Són falleres, són científiques i han trobat la manera de combinar totes dues passions: Yolanda Campos i Lucía Hipólito, investigadores a la Facultat de Farmàcia de la Universitat de València (UV), somriuen satisfetes quan presenten al món el llibret de la Falla Plaça Jesús. No ho sembla, un llibret de falla. Però ho és. Tampoc el monument que cremaran enguany no sembla gens típic. I què? ‘Hem decidit d’ampliar la part cultural de la festa. Perquè, a més a més, xales moltíssim quan la tens, aquesta part’, ens explica Campos: ‘I el barri ja està acostumat a les activitats culturals que fem des de la falla: exposicions música en directe… o divulgació científica.’ Com que la Setmana Mundial del Cervell coincideix amb la voràgine fallera, i com que dins aquest remolí amb prou feines si hi ha espai per a res més, han decidit d’aplicar la màxima famosa: si no pots vèncer el teu enemic, uneix-t’hi. Encara que, en aquest cas, el terme ‘enemic’ no sigui gens exacte. Neurofalla El món de les falles es mou i transgredeix i evoluciona. La gent d’aquesta petita falla del barri de Jesús, a València, ho han vist clar de fa temps i han esdevingut pioners en la normal incorporació de la divulgació científica a la festa. Enguany, han fet una passa més enllà i hi han dedicat el monument sencer: les neurones en són absolutes protagonistes. Lucía Hipólito i Yolanda Campos El procés ha estat senzill i participatiu, relata Campos: ‘Els fallers pensem quins projectes volem fer, els presentem a la junta i tota la gent de la comissió decideix quina proposta tira avant.’ La neurofalla va guanyar la partida i des d’avui ja la tenen plantada i esperant la cremà. És obra de Ramon Solaz, i també ací ha entrat en joc la col·laboració sinàptica: ‘L’artista faller no vol ser únicament constructor d’un projecte que no és seu –raona Campos–, de manera que hi hem tingut molt de contacte i, al mateix temps, hem respectat la seua llibertat creativa. Ha estat una combinació que pense que ha donat bons fruits. Ell també s’ha animat i diria que està content d’haver creat una falla diferent de la de la majoria de comissions.’ Per acabar de reblar el clau, l’Institut de Robòtica i Tecnologies de la Informació i Comunicació (IRTIC) i l’Escola Tècnica Superior d’Enginyeria de la Universitat de València (ETSE-UV) han creat l’aplicació mòbil Synapsis UV-FPJ que empra la realitat augmentada per interactuar amb el monument. Amb aquesta aplicació es pot explorar el cervell virtual que conté la neurofalla i trobar-hi informació sobre les darreres descobertes neurocientífiques. Sinapsis El llibret és la publicació anual que edita cada falla, i on n’hi ha l’explicació, junt amb articles de divulgació de la festa, el programa d’actes, els reconeixements i més. Sempre n’hi ha que es destaquen, per la qualitat dels texts, per la documentació, per l’originalitat. El de Plaça Jesús és força atípic, enguany. De fet, pren el format de les publicacions científiques, amb el mateix sistema de numeració de les pàgines i un dossier complet sobre el cervell. ‘Sinapsis’, n’és el títol, i aplega articles sobre les aportacions de Santiago Ramón y Cajal a la neurociència moderna (de Laura López-Mascaraque, investigadora principal de l’Instituto Cajal-CSIC), sobre l’Alzheimer (d’Ana Lloret, professora de fisiologia) o sobre les addiccions (del professor de farmàcia Luís Granero o de la biòloga Oihana Iturbide), entre molts més. Al capdavall, tal com escriu Lucía Hipólito a l’editorial del llibret, tot citant un omnipresent Ramón y Cajal, cal ‘sacsar enèrgicament el bosc de les neurones cerebrals endormiscades; cal fer-les vibrar amb l’emoció de la novetat i infondre’ls nobles i elevades inquietuds’. ‘Neuromascletà’ És el tercer any consecutiu que es fa i cada vegada té més èxit. Si la mascletà condensa, en un grapat de minuts, petards i coets i fum en intensitat creixent, a la Falla Plaça Jesús hi celebren també, i aviat serà tradició, la neuromascletà: una concentració de tallers i xerrades sobre el cervell, obertes a la participació del veïnat, amb voluntat divulgativa i ponents de primer ordre. L’envelat d’aquesta falla, per tant, a més dels xeflis habituals de la setmana de festa, acollirà, el 16 de març, la marató cerebral: un seguit de tallers i conferències a peu de carrer (a peu de falla, literalment) per contemplar ‘el cervell en cinemascop’, saber si veiem la realitat o si el cervell (el nostre, és a dir, nosaltres mateixos) ens enganya, o per entendre la figura de Ramón y Cajal com a ‘pirotècnic de la neurociència’. Tot, en formats breus, pam!, entenedors, patam!, i amb voluntat d’incitar la participació, paratatatam!, a moltes veus, tam! Falla immaterial I més ciència encara, i en col·laboració: una falla que no queda limitada, expliquen, per les lleis del món físic: ‘És ubiqua, és anònima, és oberta i és dinàmica. La Falla Immaterial aprèn de tu i s’autoconstrueix. Si hi interactues no hi ha marxa enrere: ja formes part de la Falla Immaterial!’ És un espai virtual, colorista, disruptiu, tecnològic que ha crescut de les interaccions i que la nit de Sant Josep es consumirà, com la resta, a l’hora de la cremà. Però sense fum. Ho han impulsat des de l’Escola Tècnica Superior d’Enginyeria de la UV: uneix ciència de dades i tradició fallera i alça ‘les primeres falles de la història fetes per una intel·ligència artificial’. És un projecte de ciència ciutadana, és a dir, que proposa la participació altruista de la població en una investigació científica i que, per tant, tal com diuen els responsables, al mateix temps que proporciona dades experimentals, ‘genera una cultura científica en la societat’. Empra algorismes automàtics d’anàlisi de dades i mostra ‘les paraules, les emoticones i les fotografies que els participants han compartit amb més freqüència a Twitter’. I es va alçant el monument, bo i combinant-hi blocs de continguts. Hi ha dues maneres de dur a terme la tradicional cremà, quan arribi el moment: la via particular i analògica, bo i seguint les senzilles instruccions que especifiquen ‘imprimeix i crema’, o la via col·lectiva i immaterial, que és contemplant la cremà virtual que arribarà aquest 2018 com ja ho va fer l’any passat. En tot cas, tant aquesta falla immaterial com la neurofalla són projectes raonats, col·lectius i en fan bandera. Ho explica el president de la Falla Plaça Jesús de manera ben sintètica: ‘La paraula sinapsi ve de sinapteina, que Charles Scoot Sherrington i col·laboradors formaren amb els termes grecs sin-, que significa “junts”, i haptenia, és a dir, “amb fermesa”.’ I d’això es tracta. Us heu quedat amb ganes de saber més sobre les Falles 2018. Descobriu la guia bàsica que hem fet de les falles d’aquest any.

Summary: Benvinguts a les neurofalles!


La final de copa ha estat històricament un espai de reivindicació per a l’afició del Barça. Les xiulades de l’himne espanyol, per exemple, han estat una constant, però enguany, diverses associacions, entitats i penyes del Barça volen que l’estadi Wanda Metropolitano de Madrid es tenyeixi de color groc per a denunciar la repressió de l’estat espanyol. Per aquest motiu, han engegat la campanya #grocalafinal. La iniciativa consisteix a presentar-se a l’estadi amb samarretes grogues o amb la senyera. Així, quan soni l’himne espanyol, la zona culer del Wanda Metropolitano es convertirà en una marea groga. ‘Us convidem a expressar el que som EN GROC: portant la samarreta del Barça de la senyera, o samarretes grogues (a sota de la blaugrana) i fer-les visibles dins de l’estadi a l’hora que soni l’himne d’Espanya. Perquè avui el groc és el color del Barça. Perquè som Barça i som poble. I com tots els carrers i les places del nostre país, som poble compartint aquest groc. Som, i sabem el que hem de fer’, expliquen els impulsors de la iniciativa. Dia 21. Tots de #grocalafinal!! pic.twitter.com/jOn8AxLKr9 — 🎗 Manifest Blaugrana 🎗 (@ManifestFCB) April 16, 2018

Summary: #Grocalafinal: les penyes del Barça volen convertir la final de la copa en un homenatge als presos


L’advocat de Quim Torra, Gonzalo Boye, ha presentat al Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC) un recurs de súplica contra la decisió dictada in voce ahir pel president del tribunal, Jesús Barrientos, de no admetre la presentació davant del Tribunal de Justícia de la Unió Europea (TJUE) d’una qüestió prejudicial amb cinc preguntes. Boye va fer la petició quan va acabar el seu informe final, perquè considerava que la jurisprudència europea determinava de fer-ho així, però Barrientos va dir que ho havia d’haver fet abans, en el tràmit de conclusions definitives, per tal que les acusacions haguessin pogut presentar-hi al·legacions. En aquest recurs, Boye insisteix que aquell era el moment processal oportú i demana al tribunal que reconsideri la seva decisió i presenti la qüestió prejudicial al TJUE abans de dictar sentència contra Torra. Segons Boye, hi ha dubtes sobre la parcialitat de bona part dels magistrats que han intervingut en el procés, perquè el magistrat instructor, Carlos Ramos, va ser designat a proposta del PSC, que vol la dimissió de Torra, cosa que el mateix Barrientos ha considerat una anomalia. Alhora, demana si és respectuós amb els drets humans que Barrientos avalés la decisió de la JEC l’endemà de l’ordre a Torra, criticant la presència de llaços grocs en edificis públics i que Joaquín Elías, també magistrat en el judici, digués fa pocs dies que se sentia assetjat i incòmode amb el govern de la Generalitat. Per últim, dubta de la legalitat de la petició d’inhabilitació per a càrrec públic europeu, com demanen les acusacions. Boye ja va anunciar que si el TSJC no presentava la qüestió prejudicial, ho tornaria a demanar al Tribunal Suprem, que hi estaria obligat. En el seu recurs, amb data d’ahir mateix i de cinquanta-tres pàgines, Boye argumenta àmpliament cadascuna de les cinc preguntes de la qüestió prejudicial, citant força jurisprudència europea sobre la imparcialitat dels jutges. També argumenta per què podia presentar la qüestió prejudicial en el torn de l’informe final i no abans, durant la presentació de conclusions definitives, també citant jurisprudència europea. A més, recorda que la legislació estableix que hi ha d’haver una audiència específica perquè les parts al·leguin el que vulguin sobre el plantejament de la qüestió prejudicial, i aleshores la sala es pot pronunciar mitjançant una interlocutòria motivada, cosa que no va passar ahir. Per això, l’advocat de Torra al·lega vulneració del seu dret de defensa i recorda a la sala que té l’obligació d’interpretar les lleis d’acord amb la jurisprudència del TJUE.

Summary: Boye presenta un recurs perquè el TSJC porti una prejudicial sobre Torra al TJUE


Metges de l’Hospital de la Vall d’Hebron han extirpat un testicle a un jove derivat anit de la Mútua de Terrassa. Alguns mitjans han publicat que havia estat ferit per l’impacte d’una bala d’escuma. Segons que ha confirmat el col·lectiu d’advocats Irídia a VilaWeb, és un dels ferits a les càrregues policíaques d’ahir en la protesta contra la presència del govern espanyol a Barcelona i avui podrà rebre l’alta. Alguns comptes de Twitter han demanat a la gent que faciliti imatges del moment en què el jove va ser ferit. Assenyalen que el traumatisme deu ser conseqüència de l’impacte d’una bala d’escuma dels Mossos d’Esquadra en les càrregues a Via Laietana. Segons Irídia, ho va dir ell mateix quan el van ajudar tan bon punt va ser ferit. El departament de comunicació dels Mossos assegura que no tenen coneixement d’aquests fets i que no els consta cap denúncia. 🔴🔴AJUDA!! MAXIMA DIFUSIO🔴🔴 Avui han ferit a un company a BCN, està sent operat d’urgència a Vall d’Ebron perquè una bala de foam li ha perforat el testicle. Necessitem imatges de les càrregues que hi ha hagut al carrer paral•lel a Via Laietana a les 14h #Barcelona21D #21D — Irina Giménez (@irinagimenez) 21 de desembre de 2018

Summary: Irídia confirma que la persona que ha perdut un testicle és un manifestant de les protestes del 21-D


(Començada el 2 de juny, acabada el dia 10.) Estimat Toni: Feia temps que et volia escriure i no m’atrevia. Vaig llegir la meravellosa carta de la Sílvia (Bel) en la qual t’expressava molt més del que jo avui et sabré dir, però s’ha d’aprendre i superar les vergonyes. Aquest migdia, 2 de juny, he vist la presa de possessió del nou govern de la Generalitat i he començat a pensar en tu. Ja sospitava que, davant l’ordinador, que és com aquí on sóc he de mirar les notícies, em vindrien glopades d’emoció, fins i tot d’enyorança, però no que arribarien abans d’hora i pel cantó més impensat. Ha estat quan he vist la imatge que ara et contaré que he decidit d’escriure’t. L’acte ha estat solemnial i reivindicatiu. El nou president, M.H. Sr. Quim Torra, ha tingut un gest exquisit i ha decidit de trencar el protocol. Normalment, en l’ordre d’entrada al saló de Sant Jordi, ja el coneixes, primer entren els consellers i es deixa per al final l’entrada cerimonial pel M.H.Sr. president del parlament i el M.H. Sr. president de la Generalitat. Avui, és possible que per primera vegada, no ha estat així. S’ha deixat aquest honor per als familiars dels presos i exiliats. En un moment en què hem d’utilitzar totes les eines, la de la creativitat simbòlica també és important. Però tampoc no és això, malgrat veure la teva mare tossudament present (li ve de lluny), que m’ha empès a escriure’t. L’acte ha començat amb ‘El cant de la senyera’, la càmera anava ensenyant-nos les cares dels homes i dones de la coral, d’alguns consellers i conselleres i, tot d’una, ha buscat entre el públic. I ha estat quan, insospitadament, hem descobert a la segona fila d’autoritats en Pasqual Maragall, aquest home seductor del futur, que amb una energia espectacular dirigia amb el braç dret, el puny embravit i dient la lletra del seu avi. Tot d’una, per a molta gent, ha estat la seva energia que dirigia, a la coral i tothom que el volgués mirar, un ‘Cant de la senyera’ menys formal i més patriòtic. I mira, m’he posat a plorar, què vols que hi faci, les bledes aguantem malament els embats emocionals. És quan m’he dit que t’ho havia d’explicar. El M.H. Sr., des del seu món ignot, de finestres que només es desclouen de tant en tant, recuperava quelcom essencial: unes paraules que té segellades en algun lloc on la desmemòria no pot entrar, i la màgia d’una música on la malaltia no hi té res a fer. Ara em podria perdre en disquisicions, però això, Toni, ho deixarem per parlar-ne a prop del mar, quan els núvols s’hagin esvaït i siguis lliure. En veure aquestes imatges m’han revingut les vegades que tots dos, al parlament, miràvem de quedar per xerrar i tafanejar sobre les nostres vides. Quan miràvem els calendaris, semblàvem córrer una gimcana de dificultats. I moltes vegades, quan finalment trobàvem un forat en la teva agenda impossible, i ja ens aprestàvem a anotar-ho, saltaves i recordaves: ‘Ostres, no, aquest dia no puc, que he d’anar a tocar el piano a en Pasqual’. I quan ho he recordat, encara he plorat més. I gràcies a la magnífica idea de VilaWeb, que us puguem escriure públicament, m’agradaria explicar això sense demanar-te permís: Que l’Honorable conseller Toni Comín, l’home que manegava més diners de tota la Generalitat, que tenia a les mans l’estructura gegantina que pren cura de la nostra Salut, sempre envoltat de tres o quatre persones que contínuament executaven les seves decisions, quasi sempre arribant tard (poso el quasi perquè som amics) a les reunions de tota mena i que a penes et deixaven ni viure, que anava tribulat perquè no podia abraçar ni el Sergi ni la seva Laia… Aquest conseller, enmig d’aquest desgavell vital per a poder tirar endavant la seva conselleria, es guardava l’estona que tenia lliure per anar a casa del vell amic malalt i tocar-li el piano, perquè cantés, recordés i s’estimulés per mitjà de la música. Ah, Toni, després s’han succeït els parlaments dels vostres familiars (la teva germana t’ha llegit les paraules), el jurament dels consellers que us substitueixen per restituir-vos, un discurs del president, una tenora tocant una peça bellíssima de la Patum de Berga… Tot emotiu i amarat de dignitat, pel que és la nostra institució i pel que sou vosaltres. Fins que ha arribat el cant final del nostre himne, ‘Els segadors’. I mentre ens oferien les imatges de rigor, jo frisava, aviam si la càmera enfocava en Pasqual, amb l’esperança que tornés a cantar. I sí, quin prodigi simbòlic. De nou ha aparegut a la imatge el seu rostre, encara més pletòric, potser feliç de veure el seu germà prometre com a nou conseller. I no sols cantava, tornava a dirigir-nos a tots, amb el braç dret, com abans, amb el puny ferm, mentre amb el braç esquerre abraçava el M.H. Sr. president Montilla, de manera poc protocol·lària, però natural entre els humans quan canten junts. Deslliurat de les cadenes de la racionalitat i envolat pel patriotisme que li sobreviu. I t’he imaginat, assegut al piano (per cert, la Laura la toques més de pressa que jo, i això m’engeloseix), tocant-li impromptus i cançons, amb el president assegut, segurament amb una mà a la galta, com si s’aguantés el cap, i amb la seva expressió múrria i tendra al mateix temps, obrint finestres amb les secretes claus de la música. Volia explicar-ho en una carta pública perquè aquests dos anys de diputat m’han permès d’estar amb una gent d’aquesta estranya qualitat, com la teva, o la d’en Raül, o la Carme, o en Jordi de Parets, o en Josep de Terrassa, o en Quim, o la Dolors, o la Meritxell, o en Lluís, o la Clara, o l’Oriol, o en Carles, o en Josep, o l’Anna, o la Marta, i també fora del parlament, en Jordi de Santa Perpètua o en Jordi, que jo recordo a Llavià, sempre buscant la llibertat i la democràcia, en la pau més cívica imaginable. Un té ganes d’alçar-se i dir, cridar o renegar, què hi fan aquestes meravelloses persones a la presó. Dones i homes que, més enllà dels seus càrrecs i cotxes oficials, sabien que ho arriscaven tot des de la convicció, la lleialtat i el compromís, i tot plegat amarat de sensibilitat i humanisme. Avui, en veure el M.H. Sr. president Pasqual Maragall dirigint corals multitudinàries de futur, he pensat que les teves hores robades no han estat debades, tenien i tenen més sentit que mai, el millor sentit. T’estimo, Toni.

Summary: ‘Tinc ganes de cridar “Què hi fa aquesta gent tan meravellosa a la presó?”‘, carta de Lluís Llach a Toni Comín


La carn, sigui quina sigui, ens aporta proteïnes d’alt valor biològic perquè conté tots els aminoàcids, inclosos els essencials. Gràcies a aquests aminoàcids el nostre organisme podrà formar les proteïnes necessàries per a sintetitzar cèl·lules i teixits corporals. També ens aporta vitamines del grup B i minerals indispensables com ara el ferro, el fòsfor, el potassi, el sofre i el zinc. La carn magra de porc té un color més intens que la carn de pollastre perquè és una carn vermella. Aquest color la hi dóna la mioglobina, una proteïna muscular que conté ferro, el que s’anomena ‘ferro hemo’. Fa uns quants anys, es va menystenir la carn de porc perquè deien que tenia molt de colesterol, però, en realitat, en té molt menys que no la carn de vedella o de xai. Estudis recents han posat de manifest que la meitat dels greixos són àcids grassos monoinsaturats del tipus de l’àcid oleic, com el de l’oli d’oliva. És cert que també conté greixos saturats que, en excés, són perjudicials per al sistema càrdio-vascular; per això, de carn vermella es recomana de consumir-ne només una vegada per setmana. La carn magra o cap de llom és la peça del coll. A continuació, per la part de dalt, hi ha el llom i per sota, el costellam. Aquesta carn que hi ha al principi de la peça del llom és més ampla, més vermella i molt més melosa que no el llom. Això és perquè té greix infiltrat entre el múscul –a diferència del llom, que no en té gens–, i també perquè té greix visible per l’entorn, que es pot llevar fàcilment amb un ganivet. Com que és d’una peça melosa, té totes les condicions per a fer-la a la planxa, una tècnica culinària que consisteix a coure els aliments aplicant-los una escalfor alta i sobtada sense afegir-hi quasi greix. Com coure bé la carn a la planxa La cocció a la planxa és una de les que es recomana a l’hora de fer una dieta d’aprimament, perquè consisteix a cuinar amb molt poc greix, és a dir, és l’altra cara dels fregits. Vull aclarir que si un aliment es fregeix correctament amb oli net abundant afegint-hi els aliments quan ja té la temperatura adequada (uns 180 ºC, és a dir, que bellugui però no fumegi) i controlem que no es cremi, també és saludable. A més, és una tècnica culinària molt apreciada perquè, si es fa bé, l’oli calent fa impacte en la superfície dels aliments, de manera que de seguida fa una crosta i no deixa que el líquid intern del producte surti enfora. Per aconseguir aquesta crosta cal submergir l’aliment en oli abundant; llavors no penetra a l’interior i les quilocalories finals són molt menors que no pas si es fregeix malament amb poc oli, perquè llavors s’aconsegueix l’efecte contrari: no es fa crosta i l’oli impregna tot l’interior del producte, que queda estovat i greixós. En canvi, la cocció a la planxa és una cocció seca i, si no es fa bé, hi ha el risc que l’aliment es deshidrati i acabi essent sec i dur. Podem coure a la planxa les verdures com l’albergínia, els carabassons i la ceba a rodanxes, els espàrrecs verds, els tomàquets… També és exquisit el peix a la planxa, però és molt delicat perquè la carn del peix es trenca de seguida; per aquest motiu les planxes que es fan servir per fer peix no tenen ratlles de relleu, cal que siguin de superfície plana amb què es pugui recollir la peça de peix amb l’espàtula i girar-la sense que es trenqui. Per coure bé una peça de carn a la planxa, com la carn magra, una hamburguesa o un tall de pollastre cal triar una planxa de bona qualitat, que no sigui ratllada i que no tingui la capa superficial pelada: si no està en bon estat, cada vegada que s’hi cuini un aliment, una part dels metalls de la cobertura de la superfície en mal estat s’hi queda enganxada i això no és gens bo per a la salut. Instruccions d’ús • Es posa la planxa a foc moderat i no es perd de vista en tot el procés. • Per l’escalfor que desprèn, sabreu que va agafant temperatura i abans no fumegi hi heu de posar l’aliment. • Poseu un raig d’oli amb un setrill a la peça que s’ha de coure i poseu-la damunt la planxa per la part on hem posat l’oli. • Llavors podeu posar el foc més fort perquè la carn se sobti ben sobtada i al cap d’una estona afluixar-lo. • Si es posa l’oli a la superfície de la planxa, es farà una cocció com si fos la d’un fregit amb poc oli i l’aliment l’absorbirà. • És important que la planxa sigui calenta perquè és l’única manera que tenim de fer un impacte a la superfície del producte per aconseguir marcar-lo i que els sucs interns no surtin enfora. • Si la carn deixa anar sucs, vol dir que cal més temperatura i heu d’apujar el foc, perquè si no es deshidratarà i quedarà molt eixuta. • Quan la part que es cou canviï de color i tingui l’aparença que ja és cuita, poseu el raig d’oli a la superfície superior que encara és crua i gireu el tall. • Quan els talls ja siguin gairebé cuits, saleu-los, així la sal no haurà afavorit la pèrdua del líquid intern i la carn no s’endurirà. • Compreu una bona planxa, com les que tenen una superfície, sense tefló, recoberta a la pedra. • Si la que teniu és ratllada, pelada o s’enganxa, llenceu-la. • Renteu sempre les planxes i paelles amb fregalls especials que no ratllin: és fonamental. Recepta És una recepta senzilla i que es prepara en poca estona. Ingredients (per a dues persones) • 200 g de carn magra (3 talls per persona) • 1 all (opcional) • 200 g de xampinyons • ½ branca de canyella • vi de cuina (vi ranci o vermut o vi blanc…) • oli d’oliva Preparació • Renteu els xampinyons, deixeu-los sense gens de terra i escorreu-los. • Talleu o trinxeu l’all. • En una paella o cassola, tireu-hi una capa fina d’oli d’oliva i poseu-hi l’all, remeneu-lo vigilant que no es cremi i, així que comenci a canviar de color, poseu-hi els xampinyons tallats. • Remeneu els xampinyons amb l’oli i l’all i llavors afegiu-hi la petita branca de canyella, en contacte amb l’oli i el suc perquè hi doni gust, i un polsim de sal. • Deixeu que els bolets treguin una mica d’aigua i afegiu-hi un bon raig de vi, que pot ser un vi ranci de cuina, vi blanc, vermut… Tapeu la cassola, afluixeu el foc i deixeu que l’alcohol es vagi consumint. • Si es beu tot el suc, podeu afegir-hi una mica d’aigua, ens convé que no quedi una cocció seca. • Poseu els filets de la carn damunt una fusta de tallar i traieu-ne el greix visible del contorn. • Poseu la planxa a foc moderat, mirant de no reescalfar-la massa però que sigui calenta quan calgui posar-hi la carn. • Damunt la fusta de tallar, tireu un raig d’oli d’oliva verge extra a cada filet. • Poseu-los sobre la planxa per la banda que hi ha l’oli. • Si la planxa és calenta, la carn de seguida quedarà marcada. Quan tingui el color de carn cuita, poseu unes gotes d’oli a la cara superior del filet i gireu-lo. • Quan gairebé sigui cuita, afegiu-hi la sal per sobre. • Se serveixen 3 talls per persona. Teniu dues opcions: la primera s’ha de servir al plat al moment, la segona ens permet reservar-ho per menjar-s’ho més tard, si cal. • Primera opció: la carn a la planxa, acabada de fer i servida al plat amb l’acompanyament dels xampinyons. • Segona opció: posar la carn feta a la planxa amb els xampinyons i el suc en una cassola, tapar-la i passar-la pel foc sacsejant-la perquè la carn i els bolets amb suc es barregin, cosa que farà que ho puguem servir més tard i la carn encara sigui tendra. Suggeriments • És un segon plat, perquè és ric en proteïnes. • Pot combinar molt bé amb un primer plat amb glúcids, com ara arròs o pasta amb una salsa de tomàquet o unes patates al forn. També pot combinar amb un plat vegetal: escalivada, albergínia a la planxa, mongeta tendra saltada… • El plat també es pot fer amb filets de pit de pollastre, en lloc de la carn magra de porc. Comentaris • L’alcohol que es posa als xampinyons durant la cocció s’evaporarà i no en quedarà. També podeu no posar-n’hi, però hi dóna un gust i una aroma especials. • No conté gluten. Valoració nutricional Aquesta recepta té una aportació calòrica moderada, amb un contingut elevat en proteïnes i greix però sense aportar glúcids. Caldria compensar l’àpat amb un aliment que tingués fibra i gens de greix, és a dir, amb alguna verdura cuita o amanida.

Summary: Receptes d’estiu: Carn magra a la planxa amb xampinyons


L’ex-cap polític d’ETA Josu Urrutikoetxea Bengoetxea, també conegut pel malnom de ‘Josu Ternera‘, ha estat detingut als Alps savoians en una operació conjunta entre la Guàrdia Civil espanyola i la Direcció General de Seguretat Interior francesa (DGSI). Ha estat arrestat quan sortia de casa seva i s’adreçava a un hospital. Urrutikoetxea es va integrar a ETA el 1971 i una dècada més tard va passar a formar part de la direcció. El 1989 va ser detingut a Baiona i condemnat a deu anys de presó. Tanmateix, sis anys després, va ser extradit a l’estat espanyol. El 1998 va ser alliberat i fou elegit diputat per Euskal Herritarrok. D’ençà del 14 de novembre de 2002 s’havia decretat una ordre de crida i cerca contra ell, quan no es va presentar a declarar al Tribunal Suprem espanyol en condició d’investigat per l’atemptat contra la caserna de la Guàrdia Civil a Saragossa, en què van morir onze persones. També va formar part de les negociacions entre ETA i el govern de José Luis Rodríguez Zapatero (2005-2006). Es va reunir unes quantes vegades amb Jesús Eguiguren, ex-president del PSE-EE, a Ginebra per trobar una solució al conflicte basc. El maig de l’any passat va ser l’encarregat de llegir el comunicat de dissolució d’ETA.

Summary: Detingut a la Savoia Josu Urrutikoetxea, històric dirigent d’ETA


La fiscalia de Barcelona s’ha oposat a un permís de setanta-dues hores per a Jordi Sànchez, de la mateixa manera que va fer la setmana passada amb Jordi Cuixart. En l’escrit enviat al jutjat de vigilància número 5 de Barcelona, el ministeri fiscal afirma que aquest és ‘prematur, injustificat i improcedent’, ja que és escàs el temps de compliment amb relació a la pena, de nou anys de presó per un delicte de sedició. La fiscalia també afegeix que Sànchez no ha admès els fets i que no segueix un tractament penitenciari. Els permisos de setanta-dues hores han de ser ratificats pel jutge de vigilància penitenciària. Cuixart i Sànchez ja han pogut accedir a dos permisos de quaranta-vuit hores, que només necessiten l’aval de la junta de tractament dels Lledoners i del Departament de Justícia. D’altra banda, ahir va aprovar-se que Sànchez i Cuixart poguessin sortir de la presó durant el dia per a treballar i fer tasques de voluntariat, tal com preveu l’article 100.2 del reglament penitenciari. Sànchez podrà fer un voluntariat onze hores diàries tres dies a la setmana i Cuixart tindrà nou hores i mitja diàries durant cinc dies setmanals per a treballar i fer un voluntariat. Tots dos hauran de tornar a dormir a la presó.

Summary: La fiscalia s’oposa a atorgar un permís de setanta-dues hores a Jordi Sànchez


Ada Colau agraeix que ho hagi denunciat i aposta per visibilitzar “per acabar amb la impunitat” BARCELONA, 16 (EUROPA PRESS) La regidora de la CUP a l’Ajuntament de Barcelona Maria Rovira ha denunciat davant dels Mossos d’Esquadra que l’1 de setembre va patir una agressió sexual al mig del carrer del barri de Gràcia de Barcelona, segons relata en un apunt en el bloc de la CUP de Barcelona recollit per Europa Press. Rovira ha fet públic el seu cas per “socialitzar” el debat i demostrar que les agressions masclistes no són un fet aïllat, ha explicat aquest divendres en una entrevista al diari ‘Ara’. “No ho vaig escoltar, crec que ni tan sols em va veure la cara. Jo anava parlant per Whatsapp, em va agafar i em va començar a tocar els genitals. Quan ho penso, em va semblar que eren cinc minuts, però potser fossin menys. Se’m va fer molt llarg”, ha relatat. En el seu bloc, la regidora explica que en un carrer pròxim a la seva casa pel qual passa dues vegades al dia com a mínim va patir l’agressió per part d’un home que la va abordar per darrere, li va fer tocaments, i va sortir fugint poc després, i que va avisar els Mossos d’Esquadra i després va presentar denuncia. Quan van arribar els agents al seu pis el primer que li van dir és que “aquestes coses passen, són persones que no estan bé del cap”, un discurs segons la seva opinió exculpatori que es va repetir quan va presentar la denúncia en comissaria l’endemà i que li va fer sentir ràbia, segons el seu relat. Alhora, explica que un agent d’investigació li va assegurar que “Gràcia és un dels districtes amb més assalts sexuals al carrer”, pel que reclama per què no s’informa les dones d’aquesta dada, que han d’anar més amb cura al barri i per què no es fan públiques les cares dels agressors. La regidora considera que les institucions, també les municipals, poden fer molt més contra les agressions masclistes, començant per reconèixer “la necessitat de grups feministes combatius, reforçar-los i referenciar-los” i que la informació dels cossos de seguretat serveixi per donar la veu d’alarma. “És alarmant que no puguem tornar soles a casa, que tinguem por al carrer, que no tinguem eines per defensar-nos del terrorisme masclista a totes les seves expressions, i en aquest sentit tinc més clar que mai que cal apostar per l’autodefensa feminista”. REACCIONS L’alcaldessa de Barcelona, Ada Colau, ha mostrat el seu suport a la regidora i li ha agraït que hagi denunciat públicament els fets. En un apunt en el seu compte de Twitter, l’alcaldessa ha apostat per visibilitzar aquests casos per “acabar amb la impunitat”, després que Rovira hagi fet públic el seu cas en el bloc de la CUP de Barcelona. “Ànim i suport a Maria Rovira. Gràcies per fer denuncia pública, entre totes hem de visibilitzar-lo per acabar amb la impunitat”, ha comentat. La regidora de CiU a l’Ajuntament de Barcelona Sònia Recasens ha expressat el seu suport a Rovira i un “rotund rebuig a aquesta i totes les agressions”. “Que no quedi cap dona sense resposta i ajuda. Una abraçada”, ha declarat en un apunt en el seu compte de Twitter.

Summary: La regidora de la CUP Maria Rovira denuncia una agressió sexual en un carrer de Gràcia


L’eurodiputada d’ERC Diana Riba ha assegurat que Carles Puigdemont i Toni Comín no estan ‘en absolut’ fora del grup Verds/ALE a l’Eurocambra, del qual forma part ERC, tal com ha deixat entreveure el co-president dels Verds, Philippe Lamberts. L’eurodiputat ecologista ha dit que la petició d’incorporació de Puigdemont i Comín al grup és un ‘problema’ per la seva bona relació amb partits belgues que, segons que ha dit, tenen valors oposats als seus. ‘Que vagin amb els seus millors amics. És una falta de coherència i no és fruit de l’atzar. Aquestes dues persones han d’estar amb els seus millors amics de Bèlgica’, ha dit. Riba ha dit que continuen la negociació amb els Verds. ‘Estem al començament. En absolut tenim un “no” dels Verds’, ha remarcat l’eurodiputada d’ERC, que ha subratllat que, en cas que els Verds rebutgin la incorporació de Puigdemont i Comín, forçarien una votació entre els membres sobre la petició dels dos eurodiputats.  El dirigent dels Verds europeus perd els papers en una entrevista sobre l’acceptació de Puigdemont i Comín

Summary: Diana Riba nega que Puigdemont i Comín siguin fora del grup dels Verds-ALE al Parlament Europeu


El diputat d’ERC Joan Josep Nuet ha dit que la investidura de Pedro Sánchez era imminent. En declaracions a Ràdio Euskadi, ha dit que era qüestió ‘d’hores o dies’ i ha concretat que els plens d’investidura es podrien fer entre el 27 de desembre i el 4 de gener. ‘Els diputats tenim l’agenda reservada aquests dies’, ha anunciat. Avui, la mesa del congrés espanyol ha habilitat els dies 28, 29 i 30 de desembre. Al programa ‘Boulevard Informativo’, Nuet ha dit que ERC acompanyaria el govern espanyol perquè deixñes enrere ‘la substitució de la política pel codi penal’. D’aquesta manera, segons el diputat, ‘es trencarà el gel’ en les relacions entre Catalunya i la resta de l’estat espanyol. ‘De rebot, portarà un govern progressista.’ Vilalta admet ‘contactes discrets’ La portaveu d’ERC, Marta Vilalta, ha insistit a condicionar una nova reunió de negociació amb el PSOE a la posició de l’advocacia de l’estat espanyol sobre la immunitat d’Oriol Junqueras, encara que ha reconegut que hi havia hagut ‘contactes discrets i informals’, a través del mòbil, amb els socialistes. En una conferència de premsa, Vilalta ha explicat que veiu la sentència del Tribunal de Luxemburg com una oportunitat per a l’estat espanyol per a ‘rectificar el camí de la repressió i desfer errors’. En aquest sentit, Vilalta ha instat l’estat i la justícia espanyola a ‘actualitzar-se amb la justícia europea’. ‘No pot ser que la doctrina Junqueras serveixi per a tothom menys per a ell.’

Summary: Nuet diu que la investidura de Sánchez és qüestió ‘d’hores o dies’


Des de qualsevol punt del planeta cada any es pot observar la pluja d’estels tan espectacular de les Perseides, que aquí coneixem per les Llàgrimes de Sant Llorenç. És la pols il·luminada del cometa Swift-Tuttle, que cau cap a la Terra. Aquest fenomen astronòmic ja fa dies que es pot veure, però serà demà a la nit quan arribarà al punt culminant. Enric Marco, astrònom del Departament d’Astronomia i Astrofísica de la Universitat de València, ens explica quin n’és l’origen, la millor manera d’observar-les i per què apareixen cada any els mateixos dies. —Què són les Perseides? —Són residus que ha emès el cometa Swift-Tittle a la seva òrbita. Els cometes, que són conglomerats de gel, diòxid de carboni i residus sòlids, quan s’aproximen al sol són evaporats ràpidament. Quan aquest gel es converteix en gas s’emporta partícules sòlides. Els cometes van deixant un rastre amb aquests residus, que és com una cua. Aquesta cua llarga va embrutant-ne, d’alguna manera, l’òrbita, de manera que es va omplint de residus a l’espai, sobretot a les proximitats del sol. Quan la Terra es creua amb l’òrbita del cometa, aleshores aquests fragments petits són atrapats per l’atmosfera terrestre, cauen i xoquen contra la Terra. —Aquests petits fragments poden arribar a la superfície de la Terra? —No, perquè tenim una atmosfera que ens protegeix de l’espai. Qualsevol element menor de cent metres no arriba a la terra perquè es cremen quan freguen amb l’atmosfera, a uns setanta quilòmetres d’altura. Les partícules que deixa el cometa són molt petites. Fan pocs mil·límetres. —Quina és la millor manera d’observar-los? —La millor manera és cercar un lloc fosc on no hi hagi llum artificial pròxima. Estens una tovallola a terra, t’hi estires i mires cap al cel. És important de mirar cap a l’est. No s’hi val a asseure’s en una cadira perquè et poden passar per darrere. —Per què cada any les veiem durant els mateixos dies? —Perquè les òrbites del planeta Terra i del cometa són totalment estables. El sistema solar és estable des de fa milers de milions d’anys. Llavors, el moment d’interacció de les dues òrbites és justament la nit del 13. Són com dues carreteres que es creuen. A partir de la una de la nit és quan hi ha més possibilitats de veure-les. —Si les òrbites del cometa i la Terra es creuen any rere any, pot ser que algun dia col·lideixin? —Fa anys que els astrònoms ho estudien. Hi ha un cert perill d’impacte al futur però no els pròxims dos mil anys. Es calcula que la Terra i el cometa podran trobar-se físicament el 4479. Tanmateix, els cometes van perdent matèria i pot ser que d’aquí a dos mil anys ja no existeixi. —Diuen que demà farà núvol. Què es pot fer si no podem veure les Perseides? —Aguantar-se. Això sempre passa en astronomia. En tot cas, dijous encara es podran veure. Cal tenir en compte que en el decurs dels mil·lennis el cometa ha anat escampant partícules per la seva òrbita. Per això hi ha Perseides des de fa un mes aproximadament. Se’n poden observar des del 17 de juliol fins el 24 d’agost.

Summary: Què són les Perseides i com es poden observar més bé


Amb el confinament de desenes de milers de persones, i probablement de tot el país d’aquí a unes hores, la Televisió de Catalunya ha decidit de reorganitzar a partir de dilluns els canals i la programació. A partir de la setmana vinent, TV3 i el 3/24 emetran en simultaneïtat fins després del Telenotícies Migdia. La programació serà l’habitual, però amb tertúlies, entrevistes i continguts adreçats a explicar tota l’actualitat, amb especial èmfasi en la crisi de la propagació del coronavirus. Hi haurà anàlisis específiques de les afectacions sanitàries, econòmiques i socials. ‘TN matí’, ‘Els matins’, ‘Planta baixa’, ‘TN comarques’ i ‘TN migdia’ compliran, cadascun mantenint el seu format, amb aquestes premisses. Les cancel·lacions de gairebé tota l’activitat esportiva catalana i mundial han fet que el canal Esport3 alliberi bona part de la seva programació i que pugui emetre continguts del canal Super3. D’ençà de les sis del matí i fins a les 21.50, no recuperarà la seva franja esportiva, centrada sobretot en documentaris, entrevistes i reemissions de partits. I igual amb el 33, que provarà de compensar l’anul·lació dels actes culturals i representacions i oferirà especialment retransmissions d’obres de teatre, concerts, espectacles de dansa i d’art i programes sobre cinema. La casa de l’audiovisual públic del Principat, a més, ha reorganitzat els equips de treball per a poder cobrir més a bastament totes les novetats sobre la crisi.

Summary: TV3 reorganitza els canals i la programació arran de la crisi del coronavirus


La secretària d’Estudis i Programes de PSOE, Meritxell Batet (PSC), ha criticat aquest dimarts les ‘grans absències’ del pacte subscrit entre el PP i C’s per a la investidura entre les quals ha citat la derogació de la reforma laboral i la ‘llei mordassa’ i la paralització de la Llei Orgànica de Millora de la Qualitat Educativa (Lomqe). En declaracions a Catalunya Ràdio, ha censurat que a l’acord entre PP i C’s tampoc es parli de drets humans a l’apartat de política exterior o de la reforma de la Constitució espanyola. Batet ha reiterat que el PSOE no donarà suport al candidat del PP, Mariano Rajoy, ni facilitarà un govern dels populars, i ha criticat la ‘incapacitat’ del dirigent popular d’aconseguir els suports necessaris. Preguntada sobre si a l’acord entre PP i C’s hi ha mesures que ja es recollien en el subscrit entre C’s i PSOE l’anterior legislatura, ha dit que hi ha d’haver mesures iguals però també ‘moltes trampes’ com que en el signat pels socialistes es parlava de recuperar la universalitat de la sanitat, mentre que en el del PP es diu que cal mantenir-la. Meritxell Batet ha criticat a Podem que en la negociació de la Mesa del Congrés presentés un candidat alternatiu sense avisar, el que per a ella ‘no genera confiança’.

Summary: Batet critica les ‘grans absències’ de l’acord entre PP i Ciutadans


L’Audiència espanyola ha ordenat l’ingrés a presó dels joves d’Altsasu, Iñaki Abad, Aratz Urrizola, Jon Ander Cob i Julen Goikoetxea. La sentència encara no és ferma, però la fiscalia n’havia demanat l’ingrés a presó perquè argumentava que hi havia risc de fugida. Aquest matí han estat detinguts per la Guàrdia Civil. Estan condemnats penes d’entre nou anys i tretze anys de presó per una baralla en un bar amb dos agents d’aquest cos policíac i les seves parelles. Segons informa el diari basc Naiz, Jon Ander Cob, Aratz Urrizola, Iñaki Abad i Julen Goikoetxea són traslladats a Madrid, on el jutge decidirà si han d’ingressar a la presó, on ja fa un any i mig que són tancats en presó condicional Adur Ramírez de Alda, Jokin Unamuno i Oihan Arnanz. Ainara Urkijo, condemnada a dos anys de presó, no ha estat detinguda. Momento en el que se llevan detenido a Julen Goikoetxea #AltsasukoakAske pic.twitter.com/PYtS80aD5w — Aitor Agirrezabal (@aagirrezabal) June 5, 2018 La Guardia Civil, en casa de Iñaki Abad #AltsasukoakAske pic.twitter.com/s8E0dpRQMg — Aitor Agirrezabal (@aagirrezabal) June 5, 2018 Altsasuko auzipetuen atxiloketak. https://t.co/UxMSWLtveH — Guaixe (@guaixe) June 5, 2018 La condemna L’Audiència espanyola no va condemnar els joves per terrorisme, però sí per uns altres delictes: desordres públics, atemptat contra agents de l’autoritat, lesions i amenaces. A més, afegint-hi uns agreujants d’abús de superioritat i d’odi i considerant provat que els joves ‘van actuar motivats per l’animadversió i el menyspreu cap a la Guàrdia Civil i per motius clarament ideològics.’ Oihan Arnanz i Iñaki Abad han estat condemnats a 13 anys de presó; Jokin Unamuno i Adur Ramírez de Alda, a 12 anys; Jon Ander Cob, Julen Goikoetxea i Aratz Urrizola, a 9 anys, i Ainara Urkijo, a 2 anys de presó. Excepte Ainara Urkijo, que ha estat condemnada per un delicte d’amenaces i desordres públics, la resta dels acusats han estat condemnats pels delictes d’atemptat als agents de l’autoritat i lesions. En el cas d’Iñaki Abad i Oihan Arnanz se’ls ha condemnat també per desordres públics.

Summary: L’Audiència espanyola empresona els joves d’Altsasu que restaven en llibertat condicional


El primer ministre de l’Irac, Adil Abdul–Mahdi, ha anunciat avui que presentarà la seva dimissió al parlament amb la finalitat que els diputats puguin triar un nou govern, segons ha informat la seva oficina en un comunicat. La decisió d’Abdul–Mahdi es produeix arran de la crida que va fer el principal clergue xiïta del país, el gran aiatol·là Ali al-Sistani, de portar a terme un canvi de líder al país. L’Irac porta immers en multitudinàries manifestacions d’ençà de principis d’octubre que, segons l’Alt Comissionat de l’ONU per als Drets Humans, ja han deixat més de 354 morts i 8.100 ferits. Les protestes, marcades per les crítiques per la falta d’ocupació, el mal estat dels serveis públics i la corrupció, van esclatar el primer d’octubre i van desencadenar una violenta resposta de la policia, a la qual s’ha acusat de fer servir foc real. Els iraquians responsabilitzen l’elit política, l’Iran i els Estats Units de la situació i denuncien que utilitzen l’Irac per als seus propis objectius i influir a la regió sense tenir en compte les necessitats de la gent.

Summary: El primer ministre de l’Irac anuncia la seva dimissió


El nou govern espanyol de coalició PSOE-Unides Podem s’ha compromès a reformar la llei de l’avortament per garantir el dret a la interrupció voluntària de l’embaràs a les joves de setze i disset anys sense que els calgui el consentiment dels pares. D’aquesta manera, volen revertir l’única mesura reeixida de la reforma que va intentar d’aprovar el ministre del PP Alberto Ruiz-Gallardón el 2015. Una vegada es reverteixi aquesta mesura, es podrà dir que el dret al propi cos és totalment garantit? Segons l’opinió d’associacions especialitzades, encara caldrà fer alguns passos en matèria de drets sexuals i reproductius, no solament perquè convingui revisar altres parts de la legislació per garantir-los completament, sinó també (i sobretot) perquè encara hi ha casos de dones que tenen dificultats per a avortar i que, fins i tot, són estigmatitzades per fer-ho. 1. L’accés a la informació, la primera mancança Sovint es dóna per fet que avui els joves tenen molta informació sobre salut sexual i reproductiva. És cert que aquestes darreres dècades s’ha avançat i que l’educació sexual i afectiva ja no és cap excepció a la majoria d’escoles, però encara és incompleta. Moltes persones no tenen prou informació sobre quins drets tenen les dones a l’hora d’avortar, com i on poden fer-ho i quins són els detalls del procés. Segons les dades de l’Observatori dels Drets Sexuals i Reproductius (ODSR), el 40% de les dones enquestades reconeix tenir poca informació sobre la manera com avortar, mentre que sis de cada deu persones enquestades asseguren no haver sentit mai a parlar dels drets sexuals i reproductius. Sílvia Aldavert, coordinadora d’aquesta entitat, considera que l’avortament encara és un tabú, una qüestió que no es posa al centre de l’agenda i això reforça tota una sèrie de mites que en dificulten l’accés. El primer element problemàtic és la manca de campanyes informatives sobre la qüestió. ‘De la mateixa manera que a la televisió veiem campanyes contra la LGTBIfòbia, el dia que veiem campanyes explicant que tens dret d’avortar i com ho has de fer, haurem fet un gran avenç’, considera. Entre més, perquè la manca de campanyes als mitjans de comunicació i als centres educatius aboca moltes noies a informar-se’n només per internet, on sovint hi ha informacions esbiaixades i errònies i, fins i tot, segons que alerta l’experta, bots d’entitats ultraconservadores que intenten convèncer les dones que no avortin. És cert que hi ha centres i xarxes de serveis públics que orienten les dones que volen avortar, però entitats com l’Observatori alerten que en aquests serveis, igual com als centres de salut, a vegades tampoc no es dóna la informació correctament: ‘Hi ha un gran gruix de professionals que treballen amb molta implicació i de manera fantàstica, però hi ha un altre gruix molt important que no estan formats en això i que donen una informació que no és correcta’, diu la coordinadora. 2. L’objecció de consciència: més problemàtica que no sembla? Una altra qüestió que influeix a l’hora de garantir l’accés sense dificultats a l’avortament és l’objecció de consciència d’alguns professionals i també d’alguns hospitals privats lligats a l’església. De la mateixa manera que el dret d’avortament voluntari és reconegut per llei, també ho és el dret a l’objecció de consciència per als professionals de la salut que no vulguin fer un avortament. Malgrat que, segons la llei, això no hauria de ser cap entrebanc per a les dones, entitats com l’Observatori denuncien que en alguns casos sí que ho acaba essent. ‘Ens han arribat casos de dones a qui els professionals els han dit que són objectors o que els donen informació errònia o les maregen, com si fessin una objecció encoberta’, explica Aldavert. ‘Per exemple, ens vam trobar el cas d’una noia que va voltar per molts CAP i hospitals públics i quan va trobar el lloc on sí que li feien, després dels tres dies de reflexió li van dir que no podia ser perquè el metge que hi havia aquell dia era objector. Això és denunciable, perquè el servei no pot dir-te això, s’ha d’organitzar per a garantir-te el dret d’avortar.’ Casos com aquest obren el debat sobre si s’hauria de permetre l’objecció de consciència en la sanitat pública. ‘Per a nosaltres no s’hauria de permetre cap mena d’objecció. Si no vols fer avortaments, et pots dedicar a una altra cosa o treballar a la sanitat privada’, opina la coordinadora de l’Observatori. ‘En l’àmbit sanitari, només es coneixen casos d’objecció en qüestions d’avortament.’ No és possible de saber quants objectors de consciència hi ha al país perquè no es permet de fer registres. Per tant, només és possible acostar-se a aquesta realitat a partir de casos concrets que registren les associacions i els observatoris especialitzats. Per aquestes associacions, tenir informació sobre els centres on hi ha objectors de consciència i on no n’hi ha seria útil per a orientar les dones que demanen ajuda. Aldavert considera que, en general, la qüestió de l’objecció no és menor, més tenint en compte els casos d’altres països europeus, com Itàlia: ‘Allà, malgrat tenir una llei relativament progressista en matèria d’avortament, el 80% de professionals sanitaris són objectors i moltes dones han d’avortar a l’estranger.’ Però responsables del Departament de Salut asseguren que en el nostre context n’hi ha molts pocs casos i que els serveis assistencials dels hospitals s’organitzen per donar una alternativa a les dones que es troben amb metges objectors. També assenyalen que hi ha casos d’incidències que no arriben a ser notificades a l’administració perquè no es denuncien. 3. La desigualtat territorial Els problemes que es poden derivar de l’objecció de consciència s’accentuen amb les desigualtats territorials. És més fàcil de trobar dificultats per a avortar en una ciutat petita que en una de gran, perquè a les grans ciutats les dones tenen més alternatives si troben entrebancs al primer centre on acudeixen. Segons la doctora Imma Parra Ribes, presidenta de la Societat Valenciana de Contracepció i Salut Reproductiva, al País Valencià aquest problema no hi és d’una manera generalitzada, gràcies a la xarxa d’unitats de salut sexual i reproductiva, que fa trenta anys que funciona: ‘Si una dona ve a sol·licitar la interrupció voluntària de l’embaràs, la remetem a unes clíniques privades concertades per la conselleria per a fer aquestes intervencions. No tenim cap problema i es tramita tot molt de pressa, com una atenció d’urgència.’ Afegeix que la prova que aquesta xarxa funciona especialment bé al País Valencià (també pel que fa a la prevenció) és que el nombre d’avortaments voluntaris és inferior que al Principat i les Illes: cinc punts i quatre punts superior, respectivament. Sobre els problemes que poden sorgir amb les desigualtats territorials, l’Observatori aporta com a exemple el cas d’una noia de Manresa que va ser enviada a Barcelona per fer un avortament perquè no hi havia professionals sanitaris disponibles a l’hospital més pròxim que no practiquessin objecció de consciència. El departament insisteix que n’hi ha molt pocs casos i que sempre es donen alternatives a les dones. La desigualtat territorial pot presentar més dificultats: ‘Si una noia ha de venir a fer un avortament en una capital, com que hi ha establerts per llei tres dies de reflexió, ha de venir dues vegades’, explica Aldavert. Segons les dades de l’Observatori, un 30% de les dones enquestades consideren que el lloc de residència dificulta l’accés als serveis de salut sexual. 4. Les dificultats per a les dones migrants L’avortament gratuït és garantit per llei, com també la sanitat universal, però tot i això encara hi ha casos de dones migrants a qui es demana que paguin per avortar. Concretament, l’Observatori denuncia el cas d’una dona a qui li van demanar cent setanta euros per a avortar perquè no disposava de targeta sanitària. Gràcies a la pressió de col·lectius feministes i la intervenció d’una de les professionals, finalment es va rectificar. Segons que explica Aldavert, això passa arran d’una mala interpretació de la llei, però el Departament de Salut diu que sempre que ha passat s’ha actuat per a resoldre-ho. El problema, afegeixen, rau en els obstacles i retards pel fet que el Tribunal Constitucional espanyol suspengués la llei de salut universal catalana arran d’un recurs del PP. El PSOE va retirar-lo i aquests mesos vinents s’aprovarà el reglament que concretarà els requisits per a avortar a la sanitat pública que es demanaran a les immigrants en situació irregular i de vulnerabilitat social. Segons el departament, si no estan empadronades, es demanarà només la demostració d’algun arrelament, concretat al reglament. Tanmateix, tot això s’ha d’acabar de pactar amb les entitats, i en els casos de molta vulnerabilitat social aquest requisit pot no ser obligatori. La doctora Parra assegura que al País Valencià aquest servei es regula com una atenció d’urgència i, per tant, és universal, i el Defensor del Pacient de les Illes no té constància de cap queixa registrada de cap dona migrant que hagi denunciat problemes a l’hora d’avortar. 5. La legislació sobre l’avortament a partir de la setmana vint-i-dos La llei permet d’avortar a partir de la setmana vint-i-dos de gestació per causes mèdiques si es detecta algun problema molt greu incompatible amb la vida o greus anomalies en el fetus i si ho autoritza un comitè clínic, que és present només en alguns hospitals. L’Observatori denuncia que hi ha alguns casos en què, de manera injustificada, no s’autoritzen avortaments d’aquesta mena, tal com explica Aldavert: ‘Són pocs casos, però són dones que viuen veritables inferns. Si no els autoritzen l’avortament, han d’anar a altres països i gastar molts diners. La majoria d’aquests casos són embarassos molt desitjats, però se’ls diagnostica una malformació fetal important. Com que pot tractar-se d’una malformació no necessàriament incompatible amb la vida –perquè la criatura pot néixer i potser viure unes hores– a vegades no poden avortar.’ La coordinadora de l’Observatori considera que caldria modificar la legislació per evitar aquests casos, una opinió que Parra no comparteix pas: ‘El fet de necessitar un comitè allarga el procés, però no l’invalida. La nostra llei és garantista, de les més progressistes d’Europa. Pot haver-hi casos personals que s’escapin a la llei, però hi ha una assistència quasi perfecta.’ 6. Un procés estigmatitzador? Associacions i usuàries denuncien que el procés pel qual han de passar les dones que volen avortar sovint és estigmatitzador i massa llarg i que, en alguns casos, el tracte del personal sanitari pot reforçar aquest estigma, també en la sanitat pública. És el cas de la Mar, que denuncia, des de la seva experiència, que el protocol d’atenció establert és paternalista i fa sentir culpable la dona: ‘Crec que la llevadora que em va atendre estava en contra de l’avortament i em va fer sentir molt malament, com si jo fos culpable’, explica. El de la Sofia és un cas similar: ‘La llevadora que em va fer la prova de l’embaràs es va quedar sobtada quan li vaig dir que no volia tenir el fill. Em va preguntar si no m’ho volia pensar o parlar-ne amb la meva parella. Em va transmetre la sensació de fer alguna cosa mal feta i fins i tot em va donar uns fulls informatius sobre l’embaràs i els ajuts a la maternitat.’ La Mar també denuncia la quantitat de preguntes que li van fer abans d’avortar: ‘Em van fer un qüestionari vergonyós. Em van demanar el nivell d’estudis, si era soltera o casada, si treballava, quins mètodes anticonceptius utilitzava… Si et trenques una cama, oi que no et pregunten si estàs casada? No sé si ho fan per elaborar estudis, però és denigrant’, considera. Parra recorda que en general no es fa més que una història clínica: ‘S’ha d’entendre el perfil de la dona, quina problemàtica té. Es pregunten algunes dades socials i s’aprofita per veure si hi ha hagut algun cas de violència. Són qüestionaris dissenyats per fer prevenció’. Per últim, la Sofia denuncia el tracte rebut en la revisió posterior a l’avortament: ‘Jo pensava que seria una revisió física, però només vam parlar. La llevadora em va preguntar si estava bé i jo vaig contestar que sí, que no em passava res. Em va preguntar també quin anticonceptiu utilitzaria a partir d’ara. Vaig contestar que segurament tornaria a les pastilles i em va respondre: “Te les recepto perquè te les comencis a prendre de seguida!”.’ Aquest tracte estigmatitzador no es rep pas sempre. L’Aida i l’Elsa, dos testimonis més de dones que han avortat, expliquen que han rebut un tracte impecable dels professionals i no recorden cap pregunta fora de lloc. ‘Em van fer sentir molt còmoda’, explica l’Aida. ‘La llevadora em va tractar de meravella i en cap moment no em va jutjar’, recorda l’Elsa. Aldavert considera que no és una qüestió amb què es pugui generalitzar, perquè hi ha molts professionals que no estigmatitzen, però creu que a vegades encara els manca perspectiva feminista i d’abordatge dels drets sexuals i reproductius, i per això encara es repeteixen casos com el de la Sofia o la Mar: ‘No és només una qüestió de salut. L’avortament és l’eix que travessa l’autonomia sexual de les dones. És un dret a garantir. Qui entengui això donarà informació des de la lògica de l’apoderament i des del fet de voler facilitar l’accés a aquest dret. Com que aquesta formació no existeix, s’intenta posar a un pegat a un problema perquè no es vegi massa. Per això a vegades ens trobem amb un poder adultocèntric que vol transmetre una moral castigadora i culpabilitzadora.’ L’Observatori destaca que també hi ha casos en què el tracte ha estat similar, fins i tot, abans de l’embaràs. Segons les seves dades, un 38% de les dones s’ha sentit jutjada o esbroncada pel fet de demanar la pastilla anticonceptiva d’urgència. 7. Els tres dies de reflexió, sovint considerats un últim càstig Un altre punt que es qüestiona de la llei és l’obligatorietat dels tres dies de reflexió una vegada la dona ha comunicat que vol avortar. Un termini que és de tres dies i no de set gràcies a la pressió que van fer col·lectius feministes quan es va modificar la legislació. ‘Aquests dies de reflexió són un càstig. Quan poses una denúncia o et fas una radiografia ningú no et diu que te’n tornis a casa i t’ho pensis més bé’, reflexiona Aldavert. ‘Això reforça la idea que les dones no som subjectes de ple dret.’ La Mar hi coincideix: ‘Si em dirigeixo a avortar és perquè he pensat que vull fer-ho, no hi aniré sense haver-hi pensat. Per culpa d’aquesta norma tot el meu patiment amb l’embaràs es va allargar tres dies més.’ Parra, en canvi, creu que aquesta qüestió té més matisos: ‘La realitat és que moltes dones vénen amb la idea molt clara, però també és de veres que és una decisió que després ja no té una tornada enrere i hi ha un percentatge de dones a qui convé donar un termini perquè la decisió siga un poc meditada.’ Per a Aldavert, l’estigma que creu que hi ha darrere d’aquesta norma i dels casos esmentats és l’arrel de tots els problemes que encara es troben. Gran part de l’opinió pública està a favor de l’avortament, però encara sobreviuen els idearis que associen la dona a la maternitat, jutgen la seva vida sexual i la culpabilitzen de totes aquelles conductes que fugen dels rols de gènere assignats, fent cas omís a la responsabilitat de l’home. ‘El control del cos de les dones i, en aquest cas, el control de la reproducció, és el pilar que sosté el sistema patriarcal. Per això és el primer que ataquen els ultraconservadors’, assenyala la coordinadora de l’Observatori. Com a conseqüència d’aquest ideari, sovint encara és viu el mite que l’avortament voluntari té conseqüències psicològiques en la dona, perquè, d’alguna manera, es considera que és una cosa mal feta. Associacions pels drets reproductius com l’Observatori ho desmenteixen i defensen que no hi ha efectes secundaris després d’un avortament, sempre que s’hagi fet en les condicions sanitàries, de seguretat, confidencialitat i acompanyament adequades i sempre que no s’assenyali com una cosa prohibida o negativa. En definitiva, sempre que no es reforci l’estigma per evitar que passi això que denuncien dones com la Mar: ‘En teoria, l’avortament és lliure, però a la pràctica t’assenyalen i et fan sentir malament’. Vanessa M. Cortés (Stop Violències): ‘Andorra és una teocràcia, no una democràcia’

Summary: Dret d’avortament: set obstacles que encara el dificulten


Reportatge sobre tres dels blocaires més prolífics de MÉSVilaWeb: Saül Gordillo, Joan Josep Isern i Marc Belzunces. Expliquen la seva experiència com a autors d’un bloc.

Summary: Els blocaires de MÉSVilaWeb


La Setmana del Llibre en Català, organitzada per l’Associació d’Editors en Llengua Catalana, es farà, per 37a vegada, del 6 al 15 de setembre a la plaça de la Catedral de Barcelona. L’ha presentada el seu president, l’editor Joan Sala, i ha presidit l’acte la consellera de Cultura, Mariàngela Vilallonga. Tant la consellera com el director de sectors culturals de l’Institut de Cultura de Barcelona (ICUB), Esteve Caramés, han destacat que la Setmana del Llibre en Català era un model d’èxit vists els resultats aconseguits aquests darrers anys i la volada que havia pres el projecte, que fins i tot es troba en una situació que li serà difícil de créixer gaire més. Aquest model d’èxit que es pregona se sustenta amb algunes dades: la Setmana tindrà 219 expositors, repartits en 62 mòduls (188 editors, 16 llibreries, 1 distribuïdora i 14 institucions), fet que suposa un increment del 7,5% (s’ha de recordar que l’any passat el nombre d’expositors va créixer un 25,2%). Són deu dies en què es faran 270 activitats, 60 de les quals adreçades al públic familiar i jove. Es presentaran 260 novetats editorials i hi haurà 250 autors que signaran durant la Setmana. D’uns anys ençà, fruit de l’èxit de la Setmana, els editors en llengua catalana avancen les novetats de tardor a final d’agost o primer de setembre, per presentar-les durant la Setmana. En els calendaris anuals de les editorials es marquen tres moments que cal atendre, perquè els llibres tenen una visibilitat especial: Sant Jordi, la Setmana del Llibre en Català i les festes de Nadal. Per això, moltes editorials guarden alguns dels seus millors autors per a la represa literària de després de l’estiu. Novetats editorials Enguany presentaran novetat: Ferran Torrent, Poder contar-ho (Columna); Martí Domínguez, L’esperit del temps (Proa); Albert Sánchez Piñol, Homenatge als caiguts (recull d’articles, Rosa dels Vents); Xavier Bosch, Paraules que tu entendràs (Columna); Najat El Hachmi, Sempre han parlat per nosaltres (Edicions 62): Joan Santanach, Els vius (Meteora); Isabel-Clara Simó, La sarbatana (Alrevés); Màrius Serra, Jugar-s’hi la vida (Amsterdam Llibres); Bel Olid, Follem? (Bridge). També es presentaran traduccions com ara Escapada rebel cap a la llibertat (Comanegra), de William McLellan; Senyals i símbols (Godall), de Vladímir Nabókov; La noia que va viure dues vegades, de l’escriptor i periodista David Lagercrantz, autor del tercer lliurament de la saga Millenium, que enguany és el convidat internacional de la Setmana. Al marge dels autors estrangers, enguany la Setmana també acull per tercera vegada la trobada de divuit editors i agents internacionals, dins de la proposta anomenada Making Catalan Literature Travel for Internacional Publishers and Agents, que organitza l’Institut Ramon Llull, i on se’ls preparen 420 reunions, conferències i visites. I hi tornarà a haver un expositor, del qual s’encarregarà la llibreria Jaimes, on s’oferiran llibres d’autors catalans publicats en altres llengües, per captar també els turistes lectors (encara són molts els qui passen per l’avinguda de la Catedral per aquestes dates). Enguany, el 23è Premi Trajectòria serà per als fundadors, fa més de cinquanta anys, de la distribuïdora les Punxes, Margrit Lömker i Oriol Serrano. I es concedirà el Premi Especial la Setmana a la revista Cavall Fort. Una Setmana de Països Catalans La consellera de Cultura, Mariàngela Vilallonga, que ha dit que defensava fermament la Setmana, ha destacat que durant deu dies el llibre en català, ‘de tots els Països Catalans’ ha recalcat, era present i visible davant la catedral de Barcelona. Efectivament, hi seran presents institucions, associacions i segells editorials d’Andorra, Catalunya Nord, les Illes Balears i el País Valencià, amb la participació del Ministeri de Cultura del Govern d’Andorra, l’Associació del Llibre del Pirineu, l’Associació d’Editors d’Andorra, l’Institut d’Estudis Andorrans, l’Associació d’Editors del País Valencià, el Gremi d’Editors de les Illes Balears i l’Institut d’Estudis Baleàrics. Tots ells tindran una presència molt destacada durant la Setmana. La consellera ha destacat el nombre d’àmbits del departament implicats en la Setmana i, d’una manera poc elegant i paternalista, ha dit als organitzadors que n’havien d’estar contents. Entre les novetats d’enguany, destaca una comissió de selecció d’activitats que ha vetllat per donar una oferta de qualitat, varietat i més equilibrada pel que fa als diversos públics, també l’infantil i juvenil. I es crearà un espai radiofònic dins la fira, que serà el nou espai on es presentaran llibres, es donaran informacions pràctiques i es relataran alguns fets que s’esdevinguin durant la Setmana. Enguany, també es canviarà la cervesa per una copa de vi, ja que la DO Catalunya patrocinarà l’espai ‘Fem una copa amb…’, per on passaran escriptors com Jordi Lara, Marc Pastor, Irene Solà, Toni Sala, Mireia Sallarès, i un acte amb diversos autors i editors de Quaderns Crema. El pressupost de la Setmana ronda els 500.000 euros, dels quals 145.000 els aporta la Conselleria de Cultura. Els diners es reparteixen en els dos eixos centrals de l’esdeveniment: per una banda, la fira d’expositors, i per una altra, el festival literari.

Summary: La Setmana del Llibre en Català, un model d’èxit


Unes 150 persones que vivien en residències de gent gran s’han mort a Catalunya per la Covid-19, segons que ha informat la consellera de Salut, Alba Vergés. A les residències del País Valencià, la consellera de Sanitat, Ana Barceló, ha detallat que s’havien mort 44 residents. La malaltia s’ha detectat a 49 residències, amb 221 residents i 67 treballadors infectats. A més, uns 400 treballadors estan en quarantena. Les més afectades són la DomusVi d’Alcoi (26) i la Santa Elena de Torrent (9). Les residències, sense material i abocades al col·lapse A la conferència de premsa diària que se segueix de manera telemàtica, Vergés ha explicat que en aquests moments hi ha 1.406 llits per a Unitats de Cures Intensives (UCI) a Catalunya i que treballen per continuar ampliant-ne la capacitat. En el total de llits d’UCI, hi ha ingressats 1.016 pacients amb Covid-19 (72%), 863 dels quals necessiten ventilació mecànica invasiva. De les 1.021 persones que es troben en estat greu, ingressades a les UCI, 828 són a la regió sanitària de Barcelona; 58 a Girona; 56 a la Catalunya Central; 38 a Tarragona; 8 a les Terres de l’Ebre i 33 a Lleida i Pirineus. Pel que fa al material, avui han arribat 500.000 màscares quirúrgiques; 208.000 de les més sofisticades (FFP2 i FFP3) i 20.000 bates, material que ‘de seguida es posarà a disposició’ dels professionals sanitaris i de les residències, ha dit. La consellera ha detallat algunes dades per regions sanitàries. 535 persones han mort per la Covid-19 a la de Barcelona; 71 a la Catalunya Central, 43 de les quals en el brot d’Igualada; 37 a Girona; 20 a Lleida i Pirineus; 8 a Tarragona i una a les Terres de l’Ebre. De moment, s’han mort 672 persones a Catalunya.

Summary: Unes 200 persones que vivien en residències s’han mort pel coronavirus a Catalunya i al País Valencià


El creuer antimíssils Mariscal Ustinov, el remolcador SB-406 i el petrolier Dubna, amb set-cents homes a bord i tots tres de la flota militar russa, abandonaran dilluns el port espanyol de Ceuta. S’hi han estat d’ençà de divendres i allà han pogut proveir-se de benzina malgrat que Espanya pertanyi a l’OTAN. La sorpresa va saltar dimarts, quan el ministre d’Afers Estrangers rus Sergei Lavrov va anar a Madrid i es va entrevistar amb el seu homòleg, Josep Borrell. Feia dos anys aquest port era tancat a la flota russa, quan l’OTAN, en plena guerra de Síria, va obligar Espanya a deixar de facilitar-li l’ús. Durant la trobada, Lavrov i Borrell van anunciar la creació d’un grup de treball conjunt per liquidar les notícies falses. A més, el ministre espanyol va afirmar que Rússia donava suport a la integritat territorial espanyola respecte de Catalunya. Tot i això, alguns diaris espanyols han acusat Rússia d’haver propagat notícies falses que han afavorit el procés d’independència, cosa que sempre s’ha provat falsa. Però ara tot indica que Rússia se n’ha aprofitat per aconseguir permís per a fondejar els vaixells a Ceuta, cosa enormement important en la seva política d’expansió en la Mediterrània. Anteriorment alguns ministres espanyols d’Afers Estrangers havien reconegut, fins i tot en declaracions públiques, que havien hagut de fer ‘favors’ a tercers països per evitar que donessin suport al govern de Catalunya. Entre el 2010 i el 2016 van atracar a Ceuta més de seixanta vaixells militars russos, valent-se del fet que aquesta ciutat de sobirania espanyola a l’Àfrica no forma part de l’OTAN. L’octubre del 2016, enmig de crítiques duríssimes d’aliats com el Regne Unit, Alemanya i els Estats Units, Espanya va impedir que hi fondegés el grup aeronaval encapçalat pel porta-avions Almirall Kuznetsov, que es dirigia a Síria per donar suport a l’ofensiva contra Alep. D’aleshores ençà i fins aquest cap de setmana, no hi havia tornat cap nau russa. S’escau que els vaixells russos que des del 2011 carreguen combustible al port de Ceuta ho fan regularment amb la companyia petroliera Ducar SL, vinculada familiarment a Miguel Arias Cañete, comissari europeu d’Energia i Canvi Climàtic i ex-ministre del PP. Arias Cañete n’havia estat president fins el gener del 2012, just abans de ser nomenat ministre espanyol. Des del 28 de febrer de 2012 la dirigeix el cunyat, Miguel Domecq Solis. Les naus militars russes fan servir les instal·lacions de Ducar als molls de Llevant i de Ponent. Els mitjans de comunicació de la ciutat han confirmat unes quantes vegades que és aquesta companyia que els proveeix directament el gasoli (vegeu la notícia de Ceuta Actualidad i la de Tiempo de Ceuta). L’any 2013 Miguel Arias Cañete va reconèixer en una compareixença al congrés espanyol que tenia un paquet d’accions de la petroliera, exactament un 2,5% del total. Concretament, va dir que hi tenia 85.509 participacions socials d’un valor de 185.104 euros. Tot i això, en aquell moment va explicar que Ducar era una empresa dedicada només a l’emmagatzematge de petroli, que després era comercialitzat per tercers. Com assenyala la premsa citada, la pàgina web de la companyia deixa clar que sí que subministra combustible.

Summary: Espanya paga un altre favor contra Catalunya, ara a Rússia


Autor: Oriol Cendra, tècnic de cultura. Aquest article vol aprofundir algunes reflexions a partir de l’editorial El patrimoni cultural immaterial, un concepte de moda? del Tornaveu del passat 5 de novembre. Un editorial que ofereix propostes interessants no només perquè reivindica el patrimoni cultural immaterial (PCI d’ara endavant), sinó perquè responsabilitza les comunitats en la tasca de «generar processos sinèrgics, de col·laboració, que garanteixin la pervivència i el desenvolupament del nostre PCI». Em sembla oportú, tot subscrivint els continguts de l’editorial, exposar la necessitat que serà impossible assumir els reptes que s’hi plantegen si no es fa des de la responsabilitat i la competència. I argumentar al mateix temps que la Patum infantil o els valors participatius del món casteller són més rellevants per a la Patum o pels castells que el reconeixement de la UNESCO. Algunes reflexions: 1. De què parlem quan parlem de PCI? a. Complexitat. Quan parlem de PCI no parlem només de productes (o objectes) culturals sinó dels processos i coneixements associats a aquests productes. La justícia de pau, la subhasta cantada de peix a Montgat o els usos tradicionals de la muntanya (per citar només tres exemples) són PCI. b. La mateixa noció de PCI es troba sotmesa a discussió crítica i qüestionada en l’àmbit acadèmic. c. Vegi’s el dossier El Patrimoni Immaterial a debat publicat al número 39 de la Revista d’Etnologia de Catalunya, d’obligada lectura per a tothom que tingui interès en la matèria, i el Manifest del grup Patrimoni Immaterial i Conflicte de l’ICA. 2. Responsabilitat. A Catalunya tenim un programa de recerca governamental de referència, l’Inventari del Patrimoni Etnològic, operatiu des de 1994. Es tracta d’un programa que promou la identificació, la revalorització o la gestió del patrimoni immaterial i etnològic i que, al mateix temps, orienta la recerca amb una clara voluntat de retorn a la comunitat en la qual s’origina, cosa que implica la cooperació i el treball en xarxa amb les entitats que treballen en els àmbits de la recerca i la dinamització sociocultural. No té sentit que des de l’associacionisme s’emprenguin actuacions al marge d’aquest programa de recerca aplicada ni al marge de l’Observatori del Patrimoni Etnològic i Immaterial. a. Empoderament. Si l’associacionisme cultural vol participar en aquest debat, necessita formar-se i demostrar capacitats suficients. No tota aportació (per més benintencionada que sigui) és vàlida. Continua llegint l’article a Tornaveu, fent clic aquí.

Summary: No banalitzem el patrimoni


L’entrada a la presó com un alleujament. Així han viscut aquest moment molts dels vint-i-vuit joves empresonats aquests dies –vint-i-set, després de l’alliberament de la Paula, dilluns– arran de les protestes contra la sentència del procés. Les hores que han passat entre les detencions, moltes arbitràries i aleatòries segons que han denunciat els advocats, i l’ingrés a la presó han estat un autèntic sofriment per a molts dels manifestants detinguts. Quaranta-vuit hores sense gairebé menjar, humiliacions, cops i tocaments a les furgonetes de la policia espanyola i els Mossos d’Esquadra i a les comissaries de la Via Laietana i de la Verneda, escorcolls en nu integral, revisions mèdiques amb manilles i presència de la policia, entre més situacions denigrants, són alguns dels relats que han fet els empresonats als membres de l’Observatori del Sistema Penal i els Drets Humans, vinculat al SIRECOVI, el Sistema de Registre i Comunicació per a la Protecció de Víctimes de Tortura i Violència Institucional, que els visiten aquests dies a les presons per a monitorar la seva situació. Vint-i-vuit joves empresonats: radiografia d’unes detencions irregulars Fins ahir, dimecres, n’havien visitats nou. Les setmanes vinents acabaran de visitar-los tots –d’acord amb els advocats i amb un document de consentiment informat per part dels empresonats– i elaboraran un informe per a donar-los veu. El SIRECOVI registrarà el relat dels detinguts, sense fer-ne valoracions, per a comunicar les denúncies de les presumptes víctimes de maltractaments, tortures i violència institucional a les autoritats competents, especialment al Consell d’Europa i el relator especial de l’ONU sobre la tortura, perquè siguin investigades. En alguns casos, asseguren, els policies no van avisar els advocats dins els terminis reglamentaris, fins catorze o quinze hores més tard de la detenció. Molts arrests van ser aleatoris i basats en atestats policíacs generalitzats que no atribueixen fets concrets als detinguts, tal com han denunciat diversos advocats. ‘Saltava sang a les parets’ Un dels moments més durs que relaten els joves empresonats als membres del SIRECOVI es va viure a la comissaria de la policia espanyola a la Via Laietana. La notícia de l’agent ferit de gravetat va fer enfurismar els agents de la policia, que van desfogar la ràbia amb cops de porra contra els detinguts. Mentre les noies eren emmanillades i agenollades contra la paret, els policies colpejaven els nois. Segons el relat d’un dels detinguts, fins i tot va saltar sang a les parets. Més d’una vegada, els empresonats asseguren que no eren pas en cel·les, sinó en una mena de sala d’operacions de la comissaria per on passaven els agents que entraven i sortien del carrer, amb la tensió pels aldarulls a fora. Pel que fa als escorcolls, en alguns casos van ser amb nu integral, tot i que la normativa diu que cal donar una bata perquè els detinguts puguin tapar-se. Les revisions mèdiques han estat una altra irregularitat. Els joves empresonats que han parlat amb membres del SIRECOVI expliquen que sempre hi havia agents de la policia dins la consulta del metge. Això contravé la normativa internacional de prevenció contra la tortura, atès que la presència de la policia intimida el detingut i coarta la possibilitat que pugui explicar amb plena llibertat i confiança amb el metge l’origen de les lesions sofertes. A més, no els treien les manilles, ni tan sols si el metge ho demanava. En un cas, explica un membre del SIRECOVI, es va cosir una ferida d’una cama provocada per cops de porra amb les mans emmanillades per l’esquena. En un altre, un mosso va ferir un detingut a prop de l’ull amb un cop d’ampolla, i li van cosir la ferida emmanillat i amb la cara ensangonada. Humiliacions i trasllats de matinada Les empresonades expliquen que la policia les va llançar a terra dins les furgonetes. De fet, a una li van trencar el llavi. Expliquen que les van situar entre els seients i asseguren que alguns agents les trepitjaven amb les botes, fent-los mal al coll i al cos. Una detinguda explica que va sentir tocaments als pits, tot i que no pot dir si en aquell moment la tenien agafada o si la tocaven amb intenció sexual. Els trasllats sempre són un punt fosc. Els joves empresonats diuen als membres del SIRECOVI que durant el trajecte de la comissaria de la Via Laietana a la de la Verneda els agents de la policia espanyola els feien passar molta estona dins el vehicle, de matinada, de manera que arribaven a perdre la noció del temps. Recorden una sensació de molta calor i dificultats respiratòries, alguns estirats a terra i emmanillats per l’esquena, i alguns altres asseguts sense cinturó, amb una conducció temerària amb accelerades i frenades brusques que els causaven cops. Els empresonats expliquen la sensació d’un cert alleujament que van tenir quan van entrar a la presó. Tots coincideixen a dir que han rebut un tracte correcte dels funcionaris, a diferència del tracte degradant de la policia. Roba neta, dutxa i menjar després de quaranta-vuit hores de patiment.

Summary: Defensors dels drets humans fan un relat esfereïdor dels maltractaments dels joves empresonats arran de les protestes


Aquest ha estat un any especial en l’àmbit de la literatura infantil i juvenil. Ha estat marcat per la participació d’il·lustradors, autors i editors a la Fira de Bolonya, de la qual Catalunya i les Illes han estat convidades d’honor. Aquesta és la fira internacional més important dedicada al llibre infantil i juvenil, en especial a l’àlbum il·lustrat. La llibretera Paula Jarrin, de la llibreria Al·lots de Barcelona, va ser la comissària de l’esdeveniment. Enguany, serà ella qui ens guiarà en les recomanacions i ens parlarà de tendència en la literatura infantil i juvenil. Però d’entrada, hem demanat a Paula Jarrin que valori aquest 2017 en l’àmbit de la literatura infantil i juvenil. Tot i l’èxit de la presència del sector a la Fira de Bolonya, l’any s’acaba amb un sentiment agredolç. S’explica: ‘Tinc una sensació estranya en aquest final d’any i et diré el perquè. Precisament aquest any que hem estat la literatura convidada a la Fira de Bolonya, dos dels premis de literatura infantil més importants del país han quedat deserts. Em refereixo al premi Vaixell de Vapor i al premi Folch i Torres. Jo formo part del jurat del Folch i Torres i et diré que va ser una decisió molt meditada, però que la vam haver de prendre, perquè els divuit originals presentats al premi no tenien prou qualitat literària per a ser premiats.’ I a què atribueix aquesta manca de qualitat literària? Jarrin és ràpida en la resposta: ‘Tothom es veu amb cor de posar-se a escriure literatura infantil. I no són conscients que és molt difícil. Ens hem trobat que ens proposen llibres que abandonen la literatura per passar a fer una cosa utilitària, de llibre d’autoajuda per a nens i nenes. Fer literatura és plantejar moltes preguntes i obtenir moltes respostes. Els llibres d’autoajuda, tot el contrari, plantegen una sola pregunta i t’ofereixen una sola resposta. T’assegura que tots els cinc membres del jurat del Folch i Torres hi vam estar d’acord. Perquè cap de nosaltres no podríem recomanar cap dels originals que es van presentar. Sabem que són temps difícils per viure de la literatura, però he de premiar literatura de qualitat.’ La comissària de la participació de Catalunya i Balears com a convidat d’honor a la Fira del Llibre de Bolonya creu que aquesta fita ha estat una injecció de moral entre els professionals del sector, i que encara és una mica aviat per a valorar els efectes de cara a l’exterior, perquè creu que es faran visibles més endavant, tot i que ja ha començat un degoteig, ja hi ha il·lustradors que reben ofertes de fora. ‘Ha estat important la trobada del sector. I a mi em queda la gent amb la qual he treballat: l’Institut Ramon Llull, Taleia Cultura, l’arquitecta Clara Solà Morales que va idear l’espai, la Clara Grífol… I ha estat un bon impuls per a consolidar l’associació Àlbum Barcelona d’editors independents, que es dediquen a l’àlbum il·lustrat, tot i que aquesta associació ja venia una mica d’abans de Bolonya. En l’àmbit de la literatura infantil i juvenil som molta gent treballant com formiguetes, en silenci: el Consell Català del Llibre Infantil i Juvenil, els llibreters, bibliotecaris…’ I els reptes a partir d’ara? Assegura Jarrin: ‘Necessitem més lectors i la implicació de tota la societat: famílies, escola, institucions… I aconseguir que els recursos es posin en els projectes que s’ho valen. Tendències 2017 i recomanacions Pel que fa a les tendències del llibre infantil i juvenil que ha pogut detectar durant el 2017, Paula Jarrin explica: ‘Jo sóc una llibretera independent i, en aquest sentit, a la llibreria no tinc tota l’oferta de llibres que hi ha al mercat, tinc aquells que considero que he de tenir per qualitat sobretot. Dit això, pel que fa a tendències, puc reconèixer un ressorgiment dels llibres de coneixement. Per exemple, El meu primer llibre de física quàntica, de Sheddad Kail-Salah i Eduard Altarriba (Editorial Juventud). En aquest espai la traducció continua regnant, molts llibres vénen de fora, però els editors trien bé.’ ‘També hi ha una petita escletxa de llum en la recuperació de llibres clàssics que no s’haurien d’haver descatalogat mai, perquè són llibres clàssics. Com la recuperació que ha fet Kalandraka d’Ernest i Celestina, músics de carrer de Gabrielle Vincent i traducció de Teresa Duran. La manera com tots dos protagonistes tenen cura l’un de l’altre és una història que ha de perviure i té un gran valor literari. O una altra recuperació d’un clàssic, el de Francesc Candel, Una terra nova, amb dibuixos de Cesc, editat per Rosa Sensat.’ ‘Més tendències: la transversalitat de l’àlbum il·lustrat. Fer agafar gust per la lectura és el que ens ha de començar a marcar el camí. Un exemple de transversalitat són els llibres Swing i Capital, d’una editorial portuguesa que aquí ha editat Juventut. Són dos àlbums il·lustrat sense paraules, que jo treballo amb alumnes de secundària!’ ‘En narrativa hi ha molta literatura de gènere d’aventures, com El vol de l’arpia protectora de Ricardo Alcántara (Animallibres) o La mona de l’assassí de Jakob Wegelius a Viena edicions. Els anomeno llibres de trinxera, perquè tot i tenir interès comercial no perden la qualitat literària.’ ‘Els llibres pop-up han anat disminuint, perquè són molt cars de fer. Tanmateix, en podem recomanar alguns que són una meravella, com ara Baby-pop, de Meritxell Martí i Xavier Salomó, publicat per Combel, que explica a mida real els nou mesos que ens passem a la panxa de la mare abans de néixer.’ Sobre si es manté l’aparició de petites editorials independents dedicades al llibre infantil, Paula Jarrin ens comenta: ‘Sí, n’han aparegut unes quantes que fan un gran esforç i han obert camins, com l’editorial de Tarragona Piscina, un petit oceà o Babulinka; editorials que treballen amb professionals d’aquí i que treballen amb molta qualitat. Per contra, també veig editorials d’adults que s’han ficat en l’edició infantil i juvenil per inundar el mercat. Per aquí no anem bé.’ Preguntada sobre la potència del País Valencià en literatura infantil i juvenil, la llibreria diu: ‘Treballen molt bé algunes editorials del País Valencià, sobretot Andana, que tot i que compra molt a fora, també té la col·lecció Vagó de versos, amb títols dedicats a Salvat-Papasseit, Maria-Mercè Marçal i en aquesta col·lecció Pep Molist ara ha escrit Paraulotes de les fines, il·lustrat per Òscar Julve. I també destacar la feina de l’editorial Bromera, que treballa molt bé, amb serietat i mesurant molt què editen. Enguany ha tret el llibre de la Maria Carme Roca, La noia del club, en la col·lecció Trànsit, que publica literatura pont, que tant és per a adults com per a joves. Més recomanacions de Paula Jarrin Per als més petits A l’atac. Agustín Comotto. El Cep i la Nansa A tocar! El meu gran imaginari. Xavier Deneux. Combel Editorial Tan lleuger, tan pesant. Susanne Straßer. Editorial Joventut Per a llegir junts La unió fa la força. Laurent Cardon. Editorial Tramuntana El circ dels monstres. Wen Dee Tan. Babulinka Books Un sopar de por. Meritxell Martí i Xavier Salomó. Cruïlla. Comencem a llegir Pesolet. Davide Cali. Sebastien Mourrain (il·lustració). Edita Baula El conillet que volia pa de pessic. Ramon Besora. Zuzanna Celej (il·lustració). Edebé Superpatata. Artur Laperla. Bang Edicions (n’hi ha 7, que el setè acaba de sortir) M’agrada llegir Entreson. Juan Muñóz-Tebar. Ramón París (il·lustració). Ekaré Una història de futbol. José Roberto Torero. Andreu Llinàs (il·lustració). Blackie Books L’ot i els gegants de gel. Neil Gaiman. Chris Riddel. Cruïlla No puc parar de llegir La guineu i l’aviador. Luca Tortolini. Anna Forlati (il·lustració). Editorial Joventut. Camins de nit. Raimon Portell. Barcanova L’arbre de les mentides. Frances Hardinge. Bambú Per a saber-ne més Atles d’aventures dinosaures. Emily Hawkins. Lucy Letherland. Editorial Flamboyant 1, 2, 3 Ja! Pascale Hédelin. Editorial Joventut Il·luminatomia. Carnovsky. Kate Daves. Cruïlla Joietes per a tothom Cançó de bressol per a un huracà i altres contes dormilegues. Joan Faldilles. Armand (Il·lustracions). Piscina un petit oceà. Antologia literària per tornar a la infantesa. J. L. Badal. Catedral El principi de tot. Manuel de Pedrolo. Pep Boatella (il·lustració). Comanegra

Summary: Especial: Literatura infantil i juvenil 2017, per a aquestes festes


D’avui endavant el País Valencià serà lloc d’acolliment per a rebre refugiats de guerra sirians. Ahir ho anuncià la vice-presidenta, Mónica Oltra, que digué que es reuniria amb els cinc municipis de més de 100.000 habitants del País Valencià i amb les diputacions per tal de formar una xarxa de ciutats refugi. El consell –va dir– té ‘l’obligació política, moral i humanitària’ de rebre aquests refugiats, car ‘gairebé la meitat són xiquets’. Encara anà més enllà i demanà al govern espanyol que ampliés la quota de refugiats a socórrer: ‘El govern  parla d’una xifra de 2.000 persones i tenim 8.000 municipis a Espanya. Si cadascun acollís una família podríem rebre més de 20.000 persones.’ I afegí: ‘Hem de recordar quan els nostres xiquets de la guerra van haver de ser acollits per altres països; som un poble que vol tornar el bé que se’ns va fer en aquell moment.’ No se sap quants refugiats podria assumir el País Valencià, perquè tot depèn de la xifra que accepti el govern de Mariano Rajoy. Amb tot, Oltra va assenyalar que si els 550 municipis del País Valencià acollissin una família cadascun, es podria arribar a un miler de persones o més. ‘El consell –diu– pot posar a disposició dels refugiats el parc públic d’habitatges i infrastructures que té la Generalitat o les universitats, i també col·legis majors’. Oltra va fer esment de la fotografia d’un nen sirià que va morir ofegat a la costa de Turquia, i va dir que sentia ‘horror, impotència i vergonya’. I encara afegí: ‘Europa és la zona més rica del Mediterrani i no pot ser que a Turquia hi haja dos milions de refugiats o que països amb menys recursos que nosaltres acullen moltes persones.’ Comitè per a Emergències Humanitàries Per una altra banda, el conseller de Transparència, Responsabilitat Social, Participació i Cooperació, Manuel Alcaraz, va anunciar que ben aviat es convocaria el Comitè per a Emergències Humanitàries, tal com preveu la llei de cooperació. Aquest comitè integra la Generalitat, les diputacions, les grans ciutats de tot l’estat espanyol i una petita xarxa de municipis. L’òrgan coordinarà uns fons que seran posats a disposició de l’ONU per a poder col·laborar amb els refugiats.

Summary: El consell declara el País Valencià espai d’acolliment per a refugiats


El rei d’Espanya, Felipe VI, ha dit avui en un discurs públic, fent una referència clara al judici contra el procés: ‘No és admissible apel·lar a una suposada democràcia per sobre del dret, perquè sense el respecte a les lleis no hi ha ni convivència ni democràcia, sinó inseguretat, arbitrarietat i, en definitiva, fallida dels principis morals i cívics de la societat.’ El rei espanyol ha emès aquest missatge en la clausura del Congrés Mundial del Dret que ha aplegat a Madrid dos milers de juristes. En l’acte d’inauguració d’ahir diverses persones van mostrar cartells en suport dels presos polítics. Coincidint amb les primeres sessions del judici contra els dirigents independentistes del procés, però sense referir-s’hi explícitament en cap moment, el monarca espanyol ha expressat una opinió de part, donant suport a les teories de l’acusació, que incideixen constantment en aquest aspecte, i violant el principi d’independència dels poders públics de l’estat.

Summary: Felipe VI interfereix en el judici amb unes greus declaracions en què ha donat suport a les tesis de l’acusació


Els sindicats de funcionaris d’Andorra han convocat dues jornades de vaga, dijous i divendres. En una carta enviada als afiliats, els sindicats consideren que hi ha quatre punts irrenunciables: les 1.560 hores anuals que es garanteixi el 100% del salari en cas de malaltia, la inclusió de les vacances escolars dins la llei i la fixació de la jubilació en els seixanta anys i mesures correctores de la carrera professional. La vaga arriba al límit del termini establert pels convocants, que és dilluns vinent. ‘A l’inici de la vostra jornada laboral haureu d’estar al vostre lloc de treball per informar al vostre superior que us adheriu a la vaga. A les deu ens desplaçarem cap a la frontera del Riu Runer. Posteriorment ens desplaçarem davant de govern i a la plaça del Consell General’, diuen els sindicats. Per la seva banda, l’executiu ha lamentat que no s’hagi arribat a un acord amb els sindicats. ‘El govern garantirà els serveis mínims i davant d’absències del personal als seus llocs de treball ja es valoraran quines poden ser les mesures. De qualsevol manera, qualsevol absència d’un treballador de l’administració al seu lloc de treball ha de ser justificada, per una malaltia, raons personals o pel dret de vaga, que és legítim que l’exerceixin’, ha dit la Ministra de Funció Pública, Eva Descarrega.

Summary: Els sindicats de funcionaris d’Andorra convoquen vagues dijous i divendres


El líder de Vox, Santiago Abascal, és un polític que només té una solució per als problemes: l’exaltació del nacionalisme espanyol. En una conferència al Club Siglo XXI de Madrid, Abascal es va sotmetre a les preguntes del públic, però l’única resposta que va oferir va ser ‘Visca Espanya!’ Els assistents a l’acte li varen preguntar sobre la manipulació d’embrions, el salari dels inspectors d’hisenda, mesures per atraure empreses arran del Brexit o sobre les llicències per edificar. Abascal només va saber oferir evasives. ‘No he reflexionat sobre això’ o ‘És quelcom que no he pensat més de cinc segons’, són algunes de les contestacions. Tanmateix, Abascal sí que va respondre quan un dels assistents va rematar una de les preguntes de la següent manera: ‘Una abraçada i visca Espanya.’ El líder de Vox, va dir: ‘Visca Espanya, perquè això no pot quedar sense resposta.’ Vegeu ací el moment: El gallito de Santiago Abascal cuando le sacan del discurso del odio… ¿Sabe responder a algo el líder de V🤮X? SIN DESPERDICIO.#MorenoCambioARV pic.twitter.com/8xi7wKpHVa — El Censurómetro (@censurometro) January 16, 2019

Summary: L’acte que va deixar retratat Santiago Abascal, incapaç de respondre cap pregunta