‘Ahir hi va haver una reunió de representants de les tretze territorials de la CUP que resumeix l’estat de la formació en aquests moments: gran alleujament gràcies a l’acord’, diu una font de la CUP consultada per VilaWeb. Segons aquesta font, a la reunió de les territorials –moltes de les quals havien tingut opinions diverses– van poder fer autocrítica, més que no pas crítica a l’adversari. ‘Algunes territorials van dir que s’havien precipitat a l’hora de fer crítiques públiques. La reunió va anar bé, va ser com una catarsi entre els diversos grups. Perquè al final s’ha aconseguit allò que ens unia a tots: ni Mas ni març. Si arribem a tenir Mas, o març, estaríem en una altra situació. Però ara la CUP es troba molt més calmada. Molt més. Ens ha anat molt bé.’ Des de Girona, una altra font consultada ho veu així: ‘Per sort, hem tingut acord. I ara es veurà que la CUP sempre ha estat una, però amb opinions diferents. No veig que la gent guardi rancúnia. Ni que hi hagi cap combat soterrat. Jo crec que l’acord ens permet a tots de posar el comptador a zero i continuar caminant com a organització. Puc dir-ho? Ens hem tret tots un gran pes de sobre. Respirem.’ Una altra font assegura: ‘Les crítiques que els militants van expressar ahir després de l’acord, veig que són més de metodologia que no pas de fons. Hi ha gent que creu, per exemple, que el cens que es va fer servir a l’assemblea de Sabadell era millorable. I que la informació a vegades arribava als mitjans de comunicació abans que no pas als militants. Alguns altres ens han dit que, al final, la decisió s’havia d’haver votat en assemblea. I tot això són coses que haurem de millorar, sens dubte, de cara al futur. Però podrem fer-ho molt millor ara, sense eleccions’, afirma. És una visió que no comparteix del tot Xavier Díez, historiador, candidat independent de la CUP a les llistes de Girona. Díez ahir va publicar aquest article a Crític, on es pregunta si tot plegat no portarà la CUP a ‘una llarga temporada a l’UCI’. Es mostra molt contundent amb la posició de la CUP aquests darrers mesos. La votació de diumenge al matí Que l’acord ha acostat posicions internes dins la CUP es pot veure en les votacions que diumenge al matí va fer el consell polític i el grup d’acció parlamentària de la CUP. Aquest òrgan, que representa les territorials i les organitzacions aliades amb la CUP, havia de ratificar, o no, l’acord entre Junts pel Sí i la CUP. S’ha dit poc, però si diumenge al matí aquest òrgan hagués refusat un acord que ja tothom tenia coll avall, diumenge a la tarda la CUP hauria votat no al parlament. Però va votar-hi àmpliament a favor. El partit informa que els resultats de la votació, a mà alçada, que es va fer diumenge al matí van ser aquests: 44 vots a favor de l’acord amb Junts pel Sí, 9 en contra i 7 abstencions. Va haver-hi set absències. La CUP no ha fet públic qui va votar en contra i qui a favor. Però alguns dels votants sí que ho han expressat públicament. És el cas de Corrent Roig (comunicat) i Lluita Internacionalista (comunicat), tots dos contraris. Finalment, segons les fonts consultades per VilaWeb, En Lluita també va votar contra l’acord. S’haurà de veure, a partir d’ara, com evolucionen aquestes organitzacions després de l’acord. ‘A la reunió de diumenge ningú no va expressar ganes de marxar’, diu una font consultada. Però també és cert que els comunicats són molt durs en contra de l’acord. L’abstenció d’Endavant Endavant és un partit independent de la CUP, però aliat. No és un corrent intern. Durant les negociacions va tenir una actitud molt crítica amb la posició d’Artur Mas i Convergència. VilaWeb s’ha posat en contacte amb Abel Caldera, responsable de comunicació del partit: ‘Nosaltres ens vam abstenir. En només deu hores, el temps entre l’acord de Junts pel Sí i la CUP i la reunió que l’havia de ratificar, no vam tenir temps de consultar les bases. Però vam donar confiança als negociadors. I per això vam decidir d’abstenir-nos. Perquè, per una banda, l’acord ha servit per a posar fi a l’hiperpersonalisme d’Artur Mas, i ho celebrem. Però també és cert que el president continua essent de Convergència i haurem de veure quines polítiques acaba fent. El dia 23 farem una assemblea per decidir com ho afrontem a partir d’ara. Sí que et puc dir que dependrà molt dels esdeveniments: si l’acord permet la ruptura i la fi de les polítiques d’austeritat serà un bon acord. I si no, no. Ja ho veurem.’

Summary: Les reaccions dins la CUP arran de l’acord amb Junts pel Sí


La consellera de Salut, Alba Vergés, no assistirà aquest dijous al Consell Interterritorial de Salut que ha convocat el Ministeri de Sanitat espanyol, segons han confirmat a l’ACN fonts del departament. L’únic punt de l’ordre del dia d’aquesta reunió és la universalitat de la sanitat i les mateixes fonts recorden que el parlament ja va aprovar el juny del 2017 una llei que garantia aquest accés, ara suspesa pel Tribunal Constitucional (TC) arran d’un recurs del govern espanyol del PP. Vergés ha reiterat la petició de retirada d’aquest recurs perquè s’aixequi la suspensió. A més, també ha decidit no assistir al consell perquè defensa una relació bilateral entre executius i perquè primer caldrà que se celebri la reunió entre els presidents Quim Torra i Pedro Sànchez. Ja en el moment de la seva arribada al departament de Salut, Vergés va reclamar a l’estat espanyol la retirada del decret del 2012 que deixava sense cobertura sanitària gratuïta les persones immigrades en situació irregular i del recurs contra la llei d’accés sanitari universal aprovada al parlament. L’article 1 d’aquesta llei defineix que tots els residents a Catalunya tenen dret a l’assistència amb càrrec a fons públics per mitjà del Servei Català de la Salut (CatSalut) i el seu objectiu era restaurar aquesta universalitat que va tirar enrere el decret del Ministeri de Sanitat, aleshores liderat per la ministra popular Ana Mato. Vergés ha decidit no assistir a la reunió del Consell Interterritorial ja que l’únic punt de l’ordre del dia previst és per tractar sobre la universalitat de l’assistència sanitària. La consellera ha fet arribar per escrit el seu raonament al Ministeri, explicant quins han estat els passos a Catalunya, on la Generalitat sempre ha garantit l’assistència, i reclamant la retirada del recurs perquè la normativa pugui estar en vigor. El govern espanyol ja va anunciar a mitjans de juny que preveia aprovar en poques setmanes un nou decret per restituir la sanitat universal, també per a les persones en situació administrativa irregular.

Summary: Vergés no assistirà a la reunió del Consell Interterritorial de Salut convocada pel ministeri


L’Organització Mundial de la Salut ha advertit que ‘la finestra d’oportunitat’ per contenir el coronavirus a escala mundial ‘s’escurça’ per l’increment de contagis fora de la Xina. En una conferència de premsa, el director general de l’OMS, Tedros Adhanom Ghebreyesus, ha admès ‘preocupació’ pel nombre de casos sense un ‘vincle epidemiològic clar’, com haver estat a la Xina o en contacte amb una persona infectada. Segons les últimes dades ofertes per l’OMS, el COVID-19 afecta 75.569 persones a la Xina, on ja ha provocat 2.239 morts. Fora del territori xinès, hi ha 1.200 casos en 26 països, amb una desena de morts. Seguiu ací l’última hora del brot del coronavirus al nord d’Itàlia Segons que ha indicat Adhanom Ghebreyesus, el coronavirus té ‘el potencial de causar turbulències polítiques, socials i econòmiques severes’. Malgrat que el nombre de casos fora de la Xina, segons l’OMS, continua sent ‘relativament petit’, la manca de vincles epidemiològics clars obliga a la cautela. La situació a l’Iran és una de les que més preocupa a l’OMS fora de la Xina. En el país, ja han mort almenys 4 persones i hi ha una vintena d’infectats. Corea del Sud i Itàlia ‘també són un element de preocupació per com el virus s’està estenent a altres parts del món’. Amb tot, des de l’OMS asseguren que cada vegada se sap ‘més’ sobre el virus. ‘Sabem que més del 80% dels pacients tindran una malaltia lleu i es recuperaran’, ha explicat el director general de l’Organització Mundial de la Salut. L’altre 20% patirà un virus ‘greu o crític’ que pot provocar des de dificultats respiratòries fins a un xoc sèptic i una fallada multiorgànica. En aquests casos, caldran cures intensives. En un 2% dels casos, el coronavirus és mortal, amb la taxa de mortalitat més elevada entre la població més envellida i els que ja tenen patologies prèvies. Un dels elements que destaca l’OMS, i pel qual encara no dóna una explicació concreta, és que el COVID-19 té una afectació ‘baixa’ entre els nens. ‘Necessitem més recerca per entendre perquè’, ha dit el director general de l’OMS. Què és el coronavirus: tot allò que heu de saber

Summary: L’OMS alerta que el marge per contenir el coronavirus s’escurça pels contagis fora de la Xina


El cantant de Txarango Alguer Miquel, la bibliotecària, activista i independentista nord-catalana Dolors Serra i l’historiador, sindicalista i professor Xavier Díez formaran part de la llista que la candidatura de la CUP-Crida Constituent presentarà a Girona a les eleccions del 27 de setembre. Els tres perfils representen tres trajectòries en àmbits diversos com són els de la música i la cultura (Alguer Miquel), els Països Catalans (Dolors Serra) i l’ensenyament públic i la historia (Xavier Díez). Alguer Miquel, Dolors Serra i Xavier Díez acompanyaran en llocs simbòlics al quintet que encapçalarà la llista format per l’advocat Benet Salellas, l’activista ambiental, Marta Ball·llossera, el conserge i geògraf, Jordi Navarro, la biòloga Elisabet Punset i l’historiador Toni Rico. La setmana vinent, la CUP-Crida Constituent acabarà de fer pública la llista sencera per Girona que està acabant d’elaborar aquests dies. Informació relacionada: Tots els candidats de Junts pel Sí i de la CUP – Crida Constituent

Summary: Alguer Miquel (Txarango) anirà a les llistes de la CUP – Crida Constituent


La coordinadora general del PDECat, Marta Pascal, ha manifestat que li agradaria que Carles Puigdemont fos triat president del partit en el marc de l’assemblea ordinària que el PDECat celebrarà del 20 al 22 de juliol. Així mateix, en una entrevista a l’Ara, Pascal ha apostat perquè els consellers Josep Rull, Jordi Turull i Quim Forn, en presó provisional, i Lluís Puig, exiliat a Brussel·les, assumeixin les vice-presidències ‘més polítiques’. L’actual coordinadora general defensa que cal una candidatura de ‘síntesi’ formada per diferents sensibilitats per ‘reforçar’ el partit. I ha considerat que el més important és arreglar les ‘picabaralles públiques’ que s’han produït i incloure els que creuen que les coses ‘s’haurien d’haver fet d’una altra manera’. Segons Pascal, en aquesta candidatura amplia, ella assumiria la secretaria general i David Bonvehí la secretaria d’organització. Ha explicat que s’han començat a fer els ‘primers contactes’ per confeccionar la candidatura però que encara hi ha converses pendents i s’ha mostrat prudent. ‘El lideratge i la potència que té el president no només al nostre partit el fa una persona indispensable i li permet prendre les decisions que calgui. Creiem que pot ser una bona fórmula’, ha defensat en referència a Puigdemont. Preguntat per l’alcalde de Molins de Rei, Joan Ramon Casals, ha considerat que no hi ha ‘diferències de base molt rellevants’ i l’ha convidat a formar part de la mateixa candidatura.

Summary: Pascal vol que Puigdemont sigui el president del PDECat


El Tribunal Europeu de Drets Humans ha condemnat l’estat espanyol per haver castigat amb una multa de 2.700 euros dos joves que van cremar fotografies dels reis espanyols Juan Carlos i Sofía a Girona el setembre del 2007. Van ser condemnats per ‘injúries greus contra la corona’. El tribunal troba que la condemna va constituir ‘una ingerència en la llibertat d’expressió que no va ser proporcionada a la finalitat perseguida’. Els jutges consideren per unanimitat que l’acció, duta a terme per Enric Stern i Jaume Roura com a protesta contra la visita dels reis espanyols, és emparada per la llibertat d’expressió i de pensament dels joves, la qual diuen que fou violada. El tribunal europeu dóna la raó als demandants, que van al·legar que la sentència espanyola que els declarava culpables d’haver injuriat la corona era una ‘ingerència injustificada’ en el seu dret de la llibertat d’expressió, recollit a l’article 10 del Conveni Europeu dels Drets Humans. En un primer moment, Stern i Roura van ser condemnats a quinze mesos de presó, però el jutge va acabar substituint la sanció per una multa de 2.700 euros a cadascú. Sobre aquest punt, el tribunal considera que la condemna imposada no va ser ‘proporcionada ni necessària en una societat democràtica’ i obliga Espanya a tornar als joves la quantitat corresponent a les multes –2.700 euros cadascú– i 9.000 euros a tots dos en concepte d’indemnització. Els magistrats també diuen que l’acte formava part d’una crítica política ‘més que no personal’ de la monarquia en general, i que no anava més enllà ‘d’un cert grau permissible de provocació per a transmetre un missatge crític’. El TEDH va obrir la investigació sobre aquests dos joves ara fa dos anys. El seu advocat, Benet Salellas, va recórrer contra la sentència, però el Tribunal Constitucional espanyol la va ratificar el juliol del 2015. La sentència concloïa que la llibertat d’expressió no emparava el fet de cremar fotografies del rei d’Espanya perquè era ‘un acte ofensiu i incitador a l’odi’. Salellas va demanar llavors a Estrasburg que es pronunciés sobre si cremar fotografies era un delicte d’incitació d’odi o bé, per contra, si era un acte emparat per la llibertat d’expressió, un dels drets reconeguts en el Conveni Europeu dels Drets Humans. ‘Esmena a la totalitat a la justícia espanyola’ En declaracions als mitjans de comunicació, Salellas ha defensat que la sentència del TEDH era una victòria que demostrava que la crítica política sempre havia d’estar protegida en democràcia. ‘La sentència deixa molt clar que la crítica política contres les institucions de l’estat no serà mai discurs de l’odi’, ha dit. A més, ha criticat amb duresa el poder judicial: ‘És una esmena a la totalitat a la justícia espanyola.’ Acte de protesta La cremada de fotografies a la plaça del Vi de Girona el 13 de setembre de 2007 va ser un acte de protesta per la visita de Juan Carlos a la ciutat. Un grup de joves es va concentrar davant l’ajuntament i, a cara descoberta, va calar foc a unes quantes fotografies on apareixien Joan Carlos i Sofia i que van enganxar cap per avall en una estructura de cartó. Ací podeu veure imatges en vídeo de l’acte de protesta: La sentència ratificada pel TC Vuit anys després d’haver cremat les fotografies, l’any 2015, el Tribunal Constitucional va dictar sentència i va desestimar el recurs de la defensa de Roura i Stern, de manera que confirmava la resolució de l’Audiència espanyola. La sentència concloïa que la llibertat d’expressió no podia avalar un acte ‘amb connotacions violentes’. ‘Cremar en públic la fotografia o la imatge d’una persona comporta una incitació a la violència contra la persona i la institució que representa, fomenta sentiments d’agressivitat contra ella i expressa una amenaça’, van dir els magistrats del TC, ara desautoritzats per la justícia europea.

Summary: El Tribunal Europeu de Drets Humans condemna Espanya per haver multat dos joves que van cremar fotografies del rei espanyol


El conseller d’Interior, Miquel Buch, i la batllessa de Vilanova i la Geltrú, Neus Lloveras, són citats avui al Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC) per declarar com a investigats per desobediència per haver instat els batlles a donar suport al referèndum de l’1-O, Buch com a president de l’Associació Catalana de Municipis (ACM) i Lloveras com a presidenta de l’Associació de Municipis per la Independència (AMI), càrrecs que ja no tenen. Lloveras és citada a les 10.00 i Buch a les 11.00. La investigació deriva de la querella per desobediència que la fiscalia va presentar el setembre de l’any passat i es tramita al TSJC perquè Buch, com a conseller, és aforat. El TSJC va admetre a tràmit la querella per desobediència i va acordar de citar-los a declarar com a investigats, tot i que sense fixar cap data, esperant que la resolució fos ferma. El febrer passat, quan el magistrat instructor del Tribunal Suprem espanyol Pablo Llarena ja havia assumit la causa per rebel·lió contra els dirigents independentistes, el TSJC li va remetre la investigació sobre Buch i Lloveras. L’objectiu era evitar ‘resolucions contradictòries’ i possibilitar ‘la investigació i enjudiciament conjunt’ del cas relatiu al procés sobiranista. Però Llarena la refusà. L’exposició raonada que el magistrat instructor de la sala civil i penal del TSJC, Jordi Seguí, va enviar a Llarena diu que del 6 de setembre de 2017, a les 23.31, minuts després d’haver-se aprovat la llei del referèndum al parlament, Lloveras i Buch van enviar un correu electrònic als batlles de Catalunya en què indicaven que confirmessin la disponibilitat de locals de votació, i els facilitaven un model de decret de batllia per a manifestar el suport polític al referèndum. El document també diu que, tot i l’acord del TC de suspendre el referèndum, el 10 de setembre Lloveras va enviar un altre correu als associats amb un informe elaborat pel col·lectiu Secretaris, Interventors i Tresorers de l’Administració Local per la Independència (SITxCAT) sobre l’1-O, en què es concloïa que el dret internacional empararia l’actuació dels funcionaris que desobeïssin el TC i complissin la llei catalana. El 12 de setembre, Lloveras i Buch van enviar un tercer correu amb el nom de ‘Material de campanya per al referèndum de l’1 d’octubre’, que contenia el model de dos cartells de foment de la participació i, en el cas de l’AMI, un que demanava el vot afirmatiu. El president de la Generalitat, Quim Torra, i tots els consellers han anunciat que acompanyarien Buch avui a les 9.30 fins a les portes del tribunal. El seguici anirà de la confluència del passeig de Lluís Companys i el passeig de Pujades fins a les escales del tribunal. Arran de la declaració de Buch, la reunió del consell executiu s’haurà de canviar d’hora.

Summary: Buch i Lloveras declaren al TSJC per haver promogut l’1-O entre els batlles


El Parlament Europeu ha votat avui a favor d’obrir un procés amb l’objectiu de sancionar Hongria per haver erosionat la democràcia. Dels diputats del PP espanyol, la major part –nou– s’han abstingut, tres hi han votat en contra i cinc no han estat presents en el ple. La resolució aprovada recomana d’activar el procediment marcat a l’article 7 del Tractat de la Unió Europea per a suspendre els drets de vot a la UE del govern de Víktor Orbán, com a resposta al ‘risc de violació’ de l’estat de dret a Hongria. Ara, Orbán haurà de donar explicacions a la resta de caps de govern de la UE al Consell Europeu. La majoria fixada per a l’activació de l’article 7 requereix 22 vots favorables dels 27 estats. És la primera vegada que l’Eurocambra proposa d’activar l’article 7 i ho ha fet amb la sòlida majoria de més de dues terceres parts dels eurodiputats: 448 a favor, 197 en contra i 48 abstencions. Segons fonts parlamentàries, els eurodiputats del PP han decidit d’abstenir-se després de debatre fins a l’últim moment entre aquesta opció i votar-hi a favor. El gran consens parlamentari necessari per aprovar la resolució requeria que hi votés a favor almenys una part del Partit Popular Europeu (EPP), en què s’integra Fidez, la formació d’Orbán. Vista la controvèrsia interna sobre el suport al dirigent hongarès, el grup va decidir de donar llibertat de vot als seus membres. S’esperava que la posició dels populars d’Alemanya, França i Espanya –les delegacions més grans– fossin clau per a desencallar el vot. Polònia actualment ja s’enfronta a aquest procediment. En aquest cas, va ser la Comissió Europea que va impulsar la mesura, després de mesos reclamant a Varsòvia d’aturar les reformes judicials que, segons l’executiu europeu, fan perillar la independència judicial. En el cas d’Hongria, al juliol Brussel·les va portar aquest país al Tribunal de Justícia de la Unió Europea (TJUE) per haver incomplert la legislació europea en matèria d’asil i retorns i va manifestar preocupació per la ‘criminalització’ de les ONG que hi treballen amb refugiats.

Summary: El Parlament Europeu activa l’aplicació de l’article 7 contra Hongria, amb l’abstenció del PP espanyol


El consell d’administració de CaixaBank ha decidit finalment de traslladar la seu social de Barcelona a València, i no pas a Palma, com s’havia especulat aquestes últimes hores. Ara bé, aquesta decisió no afectarà els treballadors, serveis, dipòsits bancaris ni clients de l’entitat bancària. L’entitat diu que ho fa per assegurar la seguretat jurídica, davant la possible declaració d’independència del Parlament de Catalunya dimarts vinent. La decisió s’ha vist afavorida pel decret que ha aprovat el govern espanyol, que facilita el trasllat de les empreses fora de Catalunya. D’aquesta manera, CaixaBank se suma al Banc Sabadell, que ahir va decidir de traslladar la seu social a Alacant.

Summary: CaixaBank acorda de traslladar la seu social a València


Fa poques setmanes que es va presentar l’assaig ‘El món, un escenari. Shakespeare: el guionista invisible‘ (Anagrama), de Jordi Balló i Xavier Pérez, a l’escenari de la seu teatral de la companyia La Perla 29, a la Biblioteca de Catalunya. Com que l’esdeveniment s’ho valia, el vam enregistrar (vídeo): els autors del llibre van conversar amb el director artístic del Teatre Nacional de Catalunya, Xavier Albertí, i amb el filòsof Xavier Antich. Va presentar i conduir l’acte l’amfitrió, el director teatral Oriol Broggi, responsable de La Perla 29. Us oferim un extracte d’alguns dels moments més remarcables, que van marcar l’acte. També podeu veure’l íntegre en vídeo. El llibre recull algunes de les grans aportacions del teatre de Shakespeare que marquen el cinema i la televisió contemporanis. Jordi Balló i Xavier Pérez, professors del departament de comunicació de la Universitat Pompeu Fabra, especialistes en l’àmbit de l’audiovisual, també celebren la reedició de l’assaig ‘La llavor immortal‘ (Anagrama), que es va publicar fa vint anys i que ha estat un referent en l’àmbit assagístic a Catalunya, imprescindible en els estudis de comunicació audiovisual, cinema, dramatúrgia… Va obrir el diàleg Xavier Albertí, disculpant-se perquè no faria una apologia del llibre i aclarint que els autors precisament els havien demanat que se n’estiguessin. Albertí, com després va fer Antich, va partir de l’experiència personal per entrar en el món de Shakespeare des d’una lectura d’avui. Es tractava de veure com els relats i els plantejaments argumentals del dramaturg anglès, escrits al segle XVI-XVII, són un fil invisible i una llavor ben fèrtil, influència de tantíssimes propostes audiovisuals, tant al cinema com a la televisió. Xavier Albertí: Durant molt de temps vaig impartir a l’Institut del Teatre, al departament de direcció i dramatúrgia, una assignatura que es deia ‘Dramatúrgia 4’ i que volia dir reescriptura de textos clàssics. Una de les feines que fèiem era intentar entendre com s’havien d’anar reescrivint els textos clàssics i proposar eines de reescriptura. Proposava als alumnes de treballar el ‘Hamlet’ de Shakespeare. Un dels exercicis que fèiem era agafar la guia de telèfons de la ciutat de Barcelona i arbitràriament triar-ne deu números. I els alumnes trucaven i havien d’aconseguir que a l’altra banda la persona desconeguda no pengés el telèfon per poder-li preguntar: ‘Què en sap vostè de “Hamlet”?’ Sovint, la primera resposta era: ‘Ai, que se’m crema l’arròs…’ O sigui, el primer nivell era: no en sé res. Però no ens donàvem per vençuts. La voluntat era saber què sabien aquelles persones de ‘Hamlet’. Sovint en sabem moltes més coses que no ens pensem. I sortien veritables i enormes tresors, del que la gent sabia de ‘Hamlet’. A vegades sortia la paraula ‘venjança’, a vegades ‘espectre’, ‘ofec’… Sortien moltes coses. I això ens permetia de passar a un segon exercici que ens agradava molt de fer, que el va ensenyar Bertolt Brecht als seus alumnes: resumir l’argument d’una obra com ‘Hamlet’ en un màxim de dotze paraules. La gràcia era descobrir què hi havia al voltant d’un concepte genèric que circula per la cultura europea ja fa molts anys (‘Hamlet’ em sembla recordar que és de 1602 o 1603) i que tot aquest temps ha circulat per la nostra cultura i ha alimentat una quantitat enorme de literatura. I després contrastàvem l’exercici que havien fet els alumnes amb el que havien escrit grans prohoms estudiosos de ‘Hamlet’. I descobríem, per exemple, els que deien que Hamlet era el primer intent de protodemocràcia a l’Europa tardomedieval i de trànsit del Renaixement cap a societats més modernes; que la idea de la llei del talió ‘tal faràs, tal trobaràs’ quedava per un moment suspesa, perquè quan Hamlet rebia l’ordre es parava i deia: ‘Un moment que he de pensar.’ I d’aquesta manera Europa se civilitzava… Alguns deien que ‘Hamlet’ era el mite de la fundació d’Europa; hi ha qui diu que ‘Hamlet’ és la primera consciència del desig femení i que Europa no està preparada per a acceptar-la i per això té necessitat d’ofegar Ofèlia… Molts etcèteres de la manera d’entendre ‘Hamlet’. Per tant, la primera cosa que descobrim és que l’argument no serveix de gran cosa si un no sap què en vol fer, d’aquest argument. Quan un diu: Vaig a fer ‘Hamlet’, de seguida cal preguntar-li: ‘I què explicaràs? La por al desig femení, el mite de construcció europea, la venjança portada a la seva exacerbació…?’ La primera cosa que has de fer és llegir en profunditat i ideologia una obra. La meravella de textos que ens han regalat aquest parell de pensadors, una parella de fet de la literatura analítica dramatúrgica a casa nostra, és un tresor enorme. Perquè no només expliquen arguments, sino que sobretot expliquen les digestions que va propiciant d’una part importantíssima de la cultura visual. I encara més, perquè és un llibre pleníssim de referències escèniques i culturals. Per tant, sí que és meravellós trobar una frase enginyosa com afirmar que ‘Lost’ pot tenir una arrel profunda en ‘La tempestat’ de Shakespeare, és clar que la hi pot tenir; però el que és meravellós és que si has vist ‘Lost’, com tornes a ‘La tempestat’. El que és meravellós del llibre no és el viatge d’anada, sinó el viatge de tornada. És aquest joc màgic, miraculós i infinit, el joc de miralls que és la cultura, d’anar posant capes de sediments sobre coses que ens serveixen per a continuar pensant-nos a nosaltres mateixos. Xavier Pérez: Voldria aclarir que nosaltres no som especialistes, som lectors. Nosaltres som professors de comunicació audiovisual de la UPF i som especialistes (i és molt dir) en cinema i televisió. Sempre ens ha agradat molt llegir, som lectors, i el que fem és veure si aquestes lectures ens il·luminen sobre coses que passen a l’audiovisual. El procés que sempre hem fet és explicar-nos les lectures a nosaltres mateixos i comentar-les amb altres lectors, ben bé com a lectors. És un dels punts de partida. Jordi Balló: Això que has dit, Xavier, del viatge d’anada i retorn, és veritat: una de les coses que intentàvem evitar era el determinisme. Ens interessava molt poc quines adaptacions s’havien fet de Shakespeare. La qüestió era el diagnòstic de la contemporaneïtat, quan mires com funcionen algunes coses del present i del passat recent, fins i tot imaginant les tendències que s’apunten dins l’audiovisual contemporani, retrobar aquella llum… Retrobar la catàstrofe i és això que et porta a ‘La tempestat’. Un viatge de retorn és quan trobes també una manera nova de rellegir el text clàssic. És aquesta, la metodologia que fem servir. Xavier Antich: Jo vaig sentir a parlar per primera vegada de Shakespeare a setze anys, en un curs de literatura espanyola. El professor d’institut de la literatura espanyola ens va fer llegir ‘Hamlet’. I durant aquell curs, el professor de grec ens va dir una cosa que em va deixar colpit: ‘Jo cada any rellegeixo tot Shakespeare. A setze anys, aquella afirmació em va semblar una excentricitat insuportable i incomprensible. A més, el professor de grec deia que no calia llegir res més. Penso que, a setze anys, cap de nosaltres no s’imaginava que acabaríem fent com ell, aquest retorn inevitable a les obres de Shakespeare. Rellegim poc, però amb Shakespeare això passa, no en tens mai prou, amb una sola lectura. Després, no va ser fins a l’últim any d’estudiant de filosofia que vaig descobrir que Shakespeare no era només literatura. I penso que això té molt a veure amb el que hi ha en joc en aquest llibre. Algú podria dir que passa amb tots els grans textos literaris, que no només són literatura. Potser sí. Però en el cas de Shakespeare és molt evident. Vaig llegir un llibret petit d’Emmanuel Lévinas, que es diu ‘El Temps i l’Altre’, que deia: ‘De vegades em sembla que tota la filosofia no és res més que una meditació de Shakespeare.’ Després de cinc anys estudiant filosofia, que vingui algú i et digui que en el fons tot està en Shakespeare, home no deixa de ser revelador. Va ser un segon descobriment. Shakespeare tenia a veure amb les grans qüestions de la filosofia: la identitat, el poder, el desig, la naturalesa… Utilitzant una expressió vostra, del llibre, aquest descobriment va ser una ‘potència filosòfica’ de les grans ficcions o textos literaris. Aquest recorregut es completa amb un tercer descobriment, que és el descobriment d’alguns muntatges teatrals de Shakespeare, reveladors, que ens descobreixen que parlen de nosaltres. I estic segur que cadascú de vosaltres el pot ubicar en un lloc precís. Jo l’ubicaria en el ‘Rei Lear’ del Bergman al Tívoli i que es va fer sense subtítols! (era l’any 1985). Xavier Pérez: Ja ho crec, sense subtítols. Jo l’endemà vaig tenir un atac de ronyó. Quatre hores de suec. Xavier Antich: Ara el vostre llibre m’ha portat una quarta revelació, gairebé com un descobriment, tan irrefutable per l’exhaustivitat amb la qual ho argumenteu, que és que Shakespeare és pertot arreu. I de manera molt emblemàtica, la seva presència en l’imaginari de l’audiovisual contemporani, tant en el cinema com en les ficcions serials televisives. Descobrir aquesta presència difusa d’aquest subtítol, del guionista invisible, perquè es troba darrere de moltes coses que en primera instància no veuríem. I el fet més interessant, per a mi, és quasi la revelació prodigiosa, que no és que sigui el guionista invisible de molts films que no tenen temàtica de Shakespeare, sinó que és gairebé el guionista invisible del nostre imaginari. Fa una mica de por, això. És com descobrir que és el guionista invisible d’una certa lògica del pensament que compartim tots, i també de l’estructura de l’imaginari i gairebé dels dispositius retòrics i discursius: pensem així, imaginem així i les nostres estratègies de discurs a l’hora de parlar són així. Esfereeix una miqueta això. Queda desplegat en el llibre a través d’aquests deu fils. És com descobrir que Shakespeare modula un univers que ha modulat el nostre. És com la nostra ‘formatació’. Jordi Balló: També és interessant veure que al cine i la televisió les coses no estan totalment tancades. Al llibre diem, per exemple, que el ‘star system’ tradicional en el cas del cine del segle XX va frenar la idea del protagonisme col·lectiu i la televisió sembla que ha cobert aquest forat. Aquesta lliçó, que no hi ha cap secundari maltractat en una obra de Shakespeare… Fa la impressió que en el cine contemporani i sobretot en la televisió contemporània aquesta idea de coralitat és un valor fort també. I penses: tot això té a veure amb la nostra vida? Jo sí que penso que som a un pas de pensar que alguns d’aquests procediments dramàtics que poblen el món del cine i la televisió contemporànies viu a les pantalles però transcendeixen les pantalles. I això és un dels grans misteris del nostre moment. Fins a quin punt aquests trossos de vida que s’estructuren amb una narrativa i una forma, amb un procediment dramàtic que cada vegada és més fort i és més ric, ens afecten la vida quotidiana? Un dels capítols que a nosaltres ens agrada, el dels diàlegs, parla del diàleg adversatiu: a les pantalles la gent té uns diàlegs terriblement brillants. La gent sempre té una frase genial a dir en el moment adequat. I penses: a mi m’agradaria ser tan ràpid i brillant. Però, és clar, què vol dir brillant? Vol dir que no és dir: —T’estimo. —Jo també. Sinó que és: —T’estimo —Jo no. Sobre aquesta idea adversativa, els grans diàlegs s’esdevenen quan les coses no es construeixen sempre repetint-se i dient el mateix o esperant sentir en l’altre les mateixes paraules que tu diries, que això és el que faria un mal guionista. La lliçó de Shakespeare és: l’amor progressa de veritat quan sents en l’altre allò que no t’esperes. És evident que això es troba a fregar de la vida quotidiana i és una cosa interessant. Una de les qüestions per les quals el segle XXI és un segle on aquests procediments dramàtics estan a l’ordre del dia és perquè han traspassat l’escenari. Per això la mateixa idea de la representació: vivim en un món on tothom es posa en escena, tothom la representa; la política es representa, el discurs polític ha perdut la idea de la immediatesa i tothom accepta aquesta forma de representació. Per això quan Hamlet utilitza la representació d’una obra de teatre per culpabilitzar o ensenyar la culpabilitat sobre l’assassí del seu pare, doncs això ens sembla una forma que va més enllà de les pantalles. Xavier Albertí: Un aspecte que se m’ha fet molt revelador del llibre és que ‘les pantalles’ han permès de tornar a algunes obres de Shakespeare que sense les pantalles segurament no hi hauríem tornat. Shakespeare es va morir a principi del segle XVII. El que va quedar de Shakespeare immediatament després (la resta del segle XVII i el segle XVIII) és un fantasma del qual no sabem res. No és fins a principi del segle XIX que el teatre britànic i l’òpera redescobreix Shakespeare. El primer Shakespeare que ens arriba a Catalunya és un Shakespeare de sang i fetge, on la violència es fa extremament explícita. Serà al Noucentisme que es mirarà un Shakespeare molt més líric, essencialista. Serà el Noucentisme que començarà a preguntar-se per la identitat d’aquest país i el viatge de la seva cultura a través de la pregunta hamletiana del ‘ser o no ser’, com en el romanticisme alemany havia fet la poesia. Xavier Pérez: Una cosa que sempre t’impressiona del que escriu Shakespeare és aquesta sensació que tens, com si ell hagués viatjat al segle XX, hagués vist el poder de la pantalla i hagués retornat al seu temps. Aquesta intuïció del cine va facilitar molt les coses al teatre, és clar, li va permetre de ser més lliure. Podem passar d’un lloc a un altre sense cap problema, podem clavar una tempesta al mig de l’escenari, la gent ja s’ho creurà. Realment ho havia de suportar tot en les paraules i amb el gest dels actors, però tens la sensació quan llegeixes l’inici de ‘La tempestat’ que aquest home havia vist com pot començar una pel·lícula. És això el que fa que el camí de tornada sigui tan fàcil. Xavier Antich: Sembla que Shakespeare va veure coses que fins ara no n’hem tret encara tot l’entrellat. Això justifica aquests dos segles de desaparició de Shakespeare (XVII-XVIII), de tan brutal com era. Hi ha una pila de textos que consideraven el seu teatre irrepresentable, monstruós, pèssimament escrit, abominable des del punt de vista lingüístic… Això fonamentalment al continent. No sé com va ser la recepció a la Gran Bretanya. Però jo crec que això il·lustra aquest caràcter visionari: haver vist les coses amb tal complexitat i tanta intensitat, que no tenen recepció immediata. Tot el cabal que hi ha en les obres de Shakespeare ha necessitat un temps de solidificació.

Summary: Aproximacions a Shakespeare, el guionista invisible


La Comissió Europea ha anunciat que vol mobilitzar 7.500 milions d’euros per a contrarestar l’impacte econòmic del coronavirus 2019. La presidenta de l’executiu europeu ha assegurat que demanarà als estats membres i al Parlament Europeu que permetin alliberar ‘ràpidament’ aquesta quantitat dels fons estructurals del pressupost europeu. La iniciativa s’emmarca en la proposta de creació d’un Fons d’Inversió pel Coronavirus que pretén destinar uns 25.000 milions d’euros a pal·liar els efectes econòmics del brot. Després d’una reunió per videoconferència entre els caps d’estat i de govern dels vint-i-set estats membre de la UE, les capitals europees han acordat aplicar amb ‘flexibilitat’ les normes econòmiques de la UE. El president del Consell Europeu, Charles Michel, ha assegurat que estan disposats a utilitzar ‘tots els instruments necessaris’ per fer front a les conseqüències socioeconòmiques. A partir d’ara els estats de la UE s’han compromès a consultar diàriament les mesures que adoptin entre els seus ministeris de salut i de l’interior per garantir una resposta coordinada. Els estats de la UE han destacat també la importància d’augmentar els esforços europeus en la recerca d’una vacuna contra el coronavirus. Ursula Von der Leyen ha defensat que l’objectiu ara mateix ha de ser alentir els contagis per evitar una càrrega excessiva en els sistemes de salut, inclús si calen mesures restrictives. Tot i això, considera que aquestes han de ser proporcionades per tal que no tinguin ‘excessives conseqüències per a la societat’.

Summary: Brussel·les vol mobilitzar 7.500 milions d’euros per contrarestar l’impacte econòmic del coronavirus


El candidat del PSOE a les eleccions espanyoles de diumenge, Pedro Sánchez, ha proposat de tornar a aprovar una llei que penalitzi la convocatòria de referèndums. Sánchez emula així l’ex-president del PP José María Aznar, que va aprovar una llei d’aquesta mena, fins que el 2005 José Luis Rodríguez Zapatero va despenalitzar-ho. Sánchez ho ha dit al principi del debat electoral amb els candidats de partits d’àmbit estatal, Pablo Casado, Albert Rivera, Pablo Iglesias i Santiago Abascal. També ha dit que vol imposar una assignatura a l’escola sobre la constitució espanyola, una proposta que ja havia fet Rivera. La proposta de Sánchez per a tornar a penalitzar la convocatòria de referèndums és un acostament al PP, en un moment en què es manté el risc de blocatge després de les eleccions i quan Casado ja hagi dit que no provocaria unes altres eleccions. El febrer de l’any passat, el PSOE va votar contra una proposta del PP i Cs per a tornar a penalitzar la convocatòria de referèndums.

Summary: Pedro Sánchez vol emular Aznar i penalitzar la convocatòria de referèndums


Els ocupants del Banc Expropiat han convocat demà a la tarda un escarn contra el propietari del local desallotjat, Manuel Bravo Solano. A les xarxes socials han difós el cartell de la convocatòria, que diu: ‘On és Manuel Bravo Solano? Anirem a buscar-lo. Ell és el responsable del desallotjament del Banc Expropiat.’ Encara no han concretat el lloc de concentració: l’anunciaran demà una hora abans de l’escarn, convocat a les 6 de la tarda.  -Dij 2 18h On està Manuel Bravo Solano?-Diss 4 19h pça Virreina MANIFESTACIÓ pic.twitter.com/oXjSYafhAQ — Banc Expropiat (@Banc_Expropiat) June 1, 2016 Els ocupes han fet servir la imatge de Bravo en moltes convocatòries anteriors, en què han centrat la protesta contra el propietari i no tant contra la Generalitat o l’Ajuntament de Barcelona. Per exemple, a la manifestació de diumenge passat a la tarda, la pancarta de la capçalera portava una imatge de la cara del propietari. En la convocatòria de demà, demanen que els manifestants portin la careta amb la imatge del Bravo Solano i que vagin vestits de blanc i vermell, per simular la figura del protagonista de la col·lecció de llibres On és en Wally? La immobiliària de Manuel Bravo Solano, Antartic Vintage, va comprar aquest local a Catalunya Caixa el 2013, quan ja havia estat ocupat. Bravo va portar el cas als jutjats i va aconseguir-ne una ordre de desallotjament, però el govern de Xavier Trias va evitar-lo pagant-ne un lloguer mensual de 5.500 euros. Enguany, el govern d’Ada Colau va deixar de pagar el lloguer i Bravo va reclamar el desallotjament ajornat, que finalment es va fer efectiu el 23 de maig. Segons que expliquen a la web del Banc Expropiat, quan feia poc que Bravo Solano havia adquirit el local, hi va anar el seu pare i va oferir 12.000 euros als ocupes perquè se n’anessin. A més d’Antartic Vintage, la família de Bravo Solano sembla que és propietària de més negocis immobiliaris. El Banc Expropiat no únicament ha assenyalat el propietari del local, sinó que també ha publicat una relació d’empreses de la família que inclou fotografies dels parents de Bravo Solano.

Summary: Els ocupes del Banc Expropiat convoquen a ‘anar a buscar’ el propietari del local


Catorze diputats del grup parlamentari de Junts per Catalunya són aquest matí a Lledoners per reunir-se amb Quim Forn, Jordi Sànchez, Josep Rull i Jordi Turull per darrera vegada abans que siguin traslladats a Madrid. Entre els assistents hi ha la consellera Laura Borràs, el portaveu del grup Albert Batet, Toni Morral, Imma Gallardo, Ferran Roquer, Salwa El Gharbi, Anna Erra, Teresa Pallarès, Francesc de Dalmases, Narcís Clara, Montse Macià, Aurora Madaula, Xavier Quinquillà i Josep Maria Forné. Fonts de Junts per Catalunya han explicat que la trobada es fa en grups –cada tres o quatre diputats es veuran amb un dels presos–, sense vidre i s’analitzarà principalment el proper judici.

Summary: Catorze diputats de JXCat visiten Forn, Sànchez, Rull i Turull als Lledoners


Eslovènia defensa la seva via cap a la independència i recorda que va ser legal i que l’única ‘violència’ va ser provocada per ‘l’agressió armada’ de l’exèrcit federal. En plena polèmica pels comentaris del president Quim Torra sobre ‘la via eslovena’ i les crítiques dels partits de l’oposició, fonts governamentals eslovenes apunten que el camí del país balcànic cap a la independència va ser ‘el camí de l’estat de dret’ i que ‘l’únic aspecte il·legal’ van ser les ‘ordres d’atacar’ el país que es van donar a nivell iugoslau. En aquest sentit, fonts diplomàtiques eslovenes recorden que el camí cap a la independència es va basar de forma ‘inequívoca’ en la constitució de la República Federal Socialista de Iugoslàvia del 1974, que recollia en el preàmbul ‘el dret dels ciutadans a l’autodeterminació, incloent-hi el dret a la secessió’. A més, les mateixes fonts reblen que ‘l’únic aspecte il·legal i totalment inconstitucional en el cas d’Eslovènia va ser l’agressió armada per part de l’exèrcit federal’ després que el país exercís el seu ‘dret constitucional’ a l’autodeterminació. ‘Una acció militar com aquesta requeria una decisió per part de la presidència federal, actuant com a comandant en cap. La decisió no va ser mai presa’, asseguren. De fet, recorden que hi va haver un intent d’aconseguir autorització per atacar Eslovènia el març del 1991 però va fracassar a l’hora d’aconseguir la majoria necessària a la presidència federal. Entrevista al primer primer ministre de la república d’Eslovència, Lojze Peterle: ‘Eslovènia no fou violenta; ens van atacar’ ‘La via eslovena va ser la via de l’estat de dret. La violència i els morts, d’altra banda, van ser el resultat de les accions il·legals d’altres, notablement a nivell federal, que van ordenar a l’exèrcit atacar Eslovènia sense cap base legal per fer-ho’, assenyalen les mateixes fonts. Les declaracions del president Quim Torra sobre Eslovènia i la polèmica generada posteriorment han tingut molt ressò al país balcànic, on diversos informatius en parlen i rebutgen la vinculació del procés independentista amb la violència.

Summary: El govern eslovè defensa la seva via cap a la independència davant les crítiques rebudes a Espanya


‘Si als Països Catalans parles en català amb normalitat, cada dia reps’, diu el poeta mallorquí Carles Rebassa. I, efectivament, ell i el seu home van rebre el proppassat 20 de juliol un reguitzell d’insults i d’amenaces per haver volgut parlar en català en un restaurant de Ciutadella. Rebassa va publicar aquest article relatant els fets; un text que des d’ahir va tenir una gran difusió a la xarxa i que va fer que molta gent es solidaritzés amb el poeta i condemnés un cas més de discriminació lingüística. Hem parlat amb ell per saber com se sentia ara, què pensava fer en relació amb aquest cas, i què opinava del fet que cada vegada hi hagués més denúncies de casos semblants. —Passats uns quants dies després d’aquells fets, quina sensació us ha quedat? —La sensació avui és de molta satisfacció, en veure la quantitat de gent que ha mostrat solidaritat arran d’uns fets inacceptables que es donen sistemàticament i amb impunitat total. —Heu presentat alguna reclamació? O teniu pensat de fer-ho? —De moment no n’hem presentada cap. Drets.cat i Plataforma per la Llengua s’han ofert a assessorar-nos i gestionar la reclamació. Vam voler publicar el relat dels fets perquè es fessin públics. Pensam que la primera reclamació és difondre uns fets que ocorren tan sovint i cada vegada amb més sentit impositiu. —No confieu que denunciar-ho a la policia sigui efectiu? —Unes altres vegades hem denunciat casos similars, tant al Principat de Catalunya com a les Illes Balears, i sempre ens hem quedat amb un pam de nas. No s’hi ha fet mai absolutament res. Als llocs on hi ha una legislació favorable als drets lingüístics dels catalanoparlants, aquest reglament és paper mullat. No hi ha cap cobertura legal real contra aquestes situacions de xenofòbia. I cap govern del nostre país no té intenció de fer-hi res de manera efectiva. Veiem ben clar que, ara per ara, les reclamacions importants han de ser populars i multitudinàries. —Podríeu presentar una denúncia per amenaces, potser. —No ho sé. Certament ens van amenaçar contundentment sense ni tan sols voler saber la nostra versió dels fets. El sistema policial i judicial espanyol sempre ha actuat contra els drets lingüístics dels catalans, o no hi ha actuat. —Heu rebut alguna resposta del restaurant arran de la publicació del relat dels fets? —Cap ni una. —Dieu que havíeu anat en aquest mateix lloc aquests últims anys. No hi havíeu tingut mai cap problema? —No, a l’inrevés. Tant si ens atenien en català com en castellà, no ens havien pretès mai d’imposar una llengua. Era un lloc que ens agradava. No sabem si enguany hi ha hagut canvis, perquè abans dels atacs, mentre sopàvem, havíem comentat que la cuina havia canviat i havia perdut qualitat. —Us heu trobat en alguna altra situació semblant d’agressió lingüística? —Durant la nostra vida conscient, moltíssimes vegades, sistemàticament. Si als Països Catalans parles en català amb normalitat, cada dia reps, d’una manera o d’una altra, no sempre amb aquesta violència. Sense anar més lluny, en una setmana a Ciutadella n’hem comptades quatre. Cada vegada es fa més freqüent de sentir que això és Espanya i que aquí s’hi parla allò que ells en diuen ‘espanyol’. A Formentera, aquest juliol, vam partir un cas greu en un forn de Sant Ferran, on també feia anys que anàvem. El dependent, que ens havia venut esmorzar cada matinada, atenia uns clients italians sense cap problema. Quan ens va tocar a nosaltres, aquell dia devia detectar que li parlàvem en català i va començar a cridar i a sortir-nos amb la cançó que això era Espanya. Com que no ens vam tòrcer, els seus companys formenterers ens van començar a dir que érem uns mal educats, etc. Calcat de l’altre dia a la pizzeria Oristano. —Vam veure el cas de Cris Juanico, i hi ha gent, a les Illes Balears, al Principat de Catalunya, al País Valencià, que s’ha anat trobant casos semblants. Per què penseu que passa tant? —A Baleària nosaltres també hem tingut dues agressions, una vegada al bar i una altra amb el personal del vaixell. Fèiem la ruta Palma – Barcelona i Ciutadella – Barcelona, i ja no hi hem tornat més. Passa tant perquè la ideologia cultural i lingüística d’Espanya durant la dictadura continua vigent, amb un model colonial i supremacista castellà. Per a molta gent és impensable que en un territori espanyol tu et puguis expressar, fins i tot viure, en una de les llengües de la colònia. En canvi, sí que ho pots fer en anglès, o en més llengües romàniques. —I per què s’hi fa tan poc? —S’hi fa tan poc perquè no hi ha hagut mai cap govern que hagués considerat que revitalitzar la llengua catalana era una prioritat política. Mas, Armengol, Puig, etc., s’estimen més de repetir que aquí no hi ha conflicte lingüístic (perquè ells, com tants, no mantenen la llengua i no s’hi troben), que no agafar el bou per les banyes, acceptar que aquí hi ha una situació de catalanofòbia asfixiant (no tan sols al sector dels serveis) i fer política perquè sigui possible viure plenament en català, i mantenir la llengua a tots els àmbits quotidians de la nostra vida. I aquestes polítiques s’han de fer a l’escola, als centres de formació ocupacional, a les administracions, als mitjans d’informació públics, etc. Avui dia parlar en català és marcat i susceptible de ser agredit. Cal treballar perquè deixi de ser-ho.

Summary: Carles Rebassa: ‘Aquí hi ha una situació de catalanofòbia asfixiant’


Albert Serra, director de cinema, ha tornat de Canes on ha presentat el film La mort de Lluís XIV, en què parla dels darrers dies del Rei Sol, el monarca absolut. Per primera vegada, ha treballat amb actors. I no pas un qualsevol: Jean Pierre Léaud, icona de la Nouvelle Vague. Ara, a setanta-dos anys, l’actor francès ha interpretat l’agonia final d’un rei que es mor. Albert Serra cita VilaWeb en un restaurant japonès del centre de Barcelona. Després del dinar, la conversa prossegueix pels carrerons del centre. —He llegit que l’actor Jean Pierre Léaud s’ha enamorat de vós. —És un bon paio, és benparit. Representa tot un cine, tota una trajectòria d’integritat artística. No ha fet mai cap pel·lícula per diners. Ni una. Ha treballat amb tota la panòplia de cinema d’autor: Pasolini, Godard, Truffaut, Skolimowski, Rivette, Kaurismäki, Resnais, Bonello. Tot gent seriosa. Em queia bé. Ens hem entès. Ara, és una mica boig. I també m’anava bé. Jo estic acostumat a tota aquesta cosa més caòtica dels meus rodatges. Però aquí rodàvem a França: horaris francesos, part de l’equip francès, tot molt regulat i establert. Sort que ell hi fotia bogeria. No bogeria: caos, irregularitat. A vegades li deies una cosa i no la feia. A mi m’agrada. De fet, jo he basat el sistema del rodatge en la incomunicació. La meva metodologia s’ha anat radicalitzant i ara es basa en la incomunicació. —L’actor diu que s’emportarà aquest paper fins a la mort. —És que plàsticament, estèticament fa molt impacte. I per als francesos fer el Rei Sol marca molt. A banda, interpretar l’agonia, la mort ja agrada, però ell a més a més és una mica supersticiós, de pensaments foscos. Una mica especial. Una psicologia particular. I també té lògica: si tens setanta-dos anys no ets al començament de la vida. —Per què us interessava de fer Lluís XIV? —Pel contrast del poder absolut, que Lluís XIV representa això, contra la impotència absoluta: la malaltia, la mort. El poder de l’estat, el govern i la impotència del més acostat, més íntim. També hi ha una qüestió econòmica apuntada. Però poc, perquè el film se centra en els quinze dies de l’agonia. Però sí que aconsella al seu besnét que no l’imités amb la passió pels edificis, la guerra. Històricament, és xocant: malgrat ser Rei Sol, el màxim poder, l’estat és a punt de fer fallida. Suspensió de pagaments. Per més Rei Sol que siguis, si tens un crèdit, i ingresses menys que no deus, kaputt. —Dieu que alguns actors els vau trobar en un bar. Quin bar? —Vaig estar un mes i mig preparant el decorat. Rodàvem en un poble perdut entre Llemotges i Bordeus. Hi ha un castell. Un poble molt petit. I vam gravar en una ala cremada del castell. No hi havia res. Vam construir tota l’habitació absolutament des de zero. Un mes i mig amb el director artístic, Sebastian Vogler, boníssim, i la seva assistent. I vivíem allà. I vulguis o no, vas coneixent la gent del poble. Tot i que no hi ha cultura de bar, els trobaves, els coneixies i al final surten. —Hi ha un petit apunt sobre la ciència, també hi és. —L’aparició del racionalisme, sí. Tot i que és una mica previ, ja comença a haver-hi l’acadèmia que s’enfronta a les altres creences. És on apareix Vicenç Altaió, que fa el paper de xarlatà. O no tan xarlatà. Inspirat en les teories d’Arnau de Vilanova. Ara, el metge es pretén cientificista i resulta que el doctor de Lluís XIV, Fagon, és considerat el segon més perillós de la història. No n’encertava ni una! —Diuen que és el vostre film més abastable. —Creu-t’ho. Rodem tota l’estona en una sola habitació, amb un senyor en un llit que es va morint. Ni tres actes, ni tensió dramàtica. Però sí que és cert que a França ha agradat. Hi han anat més. —Sense tensió dramàtica, què us queda? —Les meves pel·lícules no són la dramatúrgia de l’acció, sinó la dramatúrgia de la presència. Tot es deriva d’una presència, en aquest cas un actor molt central. I això ja crea una dramatúrgia automàticament. Com si anés sola. Jo en el rodatge segueixo molt la inspiració de l’actor, cap a on porta el personatge. La persona ja marca molt, més que el personatge. El personatge bascula cap aquí. Es va modificant. —El format és cinemascop. —Sí. El més apaïsat que hi ha. Ho vaig triar després, al darrer moment. —Em pensava que això ho havies de triar abans. En el moment de rodar. —La gent normal ho fa així. Però sempre hi ha una persona com ara jo, que ho fa diferent. Jo vaig afegir les barres negres a dalt i a baix. Tapo part de la imatge, cert. En perdo. Però és interessant que la imatge final no l’ha composta ningú en la realitat. És una imatge nova. Ni el director de fotografia, ni l’operador, no ho va compondre mai! Impossible que sigui llepat, excessivament esteticista, avorrit. És viu. Tan viu que neix a posteriori. L’originalitat és més gran. —Què en penseu del cinema actual? —El cine es va tornat molt convencional. Fins i tot a Canes. El jurat mateix, a Canes, eren actors. Que el palmarès era un desastre? És clar que era un desastre, només hi ha actors al jurat. Abans hi havia algun crític. —Veig que les sèries de televisió són més arriscades. Per què? —I tant, en l’àmbit narratiu. I per temàtica, pots explicar-ho de manera més complexa. Pots tenir més matís. En una pel·lícula de dues hores pots veure algunes coses i prou. Però a les sèries, que duren desenes d’hores, hi pots introduir el matís, l’ambigüitat. Explicar més. Continua havent-hi un problema molt greu amb el cinema artístic. On la forma és molt més important. I això cada vegada és més difícil, perquè la gent està acostumada a l’audiovisual d’internet, que és molt banal i ràpid. No és pas fàcil d’aguantar un pla de vint segons. Malgrat que la gent té més sofisticació, els costa més d’experimentar plaer amb aquesta mena de cinema. No miro mai cap pel·lícula. Zero. Com que no em serveix per a la meva obra, no me'n miro. Jo no m'alimento de cinema. Jo m'alimento més aviat de llibres —I quin cinema mireu? —No miro mai cap pel·lícula. Zero. Com que no em serveix per a la meva obra, no me’n miro. Jo no m’alimento de cinema. Jo m’alimento més aviat de llibres. I assaig sobre cinema. D’això sí que en llegeixo molt. Ara, també segueixo els directors que m’agraden. A Canes n’hi havia uns quants. Tots els romanesos són bons. Corneliu Porumboiu, Cristi Puiu. Pel món hi ha gent molt potent. La majoria de les pel·lícules que segueixo no arriben a la sala de cinema, són de festivals. —Conclusions del rodatge a França? —No hi havia rodat mai i m’he trobat amb la hiperregulació. Hi estic a favor. Com més drets tinguin els treballadors, millor. Però què passa? Mirant d’imposar polítiques d’esquerres (donar més drets als treballadors) a vegades, de retruc, involuntàriament, fas que només es facin obres normals, convencionals, l’estètica de les quals és de dretes. Per què? Perquè propostes més arriscades es poden trobar amb el no de la hiperregulació. O per obtenir les ajudes X has de presentar un guió que ha de garantir coses que faran que l’obra sigui convencional. I si és convencional tindrà estètica de dretes. Per mi, l’estètica d’esquerres és sempre avantguardista. És sempre formalista. I aquí no hi ha res a fer. Per mi Ken Loach és un paio d’extrema dreta. Per què? Perquè tota la seva forma és la forma convencional, que representa tot l’status quo mundial: els tres actes, inici, nus, desenllaç, etc. I que no serveix gens ni mica per a remoure cap consciència, si no és superficialment. Només la forma trenca, només l’avantguarda. Només els surrealistes trenquen. Tota la resta és un tipus de comunicació que voreja el pseudo-periodisme. Loach, ni tan sols amb el rigor del periodisme. Fa pel·lícules de ficció, però amb estètica de dretes. Això és important. Quan proves d’imposar models de cultura que no tenen l’avantguarda com a eix, o el respecte degut, malament. La gent que hi ha a l’altre costat, que no em diguin: que són ells que reforcen el sistema, l’status quo, a escala formal. I totes les solucions impossibles són erosionades per la mateixa forma. Tots els somnis, i tot l’impossible, no pots ni tan sols albirar-ho. —Quan he entrat al restaurant llegíeu un llibre. Quin? —Un llibre de Lampedusa sobre Stendhal. Ell feia conferències a casa seva. I aquesta és sobre Stendhal. A França li han publicat les de Byron, Shakespeare i Stendhal. És bo. El porto perquè és petit. També pel contingut. Novel·la, també en llegeixo. Ara ahir em vaig comprar la premi Nobel, Aleksiévitx. Diu que fa una ambigüitat tota maligna. Al final no saps si parlen els personatges o ella. Fica les veus dels altres, i no saps ben bé què pensa ella. És la màgia de la novel·la. —La política us ha interessat? —M’interessa la política cultural. Llegia fa poc unes entrevistes amb Pierre Boulez, director de música. I diu que un dia van agafar el poder a no sé on i van mirar d’imposar estètica mediocre de realisme socialista. Uns inútils. Des d’aquell dia no em vaig interessar mai més per la política, diu Pierre Boulez, només per la política cultural. Si fan política d’avantguarda, seriosa, són els que m’interessen. Per ell era sagrada la cosa formal, i el compromís amb l’art. A mi m’ha passat això mateix. Ara, com deia Pla, que citava Balmes, la política és fer el màxim de bé al màxim nombre de persones. I sobretot ara que hi ha tanta gent desfavorida i que les diferències entre rics i pobres van augmentant cada cop més. De manera alarmant. Com pot ser que les diferències entre rics i pobres siguin més grans que als anys vuitanta? Si hem tingut tota aquesta gran socialdemocràcia? Totes aquestes garanties no han impedit que això passés. —La independència, depèn del projecte artístic, veig. —Doncs una mica sí. Econòmicament, sí que sembla que seria favorable. L’economia productiva sembla que seria més ben tractada. I moltes coses es podrien aconseguir millor. Però si darrere no hi ha aquest fons cultural important… I jo de la cultura popular gairebé no en sé res. De ‘Els segadors’, dec ser l’últim que no en sé la lletra. —Una vegada vau fer de director de VilaWeb per un dia. I la premsa sempre us ha interessat. —Ara la qualitat és molt més baixa, a internet, que és on m’informo. No us sembla? S’ha de trobar la fórmula. Mira, Amazon tracta molt malament els treballadors. Ho sabíeu? Però Jeff Bezzos, com feia el cardenal de Retz, a les reunions diu a la gent: ara m’ho escriviu. Pensar és escriure. Us ajudarà a ordenar les idees. I m’ho passeu. Ho llegim i ho discutim. Els fa escriure. Si no escrius una cosa, no l’entens. I el periodisme de qualitat és això. No sé si cal anar als extrems del New Yorker. Jo estic subscric a revistes d’art. Però també a Fortune. M’agrada molt. Periodistes boníssims. Ni un sol article que no valgui la pena. Per més llest que siguis, t’expliquen coses que no són de sentit comú, ni obvietats. I no s’havia viscut mai un temps tan incert. Ni tan obert. Potser hauríem de donar gràcies, tant per l’eix nacional com pel social. Tot és obert.

Summary: Albert Serra: ‘Ken Loach és d’extrema dreta’


El València Club de Futbol ha arribat a un acord per vendre els terrenys de l’actual estadi de Mestalla a la cooperativa ADU Mediterráneo, segons ha informat CBRE, firma assessora de l’operació que constitueix una de les majors transaccions de terrenys de la darrera dècada a la ciutat. L’operació suposa la compravenda de sòls amb una superfície de 97.225 metres quadrats, dels quals 55.769 metres quadrats seran destinats a la construcció d’habitatges i els 41.456 metres quadrats restants, a edificis terciaris. La firma adjudicatària dels terrenys, ha confiat a la consultora immobiliària la gestió per a la venda de la part terciària del projecte. Així mateix, també s’encarregarà de mitjançar en la venda dels habitatges en règim de cooperativa dins del registre de demandants de la patronal del sector CONCOVI. Sol·licitud d’habitatges Segons la firma, avui mateix s’obrirà la inscripció en el registre d’habitatges de la cooperativa de la Séquia de Mestalla a través de la consultora immobiliària CBRE i de la plataforma en línia ‘Viviendea ‘, entre d’altres. Es tracta, segons la consultora, d’una ‘operació immobiliària emblemàtica’, a causa de la ‘falta de sòl disponible’ actualment per a habitatges a València, segons ha indicat el director de la firma a la ciutat, José Ángel Sospedra. ‘Actualment no queda una bossa de sòl urbanitzable similar a València, ni per ubicació, ni per volum, el que la converteix en una operació emblemàtica, a més d’una de les més grans de l’última dècada a la ciutat’, ha afegit.

Summary: El València CF ven els terrenys de l’estadi de Mestalla a una cooperativa


L’Ajuntament de Barcelona denunciarà davant la Fiscalia especialitzada en delictes d’odi i discriminació l’atac que aquest cap de setmana hi ha hagut a la seu del Centre LGTBI, gestionat pel consistori. ‘Rebem una amenaça de mort de grups feixistes. Això no és una gamberrada, sinó un tema seriós que volem portar fins a la fiscalia perquè aquesta és una ciutat que celebra amb orgull la seva diversitat i no volem que aquests missatges no tinguin una resposta contundent’, ha explicat aquest diumenge la regidora de Feminismes i LGTBI, Laura Pérez. La plataforma LGTBI.Cat també ha denunciat a la policia les pintades i cops de pedra, mentre ha anunciat una concentració de rebuig per a demà dilluns a les 18.30 h davant la seu atacada, on volen reivindicar els seus drets i llibertats. L’atac a la seu ha estat al voltant de les quatre de la matinada, segons ha confirmat l’Ajuntament. Quan la Guàrdia Urbana ha arribat al lloc dels fets, al carrer Comte Borrell, ha constatat com una pedra havia trencat el vidre de l’entrada principal, mentre diverses pintades amb amenaces de mort i símbols feixistes embrutaven tot l’exterior. La regidora Laura Pérez ha atribuït l’atac a una ‘minoria de covards’ i ha assegurat que fets com aquest ‘reivindiquen la necessitat d’un centre LGTBI‘, el qual es va posar en marxa ara fa just una setmana. ‘És una minoria que reacciona amb odi davant la inauguració d’un centre com aquest, però la setmana passada també vam veure aquest carrer ple d’orgull’, ha destacat Pérez. La regidora ha defensat la necessitat del nou espai municipal per garantir assessorament al col·lectiu LGTBI i per fer tasques de sensibilització en la defensa dels drets i les llibertats. L’atac també ha estat durament rebutjat per les entitats membres de la plataforma LGTBI.Cat, que aquest diumenge s’han apropat al carrer Comte Borrell per condemnar els fets. Des de l’Observatori contra l’Homofòbia, el seu president, Eugeni Rodríguez, ha assegurat que el col·lectiu viu amb ‘preocupació’ l’acumulació d’atacs durant els darrers mesos. ‘L’atac al metro de la setmana passada va ser un salt qualitatiu i les pintades d’avui també ho són’, ha lamentat, exigint ‘una resposta contundent’ de les administracions i la ciutadania. Aquest diumenge al migdia, enmig dels nombrosos mitjans de comunicació que s’han apropat al centre LGTBI per fer-se ressò de l’atac, un grup espontani d’unes deu persones ha desplegat una pancarta on es podia llegir ‘no passaran’ mentre proclamaven crits contra el feixisme.

Summary: L’Ajuntament de Barcelona denunciarà un atac feixista al centre LGTBI


El partit d’extrema dreta, Alternativa per Alemanya (AfD), s’ha convertit en la segona força política al land de Mecklenburg-Pomerània Occidental (nord del país) amb el 21% dels vots, segon els sondatges fets públics després del tancament dels col·legis electorals. L’AfD ha superat la CDU, el partit conservador de la primera ministra, Angela Merkel, per dos punts percentuals. És la primera vegada que un partit extremista supera a la CDU en unes eleccions regionals. El Partit Social Demòcrata (SDP) continua essent la força hegemònica al land, malgrat que ha passat del 35 al 30,5% dels vots. Tot a punta que governarà en coalició amb la CDU. El candidat de l’AfD, Leif-Erik Holm, és un economista que es presenta com a euroescèptic i utilitza una retòrica totalment islamofòbica. Holm és contrari a l’arribada de refugiats i culpabilitza Angela Merkel de tots els problemes del país. És freqüent que els seus mítings acabin amb crits contra la cancellera. Mecklenburg-Pomerània Occidental és el land que ha rebut menys refugiats de tot Alemanya, que en poc més d’un any ha acollit a més d’un milió de persones. ‘No volem importar el model que s’ha implantat a la resta del país’, diu Holm. L’AfD substituirà al parlament regional al partit neo-nazi NDP que a les últimes eleccions va aconseguir el 6% dels vots. Més enllà de la desafecció pels partits tradicionals, l’AfD també s’ha vist afavorit per l’augment de participació: gairebé 10 punts percentuals més. El parlament de Mecklenburg-Pomerània Occidental és el novè en el qual l’AfD aconsegueix representació. D’aquí a dues setmanes ho podria fer a Berlín.

Summary: El partit extremista AfD esdevé segona força a l’estat natal de Merkel, segons sondatges


El ministre d’Afers Estrangers espanyol, Josep Borrell, ha tornat a perdre els estreps a la sessió de control d’aquesta tarda al senat. Després de desautoritzar Carmen Calvo, vice-presidenta espanyola, pel diàleg amb Catalunya, Borrell s’ha enganxat amb Josep Lluís Cleries (PDECat) i Jon Inarritu (EH Bildu) amb motiu de la campanya de desinformació d’Espanya Global. Cleries ha titllat de ‘propaganda’ la campanya de desinformació contra l’independentisme Espanya Global. ‘Que vostès em parlin de paradetes propagandístiques, quan amb els diners de tots els catalans han inundat les xarxes de vídeos de tota classe mentint descaradament sobre la realitat d’Espanya, té gràcia’. Cleries l’ha acusat d’intentar tapar amb propaganda els dèficits democràtics de l’estat espanyol i ha demanat que en comptes de fer campanyes, s’admeti la presència d’observadors internacionals en el judici contra l’1-O. ‘Qui respon amb violència i presó a les angoixes de llibertat i de democràcia no és un socialista, és un tirà. Per una vegada estic d’acord amb Pedro Sánchez‘, ha afegit irònicament fent referència a les declaracions del president espanyol contra el president de Veneçuela, Nicolás Maduro. El senador basc Jon Inarritu ha demanat explicacions per la tasca d’Espanya Global i ha aconsellat a Afers Estrangers que en lloc de fer ‘vídeos del No-Do’ i notícies falses apliqués el diàleg amb Catalunya per a solucionar un problema que és polític. Borrell ha perdut els estreps i li ha respost que no acceptava lliçons de drets humans de Bildu perquè és ‘l’antic braç polítics d’una organització terrorista’. Abans, Borrell havia desautoritzat la mà oberta de Calvo a la Generalitat i ha amenaçat ERC i el PDECat: ‘Caldrà suspendre la teràpia de l’ibuprofè‘, ha dit, si es mantenen ‘condicions impossibles’ com el reconeixement del dret d’autodeterminació i l’alliberament dels presos polítics.

Summary: Borrell perd els estreps i s’enganxa amb Cleries i Inarritu


L’Organització Mundial de la Salut (OMS) ha decidit avui d’incloure la carn processada (com el bacó, el pernil dolç, les salsitxes…) en la llista de possibles agents que causen càncer, especialment colorectal o de pròstata. L’Agència Internacional per la Investigació del Càncer, depenent de l’OMS, ha passat a classificar aquesta mena de carns en el grup 1 de substàncies cancerígenes, en el qual ja hi ha el tabac i l’amiant. També ha decidit d’incloure algunes carns vermelles en el grup 2A d’agents que poden causar risc de càncer. La carn vermella, segons l’agència, fa referència a tota mena de carn sorgida de ‘teixits musculars de mamífers com el bou, la vedella, el porc, el xai i l’ovella, el cavall i la cabra’. Els productes carnis processats, per la seva banda, fan referència a ‘la carn transformada per salaó, maduració, fermentació, fumatge o més processos utilitzats per a augmentar-ne el gust o millorar-ne la conservació’. La majoria de carns processades contenen porc o bou, com les salsitxes de Frankfurt, el pernil, les salsitxes i la carn en conserva. L’OMS diu que consumir 50 grams de carn processada cada dia, com bacó, embotit i salsitxes, augmenta en un 18% el risc de tenir càncer colorectal. Ja fa anys que hi ha estudis que relacionen el consum excessiu d’aquesta mena de carns amb el càncer colorectal i el de pròstata, com els informes del grup internacional d’estudis del càncer (WCRF), però fins ara l’OMS no n’havia fet cas. A la seva web, el WCRF considera que el consum excessiu de carn processada i vermella es relaciona directament amb el càncer colorectal. Per això recomana de menjar un màxim de cinc-cents grams la setmana de carn vermella, ‘com vedella, porc i xai’, i poca o gens carn processada, ‘com el pernil dolç i el bacó’.

Summary: L’OMS diu que la carn processada pot causar càncer


El Festival Arrels de Torrent, a l’Horta Sud, torna del 4 al 9 de febrer amb un certamen de voluntat monogràfica que reconstrueix la ruta de la seda a partir de la música, i que lliga tradició actual i històrica. El Museu Comarcal de l’Horta Sud, l’Antic Mercat i l’Auditori de Torrent acolliran una xerrada i concerts inspirats en la història, la cultura i la tradició que es desplegava de resultes d’aquesta senda comercial i fonamental per a les cultures de les ribes mediterrànies, la via que connectava Occident i Orient, un dels camins de transmissió cultural més significatius de la història. Per contextualitzar aquesta via, han programat la conferència ‘El mediterrani i la ruta de la seda’ en què l’historiador i professor de la Universitat de Saragossa Germán Navarro parlarà de l’època i més rutes de l’Edat Mitjana, de les relacions entre Orient i Occident. I també hi haurà el concert ‘La ruta de la seda’ i l’espectacle ‘Carmesina i Tirant’, les dues propostes que aixopluga la Capella de Ministrers, la prestigiosa formació musical especialitzada a reinterpretar música de la Corona d’Aragó, que encapçala el musicòleg i intèrpret de viola de gamba Carles Magraner. El concert principal ‘La ruta de la seda’, de la Capella de Ministrers, és una producció basada en el doble disc homònim que la formació valenciana va enregistrar l’any 2017 per celebrar el trentè aniversari i que va ser guardonat com a millor disc de recuperació del patrimoni en els premis Carles Santos de la Música Valenciana de 2018. L’espectacle recrea les músiques de la ruta amb un treball contextualitzat i de voluntat historicista. Proposa un viatge que comença a Serindia i Constantinoble, passa per al-Àndalus i acaba a la Corona d’Aragó, tot citant ciutats com Xàtiva, Tessalònica, Gènova i València. I compta amb més de vint intèrprets, encapçalats per Carles Magraner i Germán Navarro, que n’ha fet els textos. Tirant lo Blanc didàctic i musical El festival comença amb l’espectacle didàctic ‘Carmesina i Tirant’, la nova producció de la Capella de Ministrers que combina literatura, poesia, pintura i història a través de la música, per fer un viatge al Segle d’Or valencià. El clàssic de Joanot Martorell serveix per a oferir un repertori religiós i profà del segle XIII fins al XVI, tot traçant una història evolutiva de la música de la Corona d’Aragó. Parteix de la música dels trobadors, acaba en els cançoners renaixentistes i, alhora, intercala músiques andalusines. I hi sonen la viola d’arc i la de roda, la cornamusa, la cítola, la guitarra renaixentista i molts instruments més. Compta amb il·lustracions de Toni Espinar, amb les coreografies i la narració de Toni Aparisi, que encarna Tirant lo Blanc, i la veu i la narració de la prestigiosa cantant Mara Aranda, que interpreta una Carmesina que dialoga amb l’autor. A més, utilitza textos del clàssic adaptats lliurement per l’escriptor i professor de filologia catalana de la Universitat de València Vicent Josep Escartí. La música barroca de Martín i Soler, i més propostes Carles Magraner també serà un dels intèrprets de ‘La seda il·lustrada’, un concert que reivindica el músic valencià coetani a Mozart Vicente Martín i Soler, tot interpretant àries del valencià i obres íntimes de l’austríac. El Grup de Ball de Torrent participarà per primera volta en el festival amb la interpretació de ‘La demanà’, una escenificació folklòrica en què la família acompanya el nuvi a demanar matrimoni a la núvia. Els músics Eduard Navarro i Josep Aparicio, Apa, hi intercalaran músiques tradicionals. El cantador Apa també serà la veu d’un concert de música tradicional valenciana per a les persones del Centre de Majors Santa Elena, amb el guitarrista Toni Porcar i el multiinstrumentista Eduard Navarro. José Aparicio, Apa. Fotografia: Prats i Camps. I, per altra banda, el festival ha programat l’espectacle Festa Persa: Kereshmeh en què Kaveh Sarvarian, Babak Kamgar i la ballarina Patricia Álvarez lliguen músiques i balls tradicionals per oferir un espectacle de creació. I amb Una vetllada andalusina, Yinnan Ensemble, dirigits per Hamid Ajbar, faran un viatge espiritual pel sufisme, amb els seus ritmes i danses, com ara l’espectacular dansa dels giròvags.

Summary: La ruta de la seda inunda el Festival Arrels


El debut de ficció de la directora barcelonina Neus Ballús, amb Sergi López i Elena Andrada, acosta el Senegal al públic. Aquesta setmana també s’estrena el documentari Ara Malikian: una vida entre las cuerdas i el film Secretos de Estado, basat en fets reals, amb Keira Knightley i Ralph Fiennes. A més, per als més menuts, arriba la versió cinematogràfica i d’animació de La familia Addams. Staff Only (El viaje de Marta). Direcció: Neus Ballús. Intèrprets: Elena Andrada, Madeleine C. Ndong, Margi Andújar; Sergi López, Diomaye Augustin Ngom, Ian Samsó. Gènere: Drama. Esbós: Una família passa les vacances en un complex turístic del Senegal. La filla, adolescent, ha de lluitar contra les desigualtats socials i les diferències culturals per conèixer gent de la seva edat i fer amics. El silencio de la ciudad blanca. Direcció: Daniel Calparsoro. Intèrprets: Itziar Ituño, Belén Rueda, Aura Garrido; Àlex Monner, Alex Brendemühl, Javier Rey. Gènere: Enjòlit. Esbós: Vitòria, 2016. Apareixen els cadàvers de dos joves despullats. L’objectiu d’una parella de policies és d’atrapar l’assassí que atemoreix la població des de fa dues dècades. Gisaengchung (Parásitos). Direcció: Bong Joon Ho. Intèrprets: Yeo-jeong Jo, So-dam Park, Ji-so Jung, Jeong-eun Lee; Kang-ho Song, Woo-sik Choi, Sun-kyun Lee, Seo-joon Park. Gènere: Comèdia dramàtica. Esbós: El fill d’una família precària de Seül aconsegueix una feina com a professor d’anglès en una casa benestant. Les famílies començaran a relacionar-se i se’ls capgiraran les vides. Ara Malikian: una vida entre las cuerdas. Direcció: Nata Moreno. Gènere: Documentari. Esbós: El film sobre el violinista Ara Malikian recorre la seva trajectòria vital i el segueix en la ronda simfònica per Catalunya, Espanya, el Líban, França, Anglaterra, la Xina i Rússia. Official Secrets (Secretos de Estado). Direcció: Gavin Hood. Intèrprets: Keira Knightley, Katherine Kelley, Indira Varma; Matthew Goode, Ralph Fiennes, Conleth Hill, Matt Smith. Gènere: Enjòlit. Esbós: 2003, abans de la guerra de l’Irac. Una especialista en intel·ligència britànica prova d’aturar una guerra que considera injusta i il·legal. Per a fer-ho lluita contra un govern que l’ha titllada de traïdora i que l’ha situada al centre d’una conspiració política. The Addams Family (La familia Addams). Direcció: Greg Tiernan, Conrad Vernon. Gènere: Animació. Esbós: Film basat en la sèrie homònima. La família s’haurà d’enfrontar a una arxienemiga, la Margaux Needler.

Summary: Les estrenes: Neus Ballús duu el Senegal a la gran pantalla


El president de JxCat al Parlament de Catalunya, Albert Batet, ha confirmat que ningú del seu grup substituirà l’escó del president de la Generalitat, Quim Torra. Així doncs, JxCat es quedarà amb un vot menys dels trenta-quatre que té actualment. Segons ha dit Batet, en una entrevista a ‘Els Matins de TV3’, Torra és diputat i no se’l permet votar. Per això el grup parlamentari ha decidit que ningú assumeixi l’acta per no fer el joc a la repressió de l’estat espanyol. De fet, segons ha explicat, és una proposta de Maria Senserrich, qui havia de substituir Torra, i que JxCat l’ha assumit. D’altra banda, Batet ha afirmat que els diputats del seu grup continuaran votant i que el fet que no ho fessin el ple del passat dilluns va ser un ‘gest de protesta’.

Summary: JxCat confirma que ningú del seu grup substituirà l’escó del president Torra


Les organitzacions socials i sindicals de Colòmbia, reunides al voltant del Comitè Nacional de l’Atur, han anunciat noves mobilitzacions per avui. La notícia va ser anunciada hores abans de la reunió del govern del país, encapçalat pel president Iván Duque, i que tenia previst d’intentar apaivagar la crisi social. Des del comitè han criticat l’ús excessiu de la força que va exercir la policia durant la vaga nacional de la setmana passada, que va produir la mort de Dilian Cruz, de només divuit anys. El portaveu estudiantil José Cárdenas ha remarcat que el govern va ‘incomplir’ el compromís de consultar qualsevol reforma en el sector amb els sindicats de professors i estudiants quan va aprovar un paquet de mesures anomenades ‘paquetazos’. Per la seva part, Fabio Arias, un dels dirigents de la Central Unitària de Treballadors (CUT), ha assegurat que les jornades de mobilitzacions es mantindran i fins i tot s’intensificaran com a resposta a la mort de Cruz. Arias ha explicat que es realitzaran avaluacions diàries sobre l’estat de les negociacions amb el president amb la finalitat d’organitzar futures mobilitzacions, i ha avisat que continuaran aquestes per tot el territori fins que el govern faci passos significatius per atendre les demandes de les diferents organitzacions. La vaga general La marxa el 21 de novembre va ser convocada per sindicats, jubilats, professors i estudiants, així com altres col·lectius com els indígenes i els moviments LGTBI, per protestar contra el govern i les seves polítiques econòmiques. El deteriorament de les pensions i els salaris, l’incompliment dels acords amb els estudiants i la situació de violència que viu el país – amb més de cent seixanta dirigents socials i sindicals han estat assassinats enguany -, a més de l’intent del govern de modificar l’acord de pau amb les FARC, són els principals motius de protesta. El que va començar com una vaga nacional va acabar en un esclat social. Milers de persones van assistir a Bogotà a la marxa que va començar a la cèntrica plaça de Bolívar i va comportar forts enfrontaments entre manifestants i policia. La jornada va finalitzar amb una massiva cassolada a Bogotà, així com a diverses ciutats del país, com Medellín, Barranquilla o Cali. La mort de Dilan Cruz Dilan Cruz va resultar greument ferit durant les manifestacions que van tenir lloc a Bogotà amb motiu de la vaga nacional, arran d’una granada atordidora que li va colpejar el cop per part dels antidisturbis. A la seva arribada a l’hospital, Cruz presentava un traumatisme cranioencefàlic penetrant i una parada cardiorespiratòria, de manera que va haver d’ingressar a la unitat de reanimació. Després de presentar un quadre clínic crític, segons els metges, ahir es va morir a causa de les ferides. Diumenge, abans de la seva mort, centenars de persones es van concentrar a Bogotà en senyal de suport mentre el president colombià demanava que es portés a terme una investigació de manera ‘urgent’ per aclarir el cas ràpidament i determinar responsabilitats.

Summary: Els sindicats i les organitzacions socials de Colòmbia continuen avui amb les mobilitzacions contra el govern


Les mandonguilles són una de les receptes culinàries més antigues i està documentat que els grecs i els romans ja en menjaven. El nom prové del mot àrab ‘al-bunduga’, que significa avellana, i devia fer referència a la seva forma arrodonida. En algunes comarques catalanes en diuen pilotilles. Es poden fer amb carn de porc, de vedella o barrejant-les totes dues. En alguns països en fan de xai i també es poden preparar amb carn de pollastre. Es tracta de demanar a la carnisseria que us piquin la carn que més us agradi o més us convingui. De vegades, ja en tenen de preparades per ells. Cal tenir present que la carn picada és un aliment molt delicat perquè té humitat i molts espais on poden proliferar els microorganismes. Per això és imprescindible consumir-la el mateix dia que es compra. Als supermercats trobareu carn picada o mandonguilles envasades i, com que han de dur obligatòriament conservants, es poden guardar a la nevera fins a la data de caducitat que indica l’embolcall. La carn La carn, com el peix i els ous, és un aliment que ens aporta proteïnes d’alt valor biològic perquè contenen tots els aminoàcids, inclosos els essencials, en la quantitat necessària. Aquests aminoàcids faran que el nostre organisme pugui formar les seves proteïnes. Ens aporta vitamines del grup B, com la B3, que intervé en el metabolisme dels greixos, les proteïnes i la glucosa en sang, a més d’estar implicada en el manteniment i funcionament dels processos digestius. La B12 contribueix al desenvolupament del sistema nerviós i intervé en la síntesi de cèl·lules sanguínies. El dèficit de B12 està relacionat amb problemes cognitius i demències. El contingut en minerals és important perquè aporta ferro, fòsfor, potassi, sofre i zinc. El zinc és necessari per a mantenir en bon estat les mucoses i poder cicatritzar correctament. Un dèficit de zinc pot causar aftes a la boca, que costen de curar i no es tanquen. Primera part de la recepta: com preparar la carn de les mandonguilles Ingredients (per a 2 persones) 1 ou sencer 180 g de carn picada (pot ser de porc, de vedella o de pollastre) 1 cullerada sopera de farina de galeta farina blanca per enfarinar Hi ha moltes maneres de preparar les mandonguilles, però aquesta és molt bàsica i molt clàssica. Preparació En un bol gran, hi poseu un ou sencer i el bateu. Hi afegiu una mica de sal i una cullerada sopera de farina de galeta i ho remeneu bé. Després, hi afegiu la carn picada i la barregeu amb l’ou i la farina de galeta. Abans era habitual afegir-hi un all trinxat ben petit, però repeteix una mica. És opcional. Hi ha receptes que hi posen una mica de llet, que hi dóna una textura més amorosida, però també és opcional. Es pot retocar la barreja de la carn, l’ou i la farina de galeta afegint-hi més ou o llet fins a aconseguir la textura prou consistent per a fer les boles i que no quedi gaire atapeïda. Feu les pilotilles separant la quantitat de carn amb una cullera i les enfarineu amb la farina blanca. Arrodoniu les boles amb les mans enfarinades per tal que no s’hi enganxi la pasta de la carn picada. Aquest és un procés que agrada molt a les criatures, que poden ajudar-vos a fer-les. Segona part de la recepta: la salsa Ingredients (per a 2 persones) les mandonguilles ja preparades 2 tomàquets madurs grans oli d’oliva un polsim de sal 1 cullerada de postres de sucre Preparació Renteu i eixugueu els tomàquets madurs. Talleu-los per la meitat i ratlleu-ne la polpa amb un ratllador. Si voleu, també els podeu tallar a bocins i triturar-los amb la pell al túrmix. Afegiu un polsim de sal i una culleradeta de sucre al tomàquet natural. En una paella petita hi poseu força oli i, quan estigui calent, fregiu les mandonguilles fins que quedin rosses. En una altra paella més gran, hi poseu només un rajolí d’oli d’oliva, hi aboqueu el tomàquet ratllat i hi poseu les mandonguilles perquè es guisin conjuntament mentre la salsa es redueix. La salsa de tomàquet ha de sofregir-se i s’ha d’evaporar l’aigua que conté. Vigileu i aneu remenant. Quan la salsa ja sigui espessa i el color vermell sigui més fosc, es podrà tancar el foc. Suggeriments És força habitual posar-hi pèsols, que caldrà coure abans amb aigua i afegir-los després quan es cogui la salsa de tomàquet. A l’estiu es poden menjar tèbies i també poden ser una tapa que s’acompanyi amb unes llesques de pa. Comentaris És un segon plat, ja que és ric en proteïnes. Combinarà molt bé amb qualsevol primer plat de verdures amb una mica de patata. El fet de deixar reduir el tomàquet amb les mandonguilles fa que la carn quedi molt més flonja. És molt important fregir-les amb oli abundant calent, perquè així absorbeixen poca quantitat d’oli. Valoració nutricional Aquesta vegada hi trobareu dues taules: a la primera taula, les mandonguilles estan fetes amb carn de pollastre i a la segona, amb carn de porc. Les de carn de pollastre tenen menys quilocalories, menys greixos, però més proteïnes que les de carn de porc. Aquest plat té una aportació calòrica alta perquè cal fregir les mandonguilles amb oli i això fa augmentar molt les quilocalories. Fixeu-vos que, en tots dos casos, el contingut en proteïnes és elevat mentre que gairebé no aporten fibra i tenen molt pocs hidrats de carboni.

Summary: Receptes d’estiu: Mandonguilles


‘És molt difícil de criticar les presons catalanes, però crec que cal conèixer la realitat’, deia dijous Montse Bassa, germana de Dolors Bassa, en una taula rodona sobre dona i repressió organitzada al teatre dels Lluïsos de Gràcia. Explicava com havia sorprès als familiars que la presó del Puig de les Basses, on és reclosa, tingués pitjors condicions de vida per a les dones que la presó madrilenya d’Alcalá Mecó. Després d’haver citat dos exemples que demostraven que les preses polítiques eren invisibilitzades i la doble càrrega que significa ser dona i presa, Bassa va passar a detallar els desavantatges de les dones al Puig de les Basses. Visiblement emocionada, va dir que s’havia sentit decebuda del sistema penitenciari català després de l’acostament dels presos polítics: ‘No hi havia cosa que ens fes més il·lusió que l’acostament a les presons. La Dolors estava feliç perquè venia a la seva terra. Però quan va arribar a Catalunya vaig veure que les presons catalanes són per a homes, cosa que mai no m’havia passat pel cap.’ Tal com deia Bassa, el fet que a Catalunya només hi hagi un 8% de preses, lluny de ser una bona notícia, és tot un gran problema. Al Puig de les Basses hi ha set-cents homes i només un mòdul femení, amb trenta-quatre dones. El fet que hi siguin minoria, implica que automàticament siguin discriminades, malgrat que no sigui la voluntat de la presó. ‘Al segon dia ja ho vam notar: no hi vam poder entrar llibres de tapa dura. El diari Ara, que arribava a Madrid, a Catalunya no el podia entrar, i jo no entenia res.’ Va matisar, però, que aquests problemes ja s’han solucionat: ‘Evidentment, parlant la gent s’entén. Ara ja es poden entrar llibres i la premsa arriba, només faltaria’. Tal com va dir en l’acte, el fet que les presons catalanes siguin modernes també genera una sèrie d’inconvenients: ‘Hem perdut quant a sensació de llibertat, i això és molt trist de dir a la teva terra’, afirmava. ‘Aquí s’han de tenir les cel·les tancades amb clau, s’han canviat els forrellats per portes automàtiques i, per poder sortir de la teva cel·la i veure els familiars, has de passar deu portes automàtiques i dos arcs de seguretat’. Així, assegurava que la modernitat també implica unes mesures de màxima seguretat que hi dificulten la convivència. Bassa també va comparar amb més detall Alcalá Meco i Puig de les Basses i va dir que, en la primera, almenys, Bassa hi tenia l’opció de fer vida amb les preses amb qui tenia coses en comú: ‘Alcalá Meco, tant que l’havia criticat, era una presó per a dones. Això vol dir que, de tots els mòduls que hi ha, algú es pot permetre de fer una selecció de les dones que els han rebaixat la pena o pel càstig que tenen o per bon comportament. Llavors fan un mòdul de respecte i s’autogestionen entre elles.’ ‘Aquí no té ningú per a tenir una mínima conversa i la seva il·lusió és el dia que ha pogut fer una videoconferència amb els companys dels Lledoners’, va afegir. En conèixer la situació de la seva germana al Puig de les Basses, Montse Bassa va demanar als treballadors de Justícia quin model de presó catalana s’assemblava més a l’autogestionat d’Alcalá Meco. La resposta va ser Wad-Ras, una presó obsoleta que ha rebut molt poca inversió i que, per tant, no és una opció a tenir en compte. Bassa va acabar amb una anècdota que també posa de manifest les diferències entre els presos i les preses a les presons. Al Puig de les Basses la seva germana va voler apuntar-se al curs de natació. Quan va veure que els homes podien disposar de la piscina durant tres hores i les dones només durant una, va queixar-se’n i els funcionaris van respondre que, com que no en són tantes, sempre ho havien fet així. ‘És tan ben parida que va aconseguir mobilitzar totes les internes perquè fessin una instància dient que eren discriminades pel fet de ser dones’, explica. Juntes, van aconseguir que la setmana vinent ja poguessin tenir tres hores de piscina. Consulteu ací el vídeo de l’acte sencer, organitzat per l’Euskal Etxea de Barcelona i l’ANC Dones:

Summary: Montse Bassa critica la situació de la seva germana i de les dones a les presons catalanes


El PSC no va treure un bon resultat a les eleccions del 27-S. De fet, va obtenir el pitjor resultat històric en escons, amb setze. Però el fet que les enquestes pronostiquessin una patacada més gran va fer que els dirigents socialistes presentessin el resultat com una petita victòria. De fet, el PSC va obtenir més de mig milió de vots: 522.209, concretament, pràcticament els mateixos que en les eleccions del 2012, quan va aconseguir-ne 524.707. Ara, el 27-S, amb una participació força més elevada, amb més gent votant, van ser incapaços de fer créixer el seu electorat. Això ha estat així perquè en molts municipis i barris que tradicionalment havien votat de manera majoritària el PSC el vot s’ha decantat en bona part cap a Ciutadans, que ha obtingut dos-cents mil vots més. El PSC és el partit més votat a Cornellà de Llobregat, a Santa Coloma de Gramenet, a Badia del Vallès, i a tres municipis de la Vall d’Aran: Bossòst, Canejan i Les. I de les ciutats amb una població considerable és justament a Badia del Vallès on el PSC té més percentatge de vot, un 27,3%. A Santa Coloma, un 25% de vot i a Cornellà, un 23,9%. A L’Hospitalet de Llobregat, on tradicionalment els socialistes havien estat els més votats, Ciutadans va ser la força més votada, superant per tan sols vuit-cents vots el PSC. El PSC resisteix, amb matisos, en uns quants feus tradicionals, malgrat l’enfortiment de C’s. Podeu veure-ho en aquest mapa interactiu:

Summary: A quins llocs ha resistit el PSC?


VALÈNCIA, 8 (EUROPA PRESS) La vicepresidenta i portaveu del Govern valencià, Mónica Oltra, creu si l’anterior Consell del PP “no haguera ficat la pota i la mà fins als límits que es van ficar, probablement no hauríem de pagar cap multa” per les ajudes il·legals que a l’antic Executiu autonòmic va concedir als clubs del València CF, a l’Hèrcules i a l’Elx. Així ho ha manifestat en la roda de premsa posterior al ple del Consell, que este divendres s’ha celebrat a Torrevella, després de ser preguntada pels 30,2 milions d’euros que la Comissió Europea exigix tornar, perquè considera que els avals públics que va concedir l’Institut Valencià de Finances (IVF) a estos clubs els van donar un avantatge econòmic front a altres equips. Oltra ha evitat pronunciar-se sobre la quantia econòmica de la multa però sí ha volgut parlar sobre el seu “evitabilitat” i en este sentit ha apuntat que “si haguéssim tingut un antic govern que no haguera ficat la pota i la mà fins als límits que es van ficar probablement no hauríem de pagar cap multa, cosa que estaria molt millor”. Com a accionista del València CF, la portaveu del Consell ha lamentat haver arribat aesta situació “per una gestió molt dolenta de l’antic Govern” i que “forma part de la ruïna en diferit que ens afecta tots els valencians”. Així, ha manifestat que, com a accionista del València, li resulta “igual de dolorós que a la resta d’aficionats”, mentre que com a vicepresidenta del Consell, el seu deure és “garantir que els diners públics s’usa per a fins legals i d’interès general”, tant per a la gent que li agrada el futbol com la que no li agrada, per la qual cosa el seu objectiu serà “recuperar fins a l’últim cèntims públic en esta qüestió, que és de tots els valencians, dels quals són futbolers i els que no perquè hi ha moltes necessitats de servicis bàsics que complir”.

Summary: Oltra: Si l’anterior Consell “no haguera ficat la pota i la mà” no caldria pagar multa per les ajudes al futbol