La parella, la companyia. La llar, el refugi. Les complicitats. Crear un imaginari compartit, un lloc comú, on només hi caben dos. Les expressions de tendresa, les carícies. L’amor. I tot d’una, sense haver-ne fet cabal, tot allò pel qual la intimitat de casa era un somni esdevé un malson i el que era una història d’amor es converteix en una història de violència. O ho era des del principi? Com poden conviure l’assassí i la seva víctima en la mateixa casa? Llueven vacas és la història d’un assassinat. La història d’en Fernando (Joan Bentallé) i la Margarita (Lidia Navarro) (l’obra també compta amb l’actriu Carol Verano), que per dir-se ‘t’estimo’ es diuen ‘plouen vaques’. L’espiral de violència dins d’una llar que ‘no ens hauria de resultar desconeguda, ni llunyana, ni, fins i tot, aliena’, denuncia Carlos Be, nom de ploma de Juan Carlos Blanco García (Vilanova i la Geltrú, 1974), dramaturg i director de l’obra. Després de fer gira per l’estat espanyol i fer parada a València es podrà veure a la Sala Versus Glòries de Barcelona del 5 al 9 de desembre. La pitjor de les perversions d’aquesta relació de violència és anomenar-la ‘amor’. ‘El text parla sobre el poder i sobre l’amor, com es perverteix’, desglossa Be. L’obra aconsegueix de mostrar una situació que normalment queda dins les cases i que per això és difícil de controlar: passa al lloc més inesperat. I no té voluntat de ser tant sols un retrat de la perversió de la violència masclista, sinó que també serveixi com a avís. ‘Si algú està obert li pot servir per mirar què passa a la seva vida i aturar-ho’, i Be puntualitza: ‘no vull dir que tots siguem assassins però sí que podem tenir una part fosca i tractar malament una persona, i també entendre que és una qüestió de tots’. Per tractar-ho directament amb el públic, el 6 i el 8 de desembre hi haurà col·loquis després de la funció amb els membres de la companyia, cosa que han fet durant la gira: ‘moltes vegades acaben sent testimonis de dones que ho identifiquen, que ho han patit’. Llueven vacas el 2017 va estrenar-se com a pel·lícula, el guió de la qual també anava signat per Carlos Be. Per ell, però, el públic del teatre en surt molt més xocat: ‘a través de la pantalla, si el missatge és molt dur te’n pots escapar, en canvi el teatre t’atrapa’. Perquè de fet, segons ell, el públic del teatre està disposat a escoltar i si el teatre toca temes com la violència masclista ajuda a generar opinió. ‘L’autor ha d’estar obert a les necessitats dels temes que cal tractar’, i el teatre ha de servir perquè ‘la gent deixi de pensar com ovelles i cadascú pensi per si mateix’. Poesia, llenguatge i perversió La història s’estructura sobretot a través dels diàlegs dels protagonistes. Una parella. L’autor agafa la intimitat de la parella i s’interessa per la seva comunicació. Les expressions íntimes i personals entre dues persones que s’estimen, que només entenen elles. Llueven vacas explora com aquestes expressions es poden transformar. Com poden passar de l’amor a l’odi i formar un ambient contrari. El títol de l’obra fa referència, justament, a la manera íntima que té aquesta parella de dir-se ‘t’estimo’. Quan ell li diu ‘plouen vaques’, li diu que l’estima; i quan ella respon ‘sí, les veig’, li diu que ella també. ‘És un joc pervers que de mica en mica acaba en maltractament psicològic i físic’, diu Be. L’element poètic de la màgia del llenguatge dels enamorats s’acaba convertint en l’arma de doble fil que duu al maltractament psicològic. Les carícies es converteixen en cops de puny. I la concreció de l’imaginari lèxic de la parella contrasta amb la netedat i inconcreció de l’espai: ‘l’escenografia és molt neta perquè la imaginació del públic ho reconegui, ompli el que falta i s’ho endugui cap a casa’. Deu anys al calaix L’obra la va escriure el 2008 Carlos Be, i no ha estat fins deu anys després que ha pujat als escenaris. El motiu? Una producció llarga del film, que no va veure la llum fins el 2017. Fins a cinc companyies li havien demanat de muntar-la però no ha estat fins que la pel·lícula ha estat estrenada que l’autor no s’ha decidit a dur-la, ell mateix, en escena com a primera obra de la seva companyia: La Casa Be.

Summary: Quan dir ‘t’estimo’ es converteix en un malson


La NASA ha publicat unes imatges de la primera glacera declarada morta a Islàndia com a conseqüència de l’efecte del canvi climàtic. Okjökull es va donar per acabada el 2014 i la causa és l’escalfament global. Al vídeo, s’hi pot veure l’aspecte de la glacera el 1986, en comparació amb el 2019. On August 18, 2019, scientists will be among those who gather for a memorial atop Ok volcano in west-central #Iceland. The deceased being remembered is Okjökull—a once-iconic #glacier that was declared dead in 2014. https://t.co/IbwDha54cB #NASA #Landsat pic.twitter.com/pSFD08UohO — NASA Earth (@NASAEarth) August 12, 2019

Summary: La NASA publica la imatge de la primera glacera morta pel canvi climàtic a Islàndia


Clara Ponsatí, per videoconferència, i el seu advocat, Aamer Anwar, parlaran dijous, 9 de gener, a les 19.00 en un acte exclusiu per als subscriptors de VilaWeb al vestíbul del Centre de Cultura Contemporània de Barcelona (CCCB). En un acte moderat pel director de VilaWeb, Vicent Partal, i pel cap de redacció, Josep Casulleras Nualart, tots dos explicaran quina és la situació que s’albira per a la defensa contra l’euroordre emesa pel Tribunal Suprem espanyol. I ho faran en un moment d’una gran transcendència política i judicial, amb fets que seran determinants, com la recent sentència del Tribunal de Justícia de la Unió Europea sobre la immunitat d’Oriol Junqueras, la decisió del Parlament Europeu d’acreditar-lo com a parlamentari, juntament amb Carles Puigdemont i Toni Comín com a parlamentaris. I tot plegat, amb l’execució del Brexit a tocar. Rajoy i Sánchez seran cridats a declarar per la justícia escocesa en el procediment per l’extradició de Ponsatí? Quan podria caure l’euroordre? Serà eurodiputada Ponsatí? Heus ací algunes de les qüestions que els demanarem. L’aforament d’aquest acte per als subscriptors de VilaWeb, de prop de mig miler de localitats, ha quedat complet. També en podreu seguir l’emissió en directe i en obert a VilaWeb.cat. Informació de l’acte Què: conversa amb Clara Ponsatí i Aamer Anwar Modera: Vicent Partal i Josep Casulleras Nualart Quan: 9 de gener a les 19.00 On: vestíbul del Centre de Cultura Contemporània de Barcelona (CCCB).

Summary: Clara Ponsatí i Aamer Anwar, en un acte per a subscriptors de VilaWeb aquest dijous al CCCB


El líder d’En Comú Podem i candidat a la direcció del nou partit dels comuns, Xavier Domènech, ha assegurat avui que la seva candidatura a l’executiva està formada per gent plural, diversa i amb experiències i vivències diferents. Domènech ha presentat la llista juntament a la batllessa de Barcelona, Ada Colau, que opta a formar part de la coordinadora de la futura formació, davant unes dues-centes persones. ‘Sabem que la diversitat no ens fa dèbils, que ens fa forts. En canvi, l’homogeneïtat ens debilita’, ha dit. Ha recordat que a la seva candidatura hi ha membres de tots els espais de la confluència: ICV, EUiA, Barcelona en Comú, Equo i Podem, representat per l’economista Vicenç Navarro. Colau ha reivindicat el procés de creació de Barcelona en Comú per a demostrar que és possible crear una alternativa d’esquerres a Catalunya: ‘Això és possible ara i avui. Si som capaços d’ajuntar-nos per als objectius comuns que tenim, som capaços de canviar la realitat’, ha reblat. Avui han començat les primàries dels comuns, en què podran participar-hi més de sis mil inscrits. El procés de votació conclourà el 8 d’abril al migdia, el dia que els comuns faran la seva assemblea fundacional. La direcció de Podem ha declinat participar-hi, malgrat que el corrent anticapitalista Revolta Global i una candidatura encapçalada per la diputada de Catalunya Sí que es Pot al parlament Jéssica Albiach sí que en prendran part.

Summary: Domènech reivindica la diversitat de la seva candidatura per a dirigir els comuns


El president de la Generalitat Valenciana, Ximo Puig, acudirà dissabte a la manifestació convocada a les sis de la tarda a Barcelona per la pau i contra els atemptats de la setmana passada a Barcelona i a Cambrils, segons que han informat a Europa Press fonts de Presidència. Puig, que ara fa vacances, anirà a Barcelona ‘en representació de la solidaritat dels valencians’. Fonts de Presidència assenyalen que el president no ha rebut cap invitació formal per acudir a la marxa, tot i que consideren que tampoc no és necessària. ‘La Rambla, espai de convivència’ Puig ha seguit des del primer moment els esdeveniments del Principat. Va deixar-ne constància a Twitter, on va piular ben aviat: ‘Barbàrie i mort en la Rambla, sempre espai de convivència.’ Divendres va presidir els tres minuts de silenci en record de les víctimes a la porta del Palau. En la intervenció que va fer va subratllar el sentiment d’extraordinària tristesa: ‘Això no és un atac contra una ciutat o un país, és contra tota la gent de bona voluntat del món’, va dir.

Summary: Ximo Puig acudirà a la manifestació a Barcelona en representació de la ‘solidaritat dels valencians’


La declaració de l’ex-diputada de la CUP, Mireia Boya, ha estat valuosa per a la defensa de Jordi Sànchez. Segons que ha explicat la política aranesa, durant els fets del 20-S davant la seu de la Conselleria d’Economia, ella i Eulàlia Reguant van discutir amb qui era aleshores president de l’ANC perquè no veien bé que es desconvoqués la concentració. ‘Vaig discutir amb Sànchez, sobretot, perquè ell estava convençudíssim que calia desconvocar-la. Vam tenir un petit intercanvi de paraules, fins i tot en un to pujat’, ha detallat Boya, qui ha situat la discussió en una reunió a dos quarts d’onze de la nit. Tant Sànchez com Jordi Cuixart van demanar suport a Boya i Reguant (CUP) i altres diputats de forces independentistes per a demanar a la gent que se n’anés. La CUP va posar com a ‘condició’ que anunciessin com continuarien les protestes l’endemà, ‘amb hora i lloc’. Boya també ha dit que ella i Reguant van pujar a un vehicle de la Guàrdia Civil per calmar els ànims d’un grup de joves que ‘protestaven més animadament’. ‘Vaig fer declaracions a la premsa, a periodistes que eren damunt els vehicles de la Guàrdia Civil. Potser hi havia una trentena de periodistes damunt d’aquells vehicles, que estaven mal aparcats’. Ha dit que en tot moment es van fer crides a protestar des de la ‘base de la desobediència civil no violenta’. ‘Era important fer crides i recordar que calia mantenir-nos en aquella actitud perquè la intervenció de la policia buscava just el contrari’, ha remarcat. Entrevista a Mireia Boya: ‘La lluita continua’ Ací podeu veure la declaració íntegra de Mireia Boya:

Summary: Boya relata al Suprem una discussió el 20-S que exculpa Jordi Sànchez


Rosa Maria Cabré, una víctima d’ETA que va perdre la mare a l’atemptat de l’Hipercor de Barcelona, ha denunciat amb contundència les acusacions de terrorisme contra els Comitès de Defensa de la República (CDR) les darreres setmanes. Ahir a la nit, va voler acabar la seva intervenció al programa Preguntes Freqüents de TV3 demanant que no es compari un CDR amb terrorisme. ‘Tant de bo ETA hagués estat un CDR, perquè llavors jo no seria aquí i la meva mare no seria morta’, va dir. “No es pot comparar ETA amb un CDR” Rosa Maria Cabré a #FAQSbakeaTV3 ▶ https://t.co/J2EggTcoiS pic.twitter.com/jYy3e0hoPd — Preguntes freqüents (@FAQSTV3) 5 de maig de 2018

Summary: La lliçó d’una víctima d’ETA als qui acusen els CDR de terrorisme


La presidenta de l’ANC, Elisenda Paluzie, ha afirmat que volen ‘compensar febleses’ i enfortir la societat civil per continuar la via unilateral. Troba que seria una simplificació comparar-los amb els CDR. En una entrevista a Catalunya Ràdio, ha dit que l’entitat veu la via unilateral més realista, encara que dura i complexa. Avui a la tarda explicaran la redefinició de l’estratègia després del 21-D en un acte polític que pretén de ‘fer efectiva la independència’. El paper del govern També ha ressaltat la importància del govern en l’estratègia unilateral: ‘Només hem pogut fer una cosa bé de manera unilateral, el referèndum del primer d’octubre, quan hem treballat junts el parlament, les institucions i el poble autoorganitzat’. Sobre si sent que l’executiu Torra treballi per a la independència, ha dit que troba que hi ha voluntat però desconcert: ‘Hi ha una commoció que ha afectat tot l’independentisme, a nosaltres també, que és fruit de la repressió.’ Respecte del paper dels diputats independentistes al congrés espanyol, ha dit que haurien d’actuar com a ‘minoria nacional de blocatge’ que no doni suport a cap govern que no accepti la línia vermella de posar fi a la repressió.

Summary: Paluzie diu que l’ANC vol ‘compensar febleses’ de la societat civil per assegurar la unilateralitat


El diputat de la CUP Benet Salellas ha afirmat que la seva formació exigirà a Puigdemont que fixi ‘una data i un instrument’ per exercir el dret a l’autodeterminació en la negociació per avalar la qüestió de confiança a la qual el president de la Generalitat s’ha de sotmetre el 28 de setembre. En una entrevista d’Europa Press, ha concretat que una legislatura excepcional ha d’incloure ‘una data per resoldre definitivament l’exercici del dret d’autodeterminació’ dins de la segona part de la legislatura i crear un instrument perquè el poble es pronunciï sobre aquest extrem. ‘La data hauria de ser en el primer semestre del 2017 i l’instrument el referèndum’, ha explicat Salellas, que ha aclarit que no són especialment fetitxistes en aquest sentit, perquè creuen que és una qüestió de país, que s’ha d’abordar amb el màxim nombre de partits i amb les entitats independentistes. Ha considerat que si es fixa data i instrument ‘la resta anirà rodada, perquè a més farà fora el fantasma de ‘processisme’ una vegada per totes’ i ha defensat que la fórmula referendària és la que més s’acceptarà internacionalment. Per a Salellas, no s’entendria que se celebrés un sol referèndum per a una futura constitució catalana, que servís per validar el procés independentista: ‘Primer hem de decidir si volem constituir-nos en república’. Després d’aquesta primera consulta vinculant, proposa l’obertura d’un procés constituent, a través d’una assemblea constituent que elabori una constitució que s’haurà de sotmetre a referèndum: ‘Són dos referèndums: un per la independència i un altre constitucional. Són moments de sobirania diferents’, ha especificat. En la fase prèvia a la constitució, la CUP proposa un espai participatiu ciutadà en el qual des de les entitats i el territori es llancin propostes que es votin i que siguin vinculants per a la redacció de l’eventual carta magna: ‘No volem que es faci en un despatx pels pares de la pàtria’. Pressupost Els dirigents de la CUP esperen que Puigdemont els convoqui en els pròxims dies a una reunió per abordar la qüestió de confiança, en què esperen poder lliurar-li un document que, amb el títol ‘Enfilem-nos’, conté el seu full de ruta per a la segona meitat de la legislatura extraordinària. Malgrat que el Govern insistirà a incloure els pressupostos en el seu aval a la qüestió de confiança, Salellas ha reiterat que la seva formació no ho vincula, entre més raons perquè llavors el projecte de finances públiques ‘ni haurà entrat al Parlament’. Tot i això, ha donat pistes dels pressupostos que veurien amb bons ulls i estan vinculats al compromís del Govern amb el procés independentista: ‘Cal veure si són uns pressupostos al servei del dret d’autodeterminació i de la ruptura o si són autonòmics’. Amb tot, si no arriben a un acord en els comptes catalans amb JxSí, no veu impediment a seguir impulsant el procés independentista: ‘No he sentit d’enlloc on el dret d’autodeterminació tingui condició ‘sine qua non’ l’aprovació d’uns pressupostos’. No ho decidiran en assemblea El que sí que ha descartat és que la decisió que prengui la CUP sobre la qüestió de confiança es prengui en la seva assemblea: ‘Posem molt en valor el mètode assembleari i continua sent vàlid i útil, però no tenim cap tipus de ganes de repetir situacions de polarització de l’organització i d’enfrontament del 50-50’, ha dit referint-se a l’Assemblea Nacional que el 27 de novembre de 2015 va empatar sobre la decisió d’avalar el projecte polític de JxSí, amb Artur Mas al capdavant. Aquest és un objectiu que s’ha marcat tant el grup parlamentari com el Secretariat Nacional que ha de ser escollit a començament d’agost i que ha de construir propostes polítiques en el si de l’organització que generin adhesions ‘molt àmplies’. El primer exemple de la nova dinàmica de la CUP és, precisament, el document ‘Enfilem-nos’, que Salellas defineix com una proposta política que dóna les claus per resoldre la qüestió de confiança: ‘Amb independència que el Consell Polític o algun òrgan de la CUP prengui la decisió, arribarem allà amb un treball de consens’. En aquest sentit ha destacat el consens que genera que el full de ruta es compleixi i Catalunya s’encamini cap al dret d’autodeterminació, en aquest cas assegura que tota la CUP ‘estaria disposada a tenir un rol molt facilitador’ en la qüestió de confiança. ‘Però hem de tenir data, instrument i mecanisme de garantia i de verificació. Un calendari. Disposar d’eines que ens assegurin no tant que JxSí són independentistes o no, sinó que realment el ‘processisme’ és un fantasma que ja no existeix al Parlament, sinó que això va del dret d’autodeterminació i de construir una república. Si és així, la nostra gent ho té claríssim’, ha sentenciat.

Summary: La CUP exigirà a Puigdemont ‘data i instrument’ per concretar la independència el 2017


BARCELONA, 2 (EUROPA PRESS) L’advocat de l’entitat Tanquem els CIE, Andrés García Berrio, ha assegurat que diversos dels interns que s’han amotinat al centre aquest dimecres de matinada “refereixen haver estat agredits” sense haver oposat cap tipus de resistència. Segons el relat dels fets que han transmès els interns, unes 80 persones es van concentrar al pati, algunes fins a les 2.00 hores, fins que una unitat dels antiavalots de la Policia Nacional els ha fet entrar a l’edifici un a un, amb unes formes “que no serien el mínim ús de la força imprescindible”. L’advocat ho ha explicat aquest dimecres en declaracions als mitjans després d’haver accedit al CIE, on ha estat al voltant d’una hora i ha pogut parlar amb dos interns i amb el director del centre. Ha assegurat que la seva entitat obrirà una investigació per aclarir els fets després de considerar que les sospites d’agressions són “suficient” per reclamar més informació, i ha instat el Síndic de Greuges, la Fiscalia i el jutge que controla el CIE a fer el mateix. García Berrio ha reclamat poder veure les imatges de les càmeres de seguretat i els informes de lesions dels interns per valorar la situació, després dels “indicis que s’ha comès alguna irregularitat”. 80 PARTICIPANTS García Berrio ha dit que alguns dels qui han participat en la protesta són els mateixos que van realitzar una vaga de fam a final d’octubre, un grup de ciutadans algerians que va arribar a Espanya fa setmanes, alguns d’ells en pastera. Ha lamentat no haver pogut parlar amb més interns, alguna cosa que ha atribuït entre d’altres motius a “dificultats de l’idioma”, i ha apuntat que en les pròximes hores podran visitar a altres interns. Sobre si preparen alguna acció de protesta, ha dit que l’entitat ja tenia prevista per a aquest dimecres a la tarda una assemblea oberta a les 19 hores a la Casa de la Solidaritat del Raval, però estudiarà si convoca una concentració a la mateixa hora respecte del CIE.

Summary: Tanquem els CIE diu que diversos interns han estat agredits sense haver oposat resistència


La crisi de la lira turca, la moneda del país, s’ha agreujat aquestes últimes hores i ja amenaça d’esdevenir molt més que una crisi econòmica. Ara s’ha sabut que part de l’origen és un malentès entre Trump i Erdogan, que sembla que és el motiu de la dura posició dels Estats Units en aquest afer. Si la crisi continua creixent, els observadors veuen possible que s’estengui als mercats emergents i a Europa i, fins i tot, un realineament estratègic de Turquia, el qual la podria empènyer a abandonar l’OTAN, una decisió d’enormes conseqüències geopolítiques. Segons que han declarat fonts turques a The Guardian, a l’última cimera de l’OTAN, els dos presidents van ser protagonistes d’un malentès que pot haver causat la tibantor actual entre els dos països. A la cimera, es va discutir la possibilitat que els Estats Units pressionessin Israel per aconseguir l’alliberament del ciutadà turc Ebru Özkan, empresonat per una presumpta relació amb Hamàs, i que a canvi s’alliberés Andrew Brunson, un pastor protestant empresonat a Turquia. Grups religiosos propers a Trump han reclamat en una intensa campanya l’alliberament de Brunson. Segons el president nord-americà, la conversa entre els dos presidents –i un sol traductor– va acabar amb un acord per a alliberar-los a tots dos, però segons el president turc, no. Erdogan diu que va entendre que Brunson seria traslladat de la presó a un arrest domiciliari, però no pas enviat als Estats Units. Sembla que aquesta interpretació de l’acord va fer enfurismar Trump, que divendres va reaccionar imposant noves tarifes aranzelàries a Turquia, fet que ha agreujat molt la crisi monetària. Avui, la lira turca ha caigut en picat i el seu valor ja és gairebé la meitat del que tenia a principi d’any. La caiguda ha contagiat altres monedes com l’argentina o la sud-africana i ha creat un gran temor a Europa. La reacció d’Erdogan ha estat d’acusar els Estats Units de ‘fer un cop per l’esquena a un membre de l’OTAN’. El president turc ha relacionat sovint la situació d’Andrew Brunson amb la de Fethullah Gülen, el cap religiós turc exiliat als Estats Units a qui Erdogan acusa sense proves de ser darrere de l’estrany cop d’estat contra seu l’any passat. Erdogan voldria un intercanvi entre Brunson i Gülen, sense tenir en compte que l’un és un detingut i l’altre un refugiat polític. En un acte davant els ambaixador acreditats a Turquia, Erdogan ha dit que la crisi de la lira no tenia cap explicació econòmica sinó política i ha acusat els Estats Units d’agredir el seu país. Durant tot el dia, en cercles periodístics d’Istambul i Ankara s’ha especulat amb la possibilitat que Turquia anunciï de manera imminent greus mesures diplomàtiques contra els Estats Units.

Summary: Una malentès entre Trump i Erdogan porta Turquia i els Estats Units a un pas del trencament


El jutjat d’instrucció 3 d’Osca ha imposat una fiança de 88.000 euros al conseller Lluís Puig i una de 216.000 euros a l’ex-conseller Santi Vila, a petició de l’Ajuntament Vilanova de Sixena pel conflicte dels béns de Sixena, en què la Generalitat va defensar que es mantinguessin al Museu de Lleida. El jutjat ha obert judici oral contra ells, acusats d’un delicte de desobediència per no haver lliurat a l’Aragó les 44 peces de Sixena del Museu de Lleida. L’acusació particular també acusa Vila d’un possible delicte d’usurpació d’atribucions judicials. La interlocutòria diu que les fiances pretenen ‘garantir les possibles responsabilitats’ que se’ls pugui imposar. Tanmateix, les fiances són superiors a les multes que els demana l’acusació particular de l’ajuntament: 162.000 euros per a Vila i 66.000 euros per a Puig. A més, els demana dos anys i nou mesos d’inhabilitació i onze mesos de presó per a Vila i dos anys d’inhabilitació per a Puig. Pretenen que Puig i Vila assumeixin els costs del trasllat de les obres del Museu de Lleida fins al Monestir de Sixena. A banda d’assumir aquestes despeses, la fiscalia sol·licita dos anys d’inhabilitació i una multa de 6.138 euros a cadascun per un delicte desobediència. El jutjat 3 d’Osca també estableix que la vista es farà en un jutjat penal i no a l’Audiència d’Osca. Els fets que es jutjaran tenen el seu origen en la sentència del jutjat de primera instància 1 d’Osca del 8 d’abril de 2015 en què anul·lava les compravendes de les obres fetes per la Generalitat entre el 1983 i el 1992 i pel Museu Nacional d’Art de Catalunya (MNAC) el 1994. La mateixa sentència recollia que les peces eren propietat de l’Ordre Santjoanista del Monestir de Sixena. L’11 de juny de 2015, el mateix jutjat ordenava l’execució provisional de la sentència i requeria el trasllat immediat de les 44 obres. La Generalitat, però, va recórrer contra totes les decisions judicials i va declarar la unitat de la col·lecció, quan Vila era conseller de Cultura. La Sixena dels experts, o com salvaguardar un patrimoni universal Puig ha afirmat que ell i Vila van obeir la llei catalana de patrimoni cultural en el conflicte dels béns de Sixena. ‘Per això ens demanen fiances altes, com si ja estiguéssim condemnats. La nostra causa és la mateixa que estan patint tots els represaliats des del Primer d’Octubre’, ha denunciat. L’advocat de Puig, Jaume Alonso-Cuevillas, ha difós un compte bancari de solidaritat amb el conseller perquè si no s’accepta el recurs que presentaran i no paga la fiança, li embargaran l’habitatge familiar. El número de compte és: ES31 3025 0001 1814 3361 5996. els Consellers S Vila i un servidor vàrem obeir la Llei cat 9/93 de patrimoni cultural. Per això ens demanen fiances altes, com si ja estiguessim condemnats. la nostra causa és la mateixa que estant patint tots els represaliats des de l’1d’oct. Gràcies ! https://t.co/rhkW5R2eUp — Lluís Puig i Gordi (@LluisPuigGordi) December 13, 2019 El president Carles Puigdemont ha defensat l’actuació de Puig i Vila com a consellers de la Generalitat de Catalunya. ‘Defensar el patrimoni cultural era el nostre deure, i ho van fer de manera impecable’, ha dit per a expressar-los el seu suport. Els consellers de Cultura del Govern de Catalunya actuen sempre en nom del govern i a l'empara d'allò que aprova el Parlament. Defensar el patrimoni cultural era el seu deure, i ho van fer de manera impecable. Tot el suport! https://t.co/LoDPIQqxAI — Carles Puigdemont (@KRLS) December 13, 2019

Summary: El jutjat d’Osca imposa fiances milionàries a Puig i Vila i els obre judici oral


La diputada de la CUP al Parlament de Catalunya, Gabriela Serra, ha posat sobre la taula una data per a organitzar el referèndum unilateral d’independència (RUI): juliol del 2017, és a dir, un mes abans que es compleixi el termini de divuit mesos que es va marcar el govern per situar el país a les portes de la independència, malgrat que en repetides ocasions han dit que no era un període fix. Serra veu ‘lògic’ que el pròxim pressupost de la Generalitat reservi una partida per a la convocatòria del RUI, una previsió que Oriol Junqueras ahir ja va insinuar. ‘El pressupost ha de garantir el procés de desconnexió. Inclou també garantir el finançament d’un RUI.’ En una entrevista a Rac1, ha dit que s’havia de divulgar el projecte del RUI entre els catalans perquè això podia servir per a fer un pas endavant en el procés sobiranista, i ha sostingut que la mobilització de la Diada havia de servir per a reclamar-ho. Serra ha dit que no tenien por de les conseqüències a les quals Catalunya s’enfrontaria si feien el RUI: ‘La llibertat no ha estat mai gratuïta. Pagarem el preu que faci falta.’ Negociació amb Puigdemont Gabriela Serra ha dit que la setmana entrant la CUP es reuniria amb Puigdemont per a parlar i negociar. ‘Nosaltres volem resoldre primer la qüestió de confiança i després asseure’ns a parlar del pressupost’, ha dit Serra, que ha aprofitat per avisar el govern: ‘Si el president vol vincular la qüestió de confiança al pressupost, el diàleg serà més lent.’

Summary: La CUP veu factible organitzar el RUI el juliol del 2017


La societat esportiva Correcaminos ha recuperat un document audiovisual històric que evidencia la gran tradició que, des de fa dècades, ha tingut la cursa a peu amb la ciutat de València. Es tracta de la primera filmació d’aquest esdeveniment esportiu, una gravació audiovisual del 1929. El valor històric de la Volta a Peu València com la cursa més longeva de la ciutat troba el seu testimoni en aquesta gravació audiovisual, una pel·lícula de fa 90 anys, de tres minuts de durada, que permet veure ‘com era una cursa a peu en la València de l’època i a establir similituds amb la nostra realitat actual’, segons ha informat l’entitat en un comunicat. La prova tenia un recorregut de 6,2 quilòmetres i la seva sortida, com en la Volta a Peu contemporània, estava situada al passeig de l’Albereda. Segons la premsa del moment, la cursa va comptar amb 528 inscrits i va participar un equip francès. De fet, el guanyador va ser el gal Henry Dartigues amb un temps de 19:04.5, i el primer valencià va ser Francisco Navarro, setè, del València club de futbol. Com a curiositat, es reflecteix el fet que l’organització de la prova exigia en el reglament que els avançaments entre corredors es realitzaren per la dreta i deixant un metre de distància. O també, per exemple, com en les Torres de Quart cada corredor havia d’entregar una targeta amb el seu nom als jutges com a prova que estava complint ‘íntegrament’ amb el recorregut. Després d’un llarg temps per a restaurar el document audiovisual, Correcaminos ha organitzat un acte sobre la filmació en el context de la Volta a Peu València Caixa Popular 2019. Aquesta gravació serà presentada dijous que ve en societat, en el Saló de Graus d’ADEIT, en un acte públic i gratuït.

Summary: Recuperen la primera filmació d’una cursa a peu a València, gravada el 1929


Com cada any per aquestes dates, l’Obra Cultural Balear (OCB) organitza la Nit de la Cultura per a mostrar la creació cultural i artística feta durant l’any a les Illes i lliurar, alhora, els XXIX Premis 31 de Desembre en reconeixement de les persones i entitats que han fet feina durant el 2015 en favor de la llengua, la cultura i les senyes d’identitat del país. Després de tres edicions marcades pel boicot de les institucions governades pel PP, arran del canvi de govern del maig passat la gala d’avui al Teatre Principal de Palma (21.30) serà retransmesa per IB3, en directe, i per TV3, en diferit més endavant. La Nit de la Cultura, a la qual assisteixen representants d’Òmnium, d’Acció Cultural del País Valencià i d’Escola Valenciana, se centra enguany en la figura de Ramon Llull, en ocasió del set-cents aniversari de la seva mort el 2016. Però també servirà per homenatjar l’ex-president de l’OCB Climent Garau, que es va morir a l’agost, i l’activista cultural Jaume Adrover. El to reivindicatiu que ha tingut especialment els últims anys la vetllada cultural es mantindrà avui amb una crida a la mobilització en defensa d’un finançament just per a les Illes. Presentada enguany per l’actor Joan Miquel Artigues, a la Nit de la Cultura 2015 actuen els grups musicals Roig i Blaumunt, a més de Glòria Julià que dirà Ramon Llull. Quant als Premis 31 de Desembre, que lliura l’OCB des del 1987, es concedeixen avui a les persones i entitats següents: el Francesc de Borja Moll és per a la Comissió Cívica del Tricentenari 1715-2015; el Josep M. Llompart ha anat a Gabriel Barceló i Bover; l’Emili Darder és per a l’Orfeó l’Harpa d’Inca; el Miquel dels Sants Oliver al llibre ‘I si passa, què ens passa’ (Editorial Arrela); el Gabriel Alomar s’ha concedit a la revista Enderrock; el Bartomeu Rosselló-Pòrcel ha correspost al grup musical Taverners; el Bartomeu Oliver s’ha atorgat al projecte ‘Fabricantes de Bunyola’, i l’Aina Moll i Marquès s’ha concedit a Jaume Fuster i Alzina.

Summary: La Nit de la Cultura recorda Ramon Llull i homenatja l’ex-president de l’OCB Climent Garau


La policia espanyola admet que va utilitzar pilotes de goma durant la protesta convocada per Tsunami Democràtic a la terminal T1 de l’aeroport del Prat. Fonts del cos citades per l’ACN argumenten que la prohibició del Parlament de Catalunya de les pilotes de goma només afecta els Mossos d’Esquadra i que, per tant, en les càrregues de la policia espanyola era legal podia utilitzar-les, com així van fer. A causa dels trets, un noi va patir l’esclat del globus ocular, pel que ha perdut la vista d’un ull. La prohibició de l’ús de pilotes de goma es va impulsar després que Ester Quintana perdés un ull per una pilota de goma a la vaga general del 14 de novembre del 2012 i va entrar en vigor el 30 d’abril de 2014. Durant el referèndum d’independència, Roger Espanyol va perdre un ull pel tret d’un agent de la policia espanyola. Ahir, Roger Espanyol va denunciar que hi hagués un nou ferit en un piulet a Twitter: JOHAVIA DE SERL'ÙLTIM.COBAAAAARDS!!!!!!! https://t.co/19pfqyO77K — Roger Español (@FrontRoger) October 14, 2019

Summary: La policia espanyola reconeix l’ús de pilotes de goma contra manifestants a l’aeroport


El govern espanyol ha reaccionat a la sentència del Tribunal de Luxemburg que dóna la raó a Oriol Junqueras assegurant que respecta i acata les resolucions dels tribunals i destacant que el Tribunal Suprem espanyol ‘se sotmet’ als tribunals supranacionals d’acord amb els tractats internacionals signats per Espanya. Així mateix, afirma que és el Suprem qui ha de decidir com dóna compliment a aquesta sentència. Pel que fa al posicionament de l’advocacia de l’estat, que depèn directament del Ministeri de Justícia espanyol, la Moncloa diu que està analitzant la sentència ‘amb deteniment’ i que presentarà el seu escrit al Suprem els pròxims dies. Té un termini de cinc dies hàbils per a fer-ho. El 17 de juny, l’advocacia va mostrar-se partidària que el Suprem concedís el permís a Junqueras per a sortir de la presó i jurar la constitució espanyola per a esdevenir eurodiputat, un tràmit que ara la sentència de Luxemburg deixa sense efectes. Respecte de l’advertència d’ERC, que ha aturat la negociació amb el PSOE fins que es posicionés sobre la sentència de Luxemburg, el govern espanyol ha ratificat la seva voluntat d’obrir una ‘nova etapa de diàleg, negociació i acord’ entre tots els actors polítics en el ‘marc de l’estat social i democràtic de dret’. Heus ací el comunicat de la Moncloa.

Summary: La Moncloa insta el Suprem a fer complir a la sentència del Tribunal de Luxemburg


El batlle de València, Joan Ribó, és el protagonista del videojoc ‘Salvar el Cabanyal’, que, tal com indica el nom, té per objectiu defensar aquest barri de la ciutat. En les deu pantalles del joc, Ribó va acompanyat de la inseparable bicicleta que l’ha fet famós i ha d’esquivar obstacles i adversitats per arribar a l’Ajuntament. Entre els enemics que es trobarà durant el camí, apareixen Francisco Camps vestit de drac o Rita Barberá, que vola amb una escombra de bruixa i ataca amb paquets de fartons. Ribó compta amb l’ajuda de Mónica Oltra, que viatja amb un platet volador i li dóna vides extres en forma de taronges. Les pantalles del joc passen pel Cabanyal, la Ciutat de les Arts i les Ciències i la casa de la ciutat. Vegeu el vídeo promocional del videojoc:

Summary: Un videojoc converteix Joan Ribó en un heroi que vol salvar el Cabanyal


La decisió del Tribunal de Justícia de la Unió Europea sobre Oriol Junqueras i la ràpida reacció del Parlament Europeu de lliurar les acreditacions a Carles Puigdemont i Toni Comín han causat una gran consternació entre l’espanyolisme, però sembla que també han servit perquè alguns comencin a adonar-se de fins a quin punt tot ha canviat a Europa. Un cas il·lustratiu és què ha passat a Eva Poptcheva, una assessora de la secretaria general del parlament amb ciutadania espanyola que s’ha ficat en un embolic per culpa de Twitter. Poptcheva, com a funcionària de les institucions europees, ha de complir les exigències de neutralitat exigides pel seu càrrec, regulades en un codi de conducta aprovat l’any 2008 i que és molt explícit. Tot va començar dissabte amb un piulet de les 8:39 en què afirmava que Puigdemont i Comín havien entrat al parlament ‘gràcies al grup ECR (els conservadors euroescèptics)’, remarcant que és al qual pertany Vox. Immediatament Aleix Sarri li va respondre dient que mentia perquè els dos eurodiputats catalans hi havien entrat acreditats per la institució. I fa la pregunta clau: ‘Com a assessora de la secretaria general del parlament no tens el deure de la neutralitat?’ Hola @EMP_BRU, para aclarar: Mientes. Ayer el MHP @KRLS i Toni Comín entraron en el Parlamento Europeo como eurodiputados, con pase emitido por la institución. Por otro lado, como funcionaria y asesora de la secretaria general del @Europarl_EN, no tienes deber de neutralidad? https://t.co/wimLObYbwK — Aleix Sarri i Camargo 🎗 (@aleixsarri) December 21, 2019 La resposta és que el té, segons el codi de conducta. Perquè aquest codi deixa clar en l’apartat A1 que un funcionari europeu ha de ser independent ‘fins i tot de l’estat de què és nacional’. I també és explícit en el B2, quan indica que tots els funcionaris han d’observar moderació i comportar-se amb mesura i correcció. Després d’aquesta resposta, Eva Poptcheva ha retirat el piulet. Però l’ha rescatat el periodista de Libération Jean Quatremer, especialment incisiu quant a les irregularitats de les institucions europees i un dels més reconeguts a Brussel·les. En un piulet Quatremer afirma que ‘ella és consellera política de la secretaria general del parlament i reenvia les mentides de Madrid. I defineix la seva actuació com ‘una autèntica infiltració’ dins el parlament ‘que n’explica l’actitud respecte dels electes catalans’. En un altre piulet posterior Quatremer afirma que els funcionaris espanyols violen constantment el seu deure de neutralitat respecte de la situació catalana. Revoici le tweet. Elle est conseiller politique au secrétariat général du PE et relait donc les mensonges de Madrid. Un vrai noyautage du PE qui explique son attitude à l’égard des élus Catalans. pic.twitter.com/qWSxB3YLZY — Jean Quatremer (@quatremer) December 21, 2019 Poptcheva, aleshores, en resposta a Aleix Sarri i Jean Quatremer, afirma que el seu Twitter ha estat piratat i que els missatges enviats no són seus. I anuncia que el tanca, sense aclarir com és que, si és el cas, pot enviar missatges i esborrar-ne. Els usuaris han reaccionat recordant que ella ha declarat en públic la seva simpatia per Ciutadans i, sobretot, que és un exemple clar de la manera com els funcionaris espanyols a Europa no compleixen el deure de treballar per a tots els europeus, sinó que treuen profit del càrrec per als seus interessos nacionals i polítics. Però després de la contundent sentència del TJUE i de la celeritat amb què el president del parlament ha volgut resoldre la situació, aquesta reacció podria ser indicativa que comencen a adonar-se que hi ha canvis importants en marxa. Canvis que farien allò que un parlamentari, bon coneixedor de la trama bastida pels funcionaris espanyols de la Unió, ja ha definit com ‘entrar en mode pànic’. D’Enric Hernàndez a Jordi Cañas, les burles a Puigdemont que ara s’han hagut d’empassar

Summary: ‘Entrar en mode pànic’: la significativa reacció d’una funcionària espanyola del Parlament Europeu


El nou president del Parlament de Catalunya, Roger Torrent, ha iniciat el seu mandat amb la vista posada en la sessió d’investidura. Així ho ha explicat en una entrevista a Catalunya Ràdio, on s’ha compromès a fer ‘el més ràpid possible’ la tradicional ronda de contactes amb els líders polítics dels grups parlamentaris i partits per veure si pot proposar un candidat i fixar la data del debat d’investidura. A més, ha explicat que si acaba sent Carles Puigdemont (JxCat) el presidenciable que suscita més consens ‘haurem de parlar i veure com s’afronta la investidura’, donat que el candidat està a Brussel·les i vol intentar ser escollit sense ser present al parlament. Amb tot, Torrent ha volgut fer una crida als diputats i els partits perquè tinguin en compte a l’hora de tractar aquesta qüestió que ‘s’ha de respectar la institució i els mandats democràtics i de les urnes’. En una altra entrevista a Rac1, Torrent ha dit que té la intenció de tancar tots els contactes amb els grups ‘entre avui i demà’ per tal d’apuntar un candidat i engegar el calendari cap a la investidura. Tot i assenyalar que la investidura a distància s’haurà de tractar si Puigdemont acaba sent el candidat amb més suports entre els grups, Torrent no s’ha volgut mullar sobre les possibilitats que això obre. ‘De moment no entraré en casuístiques ni situacions eventuals. Correspon a la mesa prendre aquestes decisions, que és un òrgan col·legiat. Pas a pas anirem afrontant totes les situacions que es donin, i es debatran on toca, que és la mesa del parlament’, s’ha limitat a dir a Catalunya Ràdio. En aquest mateix sentit, s’ha mostrat conscient que els lletrats del parlament van fer un informe desaconsellant la investidura no presencial, però també ha recordat que el criteri definitiu no el marquen els serveis jurídics sinó els òrgans polítics. ‘Els lletrats fan la seva feina, la que han de fer, que és fer la interpretació de les normes. Però òbviament hi ha decisions que són polítiques i que les han de prendre la mesa i el president’, ha dit. De la mateixa manera, tampoc no s’ha volgut pronunciar sobre si és partidari o no d’autoritzar la delegació del vot dels diputats que estan presos o dels que són a Brussel·les per garantir el seu dret a participar en el ple. ‘Veurem en propers plens si se sol·liciten aquestes delegacions de vot. Si es demana, la mesa, que és un òrgan col·legiat, prendrà la decisió que cregui oportuna’, ha comentat de nou. En una vessant més política, des de Rac1, Torrent ha considerat que des de la presa de possessió dels membres de la mesa ‘l’article 155 no forma part del paisatge del parlament’, però ha avisat que ‘fins que no hi hagi un govern, el 155 estarà en vigor a Catalunya des de la Generalitat’. Després d’escoltar com la CUP criticava el seu discurs de dimecres per no fer esment al referèndum d’independència, Roger Torrent ha volgut recordar que com a diputat de l’anterior legislatura va fer ‘tot el possible perquè es pogués materialitzar l’1-O’. ‘Per tant, jo vinc d’aquí, tots venim d’aquí. I ens sentim orgullosos del que va fer la ciutadania. I demanem que es tinguin en compte tots els mandats, els de les urnes en unes eleccions al parlament però també el de l’1-O. Demano respecte al posicionament majoritari dels ciutadans del país i el que intentaré és cosir la societat i també que es respecti el que els catalans volen’, ha sentenciat. Per últim, a l’entrevista a Catalunya Ràdio, ha fet una defensa aferrissada del seu paper com a president ‘de tots els 135 diputats del parlament’ i, per tant, de la seva postura per sobre de les ideologies. Així, tot i afirmar de nou que no pensa ‘renunciar mai a les conviccions polítiques’ independentistes i d’esquerres, Torrent ha remarcat que ‘primer hi ha els principis democràtics’ i el ‘respecte a tothom i a la pluralitat’.

Summary: Torrent abordarà la investidura de Puigdemont si és el candidat amb més suports


L’ex-batllessa de València Rita Barberà declara avui com a testimoni al judici del cas Nóos que es fa a Palma. Fa una declaració presencial perquè el tribunal de la secció primera de l’Audiència de Palma va denegar-li la sol·licitud de declarar per videoconferència. El testimoniatge de Barberá és requerit en la investigació sobre els contractes de la Fundació Turisme València amb l’Institut Nóos per a les cimeres Valencia Summit. En la causa hi ha cinc ex-dirigents valencians acusats, entre els quals l’ex-vice-alcalde de València Alfonso Grau, per a qui l’acusació popular (PSPV-PSOE) demana onze anys de presó. Durant la seva declaració, Alfonso Grau va assegurar que Iñaki Urdangarin havia ofert a l’ex-batllessa d’organitzar la Valencia Summit i que aquesta li havia dit que ‘semblava una cosa que pintava bé’ i que ho presentés a la Fundació València Turisme. L’ex-vice-alcalde i president de la Fundació va indicar que quan va informar Barberá sobre el projecte de conveni amb l’Institut Nóos li va respondre que Urdangarin ja li n’havia parlat personalment. Aquesta setmana també són citats a declarar l’ex-vice-secretari d’Estudis i Programes del PP Esteban González Pons, dijous, i l’ex-president de la Generalitat Valenciana Francisco Camps, divendres.

Summary: Rita Barberá declara avui com a testimoni al judici del cas Nóos


Demà a les onze del matí comença una nova legislatura al Parlament de Catalunya, amb l’elecció dels membres de la mesa i del president de la cambra. La mesa d’edat serà formada íntegrament per diputats d’ERC –Ernest Maragall, Rut Ribas i Gerard Gómez del Moral–, que són el diputat més gran i els dos més joves, i cridarà els diputats perquè votin per elegir el president i els membres de la mesa. Així mateix, la mesa d’edat pot prendre una decisió sobre la possibilitat que els tres diputats presos –Oriol Junqueras, Joaquim Forn i Jordi Sànchez– deleguin el vot, una opció que preveia la interlocutòria del jutge Pablo Llarena per a compensar que els privi d’assistir als plens. Llarena va considerar que la ‘incapacitat perllongada’ que recull l’article 93 del reglament del parlament s’ajusta a la situació dels presos polítics. Hi ha la possibilitat que els cinc diputats electes que són a Brussel·les demanin també de delegar el vot. No obstant això, els lletrats de la cambra consideren que no es pot delegar el vot, ni dels diputats presos ni dels exiliats, perquè diuen que no s’ajusta als supòsits del reglament. Tanmateix, afegeixen en el seu informe que correspon a la mesa d’edat de decidir si aquests diputats poden delegar el vot o no. De totes maneres, amb els seixanta-dos diputats independentistes presents a la cambra l’independentisme en tindria prou per a assegurar-se la majoria absoluta a la mesa. Tres votacions separades Hi ha tres votacions diferents per a triar la mesa, regides per l’article 44. Primer es vota el candidat a la presidència, i en surt vencedor el que obté la majoria absoluta a la primera volta o el que obté una majoria simple a la segona. Si JxCat, ERC i la CUP voten el mateix candidat, obtindrà almenys 62 vots. El candidat de Cs, José María Espejo-Saavedra, aspira a aconseguir-ne 57 sumant els vots del seu partit, els del PSC i els del PP, perquè els comuns s’han negat a votar-lo. Només un tomb inesperat –i incomprensible ateses les declaracions públiques i reiterades de Catalunya en Comú– pot fer que l’independentisme perdi la presidència. Després s’elegeixen els dos vice-presidents, que són els dos diputats que tenen més vots de manera correlativa. El vot en bloc de l’independentisme permetrà de guanyar la vice-presidència primera amb 62 vots, mentre que la segona serà per a Ciutadans, que en té prou amb els seus 36 escons. Finalment, es trien els quatre secretaris, que també són els diputats més votats. En aquest punt, es veurà l’estratègia de les forces independentistes, però d’entrada JxCat i ERC tenen dos llocs assegurats votant sengles candidats. L’altra secretaria serà per a Cs, i la quarta per al PSC. Així doncs, l’independentisme tindrà la presidència, la vice-presidència primera, la secretaria segona i la secretaria tercera; Ciutadans obtindrà la vice-presidència segona i la secretaria primera; i el PSC, la secretaria quarta. En el cas que els comuns i el PP sumessin els seus vots al candidat del PSC, aquest tindria 29 vots. És a dir, necessitaria que Cs cedís quatre vots per a superar el candidat d’ERC (32). Aquesta eventual jugada de l’unionisme hauria de comptar amb l’aval de Catalunya en Comú, però si els diputats de la CUP o algun de JxCat vota el candidat d’ERC ho impossibilitarà.

Summary: Així s’assegurarà l’independentisme la majoria a la mesa del parlament


VilaWeb és un dels principals diaris de referència al Principat per a seguir la informació política, segons les dades de l’últim baròmetre d’opinió política del CEO. La llista de mitjans és encapçalada per La Vanguardia, seguida de ben a prop de l’Ara i VilaWeb, pràticament igualats. A més distància, hi ha El Periódico i El País, seguits d’El Nacional. I, a força més distància, un grup de mitjans amb percentatges molt semblants: Nació Digital, ElDiario.es, el 3/24 i El Punt Avui. L’evolució històrica de les dades que ha vingut oferint el CEO mostra una evolució a l’alça de VilaWeb, que aquest últim any i mig ha superat El País i El Periódico, que també ha estat superat pel diari Ara. La tendència general indica un caiguda del pes dels mitjans espanyolistes, amb una tendència a la baixa tant d’El País com d’El Periodico i també en certa manera de La Vanguardia. En canvi, el pes de mitjans sobiranistes com l’Ara i VilaWeb ha augmentat espectacularment.

Summary: VilaWeb, mitjà de referència per a informar-se de política catalana


El passat dissabte, 10.000 catalans es van manifestar a Perpinyà en favor de que la denominació “Pays Catalan” sigui inclosa en el nom de la nova macroregió. Els manifestants demanaven el reconeixement de la personalitat de la Catalunya del Nord, evitant així que la catalanitat sigui diluïda en el nou mapa regional. Un nom amb polèmica La manifestació en defensa de la catalanitat pot suposar un punt d’inflexió davant la poca receptivitat de la presidenta del Consell Regional, Carole Delga. La presidenta només va tenir en compte que la proposta “Occitanie” va ser la més votada a la regió, sense tenir en compte l’especificat de la Catalunya del Nord, que va votar massivament per l’opció que incloïa el terme “Pays Catalan” (60%). Però en representar el 8% de la població de la regió va ser una opció minoritària en el conjunt, en canvi “Occitanie” va obtenir un suport mínim als Pirineus Orientals (4%). Aquest fet ha portat al Consell departamental a votar per unanimitat una moció en favor d’afegir “Pays Catalan” al nom de la regió. El departament també ha donat suport en la seva totalitat a un recurs contenciós ciutadà que es presentarà al Consell d’Estat (última instància de la jurisdicció administrativa). Cal destacar que tant al departament, la regió, com a l’estat, hi ha una majoria socialista. Per tant, la demanda catalana va més enllà dels partits. La iniciativa del recurs contenciós ha estat promoguda pel col·lectiu Recurs Ciutadà, encapçalat pel geògraf Joan Becat i l’ex diputada socialista Renée Soum, que consideren que s’hauria d’afegir “Pays Catalan” ja que el terme Occitània el consideren discriminatori, ja que només fa referència a una llengua i una cultura, quan la regió en té dues. A més, per altres motius, com defectes de forma en la consulta (només es podia votar si es tenia mòbil francès). Cal destacar que País Català, no és ni una demanda nacionalista, a diferència del terme Catalunya, que pot sonar massa “agressiu” per a les autoritats franceses. Sinó que és d’ús comú per referir-se al territori i ho trobem en regions franceses sense demandes regionalistes com el País del Loira. Davant el conflicte obert, el govern francès podria escollir l’1 d’octubre un nom basat en la geografia i no pas en la identitat. Aquest nom podria ser “Pyrénées-Méditerranée”, la segona opció més votada a la Catalunya del Nord i defensada per l’alcalde de Perpinyà, Jean-Marc Pujol, així com empresaris que rebutgen qualsevol referència a territoris, història, llengües o cultures. Més enllà de la denominació La poca sensibilitat del nou govern regional cap a les demandes catalanes agreugen el fet que de que les decisions polítiques es prenen cada cop més lluny de Perpinyà. Aquest fet pot provocar que l’administració, amb una Catalunya del Nord més minoritzada, ignori cada cop més que vol i necessita el territori. Els principals organitzadors de la manifestació, més enllà de la denominació de la regió, proposen una institucions pròpies per al territori, que siguin les encarregades de gestionar el país, seguint el model de Còrsega o el País Basc. La plataforma “Oui au Pays Catalan”, liderada per la secció nord-catalana de CDC, en veu del seu president Jordi Vera, considera que els departaments seran desposseïts de les seves competències i finalment desapareixeran. Per evitar-ho, consideren necessari un suport popular fort que porti a unes institucions que permetin defensar els interessos dels nord-catalans, així com cercar les seves solucions. Per acomplir aquest objectiu es preveu l’organització d’un espai polític autonomista, a partir de la federació de CDC i intentant sumar el màxim dels 147 batlles (dels 226 de la Catalunya Nord) que es van manifestar el passat 10 de setembre. La plataforma també ha obert una petició digital per a la inclusió del terme “Pays Catalan”, que suma prop de 14.000 signatures. Per la seva part, el Col·lectiu SEM Catalunya Nord, que té el suport d’associacions catalanes de la cultura popular, institucionals i econòmics, així com de partits com Unitat Catalana, ERC, la CUP o l’ANC, també demana un estatut particular per a la Catalunya del Nord, seguint el model cors. A més, Pere Manzanares, portaveu de SEM i fundador de La Bressola i Arrels, considera que una administració pròpia al territori també podria ajudar a connectar Tolosa amb la Catalunya Sud. La Catalunya del Nord es mou La presidenta del Consell Regional, Carole Delga, després de les protestes catalanes, ha promès crear una Oficina Pública de la Llengua Catalana, com ja existeix al País Basc, Bretanya o Occitània, que pot ser un pas endavant pel català. A tall d’exemple, l’Oficina Pública de la Llengua Occitana va destinar un milió d’euros a accions per promoure la transmissió i l’ús de l’occità, sobretot a les escoles publiques bilingües, així com subvencionar l’Institut d’Estudis Occitans, premis d’innovació lingüística, mitjans de comunicació o societats de doblatge. Aquest any, prop del 25% dels alumnes de la Catalunya del Nord reben algun tipus d’ensenyament en català. Les escoles que fan immersió lingüística en català representen 1.308 alumnes, la Bressola ha superat per primer cop el miler d’escolaritzat (fins i tot 75 nens s’ha quedat sense plaça), mentre la xarxa Arrels suma 300 alumnes. A aquests, cal afegir prop de 3.000 alumnes que fan ús del sistema públic bilingüe i els prop de 7.500 que reben classes d’iniciació al català. Tot i la millora, amb un 7,8% de l’alumnat en escoles immersives o bilingües, queda marge per créixer si es compara amb els alumnes de primària a Iparralde (País Basc), que representen el 37% entre el sistema immersiu i el bilingüe. Cal destacar que en gran part que l’Oficina Lingüística, si es duu a terme, podria ser un gran pas, ja que la principal mancança és la falta de recursos i suport de les institucions, més enllà de casos locals. Segons l’Enquesta d’usos lingüístics a la Catalunya del Nord 2015, més de tres quartes parts dels nord-catalans estarien a favor de l’ensenyament del català a tots els alumnes, així com de l’ensenyament bilingüe (76%). L’escola pot ser vital, ja que si un 35% de la població sap parlar la llengua, el seu ús només representa el 6% de la població (un 1% com a llengua sola). A més la transmissió lingüística entre generacions, és molt major amb els pares que amb els fills. Tot i això el percentatge és més gran quan hi ha un entorn favorable, un 15% utilitza només el català i un 34% l’utilitza juntament amb alguna altre llengua (o sigui gairebé la totalitat dels que saben parlar-ho) quan van a Catalunya del Sud. També és important el suport a aplicar mesures a favor del català: un 85% estaria d’acord amb una TV en català, així com un 70% a favor del bilingüisme en la vida pública i un 58% a favor de la cooficialitat. Les resta de nacions de l’estat francès també es mouen La reforma territorial, que ha fusionat diverses regions, també ha provocat malestar en altres nacions de l’estat francès. Més enllà de la recentralització i reducció pressupostària, demandes com la reunificació de Bretanya no han estat escoltades, en canvi, Alsàcia ha estat diluïda en una macroregió sense llaços culturals, lingüístics o històrics. A més, el passat 15 de gener, l’Assemblea de França, després d’una polèmica votació, va rebutjar una proposició de llei en favor de la protecció de les llengües regionals. Les polítiques centralistes de l’estat van portat a resultats històrics de diferents partit nacionalistes a les eleccions regionals de 2015. Principalment, a l’illa de Còrsega, on la unió d’autonomistes i independentistes, així com la fi del terrorisme, els va permetre assolir per primera vegada un govern nacionalista a l’illa, que tindrà com a objectiu assolir el màxim de competències possible, en una legislatura curta i intensa. El 2017 hi haurà eleccions anticipades a l’illa, degut a la formació d’un col·lectivitat única, que substituirà la col·lectivitat territorial actual. Més enllà del nacionalisme cors, els nacionalistes alsacians van obtenir un gran resultat, en gran part després de la desaparició de la seva regió que els ha diluït en la macroregió Grand Est, que els ha minoritzat. Tot i treure més d’un 10% dels vots a Alsàcia, el fet de la unió de les regions, no va permetre arribar al 5% a nivell macroregional. A Bretanya també van tenir un èxit sense precedents, en presentar una llista netament nacionalista, que va assolir el 6,71% dels vots. L’últim precedent d’una candidatura unitària bretona era la Convergencie Bretonne que havia obtingut el 1985 un 1,51% dels vots. El repte de Troadec i de totes les nacionalitats D’aquest malestar amb el centralisme francès ha sorgit un moviment per transformar l’estat jacobí francès en un estat plurinacional, dirigit pel líder del nacionalisme bretó, Christian Troadec, que té com a objectiu presentar-se a les eleccions presidencials de 2017. La primera candidatura regionalista des de la de Guy Héraud el 1974. Christian Troadec ha estat portaveu dels Bonnets Rouges (Barrets Vermells), moviment de protesta més enllà del nacionalisme cultural, que ha unit diferents sectors de la societat (amb més de 30.000 manifestants). El moviment considera que Bretanya no té capacitat per decidir res, davant una elit parisenca que només vol conservar el poder i els recursos financers a la capital. Les reclamacions del moviment van des de demanar la supressió de l’ecotaxa a vehicles pesants (que consideren que encara destruirà més llocs de feina), a la reunificació bretona, la oficialitat de la llengua i la cultura bretona, o una autonomia política similar a la de Còrsega o els landers alemanys. Troadec, batlle de Carhaix-Plouguer, ha afavorit el bretó, en un poble on el 35% estan escolaritzats en la immersió en aquesta llengua. Ha estat capaç de transformar un moviment nacionalista marcat pel terrorisme i minoritari, per un on es posa l’accent en l’autogovern i en poder prendre les seves pròpies decisions econòmiques, així com ambientals (forta defensa del patrimoni i natura) o culturals, contraposant l’autogestió davant el centralisme parisenc, que continua ignorat les demandes bretones encara que no siguin nacionalistes o identitàries. Es basa en la reclamació de llocs de treball i la millora de les condicions de vida, i per tant permet atreure un gruix important de la població allunyada del nacionalisme, sense deixar de promocionar la cultura i la llengua, així com els Diwan, les escoles d’immersió en bretó. El gran impediment de qualsevol candidat nacionalista és que per presentar candidatura a les presidencials són necessàries 500 signatures de càrrecs electes: diputats o batlles (no pas regidors). El 1976 es va passar de 100 a 500, d’aquí que no s’hagi presentat cap candidat regionalista des de 1974. A més, aquestes signatures han de ser de trenta departaments diferents i cap departament pot superar una desena part dels avals. Dels 147 batlles catalanistes, pocs podrien donar la signatura, ja que els partits marquen directrius de partit que impedeixen avalar altres candidats (la majoria són republicans o socialistes), a la vegada que poden ser pressionats amb la donació o retirada de subvencions per part del Consell Regional. Fins i tot Marine Le Pen va tenir greus dificultats per aconseguir-les el 2012. Per entendre aquest colossal objectiu cal tenir en compte que l’UDB, el partit bretó més gran, només té 20 batlles i un sol diputat (21 de les 500 firmes necessàries). Per assolir el seu objectiu, el 16 d’abril de 2015, Christian Troadec es trobava amb Andrée Munchenbach, president d’Unser Land, partit nacionalista alsacià, el qual donava la primera signatura per a poder ser candidat. El projecte de Troadec l’ha portat a Alsàcia, així com a Occitània, on va obtenir el suport del Partit Occità. També a Còrsega, amb el suport de François Alfonsi, president de l’Aliança Lliure Europea, on es va reunir amb el president cors Gilles Simeoni i el president independentista de l’Assemblea de Còrsega, Jean-Guy Talamoni, així com diversos batlles que li donaran suport. Té com a objectiu viatjar per tot al territori amb moviments amb forta identitat, des del País Basc, a Savoia, passant per Catalunya per a crear un moviment de tots els partits regionalistes (que formen la federació Regions i Pobles Solidaris) per a conquistar París. L’objectiu és crear un moviment que canviï radicalment la concepció de l’estat, emmirallat amb els Bonnets Rouges però a tot França. Advoca per una veritable regionalització, considera que “la sortida de la crisi passarà a través de la regionalització i el dinamisme dels territoris, respectant la seva identitat”. “L’Estat francès, centralitzat, al contrari que les grans nacions europees” a dia d’avui és “un estat replegat sobre ell mateix i amb por de totes les iniciatives que no vinguin de París”. Troadec també s’ha significat a favor de l’autogovern català, així com de la llengua i la cooperació amb la resta de Països Catalans, on el límit l’han de decidir els propis catalans. El candidat ja va estar present a la diada de la Catalunya Nord de 2014. Si realment no sembla possible arribar a ser president, el candidat considera que les eleccions presidencials poden ser tribuna mediàtica per a posar el debat sobre l’organització territorial. Aquesta candidatura, si assoleix les 500 firmes, pot unir el nacionalisme perifèric, a la vegada que obrir el debat territorial a França. Un refús contundent, com ja ha avançat en la llei de llengües regionals, pot suposar un punt d’inflexió pels actuals reformistes o federalistes. Encara queda un any per comprovar com responen els ciutadans, serà capaç el missatge de descentralització penetrar més enllà dels votants nacionalistes? Troadec ha iniciat un projecte que semblava impossible, gairebé una bogeria. El primer pas per assolir l’ impossible, és intentar-ho.

Summary: El despertar de Catalunya Nord coincideix amb l’intent de ‘les regions’ de capgirar l’estat


La número dos de la llista de JxCat a Barcelona, Elsa Artadi, ha acusat el candidat d’ERC, Ernest Maragall, d’aïllar el president Carles Puigdemont a l’exili quan era conseller d’Afers estrangers. Ho ha dit en l’esmorzar-col·loqui Primera Plana que ha organitzat El Periódico al a l’Hotel Rey Juan Carlos I (Barcelona): ‘Al senyor Maragall li incomodava que el president Puigdemont fes servir la delegació de la Generalitat a Brussel·les, cosa que feia el president Mas quan Romeva era conseller. No hi havia hagut mai cap problema perquè el president fes servir la delegació. Al senyor Maragall li incomodava que el president Puigdemont la fes servir. Ho sap tota la comunitat catalana que viu a Brussel·les, amb un comportament de pràctiques que portaven a l’aïllament del president a l’exili’. Escolteu ací les paraules d’Artadi: Artadi ha centrat les crítiques contra ERC, a qui ha demanat que expliquin si el seu ‘soci preferent’ ha virat de JxCat cap als comuns, davant un possible pacte amb BComú a Barcelona. Per Artadi l’acord ‘natural’ a la ciutat seria entre la seva formació i ERC, i ha reiterat que no s’entendria un ‘posicionament diferent’ a Barcelona i a la Generalitat. Sobre si una possible entesa entre Maragall i Ada Colau podria perjudicar la sostenibilitat del govern de la Generalitat, Artadi ha respost que s’haurà de veure ‘pas a pas’, després del 26-M. És la primera vegada que la candidata a l’ajuntament deixa entreveure que un hipotètic pacte entre ERC i BComú a Barcelona podria afectar l’executiu de Quim Torra. D’altra banda, la número dos de la llista que encapçala Quim Forn ha argumentat que l’argument de l’edat de Maragall l’ha tret ell mateix en campanya. Artadi ha aprofitat l’ocasió per preguntar, de manera retòrica, si el candidat d’ERC prefereix parlar de la seva edat que no pas del ‘llegat’ que ha deixat en política després de 50 anys.

Summary: Artadi acusa Maragall d’aïllar Puigdemont a Brussel·les durant l’exili


Acabada la legislatura a cops de porra, barrots, exilis i amenaces, teníem ganes de conversar amb una veu com la de Germà Bel, l’economista que fou cap de llista de Junts pel Sí a Tarragona. Cada vegada que li havíem posat el micròfon al llarg d’aquests dos anys gairebé exactes d’activitat parlamentària n’havíem tret reflexions rellevants i mirades noves sobre el camí cap a la independència. Aquesta entrevista no n’és cap excepció. Tampoc en l’esperit lliure i crític de Bel, que considera que la decisió presa pel govern després de proclamar la República tenia un cert component paternalista i va ser inconseqüent. Amb les seves respostes, repassem per què ha passat això que ha passat aquests últims mesos i preparem un nou estat d’ànim i els nous objectius dels mesos que vindran. —Teníeu ganes d’acabar la legislatura? —Ja feia la tasca de diputat tan bé com podia, passant-m’ho tan bé com podia, i contribuint tant com podia fins ara. Amb la noció i la convicció que, quan s’acabés aquesta etapa, tornaria a fer les coses que havia deixat de fer. Les que havia deixat de fer perquè no ho havia deixat pas tot. —Us van proposar de continuar o ja no ho van intentar? —Sí, m’ho van proposar. —No voleu rematar la feina que havíeu vingut a fer? —Sí. I precisament per això prenc aquesta decisió. La feina més important no sempre és tenir un escó. Potser contribuir a allò que considerem que fem és una contribució més bona als objectius. En aquest cas concret, l’objectiu és reforçar el suport a la independència de Catalunya amb l’objectiu, ara, de constituir un estat independent. Fa temps que estic convençut que la meva contribució pot ser més potent fora del parlament que no pas dins. Seria incorrecte entendre’n que deixo l’acció política. La identificació de la política amb l’acció institucional no és encertada. La política es pot fer dins i fora de les institucions. —I l’objectiu d’ara és eixamplar el suport a la independència per fer l’estat? O la República està proclamada i ara cal defensar-la? —Això no és un objectiu, és una necessitat. —Eixamplar el suport? —Sí. És una necessitat eixamplar el suport amb l’objectiu d’arribar a constituir un estat independent, que és quelcom que va més enllà de proclamar-lo. Això darrer, efectivament, ja s’ha fet. Fotografia: Albert Salamé —La proclamació ja és bona, aleshores? —La proclamació és vàlida, però no ha tingut el resultat que l’havia de fer efectiva. I això cal fer-ho en el futur. I per a fer això cal determinació i més força, que són lliçons que ja hem après. —Aleshores, amb quin programa s’ha d’anar a les eleccions del 21 de desembre? —L’objectiu prioritari que han de tenir les formacions que donen suport a la independència és aconseguir el màxim de vots. Als electors ens demanaran que triem entre elles. Per tant, cadascú ha d’activar els seus criteris per a triar entre les candidatures. Però, ara mateix, la necessitat que tenim és reforçar el suport per tenir-ne més que en les eleccions passades. D’aquesta manera hem d’acumular més força i més legitimitat. Després, segons els resultats obtinguts, s’hauran de dissenyar camins i polítiques. En relació amb l’estatut constitucional de Catalunya i en relació amb l’acció de govern. —Si es consolida la majoria absoluta independentista, s’han de desplegar la llei de transitorietat, els decrets que hi havia preparats i les lleis per a consolidar l’estat independent? —Espero que hàgim après que una majoria democràtica no és suficient per a imposar un estat. Per fer-ho, necessites controlar el territori sobre el qual imposes les lleis, si cal amb l’ús de la força, i, en qualsevol cas, evitar que ningú més no usi la força en aquest territori. L’única manera de rebaixar el requisit del control del territori per mitjà de la força és augmentar la majoria democràtica, i, per tant, augmentar l’adhesió interna. Són vasos comunicants. Si la teva força física o institucional és limitada, necessites majories més àmplies. I això que explico és una descripció i un aprenentatge d’aquesta última legislatura, que jo crec que ha estat molt útil en uns quants sentits. Un d’aquests és que s’han après algunes lliçons. —El 50% +1 no és suficient, si no estàs disposat a utilitzar la força? —Controlar el territori i imposar lleis no és una qüestió del 50% +1. Això et dóna la legitimitat per a fer-ho. Però per ser efectiu necessites utilitzar la força, si fa falta, i, sobretot, estar en condicions d’evitar que un altre la pugui utilitzar en el teu territori. És molt important que entenguem això, que un estat és un entramat d’institucions que imposa lleis sobre unes persones en un territori fent ús de la força, si és necessari, i evitant que un altre la pugui usar. Això és un fet. I és diferent tenir una majoria específica obtinguda en un referèndum o en unes eleccions en un moment determinat. Sense una majoria no es pot fer. Com més important és la majoria, més capacitat tens de fer-ho i menys necessitat d’usar la força. —Cal esperar el resultat del 21-D, però si no estem disposats a utilitzar la força institucional, haurem de pensar que estem molt lluny de poder consolidar la independència? —Si estem lluny o a prop ho aniran determinant les adhesions que tingui aquest projecte. Fotografia: Albert Salamé —Veient el suport obtingut en les votacions recents, no hi ha un marge de suport que permeti d’impedir que l’estat espanyol continuï usant la força per imposar les seves lleis… No hi ha un percentatge del 70% de vot favorable. —Efectivament. I això és un inconvenient perquè, quan constitueixes un estat, la primera cosa que has d’aconseguir no és el reconeixement extern sinó l’adhesió interna. I l’adhesió d’una part important de la comunitat que no necessàriament ha d’haver donat suport a la constitució de l’estat. Perquè una cosa és donar-hi suport i l’altra és adherir-s’hi o no qüestionar-la. I en aquest sentit és probable que encara hàgim d’avançar. No s’ha avançat prou, no tan sols en el suport intern que necessitem per a crear l’estat sinó en la reducció del rebuig dels qui hi estaven en contra. —Hem tingut un excés de confiança en la força de la democràcia entesa com la força del vot? —Diria que no. No hem pecat de confiança en la democràcia. Però crec que no havíem discutit prou fins a quin punt la democràcia era necessària però no suficient. I potser en algun moment hem pensat que amb la majoria del vot n’hi havia prou. Però és clar i ben evident que la majoria democràtica és necessària però no suficient. Ep! En el nostre context. Som en un estat espanyol construït a la francesa. No és un estat com el britànic o el canadenc, amb orígens ben diferents i amb conceptes de nacionalisme i d’estructuració de la sobirania molt diferents. Penso que havíem oblidat que en un estat com l’espanyol, allò que en altres llocs podria ser suficient, aquí era necessari però insuficient. Probablement perquè no ho vam discutir prou. —Ens fa por parlar de la força, de la violència, del control…? —Sí. —Per què? —Perquè sempre hem estat molt distants com a comunitat d’allò que és l’estat. I per aquest motiu, hem dedicat molt de temps a parlar de les estructures d’estat i no hem parlat de les estructures mentals d’estat. I ens ha sobrat debat i reflexió sobre les estructures físiques –que és una cosa molt francesa– i ens ha mancat, potser amb lògica, la noció d’allò que és un estat. Un estat no és una administració específica. No és una organització. És l’entramat institucional amb el control d’un territori desitjat per una majoria democràtica. —Ciutadans, polítics i governants hem estat ingenus? —Dir que hem estat ingenus seria una mica complaent. Jo crec que ens ha mancat un debat a fons sobre les decisions que s’havien de prendre en cada moment. Quan no tens un debat, no fas una cosa que s’ha de fer en política pública, que és analitzar els pros i els contres de cada opció. I ha mancat debat. Aquesta és la meva percepció. Això ens ha portat a una cosa que podem qualificar d’ingenuïtat. Però jo crec que, més que ingenuïtat, ha estat manca de comprensió. —Aquesta manca de debat la vau denunciar quan va irrompre la idea del referèndum, que no era al programa de Junts pel Sí… —Jo no he denunciat gaire res. Vaig constatar que no es feia un debat seriós quan es va incorporar el referèndum al full de ruta. Em va sorprendre que no es parlés d’alguns aspectes. Fotografia: Albert Salamé —Continueu pensant que la via del referèndum era un camí més complicat? —La via del referèndum tenia un avantatge perquè tècnicament era una manera més bona de comptar favorables i contraris a la independència. Era més precisa i un exercici més net del dret d’autodeterminació. En això gairebé tots hi coincidíem. Però tenia uns quants desavantatges. Alguns es van poder superar. Però requeria la participació d’una gent que no compartia aquest projecte en una convocatòria feta per uns canals que els semblarien il·legítims. Era una qüestió de saber quin seria el nivell de participació el dia del referèndum. I, en segon lloc, si el resultat era favorable a la independència, caldria aplicar-lo. Crec que no es va reflexionar prou sobre això. No es va parlar sobre allò que implicaria prendre una decisió com aquesta. —Un cop fet, el referèndum no ha ajudat també a tastar la naturalesa de l’estat espanyol? —Segur que sí. Jo crec que el va desemmascarar en grau, no tant en fet. Ja sabíem que l’estat espanyol no concebia com a democràtic el fet que els catalans expressessin la seva opinió sobre el seu futur polític. El referèndum va ser una demostració de l’existència de la nació. I això va ser espectacular i, en certa manera, agradable. En la teoria, es diu que una nació és un conjunt de gent que s’ho creu i que està disposada a fer esforços per a demostrar-ho. El dia primer d’octubre es va demostrar que centenars de milers de catalans, amb noms, cognoms i cara estaven disposats a fer esforços perquè eren una nació. Això va més enllà del fet que participés un 43% de gent del conjunt del país o un 50% en els llocs on no hi va haver violència. Aquest valor romandrà i tindrà conseqüències positives a llarg termini. I és una conseqüència molt positiva del referèndum. Ens cal una mica de perspectiva per a veure algunes coses. Per exemple, no cal dir que avui estem molt millor que fa vuit anys. Avui, amb el 155 aplicat, estem millor que fa vuit anys. Vull que quedi clar aquest valor del referèndum perquè, més enllà d’allò que en pensàvem cadascú i de la manera com s’hi va arribar, el valor d’allò que va passar aquell dia no l’hem de subestimar i l’actuació de l’estat espanyol no l’hem d’oblidar. —Han passat coses després del referèndum que no sé si teníem prou assumides. Per exemple, que empresonessin els líders socials independentistes i la meitat dels membres del govern, que el president hagués de cercar protecció en la justícia belga, que els mestres d’escola haguessin d’anar a declarar, que perseguissin tanta gent… —No ha estat cap sorpresa, l’actuació de l’estat espanyol. Jo no l’esperava com una conseqüència del referèndum, sinó en el moment de la declaració d’independència. Era inconcebible la imatge dels policies retirant les urnes a cop de porra. Però no m’ha sorprès que un estat com l’espanyol es defensés violentament. Ells tenen la impressió que es defensen d’un atac nostre. Però sí que m’ha sorprès el grau de tortura de la separació de poders i l’obscenitat que ha arribat a tenir l’ús de la fiscalia, de la justícia… I també m’ha sorprès l’espai que li ha deixat la Unió Europea per a fer-ho. No em pensava que la UE hagués de redimir res. Ja fa molt que no ho penso. Però sí que creia que no deixaria tant d’espai per a la repressió i la vulneració de la seva legislació. Veurem com van les dinàmiques judicials ara que hi ha més justícies europees implicades. Però m’ha sorprès la permissivitat de la Unió Europea. Sobretot tenint en compte que hi ha més països, com ara Polònia i Hongria, que també tenen problemes importants de relació entre el govern i els ciutadans i la Unió Europea ha estat més contundent. En conclusió, ens pot haver sorprès la dimensió de la reacció, però no ens n’hauria d’haver sorprès la naturalesa. Molt poca gent pensava que l’estat espanyol acceptaria gentilment una declaració d’independència amb un exercici efectiu posterior. Fotografia: Albert Salamé —I aquella teoria que el referèndum, la declaració i una mobilització permanent portarien a una inestabilitat que obligaria el govern espanyol, sota l’atenta mirada de Merkel, a seure en una taula de negociació, on queda? —De moment, no ha passat. Però no ha passat perquè no s’ha optat per aquest camí per un cert paternalisme. S’hauria pogut deixar que els ciutadans decidissin com reaccionarien a allò que decidís de fer l’estat espanyol. Però l’esquema que es va imposar no va ser aquest. Hom pot imposar un estat, però, tot i que la via per a evitar que un altre pugui actuar com a estat era viable, no era una via afirmativa i prou per a fer valer un resultat democràtic. Hauria calgut resistir la imposició del 155 per part de l’estat espanyol. I hem de pensar si aquest esquema era operatiu políticament. —Penseu que no ho era? —Penso que era la conseqüència lògica una vegada s’havia optat per la via del referèndum. Perquè calia estar disposat a defensar-ne el resultat. Per exemple, crec que va ser un encert fer la declaració d’independència. Perquè té uns precedents. No és una decisió que es pren de l’aire. És una qüestió que no té a veure amb les conviccions sinó amb la responsabilitat. En primer lloc, perquè s’arrela la noció que la gent amb responsabilitats polítiques ha fet allò que li havien manat de fer. Això és un capital que farà molt més difícil en el futur i molt més sancionable la conducta normalitzada dels polítics de fer el contrari d’allò que havien promès. Una vegada la gent veu que es fa allò que volia augmenta molt l’exigència democràtica. I això és una cosa bona. —La proclamació era important també en termes estratègics o tàctics? —La repressió venia. Però la repressió s’exerceix amb més força quan se sap que l’altre no reaccionarà. Per a mi, aquest hauria estat l’escenari d’unes eleccions convocades pel govern de Catalunya. Hauria estat un desistiment del sector independentista i una repressió sense aturador perquè no hi havia incertesa sobre la reacció. En canvi, la declaració va causar incertesa a l’estat espanyol sobre el grau de reacció a la repressió. I crec que aquest és un dels elements que va fer que el govern espanyol optés per convocar eleccions tan ràpidament. Hi ha qui parla de la pressió d’Europa. No ho sé, si n’hi va haver. Però la incertesa sobre la reacció a la repressió n’és un factor moderador. La repressió venia segur i venia igualment, encara que s’haguessin convocat les eleccions. I la prova d’això és que el govern espanyol no es va comprometre mai a no aplicar el 155 si el govern les convocava. Fotografia: Albert Salamé —Compartiu l’opció que les institucions no resistissin i l’actuació del govern posterior? —L’entenc. Crec que és inconseqüent. I crec que està guiada per un cert paternalisme. Si la ciutadania de Catalunya, en general, i la part sobiranista, en particular, ha demostrat alguna cosa, és que és una població major d’edat que pren les seves decisions sobre la participació en la vida política activa. I la política activa no és només a les institucions sinó també al carrer. I penso que hi va haver un grau de paternalisme en la decisió de protegir la gent de no se sap ben bé què. —Hi havia una amenaça de violència més forta encara… —Ho he vist una mica paternalista. Però insisteixo: ho entenc. Però, amb el grau d’informació tan baixet que es va donar a la població sobre aquesta amenaça, em sembla inconseqüent i paternalista. —L’anada a Brussel·les de Puigdemont i alguns membres del govern deu haver ajudat a internacionalitzar més el conflicte. —Per a mi, la cosa més positiva va ser haver arribat fins al final amb la declaració. La pitjor cosa que s’hauria pogut fer hauria estat deixar el terreny cremat per a l’entrada de la repressió sense reacció possible. Més enllà de la inconseqüència i el paternalisme, em sembla que, efectivament, hi ha una manera d’internacionalitzar la qüestió molt evident. Si la comunitat internacional no ve, hi anem nosaltres. Pot ser que passin coses que no sapiguem cap de nosaltres. Tots tenim el dret de ser una mica escèptics amb les coses que no veiem. Suposo que la confraria de Sant Tomàs ha guanyat adeptes darrerament. Però és cert que la perspectiva del fòrum internacional que té ara obert el president de la Generalitat, atès com es van desenvolupant les coses, ajuda força. —Per què no van junts els partits a les eleccions? —Això ho han de dir ells. No em pertoca a mi. —No us pertoca o no ho sabeu? —No em pertoca i tampoc no ho sé. —No us crec. — Jo he sentit dir que hi ha una mena d’impressió majoritària entre els partits que si es presenten en llistes separades es maximitzaran els vots favorables a la independència. Entenc que ho han fet per això. Almenys així és com ho expliquen. Jo crec que discutir si cal presentar-se en llistes separades o en llistes menys separades (mai no hi ha hagut una llista única) és una pèrdua de temps a hores d’ara. Amb tot, la meva opinió i la de tots els estudis demoscòpics sobre l’experiència de Junts pel Sí és que per la via de la mobilització extraordinària el resultat va ser positiu. El nivell de participació i els resultats van sorprendre i van superar les expectatives que tenia el mateix sobiranisme. La mobilització extraordinària de la fórmula de Junts pel Sí va permetre de compensar l’increment de mobilització dels partits del no. Ja no podrem saber si això hauria tornat a passar en aquestes eleccions. No s’ha provat. Segons el meu punt de vista, l’excepcionalitat d’aquestes eleccions encara és més gran que la de les anteriors. I també és cert que la dinàmica d’una campanya, quan les ofertes electorals són separades, tendeix a posar l’èmfasi en la diferenciació. Si no, per què t’hi presentes per separat? És un risc que ja valorarem d’ací a uns dies. També és cert que alguns teníem més fàcil de tornar a estar en la disposició d’anar a la llista si es feia una candidatura transversal. Lluís Llach ja ho ha dit i jo ho dic ara. Fotografia: Albert Salamé —L’experiència al parlament ha durat dos anys… —Clavats! Segons com ho vulguis comptar, des del 26 d’octubre del 2015 al 27 d’octubre del 2017. De la constitució del parlament a la dissolució imposada. —El balanç personal és positiu? —Sí. L’experiència de diputat, per a mi, no era nova. Ja havia estat al congrés espanyol. Però aquest període ha estat molt apassionant. Podies ser útil fos quin fos el teu paper. I això val tant per als grups de Junts pel Sí i la CUP com per als grups contraris a la independència. Realment ha estat una legislatura políticament intensa en què els diputats han tastat el valor de la sobirania. A més, cal recordar que en la vida hi ha molt poques coses que siguin obligatòries. Molt poques. I ser membre d’un parlament és voluntari. I amb les coses que són voluntàries no ho has de passar malament. Si ho passes malament, les has de deixar. Ha estat molt intens. He treballat amb gent magnífica, gent amb qui potser no hauria coincidit en aquesta vida si no hagués estat per aquest projecte compartit. I com totes les experiències intenses, aquesta ha de tenir el seu final. —Germà Bel continuarà fent-nos arribar les seves cabòries? —Sí. L’activitat parlamentària fa molt difícil de fer un pensament disruptiu efectiu. És a dir, pots fer un pensament disruptiu, encara que sigui complicat, però és molt difícil que sigui efectiu, perquè les estructures institucionals estan molt encarcarades. Si observem com es constitueixen els parlaments al món anglosaxó (Estats Units i Gran Bretanya) o, fins i tot, a França, veurem que hi ha estructures molt més flexibles perquè no hi ha un component d’organització rígida tan fort. I allà es pot ser disruptiu en la pràctica. Però jo crec que va molt bé i les societats funcionen millor quan hi ha cabòries. Recordo que una cabòria és un pensament o una reflexió sense fonament. Però, a vegades, el pas del temps demostra que sí que tenien fonament. Però en el moment que es proposen van contracorrent. A mi m’agrada la idea que no hi ha res sagrat en la política pública i tot és qüestionable. Et pots equivocar fàcilment quan qüestiones alguna cosa, però, si ho fas, les decisions que es prenen són més productives i útils. I d’això es tracta. La vida política pública s’ha de mesurar en resultats i no en intencions. La resposta és que sí, que penso contribuir molt a fer aquest paper perquè m’apassiona.

Summary: Germà Bel: ‘Controlar el territori i imposar lleis no és una qüestió del 50% +1 dels vots’


El primer secretari del PSC, Miquel Iceta, ha demanat perdó per haver fet ‘especulacions quasi filosòfiques en campanya electoral que poden desviar l’objectiu del missatge’, en referència a l’entrevista al diari basc Berria en què deia que, si el suport a la independència arribava al 65%, l’estat espanyol hauria de trobar una sortida política amb la convocatòria d’un referèndum pactat i vinculant. Unes declaracions que van ser criticades per la dreta espanyola i desautoritzades pel PSOE. En una entrevista a Onda Cero, després que el cap del PSOE, Pedro Sánchez, hagi expressat públicament el seu suport a Iceta en el marc d’un míting a Tarragona, el dirigent el PSC ha dit que no li feia res disculpar-se per les seves declaracions, que les campanyes s’havien convertin en un intercanvi de càpsules preparades i que ell havia de saber aquestes regles del joc. Ha afegit que el sorpren que l’acusessin de ser un ‘independentista perillós’. Iceta també ha dit que els independentistes, en aquests moments, no podien garantir l’estabilitat de cap govern i ha avalat que Pedro Sánchez volgués una ‘majoria molt àmplia per a governar sense hipoteques’. ‘Si no, seríem en un escenari que no és l’òptim ni el desitjable’. Iceta també ha considerat ‘molt difícil’ un acord de govern entre PSOE i Ciutadans. Iceta ha recordat que el PSOE va arribar a un acord amb Cs en el passat, però que el partit taronja havia mutat aquests últims anys, passant d’un partit que volia ocupar el centreesquerra, primer, a un que volia ocupar el centredreta, després. Iceta acusa el partit d’Albert Rivera de voler ser frontissa i d’apostar per un acord dels partits de dretes. ‘Se’m fa mot difícil de pensar en un acord amb Cs pensant en la seva evolució i tenint en compte què hem vist a Andalusia’, ha afegit. El dirigent del PSC també ha descartat de fer batlle de Barcelona el candidat d’ERC, Ernest Maragall. ‘Un batlle independentista no el farem’, ha dit, i ha afegit que al PSC li agradaria que hi hagués un batlle ‘genuïnament socialista’ fent referència al passat socialista tant de Maragall com de Manuel Valls.

Summary: Iceta es disculpa ara per haver fet ‘especulacions quasi filosòfiques’ sobre el referèndum


L’empresa sud-coreana Hanjin, la setena naviliera més gran del món, va fer suspensió de pagaments el 2 de setembre passat. Quan es va saber la notícia, una gran part de la seva flota era en alta mar i no fou capaç de trobar refugi. El fet és que, ara mateix, hi ha 77 vaixells de la companyia davant de ports o a mar oberta esperant que la situació es resolgui. Moltes terminals no es volen fer càrrec de les mercaderies d’aquestes naus perquè Hanjin, que acumula un deute de més de 4.500 milions d’euros, no pot pagar el cost de descarregar els contenidors. Segons una estimació de l’Associació de Comerç Internacional de Corea del Sud, els anomenats ‘vaixells fantasma’ transporten béns per valor d’uns 13.000 milions d’euros. La davallada indeturable de les accions de Hanjin des del gener d’enguany Tres vaixells mercants de la naviliera –Hanjin Shenzhen, Hanjin Bosal i Hanjin Spain– són ara mateix davant les costes del país. Barcelona i València són dos dels principals ports europeus on opera la companyia. Segons una informació que ha donat el Port de Barcelona a VilaWeb, el Shenzhen va navegar un parell de dies prop de la ciutat mentre esperava rebre el vist-i-plau de la matriu de Hanjin per a descarregar-hi. L’empresa té por que, com que no pot pagar el deute, li confiscaran els vaixells –com ja ha passat a Singapur– o una part de la mercaderia. De totes maneres, la setmana passada el Shenzen va rebre l’autorització per a entrar al port de Barcelona. Segons l’autoritat portuària, li van donar totes les facilitats per a descarregar. ‘El vaixell és propietat de Hanjin, però transportava contenidors d’unes altres navilieres que no tenen res a veure amb les dificultats econòmiques de Hanjin’, diu l’autoritat portuària. I afegeix que només veta l’accés a les instal·lacions en casos ‘molt excepcionals’. El refredament de l’economia global ha perjudicat greument el sector del transport marítim. Hi han caigut els preus en picat i moltes navilieres han hagut de tancar la parada. Per això les empreses que sobreviuen volen establir aliances per a operar en rutes conjuntament; són rutes que, si hi transitessin individualment, no foren rendibles. El Shenzhen operava en una d’aquestes rutes conjuntes. El dia 3 de setembre al vespre el vaixell mercant va tornar a sortir a mar oberta. Segons la pàgina web de Hanjin, tenia per destinació València, però de llavors ençà el vaixell va transitant per la costa del Maresme. L’autoritat del port de València ha negat haver-hi prohibit l’accés dels vaixells de Hanjin. L’oficina de l’empresa a Barcelona ha declinat de fer declaracions, però sembla que la matriu cerca ports de refugi per a tots els ‘vaixells fantasma’ mentre mira d’assegurar la supervivència en un futur immediat. El vaixell Hanjin Shenzhen davant la costa del Maresme ahir al vespre Hanjin ha de presentar un pla de viabilitat econòmica abans del 25 de novembre, però els principals accionistes, el Banc de Desenvolupament de Corea i Air Korea, estudien mesures de xoc per a salvar la flota fantasma. El conseller delegat de Hanjin, Cho Yang-ho, ha promès d’aportar-hi vuitanta milions d’euros –un terç, provinents d’actius personals– perquè els vaixells mercants puguin continuar operant. Però amb aquesta quantitat no n’hi ha pas prou per a eixugar el deute. El Hanjin Bosal i el Hanjin Spain havien de descarregar els contenidors al port de València, però no ho han fet, ni l’un ni l’altre. En concret, el Bossal ja hauria de ser al camí de la península Aràbiga, segons la seva ruta marítima. L’oficina de la naviliera a València no ha volgut respondre a les preguntes de VilaWeb, però sembla que ambdós vaixells esperen ordres de la matriu de l’empresa. Mentrestant, el Bosal és a prop de Benicàssim i l’Spain va fent tombs a tocar del port de València. El vaixell Hanjin Spain fent tombs prop del port de València ahir al vespre El vaixell Hanjin Bosal, a prop de la costa de Benicàssim ahir al vespre

Summary: Què hi fan els ‘vaixells fantasma’ de Hanjin navegant davant la costa del país?


Diversos sindicats, associacions i càrrecs electes han demanat, en una carta oberta a la rectora de l’Acadèmia de Montpeller, que es formin més professors de català per a les línies bilingües de l’ensenyament públic. Han calculat que el curs vinent 18 classes bilingües no tindran professor de català. Els signants d’aquesta carta consideren que no hi ha prou mestres bilingües català-francès per a cobrir totes les hores i encara menys per a cobrir la demanda. Arran de l’interès de les famílies per un ensenyament bilingüe de qualitat, la diferència entre la demanda social i l’oferta del servei públic creix sense parar. Es preveu que el curs 2019-2020 serà el més difícil d’ençà de la creació de les línies bilingües. La carta oberta acaba demanant a la rectora quines mesures compensatòries pensa prendre per disminuir o eliminar aquestes dificultats. La missiva és signada per l’Associació per l’Ensenyament del Català (APLEC), l’Associació Arrels, Nicolas García, vice-president del Consell Departamental, el Sindicat Intercomunal per la Promoció de les Llengües Occitana i Catalana (SIOCAT) i els sindicats d’ensenyants SNUIPP-FSU 66 i SE-UNSA 66.

Summary: Creix la demanda de català a les escoles bilingües de Catalunya Nord


El govern català ha aprovat els estatuts de la nova Agència de Ciberseguretat de Catalunya, que desenvoluparà el servei públic de ciberseguretat i vetllarà per garantir i augmentar el nivell de seguretat de les xarxes i sistemes d’informació en l’àmbit de les competències de la Generalitat. L’agència es posarà en marxa el primer de gener del 2020 assumint tots els actius materials, personal i recursos pressupostaris assignats al Cesicat, que fins ara eren 7,5 milions d’euros i amb l’aprovació dels pressupostos pel 2020 passarien a ser 14 milions d’euros. En una trobada amb periodistes, el conseller de Polítiques Digitals, Jordi Puigneró, ha explicat que el que hi ha no és suficient. L’agència es crea per ‘defensar el país’ de les ciberamenaces en ‘l’àmbit global i més local’. Puigneró ha indicat que el 2018 Catalunya va patir 350 milions de ciberatacs. Si bé la majoria van ser de baixa intensitat, 1.136 van produir un incident greu de ciberseguretat que va requerir la intervenció de persones o analistes de sistemes informàtics. Aquestes xifres, que han estat creixents, demostren que cal ‘una eina robusta com serà l’Agència de Ciberseguretat’, ha indicat Puigneró. El punt d’inflexió va ser durant la consulta del 9 de novembre del 2014, ha exposat el conseller. ‘Catalunya va patir un dels majors ciberatacs de la història de la humanitat en l’àmbit dels ciberincidents que es produeixen en el món’, ha dit. Durant sis hores diferents sistemes bàsics del país es van veure paralitzats afectant el programa de la recepta electrònica, el servei d’urgències mèdiques o les centraletes de telefonia dels Mossos d’Esquadra. ‘Allà vam convindre que era imprescindible l’Agència’, ha reblat Puigneró. Entre les tasques d’aquest organisme hi ha la prevenció i detecció d’incidents de ciberseguretat i la seva resposta, la protecció dels actors del territori d’amenaces, garantir la ciberseguretat de l’administració i el seu sector públic, donar resposta a emergències, minimitzar els danys i els temps de recuperació, investigar els ciberatacs i recollir dades en un baròmetre sobre l’estat de la seguretat de la informació. L’Agència s’encarregarà de desplegar l’Estratègia de Ciberseguretat de la Generalitat 2019-2022. ‘No neix com un bolet’, ha dit Puigneró, que ha explicat que la idea va sorgir després del ciberatac del 9 de novembre 2014 que va posar Catalunya contra les cordes. Amb un ampli consens de dos terceres parts dels diputats es va aprovar la Llei de l’agència, que el PP va portar al Tribunal Constitucional ‘el mateix dia que s’aplicava el 155″‘, ha recordat el conseller. ‘N’hem sortit molt ben parats’, ha afegit. Escollirà el director el Consell d’administració de l’ens, una elecció que haurà de confirmar el govern. El consell està presidit pel mateix conseller amb dues vicepresidències pel secretari general resposable de la ciberseguretat i del departament d’Interior, així com vocalies pel secretari del govern i responsables de Societat Digital, Administració Local i Seguretat Pública.

Summary: El govern català aprova els estatuts de la nova Agència de Ciberseguretat de Catalunya


El congrés espanyol ha gastat 17,6 milions d’euros en desplaçaments de diputats dins de l’estat espanyol en la legislatura que està a punt d’acabar, el que suposa una mitjana de 50.287 euros per diputat en aquests gairebé tres anys. En concret, entre juliol de 2016 i el 31 de març d’enguany, quan les corts espanyoles portaven ja gairebé un mes dissoltes, la cambra havia facturat 17.600.610,1 euros en viatges dels diputats dins de l’estat per al desenvolupament de la seva activitat tan parlamentària com estrictament política. Aquesta quantitat inclou bitllets d’avió, tren i autobús, així com indemnització per quilometratge en vehicle privat, a més de les despeses de gestió, cancel·lacions, canvis i bitllets emesos pendents d’utilització. La majoria, a les seves circumscripcions En total, en aquest període es van destinar 8,20 milions a sufragar els viatges a les circumscripcions, 1.010.000 a l’assistència a actes polítics i 4.406,51 euros a activitats oficials. A aquestes xifres cal sumar els 3.720.000 d’euros que porta gastats el congrés espanyol en els més de tres-cents viatges internacionals que els parlamentaris han fet d’ençà del començament de la legislatura fins al passat mes de desembre. En total, sumant les dues xifres, la despesa ascendeix a 21,3 milions, als que encara caldrà afegir el cost dels desplaçaments a l’estranger realitzats entre gener d’aquest any i el començament de la tretzena legislatura. Els diputats han protagonitzat 304 desplaçaments entre juliol de 2016 i desembre de 2018, quan encara quedaven tres mesos per a la dissolució de les corts espanyoles. D’aquests 304 viatges, únicament cinc no han anat a compte del congrés, mentre que els 299 restants han costat 3.720.000 d’euros. Aquesta quantitat inclou les despeses de desplaçament i d’allotjament en les diferents destinacions, però no les despeses dels diputats durant la seva estada fora de l’estat espanyol. Fins al 2017 els parlamentaris que participaven en aquests viatges percebien una dieta de 150 euros diaris, però el congrés espanyol va substituir aquesta quantitat per un sistema d’abonament de despeses degudament justificades. Aquesta mesura, en canvi, no es va adoptar al senat espanyol, que manté la dieta diària. El congrés espanyol es va constituir el 19 de juliol de 2016 i, en els primers sis mesos de legislatura, es van realitzar un total de 37 viatges a l’estranger, en els quals es van invertir 363.694,49 euros. El 2017, el congrés va sufragar altres 130 sortides fora de l’estat espanyol amb un cost global d’1.820.000 (només dos no van generar cap despesa a la cambra), mentre que el 2018 es van realitzar 137 desplaçaments que van costar 1.530.000 (amb només tres sense cost per al congrés). Els viatges més cars els ha fet la delegació espanyola a l’Assemblea Parlamentària del Consell d’Europa, que suma set desplaçaments amb un cost superior als 100.000 euros. En concret, aquests van de 111.108 euros als 105.921 euros. Aquesta delegació sol viatjar quatre vegades a l’any a Estrasburg o Brussel·les per participar en les reunions del plenari de l’Assemblea Parlamentària del Consell d’Europa. Es tracta de la delegació internacional més nodrida, juntament la de l’Assemblea Parlamentària de l’OTAN i, per tant la que realitza els viatges amb un pressupost més gran. Per la seva banda, entre els viatges de la delegació espanyola a l’Assemblea Parlamentària de l’OTAN figura un proper als 100.000 euros. Va ser el passat mes de desembre a Halifax (Canadà) a la sessió anual de l’assemblea i va costar 99.080.68 euros.

Summary: El congrés espanyol es gasta 21 milions d’euros en viatges durant la legislatura