Coberta del llibre ‘August Gil Matamala. Al principi de tot hi ha la guerra’. ‘August Gil Matamala. Al principi de tot hi ha la guerra‘ (Sembra, 2017) és una biografia d’aquest advocat i activista que condensa ‘tres anys de República, tres de guerra, trenta-nou de dictadura i trenta-nou de democràcia formal’. És un llibre escrit per Anna Gabriel i David Fernàndez, que en algun moment de les seves vides es van trobar amb ell. Així explica Fernàndez la raó del volum: ‘A través d’un itinerari íntim, fem un relat col·lectiu. Quan parlem de l’August, parlem de moltíssima gent que va mantenir la combinació de compromís, convicció i coherència.’ Gabriel ho confirma d’aquesta manera: ‘La seva figura cristal·litza tota una història invisibilitzada en la història oficial de les esquerres i també de l’independentisme.’ ‘Ha estat una feina constant de condensació. Tan sols la transcripció de les converses eren tres mil pàgines…’, explica Fernàndez, que es resisteix a destacar un període concret de la vida de Gil Matamala. Finalment, accepta d’assenyalar el moment en què l’advocat abandona el PSUC i el relat sobre el seu pare. Anna Gabriel destaca ‘tota la tasca d’acompanyament de familiars i entorns de presos obrers, militants comunistes i activistes independentistes, que mai no és prou reconeguda’. Tots dos autors expliquen que tenien la voluntat d’omplir el buit de la història oficial de l’esquerra. ‘La història l’escriuen els vencedors, també en el camp de l’esquerra’, diu Fernàndez. Hem parlat amb August Gil Matamala, que, amb la discreció extrema que el caracteritza, ha acceptat de fer aquest recorregut col·lectiu per la seva vida i avui també ens obre alguns porticons de la seva memòria. Parlant de la seva vida, parlem del nostre present. I l’experiència ajuda a posar una mica de perspectiva a la batalla trepidant dels nostres dies. —L’agenda ens ha portat a fer aquesta entrevista un 20-N… —Efectivament… —… quaranta-dos anys després. Potser ara ha quedat més clar que mai que el franquisme no es va morir amb Franco? —Des d’un punt de vista de consciència àmplia social, penso que sí. Que ara es va descobrint una cosa que alguns ja dèiem quaranta anys enrere. Però érem pocs. I ara sembla que és una reflexió assumida per molta gent i molts comentaristes. Hi ha unes persistències molt consolidades de tradició franquista. Fotografia: Albert Salamé. —Més enllà de les actituds, formes i maneres de pensar, hi ha una vigència també en les elits dominadores de l’estat espanyol? Queda clar que no hi va haver ruptura? —No hi va haver ruptura. I també constatem que hi ha una continuïtat des d’abans del franquisme. Aquestes famílies que dominen l’estat espanyol vénen d’abans del franquisme. Ja hi eren abans. El franquisme és un episodi de la història d’Espanya que recull i porta a un estat d’exacerbació unes constants que vénen de molt temps enrere, no sé si del ‘Siglo de Oro’. Aquest concepte d’Espanya com a entitat que s’ha de defensar perquè no té una base prou sòlida i cal imposar-la des del poder. És aquesta idea d’hipertrofiar el sentit patriòtic de la unitat d’Espanya des del poder. Això no ho va inventar Franco. —Vau néixer quinze dies abans de la insurrecció del 6 d’octubre, en plena revolta dels miners d’Astúries, quan el nazisme s’escampa al centre d’Europa… Deu marcar el caràcter néixer en aquest context… —Vaig néixer el 19 de setembre de 1934. Al cap de quinze dies es declarava l’estat d’excepció. En el moment del naixement hi havia un govern de dretes, amb tocs feixistitzants, a la República espanyola. A quinze dies de néixer, els militars van entrar a ocupar Barcelona. Curiosament, un dels militars que va venir a ocupar la ciutat era un germà del meu pare, que era militar africanista. —Caram! —Sí, sí… Hi ha una fotografia que encara conservo en què apareix el meu oncle vestit de militar amb la meva mare. Tot era molt complicat. La història és molt complicada. —La consciència devia anar prenent forma amb aquestes experiències primerenques… —Sí. A la infància es forma el caràcter, la manera de ser i de pensar. És clar que la infància marca molt. Per part meva, va ser molt marcada per la guerra civil. Per això el llibre va agafar aquesta frase com a títol i com a punt de referència. La guerra civil em va agafar molt petit –devia tenir cinc anys quan es va acabar–, però em va marcar clarament. I especialment, la postguerra, els anys quaranta, van ser decisius per a la meva personalitat. —La postguerra és un pare a l’exili… —Va tornar l’any 44. S’havia incorporat al front, a la seva lleva i, per tant, ja va ser absent durant la guerra. Va seguir la retirada de l’exèrcit republicà. Com que havia estat regidor de l’Ajuntament de Sallent per la UGT i comissari de cultura durant la guerra com a afiliat al PSUC, era prou marcat políticament per a no poder tornar aviat. Una part dels qui van marxar a França van tornar pensant que no els passaria res i van ser afusellats. El meu pare es va quedar a França i va seguir una trajectòria complicada amb l’esclat de la Guerra Mundial, l’ocupació alemanya, la participació en la resistència francesa… Va passar uns anys complicats. I quan va tornar, l’any 44, ho va fer com a militant d’una agrupació guerrillera (els maquis). Per tant, va tornar a continuar la seva guerra. Això també ha marcat molt la meva infància. Fotografia: Albert Salamé. —Qui ens havia de dir que ara caldria tornar a fugir a l’exili per escapar de la repressió de l’estat espanyol… Havent conegut l’exili d’aleshores, trobeu excessiu o inadequat que es parli ara de president i govern a l’exili? —La paraula ‘exili’ és vàlida sempre que ens trobem amb una opció que pot ser una exigència de pura supervivència o pot ser una fórmula d’evitar la repressió per motivacions polítiques. La paraula ‘exili’ és vàlida per a aquestes persones del govern que són a Bèlgica. És evident que les condicions són diferents. No cal dir que l’exili dels republicans de l’any 39 no va ser acollit precisament gaire bé. Van ser tancats en camps de concentració durant molts mesos. El meu pare va ser tancat en aquests camps de concentració i, quan en va sortir, va haver de fer totes les feines del món per sobreviure. Des de llenyataire fins a qualsevol cosa. Ara hi ha un exili perquè és la manera de sostreure’s d’una repressió evident i comprovable per motius polítics, però amb unes condicions afortunadament més favorables. —Així, preneu consciència en aquest pas per la infància i abans d’entrar a la universitat? —La meva consciència es va formar a còpia de bufetades. I les meves van ser fortes. Vaig conèixer el meu pare en una cita clandestina. M’hi van portar amb la meva mare. Ell estava absolutament amagat perquè lluitava clandestinament amb l’agrupació que dirigia Miguel Núñez, cap dels guerrillers de Catalunya. El primer record del meu pare és d’una cita clandestina. Això ja marca una mica. I la segona vegada que el vaig veure va ser a la presó. El van detenir i va passar una temporada llarga a la presó quan jo tenia deu i onze anys. A casa es vivia amb molta intensitat la situació política. No era una família de les que callaven. No vaig viure el silenci que es va produir a moltes llars. Ho vivíem tant de prop que no podia fer com si res. El franquisme era el nostre enemic natural. No vaig haver de fer cap evolució ideològica per saber qui havia destrossat la meva família i la meva vida en particular. —I quan us decidiu a ser un militant actiu? —Això ja és a la universitat. En l’època del batxillerat, vaig anar formant una certa cultura més enllà d’allò que m’ensenyaven a l’escola. Tenia més fonts d’informació. I ideològicament em sentia molt en contradicció amb l’opressió religiosa, per exemple. Els anys quaranta, més que una opressió política, que també hi era, hi havia una opressió religiosa que creava una situació de contradicció amb el sistema educatiu i amb una vida pública. A casa, la família era d’esquerres i no tenia contacte amb la vida religiosa. A la universitat vaig entrar en una militància concreta els últims anys de la carrera de dret. —Teniu un Pi i Sunyer de professor; un Trias Fargas, que us suspèn l’única assignatura suspesa de la carrera; un Macià Alavedra company de classe… Surten molts noms destacats d’aquell pas per la universitat. —La meva promoció de dret va ser bastant rica en noms. Era la promoció que va entrar el 52 i va sortir el 57. Almenys els qui vam acabar la carrera en cinc anys, tal com era pensada. És una promoció que d’una manera o una altra ha anat destacant en camps molt diversos. Al llibre hi ha una relació de noms prou llarga. Vaig ser company d’en Jordi Solé Tura, en Francesc Vallverdú, en Goytisolo, en Jaume Lorés, en González Casanova, en Llibert Cuatrecasas, en Piqué Vidal… —Vau ser molt amic de Solé Tura. Autor de la teoria sobre l’origen burgès del catalanisme… —Sí. La seva tesi no la compartia ni la comparteixo. Penso que s’hi ha donat massa importància. S’ha exagerat la importància d’aquell llibre, que era més una crítica al nacionalisme burgès, hegemònic en aquell moment, i una defensa d’un catalanisme popular. —A la universitat us vau afiliar al PSUC. I en vau sortir pocs anys després. —Vaig ingressar al PSUC clandestí amb una colla d’amics. La forma d’entrar en l’antifranquisme actiu era a través de les organitzacions existents. El PSUC representava l’opció més combativa i organitzada. Semblava que tenia una capacitat d’actuació més gran. Però tenia una formació marxista o ideològicament comunista molt pobra. Hi havia una voluntat de lluitar contra el franquisme. Nosaltres vam formar la cèl·lula universitària amb gent de la Facultat de Dret i la Facultat de Lletres. A partir d’aleshores, alguns van començar a treballar amb més coneixement ideològic marxista i comunista. Va tenir molta influència en aquesta tasca en Manuel Sacristán, que ens va fer de mestre. Va convertir una colla d’amics amb ganes de fer coses en una organització clandestina amb rigor i disciplina. Fotografia: Albert Salamé. —En vau sortir perquè ja anticipàveu les renúncies que es van acabar acomplint? —Quan nosaltres vam entrar en la militància activa, jo creia sincerament que un partit comunista tenia per objectiu el canvi de les estructures socials en cerca de la llibertat, l’alliberament de la potencialitat que l’ésser humà té en tots els camps una vegada s’ha eliminat l’explotació de l’home per l’home. Tot això, jo m’ho creia. I tenia un concepte del partit com a eina per a fer la revolució social. Que hi havia un problema polític previ, que era el franquisme amb una estructura feixista que privava de llibertats les classes populars i el conjunt de la societat, això també ho enteníem. I calia lluitar prèviament per enderrocar aquesta situació. Però això no es podia fer a costa dels objectius. Jo tenia responsabilitats d’una certa importància dins el PSUC i, si m’hagués mantingut disciplinat i sense portar problemes, n’hauria tingut més. Però uns quants que formàvem aquest sector d’intel·lectuals i professionals, que jo dirigia políticament, vam pensar que la cosa derivava cap a una política d’anar-se acomodant mitjançant unes aliances amb els sectors evolucionistes. S’acceptava d’evolucionar cap a la instauració d’un sistema parlamentari vulgar i corrent i acceptable per tothom. I deixaven per a un futur remot les reivindicacions socials. És aleshores, l’any 68, quan deixo el PSUC. —Una decepció absoluta. —Efectivament, quan es produeix la transició, el paper que juga el Partit Comunista d’Espanya de Santiago Carrillo –i el PSUC com a annex sense cap independència política del PCE– és de perfecta integració als pactes amb el franquisme. Només cal recordar en Carrillo, vestit pràcticament de jaqué, acceptant la monarquia, la bandera i l’himne franquistes. Per alguns, això va ser massa. Va significar un trencament definitiu. Només ens faltava veure el besamà d’en Carrillo a en ‘Juan Carlos primero’ al Palacio de Oriente. —Aquella experiència us porta a tenir una actitud més escèptica o d’alerta davant la situació actual a Catalunya? Temeu que torni a haver-hi renúncies? —Sí. És clar. El problema és saber detectar allò que es vol i allò que es pot aconseguir. S’ha de lluitar per allò que és possible sense renunciar als objectius que donen sentit a la teva lluita. Una cosa és una posició radicalment revolucionària que no accepta la realitat tal com és i que no accepta els límits que posa la realitat. Això és un aventurisme que porta a clavar-se cops de cap contra una paret, petar i desaparèixer. I aquesta és la història de molts grups polítics. Però abandonar els objectius és una altra cosa. Tu pots considerar que no pots sortir a proclamar la República catalana si no tens el suport de base social i els elements de força necessaris. Jo no ho sé si hi són, aquestes condicions. És una cosa que han de valorar els qui ho porten. Si amb tota sinceritat veus que no tens els elements per a imposar allò que tu vols, és lògic que facis un replegament que no implica cap renúncia. Potser cal buscar uns altres camins o saber que s’ha de treballar molt més i fer un esforç més gran de penetració social. La renúncia inadmissible seria que d’ara endavant s’acceptés de fer el paper de trist gestor. —I aquelles renúncies de la transició són les que us van acostar a l’independentisme? —Els meus orígens i la meva formació són molt catalans. I el catalanisme sempre ha estat una cosa molt assumida per mi sense fer-ne una opció política. Al PSUC, aquest debat no se’m planteja. Perquè en tots els partits que havien format part de la Tercera Internacional i procedien del leninisme, el dret d’autodeterminació era un dret reconegut que no es discutia. Es donava per descomptat. Una altra cosa és que a la pràctica es reconegués. El PSUC donava per fet que Catalunya era una nació amb el dret d’autodeterminació reconegut. L’independentisme no era un tema en si mateix. La transformació social que propugnava el comunisme resolia el problema de les nacions sense estat. Almenys això era el que teníem al cap aleshores. Fotografia: Albert Salamé —Però després sí que us hi vau aproximar. —Després, a final del franquisme, de la mateixa manera que vèiem que la ruptura per la transformació social es feia inviable perquè els partits d’esquerra no volien la ruptura, ens semblava que el punt de ruptura podia ser precisament la reivindicació nacional catalana. Ens semblava que aquest punt donava possibilitat d’incidir i continuar lluitant sense abandonar la reivindicació social. La independència de Catalunya és un element que el sistema que surt de la transició, que ha estat capaç d’incorporar-ho tot, no pot digerir de cap manera. De mica en mica, aquesta constatació em va portar a tenir contacte amb els grups i col·lectius que es manifestaven com a independentistes. Sortien del Front Nacional de Catalunya, del PSAN… —Tota aquesta trajectòria la vau fer amb una intensa activitat professional defensant lluitadors de diversos sectors. —Sí. Tota aquesta activitat política anava molt vinculada amb l’activitat professional. Durant el franquisme, des del 1960, em va tocar defensar gent del PSUC, de Comissions Obreres, de Bandera Roja, dels grups autònoms, assemblearis, obrers, fins que, amb l’arribada de la democràcia, assumeixo la defensa dels activistes independentistes catalans, armats i desarmats, i també, de rebot, els bascos. Vaig tenir una activitat intensa en la defensa dels activistes de Terra Lliure fins que s’acaba tot allò amb el judici de l’operació Garzón, el 95. I no vaig deixar de defensar activistes de causes fins que no em vaig jubilar, el 2007. Ara ja fa deu anys. —Molta gent que s’ha incorporat ara a la lluita política descobreix aquests dies la cara més dura de la repressió. Us sorprèn? —Em sorprèn la sorpresa de molts. Això sí que em sorprèn. Però té a veure amb la falta de memòria i amb l’amnèsia social immensa. Si alguna intenció té aquest llibre és de recordar que hi ha una continuïtat repressiva en l’estat que ve de molt lluny. Que té moments culminants, però que és reactiva i repetitiva. El plantejament de l’estat espanyol és que si tothom calla i es conforma amb allò que té no hi haurà repressió. Però hi ha unes generacions que han nascut en una situació de certa tranquil·litat i comoditat i benestar, amb escoles on han estat ben tractats, on la pressió religiosa ja no existeix… La democràcia permetia una certa sensació de llibertat… I això ha fet que molta gent no tingués experiència o no tingués record sobre què implicava plantar cara a l’estat espanyol. S’havia intentat de fer una certa pedagogia si es volia anar de debò. —Ens havíem refiat… —Hi ha massa gent que pensa que quan tens raó al final te la donen. I els que fa anys que lluitem sabem que això no és cert. L’estat espanyol ha afusellat i ha tancat tota la vida a la presó persones carregades de raó. Aquesta sensació que la raó sempre s’acaba imposant és fruit d’una cultura admirable, que és la cultura democràtica. Jo hi estic a favor. Però aquesta mentalitat no té sentit enfront d’un estat com l’espanyol. No hi havia una consciència prou clara de què significa desafiar l’estat espanyol. Les coses s’aprenen a cops d’experiència. Es fa difícil d’explicar. Potser aquest llibre serveix per a fer-ho. —Pensàveu que s’arribaria a l’extrem actual, amb mig govern i dirigents socials a la presó? —Estic disposat a acceptar teòricament qualsevol cosa del caràcter repressiu de l’estat espanyol. Sé perfectament que té estructures mentals, polítiques i de concepció del poder i l’autoritat jeràrquica vinculades a la unitat d’Espanya. Si he de ser sincer, no pensava que pogués arribar a aquests extrems. I no ho pensava perquè, sense cap confiança especial i tot l’escepticisme del món respecte de la Unió Europea, creia que establiria uns certs límits a les actuacions de l’estat espanyol. Jo crec que en aquesta confiança hi ha caigut tothom, fins els més crítics amb el projecte comunitari europeu. Tots havíem cregut la frase ‘hi ha coses que no es poden fer en el marc de la UE’. Ha quedat clar que anàvem equivocats. Fotografia: Albert Salamé. —Hi confieu, en el recorregut legal de Puigdemont en la justícia belga? Us sembla una bona jugada? —Em sembla l’única cosa que s’ha fet per mantenir una mica de dignitat i no deixar-se engarjolar així d’una forma tan còmoda i tan fàcil com que t’enviïn un fax perquè et presentis a l’Audiència Nacional i tots cap allà. —Trobeu que van anar amb el lliri a la mà? —No sé què hi duien, a la mà. No sé si es pensaven que tornarien en llibertat. Si s’ho pensaven, tenien realment molta confiança en ells mateixos. Això de Bèlgica no té precedents. I és difícil d’endevinar com pot anar. És una situació inèdita. Però Bèlgica és l’estat i el sistema judicial més garantista i meticulós que hi ha a la Unió Europea. El sistema d’extradicions i d’asil polític el porta un organisme judicial completament autònom. Si van escollir Bèlgica és perquè algú els va assessorar molt bé. —Com veieu el lideratge polític actual a Catalunya? —Un moment com l’actual és molt complicat. És d’una complexitat molt gran. I requeriria polítics d’una talla excepcional per sortir-ne ben parats. —Us sembla que els tenim? —… expresso un cert escepticisme, és clar. —En els autors del llibre, Anna Gabriel i David Fernàndez, sí que hi confieu. Potser també en el seu món polític, la CUP? —Sí, però bàsicament amb aquestes persones. Jo vaig estar vinculant amb la prehistòria d’aquestes candidatures en l’últim intent d’intervenció política de la meva vida. Era una cosa que es deia l’Assemblea d’Unitat Popular. En aquell moment, hi vaig participar. És quan van sortir les primeres candidatures d’unitat popular. Es van aconseguir dues o tres alcaldies… Arbúcies i Sant Pere de Ribes. És una història que he seguit amb interès pràcticament des del seu naixement. M’hi sento a prop. Sense haver participat en cap dinàmica orgànica ni res de res. Vaig tancar una llista electoral, però ho vaig fer per la bona amistat que tinc amb en David Fernàndez. Considero que és una persona de talla intel·lectual i política enorme. Em sembla desaprofitat, d’alguna manera. La CUP, com a organització política concreta, la veig amb simpatia, però sense poder-ne dir res més. Dels dos autors del llibre, puc dir-ne que els aprecio molt i que hem establert una relació personal molt intensa. I m’hi sento molt a gust, amb ells. Han fet una feina que no era fàcil. Em sembla que és un llibre molt ben escrit. Han sabut transmetre allò que jo no havia aconseguit de fer en primera persona, en unes memòries que no aconseguia d’escriure. Jo tenia un deure d’explicar-me davant els meus fills. I em sembla que el llibre m’ho permet.

Summary: August Gil Matamala: ‘No hi havia una consciència prou clara de què significa desafiar l’estat espanyol’


Els partits del Botànic han expressat diferències sobre què cal fer amb el pressupost de la Generalitat, que molt probablement serà prorrogat. El síndic socialista a les Corts, Manolo Mata, ha dit després de la Junta de síndics que prorrogar el pressupost de la Generalitat ‘és una opció assenyada’ perquè es ve d’un pressupost ‘expansiu’ i no caldria crear noves figures impositives. A més, ha dit, li ‘estranyaria molt’ que alguna comunitat autònoma pogués fer un pressupost sense conèixer el de l’estat espanyol. Aprofitant-ho, ha carregat contra els partits que van votar en contra dels comptes del govern espanyol i ha dit que ‘no només han aconseguit que anem a unes noves eleccions, sinó que a més ens deixen amb un pressupost que possiblement es prorrogaran’. El síndic de Compromís, Fran Ferri, ha dit que una pròrroga del pressupost, que ha qualificat de ‘bo, cent per cent botànics’, estaria justificada, perquè el govern espanyol està en funcions i no se sap quins seran els ingressos per a 2020. Segons Ferri, una pròrroga no seria ‘gaire perjudicial’ pels valencians. El que sí que és perjudicial pels valencians, ha dit, és no haver tingut un govern espanyol ‘estable’ i un pressupost espanyol aprovat. Ferri ha dit que desconeix què farà el Consell, però ha afegit que això ‘aboca’ a no saber quins ingressos tindrà la Generalitat i a prorrogar uns comptes que són ‘molt millors’ que els de 2018, encara que desconeix què farà el Consell. La síndica de Unides Podem, Naiara Davó, ha dit que prorrogar-los ‘no seria una bona notícia’, perquè ‘sempre és millor’ fer uns comptes que puguin ajustar-se a les demandes i necessitats per a l’any següent, i aquesta hauria de ser ‘l’opció prioritària’. Davó ha alertat que una pròrroga no facilita introduir canvis, com en el cas de la nova Conselleria d’Habitatge i Arquitectura Climàtica, i ha lamentat que el govern espanyol en funcions hagi ‘marejat’ amb la reforma del finançament.

Summary: Unides Podem veu una mala notícia haver de prorrogar el pressupost del Consell


El president d’ERC, Oriol Junqueras, defensa que votar no afebleix les institucions. ‘No s’havia vist mai que algú digui que el fet que la gent voti afebleix les institucions. Des de quan l’exercici democràtic del dret de vot afebleix les institucions d’un país?’. La piulada del líder d’ERC va adreçada a Quim Torra i Carles Puigdemont, qui en els últims dos dies han fet unes declaracions molt semblants tot descartant uns comicis perquè ara cal ‘enfortir les institucions’. No s'havia vist mai que algú digui que el fet que la gent voti afebleix les institucions. Des de quan l'exercici democràtic del dret de vot afebleix les institucions d'un país? — Oriol Junqueras 🎗 (@junqueras) September 6, 2019 Primer va ser Puigdemont, fa dos dies des de Brussel·les i acompanyat de Torra, assenyalant que ara és el moment d”enfortir les institucions‘ en lloc de guiar-se per ‘presses electorals’. Per la seva banda, el president Torra, va mantenir-se ahir en la mateixa línia en la conferència feta des de Madrid, i va defensar que la resposta a la sentència del Tribunal Suprem passa per ‘enfortir totes les institucions’. ‘Si volem donar una resposta en profunditat l’últim que podem fer és avocar-nos a unes eleccions que tots sabem el grau de confrontació que existeix. Ens impediria concentrar-nos en l’important, que és donar resposta a la sentència’, va defensar el cap de l’executiu català. El posicionament del líder d’ERC contrasta amb la voluntat de no repetir eleccions a Espanya, verbalitzada pel partit a través Gabriel Rufián. El diputat al congrés va tornar a repetir que ERC no impediria la formació de govern i que la seva prioritat és una entesa entre PSOE i Podem per evitar tornar a les urnes.

Summary: Junqueras contradiu Torra i Puigdemont públicament defensant eleccions avançades a Catalunya


L’Ajuntament de Calvià ha aprovat recentment una mesura perquè les empreses que optin a obtenir contractes públics del consistori utilitzin el català. La decisió ha indignat el PP de la localitat, que ha titllat la mesura de ‘disbarat administratiu’. El consistori vol que les empreses emprin el català en cartells, publicacions, avisos i altres comunicacions de caràcter general relacionades amb els serveis inclosos en el contracte. En un comunicat, el PP ha assegurat que és una idea políticament nefasta i ha advertit que té moltes possibilitats de ser il·legal i anticonstitucional. Els populars també consideren que la mesura és ‘propera a una administració d’escàs tall democràtic’ i han criticat que es puguin suspendre els contractes si les empreses incompleixen aquests requisits de llengua. Al·leguen que la mesura dificulta la contractació pública i que genera rebuig entre la ciutadania. A més, el PP lamenta que el PSIB ‘hagi caigut en la radicalitat d’altres partits com Més en la defensa de polítiques que tenen per objecte la imposició del català’.

Summary: Calvià exigeix a les empreses que utilitzin el català i el PP s’hi revolta


Els inscrits a la manifestació de la Diada han passat de 37.500 a 60.000 en tres dies, segons que ha informat l’Assemblea Nacional Catalana. De totes maneres, l’entitat no n’està pas prou satisfeta, perquè l’any passat per aquests dates hi havia unes 100.000 persones apuntades. Segons l’ANC les dades ‘demostren un repunt significatiu i un canvi de tendència’, però fa una crida a continuar augmentant les inscripcions, que ‘són una eina necessària de cara a garantir-ne l’èxit’. També ha informat que a hores d’ara s’havien venut 185.000 samarretes i s’havien reservat 460 autocars, xifres molt similars al 2018. Guia Diada 2019: Tota la informació sobre la manifestació de l’Onze de Setembre L’ANC també ha explicat que a la zona de convidats d’enguany hi haurà una gran representació de col·lectius i persones represaliades. ‘És –diuen– la manera d’homenatjar la societat civil, que ha de suportar directament la repressió de l’estat espanyol de manera ferotge, i que, malgrat tot, continua plantant cara i no renuncia ni a l’objectiu, la independència, ni a establir una estratègia unitària per a assolir-lo.’

Summary: Augmenten a 60.000 els inscrits a la manifestació de la Diada


El ministeri espanyol d’Afers Estrangers s’oposa a l’obertura de les delegacions de Mèxic, l’Argentina i Tunísia aprovades pel govern de la Generalitat perquè considera que l’activitat de les oficines catalanes a l’exterior és ‘perjudicial pels interessos de l’estat’. En un informe a què ha tingut accés l’ACN, el ministeri dirigit per Josep Borrell desaconsella l’obertura de Mèxic, l’Argentina i Tunísia i lamenta que l’acció exterior catalana suposa un ‘esforç suplementar’ de la diplomàcia espanyola per ‘contrarestar la propaganda secessionista’. En una entrevista a l’ACN, el conseller d’Acció Exterior, Alfred Bosch, replica que ‘el pitjor enemic de la imatge exterior d’Espanya i la seva reputació és el que fa l’estat quan vulnera drets civils i humans i erosiona la democràcia’, i no l’activitat exterior de la Generalitat. A l’informe, el ministeri espanyol assegura que des de la reobertura de les delegacions tancades pel 155, ha pogut ‘comprovar, com era previsible’ que les oficines han donat suport a ‘activitats encaminades a desprestigiar la reputació d’Espanya’. L’informe assegura que és ‘declarat i inequívoc’ l’objectiu de la Generalitat ‘d’utilitzar tots els mitjans al seu abast al servei del seu projecte secessionista’ i acusa el president Quim Torra d’actuar seguint ‘les directrius marcades des de Bèlgica per Carles Puigdemont’ per internacionalitzar el procés. Tot i que el ministeri d’Afers Estrangers espanyol reconeix la importància dels vincles comercials i socials amb Mèxic i l’Argentina, assegura que això no justifica l’obertura de delegacions. De fet, pel govern espanyol, les delegacions són ‘un instrument fonamental per promoure la internacionalització del procés difonent tesis del secessionisme i denigrant la imatge internacional d’Espanya’ i actuen amb una visió política que desborda, diuen, l’àmbit competencial de la Generalitat. El conseller Bosch considera ‘insòlit’ que el ministeri encapçalat per Borrell es ‘dediqui a destruir’. ‘S’han equivocat totalment’, afirma el conseller. ‘No fem res per atacar la nació espanyola, ni atacar el regne d’Espanya, com diu l’informe, nosaltres actuem en positiu’, afirma el responsable de l’acció exterior de la Generalitat. Segons Bosch, el seu departament fa ‘el que està obligat a fer’, que és internacionalitzar la societat catalana. ‘Si diuen que això els molesta és segurament una senyal que ho estem fent prou bé’, insisteix. Bosch critica que el ministeri espanyol es dediqui ‘a fer campanyes per tal de contrarestar el que diuen que és una campanya política, que ja de per sí és qüestionable’. ‘Es dediquen a propagar que des de la Generalitat estem danyant la imatge d’Espanya, i no és cert, qui danya la imatge d’Espanya són els poders de l’estat’, afegeix. Borrell recorre contra la reobertura de les delegacions catalanes a l’estranger al TSJC

Summary: Borrell recorrerà als tribunals contra les tres noves delegacions del govern


La revista Mètode publica un nou volum de la seua col·lecció de llibres de divulgació «Monografies Mètode», on recull les columnes gastronòmiques del desaparegut químic Fernando Sapiña, amb edició a cura de Juli Peretó. Us n’oferim un tast. – Fernando, espera: t’he portat una cosa… Davide Cassi es va avançar, va obrir la porta de la seua habitació i, al cap d’uns instants, va eixir amb una bossa. En el seu interior hi havia una peça de parmesà, una peça d’autèntic parmigiano reggiano portat directament de Parma. S’elabora amb llet de vaques no estabulades, alimentades exclusivament de pastures verdes. Els enormes discos que s’obtenen després d’un període de maduració d’entre sis mesos i tres anys, amb un pes típic de trenta a quaranta quilos, es divideixen primer en setze porcions per talls verticals que passen pel seu centre i, després, cada porció es divideix en dos amb un tall horitzontal. En les meues mans tenia una d’aquestes trenta-dues porcions pràcticament iguals, d’un pes superior a un quilo: un tros d’història, un tros d’Itàlia… El formatge tipus parmesà és omnipresent en la cuina italiana. S’usa com a condiment, de deu a quinze grams per persona, en plats de pasta, en risottos, en polentes… Són quantitats massa menudes perquè tinga rellevància nutricional, i el seu sabor harmònic, un poc coent, amb notes d’anous, queda emmascarat entre els sabors del plat. I, no obstant això, és un ingredient essencial en la cuina italiana. A començament del segle XX, el científic japonès Kikunae Ikeda observà que el gust dominant del dashi, era diferent del dels quatre gustos bàsics: àcid, dolç, salat i amarg. Va anomenar umami (deliciós) el nou gust, i va trobar el compost responsable d’aquest, l’aminoàcid glutamat, en el kombu, una alga marró seca que s’empra per fer el dashi. El 1909 va comunicar els seus resultats en una revista japonesa. La comunitat internacional va rebre amb escepticisme aquest anunci, pel fet que el gust del glutamat sòdic no és deliciós. Però aquest aminoàcid va ser emprat des d’aquell moment com a potenciador del sabor en les cuines orientals, i fou adoptat també amb aquest fi en la indústria alimentària occidental. El gust s’origina per la presència en els aliments de petites molècules o d’ions que es dissolen en la saliva. Cada gust bàsic té un significat fisiològic distint, que ens guia en l’acceptació o el rebuig dels aliments. El gust dolç, associat als sucres, ens indica quins aliments són rics en hidrats de carboni. El gust salat, causat pels cations sodi, liti i potassi, ens permet detectar la presència de minerals. El gust àcid evita el consum d’aliments fets malbé o de fruita verda. El sabor amarg, associat als alcaloides, fa que rebutgem el consum de certs aliments vegetals que contenen substàncies tòxiques. En aquest context, té sentit que existesca un gust que ens guie cap als aliments que són rics en proteïnes. «A començament del segle XX, el científic japonès Kikunae Ikeda observà que el gust dominant del dashi era diferent del dels quatre gustos bàsics: àcid, dolç, salat i amarg. El va anomenar umami» La investigació del gust umami es va desenvolupar lentament. Es va observar que, a més del glutamat, certs nucleòtids, com l’inosinat, el guanilat i l’adenilat, són també substàncies umami. L’àcid glutàmic es troba en forma lliure en la llet i en certs vegetals, com les tomaques o els bolets, així com en certes algues emprades en la cuina japonesa. L’inosinat està associat amb la carn i el peix; el guanilat és més abundant en aliments vegetals; l’adenilat, que té un gust menys intens que l’inosinat i el guanilat, es troba sobretot en el marisc. A més, es va descobrir que hi ha un efecte sinèrgic quan es mescla el glutamat amb els nucleòtids umami: l’efecte és molt major que el que es pot esperar de la suma dels efectes de les dues substàncies per separat. Finalment, al principi de la dècada de 2000 es varen descobrir receptors del gust que responen al glutamat. La història de la gastronomia ens mostra que, des de l’antiguitat, en distints sistemes gastronòmics, s’han aprofitat les característiques del gust umami. En l’antiga Grècia i Roma empraven una salsa de peix fermentat, el gàrum, semblant a les salses de peix que actualment es produeixen en el sud-est asiàtic, amb un elevat contingut en glutamat. La salsa de soia és, també, molt rica en glutamat. A més, hi ha combinacions tradicionals d’aliments emprades per fer sopes i brous que combinen glutamat i nucleòtids. Així, al Japó, s’empren algues i bonítol sec, i a Europa, carn o peix i verdures. Les anàlisis del contingut d’aminoàcids i nucleòtids lliures ens serveixen de guia per a determinar quins aliments tenen gust umami i quines combinacions presenten un efecte sinèrgic. I el parmesà és un dels aliments amb major contingut en glutamat lliure: sí, aquest formatge tan curat, condiment de referència de la pasta des de l’edat mitjana, actua com a potenciador del sabor. Com també ho fa, en menor grau, la salsa de tomaca, amb menys glutamat, desenvolupada a finals del segle XVIII i adoptada en la dècada de 1820 com a acompanyament de la pasta. Davide va venir a València en 2010, per participar en el curs «Som el que mengem», on va parlar de la ciència de la pasta, i li regalàrem una peça de torró de rovell d’ou: varietat que no coneixia. A més, vam menjar un arròs negre: tenint en compte que a Itàlia els arrossos són, bàsicament, risottos, aquest arròs sec li va parèixer molt interessant. Era deliciós, en el sentit habitual del terme i, també, en el sentit umami. Pensem en el calamar, en les tomaques, en les gambes: aliments amb continguts rellevants de glutamat i de nucleòtids, combinats de manera sinèrgica per donar un gust umami, i per potenciar els sabors del plat… Descobreix la recepta d’Umami 1.0 ací Llig els articles de «La ciència a taula» Què és Mètode?

Summary: La ciència a taula: El cinquè sabor


El Principat va batre el 2017 un nou rècord històric en exportacions: 70.828,7 milions d’euros, un 8,7% més que l’any anterior. És el setè any consecutiu que es trenca el sostre de les vendes a l’exterior. Les importacions també van marcar un rècord històric, en aquest cas per quart any seguit, amb un volum de 84.321,6 milions d’euros, un 8,3% més que el 2016. Així doncs, es va comprar més del que es va vendre a l’exterior i el dèficit comercial català va ser de 13.492,9 milions d’euros, un 6,4% superior al del 2016. Pel que fa a les exportacions, es tracta d’una taxa de creixement superior al de la mitjana de la Unió Europea (+7,4%) i la Zona Euro (+7,2%), així com a la de països com Itàlia (+7,4%), Alemanya (+6,3%) i França (+4,5%). De fet, aquest 2017 també s’ha registrat amb 17.091 empreses el màxim històric d’empreses exportadores regulars, és a dir, que han venut a l’exterior els darrers quatre anys de manera consecutiva. Segons el conseller delegat d’ACCIÓ (Agència per la Competititivitat de l’Empresa), Joan Romero, ‘es demostra que la sortida a l’exterior és sense cap mena de dubte una de les principals prioritats de les pimes i empreses catalanes, una aposta que es tradueix en més clients, més innovació, més diversificació i sobretot, més competitivitat’, assegura Romero. De fet, subratlla, ‘actualment la competitivitat empresarial és un concepte indestriable a la internacionalització’. A nivell sectorial, destaca el fet que els 10 principals sectors exportadors de Catalunya han registrat màxims històrics, amb creixements destacats en la metal·lúrgia i els productes metàl·lics (+12,7%), la química (9%), el cautxú i plàstic (+6,5%), la maquinària (+6,3%), el tèxtil i confecció (+5,4%), l’alimentació i les begudes (+5,2%), els productes farmacèutics (+4,4%) i els vehicles (+3,2%). Per regions geogràfiques, les exportacions han batut rècords a Europa, Àsia, Àfrica, Orient Mitjà i Amèrica del nord. Destaca el creixement a Amèrica del Nord (20,6%), Àfrica (15,2%), Àsia (11,5%) i la Unió Europea (7,2%) Així, les exportacions han assolit xifres de rècord històric a les quatre demarcacions catalanes: Tarragona (8.679,6 milions d’euros, un increment del 21,6%), Girona (5.301,2 milions d’euros, +10,6%), Barcelona (54.771,6 milions d’euros, +6,8%) i Lleida (2.076,3 milions d’euros, +6,5%). Increment d’un 59% de les exportacions a les Illes Les Illes han tingut l’increment més alt d’exportacions del país durant el 2017 amb un 59% més que l’any anterior (1.853 milions d’euros). Les importacions van adquirir un volum de 1.775,5 milions, un 25,3% més. Així doncs, es va vendre més del que es va comprar a l’exterior, amb un saldo comercial positiu de 78 milions, un 131% més que el 2016. Al País Valencià, les exportacions no han crescut significativament. Només s’han incrementat un 2,4%, amb un valor de 29.371 milions d’euros. Les importacions han arribat als 26.027,7 milions, un 9% més. El dèficit, per tant, és de 3.343,3 milions, un 30,4% menys respecte del 2017.

Summary: El Principat bat un rècord històric en exportacions per setè any consecutiu


No cedir ni el dret ni les lleis a l’equip rival. No tancar cap porta. I fer un acte de demostració de força del sobiranisme de toga i Eixample. D’això va servir ahir l’acte de presentació del manifest ‘Juristes pel Referèndum’ (pdf), que va deixar dreta força gent dins la sala d’actes del Col·legi d’Advocats de Barcelona, situat al carrer de Mallorca de la ciutat. A les primeres files, s’hi va poder veure del diputat Lluís Llach al conseller Carles Mundó, d’Ernest Maragall a Francesc Dalmases, de Jordi Cuixart a Carles Viver Pi i Sunyer. Excepte Jordi Sànchez, moltes cares van voler presenciar en directe la presentació del manifest de set punts, llegit per Mercè Barceló, i les interessants intervencions posteriors del penalista, i membre de Barcelona en Comú, Jaume Asens; l’advocada, i ex-diputada per ERC, Gemma Calvet; l’home de lleis, i regidor del PDECat a Terrassa, Miquel Sàmper, i d’un dels grans impulsors de l’invent, el catedràtic Joan Queralt. Els set punts del manifest es poden llegir ací, i en destaquem l’esperit (el dret com a foment de resolució, i no blocatge, de problemes) i el punt cinquè: el referèndum seria legal dins la constitució si es volgués políticament però, si no es vol, el manifest no descarta UNES ALTRES VIES (les majúscules són seves) per tal que els catalans expressin la seva opinió. De les quatre intervencions, d’uns deu minuts cadascuna, la més política va ser la de Jaume Asens, regidor de Barcelona en Comú a l’ajuntament de Barcelona. Independentista de tota la vida, Asens va insistir que ell sí que creu que la via unilateral ha de ser una opció si el referèndum pactat i constitucional no es permet: ‘En aquest context de bloqueig, llavors és quan és legítim començar-se a plantejar altres vies. Com deia un polític espanyol, l’Errejón, quan es nega la possibilitat de la relació bilateral llavors s’obre la porta a possibles actes de resistència i d’unilateralitat. I això és un missatge que nosaltres, els juristes, hem de traslladar.’ Però Asens també va insistir molt a no regalar ni el dret, ni les lleis ni la legitimitat a l’equip rival, i va insistir, com tots els presents, que el referèndum seria perfectament legal i constitucional de fer. Per no regalar, doncs, ahir no es regalava ni la constitució. La intervenció més jurídica, i tècnica, va ser la de l’única ponent dona, Gemma Calvet, diputada independent per ERC en legislatures passades, i que ara dirigeix l’area de Transparència de l’Àrea Metropolitana de Barcelona. Contundent, precisa, i en alguns moments preciosa, va ser la seva intervenció, que va dividir en tres idees força: tot allò que no és prohibit és legal; el pluralisme polític ha d’impregnar la interpretació de les lleis; i les lleis sempre han d’estar al servei de la justícia. Calvet va deixar anar, creiem, la frase de la nit: ‘Jo aquí denuncio la il·legalitat de prohibir el referèndum. Prohibir-lo és il·legal’, i ho sustentava en el fet que el referèndum formava part d’uns programes polítics, perfectament legals, que van guanyar les darreres eleccions catalanes per àmplia majoria i, per tant, és la gent amb el seu vot que, a hores d’ara, ja ha fet legal el referèndum. Prohibir-lo és contrari a llei. Després va enfilar-se en disquisicions sobre la indissoluble unitat de la justícia i la llei, i que la justícia mai no es pot sacrificar en nom de la llei. I que, a més, la visió de l’estat no ho és tot, com es demostra en els casos de multinacionals que creen acords entre elles, molt sovint per sobre dels estats, o en contra dels estats, i ningú no presenta querelles contra la globalització. Joan Queralt va fer la intervenció més empàtica, i també informativa. D’entrada, va dir que no es podien donar els noms de tots els sis-cents signats del document: ‘Perquè tenim por. Això és així. No voldria que el fet que jo fos penalista fos presagi de res.’ L’acudit va fer riure nerviosament el personal. Perquè aquesta, suposem, és una diferència més entre el manifest presentat ahir i el presentat fa unes setmanes al mateix lloc, però per juristes unionistes de la plataforma Llibertats. Els unionistes, de represàlies, no en temen pas cap. Això també és així. Però tampoc no exageréssim: molts dels signants ahir es van fer la típica fotografia de grup, i els trenta primers noms del manifest sobiranista es poden llegir sense problemes: des d’Agustí Carles i Eva Labarta, de Drets, a Queralt mateix, passant per Pilar Rebaque, presidenta de la Comissió de Dones Advocades , o Abel Pié Lacueva, degà Il·lustre Col·legi d’Advocats de Manresa. De fet, no hem d’oblidar que tot l’acte es va desenvolupar sota l’atenta mirada de tot un ex-president del Tribunal Constitucional, i ara un dels arquitectes del procés, Carles Viver i Pi-Sunyer. Finalment, va parlar un guerrer Miquel Sàmper, advocat i regidor pel PDECat a Terrassa, que va deixar anar una frase tota curiosa. Quan l’home parlava de les diferents definicions que hi ha en dret de la paraula ‘conflicte’ va dir: ‘En dret diuen que un conflicte és terminal quan pot arribar a haver-hi una guerra o una revolució. I és molt gros això que dic, perquè aquí la fiscalia ha portat gent als tribunals per dir ous i truita. Imagineu-vos què em pot arribar a passar a mi.’ A ell, va explicar, el conflicte que li agrada no és aquest, sinó el que porta dinamisme, i canvis. I que ‘conflicte’ és una paraula que tampoc no ha de fer por. De fet, els advocats en viuen, dels conflictes. En fi, molt interessants també va ser la intervenció final de Jaume Asens, comparant la formació d’Esquerra Republicana de Catalunya als anys trenta del segle passat, fruit de la convergència de gent molt diferent, amb el moment actual, quan gent molt diversa s’uneix al voltant de la idea del referèndum, siguin independentistes, o no. De fet, aquesta va ser la idea concloent de Joan Ignasi Elena, president del Pacte Nacional pel Referèndum, i persona que va cloure l’acte: el referèndum és del poble, ni dels independentistes, ni dels no independentistes. Ni dels uns, ni dels altres. De tothom.

Summary: ‘Prohibir el referèndum és il·legal’


El pacte entre JxCat i el PSC a la Diputació de Barcelona ha generat malestar al Palau de la Generalitat i en l’entorn polític del president. Fonts de Presidència afirmen que Quim Torra està ‘incòmode’ amb el pacte que JxCat va signar ahir amb els socialistes catalans per governar plegats una de les principals institucions del país, malgrat el 155. L’acord ha tensat la relació entre JxCat i ERC al govern i, alhora, ha generat incomoditats dins de JxCat. Un dels diputats més propers a Torra i vice-president primer del parlament, Josep Costa, carregava a Twitter contra la dinàmica dels partits: ‘Vaig entrar en política per l’1-O i fa massa temps que m’arrosseguen cap a la renúncia del mandat del referèndum’. ‘Els qui estem en contra de pactar amb els del 155 ho estem a tot arreu. Ho faci qui ho faci’, va afirmar Laura Borràs, diputada de JxCat al congrés espanyol. A JxCat, coincideixen que la solució seria que les dues formacions desfessin els acords amb els socialistes a tot arreu. ‘La situació exigeix revertir tots els pactes amb el 155, acabar amb les renúncies i tornar a la unitat que va fer possible l’1-O’, deia Costa. L’acord a la Diputació arriba enmig de l’intent de Torra de recuperar la unitat estratègica de l’independentisme abans que el Tribunal Suprem dicti la sentència contra els presos polítics i la resta d’encausats pel procés. I ha enrevessat la sempre complexa relació de JxCat i ERC al govern. Malgrat el malestar més accentuat d’alguns dirigents, incloent-hi Torra, la decisió de pactar amb el PSC estava avalada per tota la cúpula de JxCat. La signatura de l’acord la va fer el president del PDECat, David Bonvehí, però amb el suport de la direcció de JxCat. En declaracions a ‘El Suplement’ de Catalunya Ràdio, Bonvehí ha confirmat que Puigdemont estava al corrent de l’acord. ‘La confiança està molt tocada’, diuen fonts d’ERC a VilaWeb, en espera de veure les conseqüències reals que tindrà per a l’estabilitat de l’executiu aquesta nova crisi. L’acord a la diputació arriba després que ERC pactés amb els socialistes catalans als ajuntaments de Sant Cugat del Vallès i de Figueres, on havia guanyat JxCat, cosa que fonts de la formació de Carles Puigdemont esgrimeixen per a explicar la seva preferència pels socialistes a la diputació barcelonina: avisen que ERC va començar primer. Els retrets van escalar ahir al vespre a Twitter. Diputats i dirigents d’ERC com el president del grup parlamentari, Sergi Sabrià, o la seva portaveu, Anna Caula, carregaven irònicament contra la ‘jugada mestra’ dels seus socis i feien broma amb les crispetes que l’advocat de Puigdemont, Gonzalo Boye, ha popularitzat. Dubte… No se si és #JugadaMestra o 🍿🍿🍿 🤔🤔🤔https://t.co/htbRE7cFl1 — Sergi Sabrià (@sergisabria) July 5, 2019 Per ERC, l’acord a la diputació era especialment greu al final d’un dia dur en termes repressius per decisions polítiques del PSOE, després que el ministre espanyol Josep Borrell, per exemple, ordenés a l’advocacia de l’estat la petició al Tribunal Superior de Justícia de Catalunya que es tanquin les delegacions exteriors de Berlín, Londres i Ginebra. Després que ERC fes una crida a la reponsabilitat de JxCat per a revertir l’acord, el portaveu de JxCat al parlament, Albert Batet, recollia el guant amb un emplaçament a fer el mateix als ajuntaments: ‘Em sembla una molt bona proposta, però si ho fem, fem-ho bé: revertim-ho a tot arreu. Som-hi?’ El temps per a intentar-ho s’exhaureix. La Diputació de Barcelona es constitueix dijous. Pactes amb el PSC: on s’han perjudicat mútuament JxCat, ERC i la CUP? Els dos socis de govern s’havien compromès a entendre’s a les ciutats de més de 25.000 habitants i a les diputacions. No s’ha complert en institucions tan rellevants com les esmentades, però els dos socis de govern sí que han pactat a les diputacions de Tarragona i Girona, i estan enllestint l’acord de Lleida. En el cas de la Diputació de Barcelona, a banda de les contradiccions polítiques que genera a JxCat una entesa amb el PSC després del 155, les dues forces independentistes es retreuen també com han portat les negociacions. Sabrià va assegurar que havien fet la mateixa oferta de pacte a JxCat que el PSC, mentre mantenien converses obertes amb els comuns. Segons fonts de JxCat, la proposta d’ERC no va arribar fins ahir, quan el pacte amb els socialistes estava enllestit. Fins aleshores, hi afegeixen, els comuns es negaven a compartir un acord amb JxCat.

Summary: El president Torra expressa incomoditat amb el pacte de JxCat i PSC a la Diputació


El candidat a la batllia de Barcelona, Ernest Maragall, considera que el canvi en els resultats del 28 d’abril passat al Baix Llobregat, amb un fort augment dels vots a ERC en ciutats tradicionalment socialistes, és ‘la remor de fons que més inquieta a l’estat espanyol’. Per a Maragall, ERC és ‘en condicions’ de liderar aquesta situació i donar-li ‘sentit transformador’ i creu que precisament això és el que ‘fa por a Espanya’ perquè sap que converteix el ‘projecte català en invencible’. Per això ha avisat que aconseguir una ERC forta el 26-M a la comarca ‘capgirarà el pols’. ‘Aquest pols el guanyarem gràcies al Baix Llobregat’, ha vaticinat Maragall, que també ha enviat un missatge al PSOE de Pedro Sánchez: ‘No ens parareu’, ha dit Maragall. Maragall ha defensat ERC com l’única opció de socialisme, ecologisme, feminisme i de ‘canvi i transformació’ contraposant-lo al PSOE que considera que s’ha fet ‘conservador, monàrquic i del sistema’. Per a Maragall ERC està protagonitzant un canvi ‘d’emancipació, de llibertat i de construcció republicana’ arreu del país, però ha fet especial esment al Baix Llobregat on la formació va aconseguir 40.000 vots més el 28-A que en les darreres eleccions al congrés espanyol i ha posat d’exemple que en els darrers comicis, ERC va guanyar en 14 dels 30 municipis, un fet que creu que ‘no és una casualitat’. En un acte a Sant Boi de Llobregat, el candidat a la batllia de Barcelona, ha defensat una aliança entre tots els pobles de l’àrea metropolitana de Barcelona per poder treballar conjuntament i ser ‘la base efectiva, tangible i visible’ del que significa actualment ‘república a Catalunya’. Per a Maragall és important ser forts al màxim de consistoris possibles per a proclamar el 26 de maig una ‘victòria de la república’. Maragall creu que una victòria el 26 de maig ‘ens ha d’acostar definitivament a la llibertat’ i per tant, han de ser ‘un pas endavant’. Per Maragall, cal que ERC governi als consistoris per ‘guanyar la batalla’ a aspectes com el canvi climàtic o la millora del mercat laboral. L’acte a Sant Boi també ha comptat amb la intervenció de la consellera de Justícia, Ester Capella. Capella també ha augurat un bon resultat d’ERC al Baix Llobregat i arreu del país després del ‘primer clatellot’ que considera que l’estat espanyol va rebre el 28-A quan ‘el país es va tenyir de groc republicà’. Per Capella, Catalunya ha donat un ‘exemple clar’ que és al costat de la llibertat. Per això, Capella ha demanat ‘sumar per canviar’. En una mateixa línia s’ha manifestat el diputat al parlament, Jordi Albert, que ha assegurat que ‘sense el Baix Llobregat no hi ha fil roig possible’ i ha situat ERC com ‘el bastió, la força, el país, la victòria’ per aconseguir aquests resultats. Per Albert, ‘les polítiques republicanes són l’únic fre a la ultradreta’. Albert ha recordat la figura de Joan Tardà i ha reivindicat la seva tasca al capdavant d’ERC al congrés espanyol. Els candidats d’ERC a l’ajuntament de Sant Boi de Llobregat, Miquel Salip i Rosa Mur, han defensat el projecte del partit per a governar al consistori, tradicionalment feu del PSC. Salip ha assegurat que cal ‘un govern diferent’ per fer ‘anar a més la ciutat’, i s’ha situat com ‘l’alternativa al govern dels de sempre’ per transformar la ciutat des de l’esquerra i el republicanisme.

Summary: Maragall creu que l’augment d’ERC al Baix Llobregat serà clau per a guanyar el torcebraç a l’estat espanyol


La batllessa de Barcelona, Ada Colau, demanarà reunir-se amb el president de la Generalitat, Quim Torra, per parlar ‘amb calma’ del pressupost. Colau ha apuntat que li preocupa que Torra digui que no negociarà els pressupostos de l’estat i ha remarcat que és ‘compatible’ donar suport a la ‘desjudicialització’ de la política catalana i negociar un pressupost que considera ‘necessaris per a Catalunya’. ‘No aprovar els pressupostos no dona més poder als partits independentistes per negociar la desjudicialització’, ha insistit l’alcaldessa de Barcelona. Colau ha reiterat que entén la situació de dificultat i dolor dels partits independentistes i ha insistit que sempre ha denunciat que la presó preventiva dels líders independentistes és injusta. Amb tot, ha dit que aprovar els pressupostos i demanar la “desjudicialització” de la polític catalana no són ‘agendes contradictòries’. ‘Tenim els serveis públics al límit’, ha avisat.

Summary: Colau demanarà reunir-se amb Torra per parlar ‘amb calma’ del pressupost


Junts per Catalunya ha proposat el jurista Josep Costa com a vice-president del Parlament de Catalunya. Després de l’anunci d’Esquerra Republicana que Roger Torrent seria el seu candidat a la presidència de la cambra i Alba Vergés candidata a una secretària, fonts de JxCat han confirmat a VilaWeb que Costa ocuparia la vice-presidència. El vot en bloc dels tres partits independentistes ha de permetre aquesta elecció. Costa era el número 15 de la llista de JxCat per Barcelona. És professor de teoria política a la Universitat Pompeu Fabra. La segona vice-presidència serà per a José María Espejo-Saavedra, de Ciutadans, que també tindrà un secretari, Joan García. El candidat del PSC a secretari és David Pérez, que repetirà a la mesa. Ara només falta saber l’altre candidat de JxCat a secretari. En total, hi ha dos vice-presidents i quatre secretaris.

Summary: El jurista Josep Costa, candidat a la vice-presidència del parlament


Folgueroles ha fet aquesta tarda un acte de benvinguda a Txevi Buigas, un dels nou detinguts el 23-S, empresonat a Soto del Real des de final de setembre i alliberat ahir. Durant l’acte, Buigas ha despenjat la pancarta que hi havia a la plaça del poble exigint la seva llibertat. Txevi Buigas despenja la pencarta exigint la seva llibertat de la plaça de Folgueroles!@Detingudes23S #TotsSomTxevi pic.twitter.com/zckkOcoD0b — Aleix Ali El Mokdad Pasaro (@aleiixmokdad) December 21, 2019 Surten de Soto del Real Xavier Duch, Eduard Garzón i Txevi Buïgas Buigas va sortir ahir de la presó després que l’Audiència espanyola acceptés el recus d’apel·lació presentat per Alerta Solidària i ordenés la seva llibertat sota una fiança de 5.000 euros. També va ordenar la llibertat de Xavier Duch i Eduard Garzón.

Summary: Txevi Buigas despenja la pancarta que demanava el seu alliberament a Folgueroles


Els Premis Literaris de Girona que s’atorguen aquesta nit, en un ambient políticament i socialment d’excepció, i que de segur que seran una plataforma més de reivindicació, han destacat amb el premi Prudenci Bertrana la novel·la de David Nel·lo, Melissa i Nicole. En l’apartat d’assaig, el premi Carles Rahola, hi ha hagut sorpresa, perquè ha estat atorgat a l’ex-consellera Montserrat Tura, amb una reivindicació del catalanisme rabassaire que parteix de la memòria familiar. En poesia, el quarantè premi Miquel de Palol ha estat per a Albert Garcia, amb La saliva dels morts. I el de literatura juvenil, el premi Ramon Muntaner, ha estat per a la novel·la de Xavier Gual La noia de la caravana, que situa el lector enmig d’una trama policíaca i mafiosa. Montserrat Tura ha explicat a VilaWeb que el llibre guanyador del premi Carles Rahola, República pagesa, parteix de la història del seu avi, Feliu Tura Valldeoriola, que fou un dirigent del moviment rabassaire del tombant de segle XX, el moviment dels pagesos que no tenien terres, que les tenien arrendades pel contracte de rabassa morta. Amb l’arribada de la fil·loxera, els propietaris de les terres van aprofitar l’avinentesa per abolir aquests contractes, perquè mantenien el pagès lligat a la vinya mentre la vinya fos viva. Arran d’aquesta situació, els pagesos es van organitzar entorn del sindicat Unió de Rabassaires, del qual l’avi Tura fou un dels fundadors. Crearen cooperatives autogestionades i aplicaren unes polítiques d’esquerres, cosa que sovint el discurs que ha dibuixat la història del país ha silenciat. Montserrat Tura sosté que la pagesia en el món rural va ser molt important per a configurar la visió progressista de Catalunya i va ajudar les esquerres a guanyar. ‘A partir de la història del meu avi, formulo una hipòtesi important: potser s’ha desconsiderat el paper que van tenir els pagesos en la configuració del catalanisme social.’ Aquest visió trenca el tòpic de vincular la pagesia amb una actitud conservadora i granítica. ‘No, els pagesos de principi de segle foren homes valents, atrevits, que junts se sabien més forts’, diu Tura. I acaba: ‘La conformació de la història del país ha estat vinculada a la ciutat i s’ha oblidat que la República es va guanyar poble a poble. Per això titulo el llibre República pagesa.’ Per una altra banda, l’experimentat escriptor David Nel·lo ha expressat a VilaWeb la gran alegria que sentia per haver rebut el cinquantè premi Prudenci Bertrana, que coincideix amb l’Any Prudenci i Aurora Bertrana. Són, segons el guanyador del premi, dos escriptors excepcionals que mereixen de ser més llegits. Nel·lo ha confegit una novel·la breu que transcorre en quatre dies i que se situa en dues illes, pertanyents a Suècia. ‘És una novel·la curiosa, que no és estructurada en capítols ni conté diàlegs. El punt de partida de la novel·la és aquest paisatge i aquesta natura tan impressionants, el dia del solstici d’estiu, que els nòrdics celebren de manera molt diferent de nosaltres, els mediterranis. Per a ells és una festa que té unes connotacions d’innocència primigènia. Però dins aquest context idíl·lic i festiu s’esdevé un fet angoixant: dues famílies, una d’americana i una de francesa, coincideixen de manera fortuïta en un centre d’informació dedicat al cineasta Bergman. El fet és que les dues filles de les dues famílies, Melissa i Nicole, desapareixen. I d’aquí neix el títol de la novel·la. Les noies són importants, però encara ho són més les famílies, els matrimonis i els seus conflictes. En aquest sentit, Bergman és una figura que plana damunt tota l’obra, com un demiürg que mou els fils de la història.’

Summary: David Nel·lo, premi Prudenci Bertrana, i Montserrat Tura, premi Carles Rahola d’assaig


L’ex-batlle de Barcelona, Xavier Trias, s’ha mostrat crític amb la resolució de la primera jornada del congrés fundacional de la nova CDC. En aquest sentit, en una entrevista a Catalunya Ràdio, Trias ha assegurat que ‘Si Mas surt escollit president  haurà d’aconseguir la cohesió del partit’. A més, ha afirmat que ‘primer cal definir què és el nou partit’ i no pas escollir-ne el nom. Cal recordar que ahir la militància es va negar a escollir un dels dos noms que la direcció va proposar: Més Catalunya i Catalans Convergents. ‘No m’agrada cap dels dos noms. Trobo a faltar la paraula Convergència. No ens n’hem d’avergonyir’, ha reblat.

Summary: Trias: ‘Si Mas surt escollit president haurà d’aconseguir la cohesió del partit’


VALÈNCIA, 18 (EUROPA PRESS) El ple de la Diputació de València ha aprovat per unanimitat aquest dilluns una moció promoguda per la delegació de Memòria Històrica i signada per tots els portaveus de l’equip de govern per a ‘condemnar el feixisme’ i ‘revocar l’honoris i distincions atorgades per la institució provincial a personatges i entitats franquistes’. En concret, en el text de la moció, a la qual s’ha donat llum verda el dia del 80 aniversari de la guerra després de l’aixecament militar, s’acorda revocar la distinció de president honorari de la Diputació de València a Francisco Franco, així com la Medalla d’Or al dictador; la distinció de fill predilecte de la província a Vicente Mortes Alfonso, ministre d’Habitatge entre 1969 i 1973; la Medalla d’Or de la província a Pilar Primo de Rivera, així com la Secció Femenina de FET i de les J.O.N.S, entre altres. Alhora, també es revocarà la ‘Medalla d’Or de la Província’ al governador civil de València entre 1960 i 1962, Jesús Posada Cacho; al ministre d’Educació i Ciència entre 1962 i 1968, Manuel Lora-Tamayo; a Antonio Rueda i Sánchez-Dolent, governador civil de València entre 1962 i 1973 i cap provincial de Falange tradicionalista i de les J.O.N.S. a la província; i al ministre de Treball entre 1962 i 1962, Jesús Romeo. Per a la delegada, de Memòria Històrica a la Diputació, Rosa Pérez Garijo, els 40 anys de dictadura han estat anys ‘negres, plens de por, d’extermini i de ‘falta de llibertat i drets’, pel que ha recalcat que aquesta etapa han de passar a la història com anys de ‘la vergonya’ pel que veu necessari ‘fer justícia’ a les víctimes amb aquesta iniciativa. ‘Encara tenim un país ple de vestigis franquistes i morts enterrats en les cunetes’, ha lamentat Garijo per a manifestar que espera ‘avançar’ en la ‘recuperació de la dignitat d’aquest país’. Així, ha volgut declarar aquest 18 de juliol de 2016 com el dia de condemna a la dictadura franquista i al feixisme, amb motiu del 80 aniversari del cop d’estat de Franco amb l’objectiu de ‘reconèixer i homenatjar a totes les víctimes’. Per la seva banda, des del PP, el diputat Modesto Martínez, ha lamentat que la moció no se la presentaren al PP per a firmar-la i haver fet una moció institucional entre totes les formacions polítiques. De fet, en aquest punt, des de Ciutadans, María Carmen Peris també ha reprotxat als partits que conformen l’equip de govern provincial no haver comptat amb la formació taronja per a signar la resolució de la moció. El diputat popular ha assenyalat que les dictadures es caracteritzen per ‘no donar veu a l’oposició’ i ha indicat que els que es consideren ‘nova política’ no han de dividir a les generacions. ‘Això part de la nostra història i l’hem d’assumir per a no repetir-la’, ha remarcat. En aquest sentit, ha defensat la necessitat d”emancipar a les futures generacions de viure en aquesta divisió’, pel que ha advocat per treballar a parir de la democràcia d’Adolfo Suárez.

Summary: La Diputació de València aprova per unanimitat la revocació de les distincions franquistes


La patronal Cecot ha demanat públicament aquest dilluns al futur govern espanyol que s’impliqui en resoldre el conflicte polític amb Catalunya i que impulsi propostes que permetin desenvolupar l’economia. En un comunicat emès l’endemà de les eleccions espanyoles, la patronal vallesana reclama estabilitat política i iniciatives ‘que trenquin amb l’immobilisme de l’última dècada i permetin avançar l’economia productiva i no financera’. En aquest sentit, Cecot insta els partits polítics a arribar a una entesa que garanteixi la investidura del proper president i la formació d’un executiu estable per a tota la legislatura. Davant d’uns resultats sense majoria absoluta, senyala la patronal, ‘caldrà apostar per la cultura del diàleg per tal d’aprofundir en les reformes econòmiques que necessita Espanya, reforçar la creació d’ocupació o resoldre els conflictes territorials, entre molts altres temes pendents i que són urgents’. Al seu comunicat, la patronal demana als líders polítics que demostrin coratge per tirar endavant reformes i cercar el màxim consens per desplegar-les. A parer d’Antoni Abad, president de Cecot, ‘l’empresariat només entendrà estar a la taula on es decideixin les reformes que afecten el desenvolupament empresarial i creixement econòmic’. ‘S’ha acabat l’immobilisme de no prendre decisions en l’àmbit de la competitivitat i de les preses majoritàriament sense tenir cap aval per part del món de la representació empresarial, especialment de la mitjana i petita empresa’, afegeix Abad. Finalment, la patronal vallesana recorda als partits el document de mesures i propostes que Cecot va elaborar per millorar la competitivitat de les pimes i estimular l’economia, el qual consideren encara vigent. Per aquest motiu, l’empresariat insta al nou govern entrant a impulsar un nou pacte i un compromís a nivell nacional per emprendre aquelles grans propostes que han quedat pendents.

Summary: Cecot demana al futur govern espanyol que resolgui el conflicte territorial amb Catalunya


Ja es pot descarregar de l’iTunes Store el programa gratuït de VilaWeb.

Summary: L’aplicació de VilaWeb per a l’iPhone


Els 49 migrants i refugiats que van ser rescatats per vaixells de dos ONG fa més de dues setmanes al Mediterrani han desembarcat a primera hora del vespre d’avui a Malta, en virtut de l’acord anunciat hores abans pel primer ministre de l’illa, Joseph Muscat, i que contempla el seu trasllat a vuit països de la Unió Europea. El vaixell de rescat de l’ONG Sea-Watch va rescatar trenta-dues persones en problemes el 22 de desembre i el vaixell operat per Sea-Eye va fer el mateix amb 17 persones més el 29 de desembre. En els últims dies ambdues organitzacions havien advertit de la situació desesperada a bord i havien sol·licitat una solució. Malta havia permès als dos vaixells entrar a les seves aigües territorials a causa del mal estat de la mar però el govern maltès havia reclamat que la UE redistribuís primer 249 refugiats que ja es troben a l’illa abans de permetre el desembarcament dels 49 nous rescatats. Els migrants han estat traslladats a un vaixell de rescat de l’exèrcit maltès que ha atracat al port de La Valletta a les 16.00 hores. Una vegada han baixat del vaixell, els migrants han estat escortats per la policia. Segons ha anunciat Muscat, vuit estats membres – Alemanya, França, Portugal, Irlanda, Romania, Luxemburg, Països Baixos i Itàlia – han accedit a acceptar tots els migrants a bord d’aquestes embarcacions. A més, dels 249 migrants que ja havien estat rescatats per Malta a finals de desembre, 131 també seran redistribuits a altres estats membre de la UE, mentre que 44 procedents de Bangladesh seran repatriats al seu país, ha aclarit el primer ministre maltès. El govern alemany ja ha confirmat que acceptarà seixanta migrants, mentre que França també hauria accedit a acollir aquesta mateixa quantitat. En el cas de Portugal, n’acolliria vint, mentre que Luxemburg, Irlanda i Països Baixos rebran sis migrants cadascun. Finalment, Romania n’acceptarà cinc i Itàlia s’hauria compromès amb l’acolliment de persones vulnerables però sense oferir una xifra, han indicat fonts europees a Europa Press. Muscat ha sostingut que els rescats es van produir en zones en les quals Malta no era legalment responsable. ‘Malta és un país molt petit. Està en la nostra naturalesa ajudar als qui estan en problemes. Però com a primer ministre, no puc eludir la responsabilitat de salvaguardar la seguretat nacional de Malta’, ha defensat. ‘Aquest cas no hauria de servir com a precedent i tinc garanties que tindrem el suport de les institucions europees en aquest assumpte’, ha agregat el primer ministre maltès, que ha arremès contra les ONG de rescat, a les quals ha acusat d’actuar per la seva pròpia voluntat i després esperar que d’altres resolguin els problemes que ells creen. Les ONG celebren al notícia ‘La UE ha decidit alliberar els seus 49 ostatges’, ha celebrat Sea-Watch en un missatge a Twitter després de conèixer la notícia. ‘Després de 19 dies al mar, els nostres hostes finalment tenen un refugi segur’, ha afegit l’ONG alemanya, que ha denunciat que la política mai ha de fer-se a costa dels necessitats. Des de Sea Eye també han celebrat que ‘els seus hostes podran arribar a terra’. ‘El desembarcament no pot subordinar-se a les negociacions entre estats a costa de les persones’, ha advertit l’organització, que ha defensat la necessitat d’una solució estructural al problema. La Comissió Europea també ha expressat la seva satisfacció per l’acord aconseguit. ‘Estic feliç que els nostres esforços per desembarcar els migrants en vaixells a Malta hagin donat resultat i que tots els que estan a bord estiguin sent desembarcats ara mateix’, ha escrit el comissari d’assumptes interns i migració, Dimitris Avramopoulos. Així mateix, ha elogiat tant Malta per permetre aquest desembarcament com els estats membres que han mostrat solidaritat activa acceptant els migrants. L’acord no ha estat fàcil, segons Brussel·les Més tard, Avramopoulos ha admès que no ha estat fàcil aconseguir l’acord i ha demanat de nou als estats membres més solidaritat en matèria d’acolliment. ‘Tenir 49 persones en vaixells durant prop de tres setmanes no és el que Europa representa. Europa són valors i solidaritat, sense això no hi ha Europa’, ha resolt en una roda de premsa a Brussel·les, en una compareixença que ha començat assumint que la Unió Europea no viu el seu millor moment, referint-se a una política migratòria comuna. El comissari grec ha recalcat que el bloc ha de complir amb el seu deure moral i humà amb els immigrants rescatats al mar i amb els qui busquen protecció internacional en territori comunitari. En aquest sentit, Avramopoulos ha expressat la disposició de la Comissió de treballar de la mà amb els governs nacionals per engegar mesures temporals de solidaritat amb els països més exposats a la pressió migratòria, però ha deixat clar que han de ser mecanismes que serveixin de pont cap a la reforma de Dublín que segueix bloquejada. L’Alt Comissionat de l’ONU per als Refugiats (ACNUR) també s’ha alegrat del desembarcament dels migrants i ha elogiat que Malta els hagi donat port segur, així com el paper de la Comissió Europea que ha permès coordinar l’acord per al seu repartiment en diversos estats membre. ACNUR critíca la lentitud en la reposta No obstant això, ha expressat la seva preocupació pel fet que la solució al patiment d’aquestes persones hagi trigat tant a arribar malgrat que entre els qui hi havia a bord figuraven dones i nens. El cap d’ACNUR, Filippo Grandi, ha recordat que ‘el rescat i el mar no acaba quan algú és tret de l’aigua, significa portar-los a terra ferma i a un lloc segur tan aviat com sigui possible’. ‘L’imperatiu de salvar vides està per sobre de la política i no pot ser una responsabilitat que es negocia cas per cas’, ha advertit. L’agència de l’ONU ha lamentat que els esforços per crear un sistema col·lectiu i predictible per al desembarcament dels rescatats al Mediterrani estan sent molt lents malgrat les propostes en aquest sentit que han fet tant ACNUR com l’Organització Internacional per a les Migracions (OIM). Com a conseqüència d’això, ‘segueix prevalent l’enfocament ad hoc i la gent rescatada al Mediterrani s’enfronta a dies o setmanes d’espera abans de ser autoritzada a desembarcar’.

Summary: Desembarquen a Malta els quaranta-nou migrants rescatats fa dues setmanes


El 26 d’Octubre va esclatar una bomba mediàtica arreu del món amb la declaració de la Organització Mundial de la Salut (OMS), recollida en titulars que, a grans trets, afirmava que el consum de carn és potencialment cancerigen. Després van venir els matisos, però l’alarma s’ha estès força en una societat ja preocupada pels hàbits alimentaris i la seva relació amb la prevenció de malalties. En aquest context, segueix sent vàlida la dieta mediterrània? L’alarma social El comunicat de premsa de la IARC (Agència Internacional d’Investigació sobre el Càncer, per les seves sigles en anglès) deixa clar que el consum de carn vermella es considera “probablement carcinògen pels humans”, basat en “evidència limitada”, mentre que el de carn processada es cataloga com a “carcinògen pels humans”, basat en “evidència suficient”. Els experts en nutrició coincideixen en què la notícia que s’ha fet arribar a la població no explica el rerefons de l’estudi de la OMS. Albert Monferrer, Veterinari i Director d’una empresa d’enginyeria alimentària, opina que l’alarma és injustificada: “Es tracta d’una frase extreta de context”. L’alimentació, una eina per controlar el càncer A banda de la resta de factors que poden causar càncer, la dieta és clau a l’hora d’afrontar-lo. Antoni Castells, Cap de l’Institut de Malalties Digestives i Metabòliques (ICMDM) de l’Hospital Clínic de Barcelona, ho té clar: “Una alimentació correcta pot ajudar a controlar millor la malaltia un cop diagnosticada”. No només és útil quan ja s’ha detectat el càncer, sinó que també pot ajudar a evitar-lo. “Els vegetals i la fruita són protectors. Tens menys risc de tenir càncer de còlon amb una dieta rica en aquests aliments”, assegura l’oncòleg. El paradigma de la dieta mediterrània Els experts aconsellen no eliminar el consum de carn vermella i processada, però sí limitar-lo de forma considerable. Montserrat Esteve, Professora Agregada de Nutrició i Bromatologia de la Universitat de Barcelona, destaca la importància d’una alimentació variada: “S’ha de menjar una mica de tot, perquè això fa que els components cancerígens de la carn quedin diluïts i perdin potencial”. De fet, el lloc d’aquests productes a la dieta mediterrània és bastant moderat. Tal i com indica Mariel Colmán, Llicenciada en Nutrició, “aquests aliments es troben quasi al vèrtex de la tradicional piràmide de la dieta mediterrània, de forma que el consum hauria de ser, aproximadament, de dues racions de carn vermella i una de carn processada a la setmana”. Segons l’estudi Predimed (Prevenció amb Dieta Mediterrània), aquest patró alimentari és un dels més saludables i ha demostrat ser beneficiós en la prevenció de malalties cardiovasculars, de diabetis, de síndrome metabòlic i fins i tot de problemes neurodegeneratius com l’Alzheimer. Per tant, no es tracta d’eliminar els productes càrnics de l’alimentació, sinó de saber combinar-los. Ricard Parés, Director de l’Associació Catalana de Productors de Porcí (PORCAT), no és partidari de la distinció entre productes: “No s’ha de parlar d’aliments bons o dolents, sinó de dietes equilibrades”. De fet, una alimentació sense presència de la carn és igualment perillosa. Monferrer parla d’aquest risc en referència als vegetals: “Fins i tot les bledes o els espinacs, que semblen tan sans, tenen molts nitrats, que també poden ser cancerígens”. El perill real Al marge del boom informatiu, existeix un risc real en la ingesta d’aquests productes. Segons Castells, “hi ha una correlació entre els llocs en què es menja més carn vermella i processada amb un major risc de càncer de còlon”. Però els perills no s’acaben amb la carn. José Antonio Fernández, Professor Titular de Nutrició i Bromatologia de la Universitat de Barcelona, destaca que l’alimentació no és l’única causa de malalties: “Viure a Barcelona provoca més morts que no pas el consum de carn”. En aquest sentit, l’efecte de la notícia contribueix en conscienciar la ciutadania sobre els múltiples factors que poden conduir al càncer, com la contaminació. Així doncs, la dieta mediterrània continua sent una via per prevenir malalties, però és tan sols un element més dins dels factors que influeixen en l’aparició del càncer. A mode de prevenció és una ajuda, però no un remei. El tabac i la carn, al mateix nivell Un dels temes més polèmics és que la IARC inclou la carn processada en el grup 1 (aliments carcinògens pels humans), al mateix nivell que el tabac. Però la classificació no es fa en funció de la perillositat, sinó quant a evidència científica. De fet, segons la Investigació sobre el Càncer (Cancer Research) del Regne Unit, el tabac causa el 86% dels càncers de pulmó i el 18% de tots els altres. En canvi, les carns vermelles i processades provoquen el 21% dels càncers de còlon i el 3% de la resta. El nivell de perillositat, per tant, no és el mateix. La renúncia al plaer Per a molts, reduir el consum d’aquests productes significa renunciar a un dels plaers més importants. Segons Laura Isabel Arranz, Professora Associada de Nutrició i Bromatologia de la Universitat de Barcelona, “és molt difícil desprendre’s d’hàbits alimentaris tan interioritzats”. Però no tothom pot combinar de la mateixa manera la informació amb el plaer. Miquel Porta, Investigador i Catedràtic de Salut Pública de la Universitat Autònoma de Barcelona, destaca casos diferents: “Hi ha molts sectors socials que pateixen per menjar mínimament bé i tenen obesitat a causa de la mala alimentació, però també hi ha àmplies majories que compaginen raonablement l’informar-se i l’actuar”. Informació i conscienciació L’impacte de l’informe de la IARC no hauria estat el mateix si existís més consciència sobre temes d’alimentació i salut. “Quan no tens informació, no pots tenir criteri ni tampoc pots ser conscient de res”, afirma Arranz. Majoritàriament, la societat ignora quina és la influència real de la dieta per evitar malalties. Els experts coincideixen en què s’hauria d’impulsar més mecanismes per la conscienciació. Tanmateix, Parés adverteix que no s’ha d’arribar a extrems: “El que hem d’evitar, precisament, és que la gent s’obsessioni”. Per tant, la societat s’ha preocupat i ha apreciat la importància de la dieta en la prevenció de malalties. Ara falta que, a més, sigui conscient que és tan sols un factor més entre els perills. Per a una major informació serien necessaris canvis polítics. Porta apunta que “els estudis mostren molta desconfiança dels ciutadans envers les autoritats de salut pública, que sovint semblen sotmeses als poders econòmics, ramaders o industrials”. La clau, aleshores, és l’impuls de mesures per potenciar la divulgació del coneixement. Segons el catedràtic, “les autoritats de salut pública no han d’emetre missatges banals i paternalistes. Han d’acabar d’explicar el que la IARC no té per què explicar”. La por i el desconcert enfront notícies d’aquest tipus disminuirà si la ciutadania té les eines necessàries per interpretar-les.

Summary: La ‘carn cancerígena’: l’últim esglaó de la dieta mediterrània


Pierre Trudeau va ser una de les grans figures de la política canadenca, un intel·lectual brillant i un gran defensor de les causes en què creia. Era un liberal quebequès profundament contrari a la independència que va canviar la federació canadenca establint mesures tan importants com ara la consolidació efectiva del bilingüisme francès-anglès a tot el país i el reconeixement de la singularitat quebequesa, a més del retorn de la constitució –amb què va trencar els darrers lligams que, en l’àmbit parlamentari, el país tenia amb el Regne Unit– i la proclamació dels drets civils. Tanmateix, al Quebec és recordat per la seva vigorosa i a voltes violenta oposició al nacionalisme quebequès. Quinze anys després de la seva mort, aquesta nit el cognom Trudeau ha tornat a la política canadenca i per la porta gran. El seu Partit Liberal ha tornat a guanyar les eleccions contra el conservador Stephen Harper, amb una victòria espectacular dirigida pel seu fill Justin Trudeau. En el recompte electoral, hi pesa molt encara el resultat al Quebec, d’on és la família Trudeau. Al Quebec el Partit Quebequès, independentista, no es presenta mai a les eleccions federals. Però s’hi presenta el Bloc Quebequès, també independentista. Actualment el Partit Quebequès és el segon partit de l’Assemblea Nacional quebequesa i el principal partit de l’oposició, lluny de les majories que el van portar a convocar dos referèndums d’independència. Per al Bloc Quebequès la situació és molt pitjor. Entre el 1993 i el 2011, va guanyar sempre la majoria dels 75 seients que el Quebec tria al parlament federal. Era el segon partit del Canadà i l’oposició oficial. Tanmateix, a les eleccions de 2011 el Bloc Quebequès només va obtenir dos seients i, encara que aquesta nit ha recuperat una part dels escons perduts, és molt lluny d’on era fa anys i la seva influència a Ottawa serà nul·la. Al Canadà les circumscripcions són uninominals i qui hi guanya se n’emporta l’escó. Però la realitat és que a les eleccions del 1993 el Bloc va aconseguir el 49,3% dels vots i el 2011 la xifra s’havia reduït al 23,4%. Tot i que el recompte encara és parcial, en aquestes eleccions han baixat del 20% dels vots. Al Quebec, a les darreres eleccions el Partit Liberal només tenia set escons i aquesta vegada ha guanyat les eleccions amb claredat. Un rebuig clar al ‘George Bush canadenc’ En termes generals, es pot dir que la victòria sorprenent dels liberals s’ha basat en la denúncia de l’estil de govern dels conservadors de Stephen Harper, que han dominat la vida política canadenca aquest darrer decenni. Harper és vist generalment com un polític massa pròxim al que s’espera d’un polític dels Estats Units, amb actuacions i propostes molt de dretes en termes socials i amb una creixent alineació amb els Estats Units en tots els terrenys, inclòs el militar. La imatge de ‘George Bush’ del Canadà clarament se li ha girat en contra en aquestes eleccions, fet que ha estat molt ben aprofitat per la campanya del jove Justin Trudeau. Alguns esdeveniments recents, com ara l’intent d’atemptat al parlament quan provava d’aprovar una llei draconiana a l’estil de la Patriot Act, o bé la crítica a la participació de la força aèria en els atacs recents a l’Irac, han neguitejat molt la societat canadenca, molt multicultural i poc atreta per l’estil del seu veí del sud. Els canadencs semblen cansats de la política conservadora i s’han entusiasmat amb el sorgiment d’aquesta jove figura en qui ningú no confiava abans de l’estiu i que semblava destinada només a gestionar el pas pel desert on els liberals s’havien posat en les eleccions del 2011. Ara, amb una victòria històrica a les mans, tindrà l’ocasió de redibuixar el Canadà, com ja va fer el seu pare. Una aspiració que, venint d’un quebequès francòfon com ell, posa serioses dificultats als independentistes. -La web de la CBC amb tota la informació de la nit electoral -La web del diari Le Devoir, amb informació especial sobre el Quebec -Web de la televisió quebequesa TVA Nouvelles.

Summary: El fill de Trudeau, francòfon i quebequès, guanya les eleccions i reviu el somni dels federalistes canadencs


El jutjat d’instrucció número 3 de Reus ha arxivat la causa contra Jordi Perelló, el mecànic de Reus que es va negar a reparar el cotxe d’una agent de la policia espanyola a final de gener del 2018. En l’auto, el jutge esmenta la resolució del TSJC del juny de l’any passat que concloïa que aquest tipus delictiu només protegeix els col·lectius vulnerables i no els cossos policials. En aquest cas concret, el magistrat justifica que, ‘amb independència de la intolerància i la hostilitat’ del mecànic contra la policia, ‘no hi ha elements que permetin incloure les seves manifestacions en les característiques pròpies del delicte d’odi’. A més, subratlla que les expressions no han tingut cap repercussió pel que fa a la incitació, un element necessari d’aquest tipus delictiu. Segons l’auto, quan l’agent va acudir al taller el 31 d’octubre del 2018, Perelló va dir-li que des de l’1 d’octubre no treballava amb la policia espanyola ni amb la Guàrdia Civil, perquè els considerava ‘uns opressors i els responsables del què està passant’. La resolució indica que el mecànic hauria dit a l’agent que es busqués un altre taller perquè ell no treballava amb ‘maltractadors’, que no l’atendria perquè era agent de la policia espanyola i perquè ell podia atendre els clients que volgués. Perelló també hauria dit a la dona que, tot i ser una bona persona, no li repararia el vehicle ‘pel que va passar l’1 d’octubre’. Poc després, la parella de l’agent, que és mosso d’esquadra, l’hauria amenaçat per telèfon i en persona, segons va relatar el mecànic. Finalment, dues patrulles de la policia catalana es van personar al taller. Posteriorment, els mossos el van citar perquè comparegués l’endemà a comissaria acusat d’un presumpte delicte d’incitació a l’odi, després que els afectats denunciessin els fets. El mecànic hi va acudir assistit per un advocat i es va acollir al seu dret de no declarar. Perelló va comparèixer com a investigat als jutjats el 7 de febrer del 2018, tot just la setmana següent, i només va respondre les preguntes del seu advocat. En l’auto, el jutge assenyala que, des del dia dels fets, l’investigat va fer ‘un autèntic pelegrinatge per diferents mitjans de comunicació, en els quals va ratificar tot el què havia manifestat davant l’agent denunciant’. Referint-se a la resolució del TSJC, el magistrat insisteix que ‘qualsevol col·lectiu o grup social de persones no pot ser víctima del delicte de l’article 510 del Codi Penal que, per la seva pròpia definició típica, només pot referir-se a aquells que puguin considerar-se vulnerables i s’identifiquin com a tals per raó d’alguna condició personal o social’. En aquest cas, considera que el discurs d’odi o l’hostilitat contra agents de l’autoritat no es pot sancionar conforme a aquest delicte. El jutge censura el comportament del mecànic Segons el jutge, ha quedat acreditat que el mecànic havia fet reparacions a cotxes policials -fins i tot a vehicles oficials-, per la qual cosa creu que el seu comportament ‘manca de tota lògica empresarial’. ‘Deixar de prestar un servei en un establiment obert al públic sense causa justificada -com era el cas, diu- atempta contra els principis bàsics de la diligència mercantil’. A més, recorda que, segons la legislació vigent, un mecànic ha d’atendre qualsevol vehicle que arribi al seu taller. Perelló va dir que, com que el seu no era un taller ‘de marca’, podia escollir els seus clients. Per tot plegat, el magistrat conclou que, tot i que Perelló pogués haver estat ‘un empresari molt poc diligent’ amb les seves paraules contra l’agent, no ha comès un delicte d’odi. Les manifestacions que va fer l’home, afegeix, podrien haver encaixat en l’antic tipus ja despenalitzat de vexació injusta. A més, insisteix que el mecànic ‘no tenia ni una sola raó per dir a la víctima el que li va dir en l’àmbit d’una prestació de serveis’. Això, diu, s’haurà de corregir en seu administrativa si fos el cas, atès que considera que sí que va ‘retallar’ els drets de l’agent com a consumidora.

Summary: Arxiven la causa contra el mecànic de Reus que es va negar a reparar el cotxe d’una agent de la policia espanyola


En el judici contra el procés independentista al Tribunal Suprem espanyol, el ministeri fiscal i l’advocacia de l’estat s’han centrat a demostrar que l’operatiu dels Mossos per l’1-O era insuficient. A més, insisteixen a provar que la policia catalana va actuar amb passivitat, com va denunciar el coordinador policíac del referèndum, Pérez de los Cobos, que va definir-lo com una ‘estafa’. Però el comissari dels Mossos Manel Castellví diu que hi van treballar 11.000 mossos, dels quals 7.800 van destinar-se a l’operatiu. Un altre comissari del mateix cos, Emili Quevedo, cap de la comissaria general tècnica de Planificació i Seguretat durant aquells mesos, ha donat una dada que desarticula la teoria del ministeri fiscal: ha assegurat que aquella jornada van treballar 11.000 mossos, dels quals 7.850 van anar destinats a l’operatiu de l’1-O. Responent al fiscal Javier Zaragoza, ha reconegut que, ‘desafortunadament’, no van poder portar a terme un ‘compliment absolut i complet’ de l’ordre del TJSC. ‘No es va poder portar a terme en la seva integritat’, ha reblat. Castellví ha defensat que els Mossos van actuar per ‘intentar que no obrissin’ col·legis abans de l’1-O, però que no es podia aconseguir la inactivitat de 2.300 centres de votació a tot Catalunya ni amb la suma de tots tres cossos. Ha explicat que ell mateix va elaborar un informe tècnic després de la instrucció número 6 de la fiscalia que ordenava precintaments de seguretat en els centres de votació. Llavors preveien que per complir aquesta ordre (que després va quedar superada per la interlocutòria del 27 de setembre del TSJC) caldrien entre 30.000 i 40.000 agents. Castellví ha dit que els Mossos sí que van tancar 134 col·legis electorals l’1-O, a més dels 239 que no van obrir pels advertiments dels dies previs a l’1-O. Sense unitat d’acció La fiscalia, que també sosté una coordinació entre el govern i el cos dels Mossos d’Esquadra, ha vist com el comissari negava aquesta teoria tot assegurant que els Mossos van demanar dues vegades a l’executiu que desconvoqués l’1-O, preocupats pel clima ‘de tensió’ i per la seguretat. La primera, va ser en una reunió el 26 de setembre entre l’ex-cap del cos, el major Josep Lluís Trapero, els comissaris Ferran López i Joan Carles Molinero i el president Carles Puigdemont i el conseller d’Interior, Joaquim Forn. ‘El fi últim era dissuadir els responsables del govern de fer el referèndum’, ha explicat. Com que la reunió no havia reeixit, segons que ha dit, Trapero va demanar-ne una altra al govern amb presència de més comandaments per ‘mostrar la unitat d’acció’ del cos. Fou el 28 de setembre. ‘Són reunions sense precedents’, ha reconegut. Llavors, van tornar a advertir el govern que era ‘incompatible’ que els Mossos actuessin com a policia judicial per evitar el referèndum i mantenir la convocatòria de l’1-O. En aquesta reunió, segons Quevedo, els comandaments van mostrar la ‘disconformitat’ per expressions públiques de Forn, que donava caràcter de ‘jornada electoral normal’ a la votació. ‘No ens semblava que anés d’acord amb la realitat, no podíem actuar com en qualsevol jornada electoral normal en una activitat política que havia estat prohibida’, ha explicat. Segons ha relatat, en aquella reunió del 28 de setembre el conseller Forn no hi va intervenir. Sí que va parlar Junqueras, que va dir que creia que no hi hauria resistència als col·legis quan intervingués la policia i que els deixaria, ‘pacíficament’, actuar. En canvi, va ser Puigdemont qui va fer referència al ‘mandat’ que tenia el govern de dur endavant el referèndum avalat pels resultats electorals. ‘Ens va dir que entenia les nostres raons però que tenien un mandat i que portarien endavant els seus plans de caràcter polític’, ha detallat. No al passadís de voluntaris Quevedo també ha dit que el passadís per a garantir la sortida de la comitiva judicial que el 20-S va escorcollar la conselleria d’Economia l’havien de fer agents del cos. Responent a l’advocada de l’estat espanyol, Rosa María Seoane, Quevedo ha insistit que aquests passadissos els han de fer les forces de seguretat i no pas els voluntaris, que van establir un corredor a instàncies del dirigent de l’ANC, Jordi Sànchez, i del president d’Òmnium, Jordi Cuixart, tots dos jutjats també per rebel·lió al Suprem espanyol.

Summary: El comissari Quevedo desfà l’argument del fiscal sobre la passivitat dels Mossos l’1-O


El jutge belga ha acceptat la petició de la defensa de Toni Comín i Lluís Puig i ha ajornat l’audiència sobre la tercera euroordre de Pablo Llarena, en aquest cas per sedició i malversació. El magistrat també ha accedit a unificar el cas amb el del president Carles Puigdemont. D’aquesta manera, totes dues audiències orals es faran el 16 de desembre. Espanya s’enfanga a Europa en la persecució contra els independentistes Comín ha explicat que en la pròxima audiència defensaria que com a eurodiputat té immunitat i que no pot ser extradit. Per ell, la sentència del Suprem contra el procés ha deixat palès que a l’estat espanyol cap dels exiliats no tindria un judici just. Puig ha dit a Twitter que la decisió del magistrat demostra que l’acció judicial exterior continua avançant per destapar el mal funcionament de la justícia espanyola. ‘Aquesta lluita ens uneix a tots els demòcrates’, ha afegit. Des del front jurídic internacional, avui hem fet un nou pas endavant per continuar aquesta lluita que ens uneix a tots els demòcrates — Lluís Puig i Gordi (@LluisPuigGordi) November 15, 2019

Summary: El jutge ajorna l’audiència de Comín i Puig i unifica el procediment de l’euroordre amb el de Puigdemont


La victòria de la candidatura independentista Eines de País a les eleccions de la Cambra de Barcelona va posar de cap per avall el sector empresarial català durant uns dies, sempre recelós pels canvis. Ara el comitè executiu de la cambra té el desafiament de fer-se valer en tots els òrgans, empreses, institucions i fundacions on té representació. Són 120 entitats, algunes de les quals amb una gran influència socioeconòmica, cosa que explica el nerviosisme que ha causat la victòria independentista a la cambra. ‘Entrar al comitè executiu d’algunes d’aquestes empreses on es prenen les decisions portant el llaç groc ja implica un canvi de mentalitat important, un canvi en les sensibilitats i en les maneres de fer.’ Ho diu un membre de la nova direcció de la cambra, que ja prepara la distribució de representants i vocals que farà a les empreses on d’ara endavant tindrà alguna cosa a dir. Aquest repartiment no s’ha tancat, però fonts del comitè executiu expliquen que, a diferència dels seus predecessors, no seran tan presidencialistes i es repartiran la feina. L’ex-president de la Cambra de Barcelona, Miquel Valls, assumia la major part d’aquests càrrecs que pertocaven a la institució. Cap d’aquests càrrecs –vocalies, patronats o cadires en comitès executius– no són retribuïts, tret del Port de Barcelona. Les joies de la corona Totes les empreses de què forma part la cambra es poden dividir en tres grups, de més influents a menys. En el primer nivell, les anomenades ‘empreses grup cambra‘, en què la Cambra de Barcelona té una representació forta i amb un pes important en les direccions. Per exemple, Barcelona Centre de Disseny, la Fira de Barcelona, Fira 2000 –empresa propietària dels pavellons–, Barcelona Centre de Disseny i la joia de la corona, el Consorci de Turisme de Barcelona. En aquest últim, el president de la cambra és proclamat automàticament president del comitè executiu, que dirigeix el dia a dia de l’entitat. Fins ara Miquel Valls cedia aquest honor a l’hoteler Joan Gaspart, que havia dirigit l’òrgan sense oposició aquests últims vint-i-sis anys. I per què és tan important controlar el consorci? Perquè en depèn la promoció de Barcelona a l’exterior, la decisió sobre la mena de turisme que vol rebre i l’incentiu de l’arribada de congressos, esdeveniments esportius i convencions d’empreses. Cal tenir en compte que l’any passat només l’impacte dels congressos a Barcelona va superar els dos mil milions d’euros. Encaixada de mans entre el president sortint de Fira de Barcelona, Josep Lluís Bonet, i el nou president de la institució, Pau Relat. En aquest impacte econòmic, hi té un pes determinant Fira de Barcelona, que organitza els principals congressos de la ciutat, com ara el Mobile World Congress, i mou centenars de milions d’euros cada any. La Cambra de Barcelona hi té un paper important, conjuntament amb l’Ajuntament de Barcelona i la Generalitat. D’acord amb els estatuts, és el president de la cambra barcelonina qui ha de proposar el president del consell d’administració. Això sí, les altres dues parts l’han d’avalar políticament. El president actual, Pau Relat, a proposta de Miquel Valls, va ser elegit després de moltes negatives de la Generalitat i l’ajuntament, que no acceptaven els noms que proposava Valls, perquè tenien un perfil més semblant a l’empresari sortint, Josep Lluís Bonet. Tot i que Relat encara té contracte i no pot ser rellevat, fonts de la cambra valoren molt positivament la feina que ha fet fins ara. El grup del segon nivell té un impacte socioeconòmic potent, però la cambra no hi té tant poder de decisió. És el cas del Port de Barcelona. La Cambra de Barcelona hi aporta un membre al consell d’administració, que és qui aprova i valida totes les decisions del consell executiu. Aquest càrrec és l’únic de la cambra de comerç que rep retribució econòmica en forma de dieta. Concretament, 488 euros per reunió, amb un màxim d’onze l’any. Aquesta institució, responsable de tota l’activitat econòmica que hi ha al port, és presidida per l’ex-batllessa de Sant Cugat del Vallès Mercè Conesa, que té un salari de 135.368 euros anuals. Aquest grup també inclou l’empresa público-privada Gestió i Promoció Aeroportuària, que s’encarrega de l’obertura de noves rutes a l’Aeroport de Barcelona. Fa dues setmanes, per exemple, va obrir una nova ruta Barcelona-Mèxic durant tot l’any. Tanmateix, no depèn d’aquest òrgan que Barcelona pugui rebre més vols internacionals. La cambra també té veu i vot al Consorci de la Zona Franca, un altre gegant econòmic que tradicionalment ha estat a les mans del PSC. La cambra hi aporta un membre al plenari i un altre al comitè executiu, presidit per Pere Navarro, que cobra més de 150.000 euros anuals. Una institució de dret públic Sense tanta influència, els grups tercer i quart corresponen a fundacions i organismes on la Cambra de Barcelona també té representació. Li pertoquen més cadires o menys segons si va participar en la fundació de cadascun. En aquests grups podem trobar l’Ateneu Barcelonès, el Consell Consultiu i Assessor de BTV, la Fundació Conservatori Liceu, ESADE, la Universitat Internacional de Catalunya i la Llotja de Cereals. Cal tenir en compte que la cambra de comerç és una corporació de dret públic present a gairebé tots els països del món. La seva missió és la de representar tant els petits comerços com les grans corporacions d’una zona concreta, de manera que cal diferenciar la seva tasca de qualsevol organisme provat nascut per a representar un sector concret de l’economia, com poden ser Pimec, Foment del Treball o el Cercle d’Economia. Ara bé, tot i ser representativa de tot el teixit empresarial, a ningú se li escapa que la cambra també funciona com un grup de pressió que lluita per a fer escoltar la seva veu i influir en polítiques econòmiques, sempre en funció de la línia que marqui el seu comitè executiu. Per això no serà estrany que faci pronunciaments, actes o estudis encarats a mostrar el seu posicionament en qualsevol afer que afecti l’economia i la política del país.

Summary: De la Fira al Consorci de Turisme: fins on arriba el poder de la Cambra de Barcelona?