Els principals premis literaris de la Nit de Santa Llúcia d’enguany ofereixen un joc d’equilibris que feia moltes edicions que no es donava: la sorpresa del premi Sant Jordi, que ha guanyat Pep Puig, suposa apostar per un autor encara jove amb poca trajectòria literària. Aquest s’equilibra amb la llampant i coneguda Empar Moliner, guanyadora del premi Mercè Rodoreda de contes i relats. I suposa també el reconeixement de la llarga trajectòria poètica, de quaranta anys tot i que en té cinquanta-cinc, de Víctor Obiols, premi Carles Riba. Són tres noms complementaris, que donen aire i credibilitat al palmarès literari amb més solera de les lletres catalanes que convoca Òmnium Cultural. Pep Puig, premi Sant Jordi 2015 per ‘La vida sense la Sara Amat’. De desaparicions, viatges iniciàtics i enamoraments Si s’haguessin fet apostes, segurament ningú haguera imaginat el nom de Pep Puig (Terrassa, 1969) com a guanyador del premi Sant Jordi 2015. Per raons diverses, però sobretot perquè feia tres mesos que acabava de publicar un recull de contes, ‘L’amor de la meva vida de moment’, a l’Altra editorial, després de vuit anys sense publicar res més. El vam entrevistar a VilaWeb, sense imaginar aquest camí tan inesperat, que l’autor anava esbossant en silenci. Potser per això, les primeres paraules de Pep Puig quan ha presentat la seva novel·la guanyadora del Sant Jordi, ‘La vida sense la Sara Amat’, han estat per a l’editora Eugènia Broggi, que ja fa deu anys, a l’editorial Empúries, va creure en ell: ‘L’Eugènia Broggi va confiar en mi quan s’havia de confiar. Que em disculpi per haver guanyat el Sant Jordi.’ Pep Puig té publicat amb Empúries dos títols anteriors: ‘L’home que torna’ (2005) i ‘Les llàgrimes de la senyoreta Marta’ (2007). La novel·la guardonada, ‘La vida sense la Sara Amat’, té en origen un conte que es recull a ‘L’amor de la meva vida de moment’. I així explica l’autor com va sortir la novel·la: ‘Fa cinc anys, quan vaig tenir el meu fill, vaig pensar que havia de deixar-li alguna cosa de la qual me’n sentís orgullós, i em van venir la necessitat d’escriure una novel·la popular, com les de Mercè Rodoreda, com les de Joan Marsé, com les pel·lícules de John Ford o les cançons de Joan Manuel Serrat. I vaig recórrer a la memòria. Vaig recordar la història de la Sara Amat, una noia del poble del meu pare, que era diferent de la resta de criatures d’aquell poble: ella era una noia de gran caràcter i intel·ligència i plena de contradiccions que detestava el poble i la manera de fer de la seva gent. Una nit d’estiu, jugant a fet i amagar, va sortir espitada i es va amagar a la casa d’un altre amiguet de la colla del poble. Es va ficar a la seva cambra i li va demanar que l’amagués.’ I en aquella cambra comencen a conviure un nen conformat amb el seu món i una nena rebel. Continua Puig: ’Són dos nens a la frontera, entre la infantesa i la pubertat, per això a vegades penso que s’amaguen per discutir sobre el final de la seva infància. A diferència del conte, com la nena desapareix i no se’n sap mai més res, el narrador de la novel·la el que fa és donar espai a la nena per conèixer els motius que l’han dut a esfumar-se. La relació de la nena amb el nen és un combat desigual, perquè ella ja ha deixat de ser una nena i ell s’ha de posar a la seva altura. Per a ell és un viatge iniciàtic.’ Per què Pep Puig s’ha presentat al Sant Jordi? Diu: ‘Perquè la novel·la va anar agafant forma i en el moment de presentar-la tenia la forma exacta d’una cosa que estava ben feta.’ El jurat ha atorgat el premi per unanimitat i Isona Pasola, en representació del jurat, ha lloat la novel·la i l’ha definida com una història d’amor entre adolescents, plena de frescor, amb una dosi de suspens ben mesurada (i sense ni un sol mort), i amb una gran qualitat literària. També ha dit que fa un ús intel·ligent de l’emoció, sense caure en el sentimentalisme i veu que pot agradar a un públic ampli. Creu que pot ser una novel·la d’èxit. Empar Moliner, premi Mercè Rodoreda de contes 2015 per ‘Tot això ho faig perquè tinc molta por’. La por que ens fa córrer El premi Mercè Rodoreda de contes i relats guanyat per Empar Moliner porta per títol ‘Tot això ho faig perquè tinc molta por’. I és així que ella enfila: ‘És un llibre seriós, que tant té humor com tristesa, perquè la vida té de tot. Els contes d’aquest recull contenen personatges dominats per la por: quan et vas fent gran i tens fills, la por et domina. Penses que tots els perills del món estan esperant destrossar la vida dels teus fills i de retruc la teva. I davant d’aquesta por només et queda córrer, per no tenir-ne.’ Moliner ha citat uns versos de Salvador Espriu: No deixis res / per caminar i mirar fins al ponent. / Car tot, en un moment, / et serà pres. I ha assegurat: ‘Suposo que aquest ‘carpe diem’ és el que m’empeny a viure i a escriure.’ Per la seva banda, Sílvia Soler, membre del jurat, ha explicat que el primer s’ha donat per unanimitat i n’ha destacat la unitat en el to, la durada dels contes, la llengua viva, rica, coherent i correctíssima. També ha dit que Moliner dóna molta varietat de temàtiques, sobretot actuals, que utilitza molts registres i manté una compensació entre els diàlegs i les descripcions. Víctor Obiols, premi Carles Riba de poesia 2015 per ‘Dret al miracle’. Quaranta anys fent cua per guanyar el premi Carles Riba El poeta Víctor Obiols, en l’àmbit musical Víctor Bocanegra, ha impactat el jurat amb el seu llibre ‘Dret al miracle’. El també poeta i periodista David Castillo, membre del jurat, n’ha fet una glossa apassionada: ‘Tot i que Víctor Obiols va publicar el seu primer llibre a catorze anys i ara en té cinquanta-cinc, té una obra breu. Ha publicat cada deu anys i segurament per això els seus són llibres molt concentrats.’ ‘Dret al miracle’ s’articula com una antologia de la seva obra apunta Castillo, que diu que té una primera part lírica, on la veu poètica pateix un trencament amorós; una segona part de renaixement i una tercera part associada a la desaparició massiva generacional, perquè molts dels nostres companys ens han deixat prematurament.’ Per la seva banda, Víctor Obiols ha començat la seva intervenció amb to d’humor: ‘El títol no és cap missatge per a cap investidura presidencial. És un llibre on hi ha molta substància, potser perquè hi ha poemes que ja tenen nou i deu anys. Aquest era el termini que donava Horaci per publicar. En poesia sempre intento crear un equilibri entre la lògica i la màgia.’ Obiols ha recordat que el premi Carles Riba és el més antic que es donen en la Nit de Santa Llúcia i ha dit que això té una part d’honor. I ha explicat que la primera vegada que es va presentar a aquest premi fou el 1975, tenia quinze anys i va quedar finalista. El recull es deia ‘Pas amb falç’. I ha assegurat: ‘Doncs fa quaranta anys que faig cua per aconseguir el premi.’ Els guanyadors de la Festa de les Lletres Catalanes 2015. Els altres premis de la nit Durant la Nit de Santa Llúcia, que enguany se celebra a Tortosa, també s’atorguen els següents premis: Premi Josep M. Folch i Torres de novel·les per a nois i noies a Francesc Puigpelat per ‘La nena que es va convertir en mòbil’. Premi Joaquim Ruyra de narrativa juvenil a Santi Baró per ‘L’efecte Calders’. Premi frederic Roda de Teatre ex-aequo: a David Plana per ‘Els encantats’ i Josep Maria Miró per ‘La travessia’. Premi internacional JB Cendrós a Alex Rühle, periodista cultural del Süddeutche Zeitung. Premi Òmnium de comunicació a Quèquicom, programa de divulgacio cietífica de TV3. Parlaments amb reivindicacions de país Més enllà dels parlaments de tots els premiats, la Nit de Santa Llúcia va tenir reivindicacions polítiques per part de les autoritats que hi van prendre part. El primer en obrir la veda va ser el mateix president d’Òmnium Cultural, Quim Torra, que després de parafrasejar Gerard Vergés per tot seguit fer un repàs històric als moments que ha viscut la llengua catalana, va demanar als partits polítics independentistes que sàpiguen estar a l’alçada de l’expectativa que s’ha generat després que el 27-S. ‘Estem units i compromesos per decidir el nostre futur, ara no ens podem aturar, endavant sempre endavant”, va assegurar, tot rebent una forta ovació. Torra, després d’adreçar-se a l’alcalde de Tortosa, Ferran Bel, sumant-se a la crida per retirar el monument franquista que hi ha al riu Ebre, també va fer una crida perquè els independentistes vagin a vota el 20-D. ‘Ens cal la mobilització de votants independentistes que votin partits amb sentit d’Estat, ens cal unitat d’acció per assolir el mandat democràtic del 27-S i mantenir-nos fidels al nostre Parlament. Davant les envestides de l’estat demanem força i des d’Òmnium no fallarem’, va concloure. El conseller de Cultura en funcions, Ferran Mascarell, també va assegurar que a més del talent emprenedor, com Òmnium, i del talent creador dels escriptors, juntament amb la força del municipalisme, ara falta afegir un estat propi. El conseller també va voler fer referència als canvis polítics que hi ha hagut a les Illes Balears i al País Valencià. ‘Ara truques i et responen en català i t’escolten i volen parlar amb tu’, va afegir. Per últim, Carme Forcadell, es va mostrar molt emocionada de participar en la primera Nit de Santa Llúcia com a presidenta del Parlament a deu quilòmetres del municipi on va nàixer i viure la seva infància, Xerta (Baix Ebre). Des de Tortosa, Forcadell va assegurar que ‘continuarem perseverant’, malgrat les prohibicions que arriben de l’Estat. ‘Han volgut prohibir-nos pensar allò que pensem, ser allò que som, la nostra voluntat, per més que anul·lin lleis, sentències, mai podran canviar la realitat i la voluntat majoritària del poble de Catalunya. Continuarem perseverant, ens en sortirem i guanyarem’, va dir. Nit de cultura ebrenca En el lliurament dels premis de la Nit de Santa Llúcia, el coreògraf tortosí Roberto Oliván va ser l’encarregat de dissenyar un espectacle de la cultura ebrenca. Hi van participar, entre altres, el Cor Flumine, el grup Quico el Célio, lo Noi i el Mut de Ferreries, el poeta Albert Roig, la soprano Cecília Aymí, el grup Riu en So i la banda municipal de música de Tortosa, que va interpretar el Cant dels Segadors al final de la nit. Just en aquell moment, el miler d’assistents a la Nit de Santa Llúcia al Pavelló firal de Tortosa van començar a cridar ‘independència’.

Summary: Pep Puig guanya el premi Sant Jordi, Empar Moliner el Mercè Rodoreda de contes i Víctor Obiols el Carles Riba de poesia


Després de vuit anys com a parlamentària del Partit Socialdemòcrata (PS), Rosa Gili (Escaldes-Engordany, 1972) va deixar el Consell General per intentar l’assalt al Comú d’Escaldes en les eleccions del 15 de desembre proppassat. A les generals de l’abril ja hi havia guanyat l’escó, contra pronòstic. Fins aleshores havia estat el feu electoral i polític de Demòcrates per Andorra (DA), el partit de dreta que ha governat les valls d’ençà del 2011. Fa dues setmanes va repetir la gesta i va endur-se la victòria a les eleccions comunals, per tan sols deu vots de diferència respecte de la llista de DA. Amb Gili parlem d’aquesta victòria, dels desafiaments que tindrà com a cònsol d’Escaldes i també del lideratge al PS, després de dos triomfs que en fan un dels noms principals de la política andorrana. —No vau presentar la candidatura a Escaldes-Engordany fins pocs minuts abans no s’esgotés el termini legal. Indecisió o cop d’efecte? —La decisió la vaig prendre tard, perquè vaig sospesar moltes coses. I després vam considerar que ens anava bé de presentar-la així, al darrer moment. Va ser una decisió personal molt rumiada, de saber si volia anar-me’n del Consell, perquè és una feina que sempre m’ha agradat molt. També va anar condicionada al suport de certes persones a qui vaig demanar que m’hi acompanyessin i que m’hi van animar. I dir-me a mi mateixa que a Escaldes podria ser útil amb una altra visió que no fos la de l’oposició. —Fou doncs més la il·lusió per un nou projecte que no pas l’esgotament de vuit anys al Consell? —Una mica d’esgotament de l’oposició, que és bastant ingrata, sí. Però després era la il·lusió de tenir al davant la possibilitat de fer coses si és que guanyava. —Per què creieu que heu guanyat les eleccions a la vostra parròquia? Us ho esperàveu? —Tenia el sentiment que podia anar bé, que en tenia possibilitats. Evidentment el dia de les eleccions vam sofrir molt, perquè va ser molt ajustat. Per què vam guanyar? Per un conjunt de moltes coses: un bon equip, un bon moment perquè l’actual cònsol no podia repetir, un desgast Demòcrata, el pacte de govern amb els liberals… I, probablement, un reconeixement personal per la feina feta i el fet que a l’abril es guanyés la territorial fan que alguns em veiessin amb possibilitats de guanyar. —Escaldes ha deixat de ser el feu de DA? —Claríssimament sí, ja ho havia deixat de ser a les generals i ho ha deixat de ser a les comunals. Per les coses que m’arriben, que suposo que tampoc són gaires, sembla que per DA ha estat una sotragada. Perquè durant molts anys s’ha vist imbatible a Escaldes, d’on són el cap del govern anterior i l’actual. —Creieu que la vostra victòria ha tancat definitivament el cicle polític de l’ex-cap de govern Antoni Martí malgrat que no s’hi presentava? —Veurem què passa en el futur, però és evident que, si la candidatura de DA era la seva opció personal i ha perdut, no surt gaire reforçat d’aquests comicis. —Quines seran les vostres prioritats al capdavant del comú? —La primera és el personal: recuperar un bon ambient de treball, perquè em consta que en alguns departaments no era el cas, i motivar-lo. A partir d’aquí, volem acostar-nos als ciutadans. I després evidentment tenim els punts del programa electoral, com ara crear un departament d’habitatge. —La manca d’habitatge de lloguer és la principal problemàtica social. Què pot fer el PS, que només governarà un comú dels set, per resoldre l’emergència? —Al programa tenim la creació d’una borsa d’habitatge per a acostar els que en busquen i els que en tenen. Durant la campanya hem anat veient cases i pisos buits. Volem acostar-nos als propietaris, veure per què no els lloguen i ajudar-los. També com a comú pressionarem el govern per la part que li toca. —Així doncs, com es visualitzarà que a Escaldes governa el PS amb vista a l’actitud envers el govern? —Insistirem molt en les mesures efectives. Perquè en tot el temps que fa que en parlem no tenim la impressió que hagi estat realment una prioritat: van improvisant, donant mesures poc consistents. —El comú construirà habitatge públic? —Ho hem de rumiar. De moment hem pensat en una eventual col·laboració público-privada. Però tot això ho hem de construir, veure amb quins privats podem comptar. I negociar perquè els propietaris s’animin a posar els seus béns a disposició de qui ho necessiti. També vam parlar, si convé, de posar a disposició serveis jurídics per als llogaters que se’n van i deixen el pis en mal estat. —Aquests anys els socialdemòcrates us heu queixat molt que les minories als comuns no comptaven per a res. Què fareu perquè l’oposició participi de la gestió del comú? —La nostra intenció és donar-los mitjans perquè en participin i siguin altaveu dels electors que els han donat suport. Volem escoltar-los i recollir allò que sigui interessant. Tenim intenció de fer molts més consells de comú i fer-los participar més i donar la informació amb molta més antelació, que la puguin estudiar i puguin fer arribar les seves aportacions. Ho hem dit per activa i per passiva: qualsevol contribució positiva de la minoria l’acceptarem, perquè és absurd de no recollir una cosa que sigui sensata i bona per a tots només perquè no la diu el teu grup. Això ho hem vist al Consell General i no ho hem entès mai. —Ja en clau nacional, el PS ha batallat molt per despenalitzar l’avortament. Creieu que aquesta legislatura s’avançarà en el reconeixement dels drets de les dones? —Espero que sí, perquè a mi, com a andorrana, em fa vergonya estar com estem. Em fa la impressió que anem avançant; em consta que el govern de DA cada dia ho té més difícil d’explicar aquest anacronisme i aquesta vulneració inacceptable dels drets de les dones. S’ha de despenalitzar, veure com fer-ho amb el copríncep episcopal i que s’arremanguin d’una vegada totes les parts que ho han de fer. Però això s’ha de solucionar sí o sí. Hi ha hagut associacions feministes que han pressionat molt. Crec que a escala europea som bastant a l’ull de l’huracà i que la pressió anirà augmentant. —Vau guanyar contra pronòstic fa uns quants mesos la territorial d’Escaldes en les eleccions generals. Ara heu guanyat el consolat. Valoreu de dirigir el partit a mitjà termini? —No ho sé. Ara mateix estic concentrada en el desafiament molt important que tinc a Escaldes, perquè em dec als seus ciutadans i perquè volem posar en pràctica tot allò que hem promès al programa. També serà bo per al país: volem que les altres parròquies s’emmirallin en la manera com ho fem, escoltant les persones i treballant-hi. Que la política que faci Escaldes influenciï a escala nacional. Avui dia estic dedicada a això i no sospeso res més. Una cosa després de l’altra, de moment aquesta és la que toca i més endavant ja ho veurem. —Per tant, no podem descartar que d’aquí a quatre anys sigueu la candidata del PS a cap de govern? — No en tinc ni idea, de moment a Escaldes tinc un desafiament molt gran. —El lideratge de Pere López al partit és indiscutible? —Avui dia és el nostre dirigent, es va presentar en unes primàries, tothom li va donar suport i evidentment sí, és el cap nacional del PS. —Hi ha sintonia en l’estratègia de futur o potser d’aquí a un parell d’anys es podrien proposar visions diferents en algun congrés, aprofitant que el consolat dóna més empenta que no pas una oposició poc agraïda al Consell? —Tot això és política ficció. Ja ho veurem. Avui dia tenim papers diferents. Els companys del Consell General tenen el de defensar les nostres posicions de política nacional. I nosaltres, a Escaldes, el d’aplicar el nostre programa i demostrar que es pot fer diferent. De moment tenim feines diferents i totalment compatibles. No hi ha cap problema d’una parta cap a l’altra, estem molt bé. —Tanmateix, hi ha qui creu que ara com ara sou l’actiu principal dels socialdemòcrates. Ho sentiu així? —El fet d’haver guanyat aquestes dues conteses electorals entenc que m’ha reforçat molt, però és fruit d’un treball en equip. Les persones poden ser importants, però una de sola no va enlloc. I, per tant, sóc ‘un’ dels actius del PS, evidentment. —Tenint presents els resultats electorals d’enguany, el 2023 el PS serà alternativa de govern? —Tinc claríssim que l’alternativa hem de ser nosaltres. Perquè sembla que el partit liberal està destinat a desaparèixer, absorbit per DA. I actualment Terceravia és dins el mateix espectre polític. Avui dia, al camp progressista, només hi ha el PS. —En el futur pròxim hi haurà gaire marge de fer coses diferents? Penso en l’acord d’associació amb la UE, el futur de les pensions o la diversificació econòmica. —Els darrers governs han parlat molt però han estat molt poc eficients. Han buscat abans de tot defensar el poder i han mirat poc per l’interès general. Penso en la sanitat i les pensions. Quan me’n vaig anar del Consell al final de l’octubre encara parlàvem d’un pacte d’estat per les pensions, quan sortíem de vuit anys de governs amb majoria absoluta, que podrien haver-hi actuat i no van fer res. Gairebé diria que han estat governs de la hipocresia i bastant de l’engany. Si me’n vaig també és perquè tinc la impressió que és sempre el dia de la marmota: sempre parlen de les mateixes coses i no fan res per no enfadar-se políticament amb ningú. En detriment de decisions que cal prendre i que són importants per a la ciutadania. —Per cert, seguiu la situació política a Catalunya? Què en penseu? —La segueixo poc, de reüll. Perquè he estat molt absorbida per les conteses electorals i per la família. Però bé, en alguns moments m’ha preocupat l’estat de la democràcia a Espanya. He vist algunes coses que m’han semblat greus. Penso que no és bo ni per a ells ni per a nosaltres com a veïns ni per a Europa. Hi ha drets humans que han de ser intocables.

Summary: Rosa Gili: ‘Haver guanyat dues eleccions m’ha reforçat molt, però és fruit d’un treball en equip’


Els estats membres de la Unió Europea han d’acceptar el dret de residència als cònjuges homosexuals, encara que no reconeguin el matrimoni gai. Ho ha sentenciat avui el Tribunal de Justícia de la Unió Europea (TJUE) arran del cas d’un ciutadà romanès casat amb un nord-americà a Brussel·les i que va demanar el dret del seu marit de residir legalment amb ell a Romania. Tanmateix, Romania, que és membre de la Unió Europea, va respondre que no podia acceptar-ho perquè, com que no reconeix el matrimoni gai, no el podia considerar un ‘cònjuge’. Ara, el Tribunal de Justícia de la Unió Europea tomba la decisió romanesa, i destaca ‘l’obligació d’un estat membre a reconèixer un matrimoni homosexual contret en un altre estat membre’ encara que sigui únicament per l’objectiu de ‘concedir el dret de residència a un ciutadà d’un tercer estat’, en aquest cas, un nord-americà. Pel tribunal europeu, aquest reconeixement no afecta negativament la institució del matrimoni en l’estat receptor de la parella ni tampoc l’obliga a canviar les seves lleis. La sentència indica que el concepte ‘cònjuge’ en la llei europea inclou les persones del mateix sexe i garanteix la llibertat de residència dels ciutadans de la UE i dels membres de la seva família. ‘Encara que els estats membres tinguin llibertat per autoritzar o no el matrimoni homosexual, no poden obstaculitzar la llibertat de residència d’un ciutadà de la Unió negant al seu cònjuge del mateix sexe, nacional d’un estat no-membre de la Unió, la concessió d’un dret de residència derivat en el seu territori’, diu el TJUE.

Summary: Tots els estats de la UE hauran de reconèixer el matrimoni homosexual contret en uns altres estats


El racisme contra els afroamericans als Estats Units i els abusos policíacs que paateixen arriben a la gran pantalla amb el film Queen & Slim, dirigit per Melina Matsoukas. Aquesta setmana també arriben als cinemes el film d’animació Las golondrinas de Kabul i l’enjòlit Domino, dirigit per Brian de Palma. A més, s’estrena l’adaptació cinematogràfica de l’obra teatral El plan. Queen & Slim. Direcció: Melina Matsoukas. Intèrprets: Jodie Turner-Smith, Cloë Sevigny, Indya Moore; Daniel Kaluuya, Bokeem Woodbine, Flea. Gènere: Drama. Esbós: Una parella afroamericana fuig després d’haver matat un oficial de policia que els havia aturat per una infracció lleu de trànsit. Un vídeo dels fets els converteix en símbol contra el terror i el dolor que pateix el col·lectiu afroamericà a tot el país. Les hirondelles de Kaboul (Las golondrinas de Kabul). Direcció: Zabou Breitman, Eléa Gobbé-Mévellec. Gènere: Animació. Esbós: Kabul, 1998. Dos joves enamorats somien amb un futur millor tot i la violència que pateixen. El plan. Direcció: Polo Menárguez. Intèrprets: Antonio de la Torre, Raúl Arévalo, Chema del Barco. Gènere: Comèdia. Esbós: Tres amics estan a l’atur des que va tancar l’empresa de seguretat on treballaven. Són les nou del matí i es reuneixen per executar un pla. Diversos contratemps els impedeixen sortir de casa i, a poc a poc, es veuen involucrats en una sèrie de discussions que canviaran la seva amistat per sempre. Domino. Direcció: Brian De Palma. Intèrprets: Paprika Steen, Helena Kaittani, Carice van Houten; Nikolaj Coster-Waldau, Søren Malling, Eriq Ebouaney. Gènere: Enjòlit. Esbós: Dos policies danesos cerquen l’assassí del company d’un d’ells. No saben que la persona que busquen treballa en una operació especial de la CIA que persegueix una cèl·lula de l’autoanomenat Estat Islàmic a Europa. Monos. Direcció: Alejandro Landes. Intèrprets: Sofia Buenaventura, Karen Quintero, Julianne Nicholson; Julián Giraldo, Moises Arias, Paul Cubides. Gènere: Enjòlit. Esbós: Al cim d’una muntanya colombiana, vuit guerrillers anomenats ‘els Monos’ conviuen sota l’atenta mirada d’un sergent paramilitar. La seva única missió és atendre una doctora que han segrestat. Quan la missió comença a perillar, la confiança entre ells es posarà en dubte. 21 Bridges (Manhattan sin salida). Direcció: Brian Kirk. Intèrprets: Sienna Miller, Victoria Cartagena, Jamie Neumann; Chadwick Boseman, J.K. Simmons, Stephan James. Gènere: Acció. Esbós: El film explica la història d’un policia que farà tot el possible per capturar dos assassins i resoldre el cas més complex a què s’han enfrontat mai. El pla consisteix a aïllar Manhattan per localitzar uns criminals. Nuestras madres. Direcció: César Díaz. Intèrprets: Aurelia Caal, Emma Dib; Julio Serrano Echeverría, Armando Espitia, Victor Moreira. Gènere: Drama. Esbós: El film se situa el 2018 durant el judici als soldats que van començar la guerra civil a Guatemala. L’Ernesto, un jove antropòleg que es dedica a identificar els cossos dels desapareguts durant el conflicte, troba una pista que podria guiar-lo cap al seu pare, un guerriller que també va desaparèixer durant aquell període, i començarà una recerca per descobrir la veritat. The Call of the Wild (La llamada de lo salvaje). Direcció: Chris Sandera. Intèrprets: Karen Gillian, Cara Gee, Jean Louisa Kelly; Harrison Ford, Dan Stevens, Bradley Whitford. Gènere: Drama. Esbós: El protagonista de la pel·lícula és en Buck un gos a qui li canvia la vida quan la seva família es trasllada de Califòrnia a Alaska durant la febre d’or de 1890. S’haurà d’adaptar a una nova vida com a gos de trineu.

Summary: Les estrenes: El racisme als Estats Units arriba als cinemes amb ‘Queen&Slim’


El ple del parlament ha ratificat avui la proposta de designar a Vicenç Vidal (Més) i José Vicente Marí Bosó (PP) com a senadors, amb quaranta-quatre vots a favor, vuit vots en contra (Cs i Vox) i l’abstenció dels tres diputats del PI. A continuació la mesa del parlament es reunirà per expedir les credencials dels dos diputats. Just abans de la votació, Cs, Vox i el PI han demanat la paraula i han qüestionat el model de votació per designar els senadors, ja que es vota en bloc i no es pot votar a un senador sense recolzar a l’altre. El portaveu del PI, Jaume Font, ha titllat de ‘caducat’ i ‘anacrònic’ el model de votació dels senadors, i ha defensat que siguin ‘homes independents’ els qui representin a la cambra en el senat espanyol. A més, el diputat ha emfatitzat que precisament el discurs del president, Vicenç Thomas, havia parlat de la pluralitat dels vuit grups parlamentaris representats aquesta legislatura. El portaveu de Cs, Marc Pérez-Ribas, ha avançat que no donarien suport ‘que el parlament enviï al senat a un representant d’un grup nacionalista’ els membres del qual prometen els seus càrrecs ‘apel·lant a un supòsit dret d’autodeterminació’. A més, ha remarcat que Més no és un dels grups més votats -és el cinquè en nombre d’escons, amb quatre diputats en el parlament-, per la qual cosa Cs ha al·legat falta de ‘representativitat’. Pérez-Ribas ha aclarit que no s’oposen al senador proposat pel PP, però que s’han vist ‘obligats a votar en contra’ a causa que la raticació es fa en bloc. Per la seva banda, el portaveu de Vox, Jorge Campos, ha lamentat que cap de les forces polítiques ha conversat amb el seu grup per cercar el seu suport. A més, ha dit que el seu partit no donaria suport a ‘l’arribada al senat’ ‘d’ una veu pancatalanista’. Nous senadors de designació territorial El nou senador a proposta del PP, José Vicente Marí Bosó, que és el president del PP d’Eivissa, va ser diputat per les Illes al congrés i en les passades eleccions va encapçalar la llista a la batllia. A més, va ser conseller d’Hisenda en el govern de Bauzá. El president del PP balear, Biel Company, va fer pública la proposta a una conferència de premsa, en la qual va defensar el perl i l’experiència de Bosó. Per la seva banda, Vicenç Vidal va ser el número quatre de la llista de Més al Consell de Mallorca i a la legislatura passada va ser conseller de Medi ambient, Agricultura i Pesca. L’assemblea de Més va raticar la proposta -en la qual també es votaven els càrrecs del partit en el govern hores abans que la presidenta Francina Armengol signés els decrets de nomenaments dels seus consellers. Al 2015, van ser designats com a senadors dos ex-presidents del govern, José Ramón Bauzá (PP) i Francesc Antich (PSIB). Al final de la legislatura va entrar com a senador Antoni Fuster, després que Bauzá renunciés a l’escó i es donés de baixa del PP.

Summary: Vicenç Vidal i José Vicente Marí Bosó, designats senadors de Més i del PP


Cristina de Borbó ha declarat avui per primera vegada com a acusada en el cas Nóos, en el judici que es fa a Palma. La germana del rei espanyol només ha contestat les preguntes que li han fet els seus advocats. Miquel Roca ha assistit a la declaració. Cristina de Borbó ha dit que ella no prenia cap decisió en la societat que compartia amb el seu marit, Iñaki Urdangarin, i que n’ignorava les gestions diàries perquè això era responsabilitat d’ell. També ha assenyalat que confiava plenament en ell i en els seus assessors fiscals, i que ara confia en la seva innocència. La lletrada de l’organització ultradretana Manos Limpias, Virginia López-Negrete, ha estat la primera a intervenir, però no ha obtingut cap resposta de Cristina de Borbó. Durant la sessió del matí, a preguntes de López-Negrete, Urdangarin ha admès que la casa reial espanyola posava mitjans a disposició de l’Institut Nóos. Podeu seguir el judici en directe ací:

Summary: Cristina de Borbó declara per primera vegada com a acusada en el cas Nóos


‘Sense llibertat d’expressió no hi ha democràcia’. Aquests eren els mots projectats al chroma del plató del 3/24 mentre el periodista Carles Costa explicava que el dirigent de Ciutadans, Albert Rivera, havia acusat TV3 de ser un ‘aparell de propaganda separatista’. Respuesta de los trabajadores de la TV pública de Catalunya (TV3) a @Albert_Rivera en el telediario del mediodía ante sus gravísimas acusaciones en Els Matins: Mensaje en el plató: “Sense llibertat d’expressió no hi ha democràcia”. Todo mi apoyo @tv3cat @elsmatins @324cat. pic.twitter.com/1NcvqmthCX — Juan Miguel Garrido (@Juanmi_News) 7 de setembre de 2018 No ha estat pas l’única reacció dels treballadors de la televisió pública catalana a l’atac de Rivera d’avui al matí contra TV3 i la periodista Lídia Heredia. Les seves paraules han motivat la resposta del Consell Professional d’Informatius i el Comitè d’Empresa de TV3, que han dit que l’afirmació que TV3 menteix era falsa. El Consell Professional considera ‘inaudit’ que un dirigent polític exigeixi que li preguntin sobre un afer en concret, i més encara que consideri una prova de ‘manipulació’ que li demanin allò que vol. El consell i el comitè també li han exigit que vetlli perquè en els actes convocats pel seu partit no es repeteixin agressions com la d’un càmera de Telemadrid que va ser confós amb un de TV3. El comunicat del Consell Professional demana ‘responsabilitat, rigor i respecte’ i acaba dient: ‘La crítica als mitjans de comunicació públics és imprescindible. La calúmnia constant és intolerable.’ Ací podeu veure el vídeo en què Rivera ataca TV3 i la resposta contundent de Lídia Heredia:

Summary: La resposta de TV3 a Albert Rivera: ‘La calúmnia constant és intolerable’


Arribar a la lluna, trepitjar la lluna, tocar la lluna… són maneres que tenim de dir arribar a un impossible. Jules Verne es va imaginar un viatge a la lluna en el seu llibre de ciència-ficció De la terra a la lluna, que va publicar en fascicles en un diari el 1865. En aquella història, Verne imaginava que tres homes arribaven a la lluna. Com la majoria de somnis, allò era, al segle XIX, un impossible. Però n’hi ha molts, de prodigis imaginats en altre temps, que s’han acabat fent realitat. Tocar la lluna és fer realitat el somni. I és jugant amb aquesta idea, aquesta metàfora aventurera, que el gastrònom, historiador de l’alimentació i director de la Fundació Alícia, Toni Massanés, ha construït el fil narratiu de ‘El Celler de Can Roca, de la terra a la lluna’, una exposició que s’acaba d’inaugurar al Palau Robert, dedicada a aquest restaurant que fa trenta anys que van fundar tres germans, Joan, Josep i Jordi (de fet el petit s’hi incorporà més tard, l’any 2000), en un barri obrer d’una ciutat de províncies com era Girona el 1986. I per això l’exposició comença amb un pop up gegant, que reprodueix el retallable del bar de la família Roca, un dels plats de la història del celler, el plat ‘Memòria d’un bar. Aperitiu’. Som a la terra, tocant de peus a terra, amb tres joves que creixen entre fogons, taules i porrons. I que després passen per l’Escola d’Hostaleria de Girona. Tres joves que estudien un ofici, que reben una formació professional i que en l’exposició la reivindiquen, amb el poema de Joan Maragall ‘Elogi del viure’: Estima el teu ofici, la teva vocació, la teva estrella, allò pel que serveixes, allò en què realment ets un entre els homes, esforça’t en el teu quefer com si de cada detall que penses, de cada paraula que dius, de cada peça que poses, de cada cop de martell que dónes, en depengués la salvació de la humanitat. Perquè en depèn, creu-me.  No sabem si és intencionat o no, però és significatiu que en l’exposició la literatura hi transiti gairebé com un baix continu (potser dir-ho així és un pèl exagerat). No s’hi mostren únicament molts llibres de cuina i de gastrònoms reputats (com Josep Pla o Néstor Luján), sinó que també hi van apareixent escriptors ben diversos en formes i formats diferents: ja hem anomenat Verne i Maragall, però també hi ha Proust i el Cyrano de Bergerac i Walt Whitman i més i tot. Després de la formació, comença el viatge a la lluna: l’ascensió per les escales del Palau Robert, cap a la planta de dalt, dóna suport simbòlic a l’ascensió del restaurant, amb un audiovisual molt net, gens barroc, que presenta un plat per a cada any dels trenta que té el Celler de Can Roca. És una manera ràpida i efectiva de veure d’un cop d’ull l’evolució culinària d’aquest restaurant, dues vegades nomenat millor restaurant del món, el 2013 i al 2015. Això és tocar la lluna o arribar-hi. L’últim esglaó de l’escala ens situa davant una lluna enorme, la lluna de l’espectacle El somni. I, una vegada a la lluna, l’exposició es dedica a explicar com es passa de la tradició més popular a l’avantguarda més innovadora. El com i el perquè. Per entendre-ho, el comissari, Toni Massanés, presenta una primera sala que és com un joc de miralls, on hi ha un espai primigeni, anomenat calidoscopi, que situa els tres germans Roca encarats, i en la cara de cadascun s’hi produeix un muntatge audiovisual, on se superposen atributs. És clar que un dels èxits d’aquest trident és que es reparteixen els papers, juguen rols diferents, alhora que es respecten, s’admiren i es complementen. Si en Joan és la racionalitat, en Josep és l’esperit i en Jordi la rauxa. Però també s’hi veuen associacions més insòlites i sorprenents. Per exemple: si cada germà hagués d’adoptar un dels personatges dels germans Marx, en Josep seria en Groucho, en Joan en Chico i en Jordi en Harpo. I són aquestes personalitats diferents les que es projecten com un calidoscopi fèrtil i creatiu. És clar que les tres potes del Celler han madurat i evolucionat durant aquestes tres dècades i en Joan ha acabat excel·lint en la cuina, en Josep en el món del vi i en Jordi en la pastisseria. El seu treball posat en comú s’ha acabat teoritzant i sintetitzant en un procés creatiu, que és el que s’activa a l’hora de crear un plat. Combinen setze línies creatives que s’agrupen en dos eixos, el temps i l’espai. Els setze àmbits creatius són: memòria, tradició, academicisme, innovació tecnològica, transversalitat i Masia (el darrer espai creat al Celler, com una incubadora de creativitats i eina de gestió de coneixements). Aquests són els espais que agrupa l’eix ‘Temps’. Mentre que l’eix ‘Espai’ es concreta en els àmbits següents: paisatge, producte, vi, cromatisme, dolç, perfum, llibertat, atreviment, màgia, sentit de l’humor i poesia. Tot plegat és una mena d’Ars combinatoria d’homenatge a Ramon Llull. Durant l’exposició, anem recorrent la personalitat de cada germà. Podem veure l’evolució de Jordi Roca preguntant-se primer com fer unes postres a partir d’un perfum per acabar pensant com fer unes postres a partir d’un gol espectacular de Leo Messi. O també trobem un Nuits Saint Georges de Jacques-Frédéric Muganier, una ampolla triada per Josep Roca, que l’ha acompanyat en un dels seus viatges arreu del món, vi fet per un elaborador que era pilot d’avions i que a més és un vi de la mateixa regió on beuen els protagonistes del viatge a la lluna de Verne. També s’expliquen els viatges que els germans Roca i tot el seu equip han fet durant tres anys consecutius per mig món, des del 2014. Un projecte que Toni Massanés considera que s’ha explicat poc i que cal entendre bé. També es mostra d’una manera enginyosa i discreta El somni, el seu projecte creativament més transversal i ambiciós, per no desequilibrar l’exposició: cal posar el cap dins una escletxa a la paret on es veu la filmació del banquet multisensorial des del punt de vista que tenien els periodistes que van assistir a l’esdeveniment. La part final de l’exposició permet de fer-se una idea de com es treballa al Celler de Can Roca, a través d’unes càmeres que han filmat tota la feina que es fa simultàniament i en diversos espais del Celler, un dia de cada dia. I, com no podia ser de cap més manera, perquè és una mena de marca de la casa, tots tres germans recorden per tancar que després de pujar a la lluna cal tornar a posar els peus a terra. I per això expliquen que cada dia dinen al bar dels pares, amb tot l’equip, que no volen que l’excel·lència se’ls enfili al cap. És el memento mori.

Summary: El Celler de Can Roca o com tocar la lluna fent un calidoscopi


Fa poques setmanes, en un seminari sobre el paisatge, el professor, arquitecte i poeta Quim Español parlava de la importància de la interdisciplinarietat i la dificultat de crear simbiosis reeixides entre diferents disciplines. Per aconseguir propostes híbrides de qualitat, cal trepitjar segur per on es camina, perquè cada disciplina té les seves lleis i cal saber-les per no caure en la impostura, la frivolitat o la ingenuïtat. Encertar en l’amalgama d’una disciplina artística amb el vi no és fàcil. En el temps actual, d’un creixent interès social pel vi, sovint ens trobem amb activitats enoturístiques i al voltant del vi que són banals, perquè es fan entrar amb calçador o amb poca gràcia. La Nit de la Pansa blanca, que fa sis anys que se celebra a Alella (Maresme) té una gran cura d’oferir propostes amb solidesa i qualitat precisament en aquesta simbiosi, en aquesta tasca en els límits d’una disciplina artística i el vi. I el programa d’enguany, amb arts visuals, poesia, música, gastronomia i cinema, ha mostrat que aquesta qualitat és possible i que la gent respon en massa a propostes com aquesta. Les propostes Enguany, la Nit de la Pansa blanca ha tornat a ser víctima de les envestides polítiques i judicials del país i es va haver de canviar de dates (el 2017 ja es va haver de suspendre perquè el mateix dia que era programada el govern espanyol decretava el 155). Es va acabar celebrant el 30 de novembre. El pòrtic de la festa, dilluns 4 de novembre, el va protagonitzar el tast ‘Explorant la Pansa Blanca. El meu recorregut i experiència amb aquesta varietat de raïm’, a càrrec de Roger Viusà, un sommelier excepcional, responsable del restaurant Vi 7 de Girona. Tot fent un recorregut per la seva experiència, va oferir un tast amb grans vins de diferents parts del país fets amb pansa blanca: Marfil Generós Sec (solera 1976) d’Alella Vinícola, Capsigrany 2016 d’Alta Alella, Espenyalluchs 2017 d’Enric Soler, Tros d’en Ros 2012 de Quim Tura, Xarel·lo Pairal 2008 de Can Ràfols dels Caus, i Can Credo 2008 de Credo/Recaredo. El va acabar obrint un Generós Sec d’Alella Vinícola del 1957. La festa grossa de la Nit de la Pansa blanca va ser dissabte 30 de novembre. Va començar a les sis del vespre i es va acabar a quarts de dotze de la nit. L’èxit de públic va ser total, es van omplir totes les activitats i es va arribar a superar les previsions més optimistes. Grafit a partir d’una quarteta del poeta persa Omar Khayyam. Pintant-ne un altre al carrer. Ja era fosc a les sis, quan una quarantena de persones es van concentrar davant la biblioteca Ferrer i Guàrdia per començar la primera activitat: ‘Omar Khayyam i les Quartetes del vi, el beure i el viure’, una acció de l’artista David Ribas. La proposta consistia a estampar uns grafits de color vermell bordeus gràcies a unes plantilles de paper amb diferents quartetes del poeta persa clàssic traduïdes per Rossend Bonàs. Les lletres provenien d’unes motllures que Ribas havia trobat en un celler i que s’havien fet servir per a estampar noms a les bótes de fusta. De grafits, que seran permanents, se’n van posar en dues columnes de la biblioteca, a fora, en una paret del Casal, a la façana de l’establiment vinícola Companyia d’Alella (aquí es va ‘grafitar’ un poema d’homenatge a Omar Khayyam, obra de Lluís Urpinell) i en una paret exterior del centre d’art Can Manyé. Després de cada acció pictòrica, algú del públic llegia el poema i amb un porró amb vi de pansa blanca es feien libacions. Dos exemples de les quartetes d’Omar Khayyam: Diuen que, de belleses, ja en trobarem al cel i que també hi haurà vi autèntic i mel… Quin mal hi ha d’escollir ara l’amant i el vi si just aquest ha de ser el nostre etern destí? Si jo fóra de l’univers el creador totpoderós em plauria enviar-lo al no-res, tot sencer, i un cop acabada la feina, el tornaria a refer perquè el pas de l’home hi fóra profitós L’acció artística i poètica es va acabar a les portes de Can Manyé i tot seguit els espectadors van entrar a dins per assistir a l’espectacle ‘Vi ver’, del poeta Josep Pedrals i el músic Nico Roig. El nom de Pedrals ressona amb força entre qui estima la literatura i la cultura i sap que les seves propostes són enginyoses, divertides, lúcides i lúdiques, gratificants i de qualitat. Per això no se’l van voler perdre i Can Manyé es va fer petit de tants que hi van assistir. La música, el vi i la poesia es van entortolligar en una espiral infinita. Dins el centre d’art can Manyé d’Alella, durant l’actuació de Josep Pedrals i Nico Roig. Tothom en va sortir eufòric i content del riure deixat anar i va continuar cap al Casal d’Alella amb la tercera activitat proposada, el tast de vins singulars de Pansa blanca dels cellers de la DO Alella i els tastets gastronòmics que van maridar els responsables del Bar del Casal: crema de moniato amb formatge tendre de cabra, magrana i pesto; croquetes del rostit amb maionesa de crítics; tartaleta de brandada de bacallà i allioli de poma; i trifle de llimona i fruites. Els cellers participants van oferir un dels seus vins de pansa blanca i el van explicar a la concurrència: Alella Vinícola (Marfil clàssic 2018), Bouquet d’Alella (Bouquet d’A 2018), Can Roda (Sauló criança 2017), Oriol Artigas (La Rumbera 2018) i Testuan (Testuan 2018). Després de la degustació i els tastets gastronòmics, que van ocupar tot l’espai del Casal, la Nit de la Pansa blanca va cloure a l’Espai d’arts escèniques Casal d’Alella amb la projecció del film 40 Hectàrees, la terra i el pagès de Pep Puig, guanyador del Premi Vi Català del Most Festival 2018. Pep Puig es va passar quinze anys enregistrant el vincle de set pagesos amb la terra i amb la vinya. Centrat en el Penedès, és una obra que transmet idees que pagesos de qualsevol territori vinícola poden compartir.

Summary: Nit de la Pansa blanca, una festa en què les arts i el vi fan simbiosi


Com a mínim vuit persones han mort, inclosos cinc nens, per un tiroteig que s’ha produït en un col·legi de l’estat brasiler de Sao Paulo. El succés ha tingut lloc a les 9.30 (hora local) a l’escola Raul Brasil, ubicat al municipi de Suzano, a São Paulo. D’acord amb el diari local ‘O Globo’, dos adolescents encaputxats han entrat, han obert foc, acabant amb la vida de cinc alumnes i un treballador, i s’han suïcidat. La Policia Militar i el Cos de Bombers s’han desplaçat fins allà després de rebre un avís per un tiroteig. De moment, es desconeixen els motius de l’atac. El col·legi atacat té prop de mil alumnes i més de cent treballadors, segons el cens escolar de 2017.

Summary: Un tiroteig en una escola de São Paulo provoca vuit morts com a mínim


El primer secretari del PSC, Miquel Iceta, tan sols podrà ser nomenat senador pel Parlament si JxCat i ERC s’abstenen en la votació del ple de dijous i, a hores d’ara, l’independentisme es decanta pel no. Tot esperant les reunions de grup que JxCat i ERC faran avui, ara com ara aquestes dues formacions s’oposen a designar-lo, segons que ha pogut saber VilaWeb de fonts pròpies, que coincideixen amb alguns altres mitjans. Això impediria que Iceta fos nomenat senador i que dimarts vinent el PSOE el fes president del senat espanyol, com preveien els socialistes catalans i espanyols. Només cal que JxCat o ERC s’hi oposi perquè, sumats als vots contraris de la CUP, Iceta no pugui fer el salt a la política espanyola i probablement recorri al Tribunal Constitucional espanyol contra aquesta decisió. Tot esperant l’anunci definitiu d’ERC, Demòcrates de Catalunya ja ha avançat que els seus dos diputats, Antoni Castellà i Assumpció Laïlla, s’hi oposaran. La votació serà secreta i electrònica perquè és així com es fa habitualment la tria de senadors d’acord amb el reglament, segons fonts parlamentàries. Les normes també permetrien que es fes per assentiment perquè es compleix la condició que hi ha tants candidats com vacants. La designació d’Iceta ha dinamitat la clàssica cortesia parlamentària entre els grups, enmig del judici contra el procés, en plena campanya electoral pel 26-M i amb els futurs pactes de governabilitat amb Pedro Sánchez al congelador. Durant el dia, ERC i JxCat han anat vacil·lant fins al no. Ara, oposar-s’hi obriria un front de conflicte amb Pedro Sánchez pocs dies abans de la constitució del congrés i del senat. Implicaria començar la legislatura espanyola amb un moviment hostil per als socialistes espanyols, que no han volgut parlar de contrapartides. En plena campanya electoral, els socis de govern es miren de reüll mentre es disputen l’hegemonia de l’independentisme a les urnes, tant a les eleccions europees com a les municipals, i han convingut que mantindrien la mateixa posició. La votació incomoda les candidatures i probablement serà emprada com a argument de campanya pels rivals. Iceta ha de menester més vots a favor que no en contra, i solament té garantit el vot a favor dels comuns que, afegits als del PSC, fan 25. L’abstenció de Cs, anunciada per Albert Rivera, ha deixat totalment la decisió a les mans de JxCat i ERC: si hi voten en contra, seran assenyalats (per bé o per mal) com els responsables del blocatge. Cal que tots dos s’abstinguin perquè els comptes quadrin. El PP va dir que esperaria a saber què feia l’independentisme per aclarir el seu vot, però aquests quatre diputats no seran pas decisius. La CUP ha recordat als dos socis de govern que Iceta havia declarat que votaria a favor de l’aplicació del 155 si es tornava a vulnerar la constitució espanyola, i ha remarcat que s’havia manifestat ‘al costat de membres de l’extrema dreta’ de Vox o de Societat Civil Catalana. ‘No convertiu els vots de l’independentisme popular en còmplices del tancament per dalt del règim del 78’, els ha etzibat Vidal Aragonès. El tràmit de fa un any En canvi, Iceta ha intensificat al matí la pressió a JxCat i ERC perquè no entrebanquin la designació. En una entrevista a TV3, ha censurat que ni tan sols es compleixin les previsions legals ‘quan tothom parla de diàleg’. Els senadors per designació autonòmica es reparteixen segons els resultats electorals a les eleccions al parlament, i als socialistes catalans els en correspon un. Els partits sempre han permès que cada formació decideixi el nom del seu representant, com va passar fa un any amb els nomenaments de José Montilla pel PSC; Lorena Roldán i Francesc Xavier Alegre per Cs; Josep Lluís Cleries i Marta Pascal per JxCat; Mirella Cortés i Bernat Picornell per ERC; i Sara Vila per CatECP. Iceta els ho ha recordat avui i ha subratllat que JxCat i ERC van votar a favor de la designació de Roldán tot i que Cs donava suport a l’aplicació del 155 a Catalunya. En aquell moment, només la CUP es va desmarcar de la resta de vots favorables amb una abstenció que va justificar dient que no s’havia de participar en les institucions espanyoles. ‘Per una banda, parlar de República i, per una altra, voler encara ocupar les institucions de l’estat espanyol ens sembla una incoherència i una incongruència absolutes’, els va retreure aleshores el diputat Carles Riera. Aquesta va ser l’única intervenció que hi va haver en aquell ple específic. La cortesia parlamentària es donava tant per descomptada que cap més grup parlamentari no va manifestar-se a l’hemicicle. El context ha fet que, aquesta vegada, tot canviï. El malestar que va despertar a JxCat i ERC el fet que s’assabentessin per la premsa que Sánchez havia proposat a Iceta de presidir el senat no és justificat, segons el primer secretari del PSC, que assegura que ho havia comunicat abans al president del parlament i al president de la Generalitat. La votació, a més, es farà al mateix moment que les negociacions de la composició de la mesa del congrés, on el PSOE proposa que hi hagi tres representants del seu partit, dos de Podem, dos del PP i dos de Cs, de manera que ERC en restarà fora, segons l’ACN. Cs també ha trigat dies a aclarir el seu vot. Finalment, Rivera ha volgut distanciar-se de Sánchez garantint que els seus senadors no avalaran que Iceta sigui el president del senat, però no ha volgut que el seu grup n’impedeixi la designació parlamentària. ‘Hi posaria qualsevol altre que no defensés ni un referèndum, ni indults ni pactes amb els separatistes, però el Parlament de Catalunya no es pot blocar’, ha dit. Anar a Soto de Real, el gest que no ha arribat ERC havia demanat un gest a Iceta: que anés a visitar Oriol Junqueras a Soto del Real. El va explicitar el vice-president del govern, Pere Aragonès, a les portes del centre penitenciari, i suggerí que ho tindrien en compte per a la votació de dijous. Però el primer secretari del PSC no pensa trepitjar la presó. Ho va deixar clar dilluns en declaracions a Antena 3. Iceta no vol que ningú pugui interpretar que dóna suport al que van fer els presos polítics. En canvi, considera que no hi hauria cap inconvenient a visitar-los si es pogués distingir l’interès personal d’un gest de suport polític. Però això no és viable ara mateix, segons Iceta. Per a JxCat i ERC, tampoc no és viable d’entomar la designació com un tràmit, tal com seria habitual a la cambra catalana. La primera votació es farà dijous a primera hora. A dos quarts de nou es reunirà la comissió de l’Estatut dels Diputats, on els grups hauran de votar primer si Iceta reuneix les condicions d’elegibilitat requerides. Després, el ple farà la votació. La CUP ha avançat que votarà en contra d’Iceta en tots dos òrgans de decisió. ‘En quaranta anys de democràcia, enlloc d’Espanya no s’ha vist aquesta eventualitat: que a un grup li neguin el dret de substituir un dels seus representants al senat’, ha lamentat Iceta. Si dijous no és designat, el PSOE haurà de pensar un altre nom abans de dimarts per a ocupar la presidència del senat espanyol.

Summary: L’independentisme es decanta pel no a Iceta, tot esperant dues reunions avui


«M’interessa molt la política, però quan comences a militar en un partit, un equip o una religió, perds el judici crític» Marcos de Quinto, mesos abans d’entrar a Ciutadans Marcos de Quinto va aterrar en el panorama polític espanyol a final de març, un mes abans de les eleccions del 28 d’abril. El president de Ciutadans, Albert Rivera, el va presentar en un acte a Toledo com el seu fitxatge estrella. En va lloar el currículum –ha estat vice-president de Coca-Cola–, a més de ‘la capacitat intel·lectual i la valentia’. I encara més, Rivera va declarar amb rotunditat: ‘Espanya es mereix tenir ministres i persones com Marcos de Quinto.’ Mesos més tard, ja amb l’acta de diputat, De Quinto no té cartera ministerial, però no cessa d’acumular polèmiques per afirmacions i piulets controvertits. El seu caràcter –altiu, bocamoll i narcisista–no casa gaire bé amb el decòrum institucional. Fins ara Ciutadans ha defensat el seu fitxatge estrella adduint que els seus comentaris, i fins i tot insults, sobre pensionistes, col·lectius socials, partits d’esquerra i l’independentisme formen part de la llibertat d’expressió. Rivera no tan sols l’ha defensat, sinó que l’ha premiat. Arran del cisma del partit pels pactes amb Vox, en què van dimitir dirigents com ara Toni Roldán, Javier Nart i Xavier Pericay, De Quinto va ser inclòs dins l’executiva permanent com a secretari de talent i capital humà. I, més enllà del seu currículum i contactes, és fàcil d’entendre per què: no ha criticat mai els pactes amb el partit d’extrema dreta. ‘Vox potser és una dreta forta’, ha arribat a dir. ➡@carnecrudaradio: "¿Vox no es ultraderecha?"➡@MarcosdeQuinto: "Nosotros somos centro. Vox a lo mejor es una derecha fuerte. Lo que sí se es que Podemos es ultraizquierda"La incómoda pregunta de Javier Gallego al diputado de Ciudadanos. https://t.co/fqOapHD9bf pic.twitter.com/DQcJx0Yp4z — Hoy por hoy (@HoyPorHoy) August 7, 2019 Tanmateix, el blocatge del vaixell d’Open Arms ha fet aflorar la pitjor cara de l’ex-vice-president de Coca-Cola. De Quinto utilitza el discurs migratori de Vox i acusa les ONG de salvament de col·laborar amb les màfies líbies de tràfic de persones. El diputat de Ciutadans no s’està de res i ha compartit a Twitter un fil de Rubén Pulido, destacat dirigent de Vox a Andalusia. Per si no n’hi hagués prou, divendres va anomenar els migrants de l’Open Arms ‘passatgers ben apeixats’. La piadosa teocracia izquierdista envía a la hoguera a quien se le atisbe un mínimo comentario crítico sobre el Open Arms y alguno de sus bien comidos pasajeros (que costearon su pasaje con las mafias).Pero pobre del que se atreva a mencionar la hambruna del éxodo venezolano !! https://t.co/8BCwFwRHBT — Marcos de Quinto (@MarcosdeQuinto) August 15, 2019 Les seves paraules van causar una onada d’indignació a la xarxa social, però en comptes de disculpar-se o esborrar el piulet, De Quinto sostingué l’atac i insultà diversos usuaris que li retreien el seu comentari. A Rubén Sánchez, portaveu de l’associació de consumidors FACUA, li va dir ‘imbècil mantingut’ i ‘miserable que viu de l’extorsió i el sectarisme’.L’endemà De Quinto va esborrar alguns piulets, però no va demanar perdó. ‘A qui no li agradi això que escric, que no em llegeixi. Lamento haver respost alguna vegada amb la mateixa moneda , però no és agradable haver de suportar contínuament tan deficitari educacional’, va escriure. Poc abans, la Cadena SER havia publicat un article en què explicava el malestar entre les bases i alguns càrrecs de Ciutadans amb el diputat. De llavors ençà, no ha tornat a piular. Un diputat multimilionari que incompleix el codi ètic del congrés espanyol Marcos de Quinto ha dit i repetit que té la ‘vida resolta’, després de ser alt directiu de Coca-Cola durant més de dues dècades, i que en comptes ‘de complicar-se la vida’ entrant en política s’hauria pogut retirar o continuar cobrant milers d’euros en consell d’administració, tal com ja ha fet a Telepizza. I té raó, però la seva multimilionària declaració de béns –53 milions d’euros, dinou vehicles, cinc habitatges i un veler– no l’eximeix de complir el codi ètic del congrés espanyol, que diu, a l’article segon: ‘En l’exercici de les seves funcions, els diputats han d’actuar amb respecte cap als altres membres de la cambra i a la ciutadania en general, i amb plena transparència en la seva activitat pública.’ Aquests comentaris i insults no són pas l’única vulneració del codi ètic. A principi d’agost va presumir públicament que el celler portuguès Quinta do Vale Meão li havia regalat ‘una ampolla de cada una de les últimes anyades’ del seu vi preferit. Cada ampolla val més de cent euros i n’hi ha que poden arribar a tres-cents. L’obsequi és el fruit d’una picabaralla a Twitter amb Ignasi Guardans, ex-eurodiputat de CiU, arran del suport de Manuel Valls a la investidura d’Ada Colau. ‘Quan gentalla com tu m’insulta, enceto una ampolla de Quinta do Vale Meão, me’n serveixo una copa i penso que en sóc, d’afortunat, de no assemblar-me a tu’, li va etzibar. Muy agradecido a @quintadvalemeao por enviarme una botella de cada una de las últimas añadas de mi vino favorito… y de nuevo: gracias a mis “haters” por ayudarme a promocionarlo 🙂 pic.twitter.com/rbQglITAKV — Marcos de Quinto (@MarcosdeQuinto) August 6, 2019 De Coca-Cola a cercar exempcions fiscals i produir vi Marcos de Quinto és nascut a Madrid, però fill d’una família amb llinatge aristocràtic de l’Aragó, que després de la guerra de 1936-39 es va anar empobrint progressivament. El seu pare fou dramaturg i directiu de l’asseguradora La Estrella. De Quinto va tenir una infància benestant i va anar al Col·legi Estilo, un centre privat que tenia seu a El Viso, una de les zones més exclusives de la capital espanyola. Després va fer la carrera d’empresarials a la Universitat Complutense i un màster a l’Institut d’Empresa. Quan tenia solament vint-i-tres anys va entrar a treballar a Coca-Cola. A la multinacional nord-americana, De Quinto va fer gairebé tots els papers de l’auca. Després d’una estada al sud-est asiàtic, el 1996 va ser nomenat director per a l’estat espanyol i el 2000, president a Espanya i Portugal i vice-president a Europa, uns càrrecs que va ocupar quinze anys. I fou al final d’aquesta etapa quan es va aplicar l’expedient de regulació d’ocupació (ERO) a la planta embotelladora de Coca-Cola a Fuenlabrada. L’ERO, fruit de la integració de les diverses embotelladores d’Espanya, Andorra i Portugal en un sol grup –Coca-Cola European Partners–, implicava d’acomiadar vuit-cents treballadors. De Quinto va defensar en tot moment el paper de l’empresa i va acusar els sindicats de negar-se a negociar. Però ell va seguir el desenllaç del conflicte laboral d’Atlanta estant, ja com a vice-president mundial de la multinacional. El Tribunal Suprem espanyol va declarar nul l’ERO i va obligar Coca-Cola a readmetre tots els acomiadats. Els treballadors no li han perdonat les declaracions públiques que va fer durant l’ERO. Per això, quan De Quinto es va casar a Conca el 2017, un grup de treballadors de l’embotelladora de Fuenlabrada es van presentar a la catedral amb pancartes i vestits de vermell. En un piulet, De Quinto es va referir als manifestants dient-los ‘pallassos insultadors’. Gracias a todos los que hicieron este día inolvidable: invitados, @paradores, María, Nati, Roberty también a los payasos insultones ;-)) pic.twitter.com/cFYWHRB23t — Marcos de Quinto (@MarcosdeQuinto) October 1, 2017 De Quinto va ser vice-president de Coca-Cola fins al maig del 2017. Llavors va passar a ser assessor del cap executiu fins el setembre del 2018. En ambdós càrrecs, el seu sou es comptava en milions d’euros. Segons que va declarar, va deixar l’empresa per ‘un fracàs personal dolorós’. Les males llengües diuen que ho va fer frustrat perquè la multinacional li havia negat un ascens a la presidència. Abans d’atendre la crida d’Albert Rivera, va passar per Telepizza i va dedicar temps a les seves empreses: D-Verdad, de producció de mel, i Qvintvs, de producció de vi. Sobre aquesta última, Eldiario.es va publicar que entre el 2016 i el 2017 havia aconseguit en subvencions un import que triplicava la xifra de negoci. Concretament, va rebre 57.036 euros en ajudes públiques del govern de Castella – la Manxa, mentre el rendiment econòmic només va atènyer 19.664 euros. El forat econòmic de D-Verdad a final del 2017 era de 90.000 euros, una quantitat assumible per De Quinto. L’única cosa que grinyola, novament apareix a Twitter. Mentre l’empresa funcionava en bona part per les subvencions, l’actual diputat de Ciutadans reclamava que les principals auditores del món –Deloitte, Pricewaterhouse Coopers, Ernest & Young i KPMG– investiguessin amb detalls ‘cada una de les empreses fosques creades des de la cosa pública, com també les que reben subvencions superiors a una determinada quantitat. Crec que ja n’hi ha prou de robar al ciutadà’. Que buena inversión sería encargar a las Big Four hacer una auditoría detallada de todos y cada uno de los chiringuitos creados desde lo público, así como de los que reciben subvenciones por encima de determinada cantidad.Creo que basta ya de robar al ciudadano. — Marcos de Quinto (@MarcosdeQuinto) January 8, 2019 Probablement, De Quinto va escriure aquest piulet a Lisboa, on tenia establerta la residència quan va tornar d’Atlanta. A la capital portuguesa, segons que explica, s’hi va confinar per poder escriure el seu primer llibre, Notas desde la trinchera, on repassa la seva trajectòria professional. Cal dir, també, que a Portugal la càrrega impositiva és més baixa que a l’estat espanyol. A més, durant els deu primers anys de residència, els estrangers hi són exempts de pagar l’IRPF d’aquells ingressos provinents de fora.

Summary: Marcos de Quinto, el multimilionari bocamoll que vol ser ministre de Rivera


La CUP defensa que cal ‘tensar i redimensionar el conflicte’ amb l’estat espanyol després de la Diada i de la sentència del Tribunal Suprem de l’1-O per crear les ‘condicions’ per a entrar en la fase resolutiva de la qüestió. En una entrevista a SER Catalunya, el diputat de la CUP Carles Riera ha dit que tensar el conflicte era ‘l’única manera de desblocar la situació’ perquè l’estat espanyol no estava disposat a negociar. També ha fet una crida a treballar per ‘estratègies compartides’ i que els partits, les entitats i els agents socials sumin i permetin de generar una ‘onada mobilitzadora igual o superior al 3-O’ i, sobretot, ‘aguantar-la’. Aquesta ‘resposta sostinguda’ al carrer ha d’aconseguir una ‘agenda de ruptura democràtica amb l’estat espanyol’, segons Riera. Per la CUP, la resposta a la sentència del Suprem és un moment ‘molt important’ per a ‘accelerar el procés’, i ha d’incloure una proposta concreta de l’exercici de l’autodeterminació. ‘Ha de ser un moment de preparació, i en aquest moment es poden donar situacions que permetin de fer grans passos endavant’, ha afegit. A més, considera que cal construir una ‘unitat independentista’ al voltant de la idea de ‘ruptura’, i no pas de transició, com considera que es va fer l’octubre del 2017. Negociar el pressupost D’una altra banda, Riera ha confirmat que la CUP ja no està en contra de negociar el pressupost que presenti a la tardor el govern català, però sí que desitja saber si el govern ‘té uns objectius clars’. ‘Hem de posar-nos d’acord en un rumb, marcar una línia per aconseguir-lo, i defensar els drets socials i la sobirania del parlament davant l’estat’, i ha continuat: ‘Si no ens posem d’acord cap a on volem anar, difícilment ens posarem d’acord en altres qüestions com el pressupost’ que, segons la CUP, han d’estar ‘al servei d’un canvi’. Ara, ha admès que ara mateix eren ‘en un punt zero’, atès que el govern no ha presentat encara el pressupost i que no s’hi havien reunit, tot i que els consta que el vice-president Pere Aragonès començarà a convocar les reunions al setembre. Riera ha advertit que, durant el temps en què la CUP ha exercit d’oposició, ‘ha quedat clar que l’aposta estratègica del govern i dels partits que el sustenten no va enlloc, ni el seu conservadorisme autonòmic ni el diàleg o negociació amb l’estat’, perquè ‘no hi ha diàleg, i l’acció autonòmica pateix un blocatge de competències’. Ha destacat, no obstant això, que la CUP estava disposada ‘a fer un pas endavant i assumir el nou cicle amb propostes i assumint les responsabilitats’ que calgués, però a partir ‘d’uns mínims’ que han de donar-se i que impliquen tenir clar ‘el rumb’. Segons Riera, la CUP està d’acord amb els qui consideren que ‘ja n’hi ha prou de retòrica i de simbolismes’, i entén que s’ha de reprendre el camí de ‘la unilateralitat’. ‘El problema és que a l’altra banda no tenim ningú que digui que està disposat a parlar d’un referèndum o de treure el peu del pedal de la repressió.’ Riera ha advertit JxCat i ERC que seria un error ‘que la repressió provoqués que l’objectiu’ tornés a ser de ‘reivindicar “llibertat, amnistia i estatut d’autonomia”, tal com es feia en sortir de la dictadura franquista, i deixar de parlar d’autodeterminació per aconseguir la independència’.

Summary: La CUP defensa ‘tensar el conflicte’ amb l’estat espanyol després de la Diada i la sentència


Josep Borrell, Alt Representant de Política Exterior i de Seguretat Comuna de la Unió Europea, ha tornat a fer unes declaracions polèmiques. Aquesta vegada ha qüestionat el compromís del jovent amb el canvi climàtic, tot citant l’activista Greta Thunberg: ‘Que els joves tenen una aposta decidida pel canvi climàtic, això que es pot anomenar “síndrome Greta”, permeti’m que en dubti, perquè està molt bé sortir a manifestar-se pel canvi climàtic fins que no et demanin que contribueixis a pagar-ho.’ Com a argument, Borrell recorre a la següent pregunta: ‘M’agradaria saber si els joves que surten a manifestar-se als carrers de Berlín estan disposats a rebaixar el seu nivell de vida per compensar els minaires polonesos, que si lluitem contra el canvi climàtic de veritat es quedaran sense feina i s’hauran de subvencionar.’ L’eurodiputada catalana Diana Riba ha fet un piulet criticant les declaracions de Borrell per haver subestimat el jovent: ‘El cost de no fer res serà infinitament superior al de qualsevol mesura.’ Per una altra banda, el president Carles Puigdemont ha presentat una pregunta formal per a saber si les declaracions de Borrell són la posició oficial de la Comissió Europea. This undignified attitude is unworthy of the EU High Representative/VP. @JosepBorrellF, do not underestimate the youth. The cost of doing nothing will be infinitely higher than the cost of any measure. pic.twitter.com/46Dps0ltX7 — Diana Riba i Giner (@DianaRibaGiner) February 6, 2020 What is this @GretaThunberg Syndrome that the High Representative of the EU has identified? When @JosepBorrellF refers to young people demonstrating on #FridaysForFuture in demeaning terms, is he speaking on behalf of the @EU_Commission? This is my priority question: pic.twitter.com/MKBcSq1Lr9 — Carles Puigdemont (@KRLS) February 6, 2020

Summary: Borrell ataca Greta Thunberg i Fridays For Future i desferma crítiques a Brussel·les


El president de la Generalitat, Carles Puigdemont, es reunirà divendres a les 17h amb el líder de Podem, Pablo Iglesias, al Palau de la Generalitat. Segons han explicat fonts de la Presidència, la trobada es produeix a petició d’Iglesias i després que els dos mandataris hagin mantingut diversos contactes telefònics. El president té especial interès en abordar la proposta de referèndum que proposa el líder de Podem i que és un tema que ha estat sobre la taula de les negociacions per la investidura del futur govern espanyol. Farà el mateix amb el líder de Ciutadans, Albert Rivera, una setmana més tard, el divendres dia 15. Rivera ja s’havia mostrat interessat a mantenir una trobada amb el nou President de la Generalitat, tal com va explicar en una entrevista a finals del mes de març. En aquesta, deia que volia normalitzar la discrepància i contribuir a rebaixar la tensió.

Summary: Puigdemont es reunirà amb Pablo Iglesias divendres i el dia 15 amb Albert Rivera


La fideuada (col·loquialment, fideuà) és un plat que ha anat competint amb les paelles d’arròs fins a arribar a fer-se un lloc a taula. És molt probable que tingui l’origen en els plats que cuinaven els pescadors, però la ciutat de Gandia, a la Safor, en reclama la paternitat. Aquesta recepta es basa en un sofregit de ceba i tomàquet, all, sípia i un brou de peix que els pescadors feien aprofitant el que no era prou bo per vendre. També hi ha qui hi afegeix gambes o escamarlans. Com tots els plats d’origen popular, té moltes versions que aportaran variacions sobre el gruix del fideu, si es fa amb paella o amb cassola, si ha de ser eixut o sucós, si cal rossejar els fideus o mullar-los i prou… Sigui com vulgui, es tracta d’una preparació culinària familiar, festiva, que aplega comensals al voltant de la taula, que fa molt mariner i que ha acabat menjant-se tot l’any. No és pas cap recepta complicada, però demana una estona, ganes de fer-la i poca pressa. Així, amb el xup-xup, el gust de la mar impregnarà la pasta. El fumet de peix La fideuada es pot coure afegint aigua al sofregit i als fideus, però crec que és de justícia de dir que el que la fa gran és cuinar-la amb un fumet o brou de peix. La concentració del gust de mar que tenen aquests brous es transmet a la pasta o a l’arròs quan fas aquests plats mariners i els dóna aquell gust incomparable. Per a fer un fumet de peix, cal tenir algun cap i algunes espines de peix blanc, per exemple, de lluç o rap. Un dia que aneu a la peixateria, demaneu que us ho separin per guardar-ho al congelador. Quan hàgiu de fer el fumet, el dia abans, poseu les espines i el cap de peix en una carmanyola amb reixeta a la nevera per descongelar-ho a temperatura controlada. També es pot fer amb peix de sopa, l’anomenada morralla, que ja es ven amb aquesta finalitat. Admet que l’enriquim amb caps de gambes, amb galeres, crancs o qualsevol altre peix que us agradi. L’altre secret del fumet és el sofregit concentrat que es fa amb ceba, all i tomàquet. De brou de peix ja preparat, en trobareu d’envasat de bona qualitat, que pot ser un bon recurs si no hi ha temps de preparar-ne. Per si de cas, aquí teniu les instruccions del brou de peix: Esbandiu les espines i el cap de peix i deixeu-ho escórrer. • Cobriu amb una capa d’oli fina el cul d’una olla. • Talleu la ceba a daus i daureu-la amb l’oli. • Afegiu-hi l’all tallat. • Després poseu-hi la polpa d’un tomàquet ratllada i deixeu-ho reduir. • Afegiu-hi les espines i el cap i remeneu-ho tot perquè es barregi amb el sofregit una estona, vigilant que no s’enganxi. • Poseu-hi un got de vi blanc i deixeu que redueixi. • Quan la quantitat de vi hagi minvat, poseu-hi aigua fins que ho cobreixi tot i uns tres dits més perquè pugui evaporar-se mentre es cou, entre 20 minuts i 30. • Quan hi tireu l’aigua, poseu-hi dos polsims de sal. • Apagueu el foc, deixeu-ho reposar i després coleu-ho. • Si el feu el dia abans, quan es refredi una mica guardeu-lo de seguida a la nevera perquè és una preparació molt delicada. Recepta Aquí trobareu una de les moltes receptes que hi ha per fer una fideuada. Podeu triar entre fer servir una paella plana i una cassola més fonda. Com més pla és el recipient on es cuina, més evaporació hi ha i més eixut queda el plat. En canvi, si és un estri més fondo, la preparació serà més sucosa. Si no teniu el fumet fet, prepareu-lo abans o mentre feu el sofregit. Recordeu que el brou que s’afegeix als fideus ha de ser sempre calent i si n’hi heu de tornar a afegir, també; per tant, deixeu el pot del fumet a foc baix fins que hàgiu acabat (per preparar el fumet podeu seguir les instruccions que hi ha al començament). Ingredients (per a dues persones) • 70 g de fideus del n.1 o del n. 2 (segons si els voleu més prims o més gruixuts) • 1 ceba • 2 alls • 1 tomàquet madur • 1 sípia (que heu comprat bruta, us l’han netejada i n’heu guardat la bossa de la salsa). De sípia, n’ha de tocar, si més no, 80 g per persona • Oli d’oliva • 1 culleradeta de pebre vermell dolç en pols • Brou de peix per a cobrir els fideus • Sal Ingredients del brou de peix • Espines i cap de peix blanc (lluç, rap, bacallà fresc…) o morralla • 1 ceba • 1 all • La polpa d’un tomàquet ratllada • 1 got de vi blanc • Aigua • Sal Preparació • Poseu el brou que ja heu preparat o que heu comprat en un pot a escalfar-se. • Sofregiu la ceba tallada. • Afegiu-hi l’all trinxat. • Quan tot sigui ben ros, poseu-hi el tomàquet ratllat i la sal. • Afegiu-hi la sípia tallada a trossos petits i remeneu-ho. • Quan tots els ingredients siguin ben barrejats, mulleu-ho amb un culler de brou o fumet de peix, perquè la sípia s’estovi, i deixeu que faci xup-xup una estona a foc suau. Si cal, aboqueu-hi una mica més de brou perquè no convé que la sípia quedi dura. • Poseu a la paella la bossa amb la salsa de la sípia, punxeu-la i pitgeu amb una espàtula perquè en surti tot el contingut i els sucs de dins es barregin amb el sofregit de la paella. Després podeu treure la bossa que contenia aquests sucs de la sípia i trossejar-la per aprofitar-ne les parts toves que es puguin afegir a la cassola. • Poseu-hi la culleradeta de pebre vermell dolç i remeneu-ho. • Afegiu els fideus a la paella i, a foc més baix, barregeu-los bé amb el sofregit, la sípia i tota la salsa de la preparació fins que els fideus n’agafin el color. • Quan els fideus siguin ben barrejats amb el sofregit, apugeu el foc, feu-hi fer un parell de tombs i cobriu-ho tot amb el brou de peix. • Deixeu-ho 5 minuts a foc viu i després torneu-lo a abaixar. • El fumet que quedi, deixeu-lo al pot amb el foc al mínim. • Caldrà que bulli entre 15 i 18 minuts segons si els fideus són prims o gruixuts. • Si es beu tot el brou, torneu a afegir un altre culler del fumet que encara és al foc. • Quan sigui cuit, tanqueu el foc, deixeu-ho reposar 2-3 minuts i serviu-ho. Suggeriments • Si hi voleu posar gambes o escamarlans, els heu de passar per l’oli on fareu el sofregit, abans de començar amb la ceba. Després ho reserveu i ho poseu a sobre al final. • És un plat complet que ho conté tot: hidrats de carboni, proteïnes i només el greix que es necessita per a preparar-ho (l’oli). • Pot combinar molt bé amb un primer plat d’amanida d’enciam o de tomàquet, un gaspatxo, una crema de verdures… • És molt habitual que, un vegada servit al plat, s’hi afegeixi una culleradeta d’allioli. Valoració nutricional Aquesta recepta té una aportació calòrica una mica alta. Ens ofereix una bona quantitat de proteïna completa, que és una barreja dels aliments d’origen animal (la sípia) i dels d’origen vegetal (la plasta de blat), i una quantitat important de glúcids que aportarà molta energia i ens atiparà. En canvi, té un contingut molt baix de greix. En resum, és un plat molt complet i saludable, que si es considera el plat principal i es combina amb una amanida (verda, de tomàquet, variada amb diversos vegetals), amb un gaspatxo o amb una crema de verdura (de carabassó o de porros, que tant es poden menjar freds com calents) confegeix un menú molt equilibrat en nutrients i calories.

Summary: Receptes d’estiu: Fideuada


El cap de llista de JxCat, Carles Puigdemont, veu clar que des de la presó no podria defensar la Generalitat i el mandat dels ciutadans. ‘Estic preparat per defensar la institució i el mandat de les urnes. Per a mi això és més important. Sóc a Brussel·les per a poder continuar defensant això. Des de la presó no només no ho podria fer, sinó que seria una pèssima notícia per a la democràcia espanyola’, ha argumentat en una entrevista a Reuters. Puigdemont també ha aprofitat per apuntar que Felip VI té l’oportunitat de rectificar en el seu missatge de Nadal després que el passat 3 d’octubre ‘prengués part’ i es convertís en el ‘monarca del 155 i del govern espanyol’. ‘Vull tornar a Catalunya, els més aviat possible, voldria tornar ara mateix. Seria una bona notícia per a Espanya. Cal fer tot el possible perquè jo torni, perquè el meu govern torni ‘, ha dit. Puigdemont ha demanat acabar amb la ‘contradicció’ que suposa que ell es pugui presentar a unes eleccions apostant per la independència, que l’independentisme les guanyi i després que ell pugui anar a la presó ‘per fer possible el compromís electoral’. Respecte si tornaria a temps per a la sessió d’obertura que tindrà lloc com a molt tard el 23 de gener, ha dit: ‘Això seria el normal. Si no es permet que no sigui investit president hi ha una greu anomalia en el sistema democràtic espanyol ‘.

Summary: Puigdemont diu que Felip VI té l’oportunitat de rectificar en el seu missatge de Nadal


La ciutat congolesa de Goma, amb més d’un milió d’habitants, ha declarat el seu primer cas d’Ebola, en un senyal del progrés cap al sud de l’epidèmia que va començar l’agost de l’any passat. L’epidèmia és la segona més greu de la història recent de l’Àfrica i fins ara ha matat més de 1.600 persones i n’ha afectat gairebé 2.500. El Ministeri de Salut congolès ha explicat que el pacient és un pastor provinent de la ciutat de Butembo, que es troba a 200 quilòmetres al nord i és un altre dels epicentres de la malaltia. L’afectat hauria arribat a Goma el passat 14 de juliol, segons recull el ministeri en un comunicat. Segons recull el text, cal ressaltar que ‘el risc de propagació de la malaltia a la resta de la ciutat és baix perquè el pacient ha estat aïllat i traslladat al centre de Goma per rebre tractament’. ‘El personal mèdic del centre de salut va reaccionar ràpidament a l’hora d’abordar el cas’, sostenen les autoritats de Sanitat, que han agraït ‘la professionalitat de l’empresa de transport i l’actuació dels equips mèdics’. El conductor de l’autobús en el qual es va desplaçar el pastor, així com els altres divuit passatgers, serà vacunat a partir d’aquest dilluns. Goma fa mesos que es prepara per a l’arribada de l’Ebola amb la col·locació d’estacions per rentar-se les mans i mesures addicionals d’higiene entre els funcionaris i treballadors del sector de serveis. No obstant això, a les zones rurals, el virus ha estat més difícil de contenir per l’acció de grups armats i la desconfiança dels tradicionalistes en els cooperants i metges.

Summary: La ciutat congolesa de Goma, amb més d’un milió d’habitants, declara el seu primer cas d’Ebola


El conseller de la Presidència i portaveu del govern, Jordi Turull, ha respost el president espanyol, Mariano Rajoy, que ahir al vespre va amenaçar la Generalitat dient que aturés el referèndum per ‘evitar mals majors’. ‘Davant la situació de setge i l’amenaça de mals majors, moltes més ganes de votar’, ha dit Turull en una entrevista a Catalunya Ràdio. D’altra banda , Turull ha reiterat que el govern continua treballant perquè el primer d’octubre es pugui dur a terme el referèndum i ha assegurat que ‘tothom rebrà informació sobre on s’ha de votar l’1-O’. El conseller ha criticat també que l’Estat ‘demana la rendició i la renúncia del govern per seure a parlar’. Segons Turull, però, el govern català ‘no té cap dret a renunciar al compromís contret amb la ciutadania de decidir el futur votant’. ‘Les amenaces, les intimidacions i la suspensió de d’estat de dret ens dona més motius de cara a l’1-O’, ha conclòs. Turull, a més, ha garantit que tot i el segrest de material per part de la Guàrdia Civil, ‘la part material i operativa, la part logística’ estarà a punt el dia 1 d’octubre. Turull ha assegurat que s’està treballant igual que abans de l’operació de dimecres. ‘Davant de cada problema, una solució pensada. Hi ha temps. Tenim un Estat que ens esta rebentant totes les garanties però el més important és que tothom tingui clar on ha d’anar a votar, que se senti convocat i vagin massivament a votar l’1-O’, ha dit. Davant la possibilitat que hi hagi més detencions i que siguin els consellers o el president els propers, Turull s’ha mostrat tranquil i ha assegurat que ‘no està preocupat’. ‘Pel que hi ha preocupació és per tot el que estan patint molts ciutadans, que són objecte d’escorcoll sense justificació, els mitjans per ser intimidats i veure com s’ha suspès de facto l’estat de dret a Catalunya’, ha afegit. Pel que també s’ha mostrat inquiet Turull és per si les ‘animalades’ del govern espanyol i les seves decisions acaben amb ‘un tancament del pressupost al setembre, que no permetria governar amb normalitat’ els aspectes del dia a dia. Amb tot, ha garantit que el Govern no pensa cedir i que l’Estat ‘no pot bloquejar’ els comptes de la Generalitat. Igualment, ha explicat que el Govern ha ‘comunicat a les instàncies del Banc Central Europeu tot el que pot posar en risc l’estabilitat a Catalunya i la manera de procedir de l’Estat’.

Summary: Turull a Catalunya Ràdio: ‘Tothom rebrà informació sobre on s’ha de votar l’1-O’


Llibres de l’Avenç acaba de començar una nova col·lecció, L’Accent, de llibres de narrativa que tenen un format breu i són de mida petita. Tots tenen en comú que són memorialístics, escrits en primera persona, on la memòria personal conté implícita també la construcció de la memòria col·lectiva. Els tres títols que obren la col·lecció són una declaració d’intencions: la reedició de Pinyols d’aubercoc, d’Emili Manzano, que va ser el primer llibre que va publicar el segell; l’inèdit en català de Peter Handke Infelicitat perfecta, traduït per Marta Pera Cucurell; i la publicació de les col·laboracions de Joan-Lluís Lluís a la revista L’Avenç, aplegades, ampliades i relligades sota el títol Els invisibles. Després d’arribar als cent títols en les col·leccions d’Assaig i Literatures, Llibres de l’Avenç ha decidit d’obrir aquesta tercera col·lecció on publicarà llibres breus de narrativa, en un format petit, que combinarà reedicions, nous títols d’autors catalans i estrangers i els escrits mensuals dels escriptors convidats de la revista L’Avenç. Segons que ha explicat l’editora Núria Iceta a VilaWeb: ‘Aquesta és una nova col·lecció on els llibres que publicarem tindran en comú la memòria personal que alhora són memòria col·lectiva. Són llibres petits de mida i breus de pàgines, perquè creiem que aquest format recollit lliga amb la primera persona i el relat íntim dels autors.’ Us oferim un fragment d’Infelicitat perfecta, de Peter Handke (Griffen, Àustria, 1942), traduït per Marta Pera Cucurell. Núria Iceta explica que van contractar el llibre abans que l’escriptor obtingués el Nobel de Literatura. Hi han afegit un epíleg de Simona Skrabec, per ajudar a reforçar aquesta voluntat de memòria col·lectiva. La mare de Peter Handke era una dona invisible. Al llarg de la seva vida (que va abastar el període nazi, la guerra i la prosperitat de la postguerra) va fer el possible per mantenir les aparences, però va arribar a una conclusió terrible: ‘Ja no sóc una persona.’ No gaire després, es va suïcidar amb una sobredosi de somnífers. A Infelicitat perfecta, el seu fill s’asseu a posar per escrit allò que sap, o que creu que sap, sobre la vida i la mort de la seva mare, tot i que topa amb una ‘incapacitat d’expressió extrema’. El fragment que ens ofereix Llibres de L’Avenç comença dient: «Va escriure cartes de comiat a tots els parents. No només sabia el que es feia, sinó que també sabia per què ja no podia fer res més. ‘No ho entendràs’, va escriure al marit. ‘Però continuar vivint és impensable.’ A mi em va enviar una carta certificada amb una còpia del testament, per correu urgent. ‘He començat a escriure unes quantes vegades, però no m’ha servit de consol, ni d’ajuda.’ A les cartes no només hi anava la data com sempre, sinó també el dia de la setmana: ‘Dijous, 18-11-71.’ L’endemà va anar amb autobús a la capital del districte i, amb la recepta sense data que li havia estès el metge de capçalera, es va procurar un centenar de somnífers. Tot i que no plovia, també es va comprar un paraigua vermell amb un bastó preciós, una mica tort.» Llegiu tot el fragment d’Infelicitat perfecta de Peter Handke. Els pròxims títols, pel segon semestre d’aquest any de la col·lecció L’Accent, seran de Josep M. Fonalleras (Ut pictura poesis) i la reedició d’August Strindberg Tot sol, traduït per Carolina Moreno.

Summary: Fragment: ‘Infelicitat perfecta’, de Peter Handke


El secretari general de Podem i cap de llista de la Unides Podem al congrés espanyol per Madrid, Pablo Iglesias, ha demanat d’omplir les urnes el 28-A amb ‘les veritats d’un país al qual els poderosos no li han d’escriure la història’. En l’arrencada de la campanya, després de l’enganxada de cartells, Iglesias ha recordat que avui ha estat detingut Julian Assange a Londres per ‘revelar veritats incòmodes per al poder’, i ha apuntat que els poderosos necessiten d’un mecanisme per a funcionar, i ‘ aquest mecanisme es diu la mentida’. ‘La mentida és una de les grans amenaces de la democràcia espanyola’, ha afegit. Per aquest motiu, Iglesias ha demanat omplir les urnes de ‘petites veritats, de veritats quotidianes’: ‘les veritats dels que no arriben a final de mes, les veritats dels pensionistes, la dels joves que han hagut d’emigrar’. A més, el líder de Podem ha recalcat que ‘els poderosos’ no ha d’escriure la història del país, i ha avançat que en la campanya ‘hi haurà sorpreses’ perquè ‘hi ha moltes coses que poden canviar’. ‘És clar que es pot’, ha acabat. Durant l’acte també ha pres la paraula el coordinador federal d’Esquerra Unida, Alberto Garzón, que ha indicat després de deu anys des que va començar la crisi econòmica és el moment ‘de donar-li la volta a les retallades’. ‘Hi ha poders econòmics que volen que ens resignem a la precarietat (…). Diem que no ens resignem, que blindarem els serveis públics’, ha postil·lat. Abans que prenguessin la paraula, els dos candidats han fet l’enganxada del cartell d’Unides Podem per a la campanya. S’hi llegeix el lema de campanya, ‘La història l’escrius tu’. A l’acte, que ha començat passades les 23.00 hores, han assistit al voltant de 300 veïns i simpatitzants de la formació del barri d’Aluche de Madrid que han compartit prèviament un sopar popular. A més d’Iglesias i Garzón han participat en l’acte altres candidats d’Unides Podem com Juan López de Uralde, Gloria Elizo, Enrique Santiago o Rafa Mayoral. L’enganxada de cartells ha tingut lloc al Parc de les Creus, en un amfiteatre a l’aire lliure molt proper al Centre d’Internament d’Estrangers (CIE) i davant del solar en el qual es va situar la presó de Carabanchel, símbol per a l’esquerra de la repressió franquista.

Summary: Iglesias demana d’omplir les urnes amb ‘les veritats d’un país al qual els poderosos no li han d’escriure la història’


El president del grup de CiU A l’ajuntament de Barcelona, Xavier Trias, ha esborrat un piulet a Twitter que havia fet enquè elogiava els ocupes del Banc Expropiat del barri de Gràcia, desallotjat ahir. ‘Els okupes del banc de Gràcia són estimats per la gent del barri perquè realitzen tasques o socials’, deia el piulet, fet a partir d’unes declaracions a Els Matins de TV3. Trias ha explicat que havia esborrat el piulet perquè ‘podia portar confusió sobre la meva posició en relació a la violència okupa’. Aquest és el piulet original, ara esborrat: Després ha piulat: Un tuit anterior por portar a confusió sobre la meva posició en relació a la violència del moviment okupa. L'esborro i explico que volia dir — Xavier Trias (@xaviertrias) May 24, 2016 I s’ha explicat tot seguit: Vam treballar perque es pogués mantenir l’activitat social al #BancExpropiat; però rebutgem absolutament la violència del moviment okupa. — Xavier Trias (@xaviertrias) May 24, 2016 Sempre hem condemnat la violència que generen grups antisistema i okupes. Al #BancExpropiat de Gràcia vam actuar per evitar aldarulls. — Xavier Trias (@xaviertrias) May 24, 2016 Avui ha esclatat la polèmica política l’endemà d’una nit d’aldarulls al barri de Gràcia, amb una batalla campal entre un grup de manifestants que protestaven pel desallotjament del Banc Expropiat i els mossos d’esquadra: hi va haver càrregues contundents i moltes destrosses en mobiliari urbà i vehicles (fotos, crònica i vídeo). La batllessa de Barcelona, Ada Colau, ha criticat que l’anterior equip de govern, de CiU, decidís pocs mesos abans de les eleccions municipals d’ara fa un any i sense fer-ho públic pagar 5.500 euros mensuals de lloguer als propietaris el local ocuapat perquè no presentessin la demanda de desallotjament. Trias, en l’entrevista a TV3, ha dit: ‘Sí, és cert. Ens van donar marge de temps per negociar una solució. És una finca ocupada per unes persones estimades pel veïnat, o una majoria, i ens semblava lògic de cercar una fórmula d’entesa sabent que sempre el tracte amb els ocupes és difícil. M’estranya que en tot un any no s’hagi fet res des de l’ajuntament’. Per a Colau, el govern de Trias no volia ‘soroll’ just abans de les eleccions, com li va passar un any abans amb el desallotjament de Can Vies, a Sants. Quan el nou equip de govern va descobrir aquests pagaments, els va deixar de fer i ho va comunicar als ocupes, que no en tenien constància i que es van molestar per ‘paternalisme’ del govern de CiU. Els ocupants van dir que no volien que es pagués el lloguer. Trias ha explicat: ‘‘La solució seria anar a un altre lloc perquè puguin desenvolupar les tasques que ells fan de tipus cultural i humanitari. No és fàcil. Però em deixa parat que uns que vénen de l’activisme i que han incentivat les ocupacions en alguns casos, quan arriba l’hora de la veritat i manen no fan el que han de fer, que és negociar. I en comptes de buscar solucions trenquen un contracte perquè el jutgi pugui passar a expulsar-los d’aquest indret.’ També ha donat entenent que els aldarulls pel desallotjament de Can Vies, el maig del 2014, van condicionar l’equip de govern a l’hora de prendre la decisió de pagar el lloguer el local ocupat. ‘Sabíem que actuar sobre aquesta finca podia produir aldarulls, i ens vam prendre el respir d’un any, per donar un temps al govern actual perquè busqués una solució.’ Ací podeu escoltar l’entrevista a Trias:

Summary: Trias explica per què va pagar el lloguer del Banc Expropiat