Dos anys sense veure les aigües del llac Van. Dos anys sense poder tornar a casa. Tuğba Hezer (1989), diputada pro-kurda del Partit dels Pobles Democràtics (HDP), fa dos anys que viu a l’exili. Resideix a Alemanya, però quan li demanen on viu, respon: ‘A tota arreu i enlloc.’ Ho diu amb un somriure amb un deix nostàlgic. Hezer assegura que l’exili no és senzill, però que no se’l pren com res personal. ‘Mentre assassinin, persegueixin i empresonin els nostres companys, ens hem de dedicar en cos i ànima a denunciar la injustícia i a lluitar per la llibertat’, defensa. El 2015, el parlament turc va aixecar la immunitat dels diputats de l’HDP i la justícia, si es pot anomenar així, s’ha dedicat a perseguir-los i acusar-los de vincles amb el PKK i de fer propaganda terrorista. Els copresidents del partit, Selahattin Demirtaş i Figen Yüksekdağ, són a la presó. La mateixa Hezer, si decideix tornar a Turquia, s’enfronta a una ordre de detenció i a anys de presó. La diputada ha estat convidada a Barcelona per l’estrena del documentari El Sol del Nord. Construint l’autonomia a Bakur, on es relata la lluita del Kurdistan del Nord (Turquia) pels seus drets i aspiracions polítiques. La productora catalana Ivardia ha impulsat el projecte. Podeu veure un tast del documentari ací: Abans de començar l’entrevista, Hezer es fuma un cigarret. L’acompanya una traductora. Plou a bots i barrals. La grisor del cel només l’esberlen els llamps. ‘A Catalunya, m’hi sento molt bé. Sé que heu passat per un procés molt dur i només us puc dir que crec en la unitat i la solidaritat entre els pobles oprimits. Ningú no pot decidir sobre la voluntat, la vida i la identitat dels pobles’, explica. L’entrevista és al Centre Internacional Escarré per a les Minories Ètniques i les Nacions (CIEMEN). Amb Hezer parlem d’Erdogan, la repressió contra el poble kurd, les eleccions anticipades i el procés de pau, entre més qüestions. —Primer de tot, voldria que expliquéssiu quins són els vostres orígens i què fèieu abans d’entrar en política. —Sóc nascuda a la ciutat d’Erçis (sud-est de Turquia), una zona on el govern turc va perpetrar l’any 1930 l’anomenada massacre de Zilan, en la qual van ser assassinats 15.000 kurds. Part de la meva família en fou víctima. No és que jo m’hagi fet política, ja vaig néixer en un entorn molt polititzat. Durant els meus estudis universitaris, em vaig implicar amb l’activisme feminista i en favor dels drets dels treballadors. Una militància que m’ha acompanyat fins ara. El 7 de juny de 2015, durant les eleccions legislatives, vaig ser escollida diputada del Partit dels Pobles Democràtics (HDP) per la província de Van. Tenia vint-i-sis anys. Sóc la diputada més jove de la història del parlament turc. —Com és ser diputada, i sobretot tan jove, en una societat tan patriarcal com la turca? —El parlament és un reflex de la societat turca. Ser dona i, a més a més, jove és igual de complicat a l’assemblea que als carrers. Nosaltres, l’HDP, ens considerem el partit de les dones i els joves, per això lluitem per transformar socialment el país. Volem una societat igual per a tots. Pel que fa als drets de les dones, al començament de la legislatura, les diputades de l’HDP vam fer una crida a les representants dels altres partits per a crear un grup de treball en favor dels nostres drets. No cercava ser res partidista, sinó un punt en comú i compartit de lluita. Per desgràcia, cap partit no es va voler apuntar a la iniciativa. Tot i això, nosaltres ho hem continuat impulsant pel nostre compte, perquè si les dones no són lliures, la societat tampoc no ho és. —D’ençà del 2015, quan Erdogan va ser a punt de perdre el poder, s’ha accentuat la repressió contra el poble kurd i els sectors crítics amb el govern. Podeu explicar en què ha consistit aquesta repressió i quins efectes ha tingut? —En les eleccions del 7 de juny de 2015, el Partit de la Justícia i el Desenvolupament (AKP) d’Erdogan, perd la majoria absoluta al parlament. Ell, descontent amb el resultat, decideix no provar de formar govern i convocar noves eleccions l’1 de novembre. I per recuperar la majoria, instiga una campanya de por i amenaces. ‘Si no guanyem nosaltres, arribarà el caos’, cridava en els mítings. Però no es va quedar en simples amenaces. Erdogan va decidir posar punt final al procés de pau amb el PKK i va començar una guerra sense control contra totes les minories, especialment el poble kurd. Es va tacar les mans de sang, però va recuperar la majoria absoluta. I malgrat aconseguir el que volia, tenir el poder per a ell tot sol, ha continuat amb les polítiques repressives i de guerra amb la voluntat d’aniquilar i destruir Bakur (Kurdistan del Nord, Turquia). L’estat va imposar l’estat d’emergència i va destruir ciutats senceres, com Cizre i Nusyabin. La gent tenia por de sortir de casa. Hi havia toc de queda i els carrers estaven militaritzats. L’exèrcit turc va assassinar més de mil persones i deu mil es van veure obligades a fugir. Turquia ha comès crims de guerra amb total impunitat pel silenci de la comunitat internacional. A Cizre, per exemple, es van cremar vius nou civils que es refugiaven al subterrani d’una casa. L’ocupació militar també va ser política. El govern va expulsar els batlles de les ciutats governades per l’HDP i ara les tutela. La repressió també ha afectat tota mena d’institucions i associacions culturals. Les ciutats kurdes són com presons. Els carrers estan constantment vigilats per policies i militars turcs. Erdogan vol la nostra aniquilació física, cultural i política. —Encara que això impliqui violar les fronteres d’altres estats. —La seva guerra contra els kurds no té cap mena límits. Els seus tentacles han arribat fins a Rojava (Kurdistan Occidental, Síria) i Başûrê (Kurdistan Meridional, Irac). A Rojava ha permès fer i desfer a Estat Islàmic i altres milícies, més tard ha decidit d’actuar de manera directa envaint Afrin i altres territoris. Vol un control i un extermini total. A Başûrê va intervenir durant el referèndum d’independència. Va amenaçar el govern i va tancar la frontera. El que passa al Kurdistan no és independent de la situació del Pròxim Orient i la nostra voluntat és lluitar i defensar la llibertat i la democràcia. —Com us ha afectat la repressió, a l’HDP? —Els copresidents del partit, Selahattin Demirtaş i Figen Yüksekdağ, són a la presó acusats de terrorisme. L’assemblea ens ha aixecat la immunitat parlamentària a tots els diputats del grup. N’hi ha onze de detinguts i d’altres, com jo, a l’exili. Però la repressió també ha afectat la política municipal. Com he dit, hem perdut la majoria de batllies que teníem i els nostres representants han estat detinguts. Uns cinc mil membres del partit són ara entre reixes. Tot això afecta l’operativitat de l’HDP, però també la limitació de drets que exerceix el govern sobre Bakur. No podem organitzar manifestacions ni actes polítics. I això condiciona molt la nostra campanya electoral. Però com he dit, la repressió té més víctimes que el poble kurd. Erdogan també persegueix l’esquerra democràtica i col·lectius sencers com els professors o els periodistes. Per què? Per consolidar-se en el poder i institucionalitzar la seva dictadura feixista. L’avançament electoral és un element més d’aquesta estratègia. —Teniu por de la il·legalització, tal com ha passat amb altres formacions kurdes? —Les il·legalitzacions de formacions kurdes han estat una actuació sistemàtica. Aquests partits, però, no eren com l’HDP, que és una formació paraigua en què s’engloben els interessos del poble kurd i també altres sensibilitats de l’esquerra turca. Si ens ho mirem fredament, Erdogan no ha prohibit o eliminat l’HDP, però a la pràctica gairebé ho ha aconseguit. La majoria dels nostres dirigents són a la presó. Existim, però ens han mig decapitat. Sabem com és el règim i persistirem. Davant les seves injustícies, només ens queda la resistència. Per desgràcia, ens hem acostumat a conviure amb situacions excepcionals i amb decisions dictatorials. Però si demaneu per la por, ja no en tenim. —I vist amb perspectiva. Què en penseu, del procés de pau entre el govern turc i el PKK? —Si Erdogan realment hagués volgut la pau, no hauria assassinat, perseguit ni privat dels seus drets els kurds. Les seves intencions eren completament deshonestes. Ell volia els vots dels kurds per a consolidar el seu poder i per això va fer aquest acostament. Però el 2015, quan nosaltres vam irrompre al parlament i va perdre aquests vots, va embogir. Era interès, purament, no tenia cap projecte per a Bakur i la seva gent. I ara ha arrossegat el poble kurd, però també tot al país, cap al caos de la guerra. —Ara sou a l’exili. Què us espera a Turquia si decidiu de tornar? —Tinc una ordre de detenció pendent a Turquia. Si torno, acabaré a la presó de manera immediata… Molts anys… No tinc pensat tornar. Ara ja fa dos anys que sóc a l’exili i sóc una representant de l’HDP a l’exterior. Amb els companys ens dediquem a explicar a les institucions i a la societat civil els crims que ha comès i comet el règim d’Erdogan. —Com viviu l’exili des de l’àmbit personal? —Humanament, no és gens fàcil… Però no ens volem prendre l’exili com res personal. Mentre assassinin, persegueixin i empresonin els nostres companys, ens hem de dedicar en cos i ànima a denunciar la injustícia i a lluitar per la llibertat. A l’exili tenim una oportunitat i l’hem d’aprofitar. —Un any després d’aprovar pels pèls la reforma constitucional, Erdogan ha decidit d’avançar les eleccions. Per què? —Turquia pateix una crisi política, social i econòmica molt profunda. I abans que tot col·lapsi i perdi el control del país, ha decidit de convocar eleccions. També és una maniobra desesperada per a agafar a contrapeu l’oposició i, en certa manera, inhabilitar-la. Erdogan només pensa i viu pel poder. Ell ha convertit Turquia en una dictadura feixista i la vol mantenir a qualsevol preu. —Els sondatges situen el candidat republicà Muharrem İnce com el més ben col·locat per a desbancar Erdogan de la presidència. Ho veieu possible? —Aquestes eleccions són una oportunitat molt bona per a derrocar la dictadura, però això no resoldrà cap dels problemes que ens consumeixen des de fa més de cent anys. Com serà el país després de les eleccions dependrà de la voluntat que la gent expressi a les urnes. Erdogan personifica la dictadura, però si ell cau, el sistema es quedarà. Per això ens cal treballar de manera immediata per democratitzar el país. La qüestió important no és qui serà el president, sinó amb quins principis democràtics i intencions governarà. De totes maneres, nosaltres tenim un candidat millor que Ince. —Selahattin Demirtaş. —Evidentment. I pensem que pot passar a la segona volta. —Pel que fa a les eleccions legislatives, quin paper ha de tenir l’HDP en un parlament que ha perdut gairebé tot el poder després de la reforma constitucional? —El primer objectiu és superar el topall del 10% dels vots. Si no ho aconseguim, quedarem fora de l’assemblea, i els nostres escons, entre seixanta i setanta, aniran a les mans de la coalició més votada. És a dir, Erdogan. L’objectiu és entrar al parlament, no per ocupar els escons, sinó per evitar la majoria de l’AKP i l’extrema dreta. Si aconseguim això, continuarem treballant com fins ara per la llibertat, pels drets de les dones i les minories, per la llibertat de culte. Volem una democràcia real i, per tant, radical.

Summary: Tuğba Hezer: ‘Erdogan vol l’aniquilació física, cultural i política dels kurds’


El gegant tecnològic Amazon ha anunciat que s’afegeix a Nvidia, Ericsson i LG i no assistirà al Congrés Mundial de Telefonia Mòbil (MWC), entre el 24 al 27 de febrer a Barcelona, a causa de l’alerta sanitària mundial pel coronavirus. ‘A causa del brot i les preocupacions contínues al voltant del nou coronavirus, Amazon es retirarà d’exhibir i participar en el Congrés Mundial de Telefonia Mòbil 2020, programat del 24 al 27 de febrer a Barcelona’, ha dit a l’agència Efe una portaveu de l’empresa. Arran d’aquesta cadena de baixes, l’organització tem que l’esdeveniment perdi molta força o que fins i tot s’arribi a suspendre. GSMA, l’organització del Mobile World Congress, ha anunciat noves mesures de seguretat per prevenir el coronavirus. A la fira no hi podrà accedir cap persona que hagi estat a la Xina menys de 14 dies abans –s’haurà d’acreditar amb el passaport o un certificat mèdic- ni qui provingui de la província xinesa de Hubai, epicentre del brot. Altres mesures que l’organització ha previst són implementar controls de temperatura o fer que tots els assistents certifiquin que no han estat en contacte amb ningú infectat.

Summary: Amazon, la quarta companyia que anuncia que no assistirà al MWC pel coronavirus


El col·leccionista Rafael Tous ha donat al Museu d’Art Contemporani de Barcelona (Macba) entre mil i mil cent obres ‘extraordinàries i úniques’ d’una trentena d’artistes reunides al llarg de cinquanta anys, ha explicat en conferència de premsa el director de la pinacoteca, Ferran Barenblit. ‘És un dia històric per al Macba i per a la ciutat de Barcelona’, ha destacat Barenblit, que ha afegit que es tracta d’una donació pura, simple, irrevocable, sense cap mena de contraprestació més enllà de donar a conèixer i exhibir la col·lecció de manera natural, i ha destacat la valentia i extrema generositat de Tous. Ha assenyalat que aquest gest enalteix la paraula donació, i que els artistes que integren aquesta col·lecció han exposat anteriorment individualment al Macba, de manera que ha estat sempre una col·lecció molt visible a la sala, i ho continuarà sent amb l’exposició d’aquestes obres: ‘Segur que a partir d’ara podem escriure nous capítols’. Barenblit ha destacat la seva doble generositat: la de construir la col·lecció i la de donar-la després al museu, i ha assegurat que és la més important que ha registrat el centre, que està acostumat a la generositat, però que aquesta ‘és la més notable de la història del museu sense cap mena de dubte’. Exposició a finals d’any Les obres entraran gradualment i en grups al museu, i aquesta processó culminarà en un catàleg sobre aquestes dècades que abasten conceptualment les obres donades, així com en una exposició a finals d’any. Concretament, es farà una gran exposició col·lectiva centrada en quatre o cinc artistes perquè es vegi el 100% de la seva obra: ‘Seleccionaré quatre artistes que m’interessin perquè s’entengui la seva obra i que el missatge arribi sencer’, ha dit Tous, que insistirà que hi hagi pocs creadors però siguin d’una mateixa generació. Ha celebrat que la seva col·lecció estigui cuidada i conservada al museu, i ha explicat que ja des de petit era un ‘maniàtic del col·leccionisme’, i que la seva empresa tèxtil li ha permès comprar obres d’art conceptual d’artistes com Antoni Llena, Àngel Jové, Francesc Abad, Francesc Torres, Antoni Miralda, Joan Rabascall, Eulàlia Grau, Pere Noguera, Jordi Pablo, Jaume Xifra, Àngels Ribé i Fina Miralles. Entre les obres donades n’ha destacat algunes com Europa Arqueologia al rescat, de Francesc Abad; Supermercat, d’Eugenia Balcells; Micro òpera 2, de Benet Rossell; Puerta de Linares, de Jordi Benito; Mort de Franco, de Jordi Cerdà, i Discriminació de la dona, d’Eulàlia Grau. Ha destacat que les seves obres han estat exposades a museus i espais culturals de l’estat francès, Anglaterra, l’estat espanyol i del país, i ha creat una biblioteca de 200.000 publicacions relacionades amb la cultura, i espera que el seu exemple animi més persones a col·leccionar i comprar obres, i ‘que la gent pugui invertir en art’. Sobre la donació, ha detallat que el 2004 va voler vendre les obres per poder mantenir obert el seu espai expositiu Metròno, i no ho va fer – de fet el centre va tancar- , així que una nit va decidir donar-ho tot ‘i fer feliç a la ciutat de Barcelona’, mentre que Barenblit ha dit que la decisió ha estat àgil i fàcil, en quinze dies.

Summary: El col·leccionista Rafael Tous dóna al Macba un miler d’obres reunides durant cinquanta anys


Luis Gonzalo Segura és ex-tinent de l’exèrcit espanyol. Quan va decidir de denunciar-ne la corrupció i els abusos va ser arrestat i maltractat pels seus comandaments, i el 2015, arran de la publicació d’un llibre sobre la seva experiència, el van expulsar del cos. D’aleshores ençà, lluita als tribunals perquè el readmetin, no vol cedir aquell espai als militars d’ultradreta. A més, amb els seus llibres continua denunciant els abusos de l’exèrcit i l’estructura i el funcionament postfranquista. Parlem amb ell sobre En la guarida de la bestia, en què denuncia la terrible situació de les dones a les forces armades, especialment pel que fa a les agressions sexuals. Explica que els agressors tenen total impunitat –jutjats per un tribunal militar que no s’hauria d’encarregar d’aquestes qüestions–, mentre que les víctimes es troben desemparades i acaben sempre expulsades del sistema. —Expliqueu que les agressions sexuals a l‘exèrcit tenen un patró comú. Quin és? —Primer de tot, s’activa una maquinària repressiva, una autèntica arquitectura del silenci, per a intentar que no es denunciï, d’acord amb la fal·làcia que qualsevol denúncia embruta la institució. Si s’interposa la denúncia, entren en joc dos elements més. Un és el de la justícia militar o l’expedient disciplinari. Com demostren les estatístiques, en qualsevol dels dos casos, les possibilitats de condemna són pràcticament nul·les. I fins i tot, quan hi ha una condemna, gairebé mai no se’ls expulsa de l’exèrcit. És més, en alguns casos hi ha ascensos i condecoracions durant el procés. Per exemple, un capità condemnat per vint-i-vuit agressions sexuals va ser condecorat el mateix dia que entrava a la presó. Només hi ha un cas documentat d’una expulsió, i és perquè l’agressió la va cometre un subordinat a un comandant. Li van aplicar un agreujant per haver trencat la disciplina i l’eficàcia del servei. —Vaja, que va ser expulsat per haver agredit sexualment una dona que tenia un càrrec superior al de l’agressor, no pas per l‘agressió sexual en si. —Sí, perquè és l’únic cas. Hi ha casos molt greus en què, fins i tot havent-hi hagut condemna, no ha passat res. Aquests últims tres anys s’han presentat noranta denúncies, se n’han resolt quaranta-tres i no hi ha hagut cap condemna. Cap ni una! És una dada estremidora… Tornant al patró comú, l’altre element que entra en joc és l’assetjament laboral dels comandaments i de tot l’entorn, gairebé. Per culpa d’aquest assetjament, persones que podrien testificar es veuen pressionades i no ho fan. És una manera d’aïllar la víctima. —Què més els passa, a les víctimes? —Són expulsades del sistema, sigui per baixes psicològiques o per altres qüestions. Una de cada tres dones ha abandonat les forces armades de manera no natural. Les forces armades presumeixen que n’hi ha 15.000, però la dada que amaguen és que hi han ingressat 22.000. Quin és el problema? Una de les dones que va entrar en la primera promoció ara és coronel i encara li queden anys de carrera militar. És a dir, no hi ha hagut temps perquè les dones hagin marxat de les forces armades per causes naturals, com pot ser una jubilació. Que una de cada tres hagi abandonat per causes no naturals és una dada demolidora, però mai no s’ha obert cap investigació. —Se sap que moltes abandonen per qüestions psicològiques. Com ho justifica el ministeri? —Diu que aquestes dones ja tenien problemes físics o psicològics abans d’entrar a les forces armades. És curiós que ningú no se n’adonés durant els reconeixements mèdics. A més, que un terç de les dones que han abandonat tinguin problemes físics o psicològics és, com a mínim, sospitós. No vull dir que totes les dones que han abandonat hagin patit assetjament o agressions sexuals. Hi ha altres tipus de violència contra les dones, a l’exèrcit. Hi ha casos en què els tribunals han resolt que està justificat insultar les dones i dir-los ‘puta’, ‘porca’, ‘grassa’… A més, hi ha un entorn clarament hostil en molts casos. —Però es presumeix del contrari: que a l‘exèrcit hi ha un 400% menys de denúncies en relació amb la societat espanyola. —És una dada completament alarmant perquè no pot ser, per l’estructura d’impunitat que hi ha i perquè el treball militar dóna peu a la violència cap a les dones. És una estructura molt vertical en què la jerarquia té molta importància i, a més, no és pas una oficina on es treballa de nou a tres. Hi ha períodes de convivència que poden durar sis mesos, i això facilita que hi hagi més assetjaments. La taxa de denúncies, per tant, hauria de ser superior, no pas quatre-centes vegades inferior. El ministre Morenés va deixar en evidència el problema. —Que és que no es denuncia perquè no serveix de res? —És clar. Quin missatge dóna la justícia militar a les dones? És aterridor pensar que hi ha hagut noranta dones que han fet el pas de denunciar per mirar de posar fi a l’infern que vivien i s’han trobat que no hi ha hagut ni una sola condemna. Els agressors tenen impunitat absoluta i les dones estan completament desemparades. —Heu parlat també de la importància de la jerarquia. Fins a quin punt la disciplina i la duresa en el tracte típica de l‘exèrcit no justifica el masclisme? —Totalment d’acord. Posa els pèls de punta pensar que el Tribunal Suprem legitima que un comandament digui ‘grassa, ‘porca’, ‘inútil’, ‘puta’ a una dona només perquè allò és l’exèrcit i és un món dur i d’homes. És absolutament juràssic, una mentalitat tan retrògrada que fa por. I el problema és que les dones a l’exèrcit queden en terra de ningú. A la dreta, aquests comportaments li semblen acceptables, mentre que a l’esquerra, i a Catalunya i el País Basc, hi ha una desconnexió amb l’exèrcit. Fins i tot, hi ha una certa lògica d’amic-enemic. Aquestes dones es queden en terra de ningú i això és el caldo de cultiu ideal perquè es cometin aquests abusos. Moltes d’elles han arribat a l’exèrcit per lògiques laborals, no pas per un component ideològic. Per això no té sentit que pateixin l’abandonament, fins i tot, de col·lectius feministes. D’alguna manera, no deixen de ser l’enemic, perquè els moviments feministes estan lligats a l’antimilitarisme. I això és molt cruel! —Expliqueu que els mateixos militars són còmplices de l‘assetjament laboral i que, fins i tot, converteixen l‘agressor en víctima. De quina manera? —Hi ha un cas d’un mitjà de comunicació en què es pot veure com victimitzen un denunciat. Com que mai no hi ha condemnes, és molt freqüent que qui ha estat denunciat denunciï després la víctima. A més de no aconseguir cap condemna, estan exposades a aquesta mena de circumstàncies. Hi ha el cas d’una dona a qui van arrestar trenta-un dies per no haver aconseguit la condemna del comandament. —De quina manera van justificar-ho? —Ells argumenten que, com que no has aconseguit cap condemna, la teva denúncia és falsa. Aquest cas havia arribat al Suprem i el fiscal havia demanat que es condemnés. Hi va haver un vot particular favorable a la condemna, i això que aconseguir-ne un al Suprem és molt difícil… I la dona, després de tot plegat, es troba que l’arresten trenta-un dies perquè diuen que la seva denúncia és falsa. De no aconseguir una condemna a fer una denúncia falsa hi ha tot un món… —I en què consisteixen aquests arrests a l‘exèrcit? —En aquest cas, trenta-un dies en un centre disciplinari. Jo hi he estat cent trenta-nou i, en molts casos, és pitjor que una presó. És completament discrecional. T’ho imposa el teu comandament i no tens cap possibilitat de defensa. És com si demà el teu cap volgués posar-te en una cambra i et digués: ‘T’estaràs aquí trenta-un dies.’ Hi pots recórrer en contra, però l’arrest l’has de complir immediatament. Si després et donen la raó, et donen trenta euros per cada dia d’arrest. Costa més recórrer i guanyar que no pas la indemnització… —A més de denunciar aquestes decisions internes, sou crític amb la justícia militar. Per què? —Un dels grans problemes que hi ha a Espanya és l’existència de la justícia militar. Ha de desaparèixer o quedar restringida a moments excepcionals, com ara les declaracions de guerra, els estats de setge i els conflictes armats, tal com han fet pràcticament tots els països d’Europa. La justícia militar és un privilegi de l’exèrcit franquista que encara es conserva. L’exèrcit espanyol: el poder fàctic intocable —Pel que fa a les agressions sexuals, hi ha dues coses que fan encara més greu aquesta justícia militar: que siguin aquests tribunals que les jutgin i que es permeti que els condemnats a tres anys de presó puguin continuar a l‘exèrcit. —Sí, és terrible. A més, al jutjat central, dos magistrats dels tres que resolen són jurídico-militars, és a dir, que ni imparcialitat ni independència, i el tercer és només militar. Només militar! És un subjecte sense cap coneixement de dret, nomenat directament pel ministre de Defensa. És una barbaritat jurídica que viola el Conveni Europeu de Drets Humans. —Quin és el paper dels polítics en tot això? Al llibre sou molt crítics amb el PSOE… —La posició del PSOE em sembla absolutament lamentable. Fa un any que són al poder i han comptat amb Zaida Cantera, que ha patit assetjament sexual i laboral a l’exèrcit, i no han fet res per a modificar la situació. Tant Cantera com Margarita Robles haurien d’haver emprès una campanya per a millorar la situació pel que fa a la justícia miliar. No tan sols no ho han fet, sinó que han continuat expulsant militars que havien patit autèntiques aberracions. Des d’una militar que va haver de suportar l’assetjament del seu cap, que fins i tot es masturbava davant seu, fins a una altra militar embarassada de quatre mesos a qui li van donar l’ordre d’excavar una rasa amb el risc que allò li provoqués un avortament. Això demostra o bé que no hi ha voluntat política o bé que el poder polític no té cap mena de control sobre el poder militar. I no sé què és més preocupant… Quan es van publicar aquestes informacions, el ministeri les va readmetre, però les dones no poden esperar justícia dels mitjans de comunicació. —També parleu del paper d‘altres ministres de Defensa del PSOE i d‘un cas en què l‘advocacia de l‘estat es va posar de part de l‘agressor. —El PSOE és una de les grans estafes del postfranquisme. Carme Chacón arriba a ministra embarassada i ho van voler vendre com a símptoma de progrés. Quan va rebre una carta de vint filles de militars que eren assetjades per un coronel que era un depravat, el que va fer va ser jubilar-lo, sense emprendre cap procediment legal. Ella arriba just després del cas del capità condemnat per vint-i-vuit agressions sexuals, que continua dins les forces armades, i no emprèn cap reforma per a eliminar l’article del codi penal que permet que els militars condemnats continuïn a l’exèrcit. Del PP no n’espero res, però sí que he d’esperar-ne alguna cosa, del PSOE de Margarita Robles i de Zaida Cantera. —De fet, dieu que Zaida Cantera és una figura polièdrica. —Efectivament. Perquè, tal com ella mateixa ha reconegut, mentre va ser militar no li va importar que agredissin sexualment les dones dins l’exèrcit, perquè ella era capità i pensava que allò no li passari. El més trist és que ara que és diputada i cobra 6.000 euros al mes tampoc li importa que la resta de dones siguin assetjades i agredides. —El PP va crear les anomenades UPAS per lluitar contra l‘assetjament laboral. Dieu que no funcionen. Per què? —No tan sols no funcionen, sinó que han fet més greu el problema. La solució a una justícia de militars per a militars no és una unitat de protecció a l’assetjament de militars contra militars. Aquests militars han de tornar a la institució, i si comprometen un altre militar o un general, tindran problemes en la seva carrera. L’única solució possible a aquest exèrcit ultraconservador i antidemocràtic és eliminar la justícia militar o restringir-la. Segons que es veu a les estatístiques, les UPAS han canalitzat moltes més denúncies per vies internes d’expedients disciplinaris, en què la inseguretat jurídica encara és més gran. —Un altre problema de les dones a l‘exèrcit és el sostre de vidre. Fins ara es treia pit del cas de Patricia Ortega, primera dona que va arribar a coronel. Què en penseu? —És molt probable que aviat visquem un espectacle fictici en què el PSOE ascendirà Patricia Ortega i més dones militars, però això no soluciona el problema de fons, que és que hi ha una estructura masclista que impedeix l’ascens de les dones. Si només hi ha una coronel entre 3.500 coronels i generals… Companys d’aquesta coronel que també van entrar el 1988 van arribar a coronel sis anys abans que ella. I militars que van entrar sis anys després van trigar sis anys menys a arribar-hi. —I, relacionat amb això, el handicap de ser mare a l‘exèrcit és pitjor que en qualsevol altra feina? —Amb total seguretat. Moltes dones són molt ben considerades fins que són mares. Comencen a no considerar-les bones militars, les persegueixen i tenen problemes. Hi ha casos d’arrests de dones per haver-se presentat a les guàrdies amb el nadó quan les cridaven de manera irregular. A una militar la van sancionar per haver anat a una desfilada amb la criatura. No tenia amb qui deixar-la perquè la seva parella també era militar i també desfilava. Li van dir que havia de deixar el nadó amb algú que fos a la grada, com havien fet altres militars. No pots deixar un nadó a un desconegut, és un delicte. Tot plegat és molt kafkià. —Al llibre també parleu de l‘homosexualitat i expliqueu que els qui han fet pública la seva orientació sexual han estat expulsats. —Sí, tots. A l’exèrcit impera aquella màxima americana de ‘no preguntis i no caldrà que et responguin’. Mentre no se sàpiga, cadascú pot ser el que vulgui. Però fer-ho públic és diferent. En la qüestió de l’homosexualitat s’han d’introduir dues variables: el masclisme i el classisme. Totes dues se situen per sobre de l’homofòbia. Que a la tropa hi hagi dones lesbianes està ben vist perquè no deixa de ser masculinitzar una dona. Com que aquests subjectes no volen dones, tenir-hi un ‘homenot’ ho veuen bé. En canvi, que un soldat sigui homosexual està mal vist. Pel que fa a la variant classista, dones que són en comandaments superiors no poden revelar la seva condició. Una cosa és que a la tropa, que té llicència per a tenir vicis, hi hagi una lesbiana, i una altra cosa és que aquesta dona sigui oficial o sotsoficial. Luis Gonzalo Segura, ex-tinent: ‘Qui intenti reformar l’exèrcit toparà amb Felipe VI’

Summary: Luis Gonzalo Segura: ‘El Suprem legitima que un comandament de l’exèrcit digui “puta” a una dona’


El 8 d’abril de 2003 Bagdad era a punt de caure a les mans de l’exèrcit nord-americà. José Couso, càmera de la televisió espanyola Telecinco, era a l’hotel de Palestina, on s’allotjava bona part de la premsa estrangera. Prop de l’edifici, en un pont sobre el Tigris, dos tancs nord-americans bescanviava foc amb un grup insurgent. L’instint periodístic va dur Couso a agafar la càmera i sortir al balcó. Mentre enregistrava, un dels tancs va disparar contra l’hotel. El míssil va fer impacte al pis de sobre, va matar a l’instant Taras Protsyuk, càmera de Reuters, i va deixar ferit greument Couso, que va morir poc després en un hospital de Bagdad. Aquell assassinat s’ha convertit en un símbol de la lluita per la llibertat de premsa i contra la impunitat. Tanmateix, la família, tot i rebre les paraules amables de l’administració espanyola, ha vist com els tribunals –primer l’Audiència espanyola, després el Suprem i el Constitucional– refusaven d’esclarir els fets i dirimir responsabilitats. A més, la filtració de cables diplomàtics per WikiLeaks ha demostrat que la fiscalia, sotmesa als designis dels Estats Units, només tenia un objectiu: aconseguir l’arxivament de la causa. Tanmateix, els responsables de l’assassinat tenen nom i cognom: Thomas Gibson, Philip Woldrford i Philip de Camp. Després d’haver arxivat el cas el Tribunal Constitucional espanyol, VilaWeb entrevista David Couso, germà del càmera, que explica que la família no es pensa rendir. Per això duran l’assassinat de José Couso al Tribunal Europeu dels Drets Humans. —Després de setze anys de periple judicial, el Constitucional espanyol ha arxivat definitivament el cas de l’assassinat de José Couso. Com us sentiu? —L’any passat, el TC va avalar l’abolició a la pràctica de la justícia universal, que el PP va promoure en la reforma del 2014 de la llei orgànica del poder judicial. Amb aquest antecedent ensumàvem que el TC continuaria donant validesa a la versió de la fiscalia, que en aquests setze anys ha actuat més com un advocat defensor dels militars nord-americans que no pas d’un ciutadà espanyol assassinat. —No teníeu cap mena de fe en el TC? —Sempre hi ha l’esperança que un estament judicial superior et pot donar la raó i pot protegir els drets d’un compatriota. Però vam tenir l’oportunitat de llegir la sentència abans que es fes pública… I els magistrats, en la trentena de pàgines del document, menystenen els nostres arguments i donen completa validesa a l’argumentari del ministeri fiscal. Ens han deixat sense justícia i han legitimat la impunitat. —Per què dieu que la fiscalia ha actuat com la defensa dels soldats nord-americans? —L’assassinat d’en José és un assassinat incòmode. Cal recordar que la invasió de l’Irac fou una invasió il·legal fonamentada en mentides. Des del 2003 hem vist com la fiscalia de l’Audiència Nacional ha intentat torpedinar i arxivar sistemàticament la causa. Amb la filtració dels cables diplomàtics de WikiLeaks vam lligar caps. La vice-presidenta del govern, diversos ministres, el fiscal general de l’estat, el fiscal en cap de l’Audiència Nacional… Tots despatxaven amb l’ambaixada dels Estats Units per fer naufragar la causa. A més, durant el procés s’ha modificat dues vegades la llei orgànica del poder judicial (2009 i 2014). Sincerament, Espanya actua més com una república bananera que no pas com un estat sobirà. No hi ha una separació clara de poders. Hi ha una intromissió sistemàtica del legislatiu i l’executiu en el poder judicial… I al final això envia un missatge terrible als ciutadans. Ens despullen de tots els drets. —Creieu que és per aquesta incomoditat que relateu que el TC ha tardat tant a pronunciar-se? —El recurs d’empara el vam presentar el febrer del 2017 i no es resol fins gairebé dos anys i mig després. Sincerament, no entenem aquesta disfunció de la justícia. Sobretot en un cas tan important com és l’assassinat d’un càmera i ciutadà espanyol. —Penseu a recórrer a una instància internacional? —Presentarem un recurs al Tribunal de Drets Humans, mentre no hi hagi un canvi legislatiu a Espanya. Però sobretot volem suscitar un debat mediàtic, polític i social. Com és possible que una reforma d’una llei orgànica supediti la Convenció de Ginebra i més tractats internacionals que formen part de l’ordenament jurídic d’Espanya? —Ara que el PP no té majoria absoluta i ni tan sols és el primer partit al congrés, penseu que és possible de recuperar la justícia universal? —Quan hi ha pressió social i la societat civil està organitzada, les lleis es poden modificar i derogar. Nosaltres no som més importants que ningú. Només som els hereus del no a la guerra i volem emular tota aquella gent que lluita en defensa de la veritat, la justícia i la reparació. A la legislatura anterior ens vam reunir amb tots els grups parlamentaris i vam aconseguir-ne el compromís per a derogar la reforma que el PP havia impulsat el 2014. —Què li vau dir a la delegació del PP a la reunió? —A la diputada del PP li vam dir que la reforma de la llei havia estat maldestra i que ens havien manllevat els drets. Al final a les víctimes només ens queda la justícia. No volem revenja, només volem un judici just, on es dirimeixin les responsabilitats dels acusats. També li vam recordar que és un galimaties jurídic que ha permès que diversos narcotraficants fossin alliberats. Però, sigui com vulgui, el cara a cara amb el PP no és la cosa més important. Aquesta no és una lluita partidista. Tampoc no és una lluita només dels periodistes. Aquesta és una lluita que vincula tota la societat. Per això desitgem que quan es configuri el nou govern, si és que s’acaba formant , porti a terme el compromís que els partits van adquirir amb la família Couso i recuperin la justícia universal. —Els cables de WikiLeaks van esquitxar directament Cándido Conde-Pumpido, llavors fiscal general de l’estat, i Javier Zaragoza, llavors fiscal en cap de l’Audiència espanyola. Ambdós continuen actius en càrrecs d’alt nivell. Què me’n podeu dir, del seu paper? —L’escena política espanyola és plena de lampistes. De personatges que es dediquen a adobar les fuites o els trencaments de les canonades de l’estat. Conde-Pumpido i Zaragoza en són dos exemples. Però hi ha més casos de figures implicades i importants que continuen en estructures de poder. María Teresa Fernández de la Vega, llavors vice-presidenta, és al consell d’estat. Juan Fernando López Aguilar, ex-ministre de Justícia, ha estat cap de files dels socialistes europeus a Brussel·les… Nosaltres no oblidarem mai el paper que han jugat les dues potes del bipartidisme, el PP i el PSOE, en aquest cas. —Durant el periple judicial heu pogut parlar amb Conde-Pumpido i Zaragoza? —Sí, i tant. —I què us deien? —Igual que Mariano Rajoy, quan era vice-president, o Miguel Ángel Moratinos, quan era ministre d’Afers Estrangers. Us fem costat, no us preocupeu, treballem per solucionar-ho… Després amb les filtracions vam comprovar com ens traïen i ens apunyalaven per l’esquena. És molt dur, però algunes coses van fer més mal que unes altres. Les paraules de la gent del PSOE, sobretot. Alguns dels seus representants van venir a manifestacions perquè s’aclarissin els fets. —Cinisme. —Van dir que treien les tropes de l’Irac, i ens ho vam creure… I els soldats, casualment, van acabar en una altra guerra a l’Afganistan. No van ser ni capaços de fer un homenatge digne a en José. Quan li van donar la medalla al treball a títol pòstum ho van fer en un paquet amb més periodistes que havien mort o havien caigut en emboscades. Cap no era víctima d’un crim de guerra. Van fer tal batibull que algunes famílies, per protestar, no van recollir la medalla. —Els Estats Units us han demanat perdó? —Quan Aznar sortia a la televisió amb aquell accent de texà malvat, que semblava Clint Eastwood, assegurava que Geroge Bush s’havia pronunciat sobre el cas. Però durant el procediment judicial ens van remetre a un foli en anglès. Parlo de quan Ana Palacios era ministra d’Afers Estrangers. El document era un full sense cap segell, això sí, escrit en anglès i després traduït, on s’explicava que els soldats havien actuat en defensa pròpia perquè es van sentir atacats. El tracte ha estat menyspreable. Però nosaltres no pensem canviar de discurs. Sempre hem defensat que va ser un crim de guerra i que va ser atac deliberat. Setze anys després, veiem que surt molt i molt rendible matar periodistes. I això té un preu. Cada vegada hi ha menys corresponsals als llocs de conflicte. Ara qui informa són freelances, agències d’informació o directament comandaments d’un exèrcit… Hem perdut fins i tot aquesta batalla. —Sabeu quin recorregut han tingut els casos de Tareq Ayyoub i Taras Protsyuk, els dos periodistes que l’exèrcit nord-americà va matar el mateix dia que José Couso? —Vam provar d’entendre’ns-hi per anar junts a instàncies judicials, però no va reeixir. En el cas de Tareq Ayyoub, que fou assassinat en el bombardament a la seu d’Aljazeera, la família va recórrer a la justícia belga per exigir responsabilitats, però amb el pas del temps, com nosaltres, van topar amb un canvi legislatiu que va fer naufragar la seva querella. El cas de Protsyuk, que va morir al mateix Hotel Palestina, és diametralment diferent. El govern ucraïnès va rebre el fèretre amb honors d’estat i van condemnar públicament l’assassinat. La família sempre ha tingut suport institucional.

Summary: ‘Pumpido, Zaragoza, De la Vega, tots despatxaven amb l’ambaixada dels EUA per tombar el cas Couso’


El ministre de Foment, Íñigo de la Serna, ha advertit aquest dimecres des del Congrés dels Diputats que els treballadors d’Eulen no poden fer vaga en relació a aspectes confirmats al laude arbitral que es farà públic aquest dijous a dos quarts d’una del migdia. ‘El laude de demà posarà punt final al conflicte obert’, ha assegurat abans d’assistir a la Comissió de Foment, on compareix precisament per informar sobre el caos a l’Aeroport del Prat aquest estiu. Segons el ministre, el seu govern ha intentat ajudar a l’assoliment d’un acord, malgrat que no té ‘cap competència’ en aquesta qüestió, i ‘l’administració competent en tot cas és la Generalitat’. Segons De la Serna, la funció d’AENA es limita a ‘vetllar pel compliment de les clàusules’ dels contractes i ‘garantir la prestació del servei’ en aquests termes, però ‘no disposa de competències legals’ per resoldre el conflicte entre l’empresa i els treballadors, i en el cas que no hi hagi acord ‘la Llei estableix que l’òrgan competent és la Generalitat de Catalunya’. Pel que fa al conflicte amb la resta de col·lectius que treballen per a AENA, De la Serna ha assegurat que el gestor busca un acord amb els sindicats. ‘Per això hem proposat un increment de personal més enllà de la taxa de reposició’, ha dit. Pel que fa als salaris, ha apuntat que caldrà ‘tenir en compte el que s’aborda’ i si es prorroga o no el conveni actual. ‘Estem agraïts als sindicats, i per part del govern intentarem arribar a una solució’, ha sentenciat. Respecte a les aglomeracions als controls de passaports fruit de la manca d’agents de la Guàrdia Civil, De la Serna ha apuntat que el seu executiu va incrementar el nombre d’agents per evitar que es produïssin, tot i que ha afegit també que després dels atemptats el nombre d’agents a l’aeroport es va incrementar.

Summary: De la Serna adverteix que els treballadors no poden fer vaga contra aspectes confirmats al laude


VALÈNCIA, 8 (EUROPA PRESS) El cantant Francisco ha demanat disculpes públiques a la vice-presidenta del govern valencià, Mónica Oltra, pels insults que li va adreçar. Li digué ‘escòria, incòmoda de veure i inculta’, entre més. Ara diu que n’està ‘profundament penedit’. Ho diu en un comunicat difós divendres, en veient que l’organització d’un dels seus concerts a Xixon decidí de cancel·lar-lo per les paraules que havia adreça a Oltra. ‘Vull comunicar públicament que estic profundament penedit dels meus insults a la senyora Mónica Oltra. No hi ha motius personals per això. El meu alleujament per un moment d’indignació personal em van portar a comportar-me d’una forma injustificable, i totalment reprovable’, diu la nota. ‘No hi ha excuses. Primer de tot sóc una bona persona i reconec sense matisos com eren de desproporcionades les meues paraules. Amb aquest comunicat demane públicament perdó a la senyora Mónica Oltra i tots els seus votants i simpatitzants. Som humans i cometem errors. Jo he comès un greu error irresponsablement a Facebook, i ara patisc per esta raó. Espere i desitge tancar aquest assumpte, d’una forma cordial i amistosa’, afegeix. El consell d’administració de Divertia Gijón va decidir de cancel·lar el concert de Francisco que s’havia de fer el 15 de juliol en aquella ciutat. ‘Les lamentables declaracions de Francisco González contra Mónica Oltra, vice-presidenta i consellera d’Igualtat i Polítiques Inclusives de la Generalitat Valenciana, han originat aquesta decisió’ van dir en un comunicat. Divertia hi explicava també que les reaccions a aquestes declaracions ‘haurien pogut activar desordres públics i enfrontaments que haurien posat en risc la normal celebració del seu concert, la seguretat de l’artista i també dels espectadors que accedissen al recinte’. L’empresa municipal va extingir, a més, el contracte subscrit amb Música, Art i Somnis, amb qui s’havia signat el citat contracte d’actuació, perquè aquesta havia cedit els drets a un tercer ‘sense mitjançar el preceptiu i indispensable consentiment de Divertia Gijón S.A.’.

Summary: Francisco demana perdó pels seus insults a Mónica Oltra després de la cancel·lació d’un concert a Xixon


La titular del jutjat d’instrucció número 17 de València ha dictat l’ordre d’obertura de judici oral a l’ex-president de la Generalitat Francisco Camps, per possibles irregularitats en la construcció del circuit urbà de fórmula 1 a València. S’obre judici oral a tretze persones més, entre les quals l’ex-conseller Mario Flores i l’ex-secretari Victoriano Sánchez Barcáiztegui, per un delicte continuat de malversació de cabals, en concurs amb un delicte de prevaricació administrativa. També en formen part Antonio Carbonell, director general de l’ens Gestor de Transports i Ports (GTP); César Cuesta García, vocal de la mesa de contractació del GTP; i els responsables de les empreses Typsa, Ayesa, FCC, Hormigones Martínez i Cyes, entre els quals José Mayor Oreja. La jutgessa denega la petició de la Generalitat, que exerceix l’acusació particular, de formar una peça separada per a assegurar les responsabilitats pecuniàries. I determina que l’òrgan competent per a enjudiciar la causa sigui l’audiència provincial. L’ordre d’obertura de judici, contra la qual no es pot recórrer, dóna un termini de tres dies als acusats perquè compareguin amb un advocat que els defensi i procurador. Després d’això, les parts tindran deu dies per a presentar els escrits. L’Audiència de València encara no ha resolt els recursos presentats per la fiscalia anticorrupció i les acusacions. L’advocacia de la Generalitat demana 7 anys de presó i 17 d’inhabilitació absoluta per a Camps per un presumpte delicte de prevaricació en la causa per presumptes irregularitats en la construcció del circuit urbà de fórmula 1 a València. També l’acusa d’un delicte de tràfic d’influències pel qual li demana 9 mesos de presó i 4 anys d’inhabilitació més per a l’exercici de qualsevol càrrec públic.

Summary: Obren judici oral contra Francisco Camps pel circuit de Fórmula 1


Els diputats de l’oposició kossovesa han escampat gas lacrimogen dins l’hemicicle per protestar contra les negociacions amb Sèrbia, que temen que pugui desembocar en un acord que posi límits a l’actual independència. Els diputats de l’oposició fa mesos que protesten virulentamrent al parlament. L’acció havia estat preparada i al vídeo es veu com anaven preparats amb màscares antigàs.

Summary: Els diputats de l’oposició kossovesa escampen gas lacrimogen dins el parlament


Reclamar al banc i intentar arribar a un acord de manera amistosa, presentar una demanda per la via civil o bé anar a l’Agència Tributària de Catalunya per reclamar el retorn de l’import de l’impost d’Actes Jurídics Documentats que s’ha de pagar a l’hora de formalitzar una hipoteca. Són tres vies possibles per reclamar el retorn de l’impost sobre la hipoteca, que aquest dijous el Tribunal Suprem espanyol ha dictaminat que l’han d’afrontar els bancs i no els clients com havia passat fins ara. El professor de dret tributari de la UOC Benja Anglès ha explicat a l’ACN que la via que ell considera més garantista és la d’anar a reclamar a Hisenda, si bé aquesta només és a l’abast d’aquells que hagin liquidat l’impost en els últims quatre anys. La sentència del Suprem no deixa clar si les persones que han pagat l’impost en un passat tenen dret a reclamar-lo. Així doncs, Anglès posa de manifest que la sentència ‘no tanca la porta a la retroactivitat’ i per tant això obre una escletxa per poder reclamar. Per fer-ho, assenyala tres vies possibles. La primera seria anar al banc directament i intentar que s’avingui a retornar els diners. La segona seria presentar una demanda civil contra l’entitat bancària per reclamar el retorn de l’impost. I la tercera, reclamar a l’Agència Tributària de Catalunya el retorn de l’impost, ja que el va cobrar a un subjecte passiu que, segons ara sentencia el Suprem, ‘no tocava’. Això sí, aquesta via té un límit temporal: els quatre anys que es pot reclamar al fisc segons la llei. Així doncs, per a hipoteques constituïdes fa més de quatre anys, les úniques vies factibles serien la judicial o la d’anar al banc a reclamar. Sigui com sigui, Anglès recomana esperar uns dies per veure com es pronuncien els diferents agents afectats: els bancs, les associacions de consumidors que fins ara havien reclamat per la via civil i Hisenda. En aquest sentit, l’expert recorda que pocs dies després de la sentència que declara exemptes d’IRPF les prestacions per maternitat, Hisenda ja ha habilitat una eina per reclamar les devolucions. L’impost d’actes jurídics documentats, que ara el Suprem indica que han de pagar els bancs i no els clients, és la despesa més elevada associada a la tramitació d’una hipoteca.

Summary: Reclamar al banc, als jutjats o a Hisenda: les tres vies per al retorn de l’impost sobre la hipoteca


La vaga general convocada per la Intersindical-CSC serà finalment el 21 de febrer, quan és previsible que ja declarin els presos polítics. Inicialment, l’havia impulsada per dijous, 7 de febrer, però en una reunió feta aquest matí ha decidit d’ajornar-la. Fonts del sindicat expliquen que els han demanat més temps per a poder-la preparar millor. Qui hi pot participar, en la vaga general del 21 de febrer? Les claus principals de la mobilització ‘Estem molt satisfets i satisfetes de la resposta de la gent que heu estat treballant per la vaga general i us agraïm enormement l’esforç. Però recollim la demanda de part de l’afiliació, de seccions sindicals i d’agents socials d’aconseguir una vaga massiva i que s’insereixi en un context de mobilitzacions per tots els drets i llibertats’, ha anunciat el sindicat a través d’una nota. La vaga general de la Intersindical-CSC serà finalment el 21 de febrer. Hem optat per posposar la convocatòria prevista pel dia 7 per garantir un major èxit i mobilització massiva. (1/4) pic.twitter.com/QBPF9B8wbF — Intersindical-CSC 🎗#7FVagaGeneral (@I_CSC) February 5, 2019 En un prinicipi el sindicat havia registrat un pre-avís els dies 5, 6 i 7, i finalment va acabar decantant-se cap a aquest darrer dia perquè era el més pròxim al judici, que comença el dia 12. Finalment ha decidit de cercar una data que no sigui prèvia al judici. I és que el motiu de fons d’aquesta aturada és el procés judicial als presos polítics, cosa que ha fet que els principals sindicats, UGT i CCOO, no hi hagin donat suport.

Summary: La Intersindical ajorna la vaga general fins al 21 de febrer


El president Carles Puigdemont i el conseller Toni Comín han reclamat a la Comissió Europea (CE) que actuï per resoldre la ‘inactivitat històrica’ de l’estat espanyol al delta de l’Ebre i que ajudi a resoldre els seus problemes ‘sistèmics’. Ambdós eurodiputats han traslladat avui dues preguntes a la CE on també demanen a l’executiu que prengui mesures per fer complir les directives de l’aigua i d’inundacions. D’altra banda, JxCat vol saber si Espanya preveu alguna ‘mesura especial’ al riu Ebre per ‘evitar la regressió del delta’. En el seu escrit, Puigdemont i Comín lamenten que el delta ha perdut terreny de costa per ‘l’incompliment de les mesures establertes per la mateixa legislació espanyola’ i per l’augment del nivell del mar. Per això, demanen a la CE que actuï per tal que ‘els sediments acumulats als embassaments de Riba-Roja i Mequinensa arribin fins a la desembocadura del riu Ebre’. Brussel·les ofereix ajuda Brussel·les ha activat el seu satèl·lit Copernicus per ajudar a avaluar ‘l’abast dels danys’ causats pel temporal Glòria. Un portaveu de la Comissió Europea ha anunciat aquest divendres que s’ha posat en marxa ‘immediatament’ aquest servei d’emergència per a desastres meteorològics que proporciona ‘mapes ràpids’ després de la petició de les autoritats espanyoles i franceses. La CE ha assegurat que està ‘preparada per proporcionar el suport necessari’ i ha expressat el seu condol per les víctimes de la borrasca.

Summary: Puigdemont i Comín demanen a la Comissió que actuï per evitar la regressió del delta de l’Ebre


Uns 150 càrrecs, caps de llista i candidats del PDECat han signat un manifest en què demanen al partit la convocatòria d’una assemblea extraordinària per a dissoldre’s i fusionar-se amb Junts per Catalunya. S’hi reclama el nomenament d’una direcció interina que condueixi aquest procés de fusió, que hauria de desembocar en una assemblea fundacional de JxCat. Al document s’hi demana que aquest espai polític conflueixi en un sol partit amb una estructura pròpia, una sola direcció, un lideratge, un relat i un model de país. ‘El PDECAT ha esdevingut un partit sense recorregut en solitari però que recull un valuós bagatge històric, una estructura territorial clau i un capital humà imprescindible’, diu.

Summary: Els crítics del PDECat insten Bonvehí a fusionar-se amb Junts per Catalunya


El Parlament Europeu debatrà avui a la tarda la situació de Catalunya, després de la repressió de l’estat espanyol contra l’1-O. Tanmateix, en la sessió del matí ja hi ha hagut un primer tast d’aquest debat. Els bescanvis de paraules entre els eurodiputats catalans i espanyols pel discurs d’ahir al vespre de Felipe VI han estat marcats per la tensió. Un dels moments més durs ha estat quan ha parlat l’eurodiputada d’EUPV, Marina Albiol, amb interrupcions constants de l’ex-representant d’UPyD, Beatriz Becerra, que havia intervingut amb un exemplar de la constitució espanyola a la mà. Albiol ha denunciat que el règim del 78 s’enfonsa i ha dit: ‘Ahir vam veure una monarquia més rància i perillosa que mai.’ Així mateix, ha acusat el PP de voler ressuscitar el règim amb ‘”Arriba España”, visca la Guàrdia Civil, traient el Borbó a passejar i a cops de porra’. Albiol ha recordat que Felipe VI no l’havia votat ningú i ho ha reblat dient: ‘Catalunya serà allò que vulguin els catalans i les catalanes.’ Entre insultos y gritos de “Viva el Rey”, he deseado que Catalunya sea lo que decidan los catalanes y traiga el fin de la monarquía #4Oct pic.twitter.com/ae02JUJCw8 — Marina Albiol Guzmán (@MarinaAlbiol) 4 d’octubre de 2017 Després de la seva intervenció, s’han sentit insults i crits de ‘¡Viva el rey!’ des de la bancada del PP espanyol. L’autor de la proclama monàrquica podria ser l’eurodiputat basc Carlos Iturgaiz, que fa mesos que va titllar de ‘fills de puta’ els catalans que havien xiulat l’himne espanyol durant la final de la Copa del Rei de futbol. Iturgaiz també ha pres la paraula avui i ha estat molt bel·ligerant contra l’independentisme. El ple, fet a Estrasburg, ha comptat amb la presència del vice-president primer de la Comissió Europea, Frans Timmermans. El grup dels Verds li ha demanat directament que la UE faci de mitjancera entre la Generalitat i el govern espanyol, car el procés no és un afer intern, sinó europeu. El PP ha negat en bloc que la Comissió hagi de tenir cap paper a Catalunya. Abans de la sessió matinal, trenta-cinc eurodiputats de tot l’espectre polític han denunciat la violència de la policia espanyola i han donat suport a Catalunya. Over 35 MEPs from across the political spectrum gathered today at @Europarl_EN to denounce police violence in Catalonia & support democracy pic.twitter.com/3pDcaV5dpG — EuropeanFreeAlliance (@EUPARTYEFA) October 4, 2017

Summary: Crits i insults de diputats del PP al Parlament Europeu per a defensar el discurs de Felipe VI


De bon principi, el documental ‘Campo a través’ sobreimpressiona la llegenda que respon el què i el perquè d’aquest projecte dirigit per Pep Gatell, membre històric de La Fura dels Baus, que dissecciona les essències del restaurant Mugaritz. Llegim: «Una mirada íntima a un equip que dilata els confins de la gastronomia. A una forma d’intuir un camí inexistent que s’ha de construir. A la filosofia de treball, de coneixement, de patiment, de talent i de gaudi. Una mirada a Mugaritz, un espai d’evolució constant que, des del 1998 segueix el seu camí.» Què vincula la companyia la Fura dels Baus amb el restaurant Mugaritz? Per què és la gent de La Fura qui pot mostrar l’essència del Mugaritz? Perquè el documental mostra una mirada de creador a creador. I no ens estranya que Pep Gatell, a qui entrevistem, ens confessi amb passió: ‘Som ànimes bessones!’. Certament, més enllà del relat que gira al voltant del restaurant, el film ens mostra quins elements mentals s’accionen en un procés creatiu que tiba cap al límit, cap a espais no explorats, cap a conceptes replantejats, cap a elements oblidats. La força d’aquest documental prové d’un accident: enviar un càmera durant dos mesos al restaurant per enregistrar la quotidianitat de l’espai, per cercar el més íntim sense que es noti. I el que va passar va ser que el càmera va quedar atrapat per la força del lloc i de la seva gent. I sí que va atrapar essencialitats, però no pas en imatges, sinó en les converses de l’equip del restaurant, sovint espontànies, contundents, definitòries, angoixants, essencials, veritables, també amb elements de de fidelitat gairebé religiosa. De la força del Mugaritz no se n’escapa ningú. Però així com els ‘àudios’ capturats eren d’un gran valor, les imatges, descuidades per la força de la inducció del lloc i la seva gent i el seu dir, no eren les desitjades. Tanmateix, el tresor ja el tenien. Aleshores, la feina va ser seleccionar el millor material. I van ordenar-lo a partir dels territoris següents: reflexions, somnis, davant del món real, perfecció i excel·lència, el preu del plaer, posada en escena, camp a través, el projecte, futur. Fet això, calia tornar al Mugaritz a enregistrar les imatges, que aleshores foren impecables, poètiques (perquè tenen un dir poètic). Ja sabien el que havien de mostrar. El documental és un seguit d’imatges en un dir poètic, impecables i impactats, mentre les veus, corals, de la gent de l’equip del restaurant, van expressant idees i reflexions. Tot en veu en off. No surten mirant a càmera fins al final, als crèdits (i realment tampoc hi miren). Som veus plenes d’idees i essències, moltes textures de veus diferents, que atrapen l’espectador. I el dir, que no perd intensitat. I parlem sobre la comoditat-incomoditat, la memòria com a experiència, un estat vital de crisi permanent, l’ordre limitant, l’error estimulant, la porositat en la creació, la importància dels somnis (‘però primer cal somniar-los’), els somnis com a esbossos i com a abstraccions també, la condició d’uns sentits desperts però relaxats, la percepció del món, el restaurant com un món paral·lel, la natura com a part del ser del restaurant, la importància de l’estat anímic en un món de subtilesa i de detall, la creativitat lligada a la innovació i la cultura, la gestió dels egos, la complicitat amb els comensals, la boca com a territori íntim (‘molt íntim’), treure el comensal de la zona de confort, un àpat que no ha de ser bo sinó que ha de tenir sentit, una filosofia a la boca, la incertesa i la incomprensió de la creativitat, trencar murs, projecte obert, la voluntat de fer un món millor, preguntar-se per què passen les coses, projectes fallits que ensenyen un munt de coses, un projecte que t’absorbeix o t’expulsa, la capacitat d’atraure gent amb la qual es comparteixen coses, un restaurant que no ho és, un projecte centrífug… Uf! Pep Gatell, director de ‘Campo a través’, ens parla d’alguns aspectes d’aquest documental. —Que tot el documental se sustenti en un dir ple de veus en off, tenia el seu risc. Per què el vau plantejar en aquest format? —Hi ha moltes textures de veu i de moltes edats diferents, i això fa possible que funcioni. Vaig enviar un càmera durant dos mesos a conviure amb la gent del Mugaritz, allà a Errenteria. Quan va tornar a Barcelona, les imatges que va portar no eren bones, perquè en el Mugaritz el van imbuir, el van fagocitar. Però això va anar molt bé per captar les converses i reflexions de tota la gent del restaurant. Ens vam trobar un relat de valors: què ens mou, perquè som aquí… Són converses sobretot d’ells parlant entre ells. I així vam trobar aquestes perles. Vam fer una feinada de tria i vam ordenar les converses segons uns apartats. Vam fer una feina de constructivisme. I després vam tornar al Mugaritz a gravar les imatges que apareixen al documental. El que és Mugaritz és el que diuen. I és de tal intensitat que necessites concentrar-te, però no et costa, perquè és interessant tot el que diuen i esperes a veure què diran i què diran i què diran. —En quin any està enregistrat el documental? —Vam gravar tota la temporada del 2014. —És un documental fet de creador a creador. És una constant preguntar-se sobre què és la creativitat, els seus límits, la creativitat com un espai d’incertesa i incomprensió. —Certament, en aquest sentit el Mugaritz i la Fura som ànimes bessones. Tenim en comú el risc, la posada en escena… És increïble. I això ens ha forjat una relació molt forta de complicitats. La relació va començar amb la col·laboració que Mugaritz va fer a la nostra obra ‘Degustació de Titus Andrònicus’ el 2010: Volíem fer el banquet amb el Ferran Adrià, però justament aquell any era el que va decidir tancar el restaurant elBulli i anava massa enfeinat. Va ser honest amb nosaltres i ens va dir que no podia. Entre els altres cuiners catalans per primera fila, no vaig trobar amb quin encaixar. Amb tot això, vaig veure la web del Mugaritz i em va agradar. Vam demanar taula i quan vam acabar de dinar els vam proposar el projecte. Vam entrar a la cuina del restaurant i l’Antodi Luis Aduriz estava nerviós i quan ens va veure es va posar vermell. Aquell detall em va fer pensar que anàvem bé. Aquella mateixa tarda ja vam parir tots els plats de ’Titus Andrònius’. Ens vam entendre de seguida. Aquell espectacle va ser increïble. Jugant amb el que veus i el que olores vam provocar reaccions fortes als comensals. Hi havia espectadors que es desmaiaven i després es recuperaven de seguida. No sabíem per què passava. Un metge ens ho va explicar: primer els comensals veien una escena impactant d’una dona sense braços vomitant sang i l’impacte provocava que es tanqués la boca de l’estómac, però al mateix temps, es podia olorar una aroma de sucre de fira que feia obrir la boca de l’estómac i feia entrar en contradicció el sistema nerviós parasimpàtic, que no entenia res i es col·lapsava. —I després de ‘Degustació de Titus Andrònicus’ vau continuar col·laborant? —L’Andoni Luis Aduriz va veure com fèiem un grup de treball per preparar els actors pels nostres espectacles i ens va proposar de fer un taller per a l’equip de cuina i de sala del restaurant. Sovint la en la nostra societat hem oblidat el joc, passar-nos-ho bé, la gent arreplega massa vergonyes… Nosaltres treballem tot això. I els hi vam fer aquest taller i va anar molt bé. I després vam col·laborar amb ells en un primer vídeo, on presentàvem la recepta d’un plat, ‘Macaron de caza’, a la nostra manera. Era una recepta molt antiga feta a partir del principi que la sang fresca emulsiona com la clara d’ou. Es va presentar a Madrid Fusion i va ser molt impactant. I encara vam fer un altre vídeo, ‘El juego en la mesa’, a partir d’un joc de «tabas», un consomé que se’l prenia qui guanyava el joc. Això passava en un moment del menú del Mugaritz. En aquell cas vam anar fins al japó a gravar, perquè l’argila de les peces del plat, la caolinita, és originària d’uns artesans japonesos del segle XVII. —I vau arribar al documental ‘Campo a través’. —L’Andoni volia fer un documental sobre la manera de treballar que tenen, la creativitat i quan va veure el videoclip del «tabas» em va proposar que el dirigís jo. Tot i que ja havia fet molts vídeos, per a mi ha suposat el primer documental d’una hora. Estic content del resultat.

Summary: Pep Gatell (La Fura): ‘La Fura dels Baus i el restaurant Mugaritz som ànimes bessones’


JxCat i ERC han escenificat aquest matí al parlament l’enèsim intent per refer la unitat. Després que la crisi per la suspensió dels diputats va deixar ahir els quatre diputats de JxCat sense votar i de la pèrdua de la majoria independentista, Quim Torra i el president del grup parlamentari d’ERC, Sergi Sabrià, han fet un propòsit d’esmena durant la sessió de control al parlament. El president ha instat el seu soci de govern a recuperar l’esperit de l’1-O i la declaració política del 27-O. Un esperit, el del referèndum, que segons Torra és de de defensa i de victòria però també de desobediència. Sabrià ha al·legat que ‘la unitat d’acció no pot esperar més’ i ha remarcat que els objectius d’aconseguir la independència o la defensa dels represaliats són ‘més forts que les diferències tàctiques’. No obstant això, ha lamentat el que va passar ahir, després de l’intent de Torra i de Pere Aragonès de divendres de segellar l’estabilitat del govern amb una reunió al Palau de la Generalitat. ‘Avui som menys forts, una mica més dèbils sense majoria’, ha subratllat. ERC manté la pressió perquè els quatre diputats de JxCat s’avinguin a designar un substitut que pugui exercir el seu dret a vot i tornin a sumar 65 vots, en espera que s’aclareixi la situació processal d’Antoni Comín. JxCat, mentrestant, no es mou. El govern pretén tirar endavant la legislatura, almenys, fins als judicis. Torra ha insistit que compta amb la CUP i els comuns per aprovar els pressupostos. La CUP, però, està cada dia més lluny de l’executiu. Hi ha insistit la diputada Maria Sirvent des del faristol retraient al govern una ‘retòrica progressista i processista’ que implica ‘acatar el govern espanyol’ i consolidar les retallades socials. ‘Amb el nostre suport, no’, li ha etzibat. Els comuns volen tancar un front comú a tres bandes que també garanteixi a Ada Colau i a Pedro Sánchez tirar endavant els pressupostos. Així ho va proposar la batllessa de Barcelona i hi ha insistit la presidenta del grup dels comuns. Torra ha insistit en la vigència del l’ultimàtum a Sánchez perquè presenti una proposta de referèndum abans del novembre si vol que els partits independentistes no el deixin caure al congrés: ‘El crèdit del president Sanchez s’ha acabat, necessitem una oferta ja a sobre de la taula’. També ha preguntat als comuns on queda la reivindicació de l’exercici del dret a l’autodeterminació dins d’aquest paquet. ‘Tinc pressa per treure els presos polítics de les presons’, hi ha afegit. Miquel Iceta ha reiterat al president de la Generalitat que ha d’aprofitar l’oportunitat que el govern espanyol vulgui dialogar i ha burxat en el fet que la pèrdua de la majoria independentista va portar el parlament a refusar una resolució de la CUP que reiterava el compromís amb el dret a l’autodeterminació. Per a Torra, la reunió amb el president espanyol, tanmateix, va ser només ‘una foto’. C’s ha tornat a criminalitzar la sintonia que expressa el president amb els CDR. ‘Se sent molt proper als que alteren l’ordre i amenacen la gent als carrers’, li ha deixat anar el portaveu de C’s, Carlos Carrizosa. Torra ha defensat la ‘irresponsabilitat’ de les paraules de C’s i li ha advertit que seran responsables de tot el que pugui passar en el futur.

Summary: Torra i ERC es proposen de recuperar la unitat, però la desavinença es manté


La decisió de Ryanair de deixar d’operar a l’aeroport de l’Alguer va encendre unes quantes alarmes perquè, entre més connexions perdudes, s’eliminava el vol entre l’Alguer i Girona, l’únic que connectava la ciutat catalana de Sardenya amb els Països Catalans. Però, com ja va avançar VilaWeb, aquestes setmanes Alitalia ha estudiat d’inaugurar un vol entre l’Alguer i l’aeroport del Prat de Barcelona. I avui Mario Peralda, president de Sogeaal (la societat gestora de l’aeroport de l’Alguer), ha confirmat que a partir de l’1 de juny Alitalia oferirà tres vols setmanals Barcelona-l’Alguer (el dilluns, el dimecres i el diumenge). La notícia ha estat molt celebrada a l’Alguer. Sobre el preu dels vols, se’n saben poques coses, però Peralda ha dit que serien ‘preus continguts’. S’espera que ben aviat Alitalia obri la venda d’aquests vols per internet. A migdia, en una conferència de premsa, Peralda ha anunciat totes les altres novetats dels vols que operaran a l’Alguer. Vegeu-lo en aquest fragment de vídeo d’Alguer.it: Vegeu també en aquesta fotografia tots els vols que hi haurà a l’Alguer aquest estiu: Més connexions amb Sardenya De resultes de l’eliminació de la ruta de Ryanair i abans d’anunciar-se els nous vols d’Alitalia, Grimaldi Lines ja havia dit que ampliaria a tot l’any la ruta per vaixell entre Barcelona i Porto Torres (a quaranta quilòmetres de l’Alguer), que fins ara només funcionava a l’estiu. Per via aèria, les altres connexions que resten entre Sardenya i els Països Catalans són els vols d’Òlbia i Càller a Barcelona, de Vueling.

Summary: Alitalia confirma tres vols directes cada setmana entre l’Alguer i Barcelona


La cap de llista del PSC per al 20-D, Carme Chacón, ha demanat disculpes al líder de C’s, Albert Rivera, per haver-li atribuït una piulada que negava la violència masclista. ‘Rectifico l’error i demano disculpes a Albert Rivera’, ha tuitejat en castellà Chacón al seu compte de Twitter. Rectifico el error y pido disculpas a Albert Rivera. Ahora le pido a él que rectifique su programa y pida disculpas a las mujeres — Carme Chacon (@carmechacon) 12 desembre, 2015 No obstant això, la candidata del PSC ha contraatacat en la mateixa piulada: ‘Ara li demano a ell que rectifiqui el seu programa i demani disculpes a les dones’, ha sentenciat Chacón, tot recordant que la polèmica es va iniciar pel rebuig dels socialistes a la proposta de C’s sobre la llei de violència de gènere. Per refermar el seu argument, la líder del PSC va mostrar una suposada piulada de l’abril de 2015 de Rivera on es podia llegir que ‘existeixen dades que confirmen que hi ha més assassinats feministes que masclistes’. C’s, en ser preguntat per la piulada, va afirmar que el tuit era totalment fals i que mai havia estat publicat per Rivera. A través de la mateixa xarxa social, Rivera va recriminar als socialistes que caiguessin en la política del ‘tot s’hi val’ i va atribuir l’acusació de Chacón als nervis del seu partit. ‘Els nervis del PSOE i el ‘tot s’hi val’: Chacón treu un imprès en un míting amb un tuit masclista com si fos meu. Prou de política escombraria’, va etzibar.

Summary: Chacón demana disculpes a Rivera


El comissari en cap dels Mossos d’Esquadra, Eduard Sallent, ha assegurat que el cos treballa amb tots els escenaris, inclòs el d’un confinament general del Principat si l’avanç del coronavirus 2019 ho requereix. En declaracions a Catalunya Ràdio, Sallent ha explicat que el confinament general no seria tan dificultós com la ‘concurrència’ de diferents tancaments parcials. Els Mossos han desplegat 106 efectius a la Conca d’Òdena. Si s’hagués de tancar tot el Principat, els agents estarien a les vies principals i a les grans infraestructures. ‘Seria un repartiment més pròxim al lloc d’on estan les patrulles’, ha argumentat. Sallent també ha apuntat que hi ha un positiu al cos i trenta agents en aïllament per ser contactes de positius. Tota la informació sobre el Coronavirus, minut a minut Els Mossos de moment no han demanat ajuda a la Guàrdia Civil i a la policia espanyola, tot i que hi estan en contacte permanent i els van informar del confinament preventiu decretat a l’Anoia. A més, s’han modificat algunes sortides de les autopistes i les autovies perquè hi hagi dues entrades i només hi puguin entrar mercaderies i vehicles d’emergències i de gestió sanitària. Tota l’estratègia del govern, ha dit, intenta que l’emergència sanitària es desenvolupi el més lentament possible perquè no hi hagi col·lapse, ‘que podria afectar la sanitat però també el cos dels Mossos d’Esquadra’, ha afegit. També ha explicat que van contactar amb la policia italiana per extreure les lliçons que van aprendre durant la crisi de la Llombardia. El cos ha pres mesures (a través del pla Orís) per reduir la transmissió. S’han eliminat al màxim les reunions, els edificis policíacs estan aïllats entre sí, hi ha material de protecció pels agents, i els caps i sots-caps no tenen contacte entre ells per si un es posés malalt poder mantenir el comandament. Gossos i gats poden contreure o transmetre la Covid-19? Pel que fa als delictes que podrien sorgir a partir d’aquesta emergència, ha indicat que les màfies internacionals que es dediquen al robatori de turistes sovint s’acaben desplaçant de zona, però caldrà controlar els locals, tot i que ha indicat que aquest tipus de canvis no són automàtics. Sobre els robatoris en domicilis, ha subratllat que ‘a més gent a casa més baixen els fets penals’. Sí que cal vigilar amb les estafes de persones que es fan passar per metges per entrar als habitatges. Ja s’han denunciat un parell de casos a Catalunya. Sallent ha fet una crida a la tranquil·litat i ha demanat a la ciutadania que mantingui la calma respecte a les provisions, que estan garantides. Cada nit es reposarà el que falti. Sobre el judici al major Trapero i a l’excúpula d’Interior, ha reconegut que el viuen amb ‘preocupació i solidaritat’, i ha constatat que si l’inhabiliten, a la pràctica durant aquell temps no podrà exercir de policia. Consells per als qui hagin d’aïllar-se pel coronavirus i per als familiars

Summary: Els Mossos diuen que és més senzill confinar el Principat que diverses ciutats a la vegada


La batllessa de Barcelona i dirigent dels comuns, Ada Colau, ja és oficialment l’única candidata a ser cap de llista de Barcelona en Comú de cara a les municipals del 2019. Ahir, el comitè electoral va acceptar la renúncia d’Albert Reyes, que era l’altre candidat a cap de llista, segons ha informat el partit en un comunicat. Una vegada s’ha publicat definitivament la candidatura de Colau, l’organització prepara ara trobades entre ella i activistes de la formació per explicar els projectes que vol impulsar i ‘recollir les propostes de criteris i perfils de candidats que podrien formar part del seu equip’. Colau aspira a repetir mandat i haurà de batre’s amb nous candidats de tots els partits del consistori, que renoven el cap de llista, excepte el PSC.

Summary: Ada Colau és l’única candidata a encapçalar els comuns de Barcelona a les municipals


La taula de negociació entre els governs català i espanyol que van pactar ERC i el PSOE comença a caminar avui. Les dues delegacions es reuniran a les 16.30 a la Moncloa, on després el president de la Generalitat, Quim Torra, en farà una valoració. Ara per ara, no s’ha fet públic si Pedro Sánchez també compareixerà. La impossible taula de diàleg i el tren que va fer ric Rockefeller | Editorial de Vicent Partal Ahir a última hora les dues parts no havien tancat cap ordre del dia ni els continguts de la reunió, o si més no no els van fer públics. El servei de protocol del govern espanyol enllestia els últims detalls sobre la sala on es farà i el tipus de taula. És segur que no hi haurà mediador, tal com ha reclamat JxCat fins al darrer moment. La figura del relator no es va incloure al pacte entre els republicans i els socialistes, però sí que es manté el compromís de sotmetre qualsevol acord a votació amb una consulta a Catalunya. Qui és qui a la taula de negociació? A banda i banda de la taula hi haurà vuit representants de la Generalitat i vuit del govern espanyol. Per part catalana, hi seran el president, Quim Torra; el vice-president, Pere Aragonès; els consellers Alfred Bosch i Jordi Puigneró; les diputades Marta Vilalta (ERC) i Elsa Artadi (JxCat); Josep Maria Jové, ex-mà dreta del vice-president Oriol Junqueras; i Josep Rius, ex-mà dreta del president Carles Puigdemont. Torra i Aragonès només participaran en aquesta primera reunió i en aquelles en què s’hagin de segellar possibles acords amb el govern espanyol, mentre que els altres sis membres formaran la delegació catalana permanent. La Generalitat defensarà que per a resoldre el conflicte polític entre Catalunya i Espanya cal l’amnistia, la fi de la repressió i la desjudicialització de la política, i a més argumentarà que el millor instrument per a resoldre’l és un referèndum acordat. Ara com ara, no se sap la proposta que farà el govern espanyol, tot i que Sánchez, a la reunió que va fer amb Torra el 6 de febrer a Barcelona, li va lliurar un document de quaranta-quatre propostes per a començar a resoldre els greuges i deutes històrics de l’estat espanyol amb Catalunya. Tanmateix, el govern considera que aquests punts s’han d’encarar a l’espai corresponent, la comissió bilateral Generalitat-estat. En canvi, en aquesta taula de negociació s’hi ha de parlar de la repressió i el referèndum, però el govern espanyol ho defuig. A la delegació espanyola, a més de Sánchez, hi haurà la vice-presidenta primera, Carmen Calvo, i quatre ministres del PSOE. Per part d’Unides Podem, hi haurà el vice-president segon espanyol, Pablo Iglesias, i el ministre Manuel Castells, ambdós partidaris del referèndum però ara disposats a defensar la posició oficial del govern de coalició amb el PSOE, més pròxim a les tesis dels socialistes: no permetre cap referèndum sobre la independència de Catalunya. Catorze mesos des de la cimera de Pedralbes La reunió entre governs arriba catorze mesos després de la cimera de Pedralbes, en què es va pactar la Declaració de Pedralbes. El fet que la Generalitat proposés un mediador i que el text parlés d’un diàleg amb ‘seguretat jurídica’ –eludint la constitució espanyola– va desfermar la fúria de la dreta política i mediàtica espanyola, que va convocar una manifestació amb l’extrema dreta a la plaça Colón de Madrid. L’única virtut del diàleg | Anàlisi de Pere Martí En aquella situació, i sense que l’independentisme estigués disposat a aprovar el pressupost espanyol per la coincidència amb el començament del judici al Tribunal Suprem espanyol, Sánchez va fer-se enrere. Va trencar els ponts de diàleg amb la Generalitat, va convocar eleccions espanyoles el 28-A i es va distanciar de l’independentisme tant com va poder, amb una retòrica agressiva durant mesos, que va portar-lo fins i tot a no despenjar el telèfon al president Torra. Després, la repetició dels comicis el 10-N i la dependència dels vots d’ERC per a la investidura va rebaixar el perfil més dur de Sánchez, que es trobà obligat a pactar la taula de negociació per a obtenir l’abstenció dels republicans. Però una volta investit Sánchez va incomplir el compromís de reunir per primera vegada la taula al cap de quinze dies de la formació de govern. El president espanyol també va voler ajornar sine die la taula de negociació després de l’anunci de la convocatòria d’eleccions a Catalunya, però ERC va pressionar-lo –amb la dependència que té dels seus vots per a aprovar el pressupost– per fer-li fer marxa enrere, reunir-se amb el president Torra i fer la primera reunió. Els republicans han lligat el seu suport al pressupost i a la legislatura espanyola als avenços de la taula de negociació, on l’independentisme es tornarà a enfrontar a les seves contradiccions i comprovarà a quin límit està disposat a arribar el PSOE per a resoldre el conflicte.

Summary: La taula de negociació comença a caminar sense continguts definits


Impotent per a resoldre la crisi social del moviment de les armilles grogues, Emmanuel Macron es va endinsant en un altre esbarzer complicat. Amb la promesa de retornar l’art africà, el president francès comença una línia de treball que, sobre el paper o de paraula, potser li ha fet guanyar vots d’algerians i africans, però que podria donar-li grans maldecaps a l’hora de fer realitat la seva promesa. Passi què passi, i dubto que sigui la seva intenció, és segur que la polèmica originarà una discussió a fons, i molt oportuna, sobre l’essència i la pervivència del colonialisme. Quan Macron era candidat va descobrir que les crítiques al colonialisme li podien donar bons rèdits electorals. L’any 2017, en plena campanya, va guanyar les simpaties dels algerians declarant que el colonialisme francès havia estat ‘una veritable barbàrie i un crim contra la humanitat’. Fins llavors cap polític important de l’estat francès no ho havia reconegut. La polèmica va ser instantània. La dreta de François Fillon i l’extrema dreta de Marine Le Pen van saltar, ferides d’indignació patriòtica. El 28 de novembre de 2017, ja president, Macron hi va tornar. Aquesta vegada a la Universitat d’Ouagadougou, Burkina Faso, on va declarar que el patrimoni de l’Àfrica havia d’exposar-se a París, però també a Dakar, Lagos i Cotonou. Proclamà que no podia acceptar que ‘gran part del patrimoni cultural de molts països africans estigués a França’, i va anunciar que en cinc anys volia forjar les condicions necessàries per a les restitucions temporals o definitives del patrimoni africà als seus països. A Ouagadougou va obtenir aplaudiments entusiastes. A París, crítiques i preocupació. El pas presidencial següent va ser encarregar a dos experts un estudi sobre la qüestió. Després de vuit mesos de treball, fa uns dies, l’economista senegalès Felwine Sarr i la historiadora francesa Bénédicte Savoy, lliuraven a Macron el: ‘Rapport sur la restitution du patrimoine culturel africain. Vers une nouvelle éthique relationelee’. El document recomana que els objectes espoliats i enviats a França sense el consentiment dels països d’origen hauran de retornar-se permanentment si el govern del país d’origen ho sol·licita. Segons els autors, del 90% al 95% del patrimoni cultural africà és fora del continent, als principals museus occidentals. La devolució no es faria immediatament, i caldria estudiar tots els casos a fons: que realment vulguin la restitució, que estiguin preparats i tinguin capacitat d’organitzar-la, proposen. L’objectiu de l’estudi és que la joventut africana tingui accés al seu propi patrimoni i al patrimoni comú de la humanitat a l’Àfrica, i no tan sols a Europa. Per assolir-lo, la presidència francesa vol que es considerin totes les fórmules possibles: restitució, exposicions temporals, préstecs, dipòsits, col·laboracions, etc. Caldrà una feina intensa dels museus francesos amb els seus homòlegs africans, i amb els de més països europeus que també tenen obres. Tot i que l’estudi encarregat per Macron no és vinculant, la incògnita és saber fins on està disposat a arribar el president francès en el compliment de la promesa. Són desenes de milers d’obres d’art. D’acord amb el Museu du Quai-Branly-Jacques Chirac i el Ministeri de Cultura, Macron ja ha decidit de restituir vint-i-sis obres reclamades per Benín, i organitzar a París l’any que ve una reunió multilateral amb delegacions africanes i europees per a dissenyar ‘una política de futur, fundada en la recerca de l’universal, i en la inscripció de les obres d’art en el si d’un patrimoni comú de la humanitat’. Ja tenim la polèmica aquí. El Senegal i la Costa d’Ivori ja han anunciat que reclamaran formalment el seu important patrimoni dipositat als museus de l’ex-metròpoli. El món museístic francès ha rebut la proposta amb preocupació. Segons com evolucioni, l’alarma podria estendre’s a Londres, per les col·leccions del Museu Britànic, Berlín, Brussel·les, Hamburg, Lisboa, Chicago… O Nova York, per les obres dipositades al Metropolitan. Desnazificar-se, sí; descolonitzar-se, no Tot Europa va estar d’acord que calia desnazificar-se, que era imprescindible. Per contra, ningú no va dir que també calia descolonitzar-se, desimperialitzar-se. Lògic. El nacionalsocialisme havia estat derrotat. I el nacionalisme colonialista de velles aspiracions imperials havia guanyat. Robar als jueus és delicte. Robar als països pobres, no. Tothom veu amb bons ulls que es tornin les obres d’art espoliades pels nazis als jueus, però hi ha molta oposició a l’hora de retornar les obres d’art africà espoliades pels estats europeus. El dret de botí de conquesta depèn de si guanyes o perds, si ets ric o ets pobre. De la força dels teus exèrcits: militars, religiosos i empresarials. I dels teus profetes i fabricants de consens, els historiadors i els xarlatans que imposen opinió (relat, què en diuen ara…) a les escoles, a les universitats o als mitjans. Només cal recordar l’enorme polèmica que va originar l’any 2005 una llei d’ensenyament francesa que establia que s’expliqués el ‘llegat positiu’ del colonialisme francès a les escoles. La devolució de l’art espoliat pel colonialisme és qüestió d’una immensa complexitat. Afecta l’arrel ideològica i cultural del colonialisme i de la superioritat política i econòmica europea. Macron ha fet les primeres passes per a perdre’s en un laberint. A la vegada, volent-ho o no, pot desfermar un debat molt important i necessari sobre el colonialisme, com també el paper de l’estat, la memòria, l’art i la història. Heus ací tres exemples que penso que conviden a reflexionar i donen idea de la magnitud d’una assignatura pendent de difícil resolució. Des lions com des danseuses, una novel·la d’Arno Bertina Divertit i premonitori, l’escriptor francès Arno Bertina va publicar l’any 2015 a les Editions La Contre Allée la novel·la Des lions com des danseuses, que no ha estat traduïda al català ni al castellà. És una faula intel·ligent basada precisament en l’espoliació d’obres d’art africà practicat per França i els països europeus. Val la pena de llegir-la perquè, amb una proposta de primer aparentment innocent, dispara al cor de les contradiccions europees sobre l’art i el colonialisme i, per extensió, portant-les a l’extrem, arriba, en la ficció, a posar en evidència l’Europa que tanca fronteres i no sap com afrontar l’onada actual d’immigració. La narració explica que un grup de reis del país bamileké, al Camerun, envien una carta al director del Museu de les Arts Primeres del Quai Branly de París, demanant de poder visitar gratuïtament el museu on s’exposen les obres d’art originals del seu país. Poc després, envien una segona carta amb còpia al Ministeri de Cultura, la UNESCO i la Unió Europea, dient que si no els concedeixen la gratuïtat de la visita, reclamaran les obres més importants, entre les quals hi ha el tron del seu regnat. El debat és immediat. Els professionals del museu saben que hi ha moltes llacunes i forats negres per a demostrar l’adquisició de les obres, la majoria de les quals han estat fruit de l’espoliació militar, missioner o de marxants d’art i col·leccionistes que sovint les han obtingudes per quatre duros o fent intercanvis ridículs i molt poc equitatius. El museu accedeix a concedir-los la gratuïtat de l’entrada, però al cap d’un any, emprant la mateixa lògica, els reis demanen també la gratuïtat dels visats per a entrar al país a visitar el museu. I així, successivament, amb molta parsimònia, cerimoniosament, cada any reben una carta en què les demandes i la polèmica que originen a França augmenten. Després demanaran la gratuïtat de les exposicions temporals. El debat s’estendrà per Europa. Els italians, que han retornat a Etiòpia l’obelisc d’Aksum, reclamaran al Louvre la Gioconda i les obres d’art italià. Més tard, els reis africans demanaran que els deixin exposar a l’Àfrica obres de pintors europeus que es consideren fills de l’art africà, etc. El conflicte es va fent cada vegada més gran, en un crescendo delirant, i molt ben ancorat en la història real, fins a posar-ho tot en dubte, incloses les fronteres de l’espai Schengen, i amenaçar de fer que Europa esdevingui tota gratuïta per als africans. És una novel·la intel·ligent, divertida i àgil, de lectura interessant ara que a França, gràcies a Macron, ressuscita l’enorme polèmica de l’espoliació colonial. L’epopeia de l’obelisc Aksum que va robar Benito Mussolini Obelisc d’Aksum, Etiopia (fotografia: X. M.). Europa ha accedit a restituir obres d’art que havien estat robades pels perdedors de la Segona Guerra Mundial, com ara les pintures robades pels nazis als jueus o l’obelisc d’Aksum al nord d’Etiòpia, robat per Mussolini l’any 1937, en un deliri imperial, i retornat i reerigit al país africà l’any 2008. Una història que em sembla molt oportuna de recordar avui. Etiòpia, aleshores Abissínia, no havia estat mai colonitzada. Per contra, havia infligit als italians sonades derrotes bèl·liques. Fins que el 1937 les tropes de Mussolini van ocupar el país, a base d’exterminar-ne la població amb armes químiques llançades per l’aviació. Orgullós del seu triomf, Mussolini, emulant els cèsars romans, es va endur a Roma l’obelisc d’Aksum. L’epopeia del monument de llavors ençà és de pel·lícula. L’obelisc, de mil set-cents anys d’antiguitat, té vint-i-quatre metres d’alçada i pesa cent seixanta tones. Mussolini se’n va encapritxar, potser per venjança de les derrotes humiliants dels etíops sobre els italians. L’obelisc era a terra, trencat en tres trossos segurament per un terratrèmol, com alguns altres del mateix jaciment. Jaciment d’Aksum, Etiopia (fotografia: X. M.). Per satisfer el caprici imperial del Duce, els seus soldats van haver d’aplanar quatre-cents quilòmetres de terreny entre Aksum i la mar Roja. La peça va arribar per mar a Nàpols, i d’allà a Roma, on va ser erigit i remuntat a la Piazza di Porta Carpena, davant el Museu d’Afers Africans, després seu de la FAO. D’ençà del 1947, Itàlia s’havia compromès a retornar-lo, però els italians van fer l’orni durant cinquanta anys. L’epopeia del retorn i l’erecció definitiva a Aksum, regió del Trigay, al nord d’Etòpia, va durar del 2004 al 2008. Va passar de tot. Problemes econòmics, logístics i de transport. Va caldre tornar a seccionar l’obelisc en tres parts. L’aeroport d’Aksum era massa petit perquè l’avió capaç de transportar les peces pogués aterrar. El port d’Eritrea era impracticable a causa de la guerra amb Etiòpia. Les peces van estar emmagatzemades un any a l’aeroport de Fiumicino, a Roma, mentre s’ampliava l’aeroport d’Aksum i es reforçaven dos ponts etíops per a transportar-lo amb seguretat. El 2005 es van enviar a Etiòpia, on les tres peces van tornar a ser emmagatzemades fins que els tècnics de la UNESCO culminaren l’erecció de l’obelisc l’any 2008. Una odissea. El jaciment d’Aksum el 1980 va ser declarat Patrimoni de la Humanitat per la UNESCO. Per la cultura aksumita, l’obelisc simbolitza l’eternitat. L’homenatge als antics creadors, de Chéri Samba Hi ha molts crítics, estudiosos i galeristes francesos que contribueixen a valorar i fer visible l’art africà contemporani. Els cercles artístics francesos han fet avenços per integrar l’art africà en els circuits europeus i internacionals. Un esdeveniment clau va ser la macroexposició ‘Magiciens de la Terre‘ al Centre Georges Pompidou i al Grande Halle de la Villette l’any 1989. Per primera vegada a França s’exposaven les obres d’un centenar d’artistes majoritàriament no ‘occidentals’. Hi havia artistes africans, asiàtics, australians, llatinoamericans i, entre tots, també, els catalans Miralda i Zush. Allò va ser la descoberta d’un món nou. Un planter d’informació i coneixement per a tots aquells interessats en l’art africà que després hem volgut conèixer els artistes als seus països, i, a través seu, copsar una mica el panorama actual de l’art contemporani al continent negre. Des de llavors, les relacions dels artistes africans amb l’ex-metròpoli ha estat continuada i habitual. L’estiu del 2015 vaig visitar a París l’exposició ‘Beauté Congo 1926-2015 Congo Kitoko‘. una mostra molt interessant sobre l’art contemporani congolès que incloïa, a més de pintura, música, còmics, fotografia i escultura. Era una meravella que t’endinsava en la potència, creativitat i energia de l’escena artística d’aquell país. Un dels participants era el veterà i famós Chéri Samba, que ja havíem pogut conèixer a la Fundació Miró l’any 1991. Entre les seves obres, n’hi havia una de titulada Hommage aux anciens createurs, que tractava sobre l’espoliació de l’art africà antic i el menyspreu que sentien els marxants i col·leccionistes europeus per aquells artistes, com ja havia denunciat el crític alemany Carl Einstein en la seva obra: La sculpture nègre (1915). El quadre és un autoretrat de l’autor congolès davant unes obres d’art africà antic. Als laterals de la tela hi ha un text que encaixa perfectament en el debat d’avui: ‘En visitar a petició oficial la sala d’exposicions del Volkerkundemuseum de la Universitat de Zuric, que és al subsòl d’un jardí ple de bambús, em va deixar esbalaït el gran nombre d’objectes antics (màscares, tèxtils, estàtues…), tots de molt alt nivell, que conté aquesta sala. Sentia com si alguns dels objectes em refreguessin el cos. Em vaig adonar que aquells objectes tenien encara els seus poders supranaturals i eren vertaders. Perquè en aquella època en què al mercat no hi havia competència, no hi devia haver peces falses. Alhora, em va deixar atònit saber que el Sr. Coray, que era qui havia aplegat aquella col·lecció tan impressionant, no havia estat mai a l’Àfrica, d’on provenien les obres de la seva col·lecció, per a conèixer els creadors a qui jo reto homenatge. Hi ha més col·leccionistes semblants al Sr. Coray?’ Chéri Samba, 1999.

Summary: Macron i el laberint de la devolució de l’art africà espoliat


França vota avui qui presidirà la República durant els cinc anys vinents. Emmanuel Macron i Marine Le Pen es disputen la presidència a partir de les vuit del matí, hora en què obriran els col·legis electorals. La Unió Europea (UE) tindrà la mirada clavada en els comicis, ja que una victòria de la candidata de la ultradreta posaria en escac la continuïtat de França a la UE. Macron és el favorit segons tots els sondatges que s’han publicat des de la seva victòria a la primera volta, fa dues setmanes. El candidat liberal va imposar-se amb el 24,01% dels vots, mentre que Le Pen va obtenir el 21,30% dels sufragis. Pel que fa al nombre de vots, Macron va superar Le Pen per un milió: 8.656.346 contra 7.678.491. Una de les claus serà el vot dels dos candidats descartats, François Fillon i Jean-Luc Mélenchon. Després de la derrota a la primera volta, Fillon va fer una crida perquè els seus electors donessin el vot a Macron, i d’aquesta manera barrar el pas a Le Pen. No obstant això, Mélenchon va evitar mullar-se la mateixa nit electoral i va dir que les bases ho decidirien en una consulta. Aquesta setmana, el 36,1% d’afiliats a la França Insubmissa –el moviment que encapçala Mélenchon– que han votat a la consulta telemàtica han optat per votar en blanc o nul en la segona volta. Els partidaris de votar Macron, però, han quedat a poca distància, amb el 34,8%. Le Pen ha intentat captar el vot dels votants d’esquerres aquests darrers dies. Le Pen, favorita a Catalunya Nord On sembla que Le Pen podria vèncer amb comoditat és a Catalunya Nord. A la primera volta va arrasar amb el 30,05% dels vots, mentre que Macron només va obtenir-ne el 18,46% i va ser relegat a la tercera posició, per darrere de Mélenchon. El comportament dels votants de Mélenchon i també el dels electors que van optar pel conservador Fillon determinaran si Macron és capaç de superar Le Pen en aquest territori.

Summary: Europa clava els ulls en una França que decideix entre Macron i Le Pen


El ple del congrés espanyol ha aprovat amb el suport de tots els grups menys el PP i els diputats d’UPN i Foro Asturias presentar un conflicte d’atribucions davant del Tribunal Constitucional (TC) contra el govern espanyol en funcions per la seva negativa a sotmetre’s a sessions de control de la cambra baixa. L’executiu de Rajoy ja va respondre per carta al president del congrés espanyol que considera que un govern en funcions no s’ha de sotmetre al control polític de la cambra, mentre que els grups de l’oposició sostenen que precisament perquè està en funcions –i continua adoptant decisions- ha de donar explicacions a la cambra. De moment han declinat comparèixer a les comissions del congrés espanyol els ministres de Defensa (la setmana passada), Foment (dimarts) i Interior (dijous), i el govern espanyol sosté que tampoc assistirà a cap sessió de control amb preguntes que convoqui la Mesa de la cambra baixa.

Summary: El congrés espanyol aprova portar al TC la negativa del govern del PP a sotmetre’s a sessions de control


El cap de llista dels comuns al congrés espanyol per Barcelona, Jaume Asens, ha dit que ‘tothom sap que la llibertat dels presos serà més a prop amb un gran resultat d’En Comú Podem i Unides Podem‘. En un acte de campanya a Lleida, anomenat ‘Llibertat, Diàleg i Solucions’, ha destacat que si hi ha un actor clau i útil per a aconseguir que els presos polítics surtin de la presó és la formació morada. ‘Els comuns tenim una aliança amb un actor a l’estat com Unides Podem que defensa això mateix’, ha afegit Asens, que ha destacat que la confluència no s’ha alineat ‘ni en el bloc de la DUI ni en el del 155’. Els comuns proposen tant l’indult com la reforma del codi penal amb efecte retroactiu per als delictes de sedició i rebel·lió per aconseguir la llibertat dels presos polítics, que consideren precondició per a començar a dialogar per una solució al conflicte polític en taules de diàleg al parlament i al congrés espanyol. En l’acte també ha participat el catedràtic de Dret Constitucional Javier Pérez Royo i la candidata dels comuns al senat espanyol per Barcelona, Rosa Lluch, que s’ha mostrat favorable a facilitar la llibertat dels presos polítics ‘per recuperar la normalitat’. Pérez Royo ha defensat que Espanya és ‘en general’ un estat de dret, però que, enfrontant-se a l’independentisme, ‘no s’ha comportat com a tal’. ‘Ha primat la raó d’estat. S’ha tallat judicialment i després manejat políticament amb cautela’, ha afegit.

Summary: Asens: ‘La llibertat dels presos serà més a prop amb un gran resultat d’En Comú Podem i Unides Podem’


La secretària general d’ERC, Marta Rovira, ha assegurat que el PSOE ha perdut a noció del diàleg, perquè li fa por la democràcia, i els ha retret donar lliçons de diàleg quan van ser necessaris per aplicar l’article 155 de la constitució espanyola per cessar el govern de la Generalitat i per menysprear el parlament. En una intervenció des de Ginebra a l’acte central d’ERC al costat del Mercat de Sant Antoni de Barcelona, ha criticat els socialistes per voler construir el diàleg a través d’amenaces i repressió, després que el primer secretari del PSC, Miquel Iceta, anunciés un recurs al TC pel veto del parlament al fet que ell fos senador. ‘Són la crossa del feixisme, perquè la dreta els ha robat la cartera ideològica. No són prou valents per trencar definitivament amb el règim del 78 i ha recordat que sempre els havien dit que sense violència es podia parlar de tot, però creu que es va abandonar aquesta idea quan el sobiranisme es va fer majoritari. També ha afirmat que, si el PSOE vol ser una força homologable en l’àmbit europeu, hauria de respectar el resultat de les urnes a Catalunya: ‘Sempre ens deien que sense violència es pot parlar de tot. Això els anava bé quan l’independentisme era minoritari, però ara resulta que el seu ‘Es podrà parlar de tot’ s’ha transformat en més repressió’. En el mateix acte s’han llegit dues cartes signades per Carme Forcadell i Dolors Bassa: Forcadell ha defensat el líder i candidat d’ERC a les europees, Oriol Junqueras, com a símbol de lluita, resistència, defensa de llibertats i del dret a l’autodeterminació. Bassa ha enviat el seu suport i energia a tots els candidats d’ERC, tant a les municipals com a les europees, i ha insistit a omplir les urnes de groc i lila, així com treballar per una societat feminista i igualitària: ‘La victòria als municipis farà que la suma de tots ells construeixi la república’, ha dit

Summary: Marta Rovira: ‘El PSC és la crossa del feixisme’