Periodista, piulador, columnista, filòsof, tertulià i, de fa un any, polític actiu. Jordi Graupera (Barcelona, 1981), fill de l’Eixample, ha tornat a la seva ciutat després de gairebé una dècada als Estats Units per promoure Barcelona és Capital, un projecte polític al marge dels partits, i provar d’assaltar l’Ajuntament de Barcelona. De retòrica hàbil i amb un llarg bagatge, parla amb passió de tot allò que proposa i és implacable en les crítiques als seus rivals. Barcelona és protagonista en aquesta entrevista, però també Catalunya, sense la qual l’esperit de la seva candidatura no té trellat. —Quins són els cinc problemes principals, per ordre de prioritat? —L’habitatge, el turisme, la seguretat, el mercat laboral i la cultura-llengua. No hi compto l’ocupació de l’estat. —El preu mitjà del lloguer és de 954 euros (quart trimestre 2018), quan el 2013 era de 631. Què proposeu per a reduir-lo de manera immediata? —Primer de tot, s’ha de dir que els problemes de Barcelona tenen dues característiques endimoniades de les quals es parla poc. L’una és que són urgents i l’altra que no tenen solució a curt termini, i s’ha de dir a la gent. Això indica que fa vint-i-cinc anys que ens ressentim d’un retard amb polítiques troncals, com habitatge, turisme i seguretat. I això s’ha de dir a la gent. Ningú no posa en qüestió que l’equip de govern actual tenia com a prioritat millorar la qüestió del lloguer. Ningú no creu que volgués que s’apugés; no ho vol ningú, això. Però la qüestió és que no se n’han sortit, sinó que han empitjorat la situació. —D’acord, què s’hi pot fer a curt termini? —Vejam, hi ha una qüestió que és l’emergència d’habitatge de molta gent de la ciutat. S’ha duplicat el nombre de persones que s’han empadronat a la ciutat sense domicili fix. Per tant, el creixement del barraquisme no és solament una percepció que té la gent quan va als solars del seu barri de tota la vida, sinó que és real. S’ha de generar immediatament un parc d’emergència per adreçar aquesta qüestió. Com es pot fer? Doncs a Barcelona hi ha 14.000 locals comercials que fa més de dos anys que són buits. No vol dir que d’avui per demà els puguis convertir en habitatge, però sí que mitjançant una figura jurídica que es diu llicència a precàri, en alguns d’aquests habitatges que compleixen unes determinades característiques per accedir a cèdula d’habitabilitat, en pots canviar l’ús perquè siguin habitatges. I d’aquests, pots expropiar-ne l’ús, no cal que n’expropiïs la propietat. El gran drama de l’habitatge a Barcelona és la manca d’un parc públic de lloguer, que només és d’un 1,7%, quan la mitjana a Europa és del 15% i hi ha un mandat de la UE per a arribar-hi. —I per això dieu que s’ha d’arribar a 115.000 habitatges públics. Com es fa? —Això vol dir que una part s’ha de construir i una part s’ha d’adquirir. Per a construir hi ha tot de solars de titularitat pública i que, per incompetència de l’ajuntament, no s’hi ha construït. L’exemple clar, el solar que hi ha al carrer Ciutat de Granada 95, a la part baixa de la superilla. Hi ha 125 milions del Banc Europeu d’Inversions (BEI) per a construir 2.198 habitatges, dels quals 22 havien d’anar en aquest solar. El finançament hi és, però no ha passat de la fase de projecte. I això a curt o a mitjà termini es pot activar. Segon, a Barcelona hi ha solars privats on es poden edificar habitatges i no s’hi ha edificat. Hi ha gent que fa quaranta anys que ha exhaurit l’edificabilitat dels seus solars. Aquí l’ajuntament ha de poder-hi intervenir. Tercer, dret a tempteig i retracte, que permet a l’ajuntament de comprar edificis sencers en procés de compra-venda. —La mesura aprovada per l’ajuntament després del pacte entre PSOE i Podem, que permetrà de posar topalls en el preu del lloguer dels barris, com la valoreu? —En la regulació del lloguer, pel que ens han dit fins ara, els ajuntaments no hi tenen competència. Ara en la campanya electoral ens diuen que amb una reforma del codi civil català hi ha la possibilitat de fer-ho. Ara ens ho diu ERC, tot i que fa anys que són a les institucions. Dit això, la regulació del lloguer té virtuts i defectes. La regulació del lloguer congela la ciutat temporalment i a la gent que hi viu li dónes un respir. Però a tot arreu on s’ha aprovat la regulació causa una degradació del parc d’edificis perquè desapareixen els incentius per a fer reformes. Llavors, les ciutats hauran de cercar estratègies perquè no hi hagi aquestes externalitats negatives de la regulació del lloguer. I haurem de fer això. —Colau proposa d’apujar del 30% al 50% la reserva d’habitatge en les noves construccions. Hi esteu d’acord? —Sí, és clar, i per què no el 100%? És que no ho entenc. O el 120%. —Llavors ja no hi voldrà invertir ningú. —I hem calculat que amb el 50% es generarà inversió? —No ho sé, suposo que deuen haver fet càlculs. —No, no ho han calculat. Ja us dic jo que no ho han calculat. És una mesura que es proposa en termes de tants per cents per a poder fer el titular. Però la realitat és que el sector privat a Barcelona, l’any que li va bé, construeix mil pisos l’any. L’any que li va bé. Suposant que aquesta mesura no desincentivi la inversió, parlem de tres-cents pisos anuals, que no resol el problema. I una altra cosa que no es diu. Quan tu col·loques un contraincentiu a sobre la taula tothom sap que el sobrecost passarà al client, és a dir, al qui compri l’altre 70%. A més, aquesta mesura és un risc més elevat per a una inversió. Qui té menys capacitat d’assumir risc és el petit constructor i qui en té més és el gran constructor i en particular estranger. Per tant, amb aquesta mesura es neteja el mercat immobiliari de Barcelona als famosos fons internacionals voltors. —Una de les crítiques que es fa a Colau, sobre l’habitatge, és que ha pecat d’innocència política i no ha pogut complir les promeses que feia. Per què no us hauria de passar? —Doncs una de les coses que ens han preocupat més des del principi és aquesta. No volem que ens passi com a Colau, que no s’esperava guanyar i quan van arribar a l’ajuntament es va passar tres anys aprenent què podia fer i què no podia fer. Per tant, des de bon començament, un dels aspectes recurrents en els més de vuitanta debats que hem fet a Primàries, ha estat la reflexió sobre dues coses: la carta municipal, és a dir, reflexió sobre els límits jurídics de l’ajuntament i quin és el marge que tenim per a fer les coses; i dues, que tota mesura que proposem pugui ser quantificada. A més, la presa de decisions de l’acció de govern la farem per mitjà de la democràcia directa en molts casos. —Si acabeu tenint representació i el vostre regidor o regidors són clau per a formar govern, l’acord també el consultareu a les bases? —Nosaltres hem fet pública la nostra política de pactes, seguint els principis següents: primer, els nostres vots no els regalarem, per molts blocs definits que hi hagi. —És a dir, perquè hi hagi un batlle republicà, no donareu els vostres vots sigui com sigui. —A cost zero no. No hem vingut a regalar els vots a ningú. Per dir-ho d’alguna manera. La CUP del 2015 ningú no dubtava que no faria president cap espanyolista, però no van donar els vots de franc perquè Artur Mas fos president. Segon. No pactarem amb ningú que no compleixi dues característiques: compromís explícit i verificable amb el dret d’autodeterminació; i a favor del peatge de congestió. I tres, tot el contingut de la negociació es farà públic. Quan sortim de les reunions a negociar, immediatament després farem una conferència de premsa i ho explicarem. —Però hi haurà retorn cap a les bases? —Sí, la presa de decisions definitiva la prendrem amb les bases. —Veieu l’independentisme perdut? —Sí. Crec que són els fonaments que estan malament. Vàrem arribar a la tardor del 2017 amb els fonaments malmesos. Els partits polítics que encapçalaven això que s’ha anomenat ‘el procés’, es van plantar a un escenari de xoc amb l’estat espanyol sense haver reflexionat què calia per entrar en aquest xoc o per tal d’exercir el dret d’autodeterminació d’una manera clara. Arribat aquest moment, en lloc de rectificar el problema dels fonaments, el problema de les actituds, del discurs de fons, del vocabulari, de com es permet el creixement de la consciència política del país, hem anat cap a un retrocés. Per a justificar els errors que es van cometre el 2017 hem canviat tota la base del discurs per tal que allò sembli normal i, per tant, sembli normal la situació de reculada, rendició i fins i tot normalitzar la repressió del nostre país. Alimentem les idees d’eixamplar la base, jugada mestra, el món ens mira i tota aquesta mena de sopars de duro. El moviment independentista està en decadència. És un moviment que fa temps que no té idees noves i en part perquè amb tot l’argumentari sobre la unitat s’ha relegat la gent a l’espai folklòric i no li ha estat permès d’entrar a l’esfera política. Per això vàrem llançar les Primàries. —I a l’Ajuntament de Barcelona es pot capgirar aquesta dinàmica? —Per començar. Un exemple de la degradació del nostre sistema polític és la creença que tota política es basa en les competències. I la política no es basa en les competències, es basa en el capital polític. —Llavors és gesticulació? —No, aquest és el defecte, creure que només hi ha competències i gesticulació. Allò que realment defineix les polítiques és la capacitat de posar el capital polític al servei d’idees que s’escampen per la societat. Dos exemples molt clars. Alexandria Ocasio. És una persona votada en un districte molt petit de Queens. Per tant, el cap de l’oposició de Barcelona tindrà més vots que Alexandria Ocasio. I el seu poder com a congressista és molt petit. Però ella ha aconseguit posar el seu capital polític al servei d’allò que es diu ‘New Green Deal’ i en aquesta campanya Ernest Maragall li ha copiat totes les idees. O un senyor que va guanyar les eleccions dient ‘Yes we can’ i al cap de sis mesos hi havia un partit polític espanyol que es deia Podemos. O el Brexit, que va guanyar amb un lema que deia ‘Take back control’ i en aquesta campanya tenim Recuperem Barcelona. Això et diu que ni el Brexit, ni Obama ni l’Ocasio no tenen competències sobre la nostra política, però el capital polític canvia les coses. Si nosaltres fem possible que el nostre discurs es posi en circulació, això sol desplaçarà tot el mapa polític català cap a una conversa que ara mateix no tenim. —Heu repetit moltes vegades que Barcelona és troncal en el conflicte amb l’estat. Per què ho creieu? —Hi ha més nacions a l’estat, però la raó per la qual el conflicte fonamental és entre Catalunya i Espanya és perquè és entre la ciutat de Barcelona i Madrid; les elits de la ciutat de Barcelona i les elits de Madrid. Quan diem que aquesta és una ciutat ocupada, també ens referim a això. Les elits espanyolistes que de fa temps governen la ciutat en nom de l’estat o havien pactat amb l’estat durant el segle XX, són les que controlen el discurs cultural, lingüístic i econòmic i la cooptació de les institucions. Un batlle independentista que entengui què hi ha en joc i què hi ha hagut en joc històricament és el batlle no tan sols capaç de desenterrar els conflictes que hi ha a Barcelona i que tenen a veure amb l’ocupació de la ciutat, sinó també de desenterrar les idees i les perspectives que molts barcelonins han tingut durant moltes dècades i que per raó d’aquestes idees han estat marginats de la vida pública. Si som capaços de desenterrar-ho, això farà un pet com una gla. —Poseu-ne un exemple. —El conflicte del Macba. El conflicte no és tan sols que el CAP del Raval Nord vulgui la capella de la Misericòrdia i el Macba també. Bé, hi ha un aspecte del debat que és urbanístic i jo crec que el Macba 2 no ha d’anar a Ciutat Vella. Però què és el Macba? És un museu creat pel ‘maragallisme’ als anys noranta: d’una banda, perquè volia acontentar els rics que s’havien cansat del Liceu i que volien un lloc on portar els seus amics de Nova York; i per una altra banda, el ‘maragallisme’ necessitava un gran museu que no digués que fos nacional, que fos de Barcelona; i tercer, Maragall volia que Meier fes un edifici a la ciutat. I la cosa fonamental és que després d’haver-se’n anat en orris el pacte cultural, necessitaven pactar amb les elits de la ciutat. Aquesta és la clau del ‘maragallisme’, pactar amb l’espanyolisme cultural de la ciutat i despersonalitzant Barcelona per no fer-se mal entre ells. El Macba té tres branques: Generalitat, ajuntament i la fundació privada, responsable de comprar el fons del museu. I si et demanés qui en forma part, n’encertaries el 80% fàcilment. Per començar la presidenta és la reina emèrita espanyola Sofia. Vull dir que els conflictes urbanístics i culturals també són part del conflicte nacional. I la batllessa de la ciutat va prometre que quan arribés a l’ajuntament revelaria tots aquests conflictes, però no ho vol fer perquè si ho fa revela que hi ha un conflicte nacional de fons i un conflicte nacional electoralment li va en contra, perquè té els electors la meitat a cada banda. —I Ernest Maragall no és capaç de revelar aquests conflictes que dieu? —ERC s’ha passat tot el mandat afavorint el CAP Raval Nord i plantant cara en aquesta batalla, i en el moment que han canviat de candidat han canviat de posició i han fet costat al Macba, on per cert, a la fundació hi ha el cosí de l’Ernest . Això forma part de la mateixa política d’apaivagament, de pau social, a què ens volen acostumar els partits en nom de fer república i no ser quantes bajanades més. Ens volen vendre un altre pacte amb les elits de la ciutat que ja vàrem veure amb el pujolisme i el maragallisme. —I Elsa Artadi? —Però si el PDECat ha estat al costat del Macba des del principi, en aquest conflicte. Jo crec que l’herència de l’espai convergent a Barcelona i Catalunya, l’única cosa que els manté vius és un senyor que és a Brussel·les que té la capacitat de generar el caos quan ell vol. Ningú no dubta de les seves conviccions de fons, però després tothom dubta de les seves decisions. A què no ha renunciat el món de Convergència per tal de mantenir el poder? Algú sap quina ideologia tenen ara mateix? Algú creu que Elsa Artadi, amb una decisió de presentar-se a les eleccions presa en tres setmanes, s’ha aturat mai a reflexionar seriosament sobre què necessita aquesta ciutat? Jo no. —Catalunya pot ser independent? —La independència de Catalunya és un conflicte amb l’estat que només se soluciona si tu envies el senyal que estàs disposat a defensar unilateralment aquesta declaració malgrat tot. Això només ens ho podem proposar si confiem que el temps històric que ens ha tocat de viure és un temps històric en el qual Espanya ja no pot resoldre aquest problema bombardant Barcelona. Però no podem utilitzar l’argument que ens han amenaçat amb la violència. No fotis! Si és escrit a l’article 8 de la constitució espanyola! Fa quaranta anys que estem amenaçats, fa tres-cents anys que estem amenaçats! L’únic joc que hi ha en la política catalana és l’amenaça de la violència de l’estat contra l’amenaça de revolta dels catalans. Aquest és el joc, sempre és aquest. En el moment que tu poses la revolta sobre la taula i et fas enrere per la violència, es trenca el joc. Aquest és el motiu pel qual l’estat ja sap que pot fer allò que li doni la gana. Que els polítics catalans anessin al xoc contra l’estat sense saber o fent veure que no sabien això, és un error. Si és un error moral, d’improvisació o de càlcul, no ho sabem, però el mínim que pot passar és que retem comptes amb això, perquè si no aprenem dels errors del 2017 els tornarem a repetir. —Però és possible la independència? —I tant que és possible. Com voleu que sigui impossible? Totes les independències que hi ha hagut, totes s’han fet en contextos menys favorables que el nostre. —Dieu que la vostra candidatura cerca una nova manera de fer política, que no sou convencionals. Per què no provàveu d’implantar una nova política en un entorn que us és més proper, com el convergent? —Jo he col·laborat amb els partits independentistes sempre que m’ho han demanat. Amb tots tres: Convergència, ERC i la CUP. És veritat que vinc d’on vinc, biogràficament, familiarment o com en vulgueu dir. Però el fet important no és d’on véns, sinó què fas i la capacitat de crítica que tens amb els llocs d’on véns. De la mateixa manera que vaig anar als EUA essent un liberal clàssic i he fet una tesi doctoral que és una crítica al liberalisme. Jo estava disposat a treballar amb l’espai independentista, per això vaig obrir les primàries als partits, perquè creia que a l’interior del país hi ha talent, incloent-hi l’Elsa, però els incentius generats entorn del sistema de partits català, que és el mateix que l’espanyol, són pensats per a castrar-te. Si no vols la metàfora heteropatriarcal, doncs són pensats per a capar la teva capacitat de posar idees noves sobre la taula. —Aquests dies a les xarxes ha circulat força un article de la Directa que us assenyalava com un deixeble de Prenafeta. Rescata aquella idea que sou un representant de la dreta alternativa (alt-right) catalana… Què n’heu de dir? —És un heat job, que en diuen els americans. És un assassinat del caràcter que es fa quan la teva proposta emergeix a l’esfera pública com una alternativa real. És molt típic del periodisme català. No és un article esbiaixat, perquè tot és esbiaixat, sinó que és un exercici que tria un seguit d’elements explicats de manera vaga o interessada de la meva biografia, per tal de fer emergir un personatge que no s’assembla gens a tot això que dic. De fet, si la meva trajectòria es mira amb una mica de cura, es veurà que justament sóc l’articulista català que ha escrit més i millor sobre quina és la crítica que podem fer a la irrupció de l’alt-right a Occident i com ens en podem desfer. No hi ha res més allunyat en el meu pensament que això, al contrari. Però en aquest país sempre es fa servir la idea de xenofòbia i de desigualtat social per evitar de discutir de les coses de manera matisada i intel·ligent. S’anul·la el debat per la via de crear un prejudici molt fort que impossibiliti qualsevol mena de conversa. —Creieu que us han penjat una etiqueta de liberal, prepotent i egocèntric? —Potser en l’entorn dels vostres amics sí, però en el meu entorn no. La manera de caricaturitzar algú és dir-li liberal i no sé què més. Però vaja, jo sempre dic igual. En aquesta ciutat, en aquest país i a Occident, el tant per cent de gent que creu que tot ho ha de fer l’estat és molt petit, el tant per cent de gent que creu que tot ho ha de fer el mercat és molt petit i tots els altres ens barallem per la dosi del verí. I si baixem a la cosa concreta és quan és menys difícil de posar-nos d’acord. Llavors cadascú té la sensibilitat que té, la tradició que té i tampoc no vull negar la distinció entre dretes i esquerres. I sobre la prepotència i l’egocentrisme, us diré que m’he passat deu anys als EUA i no m’ho ha dit mai ningú. En aquest país sempre has d’enviar el senyal que no seràs mai un problema, si no, no prosperes. —Si no entreu a l’ajuntament, què fareu? —No em poso mai en la tessitura del fracàs perquè fer-ho, crea incentius per no anar de cara. Hem fet bé la feina i hem fet un forat en la política catalana. Per tant, entrarem a l’ajuntament i canviarem l’agenda política del país. Dit això, jo he tornat a aquesta ciutat i he engegat aquest projecte polític perquè crec que hi ha una mancança en la nostra política i fa falta una alternativa. Per tant, ens presentarem en totes les batalles, anirem a totes les trinxeres, plantarem cara on sigui. Jo he pres la decisió personal de dedicar els deus anys següents de la meva vida a aquesta ciutat perquè crec que és la batalla fonamental per a alliberar el país. Si, a més a més, dic que els partits que ens haurien de representar destrueixen la consciència política del país, amb quin argument me’n puc anar a casa? Hem vingut per quedar-nos i portarem la batalla fins al final. —No arribeu a la trinxera de les eleccions europees. Qui votareu? —És una decisió que encara no he pres. Ho faré durant la campanya. Abans d’acabar, us proposem que respongueu aquest qüestionari: —Quin és el vostre defecte principal? —La vanitat. —Quins dons naturals us agradaria de tenir? —M’agradaria ser més alt i m’agradaria tenir més dots musicals. —Quantes hores dormiu cada dia? —Entre quatre i sis. —Quin nom (de noi i de noia) preferiu? —El de les meves filles, Aurèlia i Francesca. —Quin és el vostre artista preferit? —Joan Miró. —Quin és el vostre heroi de ficció preferit? —Dumbledore. —Quin personatge històric valoreu més? —Sóc molt fan de Lincoln. —Quin és el darrer llibre que heu llegit? —Un llibre sobre com desenvolupar la carta municipal de Barcelona amb pròleg de Jordi Hereu quan era batlle. I hem descobert que no s’ha fet res d’allò que es diu en aquest llibre que es podia fer amb la carta municipal. —Quin és el vostre lema? —Allibera’t. —Quines feines heu fet fora de la política? —Havia treballat de cuiner, cambrer, repartidor, pizzer, muntador de recobriments plàstics per a cambres frigorífiques, professor particular, tallant i fumant peix en una fàbrica de peix del Baix Llobregat, repartidor de propaganda comercial, columnista, periodista, professor universitari, professor d’escola i investigador. També he fet de negre literari, he escrit discursos per a uns altres, he fet de tot. —L’escola on porteu els fills és pública o privada? —Pública. —En quina llengua parleu als pares? I als fills? —Els meus pares són morts. Als meus fills els parlo en català. —L’última vegada que heu fumat marihuana? —La setmana abans de començar la campanya electoral. —Quina és la mentida més grossa que han publicat mai sobre vós en un mitjà de comunicació? —Que sóc de l’alt-right català i que sóc supremacista. També es diu sovint que sóc ric, i els meus pares eren uns senyors de classe mitjana. —El millor batlle de la ciutat fins avui? —Segurament el Pasqual, per la imaginació que tenia, però tots els dèficits que té la ciutat avui dia vénen tots del Pasqual. —La cosa que ha fet més bé l’actual batllessa? —Guanyar les eleccions . La relació amb les escoles bressol. —La que ha fet més malament? —L’acció política per l’acció retòrica. —Quant cobrareu si sou batlle? —El que cobri. —I si sou regidor? —El que toqui. —A quina altra ciutat us agradaria de viure? —M’agradaria molt passar un temps de la meva vida en una ciutat d’Àsia. Una part de mi voldria la Xina, però tinc molta fascinació pel Japó. —Qui us ha fet políticament? —Una de les influències menys evidents en el meu pensament polític són els pragmatistes nord-americans que van des de mitjan segle XIX, Charles Peirce, fins a John Dewey, a principi del XX. I una persona que es diu Omri Boehm, que és el meu director de tesi. —Qui creieu que faria millor la vostra feina entre la resta de candidats? —El que necessiti el nostre suport per governar. —Qui creieu que la faria pitjor? —Karl Jacobi? No, us en dic un altre. Ada Colau, si guanya aquestes eleccions, tindrà una sensació d’impunitat molt gran.

Summary: Jordi Graupera: ‘Entrarem a l’ajuntament i canviarem l’agenda política del país’


Una esllavissada ha fet descarrilar avui un tren de la línia R4 de rodalia. Hi ha hagut un mort i quaranta-quatre ferits. A la zona de l’accident, entre les estacions de Vacarisses i Vacarisses-Torreblanca, la via és flanquejada per dos talussos. La pluja ha fet que la terra s’esllavissés. Un vídeo publicat per TV3 demostra que era una zona de risc d’ençà del cap de setmana. A les imatges es veu com els talussos es converteixen en salts d’aigua per culpa de la pluja. El tren que hi circula ha de reduir la velocitat per evitar problemes. Segons La Vanguardia, en el mateix tram ja hi va haver dos descarrilaments el 2009 i el 2011. 🔴 EXCLUSIVA @Tv3cat ha tingut accés a unes imatges recents del lloc on avui ha descarrilat el tren a Vacarisses. Les imatges, gravades per un maquinista, són de diumenge. El tren que circulava per aquest tram de la R4 va haver de reduir la marxa #ElsMatinsTV3 👇 pic.twitter.com/UasJTbYD6O — Els matins TV3 (@elsmatins) November 20, 2018

Summary: Un vídeo demostra el risc de circular per la zona on s’ha accidentat el tren de la R4


El Tribunal Suprem espanyol és a un pas de centralitzar totes les causes contra la declaració d’independència i el referèndum. El magistrat Pablo Llarena Conde (Burgos, 1963) ja instrueix el procediment contra els membres sobiranistes de la mesa del parlament acusats de rebel·lió, sedició i malversació de fons. Tots formen part de la diputació permanent –tret de Joan Josep Nuet– i per tant són aforats. Aquests dies, el jutge també rebrà les causes contra el govern de Carles Puigdemont, la cúpula dels Mossos i els dirigents de l’ANC i Òmnium, que fins ara dirigia la magistrada de l’Audiència espanyola Carmen Lamela. ‘És una bona notícia. Una oportunitat per a començar a corregir els vicis que arrossega aquesta causa, on es reinterpreta la llei’, va declarar ahir a RAC-1 Andreu Van Den Eynde, advocat del vice-president de la Generalitat, Oriol Junqueras, i diversos consellers. El lletrat considera que l’únic tribunal competent per a aquest cas és el TSJC, però es congratula d’abandonar la ‘sala hostil’ d’apel·lacions de l’Audiència espanyola. Les defenses dels empresonats veuen en Llarena una oportunitat perquè puguin ser alliberats sota fiança, car el 9 de novembre no va dictar presó incondicional per a cap membre de la mesa. I abans, a més, havia ajornat la declaració de Forcadell, Simó, Barrufet, Nuet, Guinó i Corominas perquè es poguessin preparar la defensa. ‘Els consellers van declarar  entre dos i quatre minuts perquè no vàrem poder preparar les defenses’, denunciava ahir Van Den Eynde sobre la diferència de tracte de la magistrada Lamela. Però qui és Pablo Llarena? És realment una ‘esperança’ per als encausats? Al món judicial és conegut per la seva expertesa en dret penal i pel tarannà dialogant. Això s’ha vist en la manera com s’ha captingut a l’hora d’unificar les causes. La llei d’enjudiciament criminal li permetia d’exigir-les directament, però es va estimar més de sol·licitar un informe a la magistrada Carmen Lamela per saber el seu parer sobre la centralització. D’aquesta manera, evitava que semblés que s’apropiava les causes o que desautoritzava la jutgessa de l’Audiència. Els seus companys de professió no dubten a definir-lo com un home de dretes. És afiliat a l’Associació Professional de la Magistratura, entitat de caràcter conservador, que va presidir entre el 2013 i el 2015. Va deixar el càrrec poc abans de ser nomenat membre de la sala segona del Tribunal Suprem espanyol, coneguda col·loquialment com la crème de la crème de la judicatura espanyola. Un jutge que coneix el procés Llarena comença la carrera judicial el 1989 a Torrelavega (Cantàbria) abans de traslladar-se a Burgos, la seva ciutat natal. Tanmateix, no tarda pas gaire a tornar a fer les maletes. El 1992 arriba a Barcelona, on desenvolupa gran part de la seva tasca professional. En plena febre olímpica, aterra al jutjat d’instrucció 31. Mentre ell s’instal·la a la ciutat, la magistrada Carmen Lamela, fins llavors membre de l’Audiència de Barcelona, comença a preparar l’equipatge per anar-se’n cap a Madrid. El 1998 fa el salt a la secció sisena de l’Audiència de Barcelona, tribunal que acaba presidint el 2011 després d’imposar-se a Daniel de Alfonso, que més tard serà el polèmic director de l’Oficina Antifrau; a Jesús Maria Barrientos, actual president del TSJC; i a Francisco Javier Pereda. Com a president de l’Audiència s’integra en la sala de govern del TSJC. Durant la seva presidència viu la gestació i el desenvolupament del procés independentista en l’escenari polític: les diades multitudinàries, la consulta del 9-N i les eleccions plebiscitàries del 27-S. ‘Els jutges no tenen gens de capacitat ni cap instrument de solució’, declarava en una entrevista a El Mundo, poc abans de les eleccions del 2012. Llarena hi defensava ‘una solució essencialment política’ del conflicte. ‘La qüestió de la identitat catalana i de la integritat de l’estat espanyol no té cap resposta judicial sinó política’, reblava. De totes maneres, sobre un eventual referèndum d’independència, afirmava que la resposta judicial dependria de l’ordenament jurídic vigent i ‘dels termes de la convocatòria.’ El 13 d’octubre del 2015, segons el diari Público, Llarena va pressionar el president del TSJC, Miguel Ángel Gimeno (membre de l’associació progressista Jutges per la Democràcia), perquè emetés un comunicat criticant les concentracions de suport al president de la Generalitat, Artur Mas, i les conselleres Irene Rigau i Joana Ortega, abans de declarar al TSJC per haver organitzat la consulta del 9-N.. El text definia les manifestacions com ‘un atac directe i sense pal·liatius a la independència judicial’. I afegia: ‘Qüestionar de manera interessada que l’actuació dels tribunals de justícia només es deu a interessos polítics promou la desconfiança social i pretendre estratègies de pressió constitueix una negació de les bases de la nostra convivència política.’ El 28 de gener de 2016, Llarena va ser nomenat substitut a la sala segona del Suprem de Joaquín Giménez García, fundador de l’associació Jutges per la Democràcia, que es jubilava. En la presa de possessió, Llarena va ser apadrinat pel magistrat de la sala penal Francisco Monterde, qui el 2009 havia estat designat per a instruir una de les peces del cas Gürtel, malgrat que feia vint-i-cinc anys que no dirigia cap investigació judicial. Per si fos poc, el 1996 Monterde havia estat nomenat vocal del Consell General del Poder Judicial a proposta del PP. ‘Això no és l’Audiència Nacional’ La defenses dels acusats esperen un canvi de tracte una volta les causes de l’Audiència arribin al Suprem. ‘Tranquils, això no és l’Audiència Nacional’, va dir, segons Nuet, el jutge Llarena als membres de la mesa abans d’ajornar-los la declaració. Certament, el Suprem no és un tribunal que tingui tirada a decretar mesures preventives com la presó incondicional. I Llarena, malgrat ser conservador, no és un jutge que combregui a ulls clucs amb els informes de la fiscalia, cosa que es critica de Lamela. En el cas de la mesa, Llarena va desmuntar en la interlocutòria alguns dels arguments de la querella de la fiscalia. En relació amb el risc de fugida dels acusats, va dir que era ‘difuminat’ perquè s’havien presentat davant les instàncies judicials sempre que hi havien estat citats. Sobre el risc de destrucció de proves, el considera impossible: ‘La querella es limita a atribuir als investigats la creació d’una base normativa, mitjançant un comportament que apareix perfectament i immutablement esculpit als diaris de sessions del Parlament de Catalunya.’ El canvi de tracte no garanteix una carta de llibertat per als empresonats, però Llanera obre la porta a suavitzar l’acusació en la interlocutòria: ‘Això que ha estat exposat anteriorment no exclou la possibilitat que els fets puguin integrar figures delictives de menor rang punitiu que el delicte de rebel·lió.’ Dit això, parla d’una manera molt crua sobre allò que considera ‘la violència’ que va viure Catalunya els dies previs al referèndum, gairebé assumint tot l’argumentari de la fiscalia: «Tots aquests comportaments expressen el germen violent que corria el risc d’expandir-se . En aquestes condicions, no essent mancada de fonament la pretensió acusatòria que els promotors de la independència haurien pogut servir-se d’aquests focus violents puntuals, i d’una mobilització decidida i molt més gran, per a exhibir els moviments populars com a espoleta d’una eventual explosió social que ells podien modular i, per tant, com la violència coactiva per a la consecució dels seus fins.» Van Den Eynde deia ahir: ‘Encara queda molt camí per a recórrer.’ I reiterava que el Suprem no és l’òrgan competent per a resoldre aquestes causes. ‘Intentem muntar un trencaclosques amb unes peces que no encaixen. En sortirà un Frankenstein’, afirmava. De totes maneres, assegurava que si s’acabaven centralitzant les causes demanaria la llibertat dels seus clients de seguida. ‘Si podran fer campanya és incert’, afegia.

Summary: Pablo Llarena, el jutge que volia una solució política per a Catalunya


El jutjat contenciós administratiu de Tarragona ha acceptat el recurs de l’advocacia de l’estat espanyol contra l’Ajuntament de Calafell per la seva adhesió a l’AMI (Associació de Municipis per la Independència) i ha anul·lat l’acord del ple municipal amb què el consistori va aprovar entrar a l’entitat. Segons ha avançat el Diari de Tarragona i ha confirmat l’ACN, el tribunal conclou que defensar un projecte polític d’àmbit supramunicipal no és competència d’un ajuntament. El litigi judicial va arrencar el 2015, quan el ple de Calafell va aprovar la incorporació a l’AMI amb el suport de 12 dels 21 regidors del consistori. L’any 2017, però, la delegació del govern espanyol va denunciar l’ajuntament per haver pagat una quota de 1.859 euros a l’entitat. El batlle, Ramon Ferré (PSC), va recórrer a l’assessorament de la Comissió Jurídica de la Generalitat. Aquest ens va confirmar la legalitat del tràmit i va concloure que l’Ajuntament havia d’adherir-se a l’AMI perquè així ho havia decidit la majoria del plenari. Ferré governa a Calafell amb el PP i el partit independent UAM.

Summary: Un jutge prohibeix l’adhesió de l’Ajuntament de Calafell a l’AMI


Gonzalo Berger va acabar la tesi doctoral el maig del 2017 i la va llegir fa quatre dies. Ha estudiat a fons les Milícies Antifeixistes de Catalunya durant el període del 21 de juliol de 1936 al 31 de desembre del mateix any. És un dels pocs estudis en profunditat que s’han fet d’aquest exèrcit que va defensar Catalunya els primers mesos de la guerra començada amb l’alçament feixista espanyol. Segons Berger, aquells primers mesos de guerra, la Generalitat funcionava com un estat independent amb exèrcit propi. Aquest nivell d’autogovern no agradava gens ni mica al govern de la república espanyola, que va esforçar-se per minvar el poder de la Generalitat i afeblir-ne la capacitat financera. En aquesta entrevista, Berger explica l’episodi de l’intent de les Milícies de recuperar Mallorca de les urpes del feixisme i de com va ser boicotat –també amb asfíxia econòmica– pel govern espanyol per a impedir un poder massa fort de Catalunya. —Una tesi sobre les Milícies Antifeixistes de Catalunya. Han estat poc estudiades? —El meu centre d’interès en la recerca com a historiador és la guerra del 36. A partir de recerques prèvies vinculades a qüestions de demografia i mortalitat durant la guerra, vaig detectar que hi havia un buit historiogràfic molt important en relació amb els primers mesos de la guerra a Catalunya i, especialment, sobre les Milícies. A conseqüència d’aquesta necessitat de conèixer amb més exactitud què van ser les Milícies Antifeixistes, vaig plantejar la tesi doctoral. Encara no entenc que hi hagi aquest buit sobre un dels moments més importants de la història de Catalunya. És el moment on tot era possible i tot estava per fer. —Un moment convuls socialment… —A Catalunya es va viure, en paral·lel, una revolució i el desenvolupament de l’autonomia política del país. Aquests mesos i tot allò que tenia a veure amb el poder real –en un context de guerra, el control de l’exèrcit– són elements cabdals per a entendre què va passar després. A tots nivells. A la rereguarda, a l’arena política, el desenvolupament posterior de la guerra i la relació entre el govern de la república espanyola i el govern de la Generalitat. —I què eren les Milícies? Un exèrcit català independent? —Van ser-ho. Van ser un exèrcit organitzat, format i finançat pel govern de la Generalitat i pels catalans. Això no vol dir que no hi hagués voluntaris que procedissin d’altres llocs. De la península i de l’estranger. Un 5% dels voluntaris d’aquests primers mesos de guerra eren estrangers. N’hi havia que havien vingut per les Olimpíades Populars. Després, en van venir molts més que es van enquadrar a les Milícies. Són una organització que neix de zero perquè la quarta divisió de l’exèrcit espanyol havia estat dissolta a Catalunya com a resposta immediata a l’alçament feixista. El govern de la república espanyola va donar ordre de desmobilitzar la quarta divisió, que era la que estava cobrint la regió catalano-aragonesa. —Per què la va desmobilitzar? —Arran de l’alçament i els dubtes sobre l’obediència dels caps militars, desmobilitzar la divisió era una manera d’evitar que les tropes fossin posades al servei del cop d’estat militar. Es desconnectava la tropa dels comandaments. La conseqüència d’això va ser un buit de poder a Catalunya. L’exèrcit és el factor més important de poder en temps de guerra. La Generalitat construeix, de zero, una força armada quan veu la resposta popular a l’alçament feixista. —Qui tenia el control de les Milícies? El govern o el comitè central de les Milícies? —Un dels objectius de la meva investigació era respondre això. Sempre s’havia parlat de les atribucions del comitè central de les Milícies. S’ha debatut si tenia el control real de la resta de comitès locals. Si estava controlada per la CNT, el PSUC… I si era un contrapoder de la Generalitat. Els resultats de la meva recerca assenyalen perfectament que el comitè central de les Milícies va ser creat pel decret de formació de Companys. Fou un acord del govern amb les organitzacions antifeixistes. Es van crear amb voluntat de defensar Catalunya. I el comitè central de les Milícies va ser l’eina que va fer servir el govern, d’acord amb les organitzacions polítiques i els sindicats, per a organitzar i dotar de capacitat militar els voluntaris per a defensar Catalunya. Recordem que Saragossa i gran part de l’Aragó van quedar en mans dels sollevats. Per tant, hi havia un risc clar per a Catalunya detectat pel govern de la Generalitat. —Quants voluntaris es van allistar a les Milícies? —Aquesta és la gran pregunta, perquè és difícil de dir una xifra gaire exacta. S’ha especulat molt sobre això. S’han fet hipòtesis a partir dels testimonis de la memòria oral. Però les xifres que han sortit són molt contradictòries. Jo ho he investigat a partir dels subsidis que es van pagar a partir del 15 d’agost de 1936. La Generalitat va començar a pagar un subsidi a tots els milicians. He arribat a la conclusió que hi havia uns vint mil milicians a tots els fronts –Mallorca, Aragó i Madrid– durant el mes d’agost. I aquesta xifra va créixer fins a arribar a uns quaranta mil, el novembre, quan es va crear l’Exèrcit Popular de Catalunya. —Un dels primers objectius de les Milícies va ser la recuperació de Mallorca? —Aquesta va ser una iniciativa que va néixer molt aviat. Es va veure la necessitat de recuperar Mallorca del control dels sollevats. Es va considerar l’operació militar pocs dies després de l’alçament. Era una operació arriscada perquè calia fer un desembarcament amb les condicions de l’època i les condicions militars i tècniques de la Generalitat. Les primeres columnes cap a les Illes van sortir el 3 d’agost. Es van desplaçar del port de Barcelona al port de Maó. Menorca havia quedat en mans de la república. Mallorca era un objectiu a l’abast perquè havia quedat aïllada del gruix de la zona ocupada pels feixistes. I era important perquè controlava el trànsit marítim entre els ports de França i els ports de la costa catalana i valenciana. El control feixista de Mallorca era una amenaça directa amb possibilitat de bombardar Barcelona i el litoral català amb l’aviació. La Generalitat sabia que a Mallorca, entre la població, hi havia militants del Front Popular disposats a lluitar. —Quants voluntaris van formar les columnes destinades a recuperar Mallorca? —El nombre de combatents de Mallorca és una altra de les dades que ha ballat fins ara. Però en les hipòtesis publicades no s’havien treballat les fonts d’arxiu. S’havia parlat de molts més combatents dels que hi havia realment. I això s’havia fet per desprestigiar les Milícies i el govern. Dient que eren molts més que les tropes mobilitzades pels militars de l’alçament es donava la imatge de fracàs, d’incapacitat, de manca de preparació i de caos. La veritat és que totes les forces lleials a la república del front de les Illes Balears sumaven uns cinc mil efectius. Mil cinc-cents d’aquests efectius ja eren militars o forces d’ordre públic abans de la guerra. Quatre mil eren milicians i milicianes. El dia 16 d’agost en van desembarcar uns dos mil a Mallorca. —Aquesta operació no era ben vista pel govern espanyol? —No tan sols aquesta operació. Tot allò que passava a Catalunya, i les decisions del govern de la Generalitat, era molt mal vist pel govern de la república. Hi va haver un boicot en relació amb l’armament. Una qüestió important era la pólvora. Catalunya no estava en disposició de fabricar-ne. Podia fabricar cartutxos, però sense la pólvora adequada no servien. A Catalunya es fabricava pólvora amb fum que no anava bé per a l’armament perquè l’acabava obturant. Hi havia molt poc armament a Catalunya. El govern espanyol va blocar l’entrada d’armament des de l’estranger i la península. —Es va impedir l’abastament? —Es van tancar les vies per a alimentar la indústria de guerra, imprescindible per a encarar el conflicte en condicions. Es va blocar la compra de matèria primera. En aquell moment, allò es feia comprant divisa internacional. Ho havia de fer el Banc d’Espanya. La indústria catalana va dipositar els diners al Banc d’Espanya, però el banc va posar entrebancs a l’accés a la divisa internacional. I finalment, hi va haver també un boicot en aspectes financers. A partir del novembre, Catalunya va haver de finançar la guerra amb uns crèdits abusius de venciment mensual del govern espanyol. El govern de la república espanyola va atorgar uns crèdits de guerra a la Generalitat que s’havien d’anar renovant cada mes. Ho feia amb la voluntat d’ofegar financerament la iniciativa de la Generalitat. —Era un càstig contra l’autogovern català? —Diguem que els preocupava més que Catalunya no fos obedient i acceptés el comandament de l’exèrcit de la república, que no pas que pogués encarar amb èxit el conflicte amb el bàndol feixista. En aquest context, el cas de l’operació de Mallorca és un exemple claríssim d’aquesta actitud. Perquè el dia 26 d’agost, en plena operació, quan les Milícies lluitaven per assegurar els territoris recuperats a l’illa, Indalecio Prieto va escriure un article molt difós per la premsa del centre de la península que criticava durament l’actitud de la Generalitat i la campanya de Mallorca. Denunciava que s’havia fet d’amagat del govern de la república. —Però Mallorca era una posició geoestratègica molt important. No era pas una anècdota sense conseqüències, la possibilitat d’alliberar-la dels feixistes. —Les Illes eren una peça decisiva per al control del Mediterrani. I això tenia una importància en el context internacional. Ja no era tan sols una qüestió amb efectes i conseqüències en la guerra del 36. Els mesos de guerra posteriors es va demostrar aquesta importància estratègica. Era un lloc ideal per a situar bases d’aviació que van contribuir molt a la pèrdua de la guerra a Catalunya. Des d’allà, es va bombardar sistemàticament la indústria de guerra i la ciutat de Barcelona. Aquesta importància quedava palesa perfectament a les actes del comitè central de les Milícies durant el mes d’agost. Era fonamental recuperar Mallorca. Era l’espasa de Dàmocles que penjava damunt del cap dels catalans. Però amb aquella victòria, Catalunya s’hauria consolidat com a força militar i com a poder polític. I això no agradava gens al govern de la república. I va preferir humiliar Catalunya forçant-ne la retirada. La recuperació de Mallorca hauria estat fonamental per a guanyar tota la guerra. I aquella victòria era a l’abast. —Algú devia aplicar un ‘abans blava que trencada’? Preferien una victòria feixista abans que una victòria catalana a Mallorca? —Hi devia haver motius que algun dia algun historiador podrà explicar amb dades i documentació. Potser tenia implicacions internacionals. A mi se m’escapa l’explicació. Però el reembarcament de la força expedicionària catalana es va fer per ordre del ministre de la Marina, Indalecio Prieto. El dia 3 de setembre, l’estat major de l’esquadra republicana va cridar el capità Alberto Bayo, comandant de l’operació de Mallorca, al creuer Libertad. Li van comunicar que aquella nit es retiraria tota l’esquadra republicana i quedarien abandonats a Mallorca. Que tenien l’opció d’embarcar-se amb ells i anar a combatre al front d’Andalusia. Li van comunicar que, si no ho feien, quedarien abandonats i sense cobertura. —Amb algun agreujant, oi? —Sí. Li van comunicar que, si anaven a lluitar a Andalusia, rebrien tot el suport de l’esquadra i de la flota. Això demostrava que no és que no hi hagués capacitat de donar suport des de l’esquadra, sinó que no hi havia voluntat de fer-ho. No és que no poguessin. No volien donar suport a la força expedicionària catalana a Mallorca. La força naval sabia que, si es retirava, no hi hauria victòria possible, ni tan sols retirada. Els oficials de l’exèrcit de la república no podien ordenar la retirada de les milícies perquè no tenien cap autoritat per a fer-ho. Però els van dir que, si no embarcaven, quedarien ‘lliurats a una mort segura i a un fracàs de les forces lleials’. —I aquesta recomanació va ser acceptada? —El capità Alberto Bayo era el comandament dels homes i les dones de les columnes catalanes. Però aquests homes i dones eren voluntaris. I hi havien anat per un motiu. No per obediència militar. I això ho demostra que, quan són retornats a la península, no se’n van anar al front d’Andalusia. Van tornar a Barcelona i van tornar a lluitar al servei de les Milícies Antifeixistes de Catalunya. De fet, el capità Bayo no va explicar pas a les tropes que es tractés d’una retirada. Els va dir que s’embarcaven per desembarcar a Palma. Si hagués dit la veritat, segurament aquells voluntaris s’haurien quedat a lluitar, encara que no hi hagués gaires opcions de victòria. Llegint les memòries dels voluntaris que van ser a Mallorca, es veu clarament la sensació de traïció que van viure. Havien fet sacrificis importants. Els combatents de les columnes que van lluitar a Mallorca van tenir una sensació de traïció molt gran. Però no hi havia possibilitat de victòria sense el suport de l’esquadra republicana. La força aèria italiana imposava el seu predomini i ho hauria fet encara més. —Dieu que aquestes tropes van tornar a Barcelona i van continuar lluitant? —Uns van tornar pel port de València i els altres, directament, al port de Barcelona. Entre setembre i novembre, el govern de Catalunya va destinar deu mil combatents perfectament equipats i l’artilleria disponible del front d’Aragó a la defensa de Madrid. I això tenia unes conseqüències. Perquè amb aquests deu mil homes s’hauria pogut alliberar Mallorca o recuperar Saragossa. Però el front d’Aragó va quedar estancat. Defensar Madrid no era una prioritat estratègica de Catalunya. Es va fer i està molt bé. Però l’esforç de guerra que fa Catalunya, finançat per la Generalitat, queda malmès amb aquest enviament de forces al centre de la península. Es va acabar imposant una lògica militar del govern de la república que va perjudicar greument els interessos de Catalunya. —Així, el govern espanyol va debilitar la posició de defensa de Catalunya amb el boicot estratègic militar i l’asfíxia econòmica? —A partir de l’octubre, la Generalitat va entrar en col·lapse financer. Durant el mes de novembre, Tarradellas es va entrevistar amb Negrín i el president del Banc d’Espanya a València. I el Banc d’Espanya va accedir a donar crèdits de guerra, però no es va fer cap transferència. Tarradellas no volia acceptar aquells crèdits perquè considerava que eren insuportables per a les finances de la Generalitat. Però no van tenir més remei que fer-ho perquè la Generalitat tenia deutes amb els proveïdors i no podien pagar als milicians. —Una situació molt semblant a l’actual… —Es van demanar dos-cents milions de pessetes, però el govern de la república tan sols els va donar trenta milions, el novembre, i trenta més, el desembre. Però en forma de crèdits de guerra. Només servia per a cobrir la despesa del mes. Així, el govern espanyol mantenia sempre contra les cordes l’autonomia política catalana. No deixaven caure la Generalitat, però no li donaven cap capacitat de millorar res. I Catalunya no era pas un estat independent. La república espanyola l’hauria d’haver tractat com un territori propi. I no ho feia. Això és molt simptomàtic. Recordem que parlem del setembre del 36. Van anar tensant la situació fins al maig del 37, quan van recuperar el control polític del territori.

Summary: Gonzalo Berger: ‘El govern de la república va voler ofegar financerament la lluita antifeixista de la Generalitat el 1936’


La xifra de negocis de la indústria va augmentar un 6,8% al Principat, un 8,3% al País Valencià i un 22,2% a les Illes el mes de novembre en relació al mateix mes de l’any anterior, segons dades publicades per l’INE. L’índex de xifra de negocis en la indústria és un indicador conjuntural que té l’objectiu de mesurar l’evolució mensual de la demanda dirigida a les branques industrials, excloent la construcció.

Summary: La xifra de negocis de la indústria augmenta un 6,8% al Principat, un 8,3% al País Valencià i un 22,2% a les Illes


La Comissió Europea ha avalat ‘en termes generals’ la proposta de pressupostos del govern espanyol, però ha advertit que incomplirà en mig punt l’objectiu de dèficit marcat per Brussel·les, que era del 2,2%. La CE adopta ‘una visió més cautelosa’ que l’executiu espanyol pel que fa als ingressos previstos, especialment en referència a les contribucions socials, i adverteix que no havia contemplat l’augment de les pensions, el que fa que Brussel·les calculi que el dèficit arribi fins al 2,7% aquest any. ‘En relació als sous, les pensions actuals estan entre les més altes de la UE’, assegura la Comissió Europea, que diu que el ‘compromís’ del govern espanyol a reformar el sistema de pensions i fer-la ‘sostenible a llarg termini’ està ‘en qüestió’. A més de les pensions, la CE també diu que la despesa podria augmentar més del previst per Cristóbal Montoro per les ‘compensacions a treballadors’, el rescat de les radials (0,15% del PIB) o altres ‘contingències’ com possibles compensacions per expropiacions o la cancel·lació de la concessió d’Aigües Ter Llobregat, que veu com un ‘risc’. Per tot plegat, l’estat espanyol és l’únic de la Unió Europea que seguirà en el procediment de dèficit excessiu de la CE, després que Brussel·les n’hagi tret França. En la seva anàlisi de l’esborrany de pressupostos, així com en les seves recomanacions de primavera, la Comissió Europea adverteix que les polítiques del govern de Rajoy són insuficients. De fet, Brussel·les avisa que l’executiu espanyol ha elaborat uns pressupostos ‘expansius’ tenint en compte que l’economia ‘creix’ però demana a Rajoy que estigui ‘preparat per prendre més mesures’ per garantir que el dèficit no creix més. En aquest sentit, la CE demana a Espanya que redueixi el dèficit un 0,65% el 2019, un 0,15% més del que es demana, en línies generals, a la resta d’estats. En l’àmbit de les pensions, la Comissió Europea diu que l’estat espanyol tampoc està fent prou per fer front al ‘repte d’uns ingressos adequats pels futurs pensionistes, que està relacionat amb l’elevat atur i la segmentació del mercat laboral’. ‘La pobresa laboral és una preocupació, especialment a les llars amb membres que treballen amb contractes temporals o a temps parcial’, diu la Comissió. Brusel·les també alerta de la taxa de pobresa infantil, que ‘segueix molt elevada’ i considera que l’impacte dels ajuts socials no es nota prou. De fet, diu que, a banda de les pensions, les altres prestacions socials tenen massa ‘disparitats en l’accés’ entre les comunitats autònomes i hi ha gent que es queda sense. ‘El sistema de pensions espanyol juga un rol important en mantenir la qualitat de vida de la gent gran, que com a resultat està en un risc de pobresa més baix que les generacions joves’, diu l’informe. Innovació Brussel·les també reclama que es faci front a les ‘debilitats’ de les empreses en matèria ‘d’innovació’ i millora de la productivitat. En aquesta línia, critica els baixos nivells d’inversió en ‘recerca i desenvolupament’ i avisa que és ‘improbable’ que s’arribi a l’objectiu del 2% d’inversió en R+D marcat per Europe 2020. La Comissió Europea indica que la ‘baixa qualificació i la sobrequalificació a la feina’ estan ‘generalitzades’ a Espanya, i critica l’elevat índex d’abandonament escolar, que està ‘molt per sobre de la mitjana de la UE’. En les seves recomanacions, la Comissió Europea també diu que ‘augmentar la qualitat de les institucions podria millorar la confiança en l’economia espanyola i amplificar els guanys de mesures adoptades per augmentar la productivitat’. ‘S’han fet progressos en la transparència del finançament dels partits i la publicació d’actius i conflictes d’interès. L’ambient empresarial també s’ha beneficiat de progressos en la lluita contra la corrupció, tot i que hi ha preocupació, encara, en aquest àmbit’, indica la CE, que demana també seguir amb els ‘esforços’ per ‘millorar l’eficiència del sistema de justícia’.

Summary: La UE critica la despesa en pensions del pressupost del govern espanyol


El senat dels Estats Units ha tombat la destitució del president nord-americà, Donald Trump. La majoria republicana de la cambra ha permès que Trump hagi superat el judici polític, anomenat ‘impeachment’, i pugui continuar exercint el càrrec almenys fins les eleccions presidencials previstes pel novembre vinent. Quaranta-vuit senadors han votat a favor de condemnar Trump a la primera votació pel càrrec d’abús de poder, mentre que cinquanta-dos l’han declarat no culpable. L’únic senador dels republicans que ha votat al costat dels demòcrates contra Trump ha estat l’ex-candidat a la presidència el 2012 Mitt Romney. A la segona votació, Rommey ha fet pinya amb els republicans votant en contra del càrrec d’obstrucció al congrés. El Congrés dels Estats Units, amb majoria dels demòcrates, va aprovar d’enviar el judici contra Trump al senat, acusat d’abús de poder i obstrucció al congrés. Se l’acusava d’haver pressionat el president ucraïnès Volodímir Zelenski perquè investigués per corrupció l’ex-vice-president Joe Biden, possible rival demòcrata a les eleccions d’enguany, i el seu fill Hunter, que tenen negocis a Ucraïna. Trump hauria amenaçat Zelenski que, si no l’obeïa, cancel·laria una reunió amb ell a la Casa Blanca i retindria una partida que ja havia estat aprovada de quatre-cents milions de dòlars en suport militar d’Ucraïna. L’oposició considerava que Trump hauria actuat contra la seguretat nacional dels Estats Units per interessos polítics personals. En segon lloc, era acusat d’obstruir el congrés per haver instat els membres del seu govern i els seus col·laboradors a no fer cas de les citacions de la cambra, i per haver demanat als testimonis que no cooperessin amb la investigació. L”impeachment’ és un procés legal pensat per jutjar un càrrec públic de rang federal. La constitució nord-americana estableix que el poder legislatiu pot emprendre el procés quan hi ha indicis de ‘traïció, suborn o més alts crims i males praxis’.

Summary: El senat dels Estats Units tomba la destitució de Trump


El Tribunal de Comptes veu un excés en el límit màxim de despeses en quatre partits del País Valencià durant les eleccions municipals de maig del 2015 i, en aquest sentit, adverteix que la superació dels límits previstos en la Llei orgànica de règim electoral General (Loreg) constitueix una irregularitat que es pot sancionar. Segons l’Informe de fiscalització de les Comptabilitats de les Eleccions Locals del 2015, els partits valencians amb excés en el límit màxim de despeses són Liberals de Benidorm, Xàbia Democràtica-Ciutadans per Xàbia, Unió Popular de Nàquera i Ciutadans per Benidorm. A més, en el cas dels tres primers, l’òrgan fiscalitzador adverteix de manca de coherència interna en la comptabilitat retuda. No obstant això, en cap d’aquests casos s’estima que no procedeix la formulació de proposta de no adjudicació o reducció de la subvenció electoral que correspongui percebre a la formació política. En el cas concret de Liberals de Benidorm, formada per ex-membres del PP i el PSOE, el Tribunal de Comptes indica que la formació política ha superat el límit màxim de despeses en 25.553,96 euros, el que ha suposat un excés del 336,63 per cent sobre el límit -7591, 10 euros-. S’ha superat, així mateix, el límit màxim referit a les despeses de publicitat exterior en 139,48 euros, la qual cosa ha suposat un excés del 9,19 per cent. Igualment s’ha superat el límit màxim referit a les despeses de publicitat en premsa i ràdio en 8.161,78 euros, amb un increment del 437,61 per cent. Respecte al partit Xàbia Democràtica-Ciutadans per Xàbia, l’òrgan fiscalitzador indica que aquesta formació política ha superat el límit màxim de despeses aplicable a aquest procés electoral a 14.059,56 euros, amb un excés del 339,72 per cent. De la mateixa manera, subratlla que la comptabilitat electoral presentada no guarda una coherència interna, en existir una diferència de 3.964,32 euros entre els ingressos i les despeses declarades per la formació política, sent aquest import no concordant amb el saldo del compte electoral al tancament de la comptabilitat fiscalitzada que ascendia a 1.269,58 euros. Pel que fa a Unió Popular de Nàquera, el Tribunal de Comptes veu un excés en el límit màxim de despeses de 10.215,60 euros i també assenyala que la comptabilitat presentada per la formació política no guarda coherència interna, atès que s’han registrat recursos i despeses no ingressats ni pagats a través del compte bancari electoral, pels imports que es reflecteixen en l’apartat relatiu a la ‘Tresoreria de campanya’. Indica, així mateix, que tot i que la formació política ha obert un compte bancari específic per a les eleccions locals, en la comptabilitat presentada figuren cobraments i pagaments per imports de 200,44 i 1.961,05 euros, respectivament, que no han estat efectuats a través del compte electoral, el que incompleix la Loreg. ‘Totes les despeses irregulars’ Pel que fa a Ciutadans per Benidorm, indica que totes les despeses declarades per Ciutadans per Benidorm es consideren ‘irregulars’. En concret, 9.462,03 euros per no estar degudament justificats i 1.515,04 euros per correspondre a serveis de restauració que no tenen la consideració de despeses electorals. L’òrgan fiscalitzador també assenyala que ha superat el límit màxim de despeses en 2.093,70 euros, el que representa un excés del 27,6 per cent sobre el límit i, a més, la comptabilitat presentada no guarda una coherència interna entre les despeses i ingressos declarats i la documentació justificativa aportada per la formació. Aquest informe del Tribunal de Comptes no especifica per comunitats ni per províncies les comptabilitats dels quatre grans partits espanyols, PP, PSOE, Podem i Ciutadans. No obstant això, sí que parla de Compromís i d’EUPV. Pel que fa al primer, indica que en la comptabilitat de la coalició hi figuren despeses per operacions ordinàries, per import total de 64.213,90 euros, els conceptes de les quals no tenen la consideració de despesa electoral. A més, assenyala que la formació política ha realitzat pagaments amb posterioritat als 90 dies següents al de la votació per un import de 3.017,16 euros. Les despeses pendents de pagament a la data de presentació de la comptabilitat sumen 789.194,66 euros. Pel que fa a EUPV, el Tribunal de Comptes assenyala que figuren despeses per operacions ordinàries, per import total de 4.518,59 euros en el cas del partit a València, corresponents a despeses de restauració que no tenen la consideració de despesa electoral. També apareix la mateixa indicació en el cas del partit a Castelló, per import de 2.000,13 euros.

Summary: El Tribunal de Comptes veu un excés de despeses en quatre partits del Pais Valencià a les eleccions municipals del 2015


L’economista Xavier Sala-i-Martin va començar ahir una crida a través de Twitter per reivindicar el contingut en català al seu perfil. La polèmica va començar quan un usuari va criticar que Sala-i-Martin ‘perdés el temps’ piulant ‘en una llengua marginal’ i afirmava que els seguidors que té l’economista eren pels seus piulets en altres llengues: ‘en català et seguirien quatre gats’. @XSalaimartin los seguidores que tengas son gracias a los tweets en ingles y en español. En catalan te seguiran cuatro gatos. — Xoan (@sopa_de_azufre) January 8, 2017 Sala-i-Martin va demanar llavors que qui seguia els seus piulets en català fes difusió d’aquest piulet: Si seguiu els meus tweets en català, podeu retwitejar aquest missatge? El Sr (@Sopa_de_Azufre), Xoan, diu que sou "cuatro gatos". https://t.co/7J9OkT07mh — Xavier Sala-i-Martin (@XSalaimartin) January 8, 2017 En quaranta-cinc minuts, el piulet ja tenia més de 2.000 repiulades. Avui al matí, més de 4.000 i aquest vespre ja arribava a les 9.000.

Summary: Sala-i-Martin ja té 9.000 repiulades per demostrar que no som ‘quatre gats’


La portaveu del govern, Meritxell Budó, veu ‘urgent’ l’entesa a Espanya entre PSOE i Podem perquè Catalunya necessita ‘un govern estable’ que comenci un diàleg. En una entrevista a RNE, Budó ha dit que el PSOE estava ‘segrestat pels partits del 155’ i que això no facilitava ‘l’entesa per a arribar a un govern amb Unides Podem, que és necessària i urgent’. La portaveu ha explicat que JxCat estaven disposats a abstenir-se, o fins i tot votar a favor de la investidura de Pedro Sánchez, si s’acordava una coalició amb Podem, i considera que ‘qui ha dit que no al pacte és Sánchez, i a qui li toca replantejar el posicionament no és tant a JxCat sinó al PSOE’. Sobre la qüestió de, si en cas de diàleg, aquest no de JxCat a la investidura de Sánchez podria variar en un futur, Budó ha dit que el govern s’havia mostrat sempre ‘disposat al diàleg’ i a ‘parlar de tot’. Tot i això, veu ‘una dificultat real’ en el fet que es pugui arribar a un govern d’esquerres. També s’ha referit a la diferència del sentit del vot entre la seva formació i ERC al congrés espanyol, i també després de l’episodi a la Diputació de Barcelona, on JxCat va donar-ne la presidència al PSC. En aquesta qüestió, ha tret ferro i ha dit que ‘una de les claus de l’èxit era aïllar-se de la vida dels partits polítics’, deixar de banda les diferències en el dia a dia i treballar en les decisions de govern en allò que sí que els unia. Descarta avançar eleccions Sobre la possibilitat d’unes noves eleccions catalanes després de la sentència de l’1-O, Budó ha explicat que no consideraven que uns comicis fossin cap resposta. ‘Canviar el govern, això és una resposta a la sentència? Per a fer què?’, ha dubtat la consellera de Presidència, que ha recordat que el president, Quim Torra, continuava la roda de contactes amb partits i societat civil per a buscar la ‘unitat estratègica’ que donés resposta a la sentència. Una vegada el govern s’ha mostrat determinat a presentar el pressupost de l’any vinent a la tardor, Budó ha dit que tenien una voluntat clara de seure amb diferents formacions polítiques, entre les quals el PSC i els comuns. La portaveu del govern també ha dit que li havia sabut greu que la nova presidenta de la Diputació de Barcelona, Núria Marín, hagués decidit de treure el llaç groc que penjava a la façana de l’edifici i ha recordat que han començat a presentar mocions perquè la tornin a penjar. Sobre la decisió del TSJC de no tancar les delegacions, Budó ha dit que el govern se sentia ‘avalat’ i ha garantit que aquesta acció exterior era ‘del tot constitucional’. ‘Ens semblava estrany aquesta persecució cap a la política d’exteriors’, ha afegit. D’altra banda, sobre les multes imposades per la Junta electoral espanyola a Torra, qui ja ha avançat que no les pagarà, Budó ha mostrat el suport al president i ha lamentat que se’l penalitzés per ‘parlar en campanya’ i ‘defensar la llibertat d’expressió’. Budó també ha dit que esperava que l’estat espanyol sortís a desmentir la informació que ahir va publicar El Mundo, que deia que el Ministeri d’Interior havia pagat amb fons reservats membres dels Mossos perquè informessin de l’1-O. Hores abans de la reunió entre Torra i la batllessa de Barcelona, Ada Colau, Budó ha explicat que aquesta nova etapa era de ‘normalitat política’ i que a la reunió d’avui s’abordarien qüestions sobre l’habitatge, les polítiques ambientals i estratègiques de ciutat, que també ho són per al país.

Summary: Budó veu ‘urgent’ l’entesa entre PSOE i Podem per a fer un ‘govern estable’ que dialogui amb Catalunya


David Budria recordarà per sempre la matinada del dilluns 23 de setembre de 2019. La Guàrdia Civil va esbotzar la porta del pis de Sabadell on vivia i el van detenir acusant-lo de terrorisme. A ell i a la Clara, la seva parella. Llavors no ho sabien, però formaven part d’una operació de la Guàrdia Civil que en aquell mateix moment detenia set persones més. Per sorpresa seva, no van ser empresonats, però la resta sí. Entrevistem Budria al Casal Capablanca de Sabadell. Té un posat més seriós que no pas fa dos mesos, quan el vam entrevistar perquè era un dels Nou dels Lledoners. Diu que tot és un muntatge policíac, que els fan servir de cap de turc per atemorir el moviment independentista. Diu que té la consciència tranquil·la, però li preocupa el moment que haurà d’anar a declarar davant el jutge a l’Audiència espanyola. ‘Que es repetís una escena així seria terrible’. —De què us acusen? —A la Clara i a mi ens acusen d’organització terrorista. D’això ens acusa la Guàrdia Civil. El jutge no ho sabem, perquè no vam passar a disposició judicial. —Us podrien tornar a detenir. Com es viu l’espera d’anar a declarar davant el jutge? —És una espera tensa perquè no saps què vindrà. Estem contents de ser en llibertat, evidentment, però preocupats i amb el cap a Madrid amb les companyes. Veus que la premsa va publicant quan hauràs d’anar a declarar, però tu no ho saps del cert. És estrany, perquè m’acusen de terrorisme i sóc al carrer. I els altres companys que estan acusats dels mateixos delictes, tancats a la presó. —Us informeu pels mitjans o us heu aplicat una restricció? —No puc evitar d’informar-me i llegir notícies. Els advocats ens aconsellen de desconnectar i apagar la televisió, mirar sèries, fer molt d’esport i procurar de fer vida normal. Vida normal. Quan t’ho proposes és molt fàcil, però no ho és. Evidentment que costa, perquè el cap no para de pensar. Però ho intentem. Intentem fer vida normal i esperar el dia. —Us preocupa que arribi aquest dia? —Oh, i tant que em preocupa, i tant. Sabem que en algun moment haurem d’anar a declarar. Em preocupa la manera com voldran que hi vagi. Aquesta és la preocupació, que es repetís una situació així seria terrible. Que et piquin a la porta i et diguin que has d’anar a Madrid. Espero que sigui una citació normal, que els advocats ho sàpiguen a Madrid i puguem anar a Madrid d’una manera convencional. Així que sí, em preocupa com em tornaran a venir a buscar. —Amb els altres detinguts us coneixíeu? —Evidentment, participem en molts col·lectius culturals de la ciutat, del barri i de la comarca. És lògic que jo conegui abans algú de Cerdanyola o del Vallès que de Barcelona. Et veus en qualsevol manifestació, en qualsevol acte. És lògic que ens coneguem. —Com va ser l’escorcoll? Entenc que tot comença amb els impactes de l’ariet de la Guàrdia Civil contra la vostra porta, que va quedar immortalitzat en un vídeo que ha fet la volta al món. —Em vaig llevar del llit d’un bot. Quan vaig assimilar que picaven a la porta, vaig pensar immediatament que ens entraven a robar. És el primer que vaig pensar. Vam sortir de l’habitació amb la meva companya, ella es va posar darrere meu i jo aguantava la porta. Li vaig dir que truqués als Mossos. Fins que gairebé no em van tirar la porta a sobre, no van dir que eren la Guàrdia Civil. Fixeu-vos en el vídeo, que piquen unes quantes vegades i no diuen ‘Guàrdia Civil’ fins que no tiren l’última frontissa. Llavors em vaig apartar de la porta perquè no me la tiressin a sobre. Així van detenir al David i la Clara a Sabadell #detingudes23S pic.twitter.com/Ck98yk7USM — L'AraVot 🇦🇲🎗 (@aravotcat) October 4, 2019 —La porta no queia perquè l’aguantàveu? —Jo, de primeres, em vaig posar darrere perquè pensava que em volien robar i volia defensar casa meva. Però gairebé no aguantava res. Passa que la porta tenia un sistema de seguretat amb una barra en un costat que aguantava per dalt i per baix. Però tan bon punt van picar a l’altre cantó, van tirar la porta a terra amb tres cops. De primeres no sabia què passava. Jo em vaig posar a terra i ens van emmanillar. —Primer que res? —Sí, només obrir. A la meva parella i a mi. A la meva filla, una Guàrdia Civil se la va emportar a l’habitació i li va dir que es vestís, que hauria d’anar-se’n. En un principi, a mi se’m van llançar uns quants a sobre. Suposo que ells tenien al cap allò del ‘macho ibérico’ i per això sis d’ells van anar darrere meu a reduir-me, tot i que no vaig oposar cap resistència. La Clara se la van emportar al sofà i a mi a la cuina. —Què us van dir? —Jo ni sentia què em deia la Guàrdia Civil fins que la secretària judicial no em va llegir els càrrecs. Com que recentment he viscut la causa dels Lledoners, sé que l’única cosa que he de fer des d’un primer moment és reclamar la presència de la meva advocada. Ells volien començar l’escorcoll com més aviat millor, i després d’insistir una estona que vingués la meva advocada, la secretària els va dir: ‘Truqueu ja a l’advocada que, si no, no podrem començar l’escorcoll.’ La meva advocada va arribar de pressa i llavors em van llegir els drets davant d’ella i van començar l’escorcoll. —Durant tota aquesta estona pensàveu que la policia era allà perquè éreu un dels Nou dels Lledoners? —Això, els primers trenta segons. Però quan era a terra i em van emmanillar, vaig entendre que no hi eren per aquest cas, perquè el cas dels Lledoners el portaven els Mossos. I una vegada van llegir els drets i em van dir que m’acusaven de terrorisme i que el cas l’instruïa l’Audiència Nacional, es va confirmar que no era el mateix cas. —Què vau pensar quan us van dir que us acusaven de terrorisme? —De primeres, buf… Com? Però immediatament em va venir al cap la careta d’en Cuixart i el xiulet groc. El cas de la Tamara i l’Adri. Que uns cordons són una metxa. Em va venir tot això al cap i vaig començar a encaixar peces: les sentències, eleccions, l’1-O… No pots parar de donar-hi voltes i demanar-te per què aquesta gent és a casa teva. I l’única cosa que em ve al cap és que és un altre muntatge, més caps de turc, més amenaces al poble perquè no digui què pensa. —La Guàrdia Civil us va tractar bé? —Sí, cap queixa. —I què van trobar a casa vostra? —Se’n van endur un disc dur amb fotografies familiars; un parell de mòbils trencats de la meva filla –són així els adolescents, van a mòbil per any; adhesius d’Arran i de la CUP; xapes de reivindicacions; llaços; domassos de ‘Adri et volem a casa’. Per ells, tot això era un espectacle. En van fer un videobook. Ho van posar a terra i no paraven de fer-ne fotografies. Com si recollissin proves irrefutables de terrorisme. També es volien emportar l’ordinador de la meva filla, però per sort van entendre que hi tenia treballs. Això van trobar a casa d’una família. —La vostra parella com està? —Bé, forta. Tots dos sabem que no hem fet res, no ens hem d’amagar de res. Però, alhora, angoixats i preocupats per com ho viu la meva filla. —Com la van tractar? —Jo no era a la mateixa habitació. Ella diu que bé. Una Guàrdia Civil va agafar totes les seves coses, van trucar a la seva mare, perquè estic separat, i van endur-se-la de l’escorcoll. —Suposo que en aquell moment no sabíeu que hi havia més detinguts. —Res de res. Quan entren a l’escorcoll, tanquen les finestres, et treuen el mòbil i estàs incomunicat. T’aïllen absolutament. Vam fer el reconeixement mèdic a la caserna de Sant Andreu de la Barca i ens van traslladar a la caserna de Travessera de Gràcia. Em van tancar al calabós i l’única cosa que sabia és que la Clara era per allà. Al cap de dues hores, vaig poder parlar amb el meu advocat al mig d’un passadís, perquè volien que ens reuníssim en un despatx amb la porta oberta. Evidentment, el meu advocat els va dir que no i vam tenir una conversa ràpida, on ens vam dir el just i necessari. Ell em va preparar per anar cap a Madrid. Els guàrdies civils ens van prendre declaració a la Clara i a mi, però no vam declarar res. Vam fer tots els tràmits burocràtics, ens van llegir els càrrecs una altra vegada i quan van acabar ens van dir que quedava en llibertat amb càrrecs. L’advocat i jo ens vam quedar al·lucinats. Ell més que jo, perquè ell sabia que n’hi havia set més que ja anaven cap a Madrid. Quan vam sortir, ens ho va explicar. Li vaig demanar si a ells també els alliberarien, i em va respondre que se’ls havien emportat a Madrid. —Quan us diuen ‘llibertat amb càrrecs’, què penseu? —És un sospir, però alhora em ve una pregunta al cap ràpidament: ‘Per què jo sí i ells no? Què passa aquí?’ No s’entén com a les sis del matí sóc un terrorista i a les sis de la tarda surto en llibertat amb càrrecs. Penso molt en ells. —Què és la primera cosa que vau voler fer quan us van deixar en llibertat? —Trucar a la meva mare i anar cap a casa. Sembla una ximpleria, però la primera cosa que vols fer és arribar a casa, perquè no saps com t’han deixat el pis aquella gent, ni si el pis és obert, i com està la porta. —D’ençà que sou en llibertat, us heu sentit observat? —Pot ser que estiguin observant, no ho sé. Però nosaltres hem de fer vida normal, no podem entrar en cap paranoia. No hem fet res. Ni nosaltres ni els qui són a Madrid. Per aquesta part estic tranquil. La intranquil·litat ve de la manera com poden actuar. —Els empresonats a Madrid són presos polític? —Evidentment. Són presos polítics, i amb majúscules. Presos polítics d’un muntatge policíac. —Heu trobat a faltar una defensa tancada i sense fissures de partits i entitats? —No, la veritat és que tothom ha reaccionat bé. El cas no s’aguanta per enlloc. Tothom ha reaccionat molt bé, especialment la gent propera. Els partits? Sincerament, m’és igual què diguin. —Pensava en Laura Borràs, que va evitar de dir que eren presos polítics. —Bé, ella sabrà per què ho diu. No esperem res de cap partit polític. Nosaltres som la gent de poble autoorganitzada i no necessitem els partits polítics per a res. —Us costa dormir a la nit? —Sí, evidentment. Les nits les anem passant. Cada dia una mica millor. Però la pregunta la continues tenint al cap: ‘Quan s’acabarà?’ I el cap a Madrid, amb els companys. Però, per sort, tenim molta gent. Quan aixeques la mà, al cap de cinc minuts els tens al costat. —En algun moment heu pensat a anar-vos-en? —No. —Creieu que la detenció ha espantat el moviment independentista? —Intenten atemorir, és evident. I això ho demostra la manera com van filtrant la informació. Però la gent, el poble, el carrer, que s’organitza, sap que s’ha de continuar, continuar i continuar.

Summary: David Budria: ‘Em preocupa com em tornaran a venir a buscar’


La xarxa social de fotografia Instagram ha fet un canvi d’imatge radical. Els d’usuaris que utilitzen l’aplicació, més de cent milions, han vist avui com el logo ha estat canviat per un de minimalista. El que es feia servir fins ara era del 2010, quan va néixer l’app, i amb els anys s’havia convertit en una icona popular. Aquest canvi també ha anat acompanyat de modificacions dins l’aplicació. En aquest vídeo la companyia explica quin procés ha seguit per trobar el disseny definitiu.

Summary: Com s’ha dissenyat el nou logo d’Instagram?


El Tribunal Suprem espanyol s’ha declarat competent per a jutjar per desobediència Joan Josep Nuet, diputat d’Esquerra Republicana de Catalunya al congrés espanyol, en relació a la causa que té oberta pel seu paper a la Mesa del Parlament de Catalunya quan n’era secretari tercer durant la presidència de Carme Forcadell. Nuet havia demanat que la vista continués al Tribunal Superior de Justícia de Catalunya, on seran jutjats els altres membres de la Mesa del Parlament de la tardor del 2017, però el Suprem espanyol dóna així la raó a la fiscalia. El tribunal considera que la competència és del Suprem un cop acreditada ‘sobrevingudament’ a la instrucció, qualificació i obertura de judici la condició d’electe i de parlamentari de Nuet. En una interlocutòria, la sala penal trasllada la decisió a la fiscalia perquè faci el següent pas. La defensa de Nuet va apel·lar a un acord del Suprem del 2014 segons el qual es va establir que, en les causes amb aforats, la competència del tribunal queda fixada en el mateix moment de la resolució judicial que acorda l’obertura de judici oral, tot i que amb posterioritat a la data s’hagi perdut la condició d’aforat’. En canvi, la sala considera que aquest acord ‘es refereix a supòsits de pèrdua d’aforament processal durant la tramitació de la causa, però no als casos d’adquisició sobrevinguda d’un aforament processal per qui fins al moment no en tenia o estigués emparat per un de diferent’. El TSJC va enviar una exposició raonada el desembre passat al Suprem per demanar que jutgés a Nuet un cop va ser escollit diputat al congrés espanyol.

Summary: El Suprem espanyol es declara competent per jutjar Joan Josep Nuet per desobediència


Joël Dicker, suís de Ginebra, es va fer ric i famós escrivint la novel·la La veritat sobre el cas Harry Quebert. Era l’any 2012 i tenia vint-i-cinc anys. Ara publica El llibre dels Baltimore, que torna a tenir per protagonista el jove escriptor Marcus Goldman. L’autor manlleva el personatge de la novel·la anterior i s’endinsa en la seva infantesa i joventut. Fa de la vida familiar una vida d’acció i intriga. La mirada de nen o adolescent no coincidirà ben bé amb la realitat. D’aquest decalatge en sortirà el misteri que anirà enganxant el lector. A vegades, un pèl excessiu, Dicker t’atrapa, encara que t’hi resisteixis. Potser saltaràs unes pàgines, però continuaràs fins al final i quan acabis el llibre inevitablement enyoraràs els personatges. Encara que Isabel Martí, de la Campana, la seva editora en català, ens hagi avisat, sorprèn l’afabilitat de Dicker. És tard i diu que abans de sopar vol córrer, però no demostra gens de pressa. És correcte. Es mostra proper i rialler. Fa respostes concises, que potser ha fet mil vegades. Transparent amb la seva joventut, es defineix com un home optimista, naïf i romàntic. Es nota que li agrada escriure i es mostra com un entusiasta una mica contingut, a qui l’èxit no ha robat el plaer de les paraules. No li agrada Amazon, defensa les llibreries i el que més li reca és acomiadar-se dels seus personatges quan acaba una novel·la. Quan arriba a superar les preguntes del déjà vu es lliura i explica que un dels seus secrets és afegir una mica d’exageració als fets i preguntar-se el perquè de les coses. A El llibre dels Baltimore els perquès fan que la infantesa i la joventut no siguin exactament un paradís perdut, o sí. La veritat, segons ell, no està en els fets, però això val més que us ho expliqui ell mateix. —El món dels cosins és un món ideal? —Més que ideal és un món idealitzat. Són coses que hem viscut durant la infantesa i que recordem amb molta tendresa i nostàlgia i les deformem. —Les famílies sempre amaguen esdeveniments dramàtics? —Per a mi escriure és imaginar vides més intenses i fortes que la realitat. La família forma part d’aquest llibre perquè hi ha molts personatges i molta vida que em permeten de desenvolupar bé la novel·la. Per sort, no totes les famílies tenen una vida tan dramàtica. —Però a la vida familiar passen coses que els nens no veuen… —Sovint els nens tenen una família al seu imaginari que no és la real. Potser això passa perquè els nens estan protegits pels seus pares o potser perquè els infants tenen una visió molt naïf, en el bon sentit de la paraula, o una visió més maniquea sobre els seus pares, germans o cosins. De totes maneres, això li permet de fer una imatge del que després serà ell. —Sovint ens pensem que els altres tenen allò que nosaltres no tenim? —Sempre hi ha una cosa que vols molt i que no tens i la projectes cap als altres. —Controlem la vida o ens controla la vida a nosaltres? —Una mica totes dues coses, no tot ho podem controlar. Sempre hi ha la possibilitat, però, de reconduir les coses. Hi ha una frase en francès que diu: ‘Has obtingut tot el que volies, encara que no tens el que volies.’ —Encara que a El llibre dels Baltimore sempre es parla del ‘drama’, els personatges no acaben mai d’estar molt tristos ni desesperats. —Es veritat, això que dieu, però no revelem la trama de la novel·la. —He pensat que potser és perquè sou optimista. —Sí, sóc molt optimista. —La història d’amor potser és una mica massa esquemàticament romàntica. —És una mica naïf. Jo també sóc una mica així. —En sou conscient que aquest punt trastoca la resta de la trama? —Hi ha un costat melindrós, una mica sentimental, que sí que és volgut. Com hi ha molts personatges i moltes situacions diferents, aquest to em permet de fer una frontera entre uns personatges i uns altres. —La felicitat és estar en pau amb un mateix? —Sí, sí… Aquest llibre és molt bo i diu coses molt encertades, he, he… És veritat, estar bé amb tu mateix és una de les coses més importants de la vida. —Us ho van ensenyar els pares, això? —No, la pau amb un mateix no es pot aprendre perquè te l’expliquin els altres, l’has de trobar tu mateix perquè es basa en la idea d’acceptar-te. Això és molt important per a ser qui ets. —Al llibre hi ha una crítica molt important al sistema educatiu nord-americà… —Encara que la història passi als EUA, no és una crítica específica al sistema educatiu d’allà, sinó en general. Això pot passar a qualsevol país europeu. A França o Suïssa, que són països que conec, no tenen bons sistemes educatius. Ho havia estat, però ara lamentablement cada vegada són pitjors. És molt important tenir un bon sistema educatiu. A França, per exemple, ara han tret el llatí de l’ensenyament. És dramàtic. No entenc com poden haver fet això, si la nostra civilització i la llengua en ve directament. És una mala passada que es fa als estudiants. És molt greu. —Expliqueu moltes situacions d’assetjament a l’escola, de molta violència física. —Això que passa ara és més greu que no allò que explico al llibre. En aquella època encara no hi havia internet i la violència era més física. Ara, però, vivim una època més violenta i dura. Parlo de les agressions per internet. Els nens són a la seva habitació i són agredits i amenaçats mentre els pares són a casa. Hi ha suïcidis… Hi ha alguna cosa que fa que aquests assetjaments siguin encara més violents que no els d’abans. —També retrateu professors realment estúpids… Fins i tot un personatge diu que un país amb un sistema educatiu tan dolent no pot ser una democràcia. —L’educació és la primera pedra de tot el sistema. Si aquesta pedra és mal posada, tot el sistema trontolla. —Em pensava que éreu americà. —No, sóc suís. Espero no haver-vos decebut. —No, però com que les vostres darreres novel·les passen als Estats Units… —Conec molt bé aquell país. Quan era nen passava molt de temps amb els meus cosins i la meva família, que vivien a Washington. Vaig passar-hi tots els estius. Quan vaig començar a escriure el cas d’Harry Quebert havia acabat el llibre Els últims dies dels nostres pares. Per escriure aquella novel·la em vaig haver de documentar molt. En canvi, quan vaig començar Harry Quebert tot fluïa sol, coneixia molt bé el fet de què parlava i podia fer-ho amb molta facilitat. Només tenia el límit de la meva imaginació. Totes les preguntes que em podia fer les podia respondre i això em va anar bé. —A la novel·la no hi ha res d’autogràfic? —No hi ha res, només conec molt bé els llocs. —Sembla que hagi de ser difícil escriure sense referències autobiogràfiques i, a més, en un paisatge on hi ha la família, els estius… —No, no, és molt més fàcil que no n’hi hagi, així tinc més possibilitats. Si parlés de mi, estaria molt limitat i no podria fer el que volgués. —Però les emocions d’un mateix sempre hi són? —Les emocions no han de venir de la biografia. És l’art de l’escriptura o de la música o de la pintura que les crea. —A totes les famílies passa que hi ha bàndols com a la vostra novel·la. Els Montclair i els Baltimore sempre hi són, a la vida real. L’àvia sempre té un net preferit, sempre voldríem la mare del cosí… —Són uns sentiments que floten. Sempre que hi ha més d’una persona passa això. És una regla universal. A mi m’interessa el joc de la veritat. Quan hi ha un accident de cotxe, hi ha dues persones que ho han vist i quan ve la policia una diu que el cotxe era vermell i l’altre que era blau. Jo vaig estudiar dret i volia ser advocat per això, les dues parts segur que tenen raó. Intentar veure quina part de veritat hi ha en cadascú és molt més interessant que dir ‘aquest té raó’. Es pot dir que sempre hi ha dues veritats. —Per als periodistes els fets són rellevants. —Però els fets sempre poden ser compresos o interpretats d’una manera diferent. Per exemple, si tu ara em robes el moneder, el fet que jo ignori per què ho has fet canvia el punt de vista. Potser ho has fet perquè necessitaves els diners, o potser per una altra raó. És quan et fas aquestes preguntes que tot es torna més interessant per a l’escriptor. —Així el perquè és el motor de la vostra creativitat? —Hi ha dos motors: el perquè i l’exageració. Quan parlo d’exageració vull dir exagerar una mica totes les coses com si l’escena no s’aturés mai. Per exemple, si hi ha una mainadera que té cura d’un nadó i quan els pares han marxat el nen es posa a plorar, ella li canta una cançó i el nen continua plorant, li dóna el biberó i el nen continua plorant i així…. És aquest petita exageració que fa que la història continuï… Si el nen acaba de plorar de seguida la història no continua. Hi ha d’haver l’exageració. —Sí, jo també hi veig com un ritme més accelerat en la narració, com una mica televisiu. —No, això segons el meu entendre passa perquè jo deixo molt d’espai perquè el lector s’imagini moltes coses. Ben segur que tens una imatge clara dels protagonistes d’El llibre dels Baltimore. Però, en canvi, jo no he dit si són rossos o alts… Pel fet de no descriure en detall els personatges o les cases… o una habitació… el lector pot ser més creatiu. A vegades em diuen que sóc cinematogràfic, però jo crec que no. Faig molt poques descripcions, sóc poc concret. —Diria que la vostra escriptura fa la sensació de velocitat, com si la vida es precipités. —És possible. —He llegit que quan vàreu venir per Sant Jordi us vàreu enamorar d’aquest dia del llibre. —Vaig quedar-ne meravellat i sorprès. S’hauria de fer a totes les ciutats del món, que els escriptors sortissin al carrer i que fos tradició. L’alegria de la gent dóna molta energia. Va ser extraordinari. Cal fer servir això, és un fet realment particular de comunicació… És molt fort. —Però a l’hora de la veritat llegim molt menys que no els francesos o els suïssos. —Llavors heu de fer dos Sant Jordi per any . —El fet que hi hagi referències polítiques a la novel·la és per a situar cronològicament? —Posar fets històrics em serveix per a donar un sentit de realitat. —Sabeu que Catalunya aspira a ser un país independent? —Sí, i tant. A Ginebra això ha arribat. Penseu que Europa no és tan gran per a no saber què ens passa als uns i als altres. M’imagino que vols que et digui què en penso, però no ho faré perquè no és el lloc. De totes maneres, t’he de dir que els suïssos som autènticament federals. Totalment independents els uns dels altres, i quan veiem un estat molt centralitzat no entenem com pot funcionar. Et voilà… —No, no us ho volia preguntar. Em conformo de saber que ho sabeu… Els llibres són més forts que la vida? —Per a vós ho són? —A vegades… I per a vós? —Crec que se subestima la literatura com un autèntic motor per a canviar algunes coses. —Vàreu guanyar el premi Goncourt dels instituts de secundària a França. Per participar en aquest premi heu de voltar per molts instituts. Us agrada? —És molt més estimulant anar als instituts i parlar amb els estudiants que no pas segons quines trobades o entrevistes. Els joves parlen d’una manera molt franca. Participar-hi em va proporcionar moments molt particulars i gratificants. Els estudiants vénen perquè ho volen i fan preguntes sense voler quedar bé i no miren si et feriran o no. Són realment interessants. —Us comparen sovint amb Nabokov, Irving i Philippe Roth. Us agraden aquests autors? Quin és el vostre preferit? —M’agraden molt Nabokov i Roth, però no conec tant a Irving. —Algun altre autor preferit? —De la literatura francesa, sens dubte Roman Gary. Sempre m’ha interessat la literatura russa: Dostoievski, Tolstoi.

Summary: Joël Dicker: ‘Amb internet, els assatjaments són més violents que abans’


La mesa del Senat espanyol ha decidit aquest dilluns no permetre al Partit Demòcrata Català tenir grup parlamentari propi a la cambra durant aquesta legislatura. La decisió ha estat adoptada amb el vot en contra dels quatre membres del PP a la mesa, l’abstenció dels dos del PSOE i el vot a favor del representant del PNB. El vice-president del senat, el popular Pedro Sanz, ha recordat que el reglament requereix deu senadors per formar grup parlamentari, que poden quedar-se en sis durant la resta de la legislatura. PDC té quatre parlamentaris i havia recorregut a sis d’altres formacions per intentar formar grup propi: ‘Això més aviat semblava un grup mixt’, ha explicat Sanz. Finançament dels grups En el grup mixt, PDC perdrà bona part del finançament del senat per als grups. En l’anterior legislatura, CDC, que llavors disposava de vuit membres, va percebre 22.424,27 euros el mes, és a dir, 268.800 euros anuals –gairebé un milió d’euros en quatre anys–, en concepte de subvenció general de funcionament que reben tots els grups parlamentaris. El PP rebia de part seva 252.553,37 euros mensuals; el PSOE, 122.999,21; Podem ingressava 47.994,17; ERC, 22.424,27 euros, i el PNB, 20.719,61 euros el mes. El grup mixt rebia 25.833 euros, que s’havien de repartir tots els components, de diferents partits polítics. A aquesta assignació se suma una ajuda per a transport, que va des dels 3.419,87 euros als 6.839,74 euros el mes segons la mida del grup, a més d’una subvenció finalista per pagar assessors. CDC va percebre aleshores en concepte de transport la quantitat mínima mensual establerta i 3.562,5 euros també el mes per a assessorament.

Summary: El PP deixa PDC sense grup parlamentari propi al senat


En aquest darrer programa de fórmula estiuenca tenim una llarga conversa amb Josep Viana, el nou president de l’Ens de l’Associacionisme Cultural Català. Amb ell repassarem la història, el present i els projectes de futur de l’entitat catalana acreditada per la UNESCO com a ONG per a la Salvaguarda del Patrimoni Cultural Immaterial. Una entrevista que esdevindrà la part central i més extensa del programa però que no ens privarà de gaudir de les seccions que han estat habituals aquest estiu: La crònica castellera d’en Carles Esteve aquesta setmana destaca com a titular que ‘63 colles van participar en la Via Lliure de la Meridiana’ el passat Onze de Setembre a Barcelona, a més de repassar també totes les novetats del llarg cap de setmana passat. A les dites i refranys en Víctor Pàmies ens convida de nou a la reflexió amb una dita molt interessant, de les que fan pensar: ‘Els arbres no ens deixen veure el bosc’. A els temes d’en Xino tindrem una altra versió de La santa espina, del mestre Morera, un filó que no s’acaba com ho demostra aquesta magnífica proposta del mestre empordanès Florenci Mauné que ens porta en Josep M. Francino. Avui, una Santa Espina amb el grup ‘Mauné i els seus dinàmics’. I també tindrem un altre dels cants de taverna que cada estiu ens proposa setmanalment en Francesc Sànchez Carcassés. En aquesta ocasió ens convida el tema de José Luis Ortega Monasterio que porta per títol ‘Tornaré’ amb la versió del grup Xató. I encara més música. Com ara dues de les tres sardanes amb les que el mestre Josep M. Ruera va guanyar l’any 1970 el Premi Ciutat de Barcelona i que dedicà a la ciutat comtal: ‘Barcelona, la muntanya’ i ‘Barcelona, el port’. I la versió per a banda simfònica de la sardana ‘Nupcial’, del mestre Ricard Lamote de Grignon, interpretada per la Banda Municipal de Barcelona dirigida per Salvador Brotons. I la setmana que ve iniciem la temporada regular. És a dir, continuem. Que ja sabeu que nosaltres no ens aturem… Escolta el podcast del programa radiofònic

Summary: Entrevista a Josep Viana, nou president de l’Ens de l’Associacionisme Cultural Català


El parlament ha aprovat per unanimitat una proposició de llei que obliga escollir per majoria de dos terços els presidents i membres del Consell Audiovisual de Catalunya (CAC) i del Consell de Govern de la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals (CCMA). La modificació ha eliminat la possibilitat que es puguin elegir aquests membres amb majoria absoluta. La proposició de llei amplia de sis a set els membres del govern de la CCMA i, en canvi, redueix de sis a cinc els del CAC. Tots els membres hauran d’estar subjectes al règim retributiu dels alts càrrecs de la Generalitat i s’imposa la paritat. A més, a partir d’ara s’haurà de convocar un procediment públic per escollir els directors de TV3 i Catalunya Ràdio. També s’ha aprovat que els setze membres del Consell Assessor de Continguts i Programació de la CCMA hauran de ser escollits per la majoria de dos terços del parlament, sense opció a una segona votació. Aquest sistema d’elecció parlamentària serà aplicable a les renovacions de càrrecs pendents de fer en el moment que entri en vigor la iniciativa, segons estableix el mateix text de la proposició. El text ha arribat al debat del ple amb sis esmenes de Cs, CatECP i la CUP, que han estat rebutjades. Durant el debat previ a la votació, els grups han celebrat que finalment la modificació de la llei hagi estat una realitat. El diputat de JxCat Josep Riera ha dit que els mitjans de la CCMA ‘són una referència i mostren com canvia el país’. Ha descartat que hi hagi un problema en el seu model i ha demanat reforçar-lo. En la mateixa línia, la diputada d’ERC Adriana Delgado ha defensat la tasca dels treballadors de la CCMA i ha lamentat que hagi de treballar sota ‘pressions, controls i agressions’. ‘No compartim el relat de la falsa demanda de neutralitat que busca desprestigiar’, ha dit. El diputat de Cs David Mejía ha aplaudit que ‘s’arribi a bon port’ després de tres legislatures intentant-ho. Ha apuntat que és important perquè en democràcia és ‘intolerable’ el grau d’intervenció governamental ‘que han hagut de suportar els professionals de la comunicació publica’. ‘És un pas per millorar el prestigi de les institucions públiques’, ha apuntat. Mejía, però, ha recordat la voluntat de Cs és suprimir directament el CAC. Segons ell, l’òrgan de control ha permès ‘vulneracions’ a TV3. ‘TV3 és el dòping propagandístic dels partits separatistes’, ha lamentat. El diputat del PSC David Pérez també s’ha sumat a la demanda de comptar amb un nou contracte programa i ha dit que TV3 cada vegada té ‘menys’ seguidors a Catalunya. Un fet que té ‘conseqüències lingüístiques, cíviques, culturals, econòmiques i periodístiques’. Pérez ha emplaçat la resta de grups a buscar noms de consens per ocupar els càrrecs. La diputada del PP Esperança Garcia ha dit que votarien a favor de reforma tot i que ho feien amb ‘poca esperança’. Han apostat per fer una ‘reflexió profunda’ del model dels mitjans de comunicació pública catalans perquè siguin ‘viables’, ‘plurals’ i ‘objectius’. La diputada dels comuns Marta Ribas ha demanat als grups mantenir el consens amb l’elecció dels nous membres. Ribas ha dit que amb aquesta mesura es combat la contrareforma de 2012 de CiU i PP i es garanteix el ‘pluralisme’ i la ‘veracitat’ que han de tenir els mitjans públics. Ha acabat la seva intervenció lamentant no haver pogut abordar la cogestió a la CCMA i enviant el suport del grup als periodistes agredits per agents de policia i manifestants durant les protestes per la sentència de l’1-O dels darrers dies. Des de la CUP, Natàlia Sànchez ha demanat perfils professionals ‘menys partidistes’ pel govern de la CCMA i el CAC. Ha apostat per afrontar qüestions com el finançament de la CCMA, la cogestió, l’envelliment de la plantilla o comptar amb un nou contracte programa. Finalment, la consellera de la Presidència, Meritxell Budó, ha intervingut abans de la votació per agrair la voluntat dels grups per assolir el consens. A més ha demanat ‘voluntat política’ i ‘treball’ per assolir el consens i poder escollir els nous membres dels dos organismes.

Summary: El parlament aprova que els directors de TV3 i Catalunya Ràdio siguin triats per concurs públic