat de Bouira, al nord de país, amb enfrontaments entre manifestants i agents antiavalots prop de diversos centres electorals. Els manifestants consideren que les eleccions presidencials són una farsa impulsada pel règim, especialment per les Forces Armades, per poder perpetuar-se en el poder arran de la renúncia de Bouteflika.

Summary: Milers d’algerians es manifesten en contra de les eleccions presidencials


La candidata del PP a presidir la Generalitat, Isabel Bonig, ha exigit ara ‘respecte’ perquè el català ‘no sigui un element de confrontació i també per la ‘llibertat educativa’. En un acte a Gandia, ha dit que ‘no volem ser més que ningú però tampoc menys que cap, perquè no som catalans de segona’. ‘Som valencians de primera i per això exigim respecte a aquesta terra, a la nostra cultura i a la nostra identitat’, ha afegit, abans de reivindicar que el País Valencià és ‘una terra que està orgullosa de ser espanyola i europea’. Ha fet una crida a guanyar les eleccions valencianes perquè després del 28-A, segons ella, ‘només hi ha dos models, el que viu del passat, que només mira cap endarrere i que obre velles ferides que recorden a l’etapa més negra d’una Espanya dividida i el model que mira al futur, amb il·lusió i esperança’. El secretari general del PP espanyol, Teodoro García Egea, ha donat suport a Bonig i ha dit que si els conservadors governen faran ‘una triple revolució pacífica –fiscal, social i econòmica– que transformarà el present i construirà el millor dels futurs per a tots els valencians’. Ha argumentat que volen ‘la baixada d’imposts més gran dels últims anys’ i eliminar les taxes de patrimoni, donacions, sucessions i baixar un 7% l’IRPF a la classe mitjana, sense especificar a quines rendes es refereix.

Summary: Bonig demana ara que el català no sigui ‘un element de confrontació’


L’Ajuntament de Barcelona i Blackstone han aconseguit un acord sobre el bloc del carrer Hospital 99 de Barcelona, per llogar de manera assequible sis dels pisos durant set anys als ocupants vulnerables, mentre que els ocupants dels altres tres habitatges abandonaran l’edifici. Així mateix, la propietat oferirà a aquells en situació de major grau de vulnerabilitat integrar-se en un pla d’inserció soci-laboral, a càrrec de l’empresa, per millorar les seves condicions, la qual cosa realitzaran sota la coordinació amb l’ajuntament. La regidora d’Habitatge, Lucía Martín, ha destacat que aquest ha estat el primer acord d’aquest tipus aconseguit entre l’ajuntament i Blackstone, i ha defensat la importància de ‘corresponsabilizar’ grans empreses de l’habitatge per cercar solucions a famílies en situació de vulnerabilitat, pel que ha demanat canvis legislatius. En conferència de premsa al costat del regidor de Ciutat Vella, Jordi Rabassa, Lucía Martín ha destacat que aquest acord permetrà les famílies vulnerables quedar-se en els pisos – que ocupaven irregularment – amb contractes de 700 euros mensuals. La propietat percebrà aquesta quantitat al mes pels habitatges encara que es donés el cas que les famílies no poguessin pagar-la, ja que l’ajuntament oferirà ajudes municipals en funció de cada cas per aconseguir el pagament de la mensualitat si les famílies no el poden assumir, ha explicat Martín. Des de Blackstone destaquen que aquest és un compromís nou, que obre la porta a futures col·laboracions amb altres ajuntaments, i ha valorat molt positivament la implicació de l’ajuntament amb aquest acord públic-privat. Rabassa ha explicat que a Ciutat Vella estaven anunciats gairebé quaranta desnonaments però que el 90% dels afectats han pogut quedar-se a l’habitatge, i ha recordat que el Govern d’Ada Colau va comprar en l’anterior mandat deu finques al districte, a més d’altres pisos per separat. Blackstone rehabilitarà el bloc Fonts d’Anticipa Real Estate (la gestora immobiliària de Blackstone) han celebrat aconseguir un acord ‘després de treballar durant diversos mesos amb l’ajuntament per resoldre la situació’, per la qual cosa desmarca el pacte de les recents ‘pressions’ rebudes. A més, la companyia ha anunciat en breu un procés de renovació integral de tot l’edifici, garantint que compleixi amb totes les normatives i regulacions. ‘Ens enorgullim de ser un administrador professional i respectuós, sent sempre el nostre objectiu trobar una solució per a aquestes persones que ocupen l’immoble de manera il·legal’, ha afegit sobre el bloc que gestiona des de 2018, quan ja estava ocupat. Quant als no vulnerables, ‘l’ajuntament ha acordat la sortida dels ocupants dels tres habitatges restants, per no trobar-se en situació de vulnerabilitat’. Sindicat d’Habitatge del Raval La portaveu del Sindicat d’Habitatge del Raval, Elena Martín, ha afirmat en conferència de premsa que el desnonament ha estat detingut i que, a través de l’ajuntament, s’ha acordat amb Blackstone la cessió de sis pisos en règim de ‘lloguer per sota del preu de mercat’ durant set anys, pels quals les famílies no pagaran més del 30% dels seus ingressos. De les nou unitats familiars que vivien a l’edifici, set es quedaran en els sis pisos de lloguer – dues s’ajuntaran en un sol habitatge – i el Sindicat reallotjarà aquelles que no han pogut quedar-se, ‘les menys vulnerables’, segons Martín. El contracte començarà quan acabi la reforma que es promourà en els pisos buits, que seran ocupats per les famílies una vegada s’acabi l’obra, perquè no surtin “en cap moment del bloc”. JxCat, ERC, els comuns i la CUP s’uneixen per reclamar a Blackstone que aturi el desallotjament del carrer Hospital de Barcelona

Summary: L’Ajuntament de Barcelona i Blackstone acorden una renda assequible al carrer Hospital 99


El líder del grupuscle ultra que va assetjar la vice-presidenta del Consell, Mónica Oltra, a casa seva el 18 d’octubre ha tornat a amenaçar-la: ‘Vol guerra? Ha trobat un combatent. Ni oblit ni perdó’, ha escrit al seu perfil de Facebook José Luis Roberto, que declararà per un presumpte delicte d’amenaces. En l’escrit també dedica paraules insultants a Oltra. ‘Creu que pel fet de ser vice-presidenta del Consell em farà agenollar? Aniré al banc amb tota la dignitat i amb la satisfacció de defensar la veritat contra un poder despòtic i de baix coeficient intel·lectual’, ha afegit. Així mateix, l’acusa d’haver comès irregularitats al capdavant de la conselleria. Un grup d’ultres va assetjar Oltra mentre sopava a casa amb la família i uns amics el 18 d’octubre a la vesprada. Anaven amb la cara tapada, van desplegar banderes espanyoles i van fer sonar l’himne espanyol mentre en cantaven la lletra que era oficial durant el franquisme. Els advocats de la Generalitat van denunciar els fets com a presumptes delictes d’amenaces greus i desordres públics, però la fiscalia va rebaixar-ho a un delicte lleu d’amenaces, que és castigat amb una multa d’un a tres mesos i que implica antecedents penals.

Summary: El líder dels ultres que van assetjar Oltra reincideix en les amenaces: ‘Vol guerra? Ha trobat un combatent’