L’estat espanyol en va tenir prou amb tres setmanes i mitja per a tancar a la presó Jordi Cuixart i Jordi Sànchez. És el temps que va passar entre el 20 de setembre, quan la Guàrdia Civil va assaltar la Generalitat, i l’empresonament dels dirigents d’Òmnium i de l’ANC. A mitjan mes vinent, coincidint amb el primer aniversari de l’entrada de Cuixart i Sànchez, Òmnium activarà una campanya internacional de denúncia contra la repressió de què és víctima el seu president. El vice-president i portaveu, Marcel Mauri, és conscient de la situació d’amenaça en què es troba encara l’entitat, i ell mateix. Però el reconforta la capacitat de mobilització de la gent i l’enorme suport social que reben, que fa que en aquests moments tinguin cent vint mil socis. Mauri demana que hi hagi unitat política i acció. —Què us ve al cap quan penseu en el 20-S? —Recordo molt els últims moments. Quan vaig dir a en Cuixart que no hi havia res a fer amb aquells policies, que no hi havíem de fer res més, allà, que havíem desconvocat i que anéssim cap a casa. L’havia d’anar estirant, perquè en Jordi continuava parlant amb la gent, dient-los que vigilessin, que ens volien parar una trampa… Quan ens en vam anar, quedava molt poca gent. I just quan ens n’anàvem arribaven els tractors, que havien estat blocats a l’entrada de la Gran Via, i van saludar en Jordi. Va ser el final d’un dia molt intens. —Ja vèieu aleshores que allò era un parany? —No ens podíem imaginar que fos aquesta mena de parany. Sí que crèiem que era el dia que volien crear un relat de violència. I que volien que la nostra gent fes actes violents. I vam anar a dormir tranquils pensant que novament havíem aconseguit sortir-ne molt bé: amb una situació de setge a les institucions catalanes, amb molts detinguts, amb una operació contra l’independentisme a gran escala, però la ciutadania havia tornat a respondre de manera multitudinària i cívica. Aquell dia va marcar molt el to. I és molt greu allò que va passar, i ens n’hem oblidat. Ja aquells dies es van vulnerar drets fonamentals. Com que després hi va haver la repressió dura, amb gent a la presó i la violència del primer d’octubre, ho hem oblidat. Però és que van entrar a mitjans de comunicació, a impremtes, van segrestar revistes com la d’Òmnium, van tancar webs, com la nostra, sense haver rebut mai cap ordre judicial ni cap explicació de què va passar. Va ser molt fort, allò que va passar. —A Òmnium heu estat objecte de la repressió, durant mesos. Han entrat a la seu i us han intimidat. Heu pogut respirar una mica, últimament? —En la resposta que hem tingut com a entitat, hi influeix molt el paper d’en Jordi. I som una entitat que té memòria, que va ser víctima de repressió i exili. Va haver d’obrir una oficina a París. No es van atrevir a ficar el nostre president a la presó, i ara sí. La repressió durant enguany no s’ha aturat. Ja n’havíem sofert; nosaltres, que ens vam negar a pagar les multes que ens van posar del 9-N fins ara, ens van embargar gairebé mig milió d’euros. No ens van poder vèncer perquè tenim molts socis i, per tant, molta fortalesa. Primer van intentar liquidar-nos econòmicament, i després amb la repressió contra en Cuixart, amb les amenaces de la Guàrdia Civil, amb la intimidació, amb membres de la junta hagin hagut d’anar a declarar com a testimonis, treballadors nostres, i el fet que jo mateix aparegui en molts informes de la Guàrdia Civil amb moltes mentides. Sí que és cert que aquella sensació que teníem durant mesos que al matí valia més llevar-se d’hora pel que pogués passar, aquella sensació de persecució, ara ja ha baixat una mica. Hi fa el fet que el jutge del Suprem pràcticament hagi tancat la instrucció. Ens mantenim alerta, perquè sabem que som a l’ull de l’huracà, que podem rebre’n conseqüències com a entitat. I el nostre president continua a la presó. —Teniu por d’acabar empresonat? —Sé que això pot dependre de les decisions que prenguem com a entitat i com a país, ja ho hem vist. Per haver defensat drets fonamentals, pots acabar a la presó. Em pot passar a mi i a molta gent d’aquest país. Aquest element que fins fa un any no era a les nostres vides, ara hi és incorporat. Però després, en la mesura que això afecta molta gent i ho socialitzes, i hi ha una part molt important del país darrere, som més forts, i això es fa suportable. En un dels darrers discursos d’en Cuixart abans d’entrar a la presó, citava aquells versos de Sèneca: ‘El teu poder radica en la meva por; si jo ja no tinc por, tu ja no tens poder.’ Pesen més aquests valors de fortalesa i de suport. L’estat volia posar aquests límits amb la por i l’amenaça i ha vist que no ens hem aturat, que això no són límits, per a la ciutadania d’aquest país. —I per als polítics? L’amenaça sembla que faci efecte. —M’agrada pensar que, més que aquests sentiments, que poden ser-hi i que són legítims, hi ha la voluntat de fer les coses amb més rigor que no en alguns moments durant l’any passat. Hi havia decisions que es van prendre, o escenaris, que no es van acabar de madurar prou bé. —Voleu dir després del primer d’octubre? —Sí, clarament. Del primer d’octubre al 27. La manca de rigor en algunes decisions. Perquè també s’exploraven terrenys en què mai ningú no havia arribat i no s’havien previst totes les opcions, que l’estat pogués reaccionar d’aquella manera. Aquesta manca d’unitat, de vegades el partidisme mal entès en un moment de repressió. A Òmnium sempre defensem que tothom faci el que vulgui i ens agrada molt la diversitat que té el catalanisme, però entenem que en una situació com la que ens trobem ara cal unitat d’acció. Pensem que han tingut més efecte les batalles entre partits i potser no voler repetir segons quines decisions amb poc rigor que no pas alguns sentiments de por. —Esteu decebuts amb els partits? —Estem més bé que no fa un parell de mesos. Ja sé que això es fa difícil de sostenir quan veus les batalles entre JxCat i ERC per decidir què passa amb els diputats suspesos. Valorem, per exemple, la carta conjunta que van fer tots els membres del govern legítim i l’article que van fer tots els presos i exiliats per la Diada. Vol dir que hi ha diferències que es van eliminant. Creiem que alguns dels discursos es comencen a arrenglerar. No passa res si s’admet que hi ha estratègies diverses, però cal posar-les damunt de la taula i fer-ne una de conjunta, amb el màxim d’elements comuns. Algun dia caldrà dir que ningú no s’aixequi de la taula fins que no hi hagi un acord sobre com encarar els mesos que vénen, amb el judici i amb l’objectiu pendent d’aconseguir la República. No pot ser que per qüestions tàctiques es presenti aquesta imatge de tanta desunió. —Unitat i acció política, dèieu en el discurs de la Diada. Com es fa aquesta acció? —Cadascú hi té la seva funció. Les entitats, amb tota la diversitat, han de fer la part de mobilització. I els partits han de construir l’estratègia compartida. I hi ha una acció que ha de fer l’exili, i que la fa, perquè hem aconseguit uns grans triomfs gràcies al president Puigdemont, als consellers i a Marta Rovira i Anna Gabriel. I alhora l’actitud que tenen els presos, de dir que no treballen per sortir de la presó, sinó per construir un país on ningú no vagi a la presó per aquests fets. I després hi ha el govern i el parlament, que han de governar en la mesura que sigui possible amb la màxima ambició política per assolir aquests objectius de voler construir una República. L’estat espanyol té un únic projecte per a Catalunya: la fractura social. Hem d’anar als grans consensos: el del 80% que no vol que hi hagi presos polítics, que creu que la solució sempre ha de ser democràtica i que no vol la monarquia, sinó una república. —Quan s’ha d’actuar, doncs? Cal esperar les sentències? —No. Pensem que no hem d’esperar les sentències. Nosaltres no tenim fulls de ruta. I creiem que davant un estat que utilitza la violència no podem renunciar a cap estratègia ni a cap situació pacífica. No podem renunciar a res. L’estat es comporta d’aquesta manera, i cap de les estratègies que s’han posat damunt la taula no ha tingut concreció. Per això demanem rigor. Hem de ser més gent? Fantàstic, com ho farem? Qui fa que siguem més gent en aquesta causa? Hem de fer efectiva la República demà? Perfecte. Ho tenim tot a punt? O estem com l’octubre passat? Parlem d’això. Participarem en els consensos que hi hagi, en les decisions compartides que hi hagi. Però demanem seriositat. Perquè si no hi ha la sensació que algunes propostes no se sostenen. Creiem que d’ací a la sentència passaran molts mesos, i no podem estar deu mesos més així, amb la sensació que no hem fet res, i que no és cert, que es fan coses: internacionalitzar la causa, treballar per la Diada, etc. Però és evident que no hem fet tota la feina que hauríem pogut fer conjuntament. Quan l’independentisme ha anat unit amb un sol objectiu hem vist de què som capaços. La sentència serà important, segur, però abans hi haurà el judici, i abans hi haurà la fiscalia i l’advocacia de l’estat que s’hauran de pronunciar. Anem pas a pas. Per a cada acció hi ha d’haver una resposta. —Quina mena de respostes? Quines imagineu i proposeu? —De respostes de mobilització pel que pugui passar, en pensem, i hi treballarem. I les explicarem quan correspongui. No ensenyem totes les cartes. Són coses que va bé de coordinar-les. Però les accions de desobediència civil pacífica, que és on segurament ens mourem, ja han estat inventades, i ho vam veure l’1-O, el 3-O, el 8-N. Són accions que s’han fet a Catalunya, en molts llocs del món. I segur que no renunciarem a res. Sempre accions pacífiques, és clar. Això ha d’anar acompanyat d’una estratègia política. Per què va funcionar el primer d’octubre? Perquè l’objectiu polític era clar. I és cert que la repressió de l’estat en forma de judici és una nova oportunitat per a confluir en l’estratègia, ens hi obliga. —Necessiteu un element de catarsi, com l’inici del judici, per a activar la mobilització? —El fet que hi hagi gent a la presó i a l’exili i tota la repressió de què som víctimes fan que ja hi hagi els elements de catarsi. Sí que és cert que comença un curs polític en què segur que hi haurà esdeveniments prou importants perquè tinguem a punt aquestes respostes necessàries. —Què espereu que passi al judici? —Estem convençuts que la sentència, sigui quina sigui, acabarà pesant més a l’estat que no als nostres presos. D’un punt de vista jurídic, sabem que, malgrat que no hi ha cap delicte, tenen la sentència escrita. I farem que els costi molt de signar-la i defensar-la al món. Per tant, no n’esperem res, de la justícia espanyola. —Com hi enfocarà la defensa i el discurs, Jordi Cuixart? —Això es va preparant encara. Però sí que donarà valor a algunes qüestions: primer, que ell segur que no és cap polític pres, perquè és el president d’una entitat cívica i cultural, amb 125.000 socis, víctima de la repressió franquista, encarregada del Premi d’Honor, del Premi Sant Jordi; que jutgen un president d’una entitat cultural, que això no passa en cap país democràtic, que hem d’anar a Turquia per trobar casos similars. I alhora, l’actitud: no ens defensarem de res perquè no hem comès cap delicte. I en tot cas us diré que en aquesta farsa que heu muntat jo no seré un titella més, al contrari, ensenyaré les vostres vergonyes, diré què feu, que és vulnerar els drets fonamentals. Després les estratègies concretes es van treballant amb els advocats i en coordinació amb la resta d’equips de defensa de presos polítics. —L’advocat Aamer Anwar deia en aquesta entrevista a VilaWeb que el govern hauria d’obrir les presons. Hi esteu d’acord? —Estem convençuts que si el president Torra ho pogués fer ja ho hauria fet. Si no ho ha fet és perquè el govern no deu tenir capacitat per a fer-ho. Essent el president Torra, que ens l’estimem molt i que estima molt en Jordi Cuixart i la resta de presos polítics, estem convençuts que ho faria. No n’hem parlat mai, d’aquesta qüestió concreta, i tant de bo fos possible. Però ens costa de pensar que el govern ho pugui fer. —La capacitat material de fer-ho sí que la té. Una altra cosa és la capacitat o la conveniència política de fer-ho. —No ens consta que el govern ho hagi valorat. Si mai, amb totes les estratègies, això es posa damunt de la taula, sempre diem igual: en la mesura que totes aquestes decisions –aquesta o qualsevol altra– es prenguin formant part d’aquest pla que necessitem, estic d’acord amb el que deia l’advocat de la Clara Ponsatí. Hi estic d’acord en el sentit que ara mateix és difícil de veure un horitzó o un pla i això ens desorienta. Des del primer d’octubre no tenim pla. No hi és. Hi ha diverses idees sobre la taula. Això fa més urgent la necessitat de traçar aquesta estratègia compartida. —Del fòrum cívic pel procés constituent que va proposar el president Torra, n’heu parlat? —No n’hem parlat. De les coses que va dir el president en aquella conferència, n’hi ha moltes que ens van agradar. Perquè hi ha l’ambició republicana amb grans consensos. Aquest fòrum cívic i social precisament és per a explicar que volem fer una república, que la necessitem per a resoldre els problemes de la gent del país. És un element imprescindible. Perquè amb tants mesos de repressió hem oblidat la tasca d’anar a compartir el projecte de la República amb els nostres veïns. No podem renunciar a anar a tots els carrers del nostre país a explicar la República. Perquè, si no, els que tenen com a projecte la fractura social i construeixen aquest relat, sí que tenen una capacitat de penetració gràcies a grans mitjans de comunicació que nosaltres no tenim. Hem de tenir la capacitat de diàleg, de parlar amb els nostres veïns. Hi ha un 80% de la gent d’aquest país que no es creu les mentides de la tele, i és aquí on hem de continuar treballant. —Hi ha perill que s’ho creguin? Que se’n surtin, amb el discurs de la fractura social? —No. Fa quaranta anys que esmercen molts diners a atacar el model d’escola catalana i n’han obtingut un resultat pèssim. Fins i tot l’estat pagava diners si no trobaves una escola que escolaritzés només en castellà. Quanta gent s’hi va acollir? Cinc o sis? A l’hora de construir aquests grans consensos de país som imbatibles. Sí que és cert que poden causar molta tensió social. Però no passa res perquè hi hagi tensió política, perquè en les societats democràtiques això es resol en unes urnes. —Heu posat en funcionament la nova seu d’Òmnium a Brussel·les? —Forma part de l’estratègia d’internacionalització. Però també hi ha una part que té a veure amb el fet que som una entitat amenaçada per l’estat espanyol. Si a algú se li acudís de tancar Òmnium, la tasca la continuaríem fent. A part això, acabem de definir els objectius estratègics i tota l’estratègia de comunicació d’abast internacional que farem amb motiu del judici. Formalment l’oficina la vam presentar, però encara no s’ha inaugurat. Ho farem aquests mesos vinents.

Summary: Marcel Mauri: ‘No hem d’esperar les sentències’


L’operació sortida del pont de Sant Joan ha provocat retencions a les sortides de Barcelona, València i Palma a primera hora de la tarda. Per consultar les actualitzacions al minut de l’estat del trànsit pot consultar-se les webs del Servei Català de Trànsit i la de la Direcció General de Trànsit. A la rodalia de Barcelona hi ha retencions a l’A-2 en direcció Lleida; a l’AP-7 en direcció Girona; a la C-17 a l’altura de Parets del Vallès en direcció Barcelona; a la Ronda de Dalt en direcció Nus de la Trinitat i a la Ronda Litoral en direcció Llobregat; i també a l’AP-7 a l’altura de Pallejà, Mollet, Santa Perpètua de Mogoda i Martorell en sentit Girona; a l’AP-7 a l’altura de Barberà del Vallès i Papiol en sentit Tarragona; a Cornellà a l’enllaç amb l’A-2, a l’enllaç amb la B-23 a l’altura de Papiol, a la sortida de la Ronda de Dalt a l’altura d’Esplugues. A València hi ha retencions a la N-220 a l’altura de Manises fins la V-30; a la V-30 a l’altura de Quart de Poblet en direcció a l’A-7; a la CV-30 a l’altura de Paterna cap a la V-30. A Palma hi ha retencions a l’autovia Ma-19 des del punt quilomètric 3,8 fins el 7, a Can Pastilla, en ambdós sentits de la marxa. També hi ha congestió per circulació irregular a la Ma-20 a l’altura de Palma des del punt quilomètric 3,8 fins el 0. A Andorra hi ha trànsit dens a l’altura de Sant Julià de Lòria, a la Massana i a Encamp. També hi ha congestions al centre de Perpinyà i a les sortides.

Summary: Retencions a les sortides de Barcelona, València i Palma per l’operació sortida de Sant Joan


La periodista Taíza Brito presenta aquest dimecres a les 19.30 a l’Espai VilaWeb el seu llibre Catalunha, entre a esperança e a tempestade. El llibre, editat al Brasil, va ser presentat fa pocs dies en aquell país i aquesta serà la primera presentació que se’n farà a Catalunya. Taíza Brito escriu el bloc ‘La forastera‘. Foi extraordinário! O lançamento do livro “Catalunha, entre a esperança e a tempestade”, na Unicap. Houve debate, reflexões sobre o universo político lá e cá. Só tenho a agradecer a todos que me apoiaram, contribuíram, participaram e se emocionaram junto comigo. pic.twitter.com/m1f0ZXWCCa — Taíza Brito (@TaizaBritoPE) 3 d’abril de 2019 L’acte pot seguir-se en directe ací.

Summary: Taíza Brito presenta el seu llibre ‘Catalunha, entre a esperança e a tempestade’, aquest dimecres a l’Espai VilaWeb


Molt sovint diem que el refranyer tradicional és una font inesgotable de saviesa popular, però hi ha casos en què allò que ens explica és totalment desfasat. N’és un exemple la visió que té de la dona, que en la majoria de dites i refranys va carregada de tòpics i prejudicis, gairebé sempre amb una opinió pejorativa. De fet, el refranyer parla tothora de les dones com a esposes i des d’un punt de vista molt masculí, talment com si d’escriure la saviesa popular només se n’haguessin encarregat els homes. Però la misogínia del refranyer no és pas cap fet aïllat: en el curs de la història hi ha moltes proves escrites que palesen que la literatura, el pensament i la política s’han dedicat a menystenir les dones. En el cas de refranyer, el coneixement que propaga parteix d’un món molt rural i en aquestes societats tradicionals les dones tenien un paper molt definit que no va començar a canviar fins que no va arribar la revolució industrial. N’és una bona prova el fet que les dones sovint siguin comparades amb animals i estris propis de les feines del camp: ‘Al que té carro i muller, mai li faltarà què fer, ‘Dona i cavall, donen treball’, ‘Del mateix lloc, ni dona ni porc’. Si fem cas del refranyer, la dona és un ésser d’una gran inestabilitat emocional, que sempre crida, plora i, en general, complica la plàcida existència dels homes: ‘D’home tiple i dona tenor, deslliureu-nos-en Senyor’, ‘A tothora el gos pixa i la dona plora’, ‘Allò que la dona no assoleix parlant, ho aconsegueix plorant’. A més, segons la saviesa popular, les dones també són terriblement tafaneres: ‘Dona finestrera, o puta o xafardera’, ‘Cap home savi i discret diu a la dona un secret’. Però les qualitats pejoratives de les dones no s’acaben aquí: el refranyer també dedica molt d’espai a advertir del perill que representen: ‘Amb dones, armes i focs, no hi vulguis jocs’, ‘Cartes, daus, dones i vi, el ric fan tornar mesquí’, ‘De la dona que pel carrer troba sovint diner, no et fiïs ni gota’, ‘Dona jove i home vell, no hi ha pas remei per a ell’. I tots aquests motius, és clar, justifiquen els abusos i la violència: ‘A la dona i a la burra, cada dia una surra’, ‘Baralles entre muller i marit, de la taula al llit’, ‘A pica d’aigua beneita i a mossa d’hostal, tothom hi fica mà’. Però si hi ha un apartat en què el refranyer és especialment extens és el que ens parla de la ineptitud de les dones per a exercir el poder. Així es pot sentir: ‘Casa on governa la muller, no sol anar bé’, ‘Allí on manen dones i llauren vaques, mal any assegurat’. I si a més les dones s’han d’entendre entre elles, encara és pitjor: ‘Cent ames d’un corral, cada una diu el seu cantar’, ‘De dones en una casa, amb una n’hi ha poc; amb dues, massa’. Només hi ha una situació que fa que una dona pugui manar i ser respectada: si té diners. Llavors es diu: ‘A casa de dona rica, ella mana i ella crida’. Segons el refranyer, doncs, com ha de ser una dona virtuosa? A grans trets, prima, jove i fina: ‘La dona, busca-la prima i neta, que grossa i bruta ja s’hi torna’, ‘La dona l’has de jutjar en veure-la caminar’, ‘Dona i sardina, com més petita, més fina’, ‘Bèstia xica i dona gran, traieu-me-les del davant’. Això sí, les dones com cal costen molt de trobar: ‘Alzina i dona, de cent una de bona’. I, per evitar que la dona descarrili, cal que estigui a casa i ben enfeinada: ‘Dona ociosa no pot ser virtuosa’, ‘Dona aficionada als balls, per casa no té treballs’, ‘Dona brincadissa, ni a casa ni a missa’.

Summary: El refranyer contra les dones


El vice-president primer del Parlament de Catalunya, Josep Costa, s’ha reunit durant dues hores amb el president de la Generalitat, Carles Puigdemont, a la presó alemanya de Neumünster. Quan n’ha sortit, ha enviat aquest missatge: ‘Continua considerant que és el candidat, que és el president legítim de Catalunya i el candidat a la presidència’. 🎥 @josepcosta: “El president @KRLS és optimista en relació a la lluita política que l’ha portat fins aquí. Confia que la justícia alemanya no es deixarà instrumentalitzar per aquesta causa política dirigida pel govern espanyol per reprimir la voluntat dels catalans” pic.twitter.com/rrEDMU2xs1 — Junts per Catalunya 🎗 (@JuntsXCat) 4 d’abril de 2018 Costa ha assenyalat que Puigdemont està determinat a ‘defensar les seves idees i continuar defensant allò per què els catalans l’han votat’. I ha afegit: ‘La majoria del parlament ha deixat molt clar que vol investir-lo com a president i que si no es pot és perquè hi ha una ingerència inadmissible de poders polítics i judicials aliens que no ho permeten. Però continuarem lluitant i defensant que el president Puigdemont exerceixi la legitimitat democràtica per continuar en el càrrec’, ha assegurat. Sobre Puigdemont ha dit: ‘Està bé, està fort i convençut que és aquí per una causa política. Continuem pensant que és el president legítim de Catalunya.’ Deu preguntes i deu respostes sobre el procés d’extradició de Puigdemont a Alemanya

Summary: Josep Costa, després de visitar Puigdemont: ‘Considera que és el candidat a la presidència de Catalunya’


La reunió entre els líders dels vint-i-vuit estats de la UE per tancar el repartiment d’alts càrrecs de l’ens comunitari ha acabat aquest dijous sense cap proposta ferma sobre la taula. ‘No hi ha hagut majoria al voltant de cap candidat, s’ha acordat que ha d’haver-hi un paquet (de propostes de noms) que reflecteixi la diversitat de la UE i que ens reunirem el 30 de juny‘, ha dit el president del Consell Europeu, Donald Tusk, en conferència de premsa en acabar la reunió. La manca de consens entre els caps d’estat i de govern i les famílies populars, socialistes i liberals ha impedit segellar qui volen que ocupi, entre altres, la presidència de la Comissió Europea quan plegui Jean Claude Juncker. ‘Necessitem més temps’, ha assegurat Tusk. Així, amb el 2 de juliol a l’horitzó, quan el nou Parlament Europeu s’ha de constituir per avalar els noms proposats i votar també qui serà el president de l’Eurocambra, els líders dels 28 tornaran a reunir-se a Brussel·les in extremis el pròxim diumenge 30 de juny. Alguns d’ells participen abans a la cimera del G20 a Osaka, al Japó, i la data del 30 era la més factible a nivell logístic. Preguntats sobre què pot canviar d’aquí al diumenge de la setmana vinent, Juncker ha assenyalat en la roda de premsa conjunta amb Tusk que confia que poc però que llavors, ni que sigui per motius de calendari, ‘la decisió s’haurà de prendre’. Durant la jornada de dijous, s’han constatat les posicions de les diferents famílies polítiques però no hi ha hagut cap cessió. ‘Ara cal acostar postures’, ha dit una font diplomàtica. L’equilibri que busquen els caps d’estat i de govern no és fàcil, idealment hi ha d’haver en el repartiment de càrrecs un equilibri geogràfic, de gènere i entre famílies polítiques i a més ha de comptar amb l’aval posterior del Parlament Europeu. El fet que per primer cop populars i socialdemòcrates no sumin majoria a la cambra amplia per força que l’acord compti també amb el suport dels liberals. La intenció és tancar un acord sobre posicions com la presidència de la Comissió Europea, la presidència del Consell Europeu, la presidència del BCE, la del president del Parlament Europeu i l’Alt/a Representant de la UE per Afers Exteriors i Política de Seguretat. Si bé en el dia previ a la reunió a Brussel·les, el president del Consell Europeu, Donald Tusk, es mostrava ‘cautelosament optimista’, ja aquest dijous el polonès admetia que es mostrava ‘més caut que optimista’. Diverses fonts diplomàtiques han assegurat que s’ha mostrat ‘sintonia’ entre socialistes i liberals ‘en molts punts’ i que alhora s’ha constatat que el candidat dels populars Manfred Weber no compta amb prou suports per ser el successor de Juncker.

Summary: Els dirigents europeus fracassen en l’intent de repartir els alts càrrecs de la UE


La presentació d’una proposició de llei per part de Podem per a buidar les competències de les diputacions ha reobert les diferències entre els socis del Botànic. Mentre que Compromís ho veu bé, el PSPV n’és més reticent. Sense mostrar una oposició frontal, el president de la Generalitat, Ximo Puig, ha recordat que per suprimir les diputacions cal una reforma constitucional. En canvi, Mónica Oltra ha dit que la Generalitat podria assumir ‘perfectament’ el pressupost, les competències i el personal de les corporacions provincials. En la compareixença de premsa posterior a la reunió de l’executiu, fins i tot ha fet broma i ha dit que el pressupost no els aniria malament i que el traspàs del personal d’una institució a una altra s’ha fet altres vegades sense cap problema. ‘És un procés viable i no seria la primera vegada que hi ha canvis de personal en l’administració pública’, ha afegit la vice-presidenta. Menys entusiasme hi ha a les files del PSPV. L’exemple és el president de la Diputació, Toni Gaspar, que ha demanat a Podem que abans de llançar ‘propostes sense reflexió’ que porten a ‘atzucacs’ i d’estar ‘pendents del piulet del dia’, pregunti als batlles què opinen sobre la seva idea de buidar les corporacions provincials. Unes declaracions que demostren el malestar dels socialistes.

Summary: Els socis del Botànic discrepen sobre el buidatge de les diputacions


L’onada de fred no marxa i el fred i les nevades persistiran al nord i al centre del País Valencià tot al llarg d’avui. Les autoritats han advertit del risc extrem a les comarques de l’interior. A la costa es preveuen fort vent i moltes pluges. L’AEMET manté l’alerta roja de cara a avui i situa la possibilitat de neu entre un 40 i un 70% amb acumulacions de fins a vint-i-cinc centímetres en algunes comarques. Ahir a la nit, la neu va arribar a la Serra Calderona, al nord de la ciutat de València, acostant-se així a la capital. A la Calderona hi va haver problemes greus de subministrament elèctric i algunes poblacions van patir talls de llum. L’hospital de l’entrada de la serra va quedar moltes hores sense llum. També ahir a la nit, quan el temporal va empitjorar, es van viure situacions complicades al viaducte de Bunyol amb dotzenes de cotxes i camions atrapats a la carretera. Entre els vehicles hi havia el de la corresponsal de TV3 a València, Empar Marco, que va informar de la situació des del seu compte de Twitter. Unitats de rescat han procedit al llarg de la nit a intentar resoldre la situació tot al llarg de la nit portant mantes i menjar i intentant ordenar el pas dels vehicles. La situació és especialment complicada a les Comarques Centrals valencianes, on hi ha tolls importants de neu, especialment en La Vall d’Albaida i l’Alcoià, però també a La Marina i altres comarques veïnes. En la majoria de les poblacions d’aquestes comarques s’han suspès les classes i hi ha carreteres tallades per tot arreu. És principalment preocupant la situació al Port d’Albaida on hi ha molts vehicles atrapats en l’A7. També s’ha tallat la línia ferroviària entre Xàtiva i Alcoi. Alcoi i Bocairent, de fet, estan aïllats. Al nord del País Valencià, als Ports i el Maestrat, també ha caigut molta neu i els serveis funcionen de forma irregular. A la costa el fort temporal ha obligat a tancar els ports de Gandia, València i Sagunt i ha tingut una forta afectació sobre les platges ja que algunes de la ciutat de València han desaparegut per l’efecte del gran onatge. Seguiu en directe tota la informació a través del nou compte de twitter @VilaWebPV Més informació: El País Valencià viu un dijous caòtic per l’onada de fred.

Summary: La neu i les fortes pluges castiguen el País Valencià


Ingredients: 300 g torró Xixona (correspon a una barra aproximadament) 300 g de nata 4 fulles de gelatina 2 rovells d’ou una mica d’aigua 50 g sucre Elaboració: Amb l’aigua i el sucre fem un almívar posant-ho al foc i remenant contínuament. Quan el tinguem, el reservem. Es barregen amb compte els rovells d’ou, la nata i el torró aixafat amb una forquilla, i la gelatina que prèviament haurem desfet amb una mica d’aigua calenta. També l’almívar. Ho passarem tot per la batedora, que quedi una pasta fina. Untarem un motlle corona amb una mica de mantega. Hi posarem la pasta i el deixarem a la nevera de quatre a sis hores. Després ja podrem desmotllar. Adornarem el pastís amb varetes de xocolata o unes neules o altres llepolies que ens hagin quedat de les festes de Nadal.

Summary: La cuina de la Neus: Pastís de torró de Xixona


El canvi climàtic és una realitat i el sistema energètic actual no és sostenible. L’ús massiu de combustibles fòssils (petroli, carbó, gas natural) com a font d’energia principal ha desembocat en una situació de canvi climàtic que està posant a prova els límits de la naturalesa. Catalunya − com Espanya i gran part de l’Europa Sud − es sosté en un model econòmic capitalista basat en un augment exponencial de la producció, amb elevats nivells d’emissions de gasos i residus i un esgotament dels recursos naturals que per molts experts ja fa temps que és preocupant. En termes econòmics, s’entén com un senyal de bonança que es mantinguin valors positius del creixement anual del Producte Interior Brut i per tant, un augment sostingut del consum. Aquest tipus de mesura posa en conflicte directe la salut del planeta amb el que entenem com a creixement econòmic. No obstant, l’ONG Greenpeace ha demostrat que creixement econòmic i sostenibilitat poden ser compatibles tant a Espanya com a Catalunya. A través de l’informe realitzat l’any 2007 que porta per títol ‘Renovables 100%: un sistema eléctrico renovable para la España peninsular y su viabilidad económica‘. Juntament amb dos informes posteriors i que tenen continuïtat amb aquest primer, Greenpeace ha demostrat que una Catalunya autosuficient i neta d’emissions és possible a llarg termini, fixant l’any 2050 com a data perquè es consolidi el canvi de forma definitiva. Actualment la petjada ecològica de Catalunya es troba dins la mitjana de la Unió Europea però molt per sobre respecte als països subdesenvolupats. El terme ‘petjada ecològica’ sintetitza l’impacte de les activitats dels humans sobre la terra en termes de superfície, donant a conèixer la quantitat de terreny necessari per satisfer totes les nostres necessitats. Concretament l’any 2007 s’estimava que es necessitarien 3,2 Catalunyes per tal de poder produir tot el que es consumeix i assimilar els residus que es generen. Dit d’una altra manera, Catalunya està vivint per sobre les seves possibilitats energètiques. El 76’93% d’energia produïda a Catalunya s’obté a partir d’energies no renovables mentre que tan sols el percentatge restant pertany a les renovables. Per tal de satisfer la demanda energètica del territori, Catalunya es veu obligada a importar un 76’63% de l’energia que consumeix. Tot i això, implantant un model basat en energies renovables, com seria l’eòlica, la mareomotriu, la solar, la fotovoltaica i la geotèrmica, s’aconseguiria posar fi a aquest problema. La capacitat de regeneració seria tan alta que es podria cobrir fins a quatre vegades la totalitat de la demanda energètica del territori prevista pel 2050. Infogràfic d’elaboració pròpia a partir de les dades dels informes consultats. Quan el canvi climàtic va passar a ser una realitat El concepte de canvi climàtic va aparèixer per primera vegada al segle XIX a partir d’estudis que contemplaven la possibilitat que les emissions derivades de la industrialització podien afectar el clima de la Terra. Malgrat tot, no va ser fins a finals dels anys 60 que es van encendre les alarmes a través de la creació del Programa Mundial d’Investigació Atmosfèrica. Anys més tard, concretament el 1972, el problema va començar a ser un tema d’interès polític a partir de la celebració de la Conferència de les Nacions Unides sobre el Medi Ambient Humà. A finals de la mateixa dècada va tenir lloc la primera conferència mundial sobre el clima, i no va ser fins el passat any 2015 que es va arribar a un acord de mínims històric i universal. Els 194 països presents a la cimera de París van marcar-se com a objectiu evitar que la temperatura mundial augmentés més de dos graus respecte als valors assolits abans de la industrialització. Precisament aquesta xifra és clau perquè la situació no es converteixi en irreversible. L’increment de la temperatura de la Terra en més de dos graus centígrads situaria el planeta en un punt de no retorn on una catàstrofe climàtica a llarg termini seria inevitable. A tot això també li cal sumar una reducció de les emissions, objectiu que s’intenta assolir sense massa èxit a través del protocol de Kyoto. Tenim la solució però no l’apliquem: per què? La situació és crítica però les solucions són reals, estudiades i el marge per aplicar-les és encara suficient. Així doncs, per què aquest canvi urgent i necessari no s’està produint? Segons Joan Majó, enginyer i ex ministre d’indústria i energia, es tracta d’una qüestió relativa al comportament dels individus. Segons Majó, ‘la mandra és el vici capital’, quelcom que afavoreix aquest immobilisme per part de la societat. Un exemple contrari a la generalització de Joan Majó és el del restaurant La Sal del Varador. Situat al port de Mataró, és un negoci autosostenible que demostra la possibilitat de tirar endavant una empresa i ser alhora respectuós amb l’ètica mediambiental. Ricard Jornet, director del restaurant, explica què és La Sal del Varador i quina és la seva idea de negoci. Però el problema no només té les seves arrels en les actituds que adopten les persones individuals, sinó també el fet que el sistema capitalista actual hi juga un paper fonamental. Arcadi Oliveres, economista català, professor de la UAB i activista per la justícia social i la pau considera que ‘un canvi de model és possible, necessari i urgent, sobretot per les generacions futures’. Aquestes dues idees queden agrupades sota una mateix concepte que Greenpeace anomena economia intel·ligent: un sistema basat en la participació activa dels ciutadans en l’operació i gestió del sistema energètic i una presa de consciència per part de les empreses i l’administració pública. Tot i això, convertir la nostra terra en un lloc sostenible i ecològic no és cosa de quatre dies. Una de les preocupacions més grans per les empreses, el govern i fins i tot a petita escala, per el ciutadà mitjà, és la inversió inicial i els costos de manteniment de les instal·lacions d’energies renovables. Cal tenir present, però, que una inversió d’aquestes característiques s’ha de fer de cara al llarg termini, pensant en l’estalvi que ens proporcionarà i del bé que farà al planeta en un futur. Segons l’estudi de Greenpeace ‘Catalunya Renovable 100%‘ i tal com podem veure a l’infogràfic següent, els costos de manteniment d’aquest tipus d’instal·lacions es reduirien exponencialment d’aquí al 2050. Comparació de costos Comparació de costos En el cas de La Sal de Varador l’amortització de costos serà sinònim d’un avantatge sobre la competència en un futur. Ricard Jornet ens explica els beneficis que suposa gaudir d’una instal·lació sostenible en vistes al llarg termini. Implicacions de l’administració pública L’administració pública és un dels principals agents sobre els que recau la responsabilitat de capgirar la situació. Xavier Garcia Casals, expert en estratègies energètiques sostenibles i redactor de l’informe de Greenpeace ‘Renovables 100%’, assenyala el govern com a un dels principals culpables del panorama actual: ‘Els que prenen les decisions clau, a més d’enfrontar-se als interessos econòmics i polítics dels partidaris del ‘vell model’ energètic, no creuen que sigui possible canviar-lo’. Personalitats com Oliveres o Garcia Casals creuen que l’Estat hauria de jugar un paper més important en l’escenari de la producció d’energia per tal de controlar un creixement que s’hauria d’aconseguir de forma sostenible. En aquest aspecte, Joan Majó introdueix un concepte fonamental com és el de la ‘coacció’. L’administració pública, ja sigui a nivell local, autonòmic o estatal ha de pressionar suficientment per establir nous paràmetres de comportament perquè les empreses canviïn. No obstant, assenyala que s’ha de ser cautelós perquè ‘la coacció no ha de produir reaccions contràries’. Una estratègia de l’administració pública per incentivar l’ús d’energies renovables és el de subvencionar les empreses que apostin per un nou model de negoci. La Sal del Varador n’és un clar exemple però des de l’Estat s’utilitza una estratègia totalment contrària. Ricard Jornet pateix certes traves que tot seguit explica. El paper de les empreses Sovint s’assenyala a les empreses com a les grans culpables de la situació mediambiental actual. Fins ara el benestar ha anat incrementant però també ha augmentat el nombre de residus, causants del canvi climàtic. ‘L’actual leitmotiv de les empreses és el màxim benefici’, assenyala Arcadi Oliveres. Per posar fi al problema actual, nombrosos experts emfatitzen que s’ha de trencar aquesta concepció i apostar per unes empreses amb objectius diferents. Segons Arcadi, el nou model d’empresa ‘no ha de ser competitiu ni tenir un creixement desmesurat: s’ha de proposar donar feina a la gent i subministrar béns i serveis als ciutadans’. Ramon Folch, doctor en biologia i ecòleg, també coincideix amb aquesta idea i defensa que ‘el model de futur es basa en el negoci de l’eficiència’. La presa de consciència ciutadana Per altra banda, els ciutadans són els que formen una majoria social molt més àmplia que els dos agents anteriors. Alguns dels experts consultats veuen la massa social com el principal impulsor de la lluita contra el canvi climàtic. Un d’ells és Ramon Folch, qui considera que ‘el canvi es produirà quan s’empari en una majoria suficient de la societat’. La presa de consciència ecològica per part de la població és encara un repte però que, si s’arriba assolir, ajudarà en gran mesura a pal·liar els efectes de l’actual crisi ecològica. De nou, Arcadi Oliveres proposa una solució al problema, una mesura que passaria per una reflexió individual pensant en el futur: ‘els ciutadans haurien de ser conscients dels seus actes i de les conseqüències que se’n desprenen. El millor és pensar en les generacions que venen en comptes de fer cas als cants de sirena que provenen dels mitjans i la publicitat’. Prendre consciència és vital, ja sigui a nivell individual o col·lectiu. Cal entendre que el planeta té uns recursos limitats però que, explotats de manera adequada, són més que suficients per satisfer les nostres necessitats.

Summary: Les possibilitats d’una Catalunya sostenible


L’oposició del parlament britànic blocarà el segon intent del primer ministre, Boris Johnson, de convocar eleccions a l’octubre, abans de la data prevista per al Brexit. Els laboristes, els liberals, el Partit Nacional Escocès (SNP) i el Plaid Cymru han acordat avui, segons apunten mitjans britànics, votar ‘no’ o abstenir-se en la votació que tindrà lloc dilluns a la Cambra dels Comuns en el que és el segon intent de Johnson de convocar eleccions el 15 d’octubre, dos dies abans que se celebri la cimera europea prevista per al 17 i 18 d’octubre. El de dilluns serà el segon intent del primer ministre britànic per forçar un avançament electoral abans del Brexit. Ja ho va intentar aquest dimecres, però, malgrat rebre més vots a favor que en contra, va quedar lluny dels dos terços necessaris per aconseguir-ho. Avui, més, la Cambra dels Lords ha aprovat la legislació que ha de blocar el brexit sense acord, fet que bloca el marge de maniobra de Johnson. La diputada laborista Emily Thornberry ha reconegut en declaracions a la BBC la desconfiança de l’oposició en Johnson, a qui ha titllat de ‘mentider’, davant la possibilitat que es pacti una data per a les eleccions i es posposin fins al novembre, és a dir, després del Brexit, que seria sense acord ni pròrroga. En declaracions també a la BBC, el portaveu dels liberals, Tom Brake, ha insistit que els partits de l’oposició no donaran a Johnson les eleccions per les quals està ‘tan desesperat’ fins que no s’hagi aconseguit una pròrroga i s’asseguri que no hi ha el risc d’un Brexit sense acord. Al seu torn, el líder de l’SNP, Ian Blackford, ha afirmat també a la BBC que les eleccions es faran ‘quan sigui el moment’. ‘No haurem d’esperar gaire’, ha apuntat Blackford, que ha remarcat que la ‘principal prioritat’ és evitar una sortida de la Unió Europea sense acord.

Summary: L’oposició blocarà el segon intent de Boris Johnson de convocar eleccions avançades


Les relacions entre el batlle de València, Joan Ribó, i els seus socis de govern socialistes continua causant turbulències. La Junta de Govern Local ha aprovat, amb els vots de Compromís i l’abstenció del PSPV, de demanar una nova Declaració d’Impacte Ambiental (DIA) sobre l’afecció de les obres d’ampliació nord del port als barris que envolten el recinte i a l’entorn natural, especialment les platges. La petició es recull en una moció de Ribó, que inclou set informes de la Secretaria d’Urbanisme (amb un informe de la Universitat Politècnica de València) i els serveis de Platges, Mobilitat, Devesa-Albufera, Parcs i Jardins, i Emergència Climàtica i Transició Energètica. Es calcula que podrien travessar la zona fins a 400 camions cada hora i que els efectes del dragatge podrien causar danys greus en l’entorn natural, a més d’un canvi paisatgístic de les platges. A la moció, es demana al ministeri espanyol competent una nova DIA, prèvia a l’aprovació final de la concessió administrativa de la nova terminal de contenidors, a la qual opta la signatura Terminal Investment Limited (TIL), filial del grup MSC.

Summary: L’ampliació del port de València tensa les relacions de Ribó amb el PSPV


El conseller de Salut Toni Comín reivindica que ‘la decisió políticament responsable es diu exili’. En una entrevista a l’agència ACN feta a Lovaina, assegura que l’exili era l’opció políticament coherent amb la declaració d’independència i el referèndum. ‘Si volíem mantenir viu allò que havíem començat l’1 d’octubre només es podia fer des de l’exili perquè des de la presó és impossible’, destaca. L’eurodiputat electe de Junts critica que ERC s’hagi centrat massa en ‘l’estratègia de l’hegemonia’ i defensa que ell no fa pinya amb el president Carles Puigdemont ‘per contribuir a l’hegemonia de Junts per Catalunya’. De fet, el conseller nega ‘cap distanciament’ amb ERC després d’haver concorregut a les eleccions europees amb Junts i defensa que sempre ha actuat amb ‘màxima lleialtat’ al partit. Però Comín reconeix que ha tingut ‘diferències estratègiques’ amb la formació de Junqueras, encara que sempre les han intentades discutir de manera ‘lleial i oberta’. ‘Com a mínim amb qui jo em relaciono d’ERC em continua mirant com abans’, afirma. Diu que ha estat crític quan ha vist que estava ‘atrapada’ en ‘la lluita per l’hegemonia’ perquè creu que s’ha d’aparcar quan cal unitat en la ‘dura confrontació amb l’estat espanyol’. ‘No he volgut ser còmplice d’això’, justifica, matisant que ha aplicat la mateixa regla a JxCat. Tanmateix, recorda que ell i Puigdemont no són gaire lluny de la postura d’alguns dirigents d’ERC com ara Marta Rovira i assegura que la ‘música’ de la secretària general d’ERC ‘sona molt’ com la seva. Reivindicació de l’exili Comín defensa que l’exili era l’única manera que hi havia de continuar ‘el combat’ després de la declaració d’independència. ‘No facis l’1-O ni la declaració si després no has de continuar’, afirma. Si bé diu que la decisió política col·lectiva d’aquells dies va ser que tot el govern havia d’exiliar-se, admet que també hi va haver decisions personals que van voler respectar. ‘Reconeixem l’actitud de resistència en una situació tan dura com la presó’, assegura a propòsit dels presos polítics. Ara, creu que ‘admirar la resistència i coratge’ dels presos polítics i la seva decisió personal de restar al país no és incompatible amb l’afirmació que ‘l’opció políticament coherent’ era l’exili. D’una altra banda, acusa les autoritats espanyoles d’intentar tractar els presos com a ostatges. ‘A nosaltres no ens podrà fer xantatge amb el tercer grau’, diu. El conseller veu heroic que els seus companys de govern, la presidenta del parlament i els dirigents de l’ANC i Òmnium ‘hagin resistit a ser utilitzats com a ostatges’. Reacció a la sentència ‘L’independentisme ha de decidir si es rendeix o va a una confrontació’, opina a propòsit de la nova etapa política que s’obrirà després de la sentència del judici contra el procés. Opta per ‘una confrontació pacífica i democràtica’ contra l’estat espanyol que requereix ‘acció institucional i desobediència civil’. ‘Cal enfortir les institucions, preparar la societat civil perquè, en el moment que es consideri, s’hi pugui desplegar una estratègia d’enfrontament institucional i civil’, diu. Malgrat no abandonar l’oferta de diàleg amb Madrid, alerta que ‘un impàs crònic’ una vegada el Tribunal Suprem espanyol hagi dictat sentència seria ‘una rendició’. ‘No té cap sentit que en nom del diàleg ens aturem’, diu. Per això creu que ‘la pitjor cosa que pot passar’ és que l’independentisme ‘tiri la tovallola’ fins i tot de manera ‘involuntària o inconscient’. ‘Una rendició inconfessada seria la pitjor cosa que podem deixar als nostres fills’, avisa. Així i tot, reconeix que per anar a una confrontació cal ‘assumir els riscs’. ‘La independència de baix cost no existirà mai’, sosté. S’oposa a unes eleccions Sobre el debat sobre la convocatòria d’eleccions com a reacció a la sentència, Comín s’hi oposa perquè no creu que enforteixin la posició de l’independentisme ni la unitat estratègica que demana el carrer. ‘És clar que les eleccions són saludables per a una democràcia, però parlem de si amb unes eleccions enfortirem la posició de l’independentisme’, apunta Comín, una setmana després d’haver recriminat, Oriol Junqueras, que alguns sectors afirmin que ‘l’exercici democràtic del dret de vot debilita les institucions d’un país’. Govern de concentració? Si bé Comín es mostra obert a la idea d’un govern de concentració amb vista a la sentència del judici contra el procés, alerta que el preu no pot ser la renúncia a ‘l’estratègia de confrontació democràtica’, que considera imprescindible. ‘No té sentit fer un govern de concentració que sigui el pròleg d’una rendició’, avisa. Sobre un acostament als comuns després de la sentència, considera que els qui s’oposen a la ‘repressió de l’estat’ tenen ‘una certa obligació ètica d’ajudar a enfortir les institucions l’endemà de la sentència’. Això sí, insisteix que això ‘no pot tenir com a contrapartida que l’independentisme renunciï al seu projecte polític’. Manca de pressupost Comín no veu desitjable de continuar sense un pressupost, però creu que això no ha de ‘precipitar una convocatòria electoral’. ‘El govern ha de fer les millors polítiques socials que pugui, però per convicció democràtica i compromís amb la justícia social.’ Considera ‘molt discutible que les polítiques socials eixamplin la base de l’independentisme’, perquè ‘és estudiat que el vot unionista és molt identitari’. ‘Les polítiques socials no són un instrument per a eixamplar la base, són una finalitat en si mateixes’, defensa. Tercera euroordre Comín preveu que la sentència del judici contra el procés augmentarà les probabilitats que Bèlgica denegui la seva extradició. ‘Afegirà encara més estupor a la justícia belga’, pronostica. Amb tot, garanteix que els membres del govern hi afrontaran una esperada tercera euroordre i confia que els magistrats belgues arribaran ‘a la mateixa conclusió que els alemanys’. El tribunal d’Slesvig-Holstein va denegar l’extradició de Puigdemont per rebel·lió, però la va acceptar per malversació. En aquest cas, Comín veu difícil que els belgues els puguin extradir per aquest delicte, car, segons ell, la seva legislació penal requereix enriquiment personal. Escó a l’Eurocambra Toni Comín no va poder assumir tampoc el mandat com a eurodiputat malgrat haver guanyat l’escó a les urnes perquè la Junta Electoral espanyola li va denegar que fes els tràmits pertinents a distància. Ara el seu cas, com el de Puigdemont, és a les mans dels tribunals de la Unió Europea. Comín assegura que no prendran cap decisió sobre la renúncia a l’escó ‘abans de saber quina és la decisió del tribunal per molt que es demori en el temps’. De fet, creu que tenen ‘moltes probabilitats que el tribunal resolgui’ en favor seu.

Summary: Toni Comín: ‘L’exili era l’opció coherent amb la declaració d’independència’


El major dels Mossos d’Esquadra, Josep Lluís Trapero, ha adreçat una carta a tots els membres del cos, en què els agraeix la feina que han fet en la gestió de l’atemptat i els diu que han esdevingut una referència per als ciutadans i les autoritats. ‘Malgrat l’estat de xoc que una situació com aquesta provoca, tots i cadascun dels mossos i mosses vau reaccionar d’una manera exemplar’, els diu. Afegeix que l’autor de l’atemptat de la Rambla va ser mort a Subirats ‘en una altra actuació regida per la professionalitat’, i lloa la feina prèvia en vista de la possibilitat que hi hagués un atemptat. ‘Ens havíem preparat per a aquest moment: per assumir la responsabilitat i el colideratge en la nostra funció des de la perspectiva àmplia que Govern i societat ens han encomanat. I ho hem fet.’ Així mateix, reconeix i agraeix l’esforç dels agents els dies següents a l’atemptat, durant els quals –diu– han donat ‘sobradament la talla’. També té un record destacat per als catorze agents que van resultar ferits a conseqüència dels atemptats. ‘Vull desitjar a tots i cadascun d’aquests mossos i mosses una ràpida recuperació i fer-los arribar, a ells i a les seves famílies, el meu escalf i el de tot el cos que els acompanya en aquests moments.’ Rigor i solvència per a assumir el lideratge Trapero diu als mossos que han ‘donat tranquil·litat a tot un país’, que ara els mira ‘amb total admiració i estimació’. I afegeix: ‘Segur que ja existien, però ara es demostren sense embuts i sense pal·liatius com a policia integral, professional i, sobretot, propera.’ Diu també que la policia ha demostrat ‘un alt grau de rigor i solvència’ per assumir de bon començament el lideratge en la gestió de l’incident i de la investigació, ‘però sempre amb esperit col·laboració en el marc del que han de ser les necessàries relacions de cooperació i coordinació amb la resta de forces i cossos de seguretat, cossos d’emergències, protecció civil i d’altres actors’.

Summary: Trapero diu als mossos que han esdevingut un referent dels ciutadans i les autoritats


El diputat electe d’ERC Carles Mundó ha decidit de renunciar a l’acta de diputat i a l’escó del parlament aconseguit en les eleccions del 21-D en què va concórrer com a número cinc de la llista d’ERC per Barcelona. En declaracions a l’ACN, Mundó ha dit que, amb aquesta decisió, tornaria a exercir l’advocacia, tal com feia abans d’aterrar a la vida política. Però la renúncia no implica desvincular-se d’ERC, amb el qual diu que continuarà mantenint un ferm compromís. La renúncia de Mundó –que atribueix a motius ‘estrictament personals’– farà que Gerard Gómez del Moral torni al parlament com a diputat d’ERC. Carles Mundó va formar part del govern de Carles Puigdemont com a conseller de Justícia i fou empresonat preventivament a Estremera, on va compartir cel·la amb el president del seu partit, Oriol Junqueras. Però és un dels consellers que, després d’haver tornat a declarar davant el Tribunal Suprem, va poder sortir de la presó sota fiança el 4 de desembre. Mundó va participar activament en la campanya electoral del 21-D com a candidat per ERC i va aconseguir de sortir elegit diputat. Fins i tot, és un dels noms que havia sonat per a tenir més protagonisme. Però ara renuncia a l’escó i deixa pas a altres persones de la llista. ‘Després d’una etapa intensa en la política institucional, he decidit de tornar a la vida professional, a exercir d’advocat, que és el que he fet sempre’, ha explicat, tot afegint que té previst de ‘reincorporar-se aviat’ a aquesta activitat. ‘De fet, la política ha estat per a mi un parèntesi a la vida professional, i només tinc paraules d’agraïment per a totes les persones que han confiat en mi per a les tasques que he desenvolupat, així com per a la ciutadania que ha confiat en mi. Continuaré amb un compromís absolut amb el país, com sempre, però ara des d’altres àmbits.’ Mundó ha explicat que ERC coneixia i respectava la seva determinació. ‘Aquesta és una decisió absolutament compartida amb ERC, a qui només puc agrair la confiança. El meu compromís continua essent amb ERC.’ En un comunicat fet públic després de l’anunci de Mundó, ERC agraeix públicament la seva dedicació i compromís amb el país, el govern i el partit en totes les tasques que ha escomès aquests últims anys. Marta Rovira s’hi ha referit amb aquestes paraules: ‘Sempre podrem comptar amb ell, el seu compromís està fora de qualsevol dubte, i segur que el seu exercici privat serà tan íntegre, solvent i reeixit com ho ha estat el seu servei públic.’

Summary: Carles Mundó anuncia per sorpresa que deixa la política activa


El ministre d’Educació, Cultura i Esport espanyol, Íñigo Méndez de Vigo ha anunciat que el govern espanyol pretén donar un ‘tractament comú’ a l’ensenyament del castellà a tots els territoris de l’estat on hi ha llengües cooficials. Així ho ha apuntat en una entrevista a TVE, on ha dit que té intenció de reunir-se ‘amb la comunitat educativa i amb les forces polítiques’ per a tractar com incloure el castellà en el sistema educatiu no només a Catalunya, ‘sinó per a totes les comunitats que tenen llengües cooficials’. El ministre fa l’anunci després de la sentència del tribunal Constitucional espanyol que va tombar el mecanisme ideat per Juan Ignacio Wert de fer pagar a la Generalitat l’escolarització en castellà a centres privats. Segons el ministre, ‘aquesta és una de les vies que estem explorant per veure que és el que s’acomoda a l’esquema competencial espanyol’, on –ha recordat- es compagina la legislació estatal amb els estatuts d’autonomia. ‘Estem treballant en això no només en una comunitat autònoma, sinó també en altres’, ha dit. A més, ha renegat de la fórmula ideada pel seu antecessor a la LOMCE: ‘Era una fórmula que no s’hauria d’haver donat mai’ perquè implicava ‘que l’estat actuava subsidiàriament en quelcom que no era competència seva’. Ara, ha afirmat, caldrà ‘buscar una altra fórmula’ que no sigui ‘un brindis al sol’ i no ‘quedi en res’. ‘Les sentències estan clares, i cal veure la fórmula’. En aquest sentit ha recordat que l’aplicació de l’article 155 de la Constitució no permet al seu executiu de modificar el model educatiu perquè ‘no permet substituir la voluntat d’un parlament autonòmic’, i per tant les actuacions que es facin es duran a terme tenint ‘molt clar’ el marc jurídic ‘i també els drets dels pares a escollir l’educació dels seus fills’. Es desmarca de la casella del castellà Malgrat que va ser el seu número dos, Marcial Marín, qui va anunciar públicament que treballava en la inclusió d’una casella del formulari de la preinscripció per estudiar en castellà, el ministre ha assegurat que ‘no sap d’on ha sortit’ aquesta possibilitat. ‘Això és una cosa que algú ha pogut dir i que ha sortit en algun mitjà de comunicació’, ha apuntat, i ‘és quelcom que en algun moment es va estudiar’, però ‘jo mai he parlat d’això’, sinó ‘d’una fórmula per garantir el dret dels pares’, i ‘quan la tinguem la posarem en coneixement de tothom’.

Summary: Rajoy vol imposar el castellà uniformement a Catalunya, el País Valencià i les Illes


Mil persones, pel cap baix, han estat detingudes per la policia iraniana d’ençà que van començar les manifestacions per la pujada dels preus del combustible i el racionament de la gasolina. D’això informa l’agència semioficial Fars, d’acord amb la qual ja han cremat més d’un centenar de sucursals bancàries i diversos comerços. El govern va anunciar divendres que el preu d’un litre de gasolina regular havia augmentat a 15.000 rials (12,7 centaus de dòlar nord-americà) i que la ració mensual per a cada automòbil privat es fixaria en 60 litres. Com a resposta, centenars de persones van protestar als carrers de ciutats com ara Maixhad, al nord-est; a la província sud-oriental de Kerman i a la província del Khuzestan, rica en petroli, segons els mitjans iranians. El líder suprem, l’aiatol·là Ali Khamenei, ha donat suport avui a l’augment dels preus de combustible, alhora que ha culpat de ‘sabotatge’ els ‘opositors’. ‘Sens dubte, algunes persones estan amoïnades per aquesta decisió, però el sabotatge i l’incendi els cometen “hooligans”, no el nostre poble’, ha indicat, segons que ha recollit la televisió estatal iraniana, IRIB. ‘La contrarevolució i els enemics de l’Iran sempre han donat suport al sabotatge i a les violacions de seguretat i encara ara’, ha insistit, tot i que també ha lamentat alguns problemes i que ‘diverses persones hagin perdut la vida’. Si més no hi ha hagut un mort a Siryan, segons que va confirmar ahir el responsable del govern Mohamad Mahmoudabadi a l’agència semioficial de notícies ISNA. Les xarxes donen xifres més altes a causa de l’actuació dels antiavalots i les forces de seguretat en les manifestacions de ciutats com Teheran.

Summary: Vora mil detinguts a l’Iran d’ençà del començament de les protestes per la pujada del combustible


Aquesta setmana, el 18 de desembre, farà quaranta anys de la promulgació de l’Estatut d’Autonomia de Catalunya. Un aniversari que passarà probablement desapercebut, perquè el model d’autogovern que definia el va exhaurir l’erosió sistemàtica de les seves competències i l’incompliment del seu contingut. La irrupció del procés independentista ha situat l’horitzó reivindicatiu més enllà del marc autonòmic i els intents de recuperar el debat estatutari es limiten a forces com ara el PSC, que ha tornat a posar damunt la taula la necessitat d’un nou estatut per a superar el conflicte català. Però el PSC i els partits autonomistes no tenen la majoria al parlament per a impulsar-lo. En el context actual, l’estatut ja no recolliria el suport del referèndum del 25 d’octubre de 1979, amb una participació del 59,7%, un 88,6% de vots afirmatius i un 7,8% de negatius. Després de la votació, el 18 de desembre de 1979, Joan Carles I el sancionà com a llei orgànica de l’estat espanyol i el 31 de desembre el publicà el Diari Oficial de la Generalitat de Catalunya. L’ordre dels factors era important. L’Estatut de Sau va ser una carta atorgada per la monarquia, cosa que explica moltes de les seves mancances. La redacció es va fer per consens de totes les forces polítiques d’aquell moment, de CDC fins a ERC, passant per la UCD i Alianza Popular, a més del PSUC i el PSC. Però a la pràctica el van acabar redactant Miquel Roca, Jordi Solé Tura i Eduard Martín Toval. Amb l’Estatut es culminaven en teoria les aspiracions del catalanisme majoritari amb el restabliment de la Generalitat i l’autogovern. Ben aviat es va veure que no era exactament així. Els pactes de la transició, fets sota soroll de sabres, van convertir l’estat espanyol en un estat amb 17 autonomies, tres de les quals van ser anomenades històriques i la resta ordinàries. Les tres històriques havien de ser les que ja tenien institucions pròpies abans del cop d’estat franquista del 1939 i havien referendat un estatut propi: Catalunya, el País Basc i Galícia. La pressió del lobby andalús del PSOE, amb Felipe González i Alfonso Guerra al capdavant, va aconseguir que Andalusia també fos reconeguda com a nacionalitat història i accedís a l’autonomia per l’article 151 de la constitució, mentre que les ordinàries hi arribaven pel 143.2. No és una pura distinció legal o administrativa. La consideració d’Andalusia com a nacionalitat històrica va ser el primer gest per a aigualir l’autogovern de bascs i catalans. La constitució espanyola de 1978 distingia entre nacionalitats i regions, però a l’hora de la veritat aquesta distinció no va tenir cap traducció pràctica dins l’homogeneïtzació progressiva de l’estat de les autonomies. Si hi hagués hagut voluntat política, s’hauria pogut desenvolupar un estat asimètric a partir d’un model de federalisme diferencial, però més enllà de les ponències del PSOE, aquest federalisme no va existir mai i en tot cas sempre es proposava igualitari, d’inspiració jacobina, no pas canadenca. Les possibilitats de convertir Espanya en un estat autonòmic asimètric, on es respectessin els fets diferencials de Catalunya, el País Basc i Galícia, es van acabar després del cop d’estat fallit del 23 de febrer de 1981. Un cop d’estat que no va reeixir militarment, però sí políticament, perquè va desembocar en l’aprovació de la Llei Orgànica d’Harmonització Autonòmica pactada entre el PSOE i la UCD. La idea va sorgir després de l’alçament a partir d’un informe de l’advocat Eduardo García de Enterría. Entre més, preveia que la transferència de competències es realitzaria progressivament segons la capacitat de cada comunitat autònoma fins a arribar a equiparar-les totes. El famós ‘cafè per a tothom’, servit pel consens entre socialistes i centristes, per a liquidar els ‘privilegis’ d’algunes autonomies, concretament la catalana i la basca. Tant CiU com el PNB hi respongueren amb la presentació d’un recurs d’inconstitucionalitat perquè van considerar que els estatuts, texts amb caràcter constitucional, no podien estar limitats per una llei estatal. El 13 d’agost de 1983 el Tribunal Constitucional espanyol en declarà anticonstitucional alguns dels articles, però amb la part que es va salvar es va aprovar la Llei de Procés Autonòmic, amb la mateixa finalitat. El cop d’estat, del punt de vista territorial, havia triomfat. A partir d’aquell moment es va generar una dinàmica perversa que consistia a igualar les comunitats autònomes. No donant a les ordinàries les competències que tenien les comunitats històriques, sinó laminant les competències de les segones a còpia de la presentació sistemàtica de recursos al TC per part de l’executiu espanyol. La majoria es resolien en favor dels demandants. En el cas català, això anava acompanyat d’una asfíxia financera premeditada –tal com la va definir Ramon Trias Fargas– que impedia d’aplicar les polítiques de l’autogovern i perjudicava l’economia amb un dèficit fiscal creixent. En aquest punt, el País Basc es va ressentir menys d’aquesta involució autonòmica perquè disposava del concert econòmic, que vol dir que recaptava tots els impostos dels bascs i pagava a Madrid només pels serveis que els prestaven. Catalunya funcionava i funciona al revés: és l’estat espanyol el qui recapta i el qui decideix quina quantitat ha de rebre la Generalitat. Una dependència insostenible que ha acabat portant al col·lapse. Però Catalunya li aporta el 20% del PIB i un govern espanyol mai no estarà en disposició de negociar un model equiparable al concert, perquè significaria la fallida econòmica. Quan el govern de la Generalitat, presidit per Pasqual Maragall, va intentar fer un nou estatut actualitzat i més ambiciós, aprovat el setembre del 2005, va acabar retallat al Congrés espanyol i sentenciat a mort pel Tribunal Constitucional espanyol amb la famosa sentència del juny del 2010. En endemig, el president del govern espanyol, José Luís Rodríguez Zapatero va pactar el text rebaixat amb el líder de CiU, Artur Mas, durant una reunió secreta a la Moncloa el gener del 2006. En canvi d’aquest suport, Zapatero es va comprometre a respectar la força més votada a les eleccions autonòmiques catalanes següents. Un acord que no va complir, perquè el novembre del mateix any es va reeditar el tripartit, encapçalat per José Montilla, malgrat que CiU havia estat la força més votada. La sentència del TC ignorava la sobirania popular dels catalans, que havien aprovat el text en referèndum el 18 de juny del 2006, tot i que sense gaire entusiasme. La participació va ser del 48%, un percentatge curiós vist del moment present, quan es nega a l’independentisme que tingui una majoria suficient que aleshores va ser prou per a validar l’estatut. En tot cas, l’anomalia democràtica que implica que l’opinió de 12 persones tancades en un tribunal tingués més pes que no pas la voluntat popular dels catalans expressada a les urnes va ser la guspira que va engegar el procés independentista. Tot i que el procés independentista ja era en marxa, el juliol del 2014 el president Artur Mas va fer un últim intent de negociar el compliment de l’estatut amb el govern de Mariano Rajoy. Va traslladar un document amb 23 punts, entre els quals hi havia la inversió en infrastructures dels anys 2008 a 2013 segons l’addicional tercera de l’estatut, de 3.960 milions, que no s’havien rebut malgrat el mandat legal. El document recordava que la inversió de l’estat espanyol a Catalunya havia caigut si més no d’un 50% en deu anys. Precisament en matèria d’infrastructures enumerava entre les prioritats el corredor mediterrani i els accessos al port de Barcelona. En el text també s’exigia la retirada de lleis invasives del marc competencial estatutari com la llei Wert, que s’apliqués la llei que obligava a tenir a punt el nou finançament el primer de gener del 2014, que complís amb el pagament del 50% de la llei de dependència (aleshores només en pagava el 20%, incomplint la seva pròpia llei), la transferència de les beques, o que compensés la Generalitat per haver blocat l’impost als dipòsits bancaris malgrat haver-lo permès en les altres autonomies. Aquests 23 punts de Mas no van ser mai complerts i continuen damunt la taula. Tant és així que una bona part la va utilitzar el president Quim Torra en la reunió amb Pedro Sánchez el desembre de l’any passat. En l’actualitat, formalment Catalunya disposa d’un text estatutari que no ha estat ni votat al parlament ni ratificat pels catalans a les urnes. Un text que no respon a la voluntat de la majoria del parlament i que només és reivindicat per aquells mateixos que van mutilar-lo o van aplaudir-ne la mutilació. Quan el govern espanyol demana de tornar-hi, la primera pregunta és a quin: el que va aprovar el Parlament de Catalunya el setembre del 2005? El que va mutilar el Congrés el 2006? El que van aprovar els catalans en referèndum? El que va retallar el TC? En el context actual de negociació amb el futur govern de l’estat espanyol, per la necessitat de Pedro Sánchez d’obtenir l’abstenció d’ERC, la possibilitat de tornar a la via estatutària és impossible, perquè és esgotada. Aquesta setmana el vice-president de la Generalitat va proposar un augment del salari mínim català, que hauria de ser de 1239,5 euros bruts al mes en 14 pagues, però el govern català no té les competències per a implantar-lo. No hi cap en l’estatut vigent. Qualsevol proposta que sigui de tornar a l’autonomisme, encara que sigui amb un estatut millorat, difícilment serà acceptada pels catalans si és posada a votació. La via estatutària ha fracassat perquè els mateixos que la van impulsar la van acabar matant. Espanya no accepta la diferència i Catalunya només pot triar entre la submissió i la dissolució com a nació o bé aconseguir esdevenir un estat propi que garanteixi el seu futur mitjançant l’exercici del dret d’autodeterminació. Qualsevol solució que no sigui la segona serà tancar el conflicte en fals.

Summary: La fi irreversible de la via estatutària


El Col·legi de Periodistes de Catalunya ha titllat de ‘burla democràtica’ el que ha considerat un “repartiment de càrrecs” a la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals (CCMA), després que avui hagi transcendit un acord per renovar els membres que en formen part. L’ens col·legial ha expressat la ‘disconformitat’ i la ‘indignació i decepció’ pel ‘mercadeig, una vegada més’ en la constitució del nou òrgan de govern de la CCMA. A més considera ‘inadmissible’ que les posicions de responsabilitat als mitjans públics ‘continuïn sent moneda de canvi’ entre els partits polítics, ‘sense gens de respecte democràtic’ per la ciutadania ni pels professionals que hi treballen. La Junta de Govern del Col·legi de Periodistes qualifica la qüestió de ‘perversió de la llei’, i recorda que els mitjans públics han d’estar ‘al servei dels ciutadans i no pas dels partits’. Per això considera que s’han de ‘desgovernamentalitzar i despolititzar’. Davant d’aquest escenari, el Col·legi ha tornat a demanar que els responsables dels mitjans públics es triïn a partir de criteris professionals ‘i no partidistes’ i subratlla que els càrrecs directius dels mitjans públics ‘no poden ser motiu de subhasta’ entre les forces polítiques. Saül Gordillo presidirà la CCMA després del pacte d’ERC, JxCat i Ciutadans

Summary: El Col·legi de Periodistes titlla de ‘burla democràtica’ el ‘repartiment de càrrecs’ a la CCMA


L’ex-líder de Podem Catalunya Albano-Dante Fachin ha volgut recordar que avui fa tres mesos del referèndum d’independència. Per això, en un missatge a Twitter, ha dit que enguany cal recuperar l’esperit de l’1-O: ‘La nostra feina és que qualsevol camí futur sigui digne del que vàrem fer junts l’1-O.’ A més, ha acompanyat el piulet d’una imatge on es veu una multitud defensant un col·legi electoral de la violència de la policia espanyola. Nos querrán hacer creer que ya ha pasado, que no ha pasado, que es el pasado. Que las cosas han vuelto a su cause. Nuestro trabajo: hacer que cualquier camino futuro sea digno de lo que hicimos juntos el 1-O. Hoy hace 3 meses. Aquí estamos, 2018! ✊ pic.twitter.com/2uFfCW3GkV — Albano-Dante Fachin (@AlbanoDante76) January 1, 2018

Summary: Fachin: ‘Qualsevol camí futur ha de ser digne del que vàrem fer junts l’1-O’


Almenys catorze persones s’han mort i vuit-cents seixanta-cinc han resultat ferides després que els agents de les forces de seguretat obrissin foc contra manifestants a la ciutat xiïta de Karbala, al centre de l’Irac, segons han explicat avui a Reuters responsables mèdics i dels serveis de seguretat. A la ciutat de Nasiriya, al sud del país, s’han mort tres manifestants a conseqüència de les greus ferides sofertes per les càrregues policíaques contra les protestes antigovernamentals, segons han explicat responsables mèdics. El Departament de Salut de Karbala ha rebaixat el balanç de les protestes a cent vint-i-dos persones ferides, de les quals seixanta-sis són agents de les forces de seguretat. Per la seva banda, el cap de la policia de Karbala ha negat en un comunicat que hagin mort manifestants per trets de les forces de seguretat i ha assegurat que només ha mort una persona en un incident no relacionat amb les manifestants. A més, ha dit que les imatges d’agents de les forces de seguretat disparant contra manifestants que s’han fet virals a Internet en les últimes hores són falses i que han estat difoses per incitar els manifestants. Els iraquians van prendre ahir els carrers per quart dia consecutiu en una segona onada de protestes per denunciar la corrupció i la mala gestió del govern que encapçala el primer ministre iraquià, Adel Abdul Mahdi. El balanç de les protestes d’ençà que van començar les mobilitzacions el primer d’octubre s’eleva a dos-cents cinquanta morts. Una comissió d’investigació governamental que va indagar sobre la primera onada de protestes va concloure amb un balanç de cent quaranta-nou civils morts per l’ús excessiu de la força per part de les forces de seguretat i per l’ocupació de munició real contra els manifestants. En aquest informe, la comissió va assenyalar que més del 70% de les morts van ser causades per trets al cap o el pit i va responsabilitzar els comandaments de les forces de seguretat per aquest ús excessiu de la força contra les protestes. La primera onada de protestes va patir una aturada de dues setmanes abans de reprendre el 25 d’octubre. L’onada de mobilitzacions, impulsada pel malestar per la crisi econòmica i la corrupció, ha emergit després de gairebé dos anys de relativa estabilitat a l’Irac, que va estar sotmès de 2003 a 2017 la presència de tropes estrangeres, a més de patir una guerra civil i la posterior el posterior domini parcial del seu territori per part del grup terrorista Estat Islàmic. Les forces de seguretat van llançar gasos lacrimògens contra estudiants de col·legi i d’universitat que van desafiar l’advertència del primer ministre i es van sumar als milers de persones que van protestar a Bagdad contra el govern. En les imatges d’aquestes càrregues es veu als militars colpejant als estudiants d’institut amb porres en dos districtes de Bagdad. El Ministeri de Defensa ha condemnat en un comunicat aquest incident i ha dit que aquests soldats no representen l’exèrcit iraquià en el seu conjunt, encara que no ha aclarit si seran sancionats. El popular clergue xiïta Moqtada al-Sadr, que dóna suport al bloc parlamentari més gran i va contribuir a la conformació del govern de coalició que encapçala Abdul Mahdi, va demanar ahir la celebració d’eleccions anticipades després de l’anunci del govern d’imposar un toc de queda a la capital del país.

Summary: Almenys catorze morts després que la policia dispari contra manifestants a l’Irac


Avui, Manuel de Pedrolo faria cent anys. Un dels fets més rellevants de la commemoració del seu centenari és la publicació de la biografia ‘Manuel de Pedrolo. La llibertat insubornable’, de Sembra Llibres. L’ha escrit Bel Zaballa, que tot i la seva joventut és una vella coneguda dels lectors de VilaWeb, on des de fa anys fa de periodista. Ara també fa de correctora, a més d’escriure opinió. La biografia de Bel Zaballa sobre Pedrolo fa pensar en l’escriptora que encara està amagada dins la periodista i que ben segur ha d’acabar esclatant. La fluïdesa i frescor de la seva escriptura ens enganxa al fil de la història d’un home que va lluitar pel seu país a cop de lletra, d’una manera constant, sense rendir-se mai, sense aturar-se ni un segon, amb un objectiu clar. En el llibre podem conèixer un Pedrolo complet, amb tota la immensitat de la seva obra literària, però també amb tota la seva trajectòria, com a paleta i com a arquitecte de la cultura catalana del segle XX. La tasca que va fer com a traductor va ser fonamental per a introduir els grans noms de la literatura nord-americana, com també ho va ser com a autor en gèneres poc conreats en aquell moment, com la novel·la policíaca i de ciència-ficció. La biografia pot fer que finalment Pedrolo deixi de ser l’autor del Mecanoscrit del segon origen, per passar a ser allò que ell tant enyorava els últims anys de la seva vida: ser reconegut com un escriptor complet i transcendent, testimoni del seu temps. —Què us va empènyer a endinsar-vos en la vida de Pedrolo? —Jo tenia en Pedrolo com a referent polític, d’aquests que se’t van construint quan tens vint anys i et vas forjant la ideologia i la personalitat. Em vaig enganxar al seu vessant més polític amb el recull d’articles que havia publicat a la premsa, principalment al diari Avui. Les Cròniques colonials, Cròniques d’una ocupació, Cal protestar fins i tot quan no serveix de res… Ell escrivia de cultura, de llengua, d’independentisme, en un moment que no ho feia ningú. Aquells articles encara són vigents. Quan Sembra m’ho va proposar em va venir molt de gust. —Ha estat difícil, la recerca? —M’ho he passat molt bé fent-la. L’Adelais de Pedrolo, la seva filla, m’ha ajudat molt a situar-me. M’he entrevistat amb un grapat de gent i he llegit tant com he pogut, tot el que he trobat. Llibres de tota mena, els dietaris, les seves cartes… —Ens podem aturar als epistolaris. —Hi ha dos volums de l’epistolari editats per la Universitat de Lleida. A banda, a l’arxiu Pedrolo hi ha molta teca. Tot de carpetes amb moltes cartes inèdites, classificades i encara per digitalitzar. Recordo molt el moment de llegir per primera vegada les cartes amb en Joan Sales. Són boníssimes! Era final dels cinquanta i li demanava originals perquè sabia que tenia llibres per a publicar, però no es van acabar d’entendre. —En parleu, al llibre? —Sí, reprodueixo algunes d’aquestes cartes i explico com es van enganxar tot dos. Suposo que no es van entendre perquè en Sales era molt intervencionista i no es mossegava la llengua –feia d’editor!– i en Pedrolo no volia que li toquessin ni una coma. I com que en Pedrolo era una mica cabut i tenia orgull, es va acabar emprenyant. Sense perdre mai la ironia, però: l’última carta a en Sales n’és una mostra. La tinc gràcies a la Maria Bohigas, editora de Club Editor, perquè era a l’arxiu Sales, i a partir d’aquí hem pogut fer la seqüència completa d’aquesta relació epistolar. —Què té d’interessant, aquesta desavinença? —Posa en evidència que, malgrat que em sembla que tots dos tenien el mateix objectiu de país i tots dos treballaven amb la mateixa idea de posar la literatura catalana al nivell de qualsevol literatura europea, tenien maneres diferents de fer-ho. En Sales insisteix molt a en Pedrolo: ‘Dóna’m un llibre llegívol, que sigui comercial’. Hi ha aquell ‘Pedrolo, no ens fotis!’, amb què acaba una carta. I en Pedrolo se’n fa creus i al final li diu: ‘Jo no escric per distreure sinó tot el contrari’. —A la biografia expliqueu que Pedrolo pensava que la seva obra havia estat eclipsada per l’èxit del Mecanoscrit del segon origen. Aquest és el sentiment que tenia? —Sí, a ell li sabia greu ser conegut per aquesta novel·la, que considerava menor. Ell volia ser un novel·lista total, havia tocat tantes tecles, havia fet tants gèneres, havia escrit tantes novel·les. Fins i tot deia que si ho hagués sabut, no l’hauria escrita. —Quin era el seu objectiu? —Era un home amb una visió moderna de la cultura. Ell volia que es pogués llegir de tot en català. —A la biografia deixeu molt clar que aquesta idea és el fil conductor de la seva obra. —Sí, és la conclusió a què arribo. Ell deia que la guerra l’havia fet escriptor. En realitat, més que la guerra, penso que la cosa que l’influencia és haver-la perduda i tenir un país per reconstruir. Per això, té aquest afany per escriure de tot: poesia, teatre, contes curts, novel·les de tota mena… Fa de traductor, de director de l’emblemàtica col·lecció de novel·la negra ‘La cua de palla’. Ell sempre deia que en unes altres circumstàncies hauria fet una altra mena d’obra. Dit això, crec que és innegable que escriu perquè li és una necessitat vital. No hauria pogut fer res més que no fos escriure. —Odiava les etiquetes? —No li agradava que li diguessin que era un autor de novel·la negra o de ciència-ficció. És cert que va conrear altres gèneres i va fer molta novel·la social, però també és veritat que les aportacions que va fer en aquests dos gèneres van ser molt importants. Li hauria agradat ser conegut per la totalitat de la seva obra, per la globalitat, ell no s’entenia com a autor d’obres soles, ell volia deixar testimoni d’un temps, del que passava, en un lloc concret del món, que era aquí. L’interessava molt analitzar totes les experiències humanes. Quan va arribar a Barcelona, a divuit anys, volia ser psiquiatre o psicoanalista, el tema de la psicologia ja l’interessava molt. —Però va ser molt influent amb molts llibres i per raons molt diferents amb els seus coetanis. —Mai li van faltar els lectors, ni premis. —Què li va fallar, doncs, la crítica? —A partir d’un moment, a l’última etapa de la seva vida, sent que la critica el deixa una mica de banda. No sé fins a quin punt és real o és que crítics i acadèmics estaven desbordats, amb tants pedrolos i de tantes menes. Potser és una mica de cada. Però al final de la seva vida fins i tot diu en una carta a Jordi Castellanos: ‘Al capdavall he fracassat, podries titular aquest capítol sobre mi així: el fracàs d’un novel·lista.’ Em sembla que li dolia aquest buit i, sobretot, la sensació que no l’havien entès. —L’erotisme és molt present a la seva obra, normalment això desferma la fantasia de la gent. Li heu trobat una vida oculta? —Si algú espera una vida amagada, jo no l’he trobada. Ho tenia tot al seu cap. Ell feia una vida rutinària, sense sortir de Barcelona: els matins passejava, i la resta del dia, tancat al despatx del carrer Calvet. Com a molt, anava a Tàrrega a l’estiu. Això sí, llegia moltíssim. No sé què va fer més, si llegir o escriure. Llegia una barbaritat. Anotava tots els llibres que llegia i que tenia a la biblioteca, i la llista de llibres de literatura eròtica que he trobat és molt llarga. —Reveleu alguna novetat sobre Els quaderns d’en Marc? En va ser realment l’autor? —Em sembla que hi ha proves força evidents que va ser l’autor d’Els quaderns d’en Marc. —I aquestes proves quines són? —Llegint Els quaderns d’en Marc és fàcil de veure. A la biografia ho explico: la manera d’escriure, la forma, aquell pròleg, l’ús d’algunes paraules i d’alguns verbs. També hi ha una frase d’una entrevista on diu una cosa molt semblant a la del pròleg del llibre: ‘Totes les dones normals són calentes’. Potser ho diu molta gent, però no em sembla una coincidència anecdòtica. A ell l’interessa molt la sexualitat femenina i les dones, d’una manera molt respectuosa. Jo arribaria a la conclusió que sí, que és l’autor dels Quaderns, però al mateix temps penso que mentre no hi hagi una prova real que no sigui especulativa és millor deixar-lo com un llibre d’autor anònim. —Si ell en fos l’autor, per què creieu que l’hauria escrit com a anònim? —Hi ha diverses raons. Potser per a ajudar l’editorial El Llamp, potser per a jugar. —Jugar? —Bé, ell havia dit més d’una vegada que hauria preferit escriure de manera anònima, amb pseudònim. La ‘manifestació pública’ de la seva persona, com deia ell, no li agradava. La seva filla, l’Adelais, diu que potser era l’única cosa que li quedava per fer, un anònim. I encara hi ha una altra raó més contundent i que devia ser important, i és que la Josefina, la seva dona, no li hauria permès mai de publicar un llibre eròtic com aquell. S’hauria escandalitzat moltíssim. Per tant, l’única manera de fer-ho era com a obra anònima. —A les fotografies sempre té aquest somriure una mica irònic, però sembla que va tenir moments molt tristos. —A la distància curta, per les coses que m’han explicat, diria que era un home amb sentit de l’humor, amistós, simpàtic. Però de jove va tenir una depressió. Fins i tot va deixar escrit que després de la guerra li havia passat pel cap de suïcidar-se. Els primers anys de postguerra va viure en una mena de buit. Passats els anys, aquella tristesa va quedar soterrada, però em sembla que cap al final de la vida va tornar a aflorar. Sigui com sigui, era un home que vivia molt cap endins. —Malgrat ser aristòcrata, no va ser mai ric? —No, el pare es va anar polint tots els diners. Ell va heretar les quatre terres que li van tocar, que més aviat li eren una nosa, no l’interessaven gens. Les gestionava el masover, en Ramon. —Ell que era un home tan rebel, sembla que sempre va viure condicionat pel pare. —Van tenir una relació difícil. En Pedrolo s’encarava amb qui convingués; de bones maneres, però no tenia miraments per a dir les coses pel seu nom a qui calgués. En canvi, no es va encarar mai amb el pare. Va ser per ell que no se’n va anar a l’exili i va fer el servei militar a Valladolid després d’haver perdut la guerra. Li tenia una mena de respecte gairebé temorós. Tot i que no l’aguantava, el va tenir vivint amb ell al pis de Barcelona els últims anys, fins que es va morir. De petit hi tenia una relació difícil, el pare era un home molt estricte que no li transmetia gaire afecte. També li devia pesar la idea que només el tenia a ell. La mare es va morir quan ell tenia dos anys, i al seu germà el van matar a la guerra. —El catalanisme sí que li ve del seu pare? —L’havia mamat a casa, sí, el pare era d’Acció Catalana de Tàrrega. També és cert que el va marcar veure com volien fer miques el país. —La censura li va robar mitja vida? —Déu n’hi do, sí. Ell enviava gairebé tots els llibres a censura, tret dels que veia clar que no la passarien. Va reflexionar molt sobre si havia de fer-ho o no, però preferia passar censura perquè li semblava millor dir algunes coses, encara que fossin poques, en aquell moment, que no dir res i deixar els llibres al calaix fins vés a saber quan. Hi ha anècdotes de tota mena. Per exemple, en el cas d’Un amor fora ciutat va aconseguir esquivar la censura, però quan es van adonar que el llibre parlava de l’homosexualitat van retirar-lo de les llibreries, i el van enviar a judici. En Maurici Serrahima li va fer d’advocat. Van passar dos anys fins que no es va poder tornar a vendre. —La seva faceta d’articulista és molt transcendent. Vist des de la perspectiva actual, els seus articles de l’Avui marquen una època? —Ell ja havia escrit a revistes de l’exili i a Canigó, però és cert que a l’Avui té una continuïtat important. L’Avui neix amb ell com a columnista i, excepte un breu període, hi escriu gairebé fins al final. Un article cada quinze dies. I de coses que gairebé només tracta ell, d’una manera tan desacomplexada. En tots els articles, sempre hi ha la defensa de la llibertat. Hi ha un moment que ell mateix diu que el seu independentisme neix de l’amor a la llibertat. Trobo molt bonic com ho diu, perquè el seu amor per la llibertat és molt present tota la seva vida. S’estima la llibertat individual i la col·lectiva. És com a amant de la llibertat que vol la independència. Té clar que és l’única manera que aquest país pugui ser lliure. —Es pot dir que és un dels primers articulistes que parla d’independència per al gran públic? —Si més no, durant molts anys, és l’únic que escriu a la premsa parlant d’independentisme. És per això que es converteix en referent d’aquest moviment. —Parlant, em resulta inevitable pensar què diria del moment actual? Us ho imagineu? —No m’agrada gaire fer parlar els morts, però jo me l’imagino defensant d’anar fins al final. No sé fins a quin punt estaria sorprès de l’actuació de l’estat espanyol, si anem als seus articles hi trobarem una mena de ‘jo ja ho deia’, ell que tenia tan clar que no hi teníem res a fer, amb Espanya, que donava suport als presos polítics, que insistia en la unitat de l’independentisme, que retreia l’actitud de determinada esquerra. Per ell, ser d’esquerres també volia dir ser independentista: eren les dues cares de la lluita per l’alliberament. Més que què diria del moment actual, potser n’hi ha prou de veure què va deixar dit.

Summary: Bel Zaballa: ‘L’independentisme de Pedrolo neix del seu amor a la llibertat’


Susana Segòvia serà la nova portaveu de Catalunya en Comú al Parlament en substitució d’Elisenda Alamany, que ahir va renunciar al càrrec, just poc després d’haver presentat la plataforma Sobiranistes. Ho ha decidit avui al migdia el grup parlamentari d’aquest dimarts al migdia. Susana Segòvia, de Badalona, procedeix de l’activisme social i va començar la seva carrera política amb Ada Colau. És periodista especialitzada de cooperació, per la qual cosa va treballar a l’Equador. Al Parlament ha desenvolupat tasques de feminisme, habitatge i exteriors. Alamany va ser crítica amb el partit, el qual, va dir, ‘està repetint dinàmiques i posicionaments que recorden massa a altres grups parlamentaris que els havien precedit’. La nova plataforma encapçalada per Alamany i Joan Josep Nuet pretén incloure les veus que no estan còmodes dins del partit, ja que consideren ‘ha perdut el rumb sobiranista’. Més informació: Elisenda Alamany renuncia al càrrec de portaveu parlamentària de Catalunya en Comú Crònica d’Andreu Barnils: ‘Iniciativa ha estat un entrebanc’

Summary: Susana Segovia substituirà Alamany com a portaveu dels Comuns


Quan uns operaris del Palau de la Generalitat cobrien el llaç groc de la façana amb una pancarta similar amb un llaç blanc i un traç vermell, Quim Torra era al parlament i dins de l’hemicicle es presentava el darrer informe anual del Síndic de Greuges, Rafael Ribó. La polèmica dels llaços ha protagonitzat bona part del debat a l’hemicicle, amb dures crítiques de l’oposició contra Ribó i Torra, però el síndic no ha volgut aprofundir en la polèmica ni aclarir si els símbols alternatius s’ajustaven a les seves recomanacions. Els llaços han tenyit inevitablement de groc el debat sobre els seus informes, que podria ser el darrer, centrat en denúncies per injustícies socials. Ribó exerceix el càrrec en funcions i amb el mandat caducat. El més bel·ligerant contra el paper del síndic amb els llaços ha estat Ciutadans, que fa temps que critica reiteradament la manca d’independència de Ribó. El partit d’Inés Arrimadas no deixa passar cap acció sense una reacció immediata i ja ha tornat a recórrer a la Junta Electoral espanyola (JEC) el canvi imaginatiu de pancartes al palau. JxCat i ERC han defensat el canvi de pancartes als edificis governamentals i als ajuntaments per altres lemes o símbols imaginatius. D’aquesta manera, els republicans han tancat files amb Torra, després de les declaracions d’ahir de Joan Tardà i Gabriel Rufián, que van dir que el president havia de mantenir els símbols a les façanes. Atacs a la independència de Ribó Ciutadans ja va registrar el primer recurs a la Junta Electorali les crítiques al síndic són habituals en els seus discursos. El còctel discursiu era previsible i no hi ha faltat cap ingredient. Carlos Carrizosa ha sentenciat que era vergonyós haver de demanar unes ‘eleccions netes’ exigint que els edificis públics siguin neutrals, sense símbols polítics a les façanes. ‘Vostè, defensor del poble, que hauria de defensar els catalans, defensa el govern, no les persones’, ha reblat. El portaveu de Cs també ha aprofitat la intervenció des del faristol per acusar Ribó de ‘emblanquir’ Torra i ha culpat Ribó d’ordir amb ell un pla per donar-li una sortida política davant de l’ordre de retirada de la JEC. El president de la Generalitat es va comprometre dimarts a seguir la resolució de Ribó encara que no hi estigués d’acord, tot i que sabia des de divendres que el síndic era partidari que es retiressin els llaços durant tot el període electoral (des de la convocatòria de les eleccions fins al dia de la votació). Per Cs, el canvi de pancartes està ‘proscrit’ per la llei per molt imaginatiu que sigui. ‘És graciós’, ha admès, però els ha reclamat que les treguin i ha advertit el govern que ja mirava d’esbrinar qui havia pagat la nova pancarta i si hi podia haver delictes de malversació o prevaricació. La diputada socialista Marta Moreta, que també ha qüestionat la neutralitat de Ribó, li ha demanat que contestés davant els mitjans si el relleu del llaç blanc complia amb la seva resolució. Però el síndic no ho ha aclarit, a preguntes dels periodistes: no s’ha pronunciat sobre les pancartes alternatives ni ha avançat si redactarien un altre informe d’ofici. ‘Una nova jugada mestra i acabarem igual’, han pronosticat els comuns. Cat-ECP ha acusat la consellera de la Presidència, Elsa Artadi, d’haver mentit dimarts, quan va dir que Torra acceptaria les recomanacions del síndic, perquè sabien des de divendres que Ribó havia resolt que s’havien de retirar els símbols. El diputat David Cid també ha acusat Torra de ‘degradar’ la presidència de la Generalitat i de fer el ridícul amb els llaços. Cid, a més, ha replicat a ERC que no tenia cap dret de titllar de ‘covarda’ la batllessa de Barcelona, Ada Colau, per haver retirat el llaç groc de la façana de l’ajuntament després que li ho exigís la Junta Electoral de zona. El diputat dels comuns ha demanat a Torra si Gabriel Rufián (a qui ha descrit com un ‘troll de twitter’) diria ara que ‘Torra és un covard per complir la resolució de la JEC’. ‘S’ha acabat el temps de la testosterona, del pit i collons’, ha sentenciat. Per la seva banda, el PP ha argumentat que el govern feia campanya amb els llaços i ha instat Ribó a denunciar-ho. La diputada Andrea Levy ha reclamat a Torra que no fes un ús ‘patrimonialista’ de l’espai públic. ‘Tu ja m’entens…’ ERC s’ha arrenglerat amb Torra sense matisos. La diputada Gemma Espigares ha lamentat que alguns partits hagin utilitzat els llaços en campanya electoral. Si els obliguen a retirar-los dels edificis públics, ‘doncs tu ja m’entens…’, ha dit, mentre exhibia una fotografia de la pancarta que hi ha l’ajuntament de la Fuliola amb aquesta frase, en substitució de la que hi havia abans per la llibertat dels presos polítics. ‘Si aquesta és la manera de recordar que hi ha presos i exiliats, doncs així ho farem’, ha garantit. El diputat de JxCat Toni Morral ha al·legat que els espais públics havien de ser plurals, no neutres, i que el groc no era un color de partit, sinó un símbol transversal. La CUP ha elevat una protesta: ha lamentat que el debat parlamentari no s’hagi centrat en l’emergència social, la desigualtat i la pobresa que denuncia el síndic en l’informe. Però tampoc ha perdut l’ocasió per a marcar el seu criteri. Carles Riera ha raonat que ‘l’espai públic no és neutre ni ho serà mai’ perquè hi ha una disputa política entre uns símbols i uns altres. Ha estat així com el procés ha acompanyat el mandat de Ribó fins al final, tot i que la manca d’acord entre els partits i la majoria qualificada requerida per a rellevar-lo dificulta que es pugui elegir un nou síndic enmig d’aquest llarg període electoral del 28-A i el 26-M. Ribó no ha volgut aprofundir en la qüestió dels llaços. Però ha demanat als partits que tant es preocupen pels símbols que treballin per modificar les lleis que garanteixin el dret de vot de les persones discapacitades i per eliminar els blocs electorals, que constitueixen veritables ‘atemptats a la llibertat d’informació’. Mentrestant, els llaços grocs continuen dempeus sobre els escons dels diputats empresonats o a l’exili.

Summary: Ribó esquiva els llaços alternatius