El periodista veterà Bojan Brezigar dirigeix el diari Primorski, pensat per a la minoria eslovena que viu a Itàlia. Ara Brezigar acaba d’escriure Sis dies a Catalunya, llibre que recull la seva visita durant l’1-O. L’obra s’acaba d’editar en eslovè i espera que n’acabi sortint una traducció al català. Brezigar coneix Catalunya des de l’any 1971, quan va visitar Barcelona per primera vegada. I això li permet de donar profunditat i context a l’obra. En aquesta entrevista telefònica ens parla del llibre, del procés polític català i del paral·lelisme que es pot establir amb Eslovènia, país que va aconseguir la independència durant els anys noranta del segle passat. —Vau arribar a Catalunya per primera vegada el 1971. Diferències amb ara? —Són mons totalment diferents. No vull ofendre ningú, però l’any 1971 Barcelona era una ciutat lletja i bruta. Sense turistes. La majoria dels grans monuments, tancats: el Parc Güell estava destruït i la Pedrera no era oberta al públic. Res a veure. Penseu que Barcelona era una ciutat espanyola i cap paraula era en català. Recordo que només en una botiga vaig veure un cartell en català. En un paper hi deia ‘Tancat’. —Després del primer d’octubre afirmeu que el camí a la independència no serà ràpid. Per què? —La idea de tenir el nou estat establert en quaranta-vuit hores era molt optimista. No pots establir un nou estat en dos dies. Ho vaig dir aleshores, i ara encara més: faltarà temps. Vaig viure l’experiència d’Eslovènia. I allà es va planejar per a sis mesos. Sis mesos des del referèndum fins a la declaració d’independència. Dit això, crec que després de la violència de la policia, la meitat del govern a la presó, el 155, la prohibició que els periodistes de la televisió diguin ‘president Puigdemont’ i els intents de canviar el sistema educatiu, no hi ha marxa enrere. No hi ha marxa enrere per a Catalunya. I no hi ha marxa enrere per a Espanya. Crec que si de bon començament Rajoy ho hagués gestionat d’una altra manera, encara. Si hagués proposat més autonomia, que era la idea de l’estatut del 2006, ara no estaríem així. Però ara la situació és del tot diferent. I la culpa de tot és de Rajoy. Ell va fer la campanya contra l’estatut. Només per a tenir vots. —Al llibre expliqueu la frase que circulava l’1 d’octubre: Franco ha tornat. —Sí. Això ens dèiem entre els observadors internacionals. Va passar el dia 30 de setembre. A l’hotel ens vam trobar membres de la delegació que havien anat a la plaça Sant Jaume. A una manifestació unionista. Gent contra el referèndum. I van veure braços alçats, salutacions nazis, gent cantant el ‘Cara al sol’, cap-rapats fent de servei d’ordre. Van arribar a l’hotel i van dir: ‘Franco ha tornat’. Vaig quedar esbalaït quan ho vaig sentir. Tothom qui sàpiga què va ser el franquisme, i el feixisme, quedaria esbalaït de veure aquelles escenes. —Hauríem de fer un monument a Rajoy de la mateixa manera que els eslovens l’haurien d’aixecar a Milosevic. Això dieu. —Era una broma, si voleu. Però sí, com sabeu, el govern d’Eslovènia, abans d’arribar a la independència, va provar de totes les maneres de mantenir Iugoslàvia unida. Els catalans també. A Eslovènia es va intentar una federació, una confederació. Però Milosevic les va refusar totes. Volia un govern centralitzat. En aquest sentit és molt semblant a Rajoy. Rajoy és el responsable de tot això que ha passat, i de tot allò que pugui arribar a passar en el futur. No només a Catalunya, sinó també a Espanya. —La via eslovena. Compareu, si us plau, la via catalana i l’eslovena. —Cada situació és diferent. El model no es pot traslladar. Ni el de Kossove, ni el d’Escòcia ni el d’Eslovàquia. Nosaltres érem part de Iugoslàvia, país comunista en un règim totalitari, i sense democràcia. Catalunya és part de la UE i d’Espanya, que aparentment és un estat democràtic. Tots els casos són diferents. No tenim cap manual d’instruccions. Però l’experiència d’Eslovènia pot ser útil. —Per exemple? Digueu-me’n una bona lliçó. —El compromís de la gent. El compromís de la gent va ser molt important a Eslovènia, i aquí també. —Com a periodista, quines diferències heu vist entre la premsa catalana, l’espanyola i l’europea? —Ara em feu riure. La premsa espanyola és un desastre. En el meu llibre tinc les portades de la premsa mundial, espanyola i catalana del 2 d’octubre. I tothom pot comprovar que la premsa espanyola no explicava què passava. Diré més: mirar ’24 Horas’ de TVE era una experiència increïble. Normalment a les televisions europees quan es tracta un problema, al plató hi ha gent que veu la solució des de diferents punts de vista. A TVE, no. Tots eren contraris a la independència. Tots. Això no és periodisme, és propaganda. —Doncs ara amb el 155 volen controlar TV3. —Mira, el 155 són les restes del franquisme. L’Audiencia Nacional és absolutament increïble. A Itàlia durant el feixisme hi havia un tribunal especial. Tractava d’afers de seguretat. Era un tribunal feixista. I molta gent fou sentenciada a mort. Després del 1945 ningú no va pensar a crear un tribunal que es fonamentés en el tribunal feixista. Ningú. Doncs això és l’Audiencia Nacional espanyola, que s’ha creat fonamentant-se en l’anterior tribunal franquista. La gent que ara és a la presó no hi serien mai de la vida, en un estat normal. Perquè en un estat normal només et poden privar de llibertat abans del judici sota tres supòsits: perill de fugida, reincidència i destrucció de proves. Cap d’aquests supòsits no és procedent. I, així i tot, els fiquen a la presó! És del tot contrari als principis de la llei penal moderna. —La presó serà un punt de gir? —La gent se n’ha adonat, sí. I sé que hi ha dubtes sobre si va ser una bona decisió anar a l’exili. En la meva opinió va ser una decisió encertada. Mireu, jo vaig estar molt implicat en el procés d’independència d’Eslovènia. I vaig aconsellar a alts càrrecs del govern eslovè que marxessin del país. Cap a Trieste. Durant dos o tres dies el perill va ser intens. Creia, i crec, que és millor ser a l’estranger que no a la presó. Pots fer més política. —Hi ha gent que critica que no s’optés per un xoc violent a la plaça de Sant Jaume. —La meva opinió és de total comprensió amb la posició del govern català. Volen arribar a la independència sense violència. Crec que va ser una gran decisió. Allò que els catalans van fer l’1-O va ser una acció molt valenta, i n’hauríeu d’estar orgullosos. Només un petit error i es faria servir contra vosaltres. Esperaven això. Per mi l’únic error va ser creure que la independència s’establiria en quaranta-vuit hores. A Eslovènia vam tardar sis mesos. Hi haurà temps, ara, de preparar els detalls. I de parlar-ne en l’àmbit europeu. —Exacte. Què hauria de fer el govern català el dia 22-D? L’endemà, què cal fer? —Ho haureu de decidir l’endemà. No ara. N’he parlat amb molta gent. I és ben oberta, la perspectiva. No sabem què farà el govern espanyol durant la campanya. I em fa l’efecte que tindrem alguna sorpresa de Madrid. Primer deixem que passin les coses. I decidim després. —Per què dieu que el cas català no és espanyol, sinó europeu? —Imagineu-vos una Catalunya convulsa. Voldria dir que Espanya es desestabilitzaria. I Espanya és un dels estats grans d’Europa. Això seria molt perillós per a tot Europa. Em sorprèn que els europeus no entenguin que el perill és real. Quan Grècia passava un mal moment sí que van veure que era un problema per a Europa. I ara no veuen que també ho és? Estic astorat per la posició de la UE. Els problemes de la UE només són els diners? Els drets humans, no? Els catalans són ciutadans europeus, el PIB català és part del PIB europeu. Això és un ampliació interna. I si els tractats no en parlen és perquè ningú pensava que pogués passar. Crec que Brussel·les no és realista. —El president del parlament eslovè és molt favorable als catalans. El primer ministre i el president, no tant. —Cal aclarir que l’opinió pública eslovena gairebé tota és favorable a la independència de Catalunya. Diguem-ho diferent: tothom fa costat al dret dels catalans de decidir el seu futur. I el president del parlament, que és un acadèmic, i que ha basat la recerca en drets humans, sempre diu això: deixeu que els catalans decideixin el seu futur. Hi ha molts polítics que donen suport a aquestes paraules. Dissortadament, dins el govern hi ha molts lligams amb els partits europeus. El primer ministre té lligams amb ALDE i el cap de l’oposició, amb el PP. Tots dos partits molt contraris al procés d’independència. —Per què heu escrit el llibre? —No ho he fet per diners. Ho he fet perquè en tinc l’obligació moral. Durant set anys vaig ser president de l’European Bureau for Endangered Languages. Era un organisme de la UE, que ara ja no hi és, i que tractava amb les minories. I vam tenir tot el suport de moltíssim catalans. Lluís María de Puig, Fèlix Martí, a la UNESCO. Tots ens ajudaven. I ho feien per nosaltres, no per ells, perquè nosaltres demanàvem coses que els catalans ja tenien: educació, signes bilingües al carrer, ús de la llengua en públic, ràdio i televisions. Ara per mi donar suport a Catalunya és una obligació moral. I no puc oblidar el suport que vaig rebre de tots ells. —Sou italià de la minoria eslovena. —A Itàlia som uns 50.000 o 60.000. Nosaltres hem tingut sort. Des del 1945 vivim en democràcia, mentre a Eslovènia vivien sota el règim comunista. El meu pare va ser refugiat dues vegades. Després de la Primera Guerra Mundial va anar a Iugoslàvia fugint del feixisme. I després de la Segona Guerra Mundial va ser refugiat a Itàlia, fugint del comunisme. I a Itàlia el van ajudar. Des de 1945 a Trieste la minoria eslovena pot estudiar en eslovè a les escoles. Tot el cicle en eslovè. Jo vaig estudiar sempre en eslovè. I quan arriben a la universitat, poden escollir anar a la italiana o anar a Eslovènia. La minoria italiana d’Eslovènia pot fer això mateix. I tots dos països reconeixen els títols. A la nostra àrea no hi ha cap moviment per a canviar fronteres, no.

Summary: Bojan Brezigar: ‘El 155 són les restes del franquisme’


El president d’Algèria, Abdelaziz Bouteflika, dimitirà abans del 28 d’abril, quan expira el seu quart mandat, segons ha anunciat avui la presidència, després de setmanes de protestes primer contra la candidatura a un cinquè mandat del dirigent i després contra la seva decisió d’ajornar les presidencials i seguir en el càrrec. Segons el comunicat de la presidència recollit per l’agència oficial APS, abans de deixar el càrrec Bouteflika, de 82 anys i un amb un delicat estat de salut, adoptarà ‘mesures importants per garantir la continuïtat del funcionament de les institucions de l’estat durant el període de transició’. Al nomenament ahir del nou govern d’Algèria, seguiran ‘importants decisions que adoptarà, conforme les disposicions constitucionals’ per garantir la continuïtat del funcionament de les institucions ‘durant el període de transició que s’obrirà quan decideixi la seva dimissió’, ha afegit la presidència. ‘Aquesta dimissió del president de la república es produirà abans del 28 d’abril, data final del seu mandat electiu’, ha aclarit la presidència, després que en les darrres hores s’hi hagués comentat que el mandatari podria anunciar la seva dimissió de manera imminent.

Summary: Bouteflika dimitirà abans del 28 d’abril, quan expira el seu mandat


Fa un any i mig, l’escriptor i editor Ramon Mas va publicar a Edicions de 1984 la seva primera obra literària, Afores. Un llibre que se situava entre l’aplec de contes i la novel·la fragmentària. Era una història coral, que retratava la vida d’un poble inventat, Puigsech, ple de realisme màgic, lluny de l’urbs, enmig del bosc. En aquell moment, quan el vam entrevistar, Mas ja apuntava que tenia a les mans una altra obra, que de fet era anterior a aquesta. Era Estigmes, la novel·la curta que acaba de presentar ara i que també s’ambienta al poble de Puigsech, però que se centra en un jove adolescent, d’uns disset anys, que es troba en aquella edat que les circumstàncies el fan entrar a l’edat adulta. És el final de l’estiu, s’acaba l’institut i això canvia les coses. La novel·la se centra en la història d’en Puig, que es va conformant a partir de la visió que en tenen els personatges que giren entorn seu. Tanmateix, hi ha un personatge que el marca molt i no hi és. És el seu pare, que es va morir quan ell només tenia dos anys. La mare l’ha pujat sola, amb una certa rectitud, però ara ella no l’entén, i el porta a cal psiquiatre. El pare era un home controvertit al poble: per als uns era un malalt mental, per als altres un savi inspirador. I tot i no restar sotmès a les seves directrius, en Puig és víctima del seu estigma, dels prejudicis dels altres. Només falta que se li obrin els canells (ell creu que espontàniament), perquè els del poble estiguin convençuts que és un suïcida. Estigmes és una història ambientada a final dels noranta. Ramon Mas (Sant Julià de Vilatorta, 1982) diu que parla d’uns joves que correspondrien als de la seva generació. I recorda que és la primera generació en què es van començar a receptar sistemàticament antidepressius i més fàrmacs per tractar els desequilibris emocionals propis de l’adolescència. La novel·la desprèn un fort rebuig a la psiquiatria. ‘Estigmes vol ser un retrat interior de l’adolescència, just en aquell moment que t’adones que no podràs ser el que vulguis, com havies imaginat, i que topes amb la realitat. Aleshores, es busquen camins per entrar en la vida adulta essent un mateix, camins que sovint són autodestructius. A vegades de vida o mort. Perquè l’adolescència és una època en què se sobreviu i sempre deixa seqüeles’, reflexiona l’escriptor. També aclareix que aquella adolescència ja no és la d’ara. Són una generació de joves d’abans del telèfon mòbil i de YouTube. Tal com ha explicat Ramon Mas, d’estigmes que connoten el títol, en desenvolupa sobretot de tres menes: els estigmes de caràcter religiós, cristià; els estigmes socials, marcadament vinculats a patologies i malalties mentals; i els estigmes familiars, aquells models culturals provinents de la família, que tard o d’hora, tot i no volent-ho, els fills acaben adoptant dels pares. Són aquests tres tipus d’estigmes que donen sentit al títol. Tot i la duresa de la història, Mas també recorda que Estigmes conté una història d’amor i també molt d’humor. Del final, no se’n pot revelar res, però els qui l’han llegit diuen que és molt bonic. Ramon Mas és un dels autors que impulsa i defensa l’editor d’Edicions de 1984, Josep Cots, de qui destaca la precisió en el llenguatge i la claredat narrativa. Els altres joves autors del segell que van creixent amb ell són Raül Garrigasait i Jordi Lara. Amb tot, Cots ha començat a preparar el terreny per a un altre autor, un nom nou, autor novell però amb més anys a l’esquena, de qui no ha revelat encara el nom, però que publicarà aviat. El seguirem.

Summary: ‘Estigmes’ d’adolescents


Un vídeo viral d’Octuvre, un projecte informatiu dels fundadors de Som Alternativa Marta Sibina i Albano Dante Fachin, denuncia els vincles amb les estructures de poder dels membres del Tribunal de Comptes, que ha imposat fiances milionàries contra el govern que va fer el referèndum de l’1-O, tal com va fer amb els condemnats per l’organització de la consulta del 9-N. El vídeo explica els noms dels dotze membres del Tribunal de Comptes, en gran part relacionats amb el franquisme, els governs del PP i el PSOE i les empreses de l’IBEX35. Vegeu-lo ací: A més d’explicar alguns dels escàndols dels membres del Tribunal de Comptes, el vídeo explica la diferència de criteri entre la virulenta persecució als governs de Catalunya i els casos de corrupció de membres del PP i el PSOE. Un dels exemples que exposen és el cas d’Ercros, empresa química que va fer fallida el 1992 sota la presidència de Josep Piqué, que més tard seria ministre d’Indústria espanyol al govern de José María Aznar. El govern de Felipe González va rescatar l’empresa amb 51 milions d’euros públics que, quan Piqué va ser ministre, va perdonar amb el suport del ministre d’Economia Rodrigo Rato. El PSOE va denunciar-ho al Tribunal de Comptes, però va refusar la denúncia. Tal com recorda el vídeo, llavors el fiscal del Tribunal de Comptes era Antonio de la Rosa, cunyat de la germana de Rato. Un altre cas que exposen és el comportament del Tribunal de Comptes amb Ana Botella, que el 2013 va vendre 1860 domicilis públics al fons voltor Blackrock. El govern de Manuela Carmena va denunciar Botella i el seu equip de govern perquè en l’operació es van perdre 22 milions d’euros. El tribunal els va condemnar a pagar la mateixa quantitat com a multa, però finalment els va absoldre després d’un recurs de Botella i el seu equip. La revisió del cas la va fer Margarita Mariscal de Gante, ex-ministra de Justícia d’Aznar i filla de Jaime Mariscal de Gante, membre del Tribunal d’Ordre Públic franquista i de la policia encarregada de la repressió política dels anys 50.

Summary: Un vídeo viral d’Octuvre denuncia el nepotisme del Tribunal de Comptes i els vincles amb el franquisme dels seus membres


La policia de Londres ha tancat dues estacions de metro del centre de la ciutat arran d’un ‘incident’ a l’estació d’Oxford Circus. S’ha avisat de possibles trets, però Scotland Yard no té constància que s’hagi produït cap tiroeig ni ha detectat cap sospitós. La situació, però, ha creat confusió als carrers per la corredissa en el desallotjament de l’estació. Una dona ha estat ferida lleument en lesionar-se en l’evacuació de l’estació. Finalment, la policia ha retirat l’operatiu que havia desplegat. En un primer moment, Scotland Yard ha dit: ‘La policia ha respost com si l’incident estigués relacionat amb un atac terrorista’. Un gran nombre d’agents s’hi han desplaçat i s’ha recomanat d’evitar la zona. Ampliamos | Scotland Yard no tiene constancia de que se haya producido un tiroteo en el metro de Londres https://t.co/g72lbSbAXk pic.twitter.com/ufja8eAoYc — Europa Press (@europapress) 24 de novembre de 2017 Así ha sido el desalojo de la estación londinense de Oxford Circus tras avisos de disparos. https://t.co/g72lbSbAXk pic.twitter.com/hvbWzflcgw — Europa Press (@europapress) 24 de novembre de 2017

Summary: Ensurt sense conseqüències al centre de Londres per un ‘incident’ a l’estació de metro d’Oxford


Les advocades de Carme Forcadell presentaran aquestes setmanes vinents una demanda al Tribunal Europeu de Drets Humans, amb seu a Estrasburg, contra l’estat espanyol, per haver vulnerat els drets fonamentals de la presidenta del parlament mantenint-la en presó preventiva. Olga Arderiu i Jèssica Simor han confirmat a VilaWeb que havien pres aquesta decisió tan bon punt havien rebut la resposta del Tribunal Constitucional espanyol, que va refusar el recurs d’empara contra la decisió del jutge del Suprem Pablo Llarena de mantenir-la empresonada incondicionalment. Simor, que s’ha incorporat no fa gaire a l’equip de defensa de Forcadell, ha explicat que la situació de privació de llibertat de Forcadell és extraordinària. ‘Ella està empresonada per haver permès que es debatés i es votés una moció al parlament.’ La decisió de recórrer a Estrasburg, la van prendre aquesta setmana passada després de la resolució del TC. Fins ara tots els recursos d’empara per vulneració de drets fonamentals presentats pels presos polítics al TC havien estat admesos a tràmit, però no se n’havia resolt cap. Els advocats tenen la certesa que és una estratègia dilatòria del TC per a endarrerir la presentació de recursos a Estrasburg, ben bé fins que no comenci el judici de l’1-O, que encara no té data. Però ara hi ha hagut una novetat: la denegació per part del tribunal espanyol d’un dels recursos presentats per Forcadell contra el seu empresonament. Com que l’han denegat, ja s’hi han pronunciat, de manera que ja s’ha exhaurit la via judicial interna de l’estat espanyol. S’ha obert –pel que fa a aquest recurs concret– la porta cap a Estrasburg. Simor explica que van dubtar si era més convenient de presentar el recurs al Tribunal d’Estrasburg o bé esperar que hi hagués les sentències del Tribunal Suprem en el judici a tots els presos polítics. ‘Però pot transcórrer molt de temps fins que no passi, i ni tan sols sabem quan començarà el judici’, diu l’advocada. Això no exclou que hi hagi més recursos –possiblement, presentats tots alhora– per part de tots els presos quan hi hagi sentències condemnatòries. La resolució del recurs presentat a Estrasburg no afectarà els que s’hi presentin més endavant, perquè ‘són qüestions separades, i no sabem encara què passarà’, diu Simor. Reconeix que el recorregut que tingui al tribunal europeu és complicat, però es declara confiada que pugui reeixir, per la gran quantitat d’arguments amb què hi aniran. Un d’aquests arguments és la presa de posició dels jutges a Alemanya, a Bèlgica i a Escòcia, on Llarena no ha pogut aconseguir les extradicions dels exiliats per rebel·lió. La justícia alemanya va desestimar el lliurament de Puigdemont per rebel·lió, i la belga va denegar la de Puig, Comín i Serret. Però, a més, com també va passar a Escòcia, es va desestimar una mesura cautelar tan restrictiva com la presó preventiva, que el Suprem espanyol sí que ha aplicat a Forcadell i als altres presos. Aquest serà un argument de pes que es posarà damunt la taula a Estrasburg. L’inconvenient, diu Simor, és la lentitud del Tribunal Europeu dels Drets Humans. Un procediment de demanda com aquest pot trigar entre dos anys i tres, pel cap baix. Dependrà també de la prioritat que hi donin els jutges del tribunal. Simor diu que estudien de fer una petició de mesures cautelars mentre el tribunal no resol sobre el fons de la qüestió, de manera que Forcadell pugui sortir en llibertat provisionalment. Però no ho veuen pas clar, perquè Estrasburg només concedeix mesures excepcionals com aquesta en casos que hi hagi un risc per a la vida de l’afectat; habitualment quan impliquen una deportació. No és el cas, i probablement Forcadell haurà d’esperar que el tribunal s’hi pronunciï definitivament.

Summary: Carme Forcadell, primer pres polític que porta Espanya al Tribunal d’Estrasburg


El tercer tinent batlle de Barcelona, Jaume Asens, ha carregat a Catalunya Ràdio contra la plataforma Sobiranistes, que demana un gir de Catalunya en Comú cap a la defensa decidida del sobiranisme: ‘Tinc moltes coincidències amb alguns dels promotors amb la qüestió nacional però crec que, sincerament, no han fet les coses bé ni ho han fet en el moment correcte. A més, això d’apropiar-se d’un dels valors fundacionals de l’espai, com és el sobiranisme, em sembla un error.’ Segons que ha dit, no tenia coneixement de la iniciativa i se’n va assabentar per la premsa, tot i que Assens és un dels membres de Catalunya en Comú que més s’ha destacat en la defensa del sobiranisme. ‘Molta gent sobiranista, per exemple Desbordem, que té una posició de defensa de República catalana plenament sobirana, no se’ns ha invitat a participar’, ha dit. A més, Asens ha retret als impulsors de Sobiranistes no haver defensat la seva posició quan el partit va debatre la posició sobre el referèndum del Primer d’octubre: ‘Els promotors d’aquesta iniciativa no estaven en la meva posició, que va ser defensada per més del 30% de l’espai. Defensaven de ser-hi, però amb una postura no tan activa. Posaven el focus en la falta de garanties del referèndum de la Generalitat i nosaltres pensàvem que s’havia de posar més en l’actitud de l’estat.’ Per últim, Asens ha retret que ‘no s’han fet els debats en els espais de decisió interns i això ha generat malestar’, i ha qüestionat ‘les motivacions de fons que pugui tenir la iniciativa, que a mi em genera alguns dubtes’. Boye hauria de ser present als judicis de l’1-O A banda, Asens ha parlat sobre els judicis de l’1-O i ha apostat perquè Gonzalo Boye, coordinador de la defensa internacional, participés en els judicis que es faran aquest hivern. ‘Seria bo que l’advocat Gonzalo Boye fos el fil conductor que uniria l’estratègia de defensa internacional amb la defensa al Suprem’, ha dit. Més informació Crònica d’Andreu Barnils: ‘Iniciativa ha estat un entrebanc’

Summary: Jaume Asens carrega contra la plataforma Sobiranistes: ‘Em sembla un error’


S’ha presentat el programa de Barcelona Poesia, que se celebrarà del 4 al 10 de maig, enguany amb l’epicentre marcat al Verger del Museu Marès, on també per primera vegada es podran comprar volums de poesia, una reclamació d’editors i poetes llargament demanada. Els responsables d’aquesta edició del Barcelona Poesia són Teresa Colom i Manuel Forcano. Tanmateix, Forcano deixarà la direcció pel fet d’haver assumit fa pocs mesos la direcció de l’Institut Ramon Llull. Se cercarà un nom nou perquè codirigeixi amb Teresa Colom l’edició de l’any vinent. Eduard Sanhauja, guanyador dels Jocs Florals El poeta Eduard Sanhauja (Barcelona, 1953) és el guanyador dels Jocs Florals de Barcelona 2016 amb el llibre de poemes ‘Teories del no’. Cofundador de l’Aula de Poesia de Barcelona fa vint-i-cinc anys, considera el premi com ‘una carícia que em retorna a la poesia’. L’obra, explica el poeta, és una continuïtat amb l’últim llibre que va publicar el 2013, ‘El llançador d’espases’, i conté poemes en forma de teories. És compost per dues parts: una primera de reflexió sobre l’ésser i la seva existència, a partir de la negació de l’ésser per afermar-lo en el jo. ‘Considero que el «no» és anterior al «sí», ha explicat per argumentar la paradoxa. La segona part és una meditació sobre el pas del temps i la mort. També hi ha una part amb un component metapoètic, on parla de la poesia pròpia i sobre els poetes que ens han precedit i construït la tradició. Un programa divers amb l’epicentre al Verger del Museu Marès El programa d’aquest Barcelona Poesia no segueix cap temàtica concreta ni té cap tema marc que aparaigüi el conjunt, ha explicat Manuel Forcano. Els directors han fet una tria de totes aquelles propostes que s’ofereixen a la ciutat i porposen un programa ple d’actes diversos i multidisciplinaris, que tenen en comú la poesia. A més, a la pàgina web del festival s’hi podrà trobar l’Off, una relació d’activitats poètiques que no han tingut cabuda al programa, però que se celebren en paral·lel al Barcelona Poesia. Una novetat de la Setmana de Poesia d’enguany és la concentració d’actes al Verger del Museu Marès, un espai recollit i agradable al costat de la catedral, on es podrà gaudir de bona part de les actuacions. Així, entre els actes que els directors del certamen destaquen hi ha el d’obertura, el dia 4, amb el poeta i escriptor Biel Mesquida i les actrius Pepa López i Carme Calloll. ‘Cos a cos’ es titula i és un homenatge a Ramon Llull, a partir de poemes del mateix Llull, dels que Verdaguer va escriure sobre ‘Amic e amat’ i dels poemes que Vinyoli va dedicar a Llull. Els directors també destaquen el recital de poesia a duo entre Joan Margarit i el poeta rus Ievgueni Ievtuixenko, una lectura poètica que rememora la que ja van fer el maig del 1992, ara fa vint-i-quatre anys. Aquest acte es farà a l’Auditori de la Pedrera. Més actes destacats: el que protagonitza Martí Sales, ‘I cremo tot en cant’, el dia 5 a l’església de Sant Pau del Camp, amb Oriol Rigau i Elisabet Roma. Es tracta d’un concert i una missa lliure, a partir d’una antologia de textos místics. I el recital ‘Herois aquesta nit’, amb el músic Nacho Vegas que agafa el micròfon com a poeta, amb David Castillo, José Luis Piquero i Eva Paz. I també destaquen el dir d’Enric Casasses, ‘El nus la flor’, amb el pianista Daniel Ariño i la veu de Maria Mauri, a partir d’un recull de poemes inèdits dels últims anys de Casasses. Enguany la Setmana de Poesia comptarà amb actes d’homenatge, a més de Llull, a Anna Dodas, que fa trenta anys que es va morir en condicions tràgiques, a Montserrat Roig, a Jaime Gil de Biedma i al poeta recentment desaparegut Carles Hac Mor. A més, amb la voluntat d’apropar la poesia a tothom, hi haurà programats actes a diferents centres cívics, a les biblioteques de Barcelona i es tornarà als cinemes Girona per atraure uns quatre-cents estudiants d’institut. Barcelona Poesia es clourà amb el Festival Internacional de Poesia de Barcelona on s’han convidat sis poetes: la catalana Mireia Calafell, el valencià Francisco Brines i quatre poetes que han patit la repressió i l’exili en zones de conflicte. Forcano ha volgut destacar que tots quatre són una mena de mirall del drama dels refugiats i perseguits del món, que cada vegada són més arran la situació dramàtica de guerres i repressió que pateix tanta gent i de tants llocs del món. Així, per homenatjar el centenari del genocidi armeni de l’any passat, s’ha convidat la poeta Violet Grigoryan. També s’ha convidat el poeta iranià exiliat a Mèxic Moshed Emadi; la poeta libanesa defensora dels drets de les dones, Joumana Haddad; i la poeta i novel·lista Easterine Kire, de Nagaland, un petit estat de l’Índia oriental, que té una llengua i una cultura úniques que estan amenaçades. Manuel Forcano ha explicat que hi haurà un setè poeta convidat. Aquest serà Ramon Llull, perquè cadascun dels poetes del festival llegiran alguna perla del mestre en la seva llengua pròpia.

Summary: Barcelona Poesia, diversitat amb l’epicendre al Verger del Museu Marès


L’Assemblea Nacional Catalana i les plataformes Primàries Barcelona i Primàries per la República organitzaran conjuntament unes eleccions primàries obertes per triar els candidats de llistes unitàries, transversals i independentistes per a les pròximes eleccions municipals a Catalunya. Ho han anunciat en una conferència de premsa conjunta, on han simbolitzat la signatura de l’acord. A més, han acordat de posar els mitjans i recursos respectius, tant tècnics com humans, per a organitzar aquestes eleccions primàries. La presidenta de l’ANC, Elisenda Paluzie, ha aclarit: ‘L’Assemblea no es presenta a les eleccions municipals ni donarà suport a candidats concrets, sinó que ajuda a organitzar el procés de primàries.’ Jordi Graupera, impulsor de Primàries Barcelona, ha dit que el camí per a fer aquestes primàries és com unes ‘fitxes de dòmino que cauen’ i que les últimes que cauran seran les direccions dels partits. ‘Les següents que cauran seran els militants i simpatitzants dels partits’, ha afegit, i ha indicat que tothom es pot inscriure al registre de votants de primariescatalunya.cat, que obrirà dilluns. Un dels promotors de Primàries per la República, que agrupa més iniciatives locals, és Josep Manel Ximenis, qui ha fet una crida a les bases de tots els partits independentistes perquè participin en aquest moviment, que vol fer efectiva la independència i materialitzar la República. Les primàries per a les eleccions de Barcelona tindran un reglament propi, que caldrà aprovar abans del 15 de setembre i que ampliarà el termini de presentació de candidatures fins al 31 d’octubre. Mentre no s’acordi aquest reglament propi, que esmenarà l’impulsat per Primàries Barcelona, serà vigent aquest darrer, particularment pel que fa a la forma de presentació de candidatures. El termini per a presentar-les romandrà obert. Els qui ja hagin presentat la seva candidatura a les eleccions primàries de la ciutat de Barcelona mantindran íntegrament tots els seus drets en el reglament que s’acordi. En canvi, per a les eleccions als altres municipis de Catalunya es pactarà un reglament genèric que faci viable el procés amb transparència, es preservarà la igualtat d’oportunitats entre els candidats i es tindran en compte les singularitats de cada uns dels municipis que decideixin de fer-ne. Consulteu ací el text de l’acord:

Summary: L’ANC, Graupera i més iniciatives locals s’agrupen per fer primàries per a les eleccions municipals


Per Elisenda Paluzie aquesta és la seva primera Diada al capdavant de l’ANC. Confessa que aquest estiu només ha pogut descansar tres dies de la feinada que significada coordinar una manifestació com la de dimarts, però assegura que l’esforç val la pena quan es veu la implicació de la gent. Aquesta darrera setmana les inscripcions a la manifestació han crescut d’una manera estratosfèrica. Actualment, ja n’hi ha més de 400.000, cosa que supera la xifra de l’any passat. Aquesta dada fa preveure que la manifestació d’enguany serà tot un èxit. Amb Elisenda Paluzie parlem, doncs, de la manifestació d’aquesta Diada i dels actes que organitzen amb vista al 20 de setembre, el primer d’octubre o el judici. —Semblava que hi havia menys ganes després d’aquest any, però aquestes darreres setmanes tot s’ha activat molt, oi? —Tant els qui dins l’independentisme són més crítics amb com s’ha gestionat aquesta primera etapa, com els que confien més amb els partits polítics i el govern, entenen la importància d’aquesta manifestació. La gent sap que ha de sortir al carrer aquest Onze de Setembre. —Per què és important? Què ens hi juguem? —És la primera Diada que celebrem amb repressió política. També és la primera que fem després del primer d’octubre. En aquest context, com que vam guanyar una gran batalla com el primer d’octubre però no vam ser capaços de fer efectiva la República, aquesta manifestació, d’alguna manera, servirà per a saber com està el moviment popular independentista. —La manifestació de la Diada sempre ha estat l’expressió del poble. Normalment hi havia consignes clares, com per exemple l’any passat amb el referèndum… Enguany ens podem trobar amb crits molt diversos. Com ho hem de fer compatible, això? —Ara som en una etapa del camí on ens hem parat i estem tornant a mirar com hem d’escalar el cim, perquè no sabem quin camí hem de prendre. Ara hi ha dubtes, hi ha certes disseccions. Fins i tot, hi ha missatges contradictoris. Essent conscients d’això i que la gent podia voler cridar coses molt diverses a causa de la cruïlla on som, vam decidir d’organitzar així aquesta manifestació. Per això, no fem sinó dir-li a la gent que triïn ells les consignes, els cartells i els crits que facin. I que les facin notar en aquesta onada sonora que anirà del carrer de Castillejos fins a Palau Reial. D’alguna manera es tracta que se senti quin és el clam, o els clams, perquè poden ser diversos… —I Elisenda Paluzie què cridarà? —El clam de l’Assemblea és el lema de la manifestació: ‘Fem la República Catalana’. Per tant, el nostre crit és per a fer efectiu el mandat del primer d’octubre. —Com es pot fer efectiu aquest mandat? —Doncs tots plegats ens hem de partir dels elements que van fer possible el referèndum. És a dir, una conjunció entre una organització popular, un govern decidit a executar i un parlament que dóna legitimitat democràtica a tot allò que es fa. En el futur, cal tornar a repetir aquesta conjunció. —Què va faltar per a fer efectiva la República l’octubre passat? —Hi ha parts que crec que són més d’ordre, unes altres de determinació política i potser fins i tot una part psicològica. Segurament va ser més de mentalitat, de què pensàvem que faria l’estat espanyol o de com afrontava el referèndum i les seves conseqüències. Alguns potser creien que serviria d’eina negociadora, i no es van arribar a creure mai que pogués ser l’eina que fes vinculant el mandat. Però és que era això, perquè era com ho especificaven les lleis que va aprovar el parlament el 6 i 7 de setembre. Per tant, en el fet de no fer efectiva la República hi ha una part que és més política, però també una de més tècnica, més dels objectius i de la preparació, que també van lligades amb els obstacles que un es troba davant i que no eren planificats. La gent és molt viva, i necessita explicacions que vagin més enllà dels retrets personals i no basar-ho tot en les amenaces de l’estat espanyol. A partir d’aquí podrem reconstruir una estratègia i les accions que han d’acompanyar-la. És a dir, cal aprendre d’allò que no vam fer bé. I en això hi ha d’haver un cert lideratge del govern. —Tornem a la manifestació. Quin us agradaria que en fos el titular? —El titular de l’endemà? Doncs, ‘L’independentisme es fa fort’ o ‘La demostració de força de l’independentisme’. ‘Clam per la República catalana’ també estaria bé. —Aquestes manifestacions sempre han demostrat la capacitat de mobilització de l’Assemblea. Després de tanta repressió és més important que la gent continuï sortint al carrer? —Exacte. L’objectiu de la repressió política és que l’altre abandoni els seus objectius polítics. Per tant, tornar a posar damunt la taula la República fent una manifestació és molt important. Perquè, per reprimir la República catalana, l’autodeterminació o la independència, l’estat espanyol està disposat a vulnerar drets individuals. S’inventa relats falsos de violència, abusa de la presó preventiva…. Fer-nos enrere és l’objectiu d’aquesta repressió. Mantenir-nos ferms amb els nostres objectius és la manera de dir-los que la repressió no té efecte. —Fa un any aquesta manifestació era encapçalada per tot de gent que avui no hi pot ser perquè és a l’exili o a la presó… Com es notarà això a la manifestació? —Hi farem referències, també hi seran presents els familiars. D’alguna manera, a l’escenari tindrem la repressió política exemplificada pels presos i exiliats als líders de la societat civil i als dirigents polítics, però també del conjunt de la repressió, que no afecta tan sols els dirigents sinó també a la gent del carrer, als activistes. Des dels 700 alcaldes investigats a la Tamara o l’Adri, tots formen part d’aquesta repressió. Tot això serà present a la mobilització, però serà de manera política. La causa i la repressió és política i, per tant, la defensa també ho ha de ser. A més, a la manifestació hi tindrem la intervenció de Ben Emmerson, que és l’advocat de Puigdemont i de tots els altres dirigents polítics al Comitè de Drets Humans de les Nacions Unides per la vulneració de drets civils i polítics, i també els qui s’han presentat al grup de treball de detencions arbitràries de Nacions Unides. També hi haurà Aamer Anwar, l’advocat de la Clara Ponsatí. —Per què han decidit de comptar amb la presència d’aquests advocats? —Tots dos són advocats de drets humans amb gran prestigi internacional que volen ser presents aquesta Diada. Ells defensen que això és un judici polític. Asseguren que això que passa és una repressió merament política del dret d’autodeterminació. I el dret d’autodeterminació no és cap delicte. Per tant, defensen que no pot haver-hi cap moment de presó o exili per als qui han organitzat un referèndum d’acord amb aquest dret. —I personalment? Serà la primera manifestació que encapçalareu com a presidenta de l’ANC. Què és per a vós que els dos dirigents anteriors siguin a la presó? —És un element que hi és, però és importantíssim que ens condicioni com menys millor. No és fàcil. Però això m’afecta a mi i a qualsevol ciutadà. Ens condiciona a tots, però hem d’intentar que no passi. És una lluita constant. —Després de l’Onze de Setembre ens espera una tardor moguda. L’Assemblea organitza uns quants actes per a commemorar dates clau. Què passarà aquest 20 de setembre? —Ara ho preparem amb Òmnium i altres entitats, però la idea és fer un acte allà on es van produir els escorcolls i les detencions. Uns fets que ens van fer adonar col·lectivament que l’estat espanyol estava disposat a tot per impedir el referèndum. Per això, és important de recordar aquests dies que l’estat espanyol estava disposat a tot, van escapçar la direcció interna del referèndum dins la Generalitat, però no ho van poder impedir. Es va fer igualment. —I el primer d’octubre? —El primer d’octubre ha de tenir dos elements claus, per una banda el commemoratiu i per una altra el reivindicatiu. Cal commemorar la força i la victòria que va representar. L’1-O va ser una cosa completament col·lectiva i per tant enguany hem de recuperar aquest sentiment. D’alguna manera hem de tornar a sortir a reivindicar l’orgull de què va representar el referèndum però també el mandat que en va sortir. Un mandat que sobretot hem de recordar als nostres dirigents polítics. —Ara el president Torra ha afegit una altra mobilització clau per a aquesta tardor. Proposa la Marxa pels Drets Civils. L’ANC hi tindrà cap paper? —Tinc la impressió que ell va posar una etiqueta a tota la cadena de mobilitzacions que ja estan pensades. Perquè, evidentment, a part de totes les mobilitzacions commemoratives n’hi ha una de molt important, que es farà al voltant del judici. Nosaltres fa temps que preparem moltes activitats amb les assembles exteriors. Volem internacionalitzar la mobilització quan comenci el judici. Volem fer concentracions o manifestacions a les capitals europees principals el dia que comenci el judici. Unes accions que es coordinaran i que tindran el suport dels grups de solidaritat amb Catalunya. Cal que Europa sàpiga que l’estat espanyol vulnera els drets individuals per reprimir el d’autodeterminació. I amb això ara jo parlo de les accions que té pensades l’Assemblea però no som l’única entitat que organitzarà coses. El país és molt ric d’iniciatives de tota mena. Hi haurà tot un seguit de mobilitzacions que potser es poden inscriure en aquesta etiqueta general que proposa el president Torra. —Què us va semblar el discurs de Torra? —Va mantenir clar l’objectiu de la República catalana i, per tant, no hi ha renúncies en el discurs polític. Però crec que va interpel·lar molt la gent i la mobilització popular, i potser va faltar concreció de què hi faran ells. Per tenir èxit necessitem la mobilització popular, però també els qui hauran d’excutar les accions perquè tenen la representació legítima i democràtica, que és el parlament i govern. I en el discurs crec que va faltar una mica més de concreció de quin havia de ser el paper del govern. —Quan vau assumir la presidència vau ser crítica i vau assegurar que, quan esqueia, les entitats no havien fet prou pressió als polítics… —Sempre hi ha un element de tensió a les entitats, que és entre la distància i la crítica constructiva. A vegades cerquem aquest equilibri. No cal caure en el derrotisme ni en la crítica, però, alhora, sense crítica constructiva no avançarem. —L’Assemblea és pressionada pels partits? —De pressions directes no en reben, però mantenir la independència dels partits polítics en una entitat transversal sempre és difícil. És evident que nosaltres som plurals i tenim militants de partits polítics en molts òrgans, moltes territorials o en el Secretat Nacional mateix. Al final, en una entitat com aquesta a vegades és inevitable que, als qui tenen dos barrets, els costi prioritzar. Són coses que es produeixen d’una manera natural. Per tant, més que haver-hi pressions, de vegades de manera natural passa que uns defensen posicions més pròximes a un partit o a un altre. Als qui la dirigim ens toca de preservar la independència de criteri i orgànica. No deixar-nos-hi influir, i intentar prendre les decisions a partir de l’objectiu que volem defensar, que és la independència. —Fins a on vol anar l’ANC? És a dir, si els partits polítics no fan aquests passos que els exigiu, l’Assemblea continuarà defensat la independència? —L’ANC ha de continuar. I en tot cas el mapa polític serà reflectit als canvis. Si hi ha partits polítics que abandonen l’objectiu o l’estratègia, al final serà la gent votant a unes eleccions qui decidirà. La gent reorganitzant-se o refent els mapes polítics. Mentre no hàgim aconseguit l’objectiu de la independència, entitats de la societat civil independents dels partits i transversals, som necessàries. Però no tan sols l’ANC, també les associacions d’estudiants, els sindicats… Tota mena d’associacions fortes i independents dels partits polítics sempre ajuden.

Summary: Elisenda Paluzie: ‘Mantenir-nos ferms és dir-los que la repressió no té efecte’


‘El cas queda vist per a sentència. El públic ja pot sortir de la sala.’ Van ser les últimes paraules del jutge Barrientos, que presideix el tribunal del judici que ha portat Artur Mas, Joana Ortega i Irene Rigau al banc dels acusats per haver organitzat el 9-N desobeint l’ordre de suspensió del Tribunal Constitucional espanyol. Després de cinc dies d’escoltar els tres acusats, trenta-quatre testimonis i una parella de guàrdies civils –sempre van en parella, oi?–, divendres va ser el moment de l’exposició de les conclusions de l’acusació i de la defensa i dels al·legats finals de Mas, Ortega i Rigau. Ha estat una audiència pública intensa que ha transitat en tot moment per la corda fluixa: a un costat, la política, i a l’altre, la legalitat. Què es jutjava realment? El fiscal designat per la fiscalia general de l’estat ha estat Emilio Sánchez Ulled. Alguns l’anomenen el Messi de la fiscalia. No és fiscal del Tribunal Superior de Justícia, que s’ocupa d’aquest judici, sinó que, curiosament, és fiscal anticorrupció. Segons ell, tan sols s’havia de discernir si hi va haver intervenció dels acusats en el 9-N un cop el TC havia emès la providència de suspensió. Res més. En canvi, segons la defensa, aquest judici ha de servir per demostrar que els acusats no havien rebut cap ordre explícita del TC, que no van rebre tampoc cap resposta al seu recurs d’aclariment de la suspensió, i que tan sols van deixar que els voluntaris culminessin el procés participatiu que ells havien posat en marxa com a compliment d’un mandat democràtic contret en unes eleccions legals i en un parlament legítim. Per tant, ens trobem davant d’un judici una mica més complex del que és habitual. Aquí no es decideix si l’acusat ha assassinat la víctima o si l’acomiadament ha estat procedent, sinó que hi ha un xoc entre les parts sobre l’objecte real del judici que el tribunal haurà d’entomar en la redacció de la sentència. Amb tot, Mas, Ortega i Rigau són acusats de desobediència greu i prevaricació, que són delictes concrets però amb una llarga tradició interpretativa en la jurisprudència espanyola. I els tres magistrats del tribunal hauran de concloure si van cometre aquests delictes o no. Les implicacions dels delictes El delicte de desobediència greu a l’autoritat o als seus agents està castigat amb una pena de presó de sis mesos a un any i el pagament d’una multa econòmica. El codi penal indica que perquè es pugui haver-hi desobediència cal que existeix una ordre directa i explícita de l’autoritat al presumpte desobedient. Que s’ha de formalitzar i notificar per uns procediments legals concrets. Que hi ha d’haver una negativa clara a complir-la. El delicte de prevaricació està castigat amb penes de presó de dos anys a sis o una multa econòmica i d’inhabilitació per a càrrecs públics de set anys a dotze. El codi penal assenyala que una autoritat o funcionari públic comet prevaricació quan dicta una resolució arbitrària en un afer administratiu o judicial sabent que aquella resolució és injusta. Aquest coneixement de la injustícia s’anomena ‘dol’ en la terminologia judicial. La fiscalia ha demanat que s’imposi una pena de deu anys d’inhabilitació i una multa de 36.000 euros per a Artur Mas i nou anys d’inhabilitació i multa de 30.000 euros per a Joana Ortega i Irene Rigau. En l’exposició de conclusions de divendres, Sánchez Ulled va argumentar del dret i del revés la comissió del delicte de desobediència, però va dedicar molt poc temps i esforç a justificar que s’hagués comès el delicte de prevaricació (amb penes més elevades). I va dir que el tribunal ja tenia prou elements d’anàlisi per a decidir-ho. La dubtosa convicció del fiscal Un dels aspectes sorprenents d’aquests cinc dies d’audiència pública ha estat la manca de convicció amb què ha actuat el fiscal Sánchez Ulled. Evidentment, ha fet la seva funció i ha mirat de defensar la posició tan bé com ha sabut, però l’actitud, més enllà de la part política del seu informe final, ha estat poc combativa. Tan sols ha tret una mica el nervi quan algun testimoni responia amb vaguetats i sense recordar gaire cosa o quan el jutge Barrientos li impedia de seguir una línia d’interrogatori que considerava no procedent. El cas és que la posició de la fiscalia en aquest cas balla des del primer moment, quan la junta de fiscals de Catalunya es va pronunciar considerant que no hi havia cap base per w imputar cap delicte als membres del govern de la Generalitat pel 9-N. A continuació va venir la polèmica de la fiscalia general de l’estat que, des de Madrid, va cridar a capítol els fiscals catalans i els va ordenar d’interposar la querella que ens ha portat fins aquí. Aquella polèmica es va saldar amb la dimissió al cap de molt pocs dies del fiscal general de l’estat, Eduardo Torres-Dulce, que no va acceptar la ingerència –recordem que anticonstitucional– del govern espanyol en la seva tasca. Per tant, Sánchez Ulled ha fet la feina que tocava amb una base argumentativa laminada per aquell informe inicial de la junta de fiscals catalans. Tant és així que, en un gest inaudit –i lamentable, segons els advocats de la defensa–, el fiscal va justificar-se en la seva última intervenció i va anunciar –com si es tractés d’una gran confessió– que la fiscal general de l’estat que li havia encarregat la tasca, Consuelo Madrigal, li va ordenar que fos rigorós en la seva actuació. ‘En el sentit que sigui’, li va dir. Aquesta ‘confessió’ va sorprendre perquè el sol fet de fer-la implica la consciència de manca de rigor en altres actuacions. L’esforç d’equanimitat de Barrientos Segons com s’hagi fet el seguiment d’aquests cinc dies d’audiència pública, hom pot haver-se format una opinió del president del TSJC, Jesús María Barrientos, esbiaixada. El primer dia d’audiència va marcar Mas en la seva declaració. El segon dia va ajudar Dolores Agenjo, l’ex-directora d’institut de l’Hospitalet que es va negar a donar les claus pel 9-N, quan un advocat de la defensa la va posar entre l’espasa i la paret sobre les raons de la seva negativa. Barrientos va ordenar a Agenjo que no respongués aquella pregunta. En canvi, el jutge ha estat molt exigent també amb el fiscal Sánchez Ulled quan aquest ha mirat de seguir camins que s’allunyaven dels fets jutjats o quan insistia en una qüestió que ja havia estat resposta per algun testimoni. Podríem dir que Barrientos ha mirat de ser equànime durant aquests cinc dies i se n’ha sortit prou bé. Això pot deure’s a la seva professionalitat, però també s’interpreta que ha volgut compensar les crítiques rebudes per juristes de prestigi que han posat en dubte la decisió d’haver admès a tràmit la querella per la manca de fonament en els delictes imputats als acusats. Algunes veus més malpensades consideren que ha donat aquesta aparença precisament perquè la sentència condemnatòria ja està dictada i havia de preservar les formes aquests dies. Sigui com vulgui, el cas és que Barrientos haurà de consensuar la sentència amb els altres dos magistrats del tribunal, Eduardo Rodríguez i Carlos Ramos, que és membre de l’Associació de jutges Francisco de Vitoria, una de les agrupacions més liberals i moderades del panorama judicial espanyol. Barrientos va substituir Miguel Ángel Gimeno al capdavant del TSJC després d’haver estat fulminat per haver votat contra l’admissió a tràmit del cas 9-N. I aquesta seria una raó més per a mirar de donar una imatge d’equanimitat que, efectivament i és just de reconèixer, ha tingut aquests dies. D’una altra banda, també cal recordar que Barrientos va refusar una condecoració proposada per Jorge Fernández Díaz des del Ministeri d’Interior un cop s’havia fet càrrec del cas del 9-N. L’excepció que confirma la regla Aquests cinc dies de judici públic s’han fet pràcticament sencers en català. Per part dels acusats i els advocats defensors no hi havia cap dubte que s’optaria per la llengua pròpia del país, però calia veure què farien el jutge, nascut a Madrid i amb molts anys de carrera a Catalunya, i el fiscal, lleidatà però castellanoparlant habitual. Evidentment, l’acusació popular —Manos Limpias i alguns sindicats de policia espanyols— no presentava cap dubte en aquest sentit. Tant el jutge com el fiscal han utilitzat el català en les seves intervencions. Tan sols en la presentació de l’informe de conclusions el darrer dia de judici, Ulled va justificar que faria servir el castellà perquè la importància d’allò que havia de dir i la necessitat que fos ben entès per tothom així ho aconsellava. Caldrà veure ara si la sentència és redactada en català o en castellà. Segons els estudis que s’han fet darrerament, només el 8% de les sentències es redacten en català a Catalunya. El combat de la política i la llei Com dèiem més amunt, la defensa i l’acusació han presentat un combat aquests cinc dies sobre la naturalesa del judici del 9-N. És un judici polític? Tan sols es jutgen uns suposats delictes? Més enllà de l’intent del fiscal de separar les coses en el seu al·legat final, la dimensió política del judici queda demostrada per moltes raons. De fet, el mateix fiscal va tancar l’última intervenció parlant de política amb una reflexió sobre la democràcia, els límits de la constitució, els projectes que es poden defensar dins la seva llei, la independència de la fiscalia, el sistema de balances, etc. Si algú ho volia evitar, els al·legats finals de Mas, Ortega i Rigau, i la darrera intervenció dels advocats de la defensa –especialment Jordi Pina, representant de l’ex-consellera d’Ensenyament– van deixar clar que es tractava d’un xoc de legitimitat democràtica i que hi havia una voluntat del govern espanyol de fer escarmentar i d’enviar un avís per a navegants. Mas va dir que no tenien consciència ni voluntat de desobeir el TC, però que sí que havien decidit de plantar cara al govern espanyol en la seva obstinació per a impedir l’expressió lliure dels catalans. L’hora de la sentència Amb el ‘vist per a sentència’, els tres magistrats que formen el tribunal del cas tenen ara la pilota al seu camp. El temps corre i ningú s’atreveix a pronosticar quan es publicarà la sentència. Juguen amb un factor que cal tenir en compte. És el judici que es farà al Tribunal Suprem pels mateixos fets, però amb diferent protagonista: Francesc Homs. Començarà el 27 d’aquest mes de febrer. Voldran tenir la sentència feta els tres magistrats del TSJC? Preferiran esperar-se al judici a Madrid per no interferir? El cas és que hauran de decidir si tenen proves suficients que els permetin d’inhabilitar Mas, Ortega i Rigau per no haver suspès ni impedit un procés participatiu sobre el futur polític de Catalunya. La defensa s’ha esforçat a demostrar que després del 4 de novembre (data de la providència del TC) el govern va deixar d’actuar i la consulta va quedar en mans dels voluntaris. Però Mas també ha deixat clar que assumia tota la responsabilitat del 9-N i que va prioritzar el mandat democràtic del poble de Catalunya a la resolució dels tribunals espanyols. Aviat sabrem el veredicte del tribunal. Per a un seguiment en detall dels cinc dies d’audiència pública, podeu llegir aquestes disset cròniques: Dilluns: Amb la vènia o sense… Artur Mas planta cara al tribunal pel 9-N Primera de dimarts: Dos inspectors amb excés de zel i el fantasma de Caridad Ramos animen el judici Segona de dimarts: Agenjo dibuixa un escenari de pressions (amb un cop de mà del jutge del 9-N) Tercera de dimarts: El ‘hand-off’ del 9-N centra els durs interrogatoris del fiscal a Cañada i Escalé Quarta de dimarts: Un testimoni del judici del 9-N acusat de fer xantatge sorprèn exigint de no sortir a la televisió Primera de dimecres: El testimoni fallit proposat per Manos Limpias i el transport de les urnes, al judici al 9-N Segona de dimecres: Homs no s’amaga al judici del 9-N i exclama ‘quina llàstima!’ quan el fiscal no li fa preguntes Tercera de dimecres: El CATN passa pel judici: ‘Calia forçar molt la legalitat per portar el 9-N als tribunals’ Quarta de dimecres: Xavier Trias, Joan Rigol i Miquel Buch reforcen els arguments de la defensa de Mas, Ortega i Rigau Resum dels tres primers dies: Tram final del judici al 9-N: quins són els relats de l’acusació i la defensa? Primera de dijous: L’acusació no aconsegueix fer contradir els voluntaris del 9-N Segona de dijous: Dos agents de la Guàrdia Civil generen dubtes sobre les proves informàtiques del judici al 9-N Tercera de dijous: El fiscal manté la petició d’inhabilitació per a Mas, Ortega i Rigau Primera de divendres: Sorprenent al·legat polític del fiscal del 9-N: ‘Aquest judici també és democràcia’ Segona de divendres: ‘No ens n’amaguem; el govern volia donar veu a la voluntat popular’ Tercera de divendres: ‘El govern espanyol vol la mort política dels tres acusats’ Quarta de divendres: Artur Mas: ‘No som aquí per haver desobeït, sinó per l’èxit del 9-N’

Summary: Anatomia d’un judici a la democràcia: set qüestions que cal saber abans de la sentència


El president del govern espanyol, Mariano Rajoy, ha fracassat en l’intent d’instrumentalitzar la Declaració de Roma contra el procés d’independència de Catalunya. La setmana passada, el govern espanyol va confirmar que negociava que el text pogués incloure una referència a Catalunya i el respecte a les lleis, però finalment no se n’ha sortit. Rajoy mateix ha admès que el text no parlava ‘de la situació concreta de ningú’. No obstant això, ha recordat que l’obligació de complir la llei i els valors fonamentals de l’estat de dret era una ‘obvietat’, i ha afegit que l’alternativa a la llei era el no-res, ‘per no dir la selva’. Així doncs, el document es refereix a la necessitat de fer una Unió Europea més forta i resilient amb més unitat i solidaritat entre els estats membres i el respecte a les normes comunes. Ha augurat que el procés d’independència no trobaria oberta la porta a Europa: ‘Que a ningú no se li acudeixi de pensar que ningú donarà suport a algú que pretén transgredir la llei’. Tot i l’evidència del fracàs en les negociacions amb la resta de dirigents europeus, Rajoy s’ha donat per satisfet amb el redactat final del text. La Declaració de Roma l’han signada avui els vint-i-set dirigents europeus en la commemoració dels seixanta anys de la Unió Europea. Malgrat el Brexit, remarca la unitat indivisible de la UE, i hi destaquen quatre punts principals: la seguretat i protecció contra el terrorisme, la prosperitat econòmica i la sostenibilitat, la dimensió social i l’enfortiment del paper de la UE al taulell internacional. A més, hi ha una referència a l’Europa de dues velocitats: ‘Actuarem junts, a diferents ritmes i intensitat quan sigui necessari, tot movent-nos en la mateixa direcció.’ També posa el focus sobre la lluita contra la desocupació, la discriminació, l’exclusió social i la pobresa, i en la necessitat de preservar el patrimoni cultural i de promoure la diversitat. Tot això, amb un esperit de confiança i una cooperació lleial entre els estats membres de la Unió. Podeu llegir el text complet tot seguit: Declaració dels dirigents dels vint-i-set estats membres i del Consell Europeu, el Parlament Europeu i la Comissió Europea La Declaració de Roma (25 de març de 2017) Nosaltres, els dirigents dels vint-i-set estats membres i de les institucions de la UE, ens sentim orgullosos dels èxits de la Unió Europea: la construcció de la unitat europea és una obstinació valenta i d’àmplia perspectiva. Fa seixanta anys, recuperant-nos de la tragèdia de dues guerres mundials, vam decidir d’unir-nos i reconstruir el nostre continent de les seves cendres. Hem construït una UE única amb institucions comunes i valors ferms, una comunitat de pau, llibertat, democràcia, drets humans i estat de dret, un important poder econòmic amb nivells de protecció social i benestar sense precedents. La unitat europea, que va començar com el somni d’uns pocs, es va convertir en l’esperança de molts. En aquell moment Europa va tornar a ser una. Avui estem units i som més forts: centenars de milions de persones a tot Europa es beneficien de viure en una UE ampliada que ha superat les velles fractures. La Unió Europea s’enfronta a reptes sense precedents, tant mundials com interiors: conflictes regionals, terrorisme, pressions migratòries creixents, proteccionisme i desigualtats socials i econòmiques. Junts estem decidits a fer front als reptes d’un món en ràpida mutació i a brindar als nostres ciutadans seguretat O noves oportunitats. Volem fer a la Unió Europea més forta i resilient, mitjançant una unitat i una solidaritat encara més gran entre nosaltres i el respecte a les normes comunes. La unitat és una necessitat i la nostra lliure elecció. Als nostres països, en solitari, la dinàmica mundial els condemnaria a la marginació; romandre units és la nostra millor possibilitat d’influir en ella i de defensar els nostres interessos i valors comuns. Actuarem junts, a diferents ritmes i amb diferent intensitat quan sigui necessari, mentre avancem en la mateixa direcció, com hem fet en el passat, de conformitat amb els tractats i mantenint la porta oberta als que vulguin unir-se més endavant. La nostra Unió és indivisa i indivisible. En els deu anys vinents volem una Unió més segura i protegida, pròspera, competitiva, sostenible i socialment responsable, que tingui la voluntat i la capacitat d’exercir un paper fonamental en el món i de modelar la globalització. Volem una Unió en què els ciutadans tinguin noves oportunitats de desenvolupament cultural i social i de creixement econòmic. Volem una Unió que segueixi estant oberta als països europeus que respectin els nostres valors i es comprometin a promoure’ls. En aquests temps canviants, conscients de les preocupacions dels nostres ciutadans, ens comprometem amb el Programa de Roma i prometem treballar per aconseguir el següent: 1. Una Europa segura i protegida: una Unió en la qual tots els ciutadans se sentin segurs i puguin circular lliurement, on les nostres fronteres exteriors estiguin protegides, amb una política migratòria eficaç, responsable i sostenible, que respecti les normes internacionals; una Europa decidida a lluitar contra el terrorisme i la delinqüència organitzada. 2. Una Europa pròspera i sostenible: una Unió que generi creixement i ocupació; una Unió en la qual un mercat únic fort, connectat i en expansió, que assumeixi la transformació tecnològica, i una moneda única, estable i encara més forta obrin vies de creixement, cohesió, competitivitat, innovació i intercanvi, especialment per a les petites i mitjanes empreses; una Unió que promogui un creixement sostingut i sostenible, a través de la inversió, les reformes estructurals i l’esforç per culminar la Unió Econòmica i Monetària; una Unió en la qual les economies convergeixin; una Unió en la qual l’energia sigui segura i assequible i el medi ambient net i segur. 3. Una Europa social: una Unió que, basada en el creixement sostenible, promogui el progrés econòmic i social, així com la cohesió i la convergència, alhora que defensa la integritat del mercat interior; una Unió que tingui en compte la diversitat dels sistemes nacionals i el paper fonamental dels interlocutors socials; una Unió que promogui la igualtat entre dones i homes, així com els drets i la igualtat d’oportunitats per a tots; una Unió que lluiti contra l’atur, la discriminació, l’exclusió social i la pobresa; una Unió en la qual els joves rebin la millor educació i formació i puguin estudiar i trobar treball a tot el continent; una Unió que conservi el nostre patrimoni cultural i promogui la diversitat cultural. 4. Una Europa més forta en l’escena mundial: una Unió que segueixi desenvolupant les associacions existents, creant-ne de noves i promovent l’estabilitat i la prosperitat en el seu veïnatge immediat a l’est i al sud, i també al Pròxim Orient, a Àfrica i al món; una Unió disposada a assumir més responsabilitats i a ajudar a la creació d’una indústria de defensa més competitiva i integrada; una Unió compromesa amb el reforç de la seva seguretat i defensa comunes, també en cooperació i complementarietat amb l’Organització del Tractat de l’Atlàntic Nord, tenint en compte les circumstàncies nacionals i els compromisos jurídics; una Unió activa en les Nacions Unides i que defensi un sistema multilateral basat en normes, orgullosa dels seus valors i protectora de la seva gent, que promogui el comerç lliure i just i una política climàtica mundial positiva. Per a això perseguirem aquests objectius en la ferma creença que el futur d’Europa està a les nostres mans i que la Unió Europea és el millor instrument per aconseguir les nostres metes. Prometem escoltar i respondre a les preocupacions expressades pels nostres ciutadans i cooperarem amb els nostres parlaments nacionals. Treballarem junts al nivell que suposi un avanç real, tant si és a la Unió Europea com a escala nacional, regional o local, i en un esperit de confiança i cooperació lleial, tant entre els estats membres com entre aquests i les institucions de la UE , d’acord amb el principi de subsidiarietat. Deixarem el marge de maniobra necessari als diferents nivells per reforçar el potencial d’innovació i creixement d’Europa. Volem una Unió gran per a les grans qüestions i petita per a les petites. Promourem un procés decisori democràtic, eficaç i transparent i una millor execució. Com a dirigents, treballant junts en el Consell Europeu i entre les nostres institucions, vetllarem perquè s’apliqui el programa d’avui perquè arribi a ser la realitat de demà. Per fortuna nostra, estem units. Europa és el nostre futur comú.»

Summary: Rajoy fracassa i la UE no fa cap referència a Catalunya en la Declaració de Roma


Els CDR de Barcelona i Tarragona han convocat manifestacions tot fent una crida a aquelles persones que no han anat al tall del Tsunami Democràtic a La Jonquera. Tot plegat, en el marc de les protestes arran de la sentència contra el procés. El tall a la Jonquera s’allarga i causa un col·lapse enorme El CDR el Barcelonès ha convocat una concentració davant de la delegació del govern espanyol a Barcelona,, però a partir de les vuit la concentració s’ha començat a moure cap a l’avinguda Diagonal. Els manifestants han decidit tallar aquesta artèria a l’altura del passeig de Gràcia. Ara mateix, han començat a baixar pel passeig de Gràcia direcció a la plaça de Catalunya. La protesta, convocada por los CDR, baja Passeig de Gràcia en dirección plaza Catalunya pic.twitter.com/q0q6Io4d2U — Elena Burés (@Eburesg) November 11, 2019 Així està ara la Diagonal a l'altura del carrer Roger de Llúria. Prop d’un miler de persones talla l’avinguda. pic.twitter.com/nL1MSNrA0S — Victòria AJ 🌊🌊 #ConsellRepública (@CoucouVic) November 11, 2019 Tallant la diagonal ✊ pic.twitter.com/5z4zL61SMi — Jordi Cano (@KnoDemagog) November 11, 2019 Diagonal – Bruc-Lluria #NiUnPasEnrere pic.twitter.com/CsMxnXenXR — Siscu (@Lolasevaalospu1) November 11, 2019 Malgrat que la convocatòria era a les set, una estona abans ja eren desenes els manifestants que s’hi aplegaven. S’hi han sentit crits a favor dels presos polítics, demanant la dimissió del conseller d’Interior, Miquel Buch i contra el president espanyol, Pedro Sánchez. De mica en mica ha anat arribant més gent, fins a arribar a mig miler de persones concentrades. A la delegació els manifestants també s’ha fet mofa d’Albert Rivera, que avui ha dimitit com a president de Ciutadans i ha anunciat que deixa la política. A la delegació del Gobierno cantem: 🎵🎶 ¿Dónde está Albert Rivera? 🎶🎵🎵🎶 ¿Albert Rivera dónde está? 🎶🎵 pic.twitter.com/z7I3ZIYQjM — Jaume Oliva 🎗🌊 (@jaumeoliva_) November 11, 2019 Davant la convocatòria, s’ha pogut veure com es reforçava un desplegament policial al voltant de la Delegació de Govern amb furgons dels Mossos d’Esquadra i de la Policia Nacional. Concentració alternativa a la de la Jonquera, davant la delegació del govern espanyol a Barcelona 19:37 @324cat ▶ pic.twitter.com/QFOjl14nc5 — Roger Rovira Serradell (@RogRovi) November 11, 2019 Delegació del govern ara mateix, es segueix omplint de gent. pic.twitter.com/xPzYd23hmm — Anant Peldret (@Anantpeldret) November 11, 2019 Ara mateix, una cinquantena de manifestants dels @CDRCatOficial davant de la delegació del Govern. Al crit de “@MiquelBuch dimissió” i “voti, voti, voti, @sanchezcastejon qui no voti”. @EFEnoticias #10N #catalunya #1O #Barcelona pic.twitter.com/SR6X0nKJDw — Maria Garrido (@mariagarridos) November 11, 2019 Delegació del govern de espanya. #NiUnPasEnrere pic.twitter.com/E7RdDI21WY — Siscu (@Lolasevaalospu1) November 11, 2019 Per altra banda a Barcelona, i per 24è dia consecutiu, un centenar de persones han tallat de nou l’avinguda Meridiana. Som imparables!!! ✊#Meridiana #CDRenXarxa#RevoltaPopular #ObjectiuIndependència Font: https://t.co/TpZs7KrScb pic.twitter.com/MUMyGh78qX — Associació DNI.cat (@dnicatala) November 11, 2019 A través de les xarxes, els manifestants de la Meridiana han denunciat un atropellament. 🔴Un cotxe acaba d'ATROPELLAR un manifestant a la MERIDIANA!Aquest és un dels molts atropellaments que han hagut al llarg dels 29 dies. QUE CIRCULI!!! #MeridianaResisteix pic.twitter.com/o4ayra3CFF — Jordi (@jordirooca) November 11, 2019 A Tarragona, un centenar de persones també han sortit al carrer per tal de mostrat el seu suport als concentrats a la Jonquera. Tallen la Imperial Tarraco per reclamar l’alliberament dels joves empresonats. 📣 Prop d'un centenar de persones tallen la Imperal Tarraco per reclamar l'alliberament dels joves empresonats. #Tarragona pic.twitter.com/X6XrBzKtxR — TAC 12 (@tac12_tv) November 11, 2019 Comença marxa a la Imperial de Tarragona. Ànims als que sou a La Jonquera #TsunamiDemocratic pic.twitter.com/SN3xQMjcxU — fyetset (@SenyorNU) November 11, 2019 Aramateix a Tarragona pic.twitter.com/kUl9NZp2di — II*II-Pepintor-9politics🎗+7CDR🎗20joves🎗 (@Pepintor1) November 11, 2019

Summary: Manifestacions a Barcelona i Tarragona per a donar suport al tall de la Jonquera


Televisió Espanyola va emetre dimarts, dia del 80è aniversari del començament de la guerra de 1936-1939, un film franquista dins el programa ‘Historia de Nuestro Cine’ de la 2. El film, titulat El santuario no se rinde (1949), explica la història d’un grup de guàrdies civils que es van refugiar al santuari de la Mare de Deú de la Cabeza després de fracassar l’alçament contra la república espanyola. Arran de les crítiques que ha rebut, la direcció de TVE ha assegurat avui que el programa es dedica cada setmana a un tema concret i, per això, en l’aniversari de la guerra, es va escollir aquest film. No és pas la primera vegada que la cadena emet un film franquista. El gener passat va emetre Raza, escrita pel dictador Francisco Franco, amb el pseudònim de Jaime de Andrade. #HistoriaDeNuestroCine emite hoy "El Santuario no se rinde", de 1949, con Alfredo Mayo.21:55h en La 2 pic.twitter.com/AvSfq2vsPu — La 2 de TVE (@la2_tve) July 18, 2016

Summary: TVE no demana disculpes després d’emetre un film franquista durant el 80è aniversari de la guerra


La portaveu del PSOE a l’Ajuntament de Madrid, Purificación Causapié, ha demanat avui al líder de Ciutadans, Albert Rivera, ‘que respecti la decisió que va prendre el Comitè Federal del PSOE de dir no a Rajoy i a la corrupció’. Així ho ha assegurat la regidora socialista en declaracions als periodistes durant les festes madrilenyes de ‘la Virgen de la Paloma’. ‘Jo li demanaria a Rivera respecte sobre la decisió del PSOE’, ha remarcat. L’edil ha assenyalat que respecta que ‘Ciutadans hagi decidit donar suport a Rajoy i al govern del PP, un partit que en aquest moment es caracteritza per la quantitat de casos de corrupció que estan sortint’. El PP no és regeneració ‘El que més em sorprèn és que Ciutadans parli en nom de la regeneració democràtica’, ha dit, ja que segons la seva opinió ‘la regeneració no és que governi el PP’. Per a Causapié ‘no existeix silenci al PSOE’ perquè ‘diferents portaveus’ expliquen cada dia ‘la posició del PSOE del Comitè Federal’. ‘No hi ha tal silenci’, ha sentenciat la regidora. ‘En aquest moment és Rajoy qui ha de negociar amb altres partits un govern. Si hi ha terceres eleccions o no, la responsabilitat no la té el PSOE sinó qui estan buscant acords i consensos’, ha remarcat.

Summary: El PSOE demana a Rivera respectar la seva decisió de ‘dir no’ a Rajoy


El conseller d’Interior, Miquel Buch, ha demanat als Mossos d’Esquadra que no deixin de ser el cos de policia del qual els catalans se senten ‘orgullosos’, ‘passi el que passi i més enllà de crítiques excepcionals, temporals i puntuals’, i que ‘continuïn representant’ el model de seguretat propi de Catalunya que els ciutadans han reclamat. Buch també ha admès que, tot i que l’autoavaluació interna dels Mossos és ‘constant’, la societat ‘potser no la coneix prou’. I ha elogiat la policia catalana, recordant que era la segona institució més valorada pels catalans, segons l’últim CEO, i que el seu model de policia es basava en l’excel·lència, la proximitat, la mediació i l’autoavaluació. En aquest sentit, ha dit que tothom podia cometre errors, però que el principal encert era reconèixer-lo aquest error i corregir-lo. Buch ha dit que la policia catalana tenia capacitat, talent i eines, i que si calia, la Generalitat les reforçaria per a afrontar els reptes de seguretat de Catalunya. A més, ha reiterat que el cos tenia la seva confiança com a conseller, sobretot per a mantenir un model públic de seguretat propi. Buch ho ha dit durant la inauguració de les cinquenes jornades internacionals de crim organitzat, centrades en el tràfic il·lícit. Des d’avui fins divendres, hi haurà ponències i xerrades d’experts policíacs, juristes i criminòlegs, entre més, sobre el tràfic de drogues, amb exemples de Galícia, Gibraltar, Holanda i Mèxic, sobre el tràfic d’immigrants, sobre el tràfic de dades informàtiques, el tràfic d’armes i el tràfic de diners. El conseller ha dit que el crim organitzat era un desafiament per a la policia i la societat i que actualment hi havia el perill de la seva constant renovació i internacionalització. I que un dels més greus era el tràfic de persones per a l’explotació laboral, sexual i el tràfic d’òrgans.

Summary: Buch demana als Mossos que no canviïn de model tot i les ‘crítiques puntuals i temporals’


La Generalitat ha pagat en total a l’estat espanyol 2.734 milions d’euros en interessos del Fons de Liquiditat Autonòmic (FLA) i altres mecanismes de provisió de liquiditat. Aquest és el cost que ha tingut per al govern català endeutar-se per mitjà del govern espanyol des del 2012 i fins a l’any passat, segons fons del Departament d’Economia. A grans trets, la factura equival al pressupost anual previst per al Departament de Treball, Afers Socials i Famílies en els comptes del 2017 i a un terç del de Salut. Enguany, la Generalitat deixarà el FLA i s’acollirà al Fons de Facilitat Financera, com a pas previ per a tornar als mercats. Això vol dir que es rebaixarà el control polític intrínsec al FLA, però el govern de Quim Torra i Pere Aragonès continuarà pagant els mateixos interessos per a accedir a uns recursos que probablement no necessitaria si pogués recaptar i gestionar tots els impostos que paguen els catalans, tenint en compte que el dèficit fiscal anual és superior al dèficit públic. Durant el 2018, els interessos del FLA han estat del 0,841%. El govern espanyol no ha posat encara en marxa el procediment d’adhesió de les autonomies als fons de provisió de liquiditat. Quan ho faci, l’executiu català haurà d’aprovar un acord de govern per a accedir-hi. La previsió de la conselleria d’Aragonès és que hauran de demanar 8.071 milions d’euros per a enguany. La major part, 7.703 milions, serà per a finançar venciments (d’aquests, 6.713 aniran a pagar FLA anteriors), 243 milions es destinaran a cobrir el dèficit previst (del 0,1% del PIB) i els 125 restants aniran a retornar la bestreta de la liquidació del sistema de finançament del 2008 i el 2009, encara pendent. Segons els càlculs del Departament d’Economia, el deute actual amb el FLA és de 58.563 milions; aquesta és la xifra amb què es va tancar el 2018. La quantitat, però, no inclou els interessos, que s’hauran de continuar pagant. Anàlisi de Jordi Goula: Adeu al FLA, amb un deute que voreja els 80.000 milions Mentre no s’activen els mecanismes per a adherir-se al fons de finançament de comunitats autònomes, la Generalitat cobreix el dèficit amb tresoreria pròpia. Al juliol, va demanar al govern espanyol d’acollir-se al fons de facilitat perquè complia les condicions regulades per decret llei des de final del 2014: compleix els objectius d’estabilitat pressupostària i de deute públic, i els requisits requerits per al període mitjà de pagament a proveïdors. Per tant, no hi ha cap concessió política darrere, tot i que el PP vigila amb desconfiança que la Generalitat surti del FLA. Després d’haver rebut la petició, el Ministeri d’Hisenda espanyol va autoritzar el canvi. La comissió delegada del govern espanyol per als afers econòmics haurà ara de determinar les quanties per a cada territori i establir el procediment per a encarar el 2019. Tot i que sembla que el govern català no s’estalviarà ni un euro en interessos, el control polític canviarà. D’acord amb la normativa, la Generalitat no haurà de fer plans d’ajustament ni es mantindrà el control mensual. A partir d’ara, serà trimestral.

Summary: La factura del FLA: La Generalitat ha pagat més de 2.700 milions en interessos


El cartipàs del govern d’Ada Colau ha rebut finalment el vistiplau del ple de l’Ajuntament de Barcelona. Després de negociacions d’última hora, la batllessa ha aconseguit el suport d’ERC, PP, Manuel Valls i Eva Parera. Ciutadans s’ha abstingut i Junts per Catalunya ha votat en contra. El repartiment de les presidències de les comissions ha estat aprovat amb els mateixos vots. En canvi, la distribució dels càrrecs a l’Àrea Metropolitana de Barcelona, així com als districtes i les empreses municipals, s’ha tirat endavant per unanimitat. Durant les votacions, Barcelona en Comú ha retirat un regidor del ple en solidaritat per l’absència de Joaquim Forn, a qui el Tribunal Suprem espanyol no li va concedir permís per assistir el ple. Quan ha començat la sessió, la batllessa ha lamentat la decisió del tribunal i ha recordat que Forn ha estat elegit per la ciutadania i no està suspès de les seves funcions. BComú renunciarà a un regidor en totes les votacions per compensar l’absència de Forn El grup de Junts per Catalunya ha posat un llaç groc a la cadira del plenari que havia d’ocupar Forn.

Summary: El govern de Colau aprova el cartipàs amb el suport d’ERC, PP i Valls


MADRID, 19 (EUROPA PRESS) L’agència de notícies Amaq, afí a Estat Islàmic, ha publicat aquest dimarts un vídeo del presumpte autor d’un atac amb destral a un tren del sud d’Alemanya aquest dilluns, al qual identifica com a Mohamed Riyad. A l’enregistrament, Riyad s’identifica com a ‘soldat del califat’ i amenaça de dur a terme més atacs d’Estat Islàmic ‘a cada població, ciutat i aeroport’. ‘Estat Islàmic us atacarà a tot arreu’, assegura. El vídeo, d’una mica més de dos minuts de durada, porta com a títol ‘Alemanya – Vídeo del soldat d’Estat Islàmic Mohamed Riyad que va portar a terme l’atac de Würzburg’, ha informat el portal de seguiment jihadista SITE. L’agència Amaq havia informat hores abans que un ‘soldat’ d’Estat Islàmic estava darrere de l’atac, que va deixar quatre ferits de gravetat, i després la notícia també es va incloure al butlletí de ràdio Bayan, segons SITE. En la gravació, subtitulada en àrab, Riyad apareix brandant un ganivet. ‘Portaré a terme una operació suïcida a Alemanya (…) us combatré fins a l’últim batec i us mataré’, assegura, segons ha informat la director de SITE, Rita Katz, a Twitter. Segons aquesta experta en jihadisme, el vídeo és semblant al fet per l’autor de l’assassinat de dos policies a Magnanville el juny passat, però en aquest cas seria exclusiu d’Amaq i no s’hauria difós prèviament a les xarxes socials. Radicalitzat pel seu compte Poc abans, el ministre de l’Interior de Baviera, Joachim Herrmann, havia indicat que les autoritats s’inclinen per la hipòtesi que l’autor de l’atac en un tren, en què quatre persones van quedar ferides de gravetat, es va radicalitzar pel seu compte i de moment no han trobat proves que mostrin la seva vinculació amb una organització criminal, després que Estat Islàmic hagi assegurat que és un dels seus ‘soldats’. Segons ha explicat el ministre, a més d’una bandera d’Estat Islàmic pintada a mà a l’habitació de l’atacant, un afganès de 17 anys, s’ha trobat també un text escrit en part en paixtu, una de les llengües que es parlen a l’Afganistan. En roda de premsa, ha explicat que el text estava escrit ‘parcialment amb caràcters àrabs i parcialment amb caràcters llatins, fet que indica que podria ser algú que s’ha radicalitzat pel seu compte fa poc’, tot i que serà la investigació la que permeti determinar-ho. Herrmann ha indicat que el text encara no ha estat analitzat del tot però inclou passatges en què parla de la defensa dels musulmans i un altre que sembla una ‘comiat del seu pare’. Segons el ministre bavarès, ara com ara no hi ha indicis que vinculin a l’autor de l’atac, que ha estat abatut per la policia quan intentava fugir, amb Estat Islàmic. Els fets s’han produït en un tren regional que es dirigia a la ciutat de Würzburg. Segons un testimoni dels fets, durant l’atac el jove hauria cridat ‘Allahu akbar’ (Déu és el més gran). Segons havia revelat prèviament Herrmann, l’autor dels fets és un sol·licitant d’asil afganès que portava dos anys vivint a Alemanya i que des de fa dues setmanes estava amb una família d’acollida.

Summary: Estat Islàmic publica un vídeo de l’atacant del tren d’Alemanya i promet més atacs


El delegat del govern espanyol a Catalunya, Enric Millo, ha reconegut que el govern de Rajoy continua destituint càrrecs de la Generalitat si rep informació que van participar en l’organització del referèndum. Això ja se sabia i la destitució de la directora de l’Institut de Seguretat Pública de Catalunya (ISPC), l’escola de Policia de Catalunya, Annabel Marcos, ho demostra. Però fins ara cap representant del govern espanyol no ho havia verbalitzat obertament. ‘Quan es detecta o es descobreix que una persona ha actuat en contra de la llei, si és un alt càrrec, és apartat de la seva responsabilitat’, ha dit Millo als micròfons de ‘El matí de Catalunya Ràdio’. I Mònica Terribas li ha demanat: ‘Però això no ho ha de decidir un jutge?’ I Millo ha estat clar: ‘No, perquè la decisió sobre un càrrec eventual correspon al govern espanyol.’ Arran de l’aplicació de l’article 155, el govern espanyol té la potestat de fer i desfer dins l’administració catalana. A banda Annabel Marcos, no fa gaire també va destituir el secretari de Difusió i Atenció Ciutadana de la Generalitat, Antoni Molons. La Guàrdia Civil va fer un escorcoll a casa seva i al seu despatx del Palau de la Generalitat durant unes diligències ordenades pel jutjat 13 de Barcelona en cerca d’un suposat ús de fons públics per al referèndum.

Summary: Millo reconeix que continuen la cacera de bruixes contra càrrecs de la Generalitat


Ciutadans no denunciarà l’agressió al càmera de Telemadrid perquè considera que no és un delicte d’odi, segons que ha dit en declaracions als mitjans la presidenta de la formació a Catalunya, Inés Arrimadas. El partit sí que va denunciar, però, l’home que va barallar-se al parc de la Ciutadella dissabte. Un grup de manifestants espanyolistes presents a la concentració que Ciutadans va convocar ahir, va clavar cops de puny a un càmera de Telemadrid, que van confondre amb un de TV3. Mentre l’agredien cridaven ‘Fora TV3!’. El càmera ha denunciat els fets als Mossos.


La diputada de la CUP al congrés espanyol, Mireia Vehí, ha alertat que el ‘gir a la centralitat’ d’ERC i un eventual acord que suposi la investidura de Pedro Sánchez (PSOE) com a president del govern espanyol pot tenir conseqüències negatives com ara la desmobilització del moviment independentista. En una entrevista d’Europa Press, ha recordat que la CUP defensa d’aconseguir drets per mitjà de la desobediència, però considera que l’estratègia d’ERC va ara en un altre sentit: ‘ERC està en un procés d’ocupar l’espai central d’aquest país. Pensem que aquesta construcció de partit pot afectar negativament les necessitats d’aquest país. Que generi desmobilització. Això ens sembla un problema’. La diputada ha analitzat l’estratègia dels republicans, que considera que basen en el fet que un govern del PSOE donarà una estabilitat a l’estat espanyol que ‘repercutirà de manera positiva al poble català, tant en la consecució del dret a l’autodeterminació com en les persones represaliades’. Tanmateix, creu que no serà així. Vehí dóna suport a la seva reflexió en la reunió que van mantenir el 17 de desembre amb la sotssecretària general del PSOE, Adriana Lastra, i amb el secretari general del grup socialista, Rafael Simancas, en què van constatar que els socialistes ‘són com una paret amb relació al dret a l’autodeterminació i l’amnistia’ dels presos polítics. Pels cupaires, l’eventual acord ERC-PSOE per a la investidura segueix ‘la lògica del xantatge de la repressió, perquè no és una dinàmica d’autotutela de drets, sinó de pau social amb l’estat buida de contingut’. ‘Quan dic “buida de contingut” vull dir que sí, que tindràs una taula ben bonica que tindrà un cartellet que posarà “diàleg” i tothom vol diàleg, però és que el que tens és un cartell, no tens consecució pràctica. Per què ho fas? Perquè així tens la possibilitat d’erigir-te com la nova força governant del país en les principals institucions de l’estat. Això no ho compartim’, ha resolt. La CUP veu difícil asseure’s a la taula per a buscar una solució política amb l’estat espanyol que negocien republicans i socialistes, perquè considera que el diàleg no serà efectiu per aconseguir un referèndum d’autodeterminació, perquè va ‘en contra del principi fonamental de la unitat d’Espanya’, principi al que creuen que l’estat només renunciarà per una pressió internacional que s’aconsegueixi a través de la pressió popular. Retorn a l’ordre Vehí veu una renúncia de les altres forces independentistes al conflicte polític i a la desobediència perquè ara estan fent una ‘operació de retorn a l’ordre multinivell’. Considera que en aquesta rectificació estan jugant un paper important els comuns a Catalunya i Podem a la resta de l’estat espanyol, que també estan ‘contribuint al retorn a l’ordre i apuntalant la governabilitat de l’estat’. ‘Aquí està l’espai de JxCat, que en plena restitució o en plena batalla pel lideratge de l’espai postconvergent, sense tenir molt clar quin paper estan fent ara mateix en la investidura: pot ser que votin que ‘no’ o que s’abstinguin, com farà ERC. Això no ens ha de sorprendre. És molt convergent tenir la capacitat d’explicar una cosa però fer una altra’, ha criticat. Vasos comunicants Per ella, el posicionament d’aquests partits respon una dinàmica de vasos comunicants on els partits implicats estan posant en joc d’una banda la governabilitat de l’estat espanyol, per un altre els pressupostos de la Generalitat i per un altre les ordenances fiscals de l’Ajuntament de Barcelona. ‘Què ha canviat perquè ERC, que no va voler facilitar un govern de Colau, ara aprovi ordenances fiscals que són claus per al projecte polític de la senyora Colau, amb un govern del PSC? Doncs que estàs contribuint al retorn a l’ordre i l’estabilitat’, ha destacat. També ha recordat les crítiques dels comuns a la CUP quan aquests van pactar amb el govern els pressupostos de la Generalitat 2017 a canvi de la celebració d’un referèndum: ‘Què ha canviat? Perquè la dreta catalana continua estant al Govern. ERC té la Conselleria d’Economia com si fos la dreta catalana’. ‘No volem explicar que és un simple intercanvi de cromos. No és tan pervers. És la contribució de determinats espais polítics a l’estabilitat perquè consideren que el sosteniment del conflicte, tal com s’ha donat fins ara, no porta a cap costat’, ha lamentat. Ha assumit que l’estratègia de la resta de partits independentistes està ‘enverinada per la repressió, per un xantatge constant que marca els girs de guió, i la presó està present tota l’estona’, i ha afegit textualment que a Catalunya hi ha por a fer política.

Summary: La CUP veu risc de desmobilització pel ‘gir a la centralitat’ d’ERC i que pacti amb el PSOE


Itziar González (1967), arquitecta i urbanista, és una de les vuit persones que van conformar el Pacte Nacional pel Referèndum. Va ser regidora de l’Ajuntament de Barcelona pel PSC del 2007 a 2010, des d’on va denunciar la corrupció. Actualment torna a fer d’arquitecta i es troba molt allunyada dels partits polítics, però no pas gens de la política, que porta a la sang. González rep VilaWeb en un restaurant a tocar de plaça de Sant Jaume. —Participareu en el referèndum? —I tant que hi participaré. Només faltaria. Divendres vaig anar a Riudoms, convidada per l’ANC per fer una valoració del Pacte Nacional pel Referèndum. I allà t’adones que tothom té moltes ganes de votar, però també de superar el moment d’estar pendent de votar. Ningu no s’ha cansat de lluitar per poder anar a votar, però crec que hi ha un desig més gran encara que votar, que és de poder començar a definir el país que volem. Hi ha ganes de participar en la concreció de com ha de ser la nova realitat. Segons la meva manera de veure, hi ha ara dos reptes encara més estratègics: un de previ a votar, i un de posterior. —El previ? —El previ és el debat. Reivindico el disseny de les condicions per un debat on els ‘no’ escoltin els ‘sí’ i els ‘sí’ escoltin els arguments del ‘no’. No hi ha democràcia sense poder votar lliurament, però tampoc no hi ha democràcia sense un debat amb garanties en què totes les parts se sentin legitimades a demanar el vot. Si el fem, serà més difícil de dir que el referèndum no té legitimitat. En tot cas, quedarà demostrat que la ciutadania que hi participa ho fa amb respecte a la llibertat de poder ser de totes les opcions. Hi participa perquè surti tant el sí com el no. Crec també que aquest debat i les condicions de legitimitat l’hem de promoure la ciutadania mateixa. Per això em trec el barret amb Albano-Dante Fachin que ha promogut el debat en els cercles del seu partit. —Finalment un senyor diputat que diu que votarà no! —Mira, l’altre dia, a l’assemblea de Riudoms, quan vaig dir que allò que reforça i legitima el desig de votar sí és que hi hagi desig de votar no, vaig demanar a la sala: hi ha alguna persona aquí que vol votar no? I un senyor va aixecar la mà. I la gent es va posar a aplaudir. Tota l’assemblea de l’ANC de Riudoms aplaudia un senyor que hi va anar i va dir que votaria que no. Aquesta és l’actitud adequada. Ho va argumentar i la resta va escoltar. Crec que alguns partits han privatitzat el no i alguns altres han privatitzat el sí. Ja saps que el meu discurs és una mica crític amb el fet que els partits polítics a vegades no permeten d’arribar a situacions complexes de cooperació en la diversitat. La ciutadania ens posaríem d’acord a generar un ambient de respecte, tolerància i democràcia. Ens en sortiríem. Si féssim això per a totes les ciutats i pobles del país i, per què no, també de l’estat, els partits que segresten el no i el sí potser quedarien en standby. —Aquest seria un paper que podria fer el Pacte Nacional pel referèndum? Organitzar debats a favor del sí i del no? —Sí. Aquesta és una de les idees que la CUP va apuntar, i que jo també havia apuntat en un article a l’Ara (‘Enginyeria ciutadana, debat i referèndum’). I, efectivament, en vam parlar amb el president el dia 15. El potencial del Pacte per a poder fer el debat és gran, però nosaltres vuit ja hem acabat una etapa i ara ho haurien de liderar uns altres. A mi m’agrada que el comitè tingui direcció coral i que vagi canviant, fa que s’involucrin més persones. —Puigdemont va comprar la idea? —No sé si la va comprar. Però la va escoltar. El Pacte no ha acabat. Continua existint. És impressionant que al cap de sis mesos el govern pugui comunicar que, esgotades les vies de pacte, posa data pel referèndum, i no per això ningú es pensi que cal desmuntar el pacte nacional. Això mostra que l’espai del pacte te una gran fortalesa. Perquè, com diu Joan Ignasi Elena, és un espai que aplega el catalanisme polític i que ningú no vol abandonar. Ell ho va dir clarament: aquest pacte ni avala ni desautoritza les decisions que pren el Govern. És una eina per a la confluència. I és mixta: té partits polítics i entitats. I de la mateixa manera que els partits triaran una via, penso que les entitats podrien promoure les incitaves que volguessin. —Per exemple? —Uns debats. Que les entitats del Pacte organitzin debats amb el sí i el no. Hi ha una metodologia per a fer sortir el no. Per exemple, crear espais de confiança no mediatitzats. Nosaltres vam tenir reunions a la Junta dels Col·legis professionals, dels Treballadors Socials, a UGT, CCOO, a espais on el sí i el no se senten còmodes… Allà s’han de fer els debats. —I el Barça? —L’única via seria que les entitats del Pacte es coresponsabilitzessin del seu ADN democràtic i col·laboressin a organitzar-ho. Després els que fa temps que treballem en això de la participació també poden fer un kit metodològic, si vols, per dinamitzar. Us imagineu quina força que tindria tot el país debatent? No calen diners ni propaganda. Fent-ho de manera responsable. I després, per què no podem pensar (i ara escombro cap al meu activisme) en una gran sessió de parlament ciutadà? —Encara no heu pres posició, mai, ni pel sí ni pel no. —No. I menys en aquests mesos d’acció com a representant del Pacte. Sempre ho dic: no vinc del moviment independentista, però en canvi sento una profunda empatia per una lluita en aquest sentit. Veig que l’independentisme, per a molts de vosaltres, té a veure amb un nou potencial de construcció col·lectiva. I jo hi empatitzo al cent per cent. El problema que tinc és que no sóc nacionalista. Seria abans independentista que nacionalista. Jo em definiré en el moment que es produeixi el debat. En el moment que puguem argumentar, destruir tòpics, i sanejar una mica tot aquest espai enrarit de les confrontacions sense solta ni volta. Però tinc moltes ganes de votar i poder argumentar públicament el sentit del meu vot. —La vostra tesi, de fa temps, és que hem d’anar en compte amb la traïció dels líders, diguem. —Jo veig una distància entre el tactisme polític i la bona fe i empenta de la gent. Ara que he tocat més el terreny, encara ho veig més. I em genera una certa incomoditat. Però, ja em coneixes. Hi ha una mica de revolta interna que m’empeny a pensar que si fóssim capaços d’organitzar el debat nosaltres aniríem més enllà de les inevitables estratègies electorals dels partits polítics. Si l’11 de setembre, en lloc de fer una manifestació, que és un clàssic, féssim tot de debats, i parlaments, seria molt eloqüent. Seria superar la línia per la plaça. La direcció pel lloc, el projecte per la construcció. Jo sempre ho dic: Catalunya s’avança a la resta de l’estat perquè ha estat un poble sense estat molts anys. I això li ha donat musculatura de resistència i autorepresentació, que és molt interessant. És paradoxal: no haver pogut ser estat ens dóna unes condicions per fer i avançar-nos en qualitat democràtica. Trobo a faltar ampliar i concretar aquesta reivindicació de l’aprofundiment en la qualitat democràtica per tal de no limitar-nos a demanar només el vot amb una intenció finalista . Tan important es fer referèndums com els passos previs de com arribem a celebrar-lo. —Ara la gran pregunta és què faran els comuns? Què faran els comuns? —Crec que els comuns han de produir i fer visible i obrir als altres el seu debat intern. Els comuns podrien fer això que ha fet Albano-Dante Fachin. Ha convocat els cercles. Malauradament, ha rebut crítiques constants per haver-ho fet. Aquí trenco públicament una llança a favor d’ell en el sentit que és una persona genuïnament demòcrata i obre el debat entre les bases del seu partit contínuament. Crec que els comuns han d’explicar-nos quin és el debat intern que tenen. I fer-nos-el visible. Poder percebre i escoltar la riquesa de quines son les posicions dels seus militants i els seus arguments. Sens dubte això seria una bona aportació al debat públic transversal que abans reclamava. —Vam entrevistar Jordi Borja. Ell, que els ha creats, ara diu que no els veu fins. —Aquí hi ha un factor del mateix tarannà d’en Jordi. La seva metodologia crítica el deu portar a posar en crisi les coses que ell mateix promou. I en aquest punt ja està bé. Ja està bé que facin una reflexió dels seus propis actes. Ho trobo saludable. Ara, també hi ha un tema generacional. Ell ho faria tot diferent, perquè ja ho ha fet diferent. I ara és el moment dels altres. I per tant ara és el temps dels joves comuns que tenen tot el dret de fer les seves proposes i de cometre els seus errors. Les propostes d’en Borja ja les coneixem, i ja les hem viscudes. Ell va participar a fer la Barcelona que tenim ara i imagino que per decència intel·lectual en critica ara els aspectes que han resultat més nefastos i que potser els comuns no acaben encara d’enfocar la manera de fer-los remetre. Els caldrà més temps. —Colau, per exemple, ha comprat la Barcelona del Jordi Borja. —Crec que ella té alguns assessors que són de la vella escola i hereta unes estructures gerencials que caldria transformar. Cal dir, però, que la presència de persones com Joan Llinares ha aportat molt en molt poc temps. Així i tot, cal una reflexió sobre com aconseguir que l’administració municipal i els seus integrants es puguin sincronitzar amb les noves demandes ciutadanes de més exigència en matèria urbanística i ambiental, entre altres grans qüestions. —Tesi: els cinc-cents gerents de l’Ajuntament de Barcelona. Això sí que és un poder a l’ombra. Eterns. —Jo pregunto, parlant d’aprofundiment democràtic: podem votar els nostres electes, però podríem votar els gerents dels nostres ajuntaments? Podríem fiscalitzar d’alguna manera la qualitat de la gestió d’aquests càrrecs tan sensibles, tan estratègics? No creieu que la llei de transparència i de denúncia de la corrupció ens obligaria a repensar-nos políticament qui són aquestes persones que prendran finalment les decisions dels procediments administratius i econòmics? Aquest és, per mi, el punt fràgil dels ajuntaments actuals. Tenim nova saba, però, en molts casos, amb pràctiques de la vella estructura. —Com us l’imagineu, l’1 d’octubre? —L’1 d’octubre serà un dia normal. Passi el que passi, tant si s’impedeix al juliol o al setembre o es pot fer, seria extraordinari que nosaltres continuéssim amb un gran debat que aprofundís els continguts i raonaments destituents i constituents de nova realitat . —I ara Itziar González què fa? —Vaig tancar el meu despatx quan vaig ser regidora. He col·laborat amb uns altres despatxos en matèria d’urbanisme i habitatge. He fet classes a l’Escola d’Arquitectura de Lió i he treballat en urbanisme tàctic i en la creació d’ un Conseill Citoyen a Saint-Fons. També he col·laborat amb l’Ajuntament de Terrassa i, des de fa uns dos mesos, vaig reprenent la meva feina d’arquitecta de rehabilitació. També m’he presentat a un concurs per al disseny d’estratègies a un espai públic, a petició dels veïns. I, finalment, un grup d’arquitectes i urbanistes joves de Praga m’han demanat que hi exporti la metodologia que vaig utilitzar en el pla d’usos de ciutat vella el 2010. Perquè allà viuen els mateixos problemes de turisme que aquí i creuen que es una bona eina. —Praga deu ser ple de turistes, sí, i catalans! — Exacte. Per tant, en aquest moment la meva idea és posar-me a escriure uns quaderns amb totes les metodologies que he anat fent durant la meva vida. Uns quaderns de revolta que m’agradaria que l’administració del futur pogués fer servir.

Summary: Itziar González: ‘Em trec el barret amb Albano-Dante Fachin’