Elsa Artadi (1976) és consellera de Presidència i portaveu del govern. Doctora en econòmiques per la Universitat de Harvard, va deixar la carrera acadèmica per entrar en política. I ara és un dels pesos pesants del govern. Avui mateix és previst que sigui a la reunió prevista entre els governs català i espanyol, a les sis de la tarda. En aquesta entrevista, feta ahir al Parlament de Catalunya, Artadi parla de la reunió, del consell de ministres espanyol de divendres, de les manifestacions de rebuig convocades i del seu futur polític. —Quin missatge pot donar el govern a la gent que avui i demà es manifestarà? —La gent té tot el dret de manifestar-se. La gent té tot el dret de protestar. És la garantia d’una democràcia que funciona bé. I entenem per què es manifesta la gent. El govern espanyol ha escollit el pitjor dia, i la pitjor forma, de fer el consell de ministres a Barcelona. La resposta ciutadana, veiem normal que hi sigui. I la comprenem perfectament. I tenim tota la confiança que la ciutadania es manifestarà com sempre ho fa. Guia: Totes les protestes contra el consell de ministres espanyol del 21-D a Barcelona —L’1-O, el govern no va ser capaç d’evitar la violència de la policia espanyola. El 21-D el govern pot garantir que la gent es podrà manifestar sense rebre? —El primer d’octubre es va veure que qui té les armes, i la violència, és el govern espanyol. I per tant van desplaçar milers de policies per reprimir una acció que primer menystenien i després els va fer tant mal que van atacar la societat civil. I van fer allò que era impensable. Ara el desplegament que hi ha de cossos policíacs espanyols no és comparable. Ni amb les tasques assignades pels jutges ni amb la magnitud. —No espereu, doncs, violència per part de la policia espanyola? —Esperem que no hi hagi violència de cap mena. —Ahir es va saber que els policies espanyols dormen a Lloret. I que envien policies que ja havien vingut el primer d’octubre. Quina valoració en feu? —És tot part d’aquesta mala tria del dia, el lloc i les formes. Em sembla inqualificable que ens hàgim d’assabentar de les coses pels mitjans de comunicació. Que vingui policia espanyola és totalment innecessari. L’ordre és garantit amb els Mossos d’Esquadra. I si creuen que no n’hi ha prou efectius que compleixin els acords, i les obligacions, i farem les promocions de Mossos que calguin, amb l’equipament que calgui. —Si la reunió de demà  a les sis de la tarda entre els dos governs es manté, hi sereu. Què n’espereu? No s’ha dit tot, ja, entre els dos governs? —La cosa més probable és que es faci la reunió, sí. I no s’ha dit tot, és a dir, no l’hem feta mai, una reunió com aquesta. És la primera vegada en democràcia, i des de l’inici d’un moviment independentista majoritari, que hi ha una reunió de govern a govern. No havia passat mai. Hem de fer possibles aquests espais. Aquí tothom s’omple la boca de diàleg i solucions, però la veritat és que el diàleg ha estat molt escàs. Nosaltres, que apel·lem sempre al diàleg allà on sigui, quan sigui, ens hauria agradat que la reunió s’hagués acordat en un altre context. I que el govern de Sánchez hagués tingut el coratge de venir a fer aquesta reunió ad hoc. Però no podem desaprofitar ocasions. És important que els expliquem com veiem les coses. —Per exemple? —Explicar-los per què el sentiment independentista és majoritari, les implicacions que ha tingut la repressió brutal que perpetren amb la complicitat activa del Partit dels Socialistes contra gent demòcrata i pacífica i quines solucions hi veiem. I demanar amb fermesa si volen diàleg o no volen diàleg. —Ja us heu reunit amb la ministra Calvo. Com ha anat? —La ministra Calvo, de prop, és educada i permet que es parli de tot. No et diu ‘d’això no en podem parlar’. Ara, hem avançat poc. Per això crec que aquesta reunió és important. És important de mirar-nos a la cara i dir si hi ha voluntat d’avançar. I, per part nostra, n’hi ha. L’apel·lació que fem al diàleg és sincera. —De fora estant, sembla que el PSOE ha tret la conclusió que a Andalusia han perdut vots per haver estat massa tous amb els catalans. De dins, la sensació és la mateixa? Elsa Artadi, que s’hi reuneix, creu que la conclusió que n’ha tret el PSOE és aquesta? —La sensació que jo tinc, i és personal, és que dins el PSOE hi ha tensió. Entre els que veuen el diàleg com la solució al conflicte (que voldríem creure que aquí hi ha Pedro Sánchez, i naturalment Zapatero) i les veus que parlen del 155, del 155 indefinit, d’il·legalitzar partits, condemnar drets de manifestants… Penso en Lambán, Alfonso Guerra o la portaveu del partit, la darrera setmana. I això també és PSOE. —I Calvo? —Jo vull pensar que és a l’altra banda. Han de definir què fan. Si segueixen la petja de Ciutadans, PP i Vox, serà un fracàs per al PSOE. Fracàs moral, però també electoral. No tindran els vots que es creuen. —Per què? —Perquè no poden competir sobre qui és més de dretes amb PP i Vox. I demostraria manca de coratge i alçada política de Pedro Sánchez. Seria una estratègia demolidora per al govern d’Espanya. —El govern Torra està preparat per a un 155? Més ben dit, hi compteu? Ho veieu possible? —No estàs mai preparat perquè et tanquin les institucions, el parlament… Tenim l’experiència de l’any anterior, però fins ara no tenim requeriments damunt la taula i no s’ha començat el procediment. També és cert que el senat no ha tancat la comissió del 155. No ho ha fet. Vivim en aquest estat de repressió que també inclou tot aquest nivell d’amenaces. Sabem que és una possibilitat. Ara, on s’agafaran aquesta vegada per aplicar-lo? Hem vist declaracions de Casado totalment fora de context legal, constitucional o polític, que apel·la al 155 per declaracions polítiques. Si Espanya ha d’anar cap aquí patirà tothom. No tan sols les institucions catalanes. Se’n ressentiran els drets de tot Espanya. —Vau dir que la visita de Sánchez era una provocació. Encara ho creieu? —Jo vaig dir literalment que una part de la societat catalana creia que venir a fer el consell de ministres era una provocació. Això és un fet objectiu. Hi ha un munt de gent que ho pensa. —I Elsa Artadi? —He dit al principi que no han pogut triar una data pitjor per venir. Perquè el 21-D vam fer unes eleccions per la seva responsabilitat. Són ells que van dissoldre el parlament legítim. I són ells que ens van portar a unes eleccions amb presos i exiliats. I són ells que les van perdre. I una vegada les han perdudes, han estat també ells que han impedit d’aplicar-ne els resultats. Per tant, som en una violació permanent de la democràcia a Catalunya. Venir justament el 21-D? No pot ser que ningú a l’altra banda tingui tan poc criteri. El 21-D al mig de la ciutat? En el pitjor moment? Tot això no és casual. —Potser, com dèiem, el PSOE vol recuperar vot per la via de la línia dura. —Si es pensen que guanyaran vots amb Casado per veure qui és més dur, tenen un problema clar. —La investidura de Puigdemont ja s’ha descartat? —Per nosaltres, mai. I menys pel president Torra, el nostre govern i el nostre grup. No tornarem a la normalitat fins que no torni el president Puigdemont i deixi d’haver-hi presos polítics. Aquí hi ha dos actors principals, Puigdemont i Junqueras. I han de tenir el seu espai i la seva veu. I han de poder ser actors. —Doncs si Puigdemont torna per a fer la investidura, com va dir que faria, el detindrien. No ho veieu així? —Sempre hem pensat que la investidura era important i també que el president Puigdemont pogués tornar. Hi ha d’haver aquest debat d’investidura, s’ha de poder investir, i entenem que és dins la legitimitat que ho faci. —El referèndum acordat és impossible? —Per part nostra, no. Nosaltres ja tenim un referèndum, el que vam fer l’any passat. I l’única cosa que pot substituir aquest referèndum és un referèndum acordat amb l’estat. Legalment no és impossible. És impossible tenir majoria al congrés? No. Ara hi ha majories suficients. Per tant, és una decisió, al final, sobre si el PSOE es decanta cap a la democràcia o per la repressió. —Que veieu més difícil: un referèndum acordat o fer efectiva la República seguint un procés gandhià i amb gent a la frontera? —Hem de treballar amb totes les opcions, prioritzar el diàleg i no descartar res. Ho dic amb tota la convicció. Hem de tenir l’acompanyament de la societat civil, de les institucions i l’exili. Sempre hem dit que la societat civil és dinàmica. Aquest teixit tan dens ens permet de tenir una societat mobilitzada i exigent. I compromesa per a anar endavant. —El tros que falta només el farem votant, o caldrà, a banda, més determinació? —El tros que falta l’hem de fer internacionalitzant, protestant, per la via democràtica i pels camins que hem seguit fins ara. És el nostre camí. I penso també ara en tots els unionistes que volen trobar vies de solució. Un reconeixement a tota aquesta gent. La major part de l’unionisme no són els discursos que sentim aquí al parlament. El PP, Cs i PSC tenen un munt de votants contraris al 155 i a la repressió. A favor de la democràcia. I aquesta gent han de poder trobar el seu vehicle. —Govern Torra. Si haguéssiu de fer una autocrítica, quina seria? —Que hem fet feina en l’àmbit sectorial i no l’hem explicada. No ho hem fet. Potser no ho fem prou bé. Des de polítiques de dones a política pesquera. Ens costa molt explicar-ho. No ens adaptem prou bé. —A Alemanya hi heu estat fa poc. Pot ser que a Europa entenguin el referèndum i la DUI no? —Ells han entès bé l’1-O, van entenent bé la repressió i saben que no hem estat violents. De la DUI, no en parlen tant. Ara ens trobem una altra cosa. —Quina? —El mirall que s’ha generat de canvi. Pedro Sánchez, diferent de Rajoy. Però són incapaços de posar-te cap exemple de canvi. Tot just ara veuen que potser no hi ha diferencies. Presidenta del parlament tancada, vagues de fam, artistes a l’exili, etc. Quan expliques les coses ja veuen que no ha canviat res. —El 2028, on serà Elsa Artadi? —Ui, ni idea. El 2008 tampoc no hauria predit que ara seria aquí. —Entrevisto la futura presidenta de Catalunya? —Mireu, fa vuit mesos no sabia que seria consellera de la Presidència. Havia de ser-ho Jordi Turull. Realment em fa vertigen pensar on seré d’aquí a deu anys. Espero que ens trobem en una situació sense presos polítics, ni exiliats ni repressió. I que la ciutadania es pugui expressar lliurement. És que és molt bàsic, això que demanem. —Res que vulgueu afegir? —Crec que ho he dit al començament. A Pedro Sánchez, coratge. I a la ciutadania, determinació no violenta. Passa que la primera cosa la demano i la segona, no: tinc el convenciment que és així.

Summary: Elsa Artadi: ‘Tinc la sensació que dins el PSOE hi ha tensió’


Aquesta temporada que ara s’acaba per als grans clubs del país també ha estat notícia perquè la Unió Esportiva Europa, de la Vila de Gràcia, ha celebrat els seus cent anys. En el Bon Cop de Cap d’avui Tobni Padilla recorda la història d’aquest club.

Summary: El Club Esportiu Europa fa cent anys


S’ha mort el magistrat del Jutjat d’Instrucció número 13 de Barcelona, Juan Antonio Ramírez Sunyer, segons que ha pogut confirmar VilaWeb. Havia estat ingressat a l’hospital i patia d’una malaltia terminal. Va començar a investigar la causa de l’1-O a Barcelona quan va admetre a tràmit la denúncia presentada pel partit d’ultradreta Vox i l’advocat Miquel Durán contra el jutge Vidal. Després d’haver-ho negat durant mesos, fa poques setmanes va reconèixer que investigava el referèndum. Aquests mesos va cometre moltes irregularitats, com ara punxar trucades telefòniques, ordenar seguiments a dirigents polítics i extralimitar-se en les seves funcions per investigar aforats. La seva investigació és la base de la instrucció del jutge del Tribunal Suprem espanyol Pablo Llarena. El mes d’octubre va confirmar que havia deixat d’investigar pels delictes de rebel·lió i sedició la quarantena d’acusats d’estar relacionats amb l’1-O i amb el procés d’independència, molts dels quals eren alts càrrecs de la Generalitat. La decisió del jutjat va arribar després de més d’un any mantenint l’amenaça d’acusar-los d’aquests dos delictes. També és qui va ordenar la detenció de catorze alts càrrecs del govern català el 20-S; l’interrogatori a Joan Ignasi Elena, del Pacte Nacional pel Referèndum; l’entrada al Teatre Nacional de Catalunya i qui, sense èxit, va provar d’encausar el director general dels Mossos per no haver evitat la xiulada a l’himne espanyol. Aquest darrer any també s’han mort José María Romero de Tejada, el fiscal superior de Catalunya, i el fiscal general espanyol José Manuel Maza. Vegeu també: Clavells per al jutjat número 13 20-S: història dels abusos d’un magistrat a l’ombra

Summary: S’ha mort Ramírez Sunyer, el jutge del 13 que va engegar la repressió contra l’independentisme


La periodista Txell Bonet i Jordi Cuixart, president d’Òmnium Cultural, han anunciat que tindran un altre fill al setembre. ‘Cap presó ni repressió aturarà les ganes de seguir construint la nostra família’, ha piulat Cuixart. La parella ha volgut anunciar-ho el dia de Sant Jordi. Ja tenen una criatura de dos anys, que tenia sis mesos quan Cuixart va ingressar a la presó, el 16 d’octubre de 2017. Cuixart, que també és pare de dos nois de la seva parella anterior, no vol que la presó sigui cap impediment per a continuar formant una família. Cap presó ni repressió aturarà les ganes de seguir construint la nostra família, i amb la meva companya no renunciem a creure en la bellesa de la vida. És per això que els dos som molt feliços amb l’arribada aquest setembre d'un nou fill, que ens omple d'esperança i il·lusió. pic.twitter.com/2K2QUREI5K — Jordi Cuixart (@jcuixart) April 23, 2019

Summary: Txell Bonet i Jordi Cuixart anuncien que tornaran a ser pares


El primer dia del 2018 s’activarà la nova organització institucional a Còrsega. La victòria dels sobiranistes en les eleccions de fa dos anys va permetre de pactar una fórmula institucional única a l’estat francès. La institució que deixarà enrere la partició de l’illa en dos departaments resultarà de les eleccions que es faran aquest diumenge, en la primera ronda, i el diumenge 10, en la segona. La qüestió catalana ha marcat els primers dies de la campanya entre els partits, encara que el sobiranisme cors ha deixat clar que actualment Còrsega no és Catalunya perquè no té la mateixa fortalesa institucional ni el dinamisme i el poder econòmic. Vuit candidatures pugnen a ocupar els 63 escons de la nova Assemblea Corsa. Quin és el canvi institucional? Actualment Còrsega, una illa de nou mil metres quadrats i tres-cents trenta mil habitants, era dividida en dos Consells Departamentals i una institució anomenada Col·lectivitat Territorial Corsa. El 7 de setembre de 2016, l’assemblea sortint de la Col·lectivitat va aprovar la reforma institucional, que havia estat pactada prèviament amb el govern francès, a conseqüència de la victòria incontestable dels sobiranistes mig any abans. De fet, el president François Hollande i el primer ministre Manuel Valls van convocar ràpidament els dos líders del sobiranisme cors, Gilles Simeoni i Jean-Guy Talamoni, a l’Elisi per parlar dels plans que tenien per a l’illa després de la victòria electoral del desembre de 2015. Amb matisos i recels, l’estat francès va acceptar de fer una excepció en una organització territorial molt estricta, centralista i poc sensible amb les nacions, les cultures i les llengües altres que la francesa. L’Assemblea Corsa, que tindrà la seu a Ajaccio, es constituirà per Cap d’Any i, en una sessió posterior, elegirà un consell executiu, compost per un president i deu consellers. Aquest consell actuarà de govern. La nova institució també tindrà una Cambra dels Territoris, amb 42 membres i seu a Bastia, amb la funció de coordinar les col·lectivitats territorials i les mancomunitats de municipis en matèria d’acció pública i solidaritat financera. Per una altra banda, el Consell Econòmic, Social i Cultural tindrà competències noves en matèria de protecció del medi. Qui disputa les eleccions? Els corsos podran elegir diumenge entre vuit opcions polítiques (pdf). D’entrada, hi ha la coalició sobiranista Pè a Corsica –actualment amb la majoria absoluta i el govern–, integrada pels nacionalistes de Femu a Corsica i els independentistes de Corsica Libera. El cap de llista és Gilles Simeoni, actual president del consell executiu, i amb el líder independentista Jean-Guy Talamoni (actual president del parlament) a la cinquena posició. Els mitjans corsos consideren que aquesta coalició és la més ben situada per a obtenir la victòria. El moviment independentista d’esquerres, Rinnovu Naziunale, que no s’ha volgut integrar en la llista de Simeoni i Talamoni, presenta la candidatura Core in Fronte, amb Paul-Félix Benedetti al capdavant. El 2015 va aconseguir un 2,58% dels vots i caldrà veure si ara resisteix l’empenta de la candidatura majoritària. Bona part de l’expectació electoral és posada a veure quina penetració tindrà la candidatura del moviment del president francès, Emmanuel Macron, i a quins partits prendrà espai. Aquesta candidatura, sota el nom Andà per Dumane, pilotada per La République en Marche!, porta Jean-Charles Orsucci al capdavant. Per una altra banda, el Partit Comunista, França Insubmisa i alguns altres grups alternatius s’han aplegat a la llista L’Avenir, la Corse en Commun i presenten de candidat Jacques Casamarta. Els verds d’Aliança Ecologista es presenten amb la candidatura A voce di a Natura Corsa i són liderats per Jean-François Baccarelli. A la dreta de totes aquestes formacions hi ha la candidatura Voir Plus Grand pour Elle, amb el suport dels Republicans i el Comitè Central Bonapartista, amb la batllessa de Grosseto-Prugna, Valérie Bozzi, de candidata; la llista La Voie de l’Avenir, A Strada di l’Avvene, conduïda pel conseller territorial sortint, Jean-Martin Mondoloni, amb un cert caràcter regionalista; i la candidatura Rassemblement pour une Corse Républicaine, que és la llista del Front National francès, d’orientació xenòfoba i autoritària, amb Charles Giacomi de candidat. El Front National va aconseguir 4 diputats el 2015, un 9% dels vots en la segona volta. Absències significatives i sistema electoral Per primera vegada en unes eleccions a Còrsega no s’hi han presentat ni han donat suport a cap candidatura el Partit Radical d’Esquerra, el Partit Socialista Francès ni Europa Ecologista-Verds. El sistema electoral de la nova Assemblea Corsa és de dues rondes, com a totes les eleccions de l’estat francès, però amb alguna peculiaritat. La candidatura més votada a la segona ronda s’emporta un conjunt addicional d’11 escons, sempre que hagi superat el 18% dels vots. Per accedir a la segona ronda, s’ha d’obtenir un mínim d’un 7% de vots a la primera. Les llistes que hagin obtingut entre un 5% i un 7% dels vots poden optar a fusionar-se amb alguna de les llistes que hagin superat la primera ronda. Catalunya en la campanya La campanya va començar marcada per l’actualitat catalana. Els partits centralistes francesos acusaven la llista sobiranista Pè a Corsica i la independentista Core in Fronte d’empènyer l’illa cap a una situació de tensió com la que viu Catalunya. Els líders principals del sobiranisme majoritari s’han ocupat aquests últims dies de marcar distàncies entre les dues situacions polítiques. Per exemple, el candidat Simeoni va escriure un article a Le Monde amb el títol ‘Còrsega no és Catalunya’, en què explicava que els objectius de la seva candidatura són reforçar la societat políticament, econòmicament i socialment, però sense abandonar l’anhel d’emancipació. Tanmateix, no s’han desmarcat ni s’han girat d’esquena a la lluita de Catalunya per la independència. El president de l’assemblea sortint, Jean-Guy Talamoni, va escriure un comunicat de suport a la República Catalana proclamada el 27 d’octubre: COMMUNIQUÉ DU PRÉSIDENT DE L’ASSEMBLÉE DE CORSE JEAN GUY TALAMONI

Summary: Còrsega: unes eleccions per a activar la nova institució, amb Catalunya de teló de fons


Ahir es va morir el filòleg Germà Colón i Domènech (Castelló de la Plana, 1928 – Barcelona, 2020). Entendre l’abast de la personalitat de Colón és complex, per la diversitat de temes en què va fer recerca. En trobarem ressenyes a la Gran Enciclopèdia Catalana i a la Viquipèdia, per exemple. Però per a trobar-ne informació exhaustiva i entendre plenament l’abast de la seva figura cal entrar també a la web de la Fundació Germà Colón Domènech. Impressiona de debò, per exemple, la llista bibliogràfica (pdf) de més de trenta pàgines, elaborada per Amadeu-J. Soberanas i Glòria Claveria. I encara, per a tenir una idea completa de l’abast de l’obra de Colón cal repassar el llibre Homenatge a Germà Colón (Publicacions de la Universitat Jaume I, 2014). VilaWeb va contribuir també a aprofundir la personalitat d’aquest mestre amb una extensa entrevista l’estiu del 2014, en què va parlar de tot: dels dubtes que l’atabalaren quan acabà el batxillerat, del geni rampellut de Joan Coromines, de la devoció per Antoni Maria Alcover, de l’amistat amb el pare Massot… En aquella conversa va explicar la seva vida i la seva obra. I sobretot va demostrar una gran senzillesa i humanitat. Germà Colón: ‘Sóc molt optimista: el català se salvarà’ Tot seguit, mirarem de resumir algunes de les fites d’aquest homenot. 1. De Castelló a Basilea: una carrera guiada per l’erudició Germà Colón fou un home que progressà gràcies al dubte, com tot bon científic. Quan va acabar el batxillerat, a Castelló de la Plana, dubtava si fer els estudis universitaris a Barcelona o a Madrid. El seu professor de llatí, Eduard Valentí i Fiol, l’orientà cap a Barcelona. Però quan hi arribà els dubtes persistiren: lingüística o història? Per sort, va topar amb un estudiós, justament, de la història de la llengua, Antoni M. Badia i Margarit, que li digué que aquest dubte se’l tragués del cap: no calia renunciar a res. I fou a còpia de dubtes, però sobretot de tenacitat i rigor, que es modelà aquest filòleg gràcies a —o al costat de— mestres i col·legues com ara Felip Mateu i Llopis, Martí de Riquer, Josep M. de Casacuberta i Joan Bastardas. Acabada la carrera, presentà la tesi doctoral sobre el parlar de Castelló i, per extensió del valencià septentrional. La va defensar a Madrid, és clar: ‘Perquè en aquella època només es podia fer així’, explicava ell mateix a VilaWeb. I, en acabat, el doctor Colón se n’anà del país perquè era l’única manera de continuar progressant. Va estudiar amb beques a Lovaina, on seguí les classes del dialectòleg romanès Sever Pop, i a Zuric. El 1953 va venir a Barcelona per assistir a un congrés de lingüística romànica i va conèixer el professor Walther von Wartburg, el futur autor del diccionari francès etimològic, que li oferí de ser lector d’espanyol a la Universitat de Basilea. Començava una nova etapa. 2. El més gran romanista dels Països Catalans i un magnífic ambaixador Treballar a Basilea li proporcionà tranquil·litat i un avantatge fonamental: els recursos. Gràcies al Fonds National Suisse de la Recherche Scientifique (FNS) va poder abocar-se a la recerca. Ho explicava a VilaWeb amb aquest exemple: ‘Em van pagar perquè pogués fer la feina de preparació i edició del Llibre del Consolat de Mar. Jo no vaig cobrar ni un franc, però vaig poder mantenir un seguit de col·laboradors.’ A Basilea, hi fa tota la carrera professional: lector, privatdozent (professor associat), professor extraordinari, catedràtic numerari i director de departament. Però sobretot a la ciutat suïssa va poder col·laborar amb el seu mestre i company Von Wartburg en el Französisches Etymologisches Wörterbuch, l’obra magna que estudia etimològicament tots els parlars de la llengua francesa. Durant els cinquanta anys en què Colón està a l’estranger (1951-1997) no tan sols actua d’ambaixador de la llengua catalana, sinó que dirigeix nombroses tesis doctorals i crea escola entorn de la recerca sobre el català, l’espanyol, l’occità i el francès. Tot plegat el converteix en el més gran romanista que han tingut els Països Catalans. 3. Entendre i atendre les dues dimensions de la llengua: el temps i l’espai Viure a l’estranger, en la seva ‘bassa d’oli’ de Basilea, no el va desvincular en cap moment de l’activitat acadèmica del país. En l’era pre-cibernètica, Colón va poder fer estudis sobre el català i el castellà a molts quilòmetres de distància, gràcies a l’ajut d’Amadeu-Jesús Soberanas, conservador de l’arxiu de la Biblioteca de Catalunya, que li enviava tot allò que li demanava. La seva tasca investigadora, centrada en l’estudi de les llengües romàniques —especialment el català i el castellà— va ser enfocada en tres àmbits: la recerca etimològica, l’edició filològica i la història de la llengua. En són exemples llibres de lèxic contrastiu, com ara El español y el catalán, juntos y en contraste, Die ersten romanischen und germanischen Übersetzungen des ‘Don Quijote’ i Panorama de la lexicografia catalana: de les glosses medievals a Pompeu Fabra. En l’edició de texts, es destaquen les d’El llibre d’hores, els Furs de València, el Diccionario latino-español de Nebrija i el Llibre del Consolat de Mar. Però Colón va escriure sobretot centenars i centenars d’articles monogràfics, en què centrava l’atenció en un aspecte determinat i concret de tal o tal llengua: de vegades era un parlar i molt sovint era un sol mot. D’exemples d’aquesta minuciositat, n’hi ha un gavadal. Vegem-ne uns quants: ‘Unes notes sobre la pèrdua de la -r final etimològica’, ‘Valenciano calbot “golpe en la nuca”‘, ‘El concepto “otoño” en catalán y su posición entre las lenguas romances’, ‘Rosellonés antiguo causol, rosellonés moderno cossòl‘, ‘Le parfait périphrastique catalan “va + infinitif”‘, ‘Acerca de los préstamos occitanos y catalanes del español’, ‘Français casson et cassonade‘, ‘Concerning the Catalan-German Vocabulary of 1502: “Vocabolari molt profitós per apendre Lo Catalan Alemany y Lo Alemany Catalan”‘, ‘”La balada de la garsa i l’esmerla” de Corella’… En tota l’obra de Colón es veu sempre el rigor i l’aprofundiment en els dos aspectes de les llengües: l’espai (i, per tant, l’estudi intern, dialectològic, d’una llengua o bé el comparatiu entre llengües) i el temps (l’etimologia i la història de la llengua, de les llengües). Per això fou un dels iniciadors del monumental Atles lingüístic del domini català. I per això, aprofitant la tecnologia del segle XXI, fou tan important la creació, juntament amb la seva esposa, Maria-Pilar Perea, de l’Estratigrafia Dialectal, que VilaWeb va difondre l’estiu del 2016. El ‘Petit atles lingüístic’, una recerca de més de seixanta anys Una web explica com han evolucionat les paraules a cada dialecte 4. Un criteri sense renúncies: consultar fonts documentades Rigor i l’aprofundiment són característiques que recorren de cap a cap l’obra de Colón. Hom pot demanar-se quin mètode aplica en la recerca. I ell respon això: ‘M’he dedicat a la lexicografia. He agafat paraules i les he estudiades a fons. Però no puc parlar d’un mètode: simplement, cada paraula té la seva història i cal resseguir-la. Calen moltes monografies. El procediment de Coromines és també aquest: un recorregut per a cada mot.’ Tanmateix, el procediment no és ben bé el mateix que el de Coromines. Colón ho va escriure, indirectament: ‘La meva dèria ha estat gairebé sempre el fet lingüístic documentat, i he fugit de teories lingüístiques que no ofereixen una tal base.’ Quan VilaWeb li va demanar sobre aquestes paraules, respongué: ‘Això ho vaig escriure com una punxada al senyor Coromines. Ell tenia una dèria pel mossàrab i pel sorotàptic. El sorotàptic ningú no sap què és: és una cabòria seva. I sobre el mossàrab… Quan Jaume I va arribar a València, no hi quedaven mossàrabs: o havien fugit o els àrabs els havien islamitzats.’ Ell sabia, per exemple, que darrere molts dubtes semàntics en la interpretació d’un text podia haver-hi senzillament un error de lectura, com expliquen molts dels seus col·laboradors o deixebles que li van fer consultes. Ho explica el professor Albert Messeguer (Universitat Jaume I): ‘Tal cura, a més de ser governada pel talent de l’autor, no és sinó el correlat de la cita directa del text literari en tant que font i no de textos derivats o manipulats.’ Defugir l’especulació i la possibilitat d’error i fonamentar-se sempre en fonts documentades originals: aquesta és una de les claus —i un tret diferencial— de la feina de Colón. 5. De Basilea a Castelló: la Fundació Germà Colón i la donació de la seva biblioteca L’any 2010 es va anunciar la notícia: Germà Colón donava els seus llibres a la biblioteca de la Universitat Jaume I. En total eren 22.000 volums, divuit tones en llibres, que convertien la Jaume I —’la universitat del meu poble’, en deia Colón— en un referent nacional i internacional en els estudis de filologia romànica. Gràcies a aquesta donació, investigadors i estudiosos de tot el món poden tenir accés al fons bibliogràfic que havia anat acumulant Colón. Molts dels exemplars donats s’havien exhaurit o es podien trobar únicament en biblioteques estrangeres. Entre els volums que conservava a Basilea hi havia les col·leccions de filologia de llengües romàniques i lexicologia catalana, de literatura catalana i espanyola i els vint toms del Französisches Etymologisches Wörterbuch. El llegat contenia també arxius dels segles XIX i XX. Aquesta donació va ser possible gràcies a la Fundació Germà Colón Domènech, nascuda el 2002 i amb seu a la universitat. L’objectiu prioritari de la fundació era d’incentivar el coneixement i la investigació de la filologia romànica, afavorir el contacte amb institucions acadèmiques amb els mateixos interessos i promoure actes acadèmics com ara congressos, jornades, cursos, conferències, etc.

Summary: Germà Colón: cinc fites d’un enamorat de les paraules


Com explica avui la premsa espanyola la decisió d’ahir de la justícia alemanya de fer caure el relat de la violència i la rebel·lió del jutge Pablo Llarena? Doncs ho fa amb incredulitat, amb ràbia i amb la convicció que per més que la justícia belga, l’alemanya i possiblement l’escocesa contradiguin la justícia espanyola, la culpa no és seva, sinó dels de fora, que no entenen ni saben res de les lleis espanyoles. Autarquia de pensament polític i jurídic. I la posició és unànime, tret de les habituals excepcions a mitjans com ElDiario.es (‘La justícia alemanya despulla el Tribunal Suprem espanyol‘, diu Ignacio Escolar) i Público. A El País, la portada és contundent: ‘El Suprem perd la batalla per a jutjar Puigdemont per rebel·lió’ En l’editorial, el suposat canvi de to amb la nova direcció amb prou feines es nota. És un text agressiu, amb ressentiment per la decisió de la justícia alemanya. ‘Una errònia aplicació de l’eurorrdre per part d’aquesta instància alemanya sotmet la justícia espanyola a una forta pressió i qüestiona el principi europeu de reconeixement mutu de les decisions judicials en el si de la UE.’ Diu que el tribunal s’extralimita en les seves funcions. ‘El cert és que la decisió alemanya situa el sistema judicial espanyol en un carreró sense sortida’. I reconeix que ‘Espanya és camí de perdre la batalla del relat internacional.’ En l’editorial d’El Mundo, titulat ‘No hi ha d’haver impunitat per a Puigdemont’, el diari qualifica la decisió del tribunal de Slesvig-Holstein de ‘cop contra el procés d’integració judicial en territori comunitari’. I diu: ‘Resulta inaudit i lamentable que aquest tribunal es permeti d’entrar en el fins de l’acusació quan hauria de limitar-se a calibrar l’equivalència dels delictes argumentats pel jutge Llarena. Aquesta resolució perverteix el funcionament de l’euroordre, un procediment pensat no pas per a enjudiciar a fugits com l’ex-president sinó per a facilitar la cooperació judicial entre estats membres de la UE’. El diari no ho entén: ‘Aquesta posició és tan incomprensible com la inadmissió del delicte de pertorbació de l’ordre públic’, i qualifica ‘d’insult a la intel·ligència’ que els jutges hagin negat en la resolució que exercís de ‘lider espiritual’ d’un moviment violent i que amb el referèndum volgués negociar. ‘No volia negociar res. Es va alçar contra l’ordre constitucional, cosa que constitueix un delicte gravíssim que no pot quedar impune’. I un encàrrec a Pedro Sánchez: ‘El govern no pot emmudir quan es posa en entredit el sistema judicial.’ Ho planteja com una topada entre Sánchez i Llarena, tant en la portada: Com en aquest article. Diu el diari en aquest article que Sánchez vol passar pàgina de ‘la qüestió catalana’ gairebé a qualsevol preu. Però que el jutge del Suprem no hi està disposat i per això desestimarà el lliurament només per malversació. I la por reiterada en aquest article que l’acceptació del lliurament que proposa Alemanya acabi en una possible obertura d’una via per a investir Carles Puigdemont president de la Generalitat Al diari ABC hi ha aquest article d’anàlisi titulat ‘El cas 1-O davant la justícia internacional i europea’. Tampoc no s’expliquen la decisió del tribunal alemany, ni de la justícia belga, que ja fa mesos que va denegar l’extradició de Comín, Serret i Puig. ’La conducta dels jutges belgues i alemanys té una impossible explicació jurídica. Funciona la política, la propaganda, les llegendes negres i els estereotips.’ Sobre els belgues, diu que ’s’agafen a un inexistent defecte formal per a refusa la col·laboració, i citen el jutge Pablo Llarena, en un exercici extraterritorial i il·lícit de les seves competències, que transgredeix les d’Espanya.’ I sobre els alemanys, que deixen Espanya en una indefensió total amb la seva decisió sobre Puigdemont. Aquest article aprofundeix en un dels arguments de l’espanyolisme, el del menyspreu al tribunal de Slesvig-Holstein, que qualifiquen de regional. ’No és qui per a decidir’, o bé ‘és un tribunal inferior’. I la vella desconfiança sobre allò que ve de fora: ‘Confiem en ‘estat de dret espanyol. La UE no és un estat de dret. La comunitat internacional menys encara.’ El Confidencial està preocupat per les conseqüències que pot tenir la decisió d’Alemanya. I qüestiona que Llarena pugui mantenir la suspensió del càrrec de diputat electe a Carles Puigdemont, perquè per a fer això, que suposa una limitació d’un dret fonamental, cal que hi hagi un processament en ferm per rebel·lió i empresonament. A El Español de Pedro J. Ramírez, diu en l’editorial que la decisió de Slesvig-Holstein ‘envalenteix el separatisme’ i ‘desvirtua el sentit de l’euroordre i perverteix l’essència de la UE’. Insisteixen també en l’argument del ‘tribunal menor’, que imposa el criteri a ‘tot un Tribunal Suprem d’un estat membre’. Un enfocament molt espanyol, en el sentit de no entendre una estructura autènticament federal de l’estat.

Summary: La premsa espanyola ataca Alemanya amb ràbia i ressentiment per la decisió sobre Puigdemont


Ja fa un any i mig que Adrià Carrasco va saltar per la finestra de casa seva per salvar-se de l’operació policíaca en què el volien detenir i acusar de terrorisme. Ens retrobem amb ell a Brussel·les per parlar de la seva situació actual, de com viu l’exili i com s’han d’encarar els mesos vinents. Ell ho veu clar, propugna una vaga general indefinida. Reclama a la gent que s’organitzi i que no esperi el senyal de cap líder. ‘No crec que el poble necessiti els polítics, nosaltres som prou capaços de fer-ho sols, no necessitem cap líder superior’, diu. Però els fets d’ahir ho canvien tot. Allò que era una entrevista pausada, es capgira per la ràbia de les noves detencions. ‘Cal que fem servir aquesta ràbia i aquesta tristesa per teixir xarxes de solidaritat i organitzar-nos.’ Adrià Carrasco reclama una resposta contundent. —Ahir ens llevàvem amb nova ràtzia per part de l’estat espanyol contra l’independentisme. A molts ens venien les imatges de la Tamara i vostres d’ara fa un any i mig. Com ho heu viscut? —Ho he viscut amb ràbia i frustració. Sabíem que la Tamara i jo no seríem els últims, i tal dit tal fet. El principi és el mateix que amb el nostre cas: acusacions de terrorisme esbombant-se a la premsa sense filtre per aconseguir dos objectius, si més no, ben clars. El primer és atemorir la gent que lluita perquè plegui. El segon, com ja van intentar, i no van aconseguir, amb mi i la Tamara, és convèncer l’opinió pública que els CDR són grups terroristes i, en una escala més global, tot l’independentisme. —Quin consell donaríeu a aquella gent que és objecte d’aquest nou cas de repressió? I el seu entorn? —Els diria que fessin servir aquesta ràbia i aquesta tristesa per a teixir xarxes de solidaritat i organitzar-se per a donar una resposta. L’estat i la seva repressió ens volen callats, tristos i a casa, però la nostra resposta ha de ser l’oposada: sortir, explicar què ens ha passat, ser-ne conscients per lluitar pels nostres drets. Per tant, hem de mostrar la nostra ferida amb dignitat i valor, per continuar lluitant. És molt important buscar contactes de gent que ja hi ha passat i que entenen el teu patiment, com el meu grup de suport o el de la Tamara. Pel que fa al seu entorn no immediat, que ara mateix som tots, tenim la responsabilitat de donar-hi una resposta. La resposta no pot ser calma, serenor i jugades mestres, com alguns s’afanyaran a suggerir. La resposta ha de ser rabiosa, contundent i organitzada. La repressió arribarà tant si ens mobilitzem com si no, perquè és persecució ideològica. Per tant, contra la por no ens queda alternativa: mobilització tant sí com no. —Resulta que el fiscal és el mateix que en el vostre cas i en el de Tamara Carrasco… —No tinc res a dir, els fets ja ho diuen tot. —Continueu en contacte amb els CDR? —Des d’aquí és molt complicat. Cal tenir en compte que les vies de comunicació amb persones que han estat tant al focus de la repressió com són els CDR són poc segures. Precisament una les coses que més em frustren de l’exili és voler millorar la situació com a afectat directe i trobar-me una barrera de 1.500 quilòmetres. És veritat que tenim les xarxes i els mitjans de comunicació ens fan d’altaveu, però a mi m’agradaria poder estar amb la meva gent als carrers, a les accions directes. Voldria lluitar allà amb tots, poder anar a manifestacions, assemblees, sopars grocs… —Les xarxes d’alguna manera ajuden a poder estar actiu políticament? —Sí, però no és igual. Twitter és un món a part, tens mil repiulets d’una manifestació però després al carrer només hi van dues-centes persones. La gent es pensa que fa molt opinant, però no n’hi ha prou. En realitat allò que és important és el carrer, la capacitat d’aplegar la gent en un punt i una situació determinats. Falta gent valenta, amb coratge i responsabilitat de la situació per fer determinades accions. Cal una vaga general indefinida. —Vaga general indefinida? —Sí, la resposta a la sentència ha de ser aturar-ho tot. Tancar comerços, tancar-ho tot. Això tindria un impacte econòmic molt fort i és clar que en aquest món capitalista si no fas això, no et fas cas ningú. Si no fem alguna cosa, no passarà res, s’ha demostrat. Fa deu anys que sortim al carrer en massa. I sí, és clar, tenim una imatge aèria de puta mare, però de què ens ha servit? És clar que és important, però perquè ens facin cas s’han de fer coses més fortes. —Com veieu on som ara? Què en penseu de la situació política actual? —Hem caigut en el parany de pensar que hi haurà un dia que direm fins aquí. Avui sortirem als carrers, ho aturarem tot i d’aquí no ens mourem. Esperem constantment que arribi el dia. Ara és la sentència, després serà el 3 d’octubre… Sempre ho anem ajornant. Però aquest dia podria ser demà mateix, de motius en sobren. Només cal obrir els ulls i organitzar-se. La gent espera un lideratge que no sé si arribarà. Cal que la població faci el clic, ha de pensar que només depèn d’ella. Cal que la gent entengui que és ella que ha d’anar a l’assemblea, és el poble que s’ha d’autoorganitzar… Fins que no arribi el dia que tots en prenguem consciència, esperarem una cosa que potser no existeix. —Creieu que no cal esperar cap consigna dels polítics? —No, no els esperem. La gent busca un lideratge que potser no arribarà i que si arriba potser no ens portarà a la República. No crec que el poble necessiti els polítics, nosaltres som prou capaços de fer-ho sols, sense cap líder superior. No ens calen ni Consell per la República ni Puigdemont. Però, és clar, també he de dir que si algú s’anima a fer-ho des d’aquí i funciona, endavant! —Una de les preguntes que es fan últimament dins de l’independentisme és: on és la gent jove? —On és? Buf… Molts en processos judicials. Intentant salvar el cul. I suposo que molts provant de mesurar aquesta balança que hi ha entre voler sortir al carrer i voler salvar la teva llibertat. El jovent hi és i és actiu. Encara més, som presents en moltes lluites que van més enllà de l’independentisme, com ara aturant desnonaments o lluites ecologistes… Sí que és veritat que la repressió ha afectat totes les generacions. —… —D’una altra banda, també hem de tenir en compte que la transversalitat de l’independentisme ha fet que en certs moviments hàgim de conviure gent de generacions molt diferents. No és fàcil de gestionar una assemblea amb gent de seixanta anys i gent de vint. Uns han viscut unes coses i tenen uns valors, i uns altres n’han vistes unes altres i tenen tota la vida davant. A vegades això frena una mica el moviment. I si no ho sabem tractar amb pedagogia, aquest fet ens pot acabar encallant. Cal ser conscients que de vegades hi ha un xoc en les maneres de fer entre les generacions. Cal escoltar-nos; si no ens pot acabar destruint. A Esplugues al CDR ens ha passat això, i ara, vist des de la distància, només calia una mica d’entesa entre tots i deixar de banda això tan nostre que la millor fórmula és aquella que pensa un mateix. —Enteneu que els CDR siguin menys actius que mai? —És que aquest és el principal motiu de la repressió, volen desmobilitzar-nos. La gent té por. I no puc jutjar ningú per tenir-ne, però sí que crec que hem d’encoratjar la gent a perdre la por i a continuar lluitant. Evidentment, si tens dos fills i hi ha una acció que et pot acabar implicant penes de presó, puc arribar a entendre que no vulguis arriscar-te. Però no ho comparteixo. L’estat actuarà així amb qualsevol dissidència. No podem callar, cal actuar. —Tornant al vostre cas concret. Fa mig any de l’última entrevista que us vam fer amb Tamara Carrasco, i el vostre cas continua al mateix punt judicial… —En realitat ha millorat alguna cosa. Per sort, la Tamara de moment pot sortir del seu poble. Ara, jo continuo esperant resposta dels jutjats de Granollers i Vilanova. L’Audiència va deixar-nos d’investigar per terrorisme, però ara ens investiguen per desordres públics. De moment, nosaltres no sabem si la cosa es mourà o si estarem així per sempre. El cas és en aquests dos jutjats però no es mou. Suposo que no els deu semblar prou important. No sabem quan es pot desencallar, els advocats no ens donen cap data. —Teniu la sensació que sou als llimbs legals? No us han fet ni una euroordre…. És possible que no vulguin fer soroll i que la gent no es recordi del vostre cas? —Potser sí, però jo ja me n’encarrego que no se n’oblidin i que es parli de mi. No deixaré de fer accions com la del desembre de l’any passat, quan vaig intervenir en un acte d’en Borrell a Brussel·les per fer-li saber què pensava. Actes com aquest els recorden que sóc aquí, emprenyat. No callaré. —No us desespera no veure el final d’aquest procés? —Sí, però ja sabem que la justícia espanyola funciona així. La sentència, rai. Moltes vegades, tot allò que hi ha abans d’arribar-hi és pitjor. La bomba ja l’han tirada, l’acusació ja te l’han feta. Tot allò que havia de destruir aquella acusació ja ho ha destruït. En casos com el meu, l’objectiu principal és l’acusació. La sentència no crec que els preocupi gaire. —Confieu en una sentència favorable en el vostre cas? —Ens han rebaixat les acusacions de terrorisme a desordre públic, però la presó encara és una opció. La pena màxima per a aquests casos és de vuit anys. I, a més, jo em vaig escapar d’un operatiu de la policia preparat per a detenir un suposat terrorista. Les ganes que tenen d’agafar-me són evidents. Tinc molt clar que si tornés, em detindrien i em portarien a la presó. Estic convençut que em tindrien en presó provisional fins al dia del judici, o vés a saber fins quan. —Valtònyc deia l’altre dia en una entrevista a VilaWeb que per molt que la justícia europea li donés la raó, no tornaria, que no confiava en Espanya. Ho heu pensat? —És clar, jo tampoc no hi confio. La justícia espanyola no ha fet mai la neteja necessària. Només cal mirar casos com els d’Altsasu. La jutgessa que portava al cas ha estat condecorada per associacions de guàrdies civils… Valtònyc fa bé de no fiar-se’n. Per mi la condició ideal és l’arxivament del cas. Perquè llavors poca cosa podrien fer. I en aquesta situació tinc clar que tornaria tranquil perquè hi ha agents que s’ocupen de mirar que això es compleixi. En els altres casos, com multes o semblants, no us ho sabria dir. No hi he pensat. —Ha valgut la pena tot això? —Sí, totalment. I una vegada darrere una altra. Per mi, el fet d’exiliar-me és, en primer lloc, una decisió personal per a garantir la llibertat i poder veure el sol, però també és una decisió política. Enfront d’un règim i una justícia que gasta tants recursos contra la dissidència i que té un aparell repressiu tan greixat i que funciona tan bé, jo he triat la desobediència. En el meu cas, això va voler dir anar-me’n del país.

Summary: Adrià Carrasco: ‘Sabíem que la Tamara i jo no seríem els últims’


VilaWeb convoca, com cada any, l’Assemblea de Lectors, que tindrà sessions en dies diferents a Vic, Barcelona, Perpinyà, Palma i València. El dimecres 7 de febrer es va fer la primera d’aquestes sessions a Vic. La següent assemblea es va fer dissabte 10 de febrer a Barcelona al Centre de Cultura Contemporània de Barcelona. Prèviament, a les deu del matí, es va fer una visita a la redacció del diari, al carrer de Ferlandina, 43. La pròxima assemblea és la de Perpinyà, que es farà el dissabte 17 de febrer a dos quarts d’onze del matí al Casal (avinguda del Liceu, 23). És una assemblea oberta a tothom. Vicent Partal, Pere Cardús i Àlvar Teixidor parlaran del projecte de VilaWeb i de la situació política del país. L’assemblea de València es farà el 24 de febrer a les dotze del migdia a la Societat Coral el Micalet (carrer de Guillem de Castro, 73). I finalment, l’assemblea de Palma es farà el dijous 22 de març a les set del vespre a Can Alcover (carrer de Sant Alonso, 24). En el cas de Palma, es farà primer una conferència a càrrec de Vicent Partal i Pere Cardús oberta a tothom, i en acabat, es farà l’assemblea de subscriptors en una reunió més breu. A l’Assemblea de Lectors, hi poden assistir tots els subscriptors del diari. Si encara no en sou, podeu fer-vos-en omplint aquest formulari. El director, Vicent Partal, i responsables del diari membres de la redacció hi expliquen els projectes en marxa o futurs i escolten, especialment, els comentaris i crítiques dels subscriptors. La sessió de Barcelona, a més, fou enregistrada en vídeo, per facilitar la participació de tots els qui no hagin pogut acudir a cap de les quatre convocatòries.

Summary: Assemblea de Lectors de VilaWeb, dissabte 17 de febrer a Perpinyà


Catalunya Nord fa avui la seva diada per a reivindicar la catalanitat i el dret de decidir. A les quatre de la tarda es farà una marxa pels carrers del centre de Perpinyà, que sortirà de la plaça de Catalunya i acabarà amb els parlaments de les entitats al peu del Castellet. A continuació, a les vuit del vespre, hi haurà un concert a la Casa Musical de grups del panorama sonor nord-català. El Col·lectiu 7 de novembre coordina els actes de la diada des de fa uns anys. Parlem amb Joana Serra, activista del col·lectiu i propietària de La Llibreria, punt de trobada i activitat a Perpinyà. Dijous es va fer una concentració contra l’empresonament de mig govern de la Generalitat davant del consolat espanyol. —Hi ha preocupació, interès o sorpresa entre els nord-catalans per la intensitat del conflicte entre Catalunya i Espanya? —Tot això que heu dit. Preocupació, interès, estupefacció, sorpresa… Hi hauria molts mots per a dir. Sí que es dóna una circumstància que no havia passat fins ara aquí perquè s’ha eixamplat moltíssim l’interès en la població en general. S’ha superat l’entorn habitual de gent mobilitzada o implicada políticament. Si passegeu per Perpinyà i demaneu a qualsevol persona, veureu que hi ha inquietud i un seguiment prou actiu d’això que passa al sud. L’empresonament del govern ha estat un punt d’inflexió també aquí. La detenció dels Jordis, comptant que aquí hi ha delegacions d’ANC i d’Òmnium, va marcar un canvi important. —L’empresonament de mig govern deu haver influït a l’hora de mobilitzar població que habitualment no es mobilitza. —I tant. S’ha anat més enllà. I hi ha indignació pel fet que ningú a Europa diu res per a condemnar aquesta situació. No s’entén aquest silenci perquè es tracta d’un govern que ha estat elegit en unes eleccions. No ho entén ningú. I la gent es preocupa molt. Hi ha gent que ve a demanar què pot fer per ajudar. Hi ha ganes de poder fer quelcom per a donar suport als catalans del sud. —Hi va haver catalans del sud que van recordar que Catalunya Nord existia quan es va veure el paper decisiu del nord en l’operació de les urnes del primer d’octubre. Quin impacte ha tingut aquella operació aquí? —Aquest tema va anar molt bé per a marcar país i recordar que hi ha catalans més enllà del Principat. L’impacte d’això que passa al Principat arribarà a la resta dels Països Catalans. Malauradament, crec que hi haurà conseqüències repressives molt més dures, com ja hem vist al País Valencià i a les Illes Balears. Aquí, al nord, no crec que això tingui un impacte negatiu. És cert que aquell fet ha marcat el territori i això és bo. Catalunya Nord ha fet un paper important en aquesta qüestió, però aquesta mena d’ajudes no cal escampar-les per la premsa. Cal ser discret per a ser efectiu. —Dieu que la gent demana com pot ajudar. Com es pot vehicular, aquesta ajuda? —De moltes maneres. D’entrada, s’ha creat un comitè de solidaritat catalana. L’ha posat en marxa l’antena de l’Assemblea Nacional Catalana d’aquí. S’hi ha adherit molta gent i té molts eixos de treball. Algunes de les tasques que es poden fer tenen a veure amb qüestions logístiques. Hi haurà despeses judicials que es poden sufragar amb caixes de solidaritat. Aquí, a La Llibreria, hi ha gent que ve a portar diners, xecs i allò que calgui per ajudar. També cal fer visible això que passa al Principat. Som a l’estat francès i la premsa francesa explica la situació des d’una perspectiva favorable a l’estat espanyol. Hi ha molta desinformació. És bestial. —També hem llegit algunes informacions positives… —Potser hi ha hagut alguns canvis de tendència durant aquests últims dies. Però cal fer circular la informació des d’una perspectiva catalana. Hi ha gent que tradueix articles de la premsa catalana per fer-los arribar a la premsa francesa. I hi ha gent del nord que intervé als mitjans francesos per aportar una veu pròpia. Penseu que, quan Puigdemont va anar a Brussel·les, els titulars d’aquí van dir que havia abandonat el seu poble i havia fugit del país. Les fonts dels mitjans estatals francesos són espanyoles. Acostumen a passar per Madrid. Per informar de coses que passen a Catalunya, com ara els fets del primer d’octubre, alguns mitjans fan connexions des de Madrid. Fan coses surrealistes. I aquí tenim feina per a fer. Tampoc no deixarem de fer mobilitzacions al carrer per a fer visible la protesta contra els atacs a la democràcia. Cartell de la diada de Catalunya Nord d’enguany. —Avui es fa la diada de Catalunya Nord. Té alguna intenció especial? La situació del sud tindrà algun efecte sobre la diada? —És evident que sí. No oblidem que la diada es fa per reafirmar la catalanitat del nord del nostre país. El lema de la manifestació és ‘Sem Catalunya Nord, volem decidir’. Però és evident que, amb els esdeveniments d’actualitat, hi haurà un espai per a exigir la llibertat dels presos polítics. El Col·lectiu 7 de novembre reacciona als fets de les últimes hores per facilitar que aquestes protestes també es puguin fer avui. —El camí de l’emancipació del nord també ha de passar per un referèndum, encara que no n’hi hagi cap possibilitat pròxima? —Encara en sem molt lluny. Cal entendre que hi ha molta gent a Catalunya Nord que es decanta per la llibertat del sud, però que encara no fa el pas de defensar la independència del nord. Sí que és interessant el fet que molta gent pensi que el procés que fa el sud tindrà un impacte evident aquí. La nostra gran dificultat és aquesta: ens cal mantenir l’atenció sobre el sud però anar avançant per millorar la nostra situació. Sem en un estat molt centralista que retira competències dels consells departamentals. A més, fa poc que ens han canviat el nom de la regió. De moment, és important que ens fem visibles amb manifestacions com la d’avui i que anem veient com podem avançar pas a pas.

Summary: Joana Serra: ‘L’empresonament del govern també és un punt d’inflexió a Catalunya Nord’


El poeta Carles Hac Mor (o potser caldria dir-ne antipoeta, terme en què es trobava més bé) ha estat destacat amb el premi Jaume Fuster a la seva trajectòria, tot i que es va morir el mes de gener. No hi ha cap precedent de concessió pòstuma d’aquest premi, que atorga l’Associació d’Escriptors en Llengua Catalana (AELC) després d’una votació dels socis, que són, per tant, escriptors. Però com ja ha aclarit la presidenta de l’associació, Bel Olid, les bases permeten de premiar un escriptor difunt en el cas que al començament de les votacions encara fos viu, com és el cas. També ésla primera vegada que un grup d’escriptors (Jordi Marrugat, Víctor Sunyol, Jaume C. Pons Alorda…) impulsen la candidatura. Ho van fer perquè sabien que, per la malaltia que tenia Hac Mor, només el podia obtenir enguany. I se n’han sortit. Ha recollit el premi la companya i el fill d’Hac Mor, Ester Xargay, i el seu fill, Carles Agustí. Bel Olid ha explicat que enguany hi haurà una altra novetat: una festa on sonarà la poesia d’Hac Mor, cap a final de maig, per retre-li homenatge. I s’editarà un volum de la col·lecció ‘Retrats’ dedicat a ell. La poetessa Laia Martínez ha llegit un poema al començament de l’acte i un altre a la cloenda, i Jordi Marrugat, estudiós de l’obra d’Hac Mor, n’ha fet la glossa. Marrugat és autor del volum ‘La revolució com a origen de l’escriptura de Carles Hac Mor i l’escriptura de Carles Hac Mor com a origen de la revolució’ (Arola editors, 2009). Jordi Marrugat ha destacat, d’entrada, la versatilitat d’un premi com el Jaume Fuster, que té la capacitat de premiar el poeta Joan Margarit l’any passat i que enguany destaca Carles Hac Mor, dos escriptors que representen els extrems en la literatura catalana: ‘Davant la passivitat de Margarit, la revolta d’Hac Mor; davant el populisme de Margarit, l’avantguarda arrelada al poble d’Hac Mor; d’avant l’èxit de Margarit, la reivindicació del fracàs d’Hac Mor. En aquest sentit, el premi Jaume Fuster destaca enguany l’experimentació i la literatura dels marges.’ Marrugat ha explicat la trajectòria rupturista de la vida i l’obra de Carles Hac Mor (Lleida, 1940 – Sant Feliu de Guíxols, 2016) per mitjà d’un seguit de lemes que eren les columnes que sustentaven el seu pensament. La seva obra va associada a la idea de revolta, subversió i revolució, i Marrugat considera que, efectivament, la seva actitud artística radical implica un abans i un després en la literatura. L’ha definit de Duchamp i Beuys de la literatura, perquè va voler traspassar el rupturisme de les arts visuals a la literatura, sempre més conservadora. Marrugat ha explicat: ‘Situem Hac Mor en la poesia, però ell mateix deia que feia antipoesia i després va dir que feia subpoesia i encara després que feia infrapoesia, amb la voluntat de no quedar mai emmarcat. Perquè Hac Mor fugia de tot allò establert, fins a les últimes conseqüències. Ell deia que l’art el que ha de fer és fracassar, només així podrà ser art.’ Lema: «Hem superat tots els límits, s’imposa un retorn al desordre.» Segons Marrugat: ‘Com que hem superat tots els límits en l’excés d’ordre, en l’excés de normes, de racionalitat, cal tornar al desordre. Perquè aquest és un ordre que mata la vida.’ Lema: «Nihilisme creatiu, anarquisme creatiu.» ‘Per a crear hem de partir de la destrucció del que existeix, perquè no podem dependre d’allò fet.’ Lema: «Que mori el sentit!» ‘Hac Mor va proposar una lluita titànica contra el sentit, perquè el sentit és una imposició a la vida. El sentit és el llenguatge i el llenguatge ens embolica en un món que no podem acabar de comprendre. Però matar el sentit és impossible. Fer silenci, doncs? No, s’imposaria el sentit de l’altre. Ell va utilitzar la llengua per matar el sentit, per matar la mateixa llengua. Per això la seva obra és plena de paradoxes constants.» Ester Xargay aclareix: ‘Però en Carles va fer un treball constant i exhaustiu amb la llengua, cuidava el català moltíssim, era molt exigent amb la llengua. Perquè per atacar la llengua cal saber-ne un munt. Va fer una tasca lingüística ingent.’ Lema: «La perfecció és feixista (i l’excel·lència és putrefacta).» Continua Marrugat: ‘L’ideal de perfecció que se’ns imposa condiciona la nostra manera de viure, que mai no és perfecta. La seva avantguarda naixia de la tradició popular i d’algunes dites en feia lemes també.’ Com el que segueix: Lema: «Lo pensar fa de curt.» ‘Cal defenestrar els mestres, deia, que no volia dir no aprendre dels mestres, però també defenestrar-los. Perquè ell defensava una obra sense norma.’ Lema: «L’única norma és la de no tenir-ne cap.» Lema: «L’objectiu és no consolidar res.» ‘Perquè la consolidació és la mort de l’obra. Per això l’obra requereix un canvi constant i una vida en canvi constant també.’ Lema: «El poeta és un ésser humà en procés d’esdevenir ca.» Continua Marrugat: ‘Carles Hac Mor va contra el concepte històric de poeta (ni àngel ni ocell ni déu ni home). No, el poeta és en procés d’esdevenir ca, que és un animal inferior a l’home, que no és racional, que en qualsevol moment et pot bordar i mossegar. I aquest lema fa una referència als cínics grecs, que renunciaven al logos, a la vida civilitzada, i s’explica que fins i tot algun d’aquests cínics va arribar a mossegar un ciutadà d’Atenes.’ I continua el lema anterior: «(per tal de qüestionar l’home des del ca i el ca des de la paparra).» I el lema més radical de tots: «Tothom és poeta, és a dir, no pas tothom pot ser poeta, sinó que tothom ho és.» ‘És l’atac més fort que es pot fer a la literatura. I aquest és el canvi radical que Beuys va introduir en el món l’art. Les jerarquies desapareixen.’ ‘Ell volia construir una obra lligada realment a la vida, una obra que fos vida, que fos viva.’ Jordi Marrugat ha acabat recordant que aviat sortirà el segon volum de l’obra completa de Carles Hac Mor, que publica Pagès editors; també els llibres inèdits ‘Oferiment’ i ‘No ben bé’ (aquest últim a Tushita edicions); i encara l’assaig ‘Escriptures aforades’ a l’editorial Rata, del grup Enciclopèdia Catalana, que començarà a publicar a l’octubre. A més, les cartes sortiran a la revista Poetari i encara hi ha texts inèdits, que aniran arribant.

Summary: XVI premi Jaume Fuster per a Carles Hac Mor, l’antipoeta que reivindicava el fracàs


Cada dos anys, coincidint amb la Fira Alimentària, la distribuïdora de vins Vila Viniteca, una de les més importants d’Europa, al capdavant de la qual hi ha Quim Vila, organitza una mostra internacional amb els cellers que ella representa, per donar a conèixer les darreres anyades explicades pels seus autors. L’acte ocupa la Llotja de Mar. Aquest dilluns 25 d’abril es va celebrar la novena edició. Hi van participar al voltant de cent vuitanta cellers. Abastar informativament aquest esdeveniment és difícil. Cal cercar un fil conductor: a través d’un sommelier o prescriptor, per exemple, o triant un celler de cada zona vinícola representada o triant alguns cellers d’unes quantes zones i prou… En aquesta ocasió, vam triar un fil conductor aleatori, amb un cert grau d’atzar: vam partir d’un celler que ens va explicar els seus valors sobre els quals fonamenta el seu projecte, li vam demanar que ens deixés tastar un vi i només un, i, finalment, li vam demanar també que ens recomanés un altre celler. Amb el celler recomanat vam fer el mateix i aquest ens va portar a un tercer celler i el tercer a un quart i així fins a visitar i fer un tast del projecte de deu cellers presents a la Música del vi 2016. Aquesta és la ruta que en va sorgir. Comencem per un celler del País Valencià: L’enòleg Javier Revert i el propietari del Celler del Roure, Pablo Calatayud. CELLER DEL ROURE Denominació d’Origen València Vall de les Alcusses Ens explica l’enòleg Javier Revert que el celler es troba a les Alcusses, municipi de Moixent (la Costera) i que es tracta d’un projecte familiar impulsat per Pablo Calatayud. Els primers vins els van treure al mercat l’any 1996 i van ser ‘Les Alcusses’ i ‘Madureses’. Ja en aquell moment van fer una aposta pel vi de qualitat a partir de les varietats autòctones del territori: el mandó i el monastrell. Pablo Calatayud explica que els inicis varen quedar marcats per una visita que féu al Priorat. Va visitar Mas Martinet i va conèixer l’enòloga Sara Pérez, que fou una inspiració i els va assessorar els primers tres o quatre anys. El celler original és a Moixent. El territori vinícola gira al voltant de tres pobles d’influència: Moixent, Font de la Figuera i Fontanàs. Al 2006 van fer una aposta de creixement construint un nou celler a la vall de les Alcusses, prop del poblat íber de la Bastida. Una finca on es conservaven noranta-set àmfores de fang enterrades. És aquí on elaboren una nova gamma de vins: Safrà (85% mandó i la resta monastrell i garnatxa tintorera), Parolet (un vi de guarda, més estructurat, fet de mandó i monastrell) i Vermell (amb predomini de la garnatxa tintorera). El vi: Ens fan tastar el Safrà, un vi representatiu d’aquesta nova gamma de vins del Celler del Roure, que porta sis mesos de criança en àmfora, amb predomini del mandó, i del qual se’n comercialitzaran 12.000 ampolles. Aquest vi encara no ha sortit al mercat. El celler recomanat: Ens convida a visitar el celler 4Kilos Vinicola de Mallorca. L’equip de 4Kilos Vinícola, amb Sergio Caballero i Francesc Grimalt (a la banda dreta). 4KILOS VINÍCOLA Felanitx, Illes Balears Aquest celler ha sacsejat la cultura vinícola de Mallorca i ha reforçat una tendència en el món del vi, que és la de deslligar el vi d’un cert aire seriós, classista i inaccessible que a vegades gasta. Els valors que hi ha al darrere d’aquest celler, l’estètica (cada any canvien l’etiqueta dels vins), els projectes que genera, en són l’evidència. 4Kilos Vinícola va néixer el 2006 de la mà de dos socis: Francesc Grimalt, que havia estat soci i tècnic del celler Anima Negra, també a Mallorca, i ell és un dels grans defensors de la recuperació de la varietat de raïm callet, i Sergio Caballero, amant de la vinya i el vi, però que prové del món de la música i és soci fundador i codirector del festival Sónar. L’enòleg és Eloi Cedó. El nom de 4Kilos prové de la inversió incial que van fer tots dos socis en el projecte. La primera gamma de vins es va dir 4Kilos. Després n’obriren una altra, 12Vots, un vi més popular per carregar les piles, ens diu Sergio Caballero. El vi: Ens proposen tastar el Grimalt Caballero, un vi fet de les varietats callet (80%) i fogoneu (20%), que provenen d’una vinya molt petita en coplantació, de setanta anys, situada a Felanitx. És un vi de parcel·la. Expliquen que hi fan una intervenció mínima, que gairebé no el toquen. El celler recomanat: Ens proposen visitar Comando G i Dani Landi, dos projectes vinculats, que tenen també la voluntat de sacsejar els tòpics i les convencions del món del vi. D’esquerra a dreta: Fernando García i Dani Landi. Ells formen el Comando G. COMANDO G I DANI LANDI Vinos de Madrid Serra de Gredos Dani Landi pren el fil de la idea d’una nova actitud dins el món del vi, que fuig de l’elitisme sense deixar de fer les coses ben fetes i els millors vins possibles. Té un celler petit, artesanal, que va aixecar l’any 2008 a la serra de Gredos. Havia començat al celler familiar, Jiménez-Landi, però ell s’hi ha desvinculat i avisa que no ens confonguem. Diu que els valors que hi ha al darrere del seu projecte vinícola es basen en tres conceptes: vins de paisatge, que expressin la mineralitat, que siguin vins purs, diu. En segon lloc, que siguin frescs, amb una acidesa que ens recordi la fruita fresca. I com a tercer concepte, l’elegància i la finor. El seu projecte personal abasta cinc hectàrees de vinya ecològica i una part de biodinàmica també. Elabora el vi Cantos del Diablo, fet de garnatxa de vinyes velles. Amb el seu amic Fernando García van crear el projecte Comando G (Comando Garnacha), amb el qual treballen 15 hectàrees de vinya. Es van conèixer al màster d’enologia. Dani Landi havia estudiat filosofia i Fernando García era enginyer agrònom. Han muntat el projecte a Cadalso de los Vidrios. El que han fet és recuperar vinya vella amb la voluntat també de fer una regeneració socioeconòmica de la regió, i rescatant oficis, com el de llaurar amb cavall. El seu és un projecte compromès. El vi: Ens fa tastar el Cantos del Diablo 2013. Ens diu Dani Landi que ells treballen amb la convicció que els grans vins no s’elaboren sinó que es cultiven. Aquest neix d’una vinya de 0,3 hectàrees a 900 metres d’altitud, en sòl granític, al nord de la muntanya. Només se’n fan 369 ampolles. Diu que aplega els tres conceptes que defensa i que és un vi de garnatxa de vinyes velles que ofereix una sensació viva, electritzant, molt pur, molt floral també. El celler recomanat: Ens recomana Descendientes de J. Palacios, el projecte de Ricardo Palacios al Bierzo. Diu en Dani Landi que és un projecte que els ha estat referència en els inicis i que tenen respecte, admiració i amistat per Ricardo Palacios. Ricardo Pérez Palacios del celler Descendientes de J. Palacios. DESCENDIENTES DE J. PALACIOS Denominació d’Origen Bierzo Corullón És Ricardo Pérez Palacios qui ens atén, elaborador juntament amb el seu oncle, el conegudíssim productor del Priorat Alvaro Palacios, que van arribar al Bierzo l’any 1999. Es van instal·lar al poble de Corullón on cultiven 30 hectàrees de vinya vella i treballen en agricultura biodinàmica. Ricardo ens explica que en aquesta zona les darreres veremes han estat molt diferents unes de les altres, que el clima atlàntic de la zona és boig però que això és estimulant, perquè cada any és diferent. El vi: Ens ofereix La faraona 2014, feta de la varietat mencía, que és el vi que surt de la vinya més alta que tenen i que té un sòl molt especial, de condicions molt limitants, que li confereix un gust profund i equilibrat. El celler recomanat: Ens proposa visitar l’enòleg Bertrand Sourdais, propietari del celler Antídoto a Ribera del Duero i el Domaine Pallus al Loira. L’enòleg Bertrand Sourdais. CELLERS ANTÍDOTO, DOMINIO DE ES, DOMAINE PALLUS Denominació d’Origen Ribera del Duero Sòria L’enòleg Bertrand Sourdais té diferents projectes vinícoles a l’estat espanyol i també dirigeix el celler familiar del Loira, Domaine Pallus, en el qual ell és la cinquena generació. Aquest enòleg francès va arribar a Sòria l’any 2000 de la mà d’Alvaro Palacios i avui en aquelles terres tira endavant el celler Antídoto i també el Dominio de Es. Ens explica que ell va a la recerca de la qualitat en cada racó de món, que la resta no té importància. I assegura que el que cal a Europa és promoure les varietats autòctones, el sòl i el clima, que és allò que els altres no tenen. El vi: Ens fa tastar un Dominio de Es viñas viejas de Sòria 2013. Diu mig fent broma que és el vi amb el qual té un compromís major, perquè és un projecte que té al 50% amb la seva dona. El celler recomanat: Proposa el celler Hacienda Monasterio, un celler important, un clàssic modern de Ribera del Duero. Carlos de la Fuente, enòleg de Hacienda Monasterio. HACIENDA MONASTERIO Denominació d’Origen Ribera del Duero Entre Pesquera i Valbuena de Duero Ens atén Carlos de la Fuente, enòleg de Hacienda Monasterio des de l’inici del projecte a principi de la dècada dels noranta. I ja va començar donant suport a l’enòleg estrella de Ribera del Duero, Peter Sisseck, que va iniciar la revolució d’aquell territori. Ens explica que fonamentalment fan vi de finca a Hacienda Monasterio , vi envellit en bótes i que han variat poc les línies mestres del projecte, des que el va iniciar Sisseck. Mantenen la fusta de roure francès, que l’utilitzen com una eina, diu de la Fuente, perquè aquests vins la necessiten per oferir capacitat d’envelliment als Ribera. Tot i que reconeix que avui les extraccions són més suaus i això fa que el vi requereixi menys arrodoniment de la fusta. El vi: Ens fa tastar Hacienda Monasterio 2013. Diu que va ser una anyada complicada i precisament per això n’està més orgullós del resultat. Van fer molt d’esforç descartant molt de raïm. És un vi que porta un 80% de tinta fina, 15% de cabernet sauvignon i 5% de malbec. I té divuit mesos de bóta. El celler recomanat: Ens proposa un celler que té un projecte molt novedós a Ribera del Duero. És el Dominio del Águila de l’enòleg Jorge Monzón. El viticultor Jorge Monzón, del celler Dominio del Águila. DOMINIO DEL ÁGUILA Denominació d’Origen Ribera del Duero La Aguilera Diu el viticultor Jorge Monzón que és nascut a La Aguilera i que es troba envoltat de vinyes i de tradició abandonada. Es va formar en diferents territoris vinícoles francesos (Beaujolais, Bodeus, i de la Borgonya a Vosne-Romanée) per després tornar a l’estat espanyol i acabar retornant al poble per a executar el seu projecte personal: vaig escoltar els vells de Ribera del Duero per mirar de tornar a fer els vins que es feien abans en aquest territori, explica. Però es troba moltes pegues per part del Consell Regulador. Per exemple, el 2010 vam treure la primera anyada d’un vi blanc i tres de negres, i resulta que no ens deixen fer vins blancs. I el fet és que hi ha condicions per a fer vi blanc de qualitat allà. Jorge Monzón batalla per recuperar les vinyes velles del poble, en té trenta hectàrees recuperades, i recuperar la producció vinícola que es va anar abandonant perquè en aquella zona els vins no donaven prou color ni grau i no es venien i no agradaven perquè eren vins massa rústics. El vi: Ens ofereix un Dominio del Águila Reserva 2012 que conté un 85% de tempranillo i un 10% d’albillo i d’altres (garnatxa, bobal, blanca del país). És un vi seriós, amb equilibri i balanç. De trenta-dos a trenta-quatre mesos en bóta. El celler recomanat: Ens proposa conèixer el projecte de l’enòleg Jerome Bougnaud, Galia, a Valladolid. L’enòleg Jerome Bougnaud. CELLER GALIA Denominació d’Origen Vino Cigales Trigueros del Valle (Valladolid) L’enòleg Jerome Bougnaud es va formar a Bordeus i allà va conèixer Ricardo Pérez Palacios i també Bertrand Sourdais i a través d’ells va entrar en contacte amb Alvaro Palacios i més endavant amb Peter Sisseck. És a l’estat espanyol des dels vint-i-tres anys i ara ja en té trenta-vuit. Treballa d’enòleg per diferents cellers: El Regajal, Quinta Sardonia i Dominio de Pingus. Galia és el seu projecte més personal: elabora tres vins de vinyes de sis pobles que es troben entre Valladolid i Sòria. Ens diu que amb aquest vi vol arribar a tenir una visió general de la vall del Duero. I assegura que el vi ha de ser pur i sincer, així ho diu. I que l’elaborador no ha de fer malbé la veritat de la fruita ni del terrer. És un treball senzill però complex alhora. És qüestió d’essència, diu. El vi: Ens fa tastar el Galia tinto 2013. Conté les varietats Tinta fina, garnatxa i albillo. El raïm ha d’estar perfecte, aquest és el treball més dur, diu, i al celler l’extracció ha de ser suau, fer la fermentació amb llevats autòctons i en petits dipòsits sense temperatura controlada i després bótes grans de fusta, només per netejar el vi (sedimentar les mares). Fa criances llargues de divuit a vint mesos. El celler recomanat: Ha tastat el vi que Alfredo Arribas fa al Montsant i ens proposa que el tastem. Isabel Carull i Alfredo Arribas. CELLER ALFREDO ARRIBAS Denominació Montsant Falset Ens atén Isabel Carull, que porta l’exportació dels vins del celler Alfredo Arribas. L’arquitecte va iniciar el seu projecte vinícola amb el celler Clos del Portal, al Priorat, el 2001, amb l’assessorament de Joan Asens. A finals del 2010 inicia al Montsant l’elaboració de les sèries Trossos, una col·lecció de vinyes velles úniques, petites parcel·les, gairebé totes de garnatxa. D’aquestes sèries en neixen el Tros blanc (garnatxa de la vinya Mas de la notària), tros negre (garnatxa de la vinya Mas de la notària), trossos sants (garnatxes de tres vinyes) i trossos vells (carinyena). Segons explica Isabel Carull, les garnatxes estaven poc dignificades i amb elles volen expressar un territori, el del sud, la zona minera, cercant elegància i contundència. El vi: Ens fa tastar el seu vi preferit, el Tros blanc 2013, un blanc ple de complexitat i estructura. I diu que és una garnatxa tan elegant que pot competir amb els vins francesos. El celler recomanat: Rafael Palacios. Diu que fa el millor vi blanc de l’estat espanyol. Rafael Palacios. RAFAEL PALACIOS Denominació d’Origen Valdeorras O Bolo, vall del Bibei Coneixem Rafael Palacios, germà petit d’Alvaro Palacios, i ens explica que la seva aventura a Valdeorras va començar per l’interès que va posar en la varietat godello ja als anys noranta del segle XX. El godello havia desaparegut pràcticament amb la fil·loxera i als anys setanta del segle XX es va començar a recuperar amb replantacions. L’any 2004 ell es va instal·lar en aquest territori vinícola i va quedar atrapat pel caràcter atlàntic de la zona, que amb l’altitud i el sòl arenós d’origen granític proporciona uns vins amb més profunditat i potència. El treball més important va ser el de recuperar la zona vinícola històrica del municipi d’O Bolo a la vall del Bibei, diu. Les parcel·les eren de pagesos vells que havien heretat per sorteig, «sorte» en gallec. El repte de Rafael Palacios era fer un gran blanc per col·locar-lo entre els vins blancs més reconeguts en l’àmbit internacional. Elabora els vins Bolo, de les vinyes més joves; el Louro, fets amb vins de mitjana edat i de propietat; As Sortes, que és el que neix de les parcel·les més velles, d’entre 36 i 47 anys i una de 96; i Sorte O Soro, un vi de parcel·la de producció limitada. El vi: Ens fa tastar el As Sortes, perquè diu que és el que ho diu tot i mostra millor el seu projecte. Són sis parcel·les de vinya vella. I és el vi que representa millor el caràcter geoclimàtic de la zona. És un vi que va més enllà de la varietat, del productor i de la Denominació d’Origen. És la màxima expressió de la parcel·la, de caràcter salí i mineral. I aquí acabem aquesta ruta aleatòria per diferents projectes vinícoles, que mostra una varietat d’històries i territoris que en la majoria de casos s’assemblen pels plantejaments de respecte al paisatge i al vi.

Summary: Melodia aleatòria en la Música del Vi 2016: del Celler del Roure al Celler Rafael Palacios, passant per 4Kilos Vinícola, Dani Landi i més


El servei de Política Lingüística rep entre vint i trenta queixes anuals per incompliment de la llei de l’ordenació de l’ús de la llengua oficial. L’any passat en va tramitar vint-i-vuit. Enguany, encara no n’ha rebut cap, però aquests darrers anys la xifra ha anat creixent, tot i que no s’ha arribat a posar cap sanció. La cap del servei, Marta Pujol, explica que els motius de les queixes són diversos: usos lingüístics irregulars en la publicitat de les empreses, en la documentació, a vegades, en els tiquets de caixa, que es comprova que no són en català, en l’atenció al públic i en la restauració, en les cartes i els menús. Les queixes es poden lliurar presencialment, per telèfon o per un formulari en línia. El pas següent per part del servei és fer una inspecció: els tècnics es desplacen a l’empresa objecte de denúncia per informar sobre l’article que podrien infringir. Es dóna un temps de marge per a fer la correcció, que solen ser quinze dies. Després d’una segona inspecció, si cal es dóna una altra oportunitat. Pujol diu que la voluntat del servei és arreglar el problema, no pas sancionar: ‘És informar, sobretot, perquè a vegades hi ha empreses que desconeixen la legislació sobre la llengua oficial.’

Summary: Creixen les denúncies per l’incompliment de la llei del català a Andorra


Aquesta setmana s’ha donat a conèixer la nova imatge de la Denominació d’Origen Penedès, una de les més significatives del territori vinícola català, entre més per producció, per nombre de cellers i peruè una part important dels organismes públics del món del vi a Catalunya tenen seu a la comarca i a la seva capital, Vilafranca. Dimecres es va presentar la nova imatge de la DO Penedès al Vinseum, Museu de les Cultures del Vi de Vilafranca. El logo mostra un bust de Demeter, la deessa clàssica de l’agricultura, de la pagesia, el treball al camp, la fertilitat de la terra, el cicle de la vida i la mort… Des d’aquesta perspectiva, s’ha d’entendre que la DO Penedès es vol acostar també als valors de respecte per la terra, sostenibilitat, lluita contra el canvi climàtic… Per altra banda, la imatge de Demeter que s’ha fet seva la DO Penedès és la del bust trobat al jaciment arqueològic de la Font de la Canya, a l’Avinyonet del Penedès. I això fa que la imatge també es lligui amb els 2700 anys d’història vinícola documentats en aquesta comarca. Una llarga història i una tradició i cultura que se’n deriva i que la DO Penedès vol reivindicar també amb el nou logotip. Aquesta nova imatge no és una acció aïllada, sinó que s’inscriu en una sèrie d’accions significatives que ha dut a terme la DO Penedès en els darrers anys. En destaquem dues: la creació de la marca Clàssic Penedès, que s’inscriu en la DO Penedès, que acull un grapat de cellers que s’han volgut desmarcar de la DO Cava i, en conseqüència, també dels criteris de les marques grans que dominen el producte. Clàssic Penedès i la DO han marcat una normativa, que referma el terrer de procedència, l’agricultura ecològica, l’ús de varietats tradicionals del Penedès i la condició que, per a sortir al mercat, aquests escumosos tinguin un mínim de quinze mesos de criança en ampolla. I la segona acció significativa ha estat crear un mapa de les subzones de la DO Penedès, donant valor al territori des de les particularitats específiques de geografia, geologia i climatologia. Són deu les subzones aprovades per la DO Penedès. Josep Maria Albet, president del Consell Regulador de la DO Penedès. Per fer una lectura de conjunt d’aquestes accions i d’altres que considera importants la DO Penedès, així també per plantejar els reptes de futur, hem parlat amb el president del Consell Regulador de la DO, Josep Maria Albet. Per a ell, aquestes accions tenen en comú la voluntat de cercar valors de qualitat: ‘La voluntat és potenciar la qualitat i el preu del producte i no posar l’accent en la quantitat i la venda. En els darrers quinze anys, la DO Penedès ha passat de produir 85 milions d’ampolles de vi a produir-ne 18 milions. Una part important d’aquests milions d’ampolles han anat a parar a la DO Catalunya. I això no ha estat cap daltabaix com alguns vaticinaven. Treballem en la bona direcció.’ Les darreres dades publicades sobre la DO Penedès expliquen que d’aquesta producció de 18 milions d’ampolles, el 53% és de vins blancs, el 40% de vins negres, el 5% de vins rosats i el 2% de Clàssic Penedès. En l’àmbit de la comercialització, el 65% es destina al mercat català, el 7% a l’estat espanyol i el 28% als mercats internacionals. Josep Maria Albet interpreta la poca incidència en el mercat del Clàsisc Penedès, dient: “La diferenciació entre Classic Penedès i cava encara no està resolta. Molta gent els confón.” I entre els reptes de futur que Albet destaca i que la DO Penedès s’haurà de plantejar, assenyala l’emergència dels anomenats vins naturals, que segons ell distorsionen el mercat. “És un concepte de vi molt primari i antic, on molta gent que no en fa no té els coneixements tècnics necessaris per a fer vi. Jo sostinc que el 80% del que anomenen vins naturals no es poden beure. El vi natural ha estat un voler anar més enllà sense els coneixements necessaris. Però són un fet i es comporten com un factor distorsionador que s’hauria de regular. El vi biodinàmic té una normativa i es pot certificar. El vi natural, no. Falta una normativa. Els comitès de tast tenen moltes dificultats en aquest sentit.” Josep Maria Albet també ha fet ènfasi en el fre que suposen les administracions per a la potenciació de l’enoturisme: “Fa set anys que mirem d’implantar una senyalística, però les traves burocràtiques tant de la Generalitat com del govern espanyol no ens permeten desplegar. Havíem de col·locar 120 cartells petits a la N-340, senyalitzant els cellers, cartells petits també d’accés de les carreterres secundàries que accedeixen al Penedès. N’havíem de col·locar dotze al municipi de Subirats com a prova pilot per a la senyalització a tot Catalunya. No n’hi ha cap de col·locat. I fa set anys que batallem! Tot són pegues: que si els colors, que ara no volen el model francès… Jo el que dic és que no ens facin fer més jornades sobre enoturisme i que activin la senyalística, per tenir la senyalització necessària per arribar als celler i ben ordenada. I no és una qüestió de pressupost, perquè la senyalística la paguem les denominacions d’origen. L’enoturisme es troba en un moment molt bo i no el podem aprofitar. I la DO Penedès i la DO Alella en són les més perjudicades, per la seva proximitat amb Barcelona.” Li plantegem si un dels reptes de futur, també per a mantenir la qualitat del vi, hauria de ser el de garantir un preu just per a la pagesia, perquè es pugui guanyar bé la vida, perquè els joves vulguin fer de pagès i no s’abandoni la terra. Diu: “Des de les Denominacions d’Origen hi podem incidir de manera indirecta. Per exemple, mirant de regular que les pesades de raïm entrin per parcel·les i en un plaç determinat. Per exemple, el permís per a plantar i elaborar les varietats ancestrals recuperades, mirarem que es plantin en vas, que comporta la verema a mà, i que es pagui al pagès un euro per quilo de raím. Però el tema del preu no el podem reflectir d’aquesta manera, perquè no en tenim competència, i hem de cercar altres maneres, amb contractes que ho garantitzin.”

Summary: DO Penedès, articulant paràmetres de qualitat


Compromís i el PSPV han tancat finalment un acord per a governar plegats l‘Ajuntament de València,que inclou dues vice-batllies, la de Sandra Gómez (PSPV), cap de llista dels socialistes, i Sergi Campillo (Compromís), i nou àrees de govern, amb majoria de Compromís. Joan Ribó va ser reelegit batlle el 15 de juny amb els vots dels deu regidors de Compromís –per primera vegada la força més votada a la ciutat– i els set del PSPV-PSOE, que va renunciar a presentar cap candidatura, la qual va donar la majoria absoluta (17 de 33 regidors) al bloc d’esquerres enfront del de dretes. Malgrat aquesta entesa, han calgut gairebé set setmanes, des de les eleccions, per a pactar l’estructura del nou govern de coalició, en el qual, a diferència de la passada legislatura, ja no hi ha Podem, que es va quedar sense representació.

Summary: Compromís i el PSPV tanquen un acord de govern a l’Ajuntament de València


El dirigent d’Unió, Ramon Espadaler, ha volgut denunciar allò que ell considera que és una humiliació als Mossos d’Esquadra: la retirada del govern de les acusacions particulars dels casos Can Vies, MAT, 14-M… Espadaler ha fet un piulet a Twitter dient que el govern desautoritzava i humiliava els mossos per imposició de la CUP. Ací el teniu: El Govern desautoritza (i humilia) @mossoscat al retirar-se de les acusacions particulars a Can Vies, MAT, 14-M… per imposició de la CUP. — Ramon Espadaler (@Ramon_Espadaler) January 18, 2016 La resposta de David Fernàndez, ex-diputat de la CUP i periodista, no ha trigat a arribar i ha estat contundent: .@Ramon_Espadaler el ministeri fiscal ja exerceix l'acusació pública. Malbaratar recursos és acusar dos cops. Al cas Treball, acusaven? — David Fernàndez #CUP (@HiginiaRoig) January 18, 2016 Espadaler, que no ha respost Fernàndez, ha fet un segon piulet demanant què amaga el pacte entre Junts pel Sí i la CUP: Retirar el Gov. de les acusacions particulars de Can Vies i altres, demostra que el pacte JxSí/CUP té punts amagats. Què més ens amaguen ? — Ramon Espadaler (@Ramon_Espadaler) January 18, 2016

Summary: Resposta contundent de David Fernàndez a un piulet de Ramon Espadaler


Cartell de luxe, intensitat argumental i pressions diplomàtiques. L’acte d’avui a la London School of Economics sobre l’independentisme català té tots els ingredients per a acabar essent una jornada interessant. La consellera exiliada Clara Ponsatí, el conseller Alfred Bosch i l’advocat escocès Aamer Anwar eren els primers convidats de l’acte ‘I ara què? El futur polític i judicial del moviment independentista català‘, que es farà avui de 19.30 a 21.00, hora catalana. Però pressions diplomàtiques espanyoles de darrer moment, la queixa de Luis Garicano i més professors espanyols van fer perillar l’acte. Al final es farà, però, això sí, la prestigiosa institució anglesa ha acabat acceptant també la presència d’un unionista. Serà José Ignacio Torreblanca, cap de l’Oficina Madrilenya del Consell Europeu, columnista del diari El Mundo, col·laborador de RNE i professor de la UNED. El cartell, de primer, havia de servir per a escoltar un diàleg entre independentistes sobre quin era el camí que havia de seguir el moviment d’ara endavant. Veurem com afecta la presència de Torreblanca en el debat, que serà presidit per un home sense pèls a la llengua, l’hispanista britànic Paul Preston, autor de llibres de referència com la biografia sobre Francisco Franco, o el monumental L’holocaust espanyol. En una entrevista recent, Preston es mostrava partidari de fer un referèndum d’independència a Catalunya. El programa de l’acte, que serà obert al públic, es presenta així: ‘Més d’un any després del referèndum d’autodeterminació, el moviment independentista català es troba en una cruïlla. Nou líders polítics són a la presó i s’enfronten a càrrecs de sedició i rebel·lió, i set més s’encaren a càrrecs similars en uns altres països. El testimoni de l’ex-ministra d’Educació, Clara Ponsatí, proporcionarà al públic una perspectiva única d’aquestes circumstàncies.’

Summary: Pressions espanyoles a la London School of Economics per l’acte d’avui amb Ponsatí i Anwar


El Fòrum Republicà del Sobiranisme Progressista, la convenció de l’esquerra sobiranista catalana que tindrà lloc el 14 de desembre, reunirà representants d’ERC, JxCat i la CUP, a banda de personalitats del món acadèmic i dels moviments socials. Així ho han fet saber avui els organitzadors, que ja han avançat la presència de l’ex-portaveu d’ERC al congrés espanyol Joan Tardà; del diputat d’ERC al parlament Ruben Wagensberg; de les diputades de JxCat a la cambra Aurora Madaula i Saloua Laouaji, vinculades a la Crida; del diputat de la CUP al congrés espanyol Albert Botran, i de l’ex-diputat de la formació al parlament David Fernàndez. En un comunicat, els organitzadors han destacat la participació a la convenció de la professora de Ciència Política de la Universitat Pompeu Fabra (UPF) Tània Verge; del professor de Sociologia de la Universitat de Barcelona (UB) Daniel Raventós i del professor de Teoria Social i Política a la UB David Cassassas. L’esdeveniment pretén congregar tant partits com organitzacions socials, sindicals i juvenils. Impulsada entre altres per l’ex-dirigent d’EUiA i ara diputat d’ERC al congrés espanyol Joan Josep Nuet, la convenció tindrà tres eixos de debat: llibertats republicanes, drets universals, i un tercer que tractarà la necessitat de bastir una estratègia unitària republicana. Començarà a les 11.00 i acabarà al vespre, ja que l’últim acte del dia està previst per a les 17.30.

Summary: La convenció de l’esquerra sobiranista catalana del 14 de desembre reunirà membres d’ERC, la CUP i la Crida


Una certa cortesia partidista diu que després d’una reunió important entre dos partits la conferència de premsa del segon espera que s’acabi la del primer. No va passar. Mentre Méndez de Vigo parlava a la Moncloa, Margarita Robles, en nom del PSOE, va començar a parlar a les corts. El PP pretenia presentar la reunió de Rajoy i Sánchez com un suport incondicional del líder socialista a les tesis de Rajoy. Robles va fer una prèvia previsible: va dir que sempre farien costat a la legalitat i va començar a disparar. Primer va dir que la reunió no era només per a parlar de Catalunya i després va advertir: el PSOE creu que cal negociar amb la Generalitat i si Rajoy no ho fa el PSOE prendrà mesures al parlament en aquesta direcció. Evidentment, els socialistes no volien trobar-se atrapats en la teranyina de Rajoy. Saben que Rajoy fa servir el cas català per fer-los anar a remolc i convertir-los en mera comparsa. Però el PSOE sembla que té algun pla propi. Fins i tot de les paraules de Robles es podria desprendre que vol aprofitar la situació per acorralar el PP. Si no, no s’explica la intensa descripció que va fer de l’immobilisme de Rajoy. Va explicar amb tots els ets i uts les posicions dels uns i els altres fa tres anys i va remarcar que no s’havien mogut de lloc i que això, simplement, no podia ser. Quatre vegades va insistir a dir que Catalunya és ‘un problema polític’, obvietat que el PP pretén tapar amb una intensa campanya de desqualificacions i legalisme. Al matí Rajoy ja n’havia tingut un tast, en les paraules de la presidenta balear, Francina Armengol. En un acte a Madrid de bon matí, Armengol va dir, sense embuts, que era contrària a aplicar el famós article 155 a Catalunya. La presidenta de les Illes va anar més enllà: va afirmar que si s’arriba a aquesta situació tan extrema, l’executiva federal del PSOE haurà de decidir si fa pinya amb el govern espanyol. I va avisar públicament que ella ‘hi estaria en contra’. Els dubtes sobre el 155 són molt notables dins el PSOE. Aquesta setmana uns quants mitjans madrilenys havien publicat notícies, sense cap font contrastable, segons les quals Pedro Sánchez no veu possible d’aplicar les mesures previstes en el 155 o que, en tot cas, no veu Rajoy capaç d’aplicar-les. L’opinió de molts juristes és que és un article inaplicable perquè no té desenvolupament legislatiu i no se sap concretament com es podria establir. A més, dins el PSOE, la possibilitat de seguir cegament el PP en l’aplicació d’un article que limitaria les llibertats públiques causa terror. I encara més dins el PSC. Si Sánchez va ser molt contundent el primer dia, dient que els batlles socialistes impedirien el referèndum, ara ja ha vist que això no passaria. No únicament per les nombroses declaracions de batlles que se n’han desmarcat, sinó també per les votacions. El PP intentà arrossegar el PSC a Badalona i a l’Hospitalet, amb mocions contra el referèndum, i es va trobar amb dues abstencions que van possibilitar la derrota dels contraris a la votació. Ahir mateix Núria Parlon, una de les batllesses que més poc n’havia parlat, va dir públicament que els batlles del PSC no serien els qui impedirien el referèndum. Amb el PP i Ciutadans sense batlles gairebé, la posició del PSC és cabdal. I l’alegria amb què Sánchez va arribar a afirmar que els batlles que no fessin sabotatge al referèndum serien expulsats ja s’ha esvaït del tot. Fins i tot el dòcil Miquel Iceta va haver de recordar al secretari general del PSOE que no era qui podia parlar de sancions als batlles del PSC. I ahir es va arrenglerar ràpidament amb el to de Sánchez, amb unes declaracions en què deia: ‘Els socialistes defensem la llei, però demanem al PP propostes de solució.’ A la nit, per rematar la jornada, Sánchez és entrevista a Tele5 i deixa un rastre de titulars, a cadascun més indigest per Rajoy: ‘jo crec que Espanya i Catalunya no poden seguir més temps sense que hi hagi una situació política i en això Espanya té alguna cosa a dir’, ‘li he demanat a Rajoy que es reuneixi amb Puigdemont’, ‘no comparteixo que es faci ús de l’article 155’ o ‘hi ha una majoria de catalans que volen que es reconegui la singularitat de Catalunya’. El front madrileny del referèndum, doncs, s’anima. Al parlament espanyol un centenar de diputats ja han votat a favor del referèndum, cosa que desbarata l’intent de presentar la votació com un enfrontament entre parlaments. El PP, que ahir Armengol va qualificar d’antiespanyol, prova d’acorralar el PSOE i subordinar-lo a la seva idea. Però el PSOE, si més no així es va veure ahir, en vol fugir. Mal panorama per a un Partit Popular que comença a comprovar que té l’opinió internacional en contra i que si perd el suport unànime i incondicional del PSOE es trobarà amb un problema monumental a les mans i sense saber com gestionar-lo.

Summary: Rajoy més sol: Sánchez, se’n desmarca, refusa d’aplicar el 155 i reclama diàleg amb Catalunya


Terrorisme, violència i explosius són les paraules més repetides en la campanya mediàtica i política per a criminalitzar els presos polítics del 23-S i, de retruc, del moviment independentista. Aquella jornada, Germinal Tomàs, Jordi Ros, Alexis Codina, Ferran Jolis, Xavier Duch, Eduard Garzón i Txevi Buïgas van ser detinguts per la Guàrdia Civil durant l’operació Judes. Un operatiu orquestrat per l’Audiència espanyola que, suposadament, havia de desarticular un grup vinculat als CDR que preparava atemptats i accions de sabotatge. Heus ací les portades dels diaris el 24 de setembre: Bona part dels mitjans i partits polítics espanyols van aprofitar l’avinentesa per atacar l’independentisme i acusar-lo d’emparar la violència i justificar-la. Amb el pas dels dies, es van filtrar parts interessades del sumari judicial, tot i que era secret i les defenses dels detinguts no hi havien tingut accés. Diaris, televisions i ràdios van acusar els presos polítics d’haver manipulat explosius i preparat accions al parlament i a les principals casernes de la Guàrdia Civil al Principat. També deien que tenien un pla B anomenat ‘escamots’ per a actuar de manera immediata si hi havia problemes. La portavoz de la Ejecutiva de Ciudadanos, Lorena Roldán, asegura que tras la detención de nueve CDR con planes terroristas ya “sabemos” lo que era, como dijo Torra, “apretar”. Asegura además que se demuestra que Sánchez se equivoca de aliados en Cataluña. @libertaddigital pic.twitter.com/oRiO8KcXNk — Mariano Alonso (@mariano_alonsof) September 23, 2019 Algunes articles apuntaven, fins i tot, cap als presidents Quim Torra i Carles Puigdemont, als qui acusaven de formar part de la conxorxa amb els CDR i de fer servir els àlies de Gandalf i Lisa. Un cop presa la metxa, la campanya de criminalització ja no tenia aturador i les mentides no tenien filtre. Pedro Sánchez va acusar Torra d’emparar i justificar la violència i Albert Rivera, en aquells moments president de Ciutadans, va dir que els detinguts disposaven de Goma-2. Albert Rivera ha afirmat que els detinguts tenien Goma-2. Rectificació o denúncia. pic.twitter.com/zAqMzc1K5M — Miquel Strubell fill 🎗🌊 (@miquelstrubell) September 25, 2019 Cataluña quiere convivencia, no independencia. Los independentistas deben reconocer su fracaso; dejar de fracturar la sociedad catalana y empezar a atender sus necesidades reales; desmarcarse rotundamente de la violencia en todas sus formas, venga de donde venga.#AhoraEspaña pic.twitter.com/ULG3lVYbW6 — Pedro Sánchez (@sanchezcastejon) September 30, 2019 Pablo Casado dice que es imprescindible que se aclare la vinculación de Torra con los CDR detenidos 👇 https://t.co/H5PgoOqDqn pic.twitter.com/4GE9K3k5Uj — 24h (@24h_tve) September 28, 2019 Tres mesos després de les detencions, la causa contra els presos polítics naufraga. L’Audiència espanyola ha alliberat sota fiança cinc dels set detinguts. Només Jordi Ros i Germinal Tomàs continuen empresonats a Soto del Real. El tribunal ha justificat els alliberaments perquè la Guàrdia Civil no ha pogut demostrar que els detinguts tinguessin explosius ni en manipulessin. No hi haurà una campanya de descriminalització i de disculpes. Només cal veure les portades dels diaris d’avui. CDR: un muntatge policíac que hauria de ser una lliçó I Editorial de Vicent Partal

Summary: De Rivera a La Vanguardia: les mentides més escandaloses publicades contra els CDR


Les institucions de la Unió Europea han complert aquesta tarda amb la retirada de la bandera del Regne Unit dels seus edificis, hissada fins ara en tots els llocs protocol·laris com un dels estats membres. La ‘Union Jack’ que onejava a l’entrada de la seu del Parlament Europeu a Brussel·les, ha estat arriada al voltant de les 20.00 i passarà a ser exposada a la Casa museu d’Europa de la mateixa ciutat. Les altres dues ensenyes hissades a l’eurocambra, inclosa la que es trobava dins de l’hemicicle, seran guardades pels serveis de protocol. El Consell també ha retirat els emblemes del Regne Unit de les seves instal·lacions, després de quaranta-set anys sent part del bloc europeu. Encara que els britànics deixaran de formar part de la UE des d’aquesta mitjanit, ja han començat els canvis, des de recuperar les delegacions britàniques fins a suprimir els cartells que indicaven els llocs de les oficines del Regne Unit. 🇬🇧 Retiren la bandera del Regne Unit de l’interior del Consell Europeu a Brussel·les. A les dotze de la nit, els britànics posen fi als 47 anys de matrimoni amb la Unió Europea. ▶ https://t.co/XetA4JMiH3 pic.twitter.com/YP8HqVsOFi — À Punt NTC (@apuntnoticies) January 31, 2020

Summary: La Unió Europea retira les ensenyes del Regne Unit de les seves institucions