De les novel·les de joventut de Mercè Rodoreda (1908-1983), però sobretot dels seus articles i entrevistes a la premsa dels anys trenta, quan tenia vint-i-pocs anys, se’n desprèn que va ser una jove de formació autodidàctica, que tenia una intel·ligència molt desperta i que s’havia vinculat als corrents de pensament més radicals del moment (sobre la dona i la dona catalana). Ho explica l’editor Jordi Cornudella, curador del tercer volum de l’obra completa de l’escriptora, que aplega els texts de joventut. I posa d’exemple dues entrevistes que va fer Rodoreda, una a Sebastià Juan Arbó i una altra a Carles Soldevila: ‘En totes dues, Rodoreda no és complaent, al contrari, té una mirada crítica, amb una reüllada irònica, gairebé sarcàstica.’ Jordi Cornudella també destaca que ja de jove Rodoreda expressava vivament la manera que tenia d’entendre la literatura i l’estil, que reflexionava moltíssim sobre el fet literari i el fet d’escriure. El tercer volum de l’obra completa de Mercè Rodoreda, que coediten la Fundació Rodoreda (adscrita a l’Institut d’Estudis Catalans) i Edicions 62, conté les quatre primeres novel·les que va escriure, fins a la primera versió de ‘Aloma’ de l’any 1938 (guanyadora del premi Crexells del 1937, novel·la que reescrigué als anys seixanta), setze contes per a adults, dinou narracions per a infants i una trentena d’articles i entrevistes. ‘Les novel·les de joventut –explica Cornudella– són escrites bastant de pressa, amb molt de pes paròdic, i se situen en el ròssec de l’Escola de Sabadell. Es nota que a Rodoreda li agradava la literatura de Francesc Trabal. Fins al punt que si algú no conegués l’obra de maduresa de l’autora, podria pensar que era una escriptora aspirant a ser Francesc Trabal. I potser li seria difícil de pensar que la mateixa autora escriuria anys més tard novel·les com “La plaça del Diamant”. Sortosament tenim tot el context.’ Per una altra banda, sembla que de tota la narrativa de joventut, sobretot Rodoreda n’hauria salvat els contes infantils, que publicava al diari La Publicitat, amb una il·lustració de Tísner, sota la secció ‘Una estona amb els infants’. Jordi Cornudella reflexiona: ‘En general, el problema que hi havia a primers de segle sobre la distància creixent entre la llengua catalana literària i la llengua parlada, el va resoldre Mercè Rodoreda, curiosament l’escriptora exiliada que només parlava català amb Armand Obiols. Però en els contes infantils, aquesta llengua no hi és encara. I, per una altra banda, la temàtica potser ha quedat una mica desfasada.’ Aquest volum no és canònic, perquè Mercè Rodoreda no volia que les cinc primeres novel·les de joventut que va escriure es tornessin a publicar. Però, com diu Cornudella, el fet s’assembla a la voluntat de Virgili, que demanava que es trenquessin les tauletes de l’Eneida, o al cas de Kafka, que va demanar al seu amic que cremés tots els seus manuscrits. En cap cas no es va seguir la voluntat dels autors, perquè la qualitat inqüestionable dels texts va passar per sobre de les seves últimes voluntats. Així ha passat amb tota la narrativa de joventut de la Rodoreda, que, tot i no tenir la qualitat de les novel·les i contes de maduresa, prefigura la gran escriptora que serà. En aquest sentit, Cornudella l’anomena ‘la prehistòria de la Colometa, una mena de pròleg de “La plaça del diamant”. Els rodorerians ja poden córrer a llegir aquest material, perquè els satisfarà, i hi ha teca.’ És una anomalia que aquestes obres de joventut, que es poden trobar en llibreries de vell o en biblioteques, no fossin accessibles. Aquest volum que ara s’edita, sumat als dos primers de narrativa que van sortir el 2008, en l’Any Rodoreda (any del centenari del seu naixement), completen l’obra narrativa. Tal com va idear ja fa molts anys Joaquim Molas –especialista en Rodoreda i amic seu– l’obra completa de Mercè Rodoreda també comptarà amb quatre volums més. El pare Josep Massot, que substitueix Molas després de la seva mort, ha explicat que el pròxim volum, que ja es troba molt avançat, és el de l’obra plàstica, a cura de Rosa Villanueva i Daniel Giralt-Miracle; Carme Arnau treballa en l’epistolari, Enric Gallén ha de començar el volum que aplegarà les seves obres de teatre; i Marina Gustà ja treballa en el volum de poesia. Durant la presentació del llibre, els responsables del projecte també han anunciat que serà el darrer que coeditarà Edicions 62. A partir d’ara els volums els publicarà la Fundació Rodoreda del IEC en solitari. La raó l’ha donada l’editor Jordi Cornudella: ‘Fa temps que Joaquim Molas ens va proposar de revisar les condicions del contracte. Es va adonar que segurament alguns dels volums de les obres completes no tenia sentit que passessin pel circuit de llibreries, perquè eren edicions d’un àmbit més acadèmic. Per això es va acordar que aquest volum d’obra de joventut seria el darrer que editaríem plegats.’ I per què ha tardat cinc anys a sortir? També respon Cornudella: ‘Entraré en l’àmbit de les confessions d’un editor: fa quinze anys fer aquesta feina era més fàcil perquè els números sortien i no es depenia tant de les subvencions. Ara sense els ajuts és molt difícil que es puguin assumir. I les subvencions acostumen a ser anuals i per a la publicació durant el mateix any, i aquests volums que impliquen dos o tres anys de feina… Alhora, són 1.500 pàgines que s’han hagut de revisar, paraula per paraula. És molta feina.’ I recorda: ‘Quan l’any 1965 Mercè Rodoreda va negociar l’edició de l’obra completa amb Josep Maria Castellet, la situació editorial era ben diferent de l’actual: veníem d’una època d’èxit de les obres completes, amb referents com els de l’editorial Selecta. La gent comprava aquest tipus d’edicions. En canvi, ara, aquests volums comencen a ser una anomalia, perquè el mercat ha canviat, els lectors tenen unes motivacions diferents. Els lectors han abandonat el mercat de les obres completes a Catalunya. I, tot i que nosaltres no abandonem l’edició dels clàssics ni les obres dels grandíssims escriptors com Rodoreda, ho fem d’unes altres maneres. A través dels llibres de butxaca, per exemple.’ Tanmateix, aquesta decisió contrasta amb les paraules inicials pronunciades pel director editorial del Grup 62, Emili Rosales: ‘És un honor aliar-se amb el IEC i el grup aposta per fer edició cultural.’ En aquest sentit, caldrà interpel·lar el president del Grup 62, Josep Ramoneda, que ara fa mig any, en conferència de premsa, assegurava voler recuperar el compromís cultural del grup com a línia de futur.

Summary: La prehistòria de Mercè Rodoreda


Dissabte els alemanys estan convocats a les urnes per les eleccions federals. Excepte que hi hagi sorpreses, els resultats donaran un quart mandat a la cancellera Angela Merkel, que governa des del 2005. Els socis naturals de Merkel, els liberals del Partit Democràtic Lliure (FDP), van quedar per primer cop fora del Bundestag per dues dècimes. Aquest fet va portar a una ‘gran coalició’ de democristians i socialdemòcrates en què ambdós grans partits de la política alemanya es van repartir les responsabilitats de govern i la campanya es va convertir en un debat de matisos, sense grans canvis, més enllà de l’aparició de l’extrema dreta per primer cop des del nazisme. Actualment, la Unió Demòcrata Cristiana, el partit de Merkel, juntament amb el seu referent a Baviera, la Unió Social Cristiana, lideren amb claredat totes les enquestes. L’economia funciona. Té un PIB creixent, l’atur més baix des de la reunificació i superàvit pressupostari des de fa tres anys. La presidenta ha promès retallades fiscals i ocupació plena el 2025. Difícilment els alemanys voldran canvis i, sobretot els votants democristians, que tenen un perfil rural i conservador. Però no tot és tan perfecte. La desigualtat continua ampliant-se, un 17% de la població es troba en risc de pobresa, hi ha feines precàries i les principals preocupacions ja són la igualtat d’oportunitats en l’educació i la pobresa a la tercera edat. El difícil paper socialdemòcrata No és d’estranyar que els socialdemòcrates, liderats per l’ex-president del Parlament Europeu, Martin Schulz, hagin centrat la campanya en la justícia social i la distribució de la riquesa. En una economia creixent, ha centrat les promeses en més inversions en l’estat de benestar: educació, sanitat i millors programes per als aturats. També està a favor del matrimoni de persones del mateix sexe i disposat a posar fi a la bretxa salarial entre homes i dones. Ha mostrat una oposició molt superior a Trump perquè s’ha negat a augmentar la despesa de defensa en el 2% del PIB i ha proposat d’eliminar les armes nuclears estacionades a Alemanya. Encara que Schulz va arribar a superar Merkel com a candidat preferit, ara mateix la diferència és gran: Merkel té una previsió d’un 56% i el socialdemòcrata d’un 32%. Les bones expectatives es van veure truncades a les urnes, on van ser derrotats durant les eleccions regionals del Sarre, Slesvig-Holstein i Rin del Nord-Westfàlia, un feu socialdemòcrata fins al moment. Un dels problemes és que moltes de les crítiques als democristians no són creïbles, ja que han governat junts, així com tampoc hi ha grans propostes radicals, com l’impost a les grans fortunes que volia l’ala esquerra del partit. A més, una bona part de les polítiques actuals són una continuació de les reformes del socialdemòcrata Gerhard Schröder (1998-2005), de manera que les critiques van contra part del seu partit. La impossibilitat de renunciar als programes socialdemòcrates, així com la necessitat de distanciar-se de Merkel, implica un equilibri difícil per a Schulz, mentre que el sector esquerrà opta per una aliança d’esquerres com la que es va fer a Berlín, on governen amb Die Linke i els Verds. Aquesta idea és nefasta a l’oest industrial, com ara Rin del Nord-Westfàlia, on els comunistes encara tenen molt mala imatge i han allunyat part dels votants més moderats. La importància de ser tercer La tercera posició en les eleccions pot ser clau en les futures coalicions governamentals, així com en temes de visibilitat, ja que una nova gran coalició convertiria el tercer partit en el cap de l’oposició. L’actual cap de l’oposició és l’esquerra alternativa de Die Linke, que és forta a l’ex-Alemanya de l’estat i mai no ha governat a escala estatal. Les principals propostes són la regularització del mercat d’una manera més estricta i un salari mínim més alt (l’actual és de 1.498€). Si els resultats del CDU són pitjors que els que s’esperen es podria formar una coalició de centreesquerra (SPD, Die Linke i Verds), encara que hi ha grans diferències entre els partits. Forschungsgruppe Wahlen La coalició preferida pel conjunt dels alemanys és la gran coalició, però això podria tensar els socialdemòcrates. Òbviament, tant CDU-CSU com SPD prefereixen governar en coalició com a socis majoritaris, amb partits més petits. Tot i això, no es descarta un nou pacte dels dos grans partits. Per tant, la coalició natural CDU-FDP ara mateix sembla la més lògica. L’FDP, que va quedar fora del Bundestag el 2013, ha format part de sis governs alemanys com a soci minoritari dels socialdemòcrates i els democristians. Com Merkel, l’FDP proposa de fer retallades fiscals. El partit, que té com a base principal de votants empresaris, autònoms i professions liberals (advocats, metges, etc.), s’ha caracteritzat per la defensa de la propietat privada, el lliure mercat i l’estat limitat. Entre les condicions posades per la coalició, hi ha la de reforçar les normes d’asil i acceptar les deportacions de persones amb reclamacions. També es nega a fer un pressupost comú per a la zona euro, acordat per Merkel i Macron, si s’ha de finançar amb imposts del pressupost nacional, ja que considera que això implicaria una compensació fiscal permanent i una unió de transferència que posaria en perill Europa. Tot i això, tampoc sembla que tan sols amb l’FDP arribin a la majoria, així que necessitarien també el suport dels Verds, un pacte que es coneix com a Jamaica pels colors dels partits. Però els Verds podrien demanar grans concessions en l’àmbit estatal. Actualment, més d’un terç dels votants continuen indecisos i el gran avantatge de Merkel podria ser negatiu, ja que molts electors que donen per segura la victòria podrien votar pensant a reforçar el soci que volen com a parella de coalició. Aproximadament la meitat dels seients del Bundestag (299) són triats en districtes electorals, on surt escollit el candidat més votat. Els escons es reparteixen en un segon vot, de manera proporcional, amb què aconsegueixen seient els partits que superen el llindar del 5%. El Bundestag, teòricament, està format per 598 representats, però si un partit obté més seients de manera majoritària que el que li pertocaria d’acord amb el vot proporcional, el parlament pot ser ampliat fins als 800 diputats (actualment en té 631). L’entrada de l’extrema dreta Si l’extrema dreta entra al Bundestag, cosa que sembla gairebé assegurada (les enquestes li donen un 10% dels vots), tornarà per primer cop des de fa setanta anys. Fins i tot les enquestes li donen la possibilitat de ser tercera força, i, per tant, en cas de gran coalició, de ser el principal partit de l’oposició. L’entrada, a més, li suposaria un finançament estatal que li permetria de contractar nous treballadors i obrir més oficines de partit, augmentant l’abast nacional. A més, mediàticament, tindrien presència en discursos a la televisió, consultes oficials al govern i seients en comissions legislatives. El partit va tenir el seu punt àlgid a final del 2016, quan va arribar al 15,5% dels vots, però les divisions internes el van fer baixar. La líder fins al moment Frauke Petry, del sector pragmàtic, va renunciar a ser candidata l’abril del 2017 perquè optava per no fer sortides de to racistes, contra el feminisme o antisemites i presentar-se com una força centrista. Però va imposar-se el sector dur de la formació. El partit, de moment, té el rebuig de la resta de formacions, però ha tingut la capacitat d’obtenir votants de tot l’espectre polític descontents, sobretot, en matèria d’immigració. L’AfD defensa el control efectiu de les fronteres i considera l’Islam ‘una amenaça real per la pau’. El partit sí que ha tingut capacitat de fer moure els altres partits en el debat migratori. El 2015 el govern va deixar entrar 1,3 milions de refugiats, fet que va fer perdre una popularitat a Merkel que va ser capitalitzada per l’AfD. El mateix govern va canviar la política, facilitant l’acord de reubicació i reassentament entre la Unió Europea i Turquia. El tancament de la ruta dels Balcans va fer baixar dràsticament les peticions d’asil. Merkel ha promès que no es repetiria. Els socialdemòcrates, i fins i tot Die Linke i els Verds, també han apostat per la contenció de l’arribada de la immigració. Per una altra banda, els liberals (FDP) aposten per ser més estrictes en el reagrupament familiar, assistint només els fills menors dels refugiats. Per tant, encara que no governin, la simple aparició de l’AfD ha mogut la resta de formacions cap a posicions més dures. També s’han aplicat polítiques en favor de la integració. Més de mig milió de refugiats van assistir a cursos d’integració durant l’any passat. La situació ara bascula cap a l’accés laboral de persones que tenen permisos de residència limitats i traves per treballar i que no parlen l’alemany amb fluïdesa. Un nou repte, en què tant les polítiques que facilitin llocs de feina, com un aïllament, poden afavorir els resultats electorals de l’AfD.

Summary: Les eleccions que posen en joc el lideratge d’Europa


El 2018 s’ha acabat Als Països Catalans sense cap votació, un fet inusual aquests darrers anys d’eleccions avançades i plebiscits. Tot i això, enguany els catalans seran cridats als col·legis electorals si més no una vegada i, consegüentment, renovaran gran part dels càrrecs electes. Eleccions generals a Andorra: 7 d’abril Les primeres eleccions, les del Consell General d’Andorra, la cambra legislativa, seran el dia 7 d’abril, després de quatre anys de govern i just després d’haver aprovat el pressupost. El 2009 i el 2011, Demòcrates d’Andorra, partit del cap de l’executiu, Antoni Martí, va aconseguir la majoria absoluta, però potser ara els resultats seran diferents. El sistema electoral andorrà és peculiar, amb dos vots diferents: la meitat dels consellers (catorze) són elegits en una llista nacional, i els altres són triats localment, amb dos consellers per parròquia. El vot local és a tota la candidatura, de manera que els candidats de cada parròquia són sempre de la mateixa llista. Com que la meitat dels consellers són elegits per un sistema majoritari, hi ha moltes possibilitats que el partit més votat aconsegueixi la majoria absoluta de consellers. Resultat del 2015 i estimacions de les dues darreres enquestes En les eleccions vinents, el Partit Socialdemòcrata serà l’alternativa de govern. Les enquestes li donen un suport semblant al dels Demòcrates, però les polítiques de l’executiu han generat una mobilització social sense precedents en contra de la pèrdua de drets i amb la vista vers l’abril. A més, si això no fos poca cosa, al desembre hi haurà eleccions comunals i la llista més votada de cada municipi s’endurà automàticament la meitat dels regidors. Per tant, la renovació dels càrrecs electes a Andorra serà general. Eleccions a les Corts Valencianes: 26 de maig El mes de maig hi haurà unes quantes eleccions, però les de les Corts Valencianes poden ser abans, perquè Ximo Puig té la capacitat d’avançar-les. Tot i que aquesta opció és ara força remota, havia pres força durant el 2018. Es votarà la continuïtat del govern del Botànic, fruit del pacte del 2015 entre el PSPV, Compromís i Podem, quan van obtenir 55 de 99 escons. Això els va donar la majoria absoluta i va permetre un govern d’esquerres i valencianista, que no s’esdevenia d’ençà de l’any 1995, quan el PP va començar a governar la Generalitat i va engegar un cicle de polítiques que es va acabar llavors, vint anys després. Fa quatre anys els populars eren acorralats per la corrupció i caracteritzats per les obres monumentals i el clientelisme. Era clar quina era el canvi, però aquesta vegada la situació és tota una altra. Si les esquerres perden la majoria, molt segurament s’obrirà la porta al pacte dels populars amb Ciutadans i Vox, que podria fer retrocedir els avenços d’aquests quatre darrers anys. El govern del Botànic, malgrat la lentitud d’algunes polítiques, ha formulat un projecte alternatiu, amb una nova manera de fer i una sensibilitat diferent. El consell ha avançat socialment; ha obert À Punt, la televisió pública valenciana; i ha aprovat el decret de plurilingüisme. Resultat del 2015 i estimacions de les dues darreres enquestes Les darreres enquestes, del setembre, consolidaven l’executiu de Puig. Tanmateix, de llavors ençà les tendències han canviat: Vox creix i els socialistes es desgasten, cosa que obre un resultat incert i decisiu. A més, EUPV i ERPV, que amb cent mil vots no van entrar a les corts, pot ser clau per a decidir entre els dos models vers els quals ha d’avançar la societat valenciana. Eleccions a les Illes i als consells insulars: 26 de maig A les Illes Balears l’escenari és força semblant al del País Valencià, on les forces progressistes van sumar majoria després d’un govern del Partit Popular marcat per la corrupció, les grans obres i l’anticatalanisme. La societat s’havia mobilitzat contra l’executiu Bauzá reivindicant un finançament just, la defensa del territori i la llengua i la cultura. En aquest darrer cas, va destacar especialment la comunitat educativa, que es va manifestar contra el decret de trilingüisme. Resultat del 2015 i estimació de la darrera enquesta El 2015 les forces progressistes van desbancar el PP del poder, amb el millor resultat de la història del sobiranisme mallorquí i menorquí: Més per Mallorca i Més per Menorca van obtenir nou diputats al parlament. A banda, hi va entrar amb força Podem . La darrera enquesta, de l’octubre, mostra un empat entre les forces progressistes i la suma de PP i Ciutadans. En aquesta situació, Proposta per les Illes (PI), un partit conservador però defensor de la llengua i cultura del país, pot fer decantar la balança entre les dretes i les esquerres. És una decisió difícil, atès que ideològicament és tan lluny de Podem com de Ciutadans en matèria de llengua. Ultra això, com s’espera al País Valencià, el PP ja no sumarà en solitari i molt possiblement haurà de pactar amb Ciutadans i Vox. El mateix dia també hi haurà les eleccions als consells insulars a Mallorca, Menorca, Eivissa i Formentera, una institució pròpia amb un grau d’autogovern superior al de les províncies en matèries com règim local, urbanisme, carreteres, museus, informació turística o polítiques de gènere. En les darreres eleccions, tots els consells insulars van tenir una majoria de diputats de partits d’esquerres, que al maig també perillarà. Les eleccions europees: 26 de maig El dia de les eleccions valencianes i balears també tocarà votar al Parlament Europeu. Hi seran cridats tots els ciutadans dels Països Catalans tret dels andorrans. Seran els únics comicis del 2019 a Catalunya Nord, i és possible que tinguin la peculiaritat de permetre de votar algun pres polític o exiliat, perquè el darrer congrés del Partit Comunista Francès va aprovar d’oferir-los un lloc a les llistes. El gran interrogant serà comprovar si es pot vèncer l’extrema dreta a les urnes, car el 2014 el Front National (ara Rassemblement National) hi va vèncer amb un 35% dels vots. Al Principat la cita electoral pot tornar a servir per a demostrar la força de l’independentisme. La CUP no hi participarà, però ja se sap qui serà el candidat d’ERC: el president Oriol Junqueras, sempre que no hi hagi abans la sentència del judici. Diana Riba, dona de Raül Romeva, en serà el número dos. ERC farà una coalició amb BNG i EH Bildu, però encara no se sap qui serà el candidat del PDECat ni amb qui formarà coalició. Algunes veus del partit havien provat de fer una llista única amb totes les formacions sobiranistes de tot l’estat espanyol, però finalment no se n’han sortit. També s’hi presentarà Compromís, que el 2014 ja va aconseguir un eurodiputat al capdavant de Primavera Europea. Aquesta vegada també ha decidit de concórrer-hi Més per Mallorca, que encara no ha decidit si s’afegirà als valencianistes o a ERC per fer arribar la veu dels mallorquins a les institucions europees. La renovació dels ajuntaments: 26 de maig Finalment, la mateixa data es renovaran els ajuntaments principatins, valencians, balears i de la Franja de Ponent. El 2015 les forces progressistes van assolir un resultat històric en algunes ciutats. A València Joan Ribó, de Compromís, va aconseguir ser-ne batlle i posar fi a vint-i-quatre anys de govern popular. Palma ha estat governada per primera vegada per un partit sobiranista. Concretament, l’ecosobiranista Antoni Noguera, de Més per Mallorca, n’ha estat batlle aquests dos darrers anys, després de govern socialista els dos primers anys del mandat. Com els parlaments, els ajuntaments de les principals ciutats valencianes, la Franja i les illes es polaritzaran entre la continuïtat de les forces progressistes i el retorn al PP, disposat a pactar amb Vox, un partit que pot ser clau per a conformar majories. A la ciutat de Barcelona, més enllà de la candidatura a la reelecció de la batllessa Ada Colau, s’afegirà a la lluita electoral Manuel Valls, amb el suport de Ciutadans. Cal afegir-hi tot de candidatures independentistes a mig configurar: la CUP, ERC, l’encapçalada per Jordi Graupera, sorgida de les Primàries Barcelona, i la proposta de Ferran Mascarell, que encara ha d’encaixar dins el PDECat. A banda, també caldrà veure què passa en les altres ciutats amb protagonisme especial aquesta legislatura, com Badalona, Lleida o Alacant. Aquest escenari de set eleccions, les generals i comunals andorranes, les valencianes, balears, als consells insulars, europees i municipals, encara en pot incloure més: les espanyoles, anticipades, si Pedro Sánchez no aconsegueix d’aprovar el pressupost. I, fins i tot, com que és una incògnita la resposta del govern català a la sentència als presos polítics, potser també n’hi hem d’afegir unes altres. La cosa segura és que enguany es tornarà a canviar la fisonomia de la majoria d’institucions dels Països Catalans, que triaran entre consolidació dels projectes començats ara fa quatre anys i el retorn d’una dreta més escorada que mai.

Summary: 2019: un any electoral arreu del país


Aquest pa de sègol amb fruita seca és pensat per a aquells que aprecien la diversitat de pans i es diverteixen tastant-ne de nous i diferents. A més, aquest pa és per a menjar sol. És un pa molt adequat per als esmorzars i berenars, comenta el nostre forner particular, Lluís Artés, del Forn de la plaça d’Alella (el Maresme). També explica que és un pa molt fàcil de digerir, perquè és fet amb farina de sègol integral (una farina que no té la proteïna que conforma el gluten i que també dóna un pa més aromàtic i gustós, que si fos fet amb farina normal). I és un pa fàcil de fer, que es pot fer amb les mans. Amb tot, caldrà la precaució, primer, de passar pel forn a comprar 100 g de pasta mare. Aquesta pasta s’haurà de deixar una nit fora de la nevera, un repòs que ha de permetre una pasta més àcida, que aporti més sabors i aromes. Durant aquest temps, la pasta doblarà el seu volum. Un cop tenim la pasta fermentada, la posem en un vol i hi afegim 300 g d’aigua i 5 g de llevat de forner (que també haurem adquirit al forn). Esmicolem la pasta amb l’aigua i el llevat. I hi afegim 160 g de farina de sègol integral, 100 g de farina de força i 5 g de sal. I ho barregem amb la mà fins que la farina s’integri amb la pasta. Barregem amb la mà fins que la farina s’integri amb la pasta. Deixem reposar la pasta dins del vol, tapat amb un drap de cuina, fins que dobli el volum. Això passarà quan hagin passat dues hores aproximadament. Mentrestant, pesem 400 g de fruita seca. De fet, per a aquest pa el més adequat és la fruita dessecada, que és aquella que no té closca, perquè fa la llesta més fàcil de menjar. En aquest pa Lluís Artés li ha posat: dàtil, panses, albercocs, prunes, maduixes i nous. També s’hi poden posar figues, nabius, ametlles i avellanes torrades i pinyons. Per a aquest pa el més adequat és la fruita dessecada. Quan la pasta ja ha doblat el volum, que mantindrà una textura semilíquida, hi afegirem la fruita dessecada i seca i ho barrejarem amb la mà. Omplirem un motlle que faci unes mides aproximades de 20 x 10 x 10 cm. La pasta ocuparà unes tres quartes parts del motlle. Haurem d’esperar que la pasta arribi a dalt de tot del motlle. Per sobre s’hi poden posar flocs de sègol per decorar el pa. Quan la pasta ja ha doblat el volum, que mantindrà una textura semilíquida, hi afegirem la fruita dessecada i seca. El pa es cou a 200° durant 45’ amb motlle. Després es treu del motlle i s’acaba de coure 15’ més, per acabar de fer bé la crosta i garantir-nos que la part del mig del pa també és ben cuita. El pa es cou a 200° durant 45’ amb motlle. Després es treu del motlle i s’acaba de coure 15’ més.

Summary: Recepta: Pa de sègol integral amb fruita seca


El número dos del grup parlamentari socialdemòcrata eslovè, Jan Skoberne, està convençut que Eslovènia serà ‘un dels primers’ estats a reconèixer la futura república catalana. Arran de l’article de VilaWeb en què s’explicava que ‘Espanya tem que Eslovènia reconegui la independència de Catalunya‘, el diputat ha respost: ‘No cal que tinguin por. El poble d’Eslovènia fa costat a Catalunya. Estic convençut que serem dels primers a reconèixer la nova república.’ Jan Skoberne és membre del Partit Socialdemòcrata, que té sis diputats i forma part de la coalició de govern juntament amb el Partit Modern de Centre (trenta-sis diputats) i el Partit Democràtic dels Pensionistes d’Eslovènia (deu diputats). D’una altra banda, aquesta formació és integrada en el Grup de l’Aliança Progressista de Socialistes i Demòcrates al Parlament Europeu, on també hi ha el PSC. No need to be afraid. People of Slovenia stand with Catalonia. And I strongly believe that we will be among the first to recognize the new Republic. https://t.co/H9Cnutu2OU — Jan Škoberne (@Jan_Skoberne) October 18, 2017 Més tard, responent a les interpel·lacions dels usuaris de Twitter, Skoberne ha insistit: ‘Catalunya té el mateix dret d’autodeterminació i de proclamació d’independència’ que Eslovènia. El terror del govern espanyol només confirma aquesta tesi.’ Slovenia is not Catalonia. True. Nevertheless, Catalonia has the same right to self determination and consequential proclamation of independence. Terror of Spanish Government only confirms this thesis. — Jan Škoberne (@Jan_Skoberne) 18 d’octubre de 2017 No és pas la primera vegada que un representant eslovè es manifesta a favor del dret de decidir dels catalans. El primer d’octubre, el president dels socialdemòcrates eslovens, Dejan Zidan, va afirmar: ‘El dret d’autodeterminació de les persones és un dret inalienable. Això també s’aplica a Catalunya. Condemno enèrgicament qualsevol violència.’ Pravica do samoodločbe naroda je neodtuljiva pravica. To velja tudi za Katalonijo. Odločno pa obsojam vsakršno nasilje. @strankaSD pic.twitter.com/7TtGWfknAz — Dejan Židan (@ZidanDejan) 1 d’octubre de 2017

Summary: El número dos dels socialistes eslovens diu que Eslovènia reconeixerà la independència de Catalunya


El ministre d’Afers Exteriors, Josep Borrell, ha aclarit al Congrés dels Diputats que no recorrerà la sanció imposada per la Comissió Nacional del Mercat de Valors (CNMV) i que, encara que no hi està d’acord, pagarà la multa per l’ús d’informació privilegiada en la venda d’accions de la companyia Abengoa quan era conseller de la companyia. Borrell ha al·legat que seria ‘una situació anòmala’ que un ministre presentés un recurs contra el ministeri d’Economia formant part del mateix govern. ‘No em sembla políticament correcte perquè pot ser presentat com un conflicte d’interessos i qualsevol que fos la resolució del recurs donaria lloc a interpretacions políticament interessades’, ha dit. Per la seva banda, la CNMV considera que en Borrell ‘coneixia informació rellevant que encara no havia estat publicada’ i que, amb això, va ordenar la venda d’accions per un import de 9.030 euros el novembre del 2015.

Summary: Borrell no recorrerà la sanció per la venda d’accions d’Abengoa encara que diu no estar-hi d’acord


Les administracions, la fundació Mobile World Capital i Barcelona Tech City han sumat esforços per omplir la setmana del Congrés Mundial de Mòbils (MWC) amb un congrés alternatiu dirigit als emprenedors, el Tech Spirit Barcelona. La iniciativa, sorgida de manera espontània després de la cancel·lació del congrés de telefonia, acollirà quaranta activitats i seixanta ponents del 23 al 27 de febrer a la Llotja de Mar i en diversos espais de la capital catalana com el Pier01 i el Pier03. Els organitzadors han confirmat la presència d’empreses com Glovo, Uber, Edreams o Airbnb i de cent cinquanta fons d’inversió internacionals i espanyols que havien de participar en actes paral·lels al MWC. En total, el programa té un cost estimat de mig milió d’euros. Les inscripcions per participar-hi estan obertes a partir de demà. Segons ha dit en una conferència de premsa el president de Barcelona Tech City, Miguel Vicente, l’esdeveniment no pretén substituir el saló 4 years from now (4fyn), una plataforma de negoci de ‘startups’ organitada per Mobile World Capital i GSMA, cosa que seria impossible, segons ell. Per aquest motiu, han tirat un format completament diferent, optant per fer conferències i activitats relacionades amb l’emprenedoria però prescindint dels estands d’empreses. Obert a l’ecosistema ‘d’start-ups’ català i internacional, el congrés buscarà aglutinar reunions de treball en xarxa entre emprenedors i fons d’inversió que ja havien de visitar Barcelona durant el congrés i que no han cancel·lat les seves reserves. En aquest sentit, el congrés es planteja com una alternativa organitzada d’urgència un any però no es pensa com un saló que pugui tenir més recorregut, ha assegurat Vicente. El que persegueixen tots els actors que han participat és que l’ecosistema digital de Barcelona surti reforçat enguany, ha assegurat el conseller delegat de la Mobile World Capital, Carles Grau. Un cop cancel·lat el congrés de telefonia mòbil, la fundació que dirigeix Grau va rebre moltes trucades ‘no només de les ‘start-ups’ sinó també d’inversors i corporacions’ que volien mantenir la seva agenda paral·lela al MWC. Tech Spirit s’ha creat ‘per respecte a tots ells’, ha dit Grau. Tot i que el dilluns 24 es farà una recepció de benvinguda per les autoritats, el gruix de l’activitat es concentrarà els dies 24 i 25 de febrer amb dues jornades de conferències amb més de quaranta ponents com el xef Ferran Adrià o l’expert en emprenedoria de la Universitat de Berkley Jerome S. Engel. Durant el dia 26 de febrer es farà una jornada de captació de capitals. El Departament d’Empresa i Coneixement mantindrà les activitats que organitza durant el MWC com l’Open Challenges Innovation, on cent vint ‘startups’ proposaran solucions a reptes tecnològics i el Brokerage Event, on dos-cents quaranta empreses de més de trenta països participaran en entrevistes bilaterals de vint minuts amb grans corporacions i centres tecnològics.

Summary: El congrés alternatiu al 4yfn, Tech Spirit Barcelona, aplegarà dos mil cinc-cents emprenedors


Sense avís ni comiats, les dues sales dels cinemes Aribau Club de Barcelona van projectar diumenge les seves últimes pel·lícules. Després, el local va abaixar la persiana per no tornar-la a obrir més. El Grup Balañá ha decidit tancar aquest històric cinema, inaugurat el 1936 com a Doré i adquirit per la família el 1976, al·legant motius interns de l’empresa. No se sap, per ara, quin serà el destí ni els usos del local ubicat a la Gran Via, i que a banda de funcionar com a sala de cinema els últims anys s’havia convertit en seu habitual de festivals com l’In-Edit, el D’A i el Docs Barcelona. Amb les sessions vespertines del diumenge, l’Aribau Club va tancar les seves portes definitivament. El cinema es coneixia amb aquest nom des del 2006, però la seva història es remunta a l’any 1936, quan va ser inaugurat amb el nom de Doré. Programat els primers anys per la CNT, dos anys després va ser rebatejat com a Durruti, en homenatge al líder anarquista. Durant el Franquisme va esdevenir el cinema Dorado, un nom que conservaria fins al 1994, fins i tot després que el comprés la família Balañá. Aquell any va passar a anomenar-se Club Doré, recuperant parcialment la denominació original. Finalment, la sala va adoptar el 2006 el nom amb què ha arribat fins al seu tancament, Aribau Club. Aquest comiat se suma al tancament per part de Balañá de sales històriques com el Rex (2010), l’Urgell (2013) i l’antic Club Coliseum (2014). En aquests anys, també, l’empresa ha obert els nous cinemes multisales en versió original Balmes, el del centre comercial Arenes i ha reformat el que té al centre comercial de les Glòries, segons ha fet notar l’empresa a l’ACN.

Summary: Grup Balañá tanca l’històric cinema Aribau Club de Barcelona


El Front Republicà ha començat la campanya electoral amb simbolisme. Per fer-ho, el cap de llista per Barcelona a les eleccions del 28-A, Albano-Dante Fachin, ha reunit els seus a les portes de l’escola Ramon Llull de Barcelona, un dels centres on l’1 d’octubre de 2017 la policia espanyola va carregar contra els ciutadans que intentaven protegir les urnes del referèndum. Així, just a mitjanit, per iniciar la campanya, s’han projectat imatges de les càrregues policials de l’1-O davant la façana del mateix centre escolar. Roger Español, l’home que va perdre un ull per impacte d’una pilota de goma durant les càrregues en aquella escola, és el número 5 de la llista per Barcelona. El Front Republicà pretén així impregnar el que serà el seu discurs en aquesta campanya d’un missatge de reivindicació de l’1-O i de crítica a l’estat espanyol. Durant els parlaments, Fachin ha dit que cal preguntar als qui els ‘enorgulleix l’1-O’ que diguin ‘clarament’ si han decidit ‘tirar enrere’ o volen ‘seguir endavant’ i ha demanat a ERC i JxCat que diguin abans del 28-A si preveuen fer president Pedro Sánchez o volen tirar endavant amb la ‘desobediència’, que segons ell és ‘l’única via possible’. A més, ha recordat que en els darrers dies els socialistes ja han deixat clar que no acceptaran mai un referèndum pactat. Després de projectar imatges de les càrregues policials en centres com aquest l’1-O, Dante ha exigit a la resta de forces que tenen un ‘compromís’ amb el que va passar en escoles com la Ramon Llull l’1-O que expliquin ‘a què volen anar a Madrid’. En aquest sentit, ha advertit que el PSOE amb els quals ‘alguns volen governar’ és ‘igual de responsable que el PP’ i ha instat Podemos a ‘ser valents’ i ‘plantar cara’ als socialistes en lloc de ‘demanar-los de genolls ministeris’.

Summary: El Front Republicà comença la campanya projectant imatges de càrregues de l’1-O davant l’escola Ramon Llull


Una de les catedrals occidentals de les ciències socials, la London School of Economics, havia organitzat un interessantíssim debat sobre el futur de l’independentisme català. L’acte es va fer ahir, durant una hora i mitja, en una sala de 460 cadires molt plena, i amb tres oradors de nivell. Clara Ponsatí, doctora en economia (Universitat de Minnessota); Aamer Anwar, rector de la Universitat de Glasgow, i Alfred Bosch, doctor en història (Universitat de Barcelona), havien de respondre una qüestió molt pertinent: ‘I ara què? El futur polític i judicial del moviment independentista català’. Moderava Sir Paul Preston. Realment la cosa prometia. Però les pressions diplomàtiques espanyoles van aconseguir al darrer instant que un quart ponent que no apareixia al cartell inicial pugés a l’escenari, l’unionista Nacho Torreblanca, professor de la UNED i columnista del diari El Mundo amb la qual cosa no es va debatre sobre el futur, sinó sobre el passat. Que si la constitució espanyola, que si el Primer d’Octubre, que si el 6 i el 7 de setembre. Un incòmode Preston va ser superat en algun moment per la intensitat, els ponents no van poder respondre a la pregunta inicial ni parlar amb la profunditat que atorga la calma i les preguntes del públic van ser poques i curtes. La consellera Ponsatí, al final de l’acte, ho va resumir: ‘El senyor Torreblanca és aquí per pressions de l’ambaixador espanyol! I després anirem a sopar i serà tot meravellós, i ha estat bé parlar amb ell. Però quan el senyor Pedro Sánchez va venir no va caldre que hi hagués un contrari dalt l’escenari.’ Torreblanca no apareixia al cartell inicial En fi, també és veritat, com deia Ponsatí mateix en sortint de l’acte, que ‘hauria pogut ser molt pitjor’. I tenia raó. Tot i la presència de claca a la sala, no ha de ser fàcil fer segons quins números aquí dins. La London School of Economics ha estat la casa de 13 dels 27 Nobel d’economia, de 53 caps d’estat i filòsofs com Karl Popper també hi han passat. Diguem, això sí, que va haver-hi moments intensos en què el públic va intervenir-hi especialment. En primer lloc, al torn de preguntes un senyor va dir això a Torreblanca: ‘Critiqueu el parlament català per la falta de deliberació que ha tingut, però a la vegada reconeixeu un president veneçolà com Guaidó, pretesament escollit… sense deliberació! Com s’entén que critiqueu els catalans per una cosa i a la vegada doneu suport a la repressió que es prepara sobre Veneçuela?’ La resposta de Torreblanca (‘O feu costat a Maduro o no entenc per què feu aquesta pregunta’) va ser rebuda amb un ‘Oooh!’ de desaprovació de la sala, però també amb aplaudiments finals. Públic de la LSE, ahir al vespre. El segon moment intens per part del públic va ser quan Paul Preston va qüestionar la frase de l’advocat Aamer Anwar (‘Nou dels deu presidents catalans a partir del segle XX han anat a la presó o a l’exili o han estat víctimes de repressió) i Preston diu: ‘Qüestiono les xifres. Els catalans no han arribat a tenir deu presidents des del segle XX. I no tots han estat a presó. Tarradellas, per exemple.’ I des de la sala es va cridar ‘Exili, sí!’ Jordi Pujol, afegeix Preston. ‘Presó!’, va dir el públic. L’intercanvi entre Aanwar i Preston va tenir moments bonics d’escoltar. I afegim-hi encara que els catalans sí que han tingut deu presidents durant i després del segle XX. El president Torra és el desè. ‘A Escòcia es posen les mans al cap’ La consellera Ponsatí va deixar les coses clares a un Preston que es demanava si els convergents s’havien enfilat al carro de la independència per amagar la corrupció. ‘No he estat mai convergent. Ni ho seré mai. Responent a la pregunta, honestament, m’importa molt poc. Jo sé que molta part dels catalans ja en té prou d’una constitució que potser sí que va servir a la transició, però que ara ja no. I segona: el problema d’Espanya és que no hi ha àrbitre neutral. El Tribunal Constitucional (TC) no ho és. És un tribunal de part. Quan explico a Escòcia que el TC pot dictar obediències de les seves sentències, agafant el paper no del legislatiu, sinó de l’executiu, es posen les mans al cap. Una cosa mai vista en cap democràcia occidental. Mai vista.’ I quan Torreblanca la va acusar de ser una fugitiva, Ponsatí va respondre així: ‘Saps per què no sóc fugitiva? Perquè no tinc pendent cap demanda judicial. Ni una. Les han retirades totes. Jo, encantada d’explicar-me davant la justícia. Quan vulguin. Però les euroordres a Bèlgica i Escòcia l’estat espanyol les va retirar. I les va retirar perquè no hi ha cas. No n’hi ha!’ ‘El caos l’han originat els franquistes i els seus hereus’ El contundent advocat Aanwar va arrencar aplaudiments amb un argument que fa servir sovint. ‘Us imagineu que Teresa May enviés 15.000 antidisturbis des de la capital de la metropoli si Nicola Sturgeon, presidenta d’Escòcia, convoqués un referèndum? Si això passés nosaltres declararíem la independència immediatament!’ Aquest va ser un dels moments del vespre: Brilliant as usual #LSECatalonia @AamerAnwar @ClaraPonsati @AlfredBosch pic.twitter.com/qb0C6egaDy — Anna Boixados (@AnnaBoixados) January 31, 2019 L’altre moment en què l’advocat es va envalentir va ser quan va explicar a Torreblanca: ‘Aquí els únics que han originat caos són els franquistes i els seus hereus, que parlen del compliment de la llei i de l’estat de dret. Però si el tenen corromput! Són ells, que han originat. No hi ha res d’il·legal a fer un referèndum d’autodeterminació. Res. Jo tinc orígens indis. Sabem que la independència i els anys posteriors van causar moltes tensions. Fins i tot morts. Doncs pregunteu als indis si es farien enrere. I si voldrien tornar a ser part de l’imperi britànic. Ni un!’ ‘Som remainers, no brexiters‘ El conseller Bosch va tornar a demostrar el seu bon nivell d’anglès, i va donar un dels titulars per a l’audiència britànica present (‘Som remainers, en cap cas brexiters‘); va demanar a Torreblanca que els seus elogis sobre les virtuts de tenir un diàleg públic amb visions contraposades els apliqués a les universitats espanyoles, on no s’ha pogut fer mai (‘i on ni jo ni la valenta Ponsatí no hem estat mai convidats’). Va ser incisiu sobre el judici: ‘Perquè, sigui quina sigui la sentència, és un error històric. I si les sentències són greus hi haurà molta més indignació. I una solució democràtica serà mes difícil.’ I finalment va demanar que Sánchez ‘no sigui ostatge de l’extrema dreta de Vox. Vox és acusació particular als judicis. Això dóna pistes d’on es troba cadascú.’ ‘Evidentment que Espanya és una democràcia’ Finalment, el professor de la UNED Nacho Torreblanca va exposar el punt de vista unionista durant l’acte i va desplegar l’argumentari Borrell: ‘Evidentment que Espanya és una democràcia plena. Som membres de la UE, i les corts espanyoles poden cometre errors, però tenim el Tribunal dels Drets Humans que ens vigila. I Brussel·les no ha aplicat mai l’article 7 a Espanya. Cap entitat de la UE no ha obert cap investigació sobre els Fets d’Octubre. I el judici que ara comença es podrà veure en directe per la televisió. No tenim res a amagar.’ L’home va deixar anar un dels titulars ofensius del vespre (‘L’1-O la meitat de la gent no va anar a votar perquè tenien por i no es refiaven dels independentistes’). Però no va rebentar el debat, ni va jugar a l’esperpent. Sí que va poder jugar les cartes d’aconseguir que es parlés més del passat que no pas del futur. La confrontació política es va imposar a l’elaboració intel·lectual, gràcies a un Torreblanca que es va colar en un cartell en què de primer no figurava, en un acte que no van poder prohibir del tot, en un Londres que esperava una tempesta de neu que durant l’acte no va aparèixer, però que mentre s’escriuen aquestes línies finals sí que treu el cap amb uns primers flocs freds i blancs.

Summary: Debat intens i frustrant a la London School of Economics sobre el futur de l’independentisme català


En el marc de les mobilitzacions com a resposta a la sentència contra el procés, la Intersindical-CSC i la Intersindical Alternativa de Catalunya (IAC) han convocat una vaga general per avui, amb el lema ‘Pels drets i les llibertats’. La vaga general contra la repressió supera fins i tot l’aturada del 3 d’octubre Des d’un punt de vista formal, el sindicat diu que la vaga es convoca per la necessitat de derogar les reformes laborals i d’apujar el salari mínim a 1.200 euros. També reclama més recursos per a la inspecció de treball, igualtat de gènere i recuperació del poder adquisitiu de salaris i pensions. Tota la informació de la vaga general, minut a minut CCOO i UGT s’han desmarcat de la convocatòria, igual com les patronals Foment del Treball, Pimec i Cecot. Ahir la CGT ha fet un comunicat donant suport a les mobilitzacions convocades demà i recordant als afiliats que tenen dret d’afegir-se a la vaga malgrat haver estat convocada per altres sindicats. Per la seva banda, la Unió de Pagesos ha fet una crida a la pagesia a una aturada de país i ha convocat tractorades. 📢 COMUNICAT | 🚜 @uniopagesos crida la pagesia a l’aturada de país i convoca tractorades per la sentència contra el procés ➡https://t.co/uPQQtolxJx pic.twitter.com/wTRc1sfpdz — Unió de Pagesos (@uniopagesos) October 17, 2019 La vaga coincideix amb l’arribada a Barcelona de les Marxes per la Llibertat, que van sortir dimecres de Girona, Vic, Berga, Tàrrega i Tarragona. Avui, a més, s’hi ha sumat una sisena columna convocada pels CDR que sortit de Castelldefels. Vídeos I Les Marxes per la Llibertat fan història Manifestació als Jardinets de Gràcia Aquesta és la previsió de l’avenç de les Marxes per la Llibertat, que confluiran a les 17.00 als Jardinets de Gràcia, on hi ha prevista la manifestació convocada per la Intersindical-CSC i la Intersindical Alternativa de Catalunya. La previsió és que la marxa baixi pel passeig de Gràcia i acabi a la Gran Via, on es faran els parlaments finals. Els parlament seran en principi a les 18.30 a Gran Via amb passeig de Gràcia. Després de la manifestació els CDR convoquen una acampada popular indefinida a la Gran Via amb passeig de Gràcia. 🔴 CONVOCATÒRIA #CDRenXarxa! 🏕 ACAMPADA POPULAR INDEFINIDA!🗓 Avui #18OVagaGeneral🕗 A partir de les 18h📍 Gran Via amb Pg. De Gràcia a #Barcelona Hem vingut per quedar-nos i aturar-ho tot!#RevoltaPopular 🔥 pic.twitter.com/YTMu3ujcLC — CDR Catalunya (@CDRCatOficial) October 18, 2019 També hi ha convocada una manifestació unitària aquesta tarda a Tarragona. Ei! ☝🏻 Tothom que sigui aquesta tarda a Tarragona, que vingui a la manifestació unitària! A les 18 h, a la plaça Imperial Tarraco #VagaGeneral18O#ObjectiuIndependència pic.twitter.com/ZyDHi4iGhR — ANC Tarragona🎗 (@ANCTarragona) October 18, 2019 Guia de les Marxes per la Llibertat La @I_CSC convoquem la #18oVagaGeneral: "Pels drets i les llibertats, VAGA GENERAL" Manifestació a les 17hores als Jardinets de Gràcia. No et quedis a casa, fes vaga i vine a la manifestació https://t.co/ruI1qeJRO6 pic.twitter.com/QMb2O3Te8y — Intersindical-CSC 🎗🚩 #18oVagaGeneral (@I_CSC) October 15, 2019 La resposta a la sentència del judici del procés: totes les mobilitzacions Serveis mínims de la vaga general del 18 d’octubre El govern ha decretat que a les escoles d’ensenyament infantil i primària hi hagi, com a mínim, un docent per cada sis aules, i que a les llars d’infantils hi hagi un terç de la plantilla. Als centres d’educació especial s’amplia el servei mínim a un docent per cada quatre aules. A més, a tots els centres hi ha d’haver una persona de direcció. Pel que fa al transport públic, circularan el 33% dels trens de la rodalia i els regionals durant tot el dia. El metro, els Ferrocarrils de la Generalitat (FGC) i el tramvia garanteixen el 50% del servei en hora punta, entre les 6.30 i les 9.30 i entre les 17.00 i les 20.00, i el 25% la resta del dia. Als centres mèdics, es garanteix el funcionament normal d’urgències i unitats especials com ara cures intensives, vigilància intensiva, unitats coronàries, hemodiàlisi, neonatologia, parts i tractaments de radioteràpia i quimioteràpia. S’haurà d’atendre tota operació quirúrgica inajornable derivada de l’atenció urgent i greu a criteri de la direcció mèdica, i qualsevol persona ingressada tindrà garantit el dret de ser atesa. Als centres d’assistència extrahospitalària es garantirà l’assistència urgent durant l’horari habitual amb un 25% de la plantilla. En els casos d’assistència unipersonal, es considerarà el servei com a mínim. Per a la resta de serveis, a banda del de neteja, hoteleria i transport sanitari urgent, que s’hauran de garantir en el funcionament normal, es funcionarà com un dia festiu. A la ràdio i a la televisió públiques, els serveis mínims són d’un 50% dels continguts habituals en producció i emissió de programació informativa i l’emissió de la informació necessària ‘en cas que hi hagi una emergència per a la població’. Tsunami Democràtic: totes les mobilitzacions Qui hi dóna suport, a la vaga general del 18-O? L’independentisme s’ha afegit en bloc a la convocatòria de vaga general. Entitats com Òmnium Cultural i l’Assemblea Nacional Catalana hi donen suport. ⚠  Demà, atura't contra sentències injustes i persecucions polítiques, defensem els nostres drets! ➡ Aturem l’activitat laboral i comercial tot el dia seguint les indicacions de sindicats, entitats i organitzacions empresarials. pic.twitter.com/PcN99JaYkK — Òmnium Cultural (@omnium) October 17, 2019 Aquestes darreres hores, diverses empreses han anunciat que s’afegien a la vaga. És el cas del Grup Bon Preu, Petrolis Independents i Parlem Telecom, entre més. El Grup Bon Preu se suma a l'aturada general demà dia 18 d'octubre. Per aquest motiu l'empresa cessarà totalment la seva activitat. Això es traduirà en què no hi haurà activitat comercial ni laboral i els col·laboradors tindran un permís retribuït durant el dia 18 d'octubre. pic.twitter.com/zjjEQP9O2a — Bonpreu i Esclat (@bonpreuesclat) October 17, 2019 Parlem Telecom se suma a l'aturada general de demà. Tots els nostres treballadors tindran un dia de permís retribuït. El servei d'atenció al client tindrà un servei mínim. Us demanem que feu servir sobretot l'app o la web. Disculpeu les molèsties. #VagaGeneral18O #ParlemTelecom — Parlem Telecom (@parlem_telecom) October 17, 2019 Dema aquest cartell estará penjat a totes les nostres estacions. pic.twitter.com/x15KcFYPge — PetrolisIndependents (@PetrolisIndep) October 17, 2019 VilaWeb també s’afegeix a la vaga general. Durant vint-i-quatre hores, només informarà sobre la vaga i els fets relacionats. La botiga de VilaWeb i la redacció romandran tancades. També hi ha empreses i institucions que han decidit de tancar en previsió de les mobilitzacions. La fàbrica de Seat a Martorell ha suspès els torns de producció des d’avui a les 14.00 fins divendres a la nit per les protestes contra la sentència. No és pas una adhesió a la vaga del comitè d’empresa convocada demà, sinó una decisió de la direcció per la dificultat que treballadors i subministraments arribin a la fàbrica. Però no són pas els únics. Universitats com ESADE i la UPF també han anunciat que anul·laven les classes en previsió de les complicacions de mobilitat. 🥳 @ESADE se suma a la vaga i demà no obrirà els seus campus amb motiu de la vaga general. pic.twitter.com/5iLypij77n — FNEC (@fnec) October 17, 2019 Comunicat del Consell de Direcció de la #UPFBarcelona pic.twitter.com/bJXV1XcZYg — UPF Barcelona (@UPFBarcelona) October 17, 2019 El món de la cultura també s’adhereix a la vaga general. Per això, s’han suspès diversos concerts i obres de teatre i alguns museus tancaran. Heus ací un recull d’alguns dels actes suspesos: Comunicado #MIEDOalberpla pic.twitter.com/wN8Tz1r3Sw — Albert Pla (@albert_pla) October 15, 2019 Comunicat vaga 18 d'octubre. pic.twitter.com/Qmt7lac5KD — Jamboree Jazz Club (@jamboree_jazz) October 15, 2019 Amb motiu de la vaga general del 18 d"octubre, #Curtcircuit posposa el concert de @The_Limboos i #TheKabooms a @LuzdeGasClub. Aviat us anunciarem la nova data. Podeu demanar la devolució de les entrades al mail premsa@curtcircuit.com o bé guardar l'entrada per a la nova data. pic.twitter.com/wjJOp3LcHY — Curtcircuit (@curtcircuit) October 16, 2019 ‼Davant dels últims fets ocorreguts en relació a la Sentència del Procés anunciada el 14d'octubre i la convocatòria de vaga general pel 18 d'octubre, elsCastellers de la Sagrada Família hem pres la decisió d'ANUL·LARels Concerts programats pel mateix divendres. pic.twitter.com/YGVkuswQ7L — Castellers de SaFa (@CastellersSAFA) October 15, 2019 Des del Tantarantana ens adherim a la vaga convocada per aquest divendres davant la sentència del Judici emesa pel Tribunal Suprem i, a més, cancel·lem les funcions per CANCIÓN DULCE Y AMARGA i EL MILLOR PER ALS NOSTRES FILLS. Adjuntem el manifest ⬇⬇ pic.twitter.com/XIDnucyT2N — Teatre Tantarantana (@elTantarantana) October 16, 2019 Bon dia! 🌅Hem obert fa una mica. Si voleu venir a buscar llibres, passeu avui, que estarem encantades de veure-us. Demà no hi serem. #VagaGeneral18O pic.twitter.com/9cenjpFseg — La Carbonera Llibreria (@_LaCarbonera) October 17, 2019 La Perla 29 s'adhereix a la vaga convocada per demà divendres 18 d'octubre. Us deixem aquí el comunicat. pic.twitter.com/rhETwocO8y — La Perla 29 (@cia_laperla29) October 17, 2019 COMUNICATEl Museu del Joguet de Catalunya s’adhereix a la vaga de demà divendres 18 d’octubre com a protesta contra la sentència als polítics empresonats per defensar la voluntat popular. La democràcia i la voluntat del poble sempre acaben guanyant. #VagaGeneral18O — Museu Joguet Cat (@museujoguetcat) October 17, 2019 El Museu Nacional de la Ciència i de la Tècnica de Catalunya (mNACTEC) s’adhereix a la convocatòria de vaga general i restarà tancat al públic el divendres 18 d’octubre. Totes les activitats han quedat suspeses.#VagaGeneral #18oVagaGeneral pic.twitter.com/ltuhwYJP7U — Museu Ciència Cat (@mNACTEC) October 17, 2019 Amics, divendres no obrirem #VagaGeneral18O. A les 16h ens trobarem a la plaça del Diamant amb tot de companys d'entitats del món de la cultura. Des d'allà baixarem cap a la convocatòria de les 17h als Jardinets.https://t.co/AdomAm3IRW — Llibreria Calders (@LaCalders) October 16, 2019

Summary: Guia de la vaga general del 18 d’octubre com a resposta a la sentència contra el procés


La Comissió Europea pot activar avui l’article 7 del Tractat de Lisboa contra Polònia. És una decisió sense precedents i el procés pot desembocar en la suspensió temporal del dret de vot de Polònia al Consell Europeu, entre més mesures coercitives. El motiu és una reforma polèmica del sistema judicial que ha fet el partit conservador que govern, Justícia i Pau, amb la qual l’executiu tindrà més control sobre la cort suprema i el sistema de nomenament dels jutges. El primer ministre polonès, Mateusz Morawiecki, ha considerat ‘injusta’ la decisió i ha defensat que la reforma del sistema judicial era necessària per a combatre la corrupció i expulsar les reminiscències de l’era comunista. També ha argumentat que calia respectar la sobirania dels estats membres. La reforma ha generat protestes a diverses ciutats de Polònia i la queixa del Departament d’Estat dels Estats Units. En canvi, la Comissió Europea ha advertit que la reforma era una amenaça pels principis democràtics i de l’estat de dret. La Comissió ha avisat Polònia aquests últims mesos perquè reverteixi la reforma si vol evitar l’activació de l’article 7, però el govern de Morawiecki no n’ha fet cas. L’article 7 preveu que la Comissió, un terç dels estats membres i el Parlament Europeu poden demanar al Consell Europeu que constati que hi ha ‘un risc clar de violació greu per part d’un estat membre dels valors contemplats a l’article 2’ –dignitat humana, llibertat, democràcia, igualtat, estat de dret i respecte als drets humans–. Aleshores, l’estat membre en qüestió, en aquest cas Polònia, pot defensar-se i rebre ‘recomanacions’. El següent pas és la suspensió temporal del dret de vot, però aquesta decisió requereix la unanimitat. En aquest punt, la proposta de la Comissió probablement naufragaria perquè estats com Hongria –enfrontada a la Comissió per les quotes d’acollida de refugiats, entre altres qüestions– podrien exercir el dret de vet. Malgrat tot, el fet d’activar el mecanisme de l’article 7 seria un toc d’atenció seriós a Polònia.

Summary: La Comissió Europea pot activar avui l’article 7 contra Polònia en una decisió sense precedents


A final d’agost es va anunciar una de les descobertes astronòmiques més importants d’aquests últims anys: la confirmació de l’existència d’un planeta, Pròxima b, que giravolta l’estrella més pròxima al nostre sistema solar, Pròxima del Centaure (o Proxima Centauri, nom científic en llatí). És a poc més de quatre anys llum de nosaltres i té unes característiques que fan pensar que podria ser habitable. Confirmar-ho pot trigar en un any i deu, però no pas més temps. I un dels astrofísics que intervé en aquesta investigació és el manresà Ignasi Ribas, de l’Institut de Ciències de l’Espai. També un català, Guillem Anglada-Escudé, va dirigir l’equip que confirmà l’existència del planeta Pròxima b. Talent català en una descoberta científica excepcional, i de primer ordre internacional. Un cop confirmada l’existència de Pròxima b, Anglada-Escudé va demanar a Ribas que s’encarregués de respondre aquesta pregunta: Pròxima b és habitable? I Ribas ens la respon en aquesta extensa entrevista, en què ens parla de la seva passió i la seva vocació: estudiar les possibilitats (i les certeses) de vida extraterrestre. N’hi ha? Ell està convençut que sí, i pensa que és inevitable que la trobem. I és vida intel·ligent? Com podem entrar en contacte amb algú que és a cent anys llum si un senyal seu trigarà cent anys a arribar a nosaltres, la nostra resposta cent anys a arribar-li i la confirmació de la recepció, cent anys més…? L’astrofísic Ignasi Ribas (fotografia: Josep Rexach). —Arribar a comunicar-se amb vida intel·ligent extraterrestre sembla impossible, per les distàncies tan grans que hi ha… —Sí, però és un error pensar que la comunicació entre la humanitat i una altra civilització es produirà d’individu a individu. En un principi no serà així; serà des de la humanitat cap a aquesta altra civilització. Hem de pensar: quant viurà una civilització extraterrestre? Cent anys, dos-cents, mil, un milió, deu milions…? Si assumim que som prou intel·ligents per a viure durant un període llarg, que la comunicació es produeixi a escala de segles continua essent poc comparat amb el temps total disponible.. Sempre tenim tendència a comparar-ho amb patrons de temps humans, i qualsevol cosa que no passi en quatre anys, o en deu, ja no té sentit. Té sentit pensant en un tot; el fet important és que si envies un senyal la resposta la rebi el teu besnét o el teu rebesnét. —Aquesta concepció del temps xoca amb els ritmes d’avui. —La gent s’hi inquieta, amb això, i en conferències que faig em diuen ‘com ho farem?’ I jo els dic que és molt clar, com ho farem. Tu com a individu formes part d’un col·lectiu, que es comunica amb un altre col·lectiu. L’individu en si és bastant insignificant, i no estem acostumats a aquesta manera de pensar. Però és molt útil, perquè de tant en tant hem de fer aquest pas cap a l’escala global: del jo, jo i jo, al nosaltres. El ‘punt blau pàl·lid’. La fotografia de la Terra presa el 1992 per la sonda Voyager 1 a una distància de 6.000 milions de quilòmetres de nosaltres. —Fa pensar en aquell punt blau pàl·lid que som, en la famosa fotografia de la Voyager. —Justament. Des d’aquest punt de vista no som res. I és una cura d’humilitat: la història de la humanitat ens ha portat a veure que cada vegada érem menys el centre de res. Europa era el centre del món, i vam deixar de ser-ho. La Terra era el centre de l’Univers, i vam deixar de ser-ho. El Sol tenia una posició important respecte de les estrelles del seu entorn, i va deixar de tenir-la-hi… En aquest procés de cura d’humilitat ens manca el darrer pas, que és posar-nos en un context de l’univers vivent. I demostrar que nosaltres som una instància més de la vida. Això ara mateix és especulació i no ho sabem del cert, però jo treballo per entendre millor el nostre lloc a l’univers. —No sabem si hi ha vida allà a fora, doncs. —De moment, no, però cal tenir en compte algunes consideracions. Jo crec que serà relativament fàcil de trobar vida fora, si és abundant, però d’aquí a trobar vida intel·ligent hi ha tot un tros. Sigui què sigui, una troballa com aquesta ens situarà en un àmbit que és un tot. I a nosaltres, els humans de la Terra, ens donarà un cert sentiment d’unió. Som éssers que tendim a fer col·lectius. Que el col·lectiu de més alt nivell sigui la humanitat i que ens sentim units als nostres companys humans, en general, no deixa de ser bo. —Dieu que serà relativament fàcil de trobar vida extraterrestre? —Trobar vida intel·ligent depèn només de l’atzar. Depèn que algú es vulgui comunicar amb nosaltres, que tinguem la sort de sentir-ho, que tinguem la tecnologia per a entendre’ns… La vida, en general, tal com la coneixem, sense afegir-hi adjectius, podria ser relativament fàcil de trobar. Sabem com fer-ho. Cal estudiar prou llocs on sigui factible la vida i mirar-los amb prou detall. És una qüestió de paciència, perquè la tecnologia és en procés de maduració i només depèn de disposar dels recursos econòmics per a acomplir-ho. El primer pas és un planeta com el que hem trobat ara , i aquest és un dels centenars que trobarem d’aquí a poc. I ens els mirarem per saber de què són fets, etc. —No es tracta de tenir un cop de sort? —En aquest cas, no. Hem de fer la feina sistemàticament i res més. I esperar que la vida sigui prou abundant per a detectar-la de manera concloent. Si nosaltres som una raresa, també ho sabrem. —Per probabilitat, és impossible que no hi hagi vida fora de la Terra? —Jo no diria això. És agosarat. Però tindrem les eines per a saber si és el cas. Ara sabem quants planetes hi ha a la nostra galàxia, que són uns cent mil milions. Molts d’aquests seran com el nostre. Quants? Doncs desenes de milers de milions. Podem cometre l’error de pensar que és impossible que en cap d’aquests hi hagi vida. Però també podria ser que la probabilitat d’allò que ens ha passat a nosaltres sigui una entre un trilió, per exemple, i que per tant siguem els únics que hi ha aquí… —Però no penseu que sigui així. —Ens hem aproximat al problema per dos llocs diferents: un, per a saber si els entorns adients per a la vida són abundants, i sabem que ho són. I l’altre és que la Terra ens diu que els llocs on hi ha condicions adequades perquè hi hagi vida, efectivament n’hi ha. En els llocs més inhòspits que et puguis imaginar. Però ens falta la part del mig: quantes vegades, en els entorns adequats per a la vida, aquesta apareix del no-res? Perquè ha de ser del no-res. Això és probable? Passa gaire? Ara mateix no ho sabem. —Com ho sabrem? —Doncs mirant. Mirar aquests entorns adequats i veure en quants d’aquests la vida acaba essent una cosa comuna o una raresa… D’aquí que sigui intel·ligent hi ha un munt de passos ben complicats i que ignorem. —Parleu d’exoplanetes, però més a prop, dins el sistema solar, també hi ha llocs on és possible que hi hagi vida. Com alguna lluna de Júpiter o de Saturn… —El lloc més evident és Mart. —No es descarta que hi hagi vida a Mart? —Avui és força descartat que n’hi hagi ara mateix, perquè no hi ha entorns habitables. Hi ha aigua líquida només durant uns certs moments de l’any marcià. En uns dies concrets, que diríem que fa bon temps, la temperatura és prou alta perquè l’aigua superi el punt de fusió. Aquest seria, doncs, un entorn habitable. Però això passa només durant poc temps i és improbable que la vida hi aparegui. Però sembla bastant clar que en el passat, fa uns 3.500 o 4.000 milions d’anys, al principi del sistema solar, Mart tenia les condicions adequades, amb aigua líquida abundant a la superfície i un entorn hospitalari. Res no fa pensar que no sorgís la vida a Mart. I hi ha qui pensa que la vida va sorgir primer a Mart, i d’allà va passar a la Terra a través de col·lisions d’asteroides. Se sap que tenim meteorits marcians a la Terra. Europa, una de les principals llunes de Júpiter (fotografia: Wikipedia). —Però en quin lloc del sistema solar, fora de la Terra, hi pot haver vida ara? —Avui dia un dels llocs interessants de mirar del sistema solar és un satèl·lit de Júpiter, que es diu Europa, on sota un gruix de gel d’uns cent quilòmetres de fondària hi ha aigua líquida. És un entorn habitable, però estic pràcticament convençut que abans trobarem vida fora del sistema solar que no pas aquí. Perquè quan volem perforar al pol nord, fins ara no hem estat capaços d’anar més avall de trenta o quaranta quilòmetres. Imagineu-vos, a l’altra punta del sistema solar, intentar perforar cent quilòmetres de glaç per estudiar què hi ha sota. Veig més factible de trobar entorns habitables fora del sistema solar, perquè ens basem en el fet que la vida és tan abundant que haurà alterat les condicions de l’entorn d’aquests llocs, i això ho podrem fer remotament. —I un candidat és el planeta Pròxima b. —El millor candidat, de moment. És molt antropocèntric, però partim del fet que el millor lloc perquè hi hagi vida és el nostre, perquè sabem que n’hi ha. I comparem tot allò que hem trobat fins ara amb la nostra Terra. S’ha establert l’índex de similaritat amb la Terra; i pots assignar aquest índex a un planeta, mirant-ne la grandària, la proximitat envers la seva estrella, com és aquesta estrella comparada amb el sol, etc. I aquestes propietats ens permeten de veure si s’assembla a nosaltres, poc o molt. I Pròxima b té el 0,87 d’aquest índex, que és el més alt dels que hem trobat fins ara. Però això gairebé segur que és l’enfocament equivocat. És a dir, que ens basem en unes premisses errònies. Perquè tenim tendència a pensar que el nostre lloc és el més adequat, i és una visió molt parcial. Per què hem anat a parar al millor lloc? —Què voleu dir que és equivocat? —Que tot allò que sabem encara és molt incomplet. Que ens pensem que el lloc on vivim és el lloc perfecte per a la vida, i cada vegada que els humans ens hem pensat que érem una cosa especial hem acabat veient que no ho érem. És fàcil de pensar que probablement la vida sorgirà en uns altres llocs de manera abundant i que no tindrà gaire a veure amb la nostra Terra. I per tant el lloc idoni per a la vida tampoc no serà la Terra. —Però sí que hi ha d’haver unes certes condicions. —Sí, que hi hagi aigua líquida i que aquesta aigua sigui sobre una superfície, amb una temperatura autoregulada d’entre zero i cent graus centígrads… Il·lustració artística de la superfície de Pròxima b. —Com descriuríeu Pròxima b amb la informació que en teniu? —És molt incert. Només hi ha dues coses que en sabem força bé. Aquest planeta té un any que dura 11,2 dies terrestres i que això fa que la insolació sigui una mica inferior a la de la Terra, però que el situa dins la zona habitable. No en sabem la massa real, sinó la massa mínima. La resta, és especulació. És rocós? Els models ens diuen que sí. Té atmosfera? És complicat; segurament es va formar amb elements volàtils a la superfície. Però aquesta atmosfera, aquests volàtils, aquestes coses que s’evaporen, s’han pogut conservar durant els cinc mil milions d’anys que té? Si els ha pogut conservar és molt probable que tingui aigua a la superfície. Però quan fem càlculs trobem que segurament s’hi ha perdut molta aigua, i aquesta aigua hi ha deixat una atmosfera residual desenes de vegades més densa que la nostra a la Terra. Venus en seria un cas similar, i és un planeta fregit. Quan calculem quanta aigua pot haver perdut Pròxima b, si és que en tenia al principi, trobem que hi pot haver una atmosfera residual d’oxigen, de vuitanta o cent bars, que és una atmosfera superdensa i altament oxidant. —Mortal per a la vida? —No. La vida pot trobar la manera d’adaptar-s’hi. Però fixeu-vos que per a arribar aquí hem hagut de pensar que, primer, tingui una superfície; segon, que tingui uns volàtils que li hagin estat donats d’inici; tercer, que hagi aconseguit de mantenir-los, i quart, que tingui un clima estable. Tot això són especulacions. Potser el resultat més important que hem trobat fins ara és que no hi ha res que faci pensar que Pròxima b no sigui habitable. —Quant de temps podeu tardar a confirmar si és habitable? —Ara hem d’aprendre més de l’estrella, Pròxima del Centaure, que és molt més petita que el nostre Sol. Hem de veure els models climàtics del planeta, i entendre quines circumstàncies poden ser les més adequades perquè hi hagi vida o perquè hi hagi aigua líquida. Això ho hem començat amb articles que hem publicat. I ara hem de mirar si aquest planeta té trànsits, de manera que en cada cicle orbital passi davant de l’estrella. Hem demanat temps d’observació amb un telescopi amb el propòsit de veure si experimenta aquests eclipsis. —Per què és important de veure si té trànsits? —Si tingués trànsits ens hauria tocat la loteria. Perquè així podríem estudiar l’atmosfera del planeta. Imagineu-vos que teniu un disc negre que passa per davant de l’estrella; la llum de l’estrella és tapada pel planeta, que és opac; si aquest planeta té un anell d’atmosfera al voltant, filtrarà la llum que ve de l’estrella de fons i, per tant, deixarà l’empremta dels compostos químics que té aquesta atmosfera. Obtindrem un espectre amb l’empremta digital dels compostos químics de l’atmosfera: si té diòxid de carboni, vapor d’aigua, potser oxigen… Però és possible que no hi hagi aquest trànsit; és una qüestió d’atzar. —I si no hi ha trànsit? —Tenim l’opció de la imatge directa. Hi ha un telescopi en fabricació, que s’haurà enllestit d’aquí a sis o set anys, que ens ha de permetre de veure el planeta respecte de la seva estrella; si és així, podrem estudiar aquest punt de llum. Si mirem l’òrbita que té al voltant de la seva estrella sabrem quina inclinació té i per tant en sabrem la massa exacta. Podrem saber-ne també el contrast entre dia i nit i la densitat de l’atmosfera. I mirant diferents longituds d’ona podrem saber quins compostos químics hi ha. —Quant trigaríeu a dir si és possible la vida a Pròxima b? —Entre un any i deu. Cal que la tecnologia maduri prou perquè sigui factible, que el telescopi estigui en ple funcionament. —El projecte Starshot , d’enviar petites naus a Pròxima del Centaure en poques dècades, és creïble o és fer volar coloms? —De moment és fer volar coloms. Però està molt bé que hi hagi gent que hi inverteixi diners, com Iuri Milner, Zuckerberg i companyia, i que es facin aquests desafiaments. Podem començar a pensar a fer missions in situ a les estrelles del nostre voltant. La tecnologia és molt immadura, encara. Enviar aquestes naus a un 20% de la velocitat de la llum i fer aquest viatge en vint anys, retornar-nos dades, que funcioni, que sigui factible… Ho veig encara un salt tecnològic tan gran que no és pas una cosa per a demà, ni de bon tros. —Per tant, l’única manera de trobar vida extraterrestre intel·ligent és parar l’orella. —Parar l’orella i emetre. També ho hem fet, esperant que d’aquí a un segle ens responguin. Això és saltar tots els passos sistemàtics per anar directament a la resposta final, i esperar un cop de sort. És l’enfocament de Frank Drake, del SETI, que és assumir que hi ha una colla de civilitzacions comunicatives a la galàxia que emeten o hi senten i que podem tenir la sort d’entrar-hi en contacte. Tot allò que s’ha fet fins ara no ha donat cap resultat positiu. Hi ha el misteriós Wow dels anys setanta, però res no ens ha fet pensar que això sigui comú. Hi ha gent que pensa que el fet que hi hagi civilitzacions comunicatives a la galàxia és més rar que no havíem pensat. —Com de rar? —Frank Drake va fer els seus càlculs, amb la famosa equació de Drake i li va sortir el nombre de deu mil. Si aquestes deu mil civilitzacions les escampes per la galàxia hi ha certes possibilitats que en tinguem alguna relativament a prop. —Voleu dir deu mil mons amb vida intel·ligent només a la Via Làctia? —Intel·ligent i comunicativa; deu mil mons a la galàxia en un instant determinat, ara mateix. L’equació de Drake multiplica vuit termes, vuit probabilitats, però només els tres o quatre primers tenen una resposta científica, mentre que els altres són completament especulatius. I això fa que l’equació de Drake no tingui cap capacitat predictiva. Cercar vida intel·ligent és cercar una agulla en un paller. —Quan us pregunten si paga la pena de destinar tants diners a investigar això, què responeu? —M’encanta que em facin aquesta pregunta, perquè cal que se’n parli i s’hi reflexioni. Veig aquesta pregunta sovint molt associada a la recerca científica, i no a uns altres àmbits. Val la pena que ens gastem cent milions d’euros en un jugador de futbol cada dos anys? Val la pena que ens gastem deu mil milions d’euros en uns Jocs Olímpics? Ens hem de qüestionar totes aquestes despeses que fa la humanitat de la mateixa manera que ens hem de preguntar si convé que ens gastem diners en recerca científica. Jo crec que si no fem recerca traïm la nostra naturalesa. Els humans som aquí (i es pot dir que segur que estem millor que no fa un milió d’anys i també segurament que fa cent anys) perquè som curiosos, perquè ens agrada explorar i perquè ens fem preguntes i cerquem respostes encara que sigui arriscant-hi la vida. Seria trair la nostra naturalesa dir que ara deixarem de mirar a tot arreu i només ens mirarem el melic. Seria una tragèdia, això sí que ens faria involucionar. Que ens fem preguntes i mirem de conèixer el nostre entorn és una cosa que no hem deixat de fer mai i no hauríem de deixar de fer mai. Si em dieu que hem d’esmerçar tots els esforços de la humanitat en això, jo no ho compro pas. Però hem de ser capaços de fer coexistir una recerca tecnològica i científica i alhora mirar de millorar la nostra existència, eradicar la fam i la pobresa, alfabetitzar tothom. —Deu mil milions d’euros per a enviar una nau a Pròxima b no són molts diners? —És una misèria si ho mirem d’una certa manera. Ens els hem de gastar en els trenta anys vinents i globalment, a tot el món. Quan tens en compte el PIB de tot el planeta Terra i mires quant hi ha de posar tothom, t’adones que gastem molts més diners en coses que jo trobo molt més estúpides, sigui indústria armamentística, sigui qualsevol altra cosa que serveix pera empitjorar la nostra qualitat de vida. Només els Estats Units es gasten prop d’un bilió d’euros en despesa militar cada any. —I hi ha un retorn del desenvolupament tecnològic que requereix l’exploració espacial en aplicacions per a la millora del dia a dia de la gent. —A mi ja em semblaria bé sense aquest retorn. De què serveix tot això que investiguem? Ara mateix no serveix de res; només serveix per a respondre’ns preguntes que provenen de la curiositat. Però la història ens demostra que tot progrés científic ha arrossegat un progrés tecnològic, i tot plegat ha arrossegat un progrés social. La humanitat ha anat a remolc de tota aquesta empenta per a conèixer-nos, per a fer-nos preguntes i per a millorar-ho tot. Hem de ser capaços, com a humanitat, de decidir quina part dels nostres recursos s’esmerça en coneixement. —És complicat de ser astrofísic aquí? —Tan complicat com ser qualsevol altre científic, és a dir, molt. Jo he tingut la sort d’aconseguir una feina permanent a Catalunya. En Guillem  ara és a Londres i hi està bé, però li agradaria tenir una feina permanent aquí. Tenim dificultat perquè el nivell de finançament que rebem és modest. Pensàvem que Espanya era un país que havia fet un tomb mental. Que l’increment d’inversió en recerca tecnològica i científica que es va fer quan hi havia diners es mantindria. Però hem vist que això no era sinó un miratge. Quan les coses van mal dades, es retallen immediatament els diners per als científics. La caiguda de la inversió en recerca a Espanya és bestial. —Per poder-vos dedicar a la investigació aquí heu de ser funcionaris per força? —No és l’única manera, però és la més estàndard. A Catalunya, per sort, tenim el programa ICREA, pel qual no ets funcionari, sinó que ets avaluat. Però a Espanya en general la recerca és incorporada al funcionariat, cosa que és una bogeria comparat amb els altres llocs. És lògic que es doni feina permanent a la gent i que es proporcioni una certa estabilitat, però també cal que hi hagi unes avaluacions i que hi hagi un entorn competitiu. I som molt lluny d’això, encara. Cada vegada que hi ha hagut intents a l’estat espanyol de singularitzar la maquinària de recerca, com el CSIC, s’ha topat amb una estructura d’estat que fa impossible que prosperi. No s’ha pogut evolucionar cap a una forma de contractació laboral que sigui moderna i competitiva. A mi, que sóc funcionari, em dificulta considerablement la meva feina, perquè em costa molt contractar gent… Estem incorporats a tot un altre cos d’administració de l’estat que ens encotilla. Per exemple, com contractem tecnòlegs, gent amb perfil d’enginyer, i com els estabilitzem? Això fa que siguem molt menys competitius que no pas altres països. —I a Catalunya és diferent? —A Catalunya hi ha un esforç gran, com ara el programa ICREA, però els recursos econòmics per a la recerca són molt minsos. Què es decideix des de Catalunya? Doncs s’inverteix sobretot en aquells àmbits en què es creu que som capdavanters, com ara la biomedicina, la genètica… I és allà on Catalunya fa una política específica. Però tota la resta quedem en un sac, en el de l’administració de l’estat, en projectes estatals… La recerca la subcontractem per necessitat a Madrid i ens ve de la manera que ens ve. I això només té una solució, que ja sabem.

Summary: Ignasi Ribas: ‘La vida extraterrestre podria ser relativament fàcil de trobar’


Milers de manifestants han rodejat avui l’ambaixada dels Estats Units a l’Irac i han intentat accedir-hi per a protestar contra els atacs aeris perpetrats els darrers dies contra objectius de Kataeb Hezbollah (Hezbollah iraquià), una milícia xiïta afina a l’Iran. Alguns dels assistents a la concentració han cremat els llocs de guàrdia del complex diplomàtic, mentre que hi ha milers de persones que intenten accedir a l’edifici. Militia members and supporters attacking the gates of the U.S embassy in #Baghdad #Iraq pic.twitter.com/jXwTYqeJvI — Steven nabil (@thestevennabil) December 31, 2019 Les forces especials s’han desplegat a la zona per impedir qualsevol possible assalt i han utilitzat gasos lacrimògens per dispersar els manifestants davant l’escalada de les tensions. Els milicians han sol·licitat igualment la dissolució de la concentració a través d’altaveus. Fonts de l’Ministeri d’Afers estrangers iraquià han confirmat que encara queda personal a les instal·lacions, tot i que la major part dels funcionaris de l’ambiaxada, inclòs l’ambaixador, han estat evacuats com a mesura de prevenció Els atacs de diumenge, que es van saldar amb vint-i-cinc morts, tornen a situar l’Irac com a eix de l’pols polític entre els Estats Units i l’Iran, en un moment en què el país àrab es veu sacsejat per una sèrie de mobilitzacions socials que mantenen contra les cordes a el Govern d’Adil Abdul-Mahdi. Entre les demandes dels manifestants antigovernamentals hi ha critiques contra el paper de la Kataib Hezbollah, la qual dóna suport al govern iraquià. . اعمال حرق ببوابة السفارة الامريكية ببغداد من قبل محتجو الحشد الشعبي.————Burning at the gate of the U.S embassy in Baghdad by the PMF protesters pic.twitter.com/1fKb0YP7C6 — IraqiRevolution (@IRaqiRev) December 31, 2019

Summary: Milers de manifestants proven d’assaltar l’ambaixada dels Estats Units a l’Irac


La negociació del pressupost espanyol ha fet aflorar la diferència d’opinions en el si del PDECat al congrés espanyol. Una de les serves líders, Míriam Nogueras, vice-presidenta del partit des de fa uns mesos, ha deixat clar que si no hi ha gestos i moviments vers els presos polítics i els exiliats, i no hi ha proposta política d’autodeterminació, no donaran suport als comptes. Ho ha dit just després que el seu company de partit, Ferran Bel, no posés la condició dels presos per asseure’s a negociar. Repetim per enèsima vegada: si no hi ha gestos i moviments vers els presos polítics i exiliats, i no hi ha proposta política d’autodeterminació, el PSOE tindrà un NO nostre als pressupostos. Ho sap el @PSOE i ho sap @ahorapodemos https://t.co/jbQuAYW2HL — Míriam Nogueras 🎗 (@miriamnoguerasM) October 11, 2018 ‘Dir que no podem ni seure si no s’alliberen els presos polítics, doncs crec que nosaltres no estem en aquesta conjuntura’, ha subratllat Bel en una conferència de premsa, fet que ha provocat la reacció de Nogueras, procedent del sector més pròxim a Puigdemont. Les intencions de Bel no són les mateixes que verbalitza el govern català. Avui Elsa Artadi, portaveu de Junts per Catalunya i consellera de Presidència, s’ha reunit amb la vice-presidenta del govern espanyol Carmen Calvo, i segons fonts del govern, Artadi li ha reiterat que no negociaran els pressupostos si no fan proposta de referèndum pactat i la fiscalia rebaixa l’acusació dels presos.

Summary: El vot al pressupost de Sánchez torna a fracturar el PDECat a Madrid


En aquests temps d’autoficció, en aquests temps de mirar-se i remirar-se, tenir entre les mans una novel·la que recrea el món de fa cent anys, que et transporta a un món que fou però que ja no és, tenint tot aquest món al cap, fins al detall més mínim, construint personatges a la bella manera d’abans, és un plaer. I això és el que fa Joan Daniel Bezsonoff a La ballarina de Berlín: ens transporta a l’Europa de la primeria de segle XX, al Berlín de la República de Weimar, culte, lliure i alegre, que no veu venir el nazisme, que el desdenya. I ho fa amb un personatge que va existir, el capità de l’exèrcit polonès Jerzy Sosnowski, que va ser enviat a Alemanya per fer d’espia. Un seductor que tenia l’habilitat de satisfer les dones perquè les desitjava, però no les estimava. Un cretí, de fet. Una vegada, durant el sopar del premi Lletra d’Or, Bezsonoff, que és expansiu i divertit, explicava que les seves èpoques de màxima fertilitat literària eren les que passava desaparellat, entre dona i dona. Que quan estava enamorat la seva literatura se’n ressentia. Arran d’aquesta dada i del protagonista de La ballarina de Berlín, s’imposa començar per una pregunta una mica personal… Però ell, abans, comença a parlar del premi Mitrofan, que enguany ha atorgat a la reedició d’El món d’Horaci de Vicenç Pagès Jordà. El premi Mitrofan l’atorga Bezsonoff mateix de fa uns quants anys: ‘Com que tots els premis són conxorxats, doncs aquest el dono jo. És curiós que sobretot l’han guanyat escriptors valencians. I ja saps que “este premio carece de dotación econòmica”, però em poden comprar per a guanyar-lo. Una vegada una dona em va retreure que encara cap dona no hagués guanyat el Mitrofan. És per això que sóc corruptible…’ —Us heu tornat a quedar sense dona, benvolgut Bezsonoff? —Sí, és per això que parlo del premi. Però potser millor que us digui que la resposta a aquesta pregunta la podreu saber l’any que ve, quan surti el meu proper llibre. —A La ballarina de Berlín hi ha una certa set de venjança, que per això heu construït un nou Casanova. —No és cap venjança, tot és real, ho podeu comprovar si sabeu polonès. Quan tenia dotze anys vivia a París amb la meva gent (la meva família). I allà vaig començar a sentir unes transformacions del meu cos ben interessants. Era en aquella època que en una revista d’història vaig llegir un article sobre la ballarina de Berlín. Em va quedar gravat. L’article es deia ‘La Mata Hari de la qual es va enamorar Hitler’. Era escrit per André Brissaud i era un extracte del seu llibre dedicat als serveis secrets nazis. I la novel·la neix d’aquest record. Vaig documentar-me i la base de la història és real. I el que no sabia m’ho vaig inventar. Per entendre’ns: la casa és real, l’interior és meu. El personatge del capità Sosnowski era així, ho podeu comprovar en webs poloneses. Jo no sé polonès, però sé una mica de rus i amb l’ajuda del Google Translate… El polonès és molt allunyat del rus, però hi ha paraules i expressions que són molt semblants, fins i tot iguals: ‘La finestra és tancada’ es diu igual en totes dues llengües. —Fer vostre tot un món com és el centre d’Europa a la primeria del segle XX, un món que reconstruïu ple de detalls i de personatges diferents i ben retratats, un món intens, barrejat i lubricat… és fantàstic. Sovint es troba a faltar a la literatura catalana actual. —Jo sóc un clàssic, què voleu que us digui. Ja ho diuen que els russos en sabem, d’escriure novel·les. —Hi ha un personatge secundari, que és de bandera: Spartak Pankowski. Retrata perfectament el capità Sosnowski, quan li diu aquesta frase demolidora: ‘Tu no estimes les dones, les desitges. No és el mateix… Quan parles de dones, es veu que viuen en la teva ment i en el teu desig de personatge. Les entens menys que no als cavalls. Per a tu, les dones són, realment, el segon sexe.’ —Aquest personatge, Spartak Pankowski, és una barreja de mi i d’un cambrer de Perpinyà (la seva germana també hi surt, a la novel·la). Es diu Roland i després Spartacus, i em fa tanta gràcia que per això vaig posar al personatge el nom de Spartak. Ara, la frase ‘Tu no les estimes, les desitges’ és meva. Quan escrius una novel·la tota llenya fa foc. I és difícil de ser el pare de tantes criatures. Per escriure les meves novel·les he de tenir simpatia pels personatges, si no m’encallo. En tinc una que no puc. Aquesta novel·la la vaig tenir aparcada durant dos anys, perquè aquest personatge del capità Sosnowski és un cretí i un covard i em queia molt malament. —Doncs, com és que teníeu necessitat d’escriure una novel·la al voltant d’aquest personatge? —Perquè és molt interessant. Perquè permet de parlar sobre espionatge i sobre Berlín. A mi m’agrada viatjar i aquesta manera de viatjar surt més barata. —Feu servir una llengua més polida que en la novel·la anterior. —És una llengua més normativa i això la fa més accessible. Amb tot, el llibre conté cites en deu llengües diferents, he comptat: alemany, francès, anglès, rus, polonès, castellà, italià, portuguès, llatí i occità. —En dos moments de la novel·la parleu de tu a tu al lector. —És un recurs més modern i una picada d’ullet al lector. En Pagès Jordà em va venir a veure a l’hospital i vam parlar de la novel·la i em va influir. —A l’hospital? —Tenia una infecció a la cama. Ara ja estic bé. Em vaig haver de passar un temps a l’hospital. Aquella estada em va fer refrescar l’agenda d’amistats. Per exemple, el meu amic Garcia em va dir: ‘No et vinc a veure perquè em fa pena aquesta situació i em posaria a plorar.’ Ah, us volia dir que la tècnica d’aquesta novel·la s’inspira en el llibre de Nabokov La Défense Loujine. He deixat el segle XIX per entrar en el segle XX. —Heu escrit sobre la república de Weimar amb voluntat de fer un paral·lelisme amb el moment actual, amb l’auge de l’extrema dreta altra vegada a tot Europa? —És una coincidència. No hi havia pensat, però certament… —Com la veieu, aquesta pujada de l’extrema dreta? —A França, el Front National de Jean-Marie Le Pen era neofeixisme, però l’actual és més d’esquerres que el PP espanyol. El FN de Marine Le Pen és de dretes en tot allò que va vinculat a la moral, però el seu programa econòmic és d’extrema esquerra. És un partit molt estrafolari. Tenen gent molt intel·ligent a dalt de tot, però no tenen bons quadres mitjans. França és un país molt paradoxal, passen aquestes coses. Per exemple, és el país dels drets humans, però en relació amb els drets lingüístics, es troba al nivell de Turquia. —Tornem al llibre… —Em va costar trobar el títol. Sempre costen els títols. Si ara publiqués la novel·la Matar De Gaulle li posaria Matar De Gaulle i altres ocupacions. És millor. I ara escric un llibre sobre un amor juvenil i també em costa trobar el títol. En tinc tres de possibles, de moment: 1) El front de l’Est. 2) La professora d’anglès. 3) La basca del Llo. —Podríem dir que La ballarina de Berlín és una tragi-comèdia? —No ho sé. Jo dic que és una fantasia. La meva cita preferida, del cantant Serge Gainsbourg, diu que hi ha artistes que avorreixen el públic cantant l’esperança; jo els faig viure cantant la desesperança. És això. Aquesta és la meva màxima, la meva divisa, el meu programa de vida. Jo no puc suportar la gent ploranera: cal mirar de fer broma, malgrat tot. Ahir, rellegint trossos de la novel·la, em vaig fer un tip de riure. —Tot i que aquesta novel·la no té l’origen en els vincles familiars, com alguns de vostres, sí que hi feu sortir un Mitrofan. —És una manera de picar d’ullet. Aquest personatge, de fet, és un cantant nord-català amb qui érem molt amics, però que ara ja fa molt de temps que no veig. —És dels que heu tret de l’agenda quan l’heu renovada? —Exacte. Ja ho veus, la novel·la és com la vida mateixa. El que m’ha costat més és no embolicar-me amb la llista de les dones que hi surten. He hagut de fer-me fitxes. Digues a l’entrevista que els lectors han de comprar el llibre perquè m’han d’animar. Perquè si no deixaré d’escriure novel·les. —Deixareu d’escriure novel·les? —És que em canso molt. És més fàcil escriure guies, no és tan cansat. Saps què m’agradaria? Voldria escriure un diccionari de les dones que he estimat. Però s’ha de ser prudent. Un dels valors que més aprecien les dones és la discreció. El Diccionari de les dones que he estimat em permetria de reviure i reviure i traslladar-me a una altra època, la joventut. I no seria cap venjança. La venjança no és ni ètica ni estètica.

Summary: Joan Daniel Bezsonoff: ’La venjança no és ni ètica ni estètica’


Lleida ha inaugurat aquest dissabte al migdia la plaça de l’U d’Octubre, ubicada davant del CAP del barri de Cappont, cruïlla amb els carrers d’Esperança Gonzalez i de Marqués de Leganés. Entre altres, a l’acte hi ha participat el paer Miquel Pueyo i el primer tinent batlle, Toni Postius, acompanyats de la majoria de regidors al govern d’ERC i JxCat. També hi han assistit representants de diverses entitats de la ciutat, a excepció de l’Associació de Veïns de Cappont, que ha denunciat que la Paeria no els ha convidat. Ha estat una jornada festiva i reivindicativa que ha comptat amb les actuacions de la Colla gegantera de la ciutat i els Cantaires de Ponent. La plaça de davant del CAP de Cappont ha estat batejada amb el nom de l’U d’Octubre en record als lleidatans i lleidatanes que el dia 1 d’octubre de 2017 van participar en el referèndum d’autodeterminació de Catalunya. Així ho indiquen les dues plaques que ja llueixen a la plaça i que s’han instal·lat a la façana de CAP a una altura elevada per evitar actes vandàlics. En aquest espai, les càrregues de la policia espanyola el dia del referèndum van ser especialment contundents i van provocar desenes de ferits. Tot i la resistència dels veïns, els agents es van emportar dues urnes del col·legi electoral ubicat al centre sanitari. L’acte d’inauguració de la plaça ha començat a les dotze del migdia amb l’actuació de la Colla Gegantera de Lleida. Tot seguit, Miquel Pueyo i Anaïs Serret, germana de la consellera exiliada Meritxell Serret, han descobert una placa idèntica a les que s’han instal·lat a la plaça. En aquesta s’hi llegeix ‘Plaça de l’U d’Octubre’ i, en lletres més petites, ‘En record dels fets ocorreguts a Catalunya el dia 1 d’octubre de 2017’ i la cita de Josep Pallach ‘Cap ciutadà no és lliure, si el seu poble no n’és’. L’acte ha continuat amb l’actuació dels Cantaires de Ponent, que han donat pas als parlaments. La primera a intervenir ha estat la representant del CDR Cappont, Leo Badia, que ha recordat que l’anterior govern a la Paeria, ‘formada pels partits dels 155’, va rebutjar dues mocions per batejar la plaça amb el nom de l’U d’Octubre. Una moció que es va aprovar el passat juliol en el primer ple ordinari amb l’actual equip de govern al capdavant. A continuació, ha estat el torn d’Enric Sirvent, un dels ferits per les càrregues policials a Lleida. Sirvent ha assegurat que si no hagués estat pels metges i infermeres que el dia del referèndum el van atendre, ell ‘no seria aquí’ i ha ironitzat en el fet que encara està esperant el judici. La germana de la consellera Serret, Anaïs Serret, que ha interpel·lat la ciutadania a contribuir a la Caixa de Solidaritat: ‘És una manera de continuar i fer-nos més forts’, ha dit. Per la seva banda, el primer tinent batlle, Toni Postius, ha dit que el primer d’octubre de 2017 els lleidatans van poder votar, malgrat haver-hi ‘la Paeria del 155’. Finalment, el batlle de Lleida ha explicat que la plaça de l’U d’Octubre ‘no és una victòria de la Paeria sinó dels més de 33.000 lleidatans i lleidatanes que el dia 1 d’octubre de 2017 van sortir a votar pacíficament i democràticament’. L’himne dels Segadors ha posat el punt final a l’acte. L’Associació de Veïns de Cappont no assisteix a l’acte Per la seva banda, i com ja va anunciar aquesta setmana, l’Associació de Veïns de Cappont no ha assistit a la inauguració. L’entitat denuncia que la Paeria no els ha convidat a l’acte, malgrat que va ser la promotora de demanar el nom de la plaça. Per aquest motiu, l’associació veïnal s’ha mostrat dolguda i considera que l’ajuntament no els reconeix la feina feta. En aquest sentit, Pueyo ha explicat que es va convidar l’entitat però que no podien ‘estructurar deu o dotze parlaments’ i ha lamentat que l’entitat ‘no s’hagi sentit prou ben tractada en termes protocol·laris’. També ha afegit que el paper dels veïns del barri va ser ‘capital en l’arrencada del procés que ha portat a la denominació de la plaça’.

Summary: Lleida inaugura la plaça de l’U d’Octubre davant el CAP de Cappont


Pobre del qui té la mala sort de perdre la vida la nit de Cap d’Any! Corre la brama que l’infortunat que és colpit per aquesta desgràcia ha de conduir durant tot l’any següent el carro atrotinat –però infal·lible– de la Mort, tirat per un cavall sinistre, rancallós i més vell que els camins. Ara bé, en el transcurs d’aquesta ronda d’un any, el carreter travessa, ben obedient a la seva impertorbable mestressa, la frontera entre els vius i els morts, i aquest ominós privilegi li permet descobrir els plecs més amagats de l’individu i mostrar-nos que alguns només s’adonen que poden canviar quan l’hora suprema ja és massa a prop. Llegiu-ne un fragment. La pionera del Nobel per Jordi Raventós, editor d’Adesiara Amb El carreter, la novel·la de Selma Lagerlöf que acabem de publicar (traduïda per primera vegada al català, directament del suec, per Carolina Moreno), recuperem, i reivindiquem, una de les grans figures de les lletres europees. Autora d’una remarcable producció narrativa, va ser la primera dona que va rebre el premi Nobel de Literatura, l’any 1909, i la primera que va entrar a l’Acadèmia Sueca. Amb aquesta incorporació, el nostre catàleg ja compta amb les dues primeres escriptores —malauradament massa oblidades a casa nostra— que van rebre el Nobel: l’esmentada Selma Lagerlöf i la sarda Grazia Deledda, de qui vam publicar La mare el 2009. La poderosa narrativa de Lagerlöf, amb títols com ara La saga de Gösta Berling, Els miracles de l’Anticrist, El proscrit o El meravellós viatge de Nils Holgersson a través de Suècia (traduïda al català per Lluís Solanes el 1992), juntament, és clar, amb El carreter, són tinguts per clàssics de la literatura sueca i avui continuen essent llegits amb entusiasme. Lagerlöf tenia predilecció pel Carreter, que considerava la millor novel·la que havia escrit, segurament perquè mostra de manera molt clara l’extraordinari enginy de l’autora a l’hora de moure’s entre els límits de la realitat i la fantasia, sense oblidar-se mai de criticar els prejudicis socials de la seva època (el llibre es va publicar per primer cop el 1912). En la novel·la, un pobre alcohòlic, David Holm, explica a dos companys de bevenda que corre la brama que aquell que té la desgràcia de morir la nit de Cap d’Any ha de conduir durant tot l’any següent el carro atrotinat de la Mort, tirat per un cavall sinistre, rancallós i més vell que els camins. Una baralla fatal entre els tres homes precipita els esdeveniments, i David Holm es converteix, a desgrat seu, en el nou carreter. Aquesta tasca inesperada li fa travessar sovint la frontera entre els vius i els morts, i aquest privilegi, per dir-ho així, fa que s’adoni massa tard que, si hagués volgut, hauria pogut canviar les coses. I a nosaltres, lectors, ens permet descobrir els sentiments i les inquietuds dels individus, que solen ser sempre els mateixos i que continuen ben vigents com la prosa de Selma Lagerlöf. Coberta de ‘El carreter’.

Summary: Avançament editorial: ‘El carreter’ de Selma Lagerlöf