Òmnium Cultural ha instat el futur govern espanyol a demostrar que vol estar dins de la legalitat internacional perquè ‘fins ara no ho ha fet’. Així ho ha dit el vice-president de l’entitat, Marcel Mauri, a l’inici de l’assemblea general ordinària, aquest vespre a la tarda al Casino l’Aliança del Poblenou. Mauri ha posat Òmnium a disposició del Parlament de Catalunya i del president de la Generalitat, Quim Torra, després que el Tribunal Suprem espanyol hagi rebutjat suspendre l’acord de la Junta Electoral espanyola que aplica la inhabilitació del cap de l’executiu com a diputat. En aquest sentit, Mauri espera que la unitat que han exhibit avui els partits independentistes en una reunió a Palau sigui la llavor d’una estratègia unitària en contra de la repressió i a favor de l’autodeterminació. L’entitat sosté que la decisió del Suprem contra Torra és un ‘nou atac’ dels poders de l’estat, que se suma al fet de mantenir Junqueras inhabilitat, així com al suplicatori del jutge Pablo Llarena d’aixecar la immunitat de Carles Puigdemont i Toni Comín. ‘És imprescindible blindar la seva figura’, ha dit Mauri sobre Torra. ‘Els poders de l’estat volen passar per sobre de les institucions catalanes i els diem: no passaran. Perquè en democràcia, cap poder de l’estat pot arrabassar allò que els ciutadans han decidit a través de les urnes’, ha declarat. Mauri ha advertit que tots els estats de la Unió Europea tenen l’obligació de complir amb les sentències del Tribunal de Justícia de la UE, que va considerar que Oriol Junqueras tenia immunitat. Així mateix, ha carregat contra el nou executiu de Pedro Sànchez, per haver nomenat com a ministre de l’Interior ‘un dels principals artífexs del fals relat de violència que va permetre la detenció i l’aïllament dels companys dels CDRs’, que avui han estat alliberats. També ha llegit una carta que ha fet arribar el president d’Òmnium, Jordi Cuixart, des de la presó dels Lledoners. Cuixart ha enviat ‘escalf’ a Torra i Junqueras i s’ha mostrat fidel a les institucions i al servei del poble. Cuixart també ha felicitat l’entitat per la feina feta fins ara.

Summary: Òmnium insta el govern espanyol a demostrar que vol estar dins la legalitat internacional


Escriu el poeta que quan surts per fer el viatge cap a Ítaca has de pregar que el camí sigui llarg, ple d’aventures i de coneixences. El viatge d’Artur Mas comença avui una nova etapa perquè és el dia que caduca la inhabilitació de dos anys que li va imposar el Tribunal Suprem espanyol per haver organitzat la consulta del 9 de novembre de 2014, el primer assaig de referèndum d’autodeterminació dels catalans, preludi del Primer d’Octubre. A seixanta-quatre anys, Mas és un polític massa jove per a retirar-se però massa vell per a tornar a començar. El seu paper en la política catalana va ser clau per a convertir el sobiranisme en majoritari, però en la d’avui, l’encaix és complicat. El seu espai polític continua disgregat en un mar de sigles els motius de la dispersió de les quals no podria desxifrar ni un navegant expert. La temptació de recuperar el timó, aquell timó que tenia al despatx del Palau de la Generalitat quan era president, és arriscat. D’entrada, si hi ha res a l’espai polític a què pertany, és un lideratge gairebé sense discutir, el del president Carles Puigdemont, que va més enllà de la sopa de sigles que té darrere. Dissabte que ve a Perpinyà es demostrarà. Va ser Artur Mas qui va posar-lo al capdavant el gener del 2016, quan la CUP blocava la investidura. La convivència amb Puigdemont ha tingut els seus alts i baixos, però ha estat globalment bona i Mas no es desgastarà ara disputant-li aquest lideratge. D’acord amb les últimes reunions, treballaran junts en una única fórmula electoral per a refer l’espai polític que encapçalen. En el trajecte cap a Ítaca, Mas ha sentit els cants de les sirenes, que el temptaven a rectificar el rumb, a fer marxa enrere. Uns cants que ara que pot tornar a presentar-se a les eleccions s’han fet més intensos, entonats per qui ell va decidir de situar al capdavant del PDECat, Marta Pascal. Mas és això: pot proposar Pascal al partit i Puigdemont a la Generalitat. No és infal·lible. Els cants de sirena van acompanyats del dring dels diners dels potents despatxos d’advocats i associacions empresarials. Els qui l’apunyalaven quan va decidir de portar l’extinta Convergència Democràtica cap al sobiranisme ara li pagarien generosament la campanya electoral, camuflant els donatius sota el mantell pietós del monestir de Poblet, des d’on els convergents nostàlgics preguen pel seu retorn. Però no ho farà. És una opció que descarta. Mas ha aconseguit que la dreta catalana tradicional el vegi com un independentista radical que va trair la seva classe i que l’esquerra el consideri un perillós ultraliberal capaç de liquidar l’estat del benestar. Enmig de les dues caricatures hi ha la persona real. Però en la política, els clixés s’acaben fixant i Mas duu la motxilla de les retallades a l’esquena. Quan el desembre del 2010 va recuperar la presidència de la Generalitat per a CiU, després de set anys de tripartits, va voler formar el govern dels millors, amb uns consellers, com ara Boi Ruiz a Sanitat i Francesc Xavier Mena a Empresa i Ocupació, que portaven les tisores a la butxaca i no van tenir escrúpols a l’hora de laminar l’estat del benestar. Les retallades les va fer perquè no s’hi podia fer res més, com les va fer Zapatero, però Mas va voler reivindicar-les, convertir-les en un relat positiu sobre l’austeritat que casa molt bé amb el seu caràcter, forjat de petit a l’escola Aula, però que el va convertir en la diana de l’esquerra catalana. Mentre els altres polítics s’haurien amagat darrere el dèficit fiscal, Mas hi va posar la cara i la hi van partir. D’aquella època neix la ràbia de la CUP que esclataria després de les eleccions del setembre del 2015, quan Junts pel Sí no va obtenir la majoria absoluta per governar i els anticapitalistes van aprofitar per demanar-ne el cap. Les assemblees d’aquella tardor suaven socialisme, amb crits d’odi de classe: ‘Artur Mas, a quina mútua vas!’, clamaven amb el puny alçat, com si a la CUP no tinguessin mútua o algunes no haguessin passat per la mateixa escola Aula, que tothom sap que no és precisament pública. Però ja tenia la llufa penjada i no se la va poder llevar. L’altra pedra que Artur Mas carrega a la motxilla és la de la corrupció. No hi ha cap cas en què l’hagin fet responsable de la corrupció de CDC ni tampoc en què s’hagi embutxacat diners, però com a responsable del partit durant molts anys, si més no és culpable de nomenaments de persones que després s’ha demostrat que van cometre irregularitats. Unes irregularitats que segurament han comès els altres partits, però el fet que Convergència abracés l’independentisme va contribuir a despertar l’interès de la justícia espanyola. Un interès que encara dura i que és una llosa per a Mas. És la imatge d’una època en què les coses no es van fer bé i això té un preu. És probable, ara que s’acosten les eleccions catalanes, que encara algun jutge remogui algun cas per a empastifar la campanya electoral. Perquè això també ha passat. Mas, Xavier Trias, Antoni Vives i més dirigents convergents quan va convenir van ser objecte de la guerra bruta per part de les clavegueres de l’estat espanyol, però això alguns ho obliden molt ràpidament. La seva principal contribució a la política catalana ha estat pilotar el decantament de l’espai de CiU cap al sobiranisme, cosa que li va costar la ruptura amb la Unió de Josep A. Duran i Lleida, avui desapareguda. Així i tot, mai no ha estat considerat un independentista de pura raça per la seva condició de convers. El fet que maldés per pactar amb Zapatero una versió rebaixada de l’estatut en una reunió secreta a la Moncloa el gener del 2006, d’esquena al govern de Pasqual Maragall, tampoc no ajuda a enfortir el seu currículum, però és indubtable que, sense el tomb de CDC, avui l’independentisme no seria majoritari al parlament. El va fer a les eleccions del 2012 i la consulta del 9 de novembre va implicar la seva posada de llarg en el món independentista. Aquell dia va a començar la lluita per l’hegemonia d’aquest espai que aleshores ostentava ERC en solitari, al qual havia virat abans, quan Àngel Colom va accedir a la secretaria general. La consulta del 9 de novembre va fer que el març del 2017 fos condemnat pel Tribunal Superior de Justícia de Catalunya a dos anys d’inhabilitació per desobediència, que finalment va reduir a un any i mig. També van ser condemnades les conselleres Joana Ortega i Irene Rigau –inhabilitades durant nou i sis mesos respectivament–, i el conseller Francesc Homs, en aquest cas pel Tribunal Suprem, perquè era diputat al Congrés espanyol. Mentre ha estat ex-president inhabilitat, ha actuat amb discreció, sense fer soroll, per intentar recosir en lloc d’estripar. Va intentar refundar l’espai convergent amb el PDECat, però l’invent no va reeixir. Durant la tardor del 2017 es va demostrar la seva lleialtat cap al president Puigdemont, a qui va acompanyar en els moments difícils, quan a cada cantonada de Palau hi havia algú disposat a apunyalar-lo. En alguns moments, Mas hi va posar el cos, per evitar temptatives de cops d’estat, internes, a les seves files, i externes, a les dels socis. Després de la batalla de l’octubre s’ha dedicat a cuidar els ferits, ha anat a visitar els presos, ha anat a Brussel·les, sempre discretament, per ajudar, per animar. I dissabte que ve serà a Perpinyà, a l’acte del Consell per la República. Aquesta setmana publica un llibre amb les seves experiències. Ja no porta el timó del vaixell, ni ha arribat a Ítaca, però continua essent un mariner experimentat.

Summary: L’home que no va poder arribar a Ítaca


La CUP debat avui en un consell polític a Malgrat de Mar la possible incorporació a la mesa del parlament, després de l’acord de dimecres entre Junts per Catalunya i Esquerra Republicana. El partit anticapitalista va dir que no posaria entrebancs a la configuració d’una mesa amb majoria independentista, però com a novetat podria demanar-hi un lloc, cosa que la legislatura passada va descartar. Els dos noms de la CUP que hi ha damunt la taula són els de Maria Sirvent i Vidal Aragonés, números dos i tres per Barcelona i advocats de formació. Segons el document al qual ha tingut accés VilaWeb, els anticapitalistes valoraran si entren a la mesa a canvi que s’obri una comissió d’investigació sobre la violència dels cossos policíacs espanyols l’1-O i la repressió, i una altra sobre les retallades i privatitzacions. La CUP també debatrà sobre el paper que han de tenir els seus quatre diputats al parlament i de si accepten un possible diputat d’ERC per a formar un grup parlamentari propi, sense contraprestacions amb els republicans. Així mateix, abordarà la situació econòmica del partit i els resultats electorals. En canvi, en aquest consell polític no parlaran pas de la possible entrada de la CUP al govern. No és una opció prevista en l’ordre del dia, malgrat que ERC ha insinuat que veuria amb bons ulls la presència dels anticapitalistes en un govern de concentració entre totes les forces independentistes.

Summary: La CUP decideix avui si s’incorpora a la mesa del parlament


Els presidents de l’ANC i d’Òmnium Cultural, Jordi Sànchez i Jordi Cuixart, han reivindicat avui que les urnes serveixin per culminar el procés sobiranista. ‘Només hi ha una única manera de culminar el procés: deixar que parlin les urnes i res millor per fer-ho que un referèndum’, ha destacat Sànchez després de fer l’ofrena al monument de Rafael Casanova. L’ANC reclama que el referèndum unilateral d’independència (RUI) s’incorpori al full de ruta independentista. Una opció per la que, de moment, Òmnium no s’ha decantat. ‘Això va començar a les urnes i acabarà a les urnes. Òmnium sempre és als grans consensos de país’, ha subratllat Cuixart. Tots dos han fet una última crida a les mobilitzacions de la tarda, que esperen que siguin tan massives com les dels darrers anys en defensa ‘de les institucions, del dret a decidir i del dret legítim dels catalans a viure en democràcia’. D’altra banda, Cuixart ha criticat les declaracions ‘obscenes’ que el ministre d’Exteriors espanyol, José Manuel García Margallo, va fer aquest passat dissabte en les que qualificava de més greu la independència de Catalunya que un atac terrorista. ‘Són declaracions del tot obscenes. Nosaltres tenim clar que, per damunt de tot, el nostre procés és democràtic i participatiu i no entenem com és que encara no han entès que cal posar-se en una taula a negociar amb els legítims representants del poble de Catalunya’, ha opinat. Segons el president d’Òmnium, el que hauria de fer el govern espanyol és compartir la informació sobre terrorisme amb els Mossos per tal de combatre’l amb més eficàcia. ‘No entenem com poden fer aquest tipus de declaracions i cap representant polític espanyol li estigui esmenant la plana’, ha insistit. Les estelades als balcons han estat un altre dels temes comentats durant el matí de la Diada del 2016. ‘Probablement és veritat que no hi ha tantes banderes als balcons’, ha reconegut Sànchez. El president de l’ANC ha avançat que, precisament, l’Assemblea impulsarà una campanya durant les properes setmanes perquè els independentistes tornin a penjar l’estelada al balcó. ‘Una de les crides que farem serà a tornar a mobilitzar-nos amb un dels elements que ha donat vida al procés, l’estelada, perquè torni a omplir els balcons’, ha assenyalat. Els presidents de l’ANC i d’Òmnium estan convençuts que els carrers tornaran a estar plens durant la tarda de la Diada per denunciar l’actitud de bloqueig del govern espanyol i per instar els polítics catalans a culminar el procés amb celeritat. ‘Des de la ciutadania hem de donar una resposta digne a la voluntat d’aquest poble de no acceptar mai que un tribunal substitueixi a un polític’, ha sentenciat Sànchez.

Summary: Sànchez i Cuixart reivindiquen tornar a les urnes per culminar el procés cap a la independència


Dues candidatures alternatives a la de Xavier Domènech a les primàries de Podem Catalunya han anunciat que no participaran en el debat de llistes que s’havia organitzat demà a Terrassa (Vallès Occidental). ‘A les places, Podem’, que lidera la senadora Celia Cánovas, i ‘Amb tu sí que es pot’, de Merche Gil, han fet públic en missatges a les xarxes socials que no hi intervindran com a ‘senyal de protesta enèrgica’. En plena polèmica sobre els intents d’impugnar la candidatura de Domènech, les dues llistes consideren que el comitè electoral no és un organisme neutral. Veuen falta de transparència a tot el procés intern i denuncien una ‘indefensió absoluta’ de la resta de candidatures enfront de la llista de Domènech ‘Amb tu, Podem’. Fonts pròximes a la candidatura del dirigents dels comuns ja havien avançat que no participaria al debat i que se centrarien en el que hi ha dimecres a Barcelona. Podem Catalunya és ara en campanya electoral interna a l’espera que arrenquin les votacions telemàtica i presencial entre el 5 i el 9 d’abril. És previst que se’n sàpiguen els resultats l’11 d’abril. La candidatura de Gil denuncia uns suposats incompliments del codi de neutralitat, del reglament d’incompatibilitats i del estatuts. Lamenten que la Comissió de Garanties estatal intervingués en la polèmica per les impugnacions, i sospiten d’una ‘possible manipulació interessada’ dels mitjans per part del comitè electoral. Cánovas ho veu de manera pràcticament igual, i a més, en un comunicat critica una ‘manipulació mediàtica’ que no poden denunciar perquè és ‘estèril’ d’ençà que la Comissió de Garanties estatal va deixar les decisions sobre totes les qüestions internes en mans del comitè electoral. La decisió d’aquestes dues candidatures arriba quan, dos dies abans, la Comissió de Garanties Democràtiques de Podem Catalunya va reiterar que la candidatura de Domènech a les primàries incomplia tant els estatuts com el reglament intern, alhora que es desmarcava de l’estatal, que havia decidit d’anul·lar la resolució de la comissió catalana que impugnava Domènech i acatar, doncs, l’aval a les primàries que li va donar inicialment el comitè electoral. La polèmica va començar amb la petició d’impugnació per part de Cánovas a la llista de Domènech, sobretot per dos motius del reglament intern. Per una banda, s’aferrava a l’article 6, que planteja com a possible supòsit d’incompatibilitat un candidat que ‘tingui en l’actualitat o en un passat recent càrrecs directius o rellevants en altres organitzacions polítiques, coaliades o no amb Podem, els afiliats de les quals poguessin alterar de manera fraudulenta el desenvolupament de les primàries’. També apel·lava al punt d’aquest reglament que insta a valorar la incompatibilitat d’un candidat que ‘sigui portaveu públic, oficial o no, d’altres partits polítics diferents a Podem’.

Summary: Dues candidatures alternatives a Domènech rebutgen de participar en un debat de les primàries de Podem


El president del govern espanyol, Mariano Rajoy, ha anunciat que les eleccions generals espanyoles es faran ‘al voltant’ del 20 de desembre, una vegada aprovats els pressuposts generals de l’estat. En una entrevista a la Cadena Cope ha assegurat que en tot cas sempre serien ‘al desembre’ i ha recordat que també hi ha una altra possible data, que correspondria al 13 de desembre. En tot cas ha assegurat que l’objectiu és que tinguin lloc una vegada aprovats els pressuposts generals de l’estat perquè això genera certeses i estabilitat’, ha afegit: ‘Una vegada que s’aprovin pressuposts convocaré eleccions.’ Rajoy ha apuntat també per primera vegada la possibilitat que la seva formació no obtingui la majoria absoluta en aquests comicis i ha recordat que anteriorment hi ha hagut executius que han governat amb el suport d’unes altres formacions. ‘En el supòsit que cap partit tingui majoria caldrà cercar majoria amb algú.’ ‘Probablement no serà fàcil per a ningú’ i ell ‘treballarà perquè es mantinguin les polítiques que s’han fet a l’estat com a mínim quatre anys més’. En tot cas, ha insistit que des del 1977 sempre ha governat la força més votada i aquesta és també la base de qualsevol acord que hi hagi en el futur. Per aquest motiu ha donat per fet que és la seva formació, la que haurà de liderar aquestes negociacions: ‘Si pacten PSOE i Podem no serà una de les millors maneres de respectar la voluntat dels ciutadans, a Espanya es fan eleccions generals des del 1977 i sempre ha governat el partit amb més suport.’ Segons Rajoy, en aquests moments les enquestes diuen que el PP millora en la percepció dels ciutadans, que aprecien la tasca feta malgrat que li ha tocat de ‘governar una etapa molt difícil’.

Summary: Rajoy anuncia que les eleccions espanyoles seran al voltant del 20 de desembre


El president de Sortu, Arnaldo Otegi, ha acudit al parlament basc per reunir-se amb el grup parlamentari d’EH Bildu, i ha recordat que des de l’any 2005 no entrava a la cambra autonòmica, ‘no perquè no tinguéssim voluntat o vots per fer-ho, sinó perquè no ens deixaven entrar’. ‘Quan ens van expulsar d’aquest parlament, vam dir que tornaríem i avui alguns venim a complir aquesta promesa’, ha insistit. En declaracions als mitjans de comunicació quan entrava a parlament, Otegi ha explicat que, per a ell, ‘és un dia important perquè feia molts anys que no entrava per aquesta porta’. Segons ha explicat, el motiu de la seva visita és una reunió amb el grup parlamentari d’EH Bildu per ‘agrair-los enormement la molt i bona feina que estan desenvolupant i per escoltar el que m’hagin d’aportar, conèixer quina ha estat la seva feina parlamentària’. ‘Jo intentaré aportar el que crec que ha de ser ara mateix una anàlisi serena de la situació política al nostre país’, ha conclòs.

Summary: Otegi: ‘Quan ens van expulsar d’aquest parlament vam dir que tornaríem i avui complim la promesa’


Un document l’agència de Salut Pública d’Anglaterra preveu que la crisi del coronavirus 2019 es pot allargar fins a la primavera de 2021 i que pot infectar el 80% de la població del Regne Unit. Al report, que ha estat filtrat a diversos mitjans com ara The Guardian, també es calcula que uns vuit milions de persones, és a dir, un 15% dels britànics, requeriran hospitalització. Segons les dades, si la mortalitat de la Covid-19 volta l’1%, al Regne Unit hi haurà uns 531.100 morts. Tota la informació sobre el Coronavirus, minut a minut El primer ministre, Boris Johnson, s’ha desmarcat fins ara de les mesures que han pres la gran majoria de països d’Europa per mirar de frenar l’expansió del virus. Ha prioritzat l’economia per sobre de l’impediment dels contagis. ‘Com més persones s’infectin ara, un percentatge més gran del país desenvoluparà la immunitat per a una potencial segona onada de l’epidèmia a la tardor o hivern vinent’, ha dit. Fins ara, el Regne Unit ha detectat 1.391 casos de Covid-19 i hi han mort 35 persones. El sistema al límit L’agència també estima que 500.000 persones dels cinc milions de treballadors que es consideren vitals, perquè fan funcionar ‘serveis essencials i infrastructures crítiques’, estaran malaltes durant el pic de l’epidèmia. D’aquests cinc milions de treballadors, un milió treballa al sistema de Salut (NHS) i un milió i mig als serveis socials. El document també indica que el sistema sanitari no dóna l’abast per fer la prova de la Covid-19 a tothom qui presenta els símptomes de la malaltia perquè els laboratoris s’han saturat. Per això el test només es farà a aquells qui estan greument malalts als hospitals. ‘El sistema per a fer la prova és tan saturat que ni tan sols es prendran mostres del personal de la NHS, tot i que tenen un clau i poden encomanar el virus als pacients’, conclou.

Summary: El coronavirus podria infectar el 80% dels britànics i hospitalitzar vuit milions de persones


Brussel·les ha tancat un acord amb Beijing per protegir un centenar de productes europeus d’imitacions a la Xina i també a la inversa. La llista d’indicacions geogràfiques pactada inclou cava, alguns vins, olis i formatges. Ara l’acord haurà de ser acordat per part del Parlament Europeu i del Consell i s’espera que entri en vigor abans de finals del 2020. Brussel·les confia que l’acord implicarà un augment de la demanda de productes d’alta qualitat per part de totes dues bandes.

Summary: Brussel·les tanca un acord amb Beijing per protegir d’imitacions el cava i un centenar de productes més


El Vaticà ha creat el primer equip de futbol femení de la seva història que debutarà per primera vegada el 26 de maig i que ha sigut una iniciativa del papa Francesc, segons informa el diari britànic ‘The Guardian’. L’equip està compost per un gran percentatge d’empleades del mateix Vaticà. En termes numèrics, un 60% són empleades de la Santa Seu, sent un 20% filles i un 20% esposes del personal. Actualment, hi ha unes 800 empleades en Ciutat del Vaticà. Aquest primer equip de futbol femení estarà dirigit per Susan Volpini, cap i responsable de l’Associació de Dones al Vaticà. Encara que l’equip encara no ha debutat ja té una gran estrella entre les seves files, la camerunesa Eugene Tcheugoue, que jugarà com a davantera. ‘El papa Francesc ha donat un impuls considerable a les dones dins del Vaticà, per la qual cosa aquesta iniciativa és una extensió d’aquest impuls’, ha declarat Danilo Zannaro, representant de l’esport en la ciutat papal, a ‘The Guardian’. Així mateix, ha recordat que la Santa Seu ha tingut un equip masculí durant 48 anys, per la qual cosa era just oferir la possibilitat a les dones que treballen al Vaticà per a practicar aquest esport. Tot i això, la selecció femenina del Vaticà no podrà disputar trobades internacionals de forma oficial, ja que encara no està reconeguda per la FIFA.

Summary: El Vaticà crea el seu primer equip de futbol femení


La primera ministra d’Escòcia, Nicola Sturgeon, ha traslladat per carta al nou primer ministre britànic, Boris Johnson, que continua amb els preparatius per a fer un nou referèndum d’independència perquè els plans del Brexit del cap del govern de Londres perjudicarien l’economia escocesa. ‘És ara més que mai essencial que a Escòcia tinguem una opció alternativa’, ha afirmat la cap escocesa, en una carta enviada a Johnson, que ahir va prendre possessió com a cap del govern britànic, després de la renúncia de Theresa May. ‘El govern britànic continuarà fent els preparatius per donar al poble d’Escòcia l’opció d’esdevenir un país independent’, ha assenyalat Sturgeon, abans d’explicar que el parlament escocès estudiarà després de l’aturada de l’estiu la legislació marc per a la convocatòria d’un referèndum d’independència.

Summary: La primera ministra d’Escòcia comunica a Johnson que continua els preparatius d’un referèndum d’independència


El titular del jutjat d’instrucció 41 de Madrid, Adolfo Carretero, que investiga la filtració a mitjans de comunicació del sumari dels membres dels Comitès de Defensa de la República (CDR) investigats per terrorisme a l’Audiència espanyol, ha acordat que s’arxivi el cas. Diu que no hi veu cap delicte de revelació de secrets perquè la causa ‘ja no era secreta’ quan es van publicar les notícies. El secret de sumari no es va aixecar fins el 23 d’octubre, però mitjans com El Español ja havien publicat informació una setmana després de les detencions. El magistrat instructor explica que gràcies a un ‘exhaustiu i brillant informe’ de la policia judicial a la qual es va encarregar la investigació de la filtració, sosté que ‘la causa no era secreta’ perquè ‘totes les parts van rebre còpia mitjançant una plataforma digital o cloud‘. ‘Cap funcionari judicial o policial va filtrar les actuacions a la premsa, sinó únicament que el funcionari en va donar trasllat a una part quan no eren secretes’, argumenta. El jutge continua dient que, a més, cal tenir en compte que totes les parts ja tenien accés a les actuacions ‘i més d’un nombre indeterminat de persones’, i que la periodista que va publicar per primera vegada aquestes informacions es va acollir al seu dret a no revelar les fonts d’informació. Per tot això, el jutge Carretero, seguint la jurisprudència del Tribunal Suprem i Tribunal Constitucional, acorda l’arxivament de les actuacions i argumenta: ‘Seríem davant una hipotètica investigació prospectiva sense dades objectives i que podria vulnerar els drets fonamentals de persones totalment innocents i alienes a la filtració’.

Summary: Un jutge de Madrid protegeix els responsables de la filtració de dades dels CDR detinguts


L’ex-batlle de Barcelona Xavier Trias ha comparegut en la comissió d’investigació de l’operació Catalunya per a explicar el cas en què es va trobar el 2014, quan El Mundo va publicar una informació que l’acusava de tenir un compte de tretze milions d’euros a Suïssa. Hi ha hagut un moment en què, motivat per la intervenció del diputat del PP Sergio Santamaría, Trias ha criticat durament la manera de fer política del PP: ‘Vostès, a base de mentides, mitges veritats, fer merder, que és el que els agrada, rebolcar-se amb la porqueria, doncs s’equivoquen. És una manera de fer política que em fa fàstic.’ Abans, Sergio Santamaría havia dit a Trias que hi havia ‘informacions publicades’ que, per més que no es referien al compte fantasma a Suïssa, insinuaven que l’ex-regidor Antoni Vives cobrava comissions del projecte Marina Port Vell; i que tot això, deia el diputat del PP, embolicava la troca i posava sota sospita la gestió del govern municipal de Trias. El 29 d’octubre de 2014, pocs dies abans de la consulta del 9-N, el diari El Mundo va publicar una informació contra Xavier Trias, titulat ‘Investiguen un compte de 12,9 milions de Xavier Trias a Andorra’. La signaven Eduardo Inda, Esteban Urreiztieta i Fernando Lázaro. Trias es va querellar contra el diari i va demostrar que aquella notícia era falsa, era una difamació filtrada al diari espanyol pocs dies abans del 9-N. Més tard, segons que va dir el diari Público, el director de l’Oficina Antifrau, Daniel de Alfonso, sembla que va filtrar al ministre d’Interior espanyol d’aleshores, Jorge Fernández Díaz, la informació falsa per a difamar Trias. ‘Periodisme vergonyós’ Trias ha dit que és vergonyós el periodisme que es basa en mentides i que insisteix en la versió tot i que s’hagi demostrat falsa. Però ha contraposat l’actitud del diari El Mundo amb el de diaris que també tenien la suposada informació policíaca, com La Razón o ABC, i que no la van publicar perquè no se’n refiaven. També ha explicat que l’ex-ministre Fernández Díaz va trucar al director de La Vanguardia, Màrius Carol, preguntant-li per què no la publicava. Junts pel Sí, Ciutadans, CSQP i la CUP han fet costat a Trias i han criticat les maniobres polítiques, policíaques i periodístiques per desprestigiar-lo. Tanmateix, la diputada de la CUP Mireia Boya li ha demanat si la dimissió de Fernández Díaz com a diputat que reclama Trias, també hauria d’aplicar-se a l’ex-diputat de JxSí Germà Gordó. ‘No emboliqui la troca’, li ha respost.

Summary: Trias esclata contra el PP per l’operació Catalunya: ‘La vostra manera de fer política fa fàstic’


Ingredients: (per a 24 croquetes) 2 manats d’espinacs frescs (o un paquet de congelats) 50 g de mantega 2 cullerades d’oli 100 g de formatge de cabra 25 g de pinyons 60 g de farina blanca 1/4 litre de llet pebre, nou moscada i sal I per a l’arrebossat: farina blanca, ou batut i pa ratllat. Elaboració: Posem la paella al foc amb la mantega i l’oli. Sofregim els pinyons una miqueta. Els retirem. Amb el mateix oli, sofregim els espinacs tallats petits. Els remenem i hi afegim el formatge de cabra fins que es desfaci. Aleshores afegim els pinyons i la farina, que s’ha d’anar enrossint. És important que la farina no quedi crua. Tot seguit, posem la llet i remenem força estona, fins que la pasta es desenganxi de les parets de la paella. La pasta ha de quedar compacta. Posem la pasta en una safata i la deixem reposar a la nevera unes quantes hores. Un cop freda muntem les croquetes: amb una cullera sopera, agafem una porció de pasta i la treballem amb les mans fent la forma. La passem per farina blanca, després per ou batut i finalment pel pa ratllat. En una paella fregim les croquetes amb força oli calent. Amb dues forquilles anem tombant les croquetes perquè quedin daurades de tot arreu.

Summary: Croquetes d’espinacs amb formatge de cabra i pinyons


La matinada del 17 d’abril de 2018 es va morir l’enòleg, docent i humanista Eduard Puig i Vayreda (1942-2018). Un infart li va segar la vida a setanta-sis anys. Havia estat alcalde de Figueres, la seva ciutat, del 1981 al 1983, i havia dirigit l’Institut Català de la Vinya i el Vi del 1984 al 1990. Durant anys també va desenvolupar la docència a la Universitat de Girona. Va escriure articles i va publicar diferents llibres, l’últim dels quals va aparèixer aquest mes de febrer a l’editorial Brau: El jardí de Dionís. L’entorn cultural del vi. Aquest Jardí de Dionís, amb més de tres-centes cinquanta pàgines i profusament il·lustrat, s’ha convertit en el seu llegat cultural. Perquè des d’una escriptura enciclopèdica, Puig i Vayreda ens ofereix un tractat rigorós i generós que condensa un gran saber al voltant de la cultura del vi: mites, tradicions, història, ciència i tècnica; art visual, literatura i música; formes de vida (treball, alimentació, lleure, festa)… Però ja se sap que aquests volums tenen un cost elevat i tot i comptar amb el suport de diverses institucions, Puig i Vayreda havia escrit un epíleg que no hi va poder ser inclòs. Ho explicava ell mateix en el seu bloc a finals de febrer, en una entrada en la qual va decidir de compartir aquell text no publicat. Recollir-lo en aquestes planes també és una bona manera de recordar aquesta figura del món del vi a Catalunya, significativa durant les tres dècades que van tancar el segle XX. L’epíleg inèdit d’El jardí de Dionís diu així: «…Però el viatge iniciàtic no s’acaba aquí. Possiblement tot just comença, ja que potser d’ara endavant, amb cada nova copa de vi que et portis als llavis, et vindrà al pensament una figura clàssica de marbre blanc vista com de passada en un museu imprecís, que potser representava un déu del vi, jove i atractiu, coronat de pàmpols. En un altre moment, amb un altre vi i una altra companyia, et vindrà el perfum de fruita madura amb un lleuger matís de rosa marcida, amb els ulls mig clucs, et transportarà a un paisatge de vinyes tardorals, esquitxades de grocs, cadmis i vermellons, que mai has vist, però el gust amable del vi et recordarà aquella terra desconeguda, generosa i benèvola, que ens retorna amb escreix l’atenció que a desgrat li donem. Potser algun dia, brindant amb un cava alegre i espurnejant, flotaràs per damunt de tota la gresca del moment i eufòric, com entre núvols, entrellucaràs la silueta d’un celler modernista d’arcada esvelta o les barbes venerables d’un savi desconegut, però a qui saps que li has d’agrair quelcom remot i important, al moment d’alçar la copa per damunt de tots els cants. No, el viatge (com el del déu adolescent Dionís) pot durar, ha de durar tota una vida, i si tu ho vols, et transportarà a un món màgic d’evocacions, d’enyors i de presències que potser t’ajudaran a somniar el futur per a poder suportar el present, que en definitiva és acostar-se a la veritat, si això existeix en algun lloc. Quan es comparteix una copa de vi, quan nu de prejudicis comences a oficiar el ritual cerimoniós i incert d’obrir una ampolla respectable i noble, es desclou davant teu una infinitat de delícies possibles, que pots i has d’aprofitar més enllà de la primera glopada impacient i gratificant. Si et quedes tan sols amb el plaer dels sentits i de la conversa espontània i alegra, no arribaràs mai al que el poeta en va dir l’ànima del vi. Una ànima que potser també és immortal. Una ànima que tenen tots els vins del món encara que amb diferents atributs i jerarquies, com la miserable ànima dels mortals, degustadors de vi des de fa tants segles i capaços de negociar amb el diable la venda d’aquesta ànima, a canvi no d’una ampolla augusta d’anyada impossible sinó d’uns pocs anys més de vida inútil. Tots els vins tenen una ànima. …Jo no sé si avui el moscat de Samos és el millor moscat del món. Em temo molt que no. Possiblement en un concurs seriós d’aquests on qualifiquen sommeliers amb el nas d’or i experts veritables d’aquells que no donen punts ni venen res, quedaria molt per darrere d’un moscat dissenyat tecnològicament a la Denominació Western Cape de Sud-àfrica, produït en un celler fundat el 1962, com qui diu fa quatre dies. És molt probable. Però el glop de Samos en la seva deslluïda dignitat, ens retrotrau a un vi antic, ardent, fascinant, carregat d’història, que ens recorda el blau intens del mar que envolta les illes de l’Egeu, un sol inclement que castiga la terra i el blanc enlluernador de les seves modestes cases. Ens ho recorda, encara que no s’hagin llegit mai els paisatges de la Ilíada ni les aventures d’Odisseu. Potser fins i tot la guerra de Troia, els ulls orbs d’Homer i el vi perdut de les libacions en honor dels déus indiferents de l’Olimp. Aquella mena de petits cristalls brillants que a voltes trobeu en el fons d’aquesta copa, no són altra cosa que petites busques del pòsit de la història d’un país vinater i mediterrani que va ser. I aquesta és l’ànima immortal d’aquest vi antic beneït per uns déus que ja no hi són. Perquè pels homes nascuts en aquesta cultura i en aquesta civilització, té molt més sentit i poder d’evocació, d’emoció, de sentiment, d’alegria i de cultura, qualsevol fruit, per modest que sigui, del jardí de Dionís, que una petita magdalena de pastisseria, mal que sigui artesanal, sucada amb un te xinès dessaborit i esblaimat (servit en exquisida porcellana de Llemotges), per molt que ens ho expliqui magistralment un senyor de ploma brillant i esmolada pel geni com Marcel Proust. I ja em perdonaran. Final de trajecte.» Figueres, 3 de maig de 2017 Dia de la Santa Creu

Summary: L’epíleg d’Eduard Puig i Vayreda


La direcció espanyola de Podem, encapçalada per Pablo Iglesias, ha consumat avui el cop contra Podem Catalunya i el seu secretari general, Albano-Dante Fachin. El Consell Ciutadà Estatal de Podem –el màxim òrgan de direcció– ha decidit de convocar una assemblea per a renovar la direcció catalana. Iglesias no ha destituït Fachin, sinó que espera que dimiteixi si aquesta opció guanya en la consulta als inscrits de Podem sobre la confluència amb Catalunya en Comú de cara a les eleccions del 21-D. La direcció espanyola del partit no ha tolerat la línia pròpia de Fachin, que havia explicat la intenció de parlar amb els partits independentistes per a fer un front comú el 21-D per l’amnistia dels presos polítics i la defensa de les institucions catalanes. Un grup de cercles de Podem Catalunya havia exigit a Iglesias que desautoritzés Fachin i convoqués una assemblea per a triar una nova direcció a Catalunya. La reunió d’aquesta tarda s’ha convocat de manera extraordinària i s’ha fet telemàticament. Fachin ja ha reaccionat a Twitter: ‘Vam dir: en moments excepcionals com els que viu Catalunya cal parlar: independentistes i no independentistes. El sistema no ho permet. No passaran.’ Dijimos: en momentos excepcionales como los que vive Catalunya hay que hablar. Indepes y no indepes. El sistema no lo permite. No pasarán.✊ pic.twitter.com/gkpFLlYLF5 — Albano-Dante Fachin (@AlbanoDante76) November 3, 2017

Summary: La direcció espanyola de Podem consuma el cop contra Fachin


Amb tots els seients locals ja assignats, els candidats de l’oposició pro-democràcia d’Hong Kong han aconseguit 388 consellers de districte, que contrasten amb els 59 de pro-xinesos que han obtingut representació (239 menys que en la legislatura anterior). Del total de 452 seients que conformen els consells locals en què es divideix la ciutat, l’oposició ha aconseguit una majoria amplíssima del 85%. Només cinc seients han acabat en mans de polítics no alineats amb algun dels dos blocs. Ara l’oposició controlarà pel cap baix 16 dels 18 districtes. Fins ara no en controlava cap. Aquest resultat és especialment important per dues raons. En primer lloc perquè podria consolidar els consells locals com a contrapoder a l’Assemblea Legislativa, fortament controlada pels partidaris de Pequín. I en segon lloc perquè aquest resultat tan extraordinari obre la possibilitat d’una victòria dels localistes i demòcrates a les eleccions parlamentàries de l’any vinent i perquè l’elecció de la cap de govern podria passar a mans demòcrates, fet que originaria un autèntic daltabaix en les relacions amb Pequín. El cap de govern d’Hong Kong és triat per un mètode molt enrevessat que vol evitar la participació democràtica. En compte d’una elecció per sufragi universal dels set milions d’habitants de la ciutat és un grup de 1.200 persones que té el dret de triar-lo. D’aquests 1.200 vots, 117 corresponen als consells de districte. El 2017, quan va ser elegida l’actual cap de govern, Carrie Lam, tots els consells de districte van votar per ella. De fet, els demòcrates només van aconseguir tenir 326 dels seients del comitè electoral que fa l’elecció. Si ara tots els consells de districte fossin per als demòcrates, significaria que pel cap baix als 326 seients anteriors caldria afegir els 117 dels consells de districte, amb la qual cosa els demòcrates arribarien a controlar 443 seients del consell electoral, i només els en faltarien 158 per a tenir-ne prou per a nomenar un candidat seu com a cap de govern. Després d’aquesta nit, poca gent té dubtes que la majoria de la cambra serà a l’abast del camp demòcrata el 2020. La qüestió és com reaccionarà la Xina, que precisament va imposar un sistema electoral com aquest per impedir que un candidat no controlat per Pequín arribés al poder a Hong Kong. Hong Kong fa eleccions enmig del caos Alta participació Dels 4,1 milions de votants registrats prop de 3 milions han votat (un 71%). Així doncs, les eleccions, que han transcorregut sense episodis violents, han superat els 2,2 milions de persones que votaren a les eleccions al Consell Legislatiu –l’òrgan principal de govern– el 2016.

Summary: Tsunami electoral a Hong Kong: el moviment democràtic ho guanya gairebé tot


Les residències per a gent gran són una de les preocupacions principals de la Generalitat Valenciana en la crisi del coronavirus 2019. Segons dades que ha facilitat la consellera de Sanitat, Ana Barceló, fins ara la Covid-19 ha matat vint-i-tres residents, és a dir, un terç de les víctimes mortals al País Valencià (69). A més, s’han posat sota vigilància vint-i-quatre centres on n’han detectat casos. Tota la informació sobre el Coronavirus, minut a minut Barceló, que fa dos dies que no dóna dades concretes, ha explicat que noranta-tres residents i cinquanta-tres treballadors estan contagiats. A més, s’han aïllat 143 treballadors més per possibles contactes amb infectats. La consellera ha assegurat que el Consell ha creat un comitè de control de les residències per a sotmetre tots els centres a ‘vigilància i inspeccions’ indiferentment de si en tenen casos. Coronavirus 2019: Què ha passat avui? El report diari de VilaWeb El principal brot és a la residència DomusVi d’Alcoi, on la Covid-19 ha matat setze residents, el 40% de les víctimes de la demarcació d’Alacant (40). Des de dimecres passat, les instal·lacions són sota la vigilància de l’Hospital Verge dels Lliris, que ha reforçat l’atenció sanitària amb auxiliars, infermers i un metge. La residència de Santa Elena de Torrent és el segon centre més afectat. Fins divendres, l’últim dia amb dades concretes, s’havia notificat la mort de tres residents per la Covid-19. La residència fa dies que és sota el control estricte de l’Hospital General de València, que hi ha enviat reforços de personal sanitari. La consellera ha instat els mitjans de comunicació a acudir a la conferència de premsa de demà per donar dades més detallades sobre totes les residències afectades. Fins ara al País Valencià s’han detectat 1.604 casos de la Covid-19, dels quals 241 s’han registrat aquest últim dia. A més, hi ha 590 hospitalitzacions, de les quals 113 a l’UCI. El virus ha mort seixanta-nou persones.

Summary: Preocupació al País Valencià per les residències, que acumulen un terç dels morts pel coronavirus


‘Bon dia, són les vuit‘ (Destino, 2018) és el relat en primera persona d’una veu que va despertar bona part del país durant catorze anys. Entre el 1995 i el 2008, Antoni Bassas va conduir ‘El matí de Catalunya Ràdio’ i ara, deu anys després d’haver-ne estat acomiadat, explica aquella experiència radiofònica. Hi repassa l’experiència d’haver de rellevar Josep Cuní, els col·laboradors i l’equip que va formar, la relació amb el poder polític, la polèmica de la ‘crosta nacionalista’ i, entre més, la seva estada posterior als Estats Units d’Amèrica, com a corresponsal de TV3. Hem parlat amb Bassas, actualment al diari Ara, per mirar de gratar encara algunes coses més i saber també com veu el moment polític actual, com a ciutadà i com a periodista. L’ofici no l’abandona ni un sol moment i, quan vol, comenta una pregunta i, quan acabem, ens anuncia: ‘Aquí em sembla que tens un bon final.’ Escoltem-lo. —Per què heu fet aquest relat deu anys després d’acabar el programa? —En bona part, perquè em vaig adonar que passaven els anys i la gent encara el recordava. I el recordava amb afecte. Probablement també perquè la vida del periodista d’un programa de ràdio de cinc hores d’actualitat és d’una intensitat tan gran que no es paeix. No es paeix. Te’n vas a dormir sense haver paït el dia. I acabes la temporada i encara paeeixes episodis bons, dolents i com siguin, de molts mesos. Suposo que l’he escrit quan ja ho he tingut paït. I quan ja m’ha fet profit. Quan he estat capaç de veure-ho amb distància i sense neguit. —Necessitàveu explicar-vos? —Sempre escrivim per explicar-nos. Per ordenar les idees i poder dir-nos a nosaltres mateixos ‘això va ser important, això va ser sobrer, això va estar bé, o això hauria pogut estar millor’. I després, l’he escrit ara perquè, encara que avui no hi ha cap paraula que s’emporti el vent i tot queda en algun lloc d’alguna manera, jo volia que un programa de ràdio quedés escrit en un llibre. Que es pogués dir: ‘Una vegada hi va haver un programa.’ No és gaire freqüent escriure sobre ràdio. Jo volia que quedés escrit. Que els meus records tinguessin forma de llibre. —La distància temporal era necessària per a fer aquest repàs sense contaminació, rancúnia o passar comptes? —Sí. Per mi, és com decantar una ampolla de vi en un recipient. Finalment, cau el vi que beuràs i les impureses queden al fons. El temps és un sedàs. La perspectiva del temps t’ofereix la serenitat que normalment no et permet la feina periodística. Per això estic tan content d’haver-ho fet anys després. Fotografia: Albert Salamé. —Dieu que hi ha algunes coses d’aquella època que ajuden a entendre què passa avui. —Sí. Per exemple, la relació difícil dels mitjans públics amb el poder polític. Però si parlem de la història del país, tenim que els anys de majoria relativa de Felipe González i Aznar van permetre que Pujol negociés millores per a l’autogovern. I allò ens va fer la impressió que, més enllà dels protagonistes, l’autogovern era una work in progress que aniria millorant i augmentant a mesura que passessin els anys. L’any 2000, quan Aznar guanya per majoria absoluta, aquesta idea s’acaba de cop. Es va tancar l’aixeta que possibilitava augmentar i millorar l’autogovern i Aznar decideix ‘renacionalitzar’ Espanya. No tan sols busca la victòria electoral, sinó que té un projecte polític nacional espanyol: ‘S’ha acabat d’anar amb el cap cot els que venim del franquisme o de la dreta franquista familiar o sociològica; no hem de demanar perdó de res, això s’ha acabat.’ —Allò és el principi de la situació actual? —Es fan molt forts en la lluita ideològica i sentencien que l’estat de les autonomies ja ha acabat de desenvolupar-se. A partir d’aleshores, la constitució és un punt final. Això queda posat en dubte quan el PP perd el poder el 2004 i Maragall i Zapatero pacten que faran un estatut. Però ja sabem com va acabar aquesta aventura. Evidentment, el 2010 amb la sentència de l’estatut i tot el que ha passat després. Tothom ja ho coneix. El 2001 i 2002 la gent ens comença a dir que pot sentir coses a Catalunya Ràdio que no es diuen enlloc. Hi ha gent que deia que començava a notar que la relació entre Catalunya i Espanya anava canviant. —‘La ràdio es fa estimar perquè no et demana que deixis de fer res per acompanyar-te.’ Ho dieu al llibre. L’enyoreu? —Sí. Però no. No he viscut mai del passat. Treballar en un diari, avui, no és només escriure. Jo passo el dia davant la càmera i el micròfon. I continuo fent producció audiovisual, que en algunes coses s’assembla a la ràdio. No hi ha el directe ni la immediatesa. D’altra banda, he fet coses molt diferents al llarg de la vida. He fet entreteniment a la televisió, davant i darrere de la càmera; he fet de guionista; he fet informació esportiva; de corresponsal als Estats Units… He fet moltes coses i cada etapa ha estat un enriquiment. Home! És cert que en comunicació deu haver-hi poques coses més gratificants que un programa de matí a la ràdio. Perquè ets al centre i tothom vol venir al teu programa. I el teu programa és influent. I allò que es diu a les entrevistes i tertúlies del teu programa pesa i crea opinió. Aleshores, has de distingir si allò que enyores és la ràdio o aquell programa de ràdio. —I què enyoreu? —Jo, aquell programa de ràdio, ja no el trobo a faltar. El vaig fer durant catorze anys i aquest llibre és la història d’una passió. Dono gràcies per haver-ho pogut fer. No estic gens ressentit de ningú. I el meu estat d’ànim, quan hi penso, és de profund agraïment. I ara faig unes altres coses. Si aquestes coses són al diari Ara, perfecte. Si en el futur són a la ràdio, perfecte també. Perquè aspiro a fer alguna cosa que encara no hagi fet. I probablement serà així perquè jo ja no sóc el que era. Quan vaig començar ‘El matí’ tenia trenta-tres anys. Quan vaig acabar, en tenia quaranta-sis. Ara en tinc cinquanta-sis. Per tant, la ràdio que jo pogués fer ara, la faria una persona amb la meva experiència. Ja no seria la mateixa persona. —També ha canviat la manera de fer ràdio i l’audiència? —Continua havent-hi tertúlies, portades o davantals, com en diu en Basté. La Terribas fa el racó de pensar i jo tenia en Panikkar, per exemple. Encara hi ha l”Enigmàrius’. Hi ha una tertúlia esportiva que ja feia el Cuní. Hi ha clàssics que van passant. Sempre hi ha coses noves, però sempre hi ha coses que es mantenen. Aquests canvis no em preocuparien gens si hagués de tornar a fer ràdio. Fotografia: Albert Salamé. —Un dels capítols el dediqueu a recordar els col·laboradors més destacats. Raimon Panikkar, Emili Teixidor, Fabià Estapé, els tres tenors… Són gent d’una certa edat. I ara hi ha aquesta obsessió per rejovenir-ho tot… —És probable que arraconem la gent amb més experiència. Diria que al programa vam aconseguir una bona alineació. La gent que feia l”APM’ era molt jove. Però segurament el meu interès per posar veus amb experiència tenia a veure amb un parell de coses. Per una banda, les persones que ja són en una etapa de màxima maduresa de la seva vida ja no necessiten demostrar res. I entre elles són capaces de crear un ambient procliu al sentit de l’humor i a l’intercanvi esportiu de discussions. Per altra banda, jo vaig començar a fer el programa que era molt jove. I era conscient que no podia aportar per mi mateix una opinió de gruix. I que necessitava envoltar-me de gent que tingués una opinió i una veu consolidada. Que tingués una paraula discutible, però indiscutible. Vull dir que se’ls podia discutir tot, menys la seva trajectòria. La gent gran té aquest avantatge. —Recordeu cap moment de màxima plenitud o satisfacció durant el programa? —Quan vam anar a Moçambic a fer el programa, per exemple. No hi vam anar perquè hi hagués un terratrèmol ni una crisi de fam. Hi vam anar a fer periodisme. A posar-hi la nostra mirada i descobrir realitats que habitualment no apareixen als mitjans de comunicació. Aquest va ser un moment de plenitud. N’hi ha de més íntims. Quan descobreixes talents de gent com el de la Mònica Planas o del Víctor Correal. O la creació del Manolo, o l”Enigmàrius’. O quan ajuntes els tres tenors. Perquè Foix, Sanuy i Portabella tenien vida separada. Però la gràcia era ajuntar-los. Si la pregunta és sobre la felicitat, he d’admetre amb tota la vanitat que em vaig emocionar quan ens van donar l’Ondas per ‘Alguna pregunta més’. Perquè té alguna cosa de somni fet realitat. Confesso que he tingut la sort de veure molts somnis fets realitat. I quan treballes a la ràdio, somnies que guanyaràs un Ondas. —També hi ha aquell moment de ‘Interrompem l’emissió…’ —Ah, sí, això és molt dur. Això és molt dur perquè saps que amargaràs la vida a la gent. Ara ja no passa tant. Ara ja tothom rep la notícia al moment per molts canals diferents. Però hi va haver una època que la ràdio era la primera que donava la notícia. O la mala notícia, normalment. I fins i tot teníem una sintonia per a les males notícies. Bé, per a les notícies urgents… però que habitualment eren males notícies. I en aquella època eren els atemptats. Quan tocava dir ‘hem d’interrompre aquesta entrevista’… Déu meu! Allò m’amargava a mi perquè notava que amargava la vida de la gent. —Alguna que recordeu especialment? —El dia que van matar el guàrdia urbà Juan Miguel Gervilla uns metres més amunt de Catalunya Ràdio, al lateral de la Diagonal. Perquè era en el marc d’un seguit d’atemptats del comando Barcelona d’ETA, que no hi havia manera de detenir-lo. Era tremend. Aquell atemptat acabava de passar feia cinc minuts. Evidentment, també haver-se de referir a l’assassinat d’Ernest Lluch és terrible. Això és terrible… —La vostra trajectòria ha continuat com a corresponsal de TV3 als Estats Units. Hi dediqueu un capítol… Us va influir aquesta experiència. —Sí. No me’n parlen gaire els periodistes quan m’entrevisten aquests dies. Em va impactar molt. Ha estat fonamental per a mi. En la vida professional, però sobretot en la vida de tota la meva família. El meu fill va estudiar la carrera allà, la mitjana s’hi va quedar per acabar els estudis, quan nosaltres vam tornar. La petita hi va arribar sense parlar ni un borrall d’anglès i va tornar mentalment i culturalment com una nena americana. Ara és catalano-americana. Però dels vuit anys als dotze li van formatar el cervell des del punt de vista cultural, lingüístic, d’usos i costums, d’ambicions. Aquella experiència els ha obert el món. Ha fet que el seu món sigui el món. Fotografia: Albert Salamé. —’Quan la realitat no ens agrada, el millor és carregar-se el missatger.’ Aquesta màxima que assenyaleu al llibre ens fa pensar en els atacs de Cospedal i l’estat espanyol contra TV3. Creieu que en passarà alguna de grossa? —Sí. Això ja fa temps que dura. Alguns responsables polítics de l’estat espanyol, o s’han cregut la seva pròpia mentida, o saben que menteixen, però els és igual. O s’equivoquen completament en el diagnòstic. Ells diuen que a Catalunya hi ha dos milions d’independentistes perquè escolten Catalunya Ràdio i miren TV3. I pensen que, si liquiden TV3 i Catalunya Ràdio, tot això anirà a la baixa. Això ja es veu que és equivocat. Perquè… què va ser primer? Primer va ser Catalunya i després Catalunya Ràdio. La raó per la qual existeix una televisió i una ràdio públiques a Catalunya és la mateixa per la qual existeix a Espanya, als Països Baixos o a Itàlia. Hi havia un país i un bon dia, al segle XX, la tècnica va permetre de crear televisions i ràdios. I a Catalunya igual. Per què té èxit? Doncs perquè és ben feta, té mitjans… però sobretot perquè respon a una realitat. Per exemple, una realitat lingüística. Parafrasejant Ovidi Montllor, a la gent que li molesta Televisió de Catalunya, és la mateixa gent que li molesta Catalunya. Aquest és el principi fonamental. Perquè TV3 permet que ens informem del món sense passar per Madrid. Per això volen tancar TV3. Fins ara no s’hi han atrevit, però ara ja són a punt. Tancar-la vol dir perjudicar-la i escanyar-la tant que no pugui ser competitiva. —L’embrió d’això va ser la ‘crosta nacionalista’? —La ‘crosta nacionalista’ no era exactament això. Era més una batussa de partits i un intent del control ideològic del relat. Jo me’n guardaré prou de dir que al PSC el molesta Catalunya. Això jo no ho diré mai. Per tant, no parlem de la mateixa cosa. Però sí que naturalment, si els mitjans públics catalans informaven desacomplexadament, amb una perspectiva nacional i no regional, potser sí que hi havia gent dins d’aquell partit que això la molestava. Per això va aparèixer aquesta metàfora, que és molt punyent, molt feridora i insultant, justament perquè és molt hàbil. Té aquesta capacitat de deshumanitzar allò que toca. Et converteixen en una crosta. I la crosta s’ha d’arrencar. Que és un verb que incorpora una certa agressivitat. —Més enllà dels mitjans públics, vivim un moment en què s’intenta limitar la llibertat d’expressió, d’informació i de premsa. Fem allò que cal fer per defensar-nos? —Hem de fer la nostra feina i alguna cosa més. Cruyff sempre explicava que, quan Helenio Herrera deia que es juga millor amb deu que amb onze, tenia raó. Perquè quan t’expulsen un jugador, tothom ha de córrer un metre més, deia. Doncs ara ens expulsen jugadors. En tenim a la presó, a l’exili, inhabilitats… I ens tocarà a tots córrer un metre més. Hem de cobrir un metre més. Però, això quina forma té? Com es fa? I aquesta és la resposta difícil. Suposo que a tu també et deu passar que la gent et pregunta ‘què podem fer’. Què pots respondre? Què podem fer davant l’exercici del monopoli de la violència que té l’estat espanyol… I de l’abús de la presó preventiva, per exemple. Amb el llaç groc n’hi ha prou? Doncs el llaç groc és necessari perquè s’ha de visualitzar aquesta anormalitat. No podem normalitzar l’abús de llei. Ara, després d’això, què? Jo crec que hem de pensar permanentment ‘després d’això, què?’. I proposar alguna cosa. —Quan i com es fa independentista Antoni Bassas? —Mmmmm… —Bé, ho dono per fet, que ho sou. —Això ja entenc que és la provocació. Has fet bé de formular-la així. Jo també l’hauria feta així, aquesta pregunta. Jo també ho hauria fet. —El mestre m’aprova la pregunta… —Perdona… És que jo també l’hauria feta així, la pregunta. A veure, jo formo part d’aquests centenars de milers de catalans que durant molt temps van voler pensar que Espanya era un estat plurinacional. Potser perquè tenia catorze anys quan es va morir el Franco, era un adolescent, però ho recordo una miqueta encara. Recordo valorar el món que se’ns va obrir al cap de poc. No feia ni dos anys que s’havia mort el Franco que va tornar Tarradellas. I van restaurar la Generalitat. I al cap de poc, vàrem votar el parlament. I després es va crear TV3 i després es van desplegar els Mossos. I per tant, podies pensar que aquella era una Catalunya que s’anava reconeixent ella mateixa. Era lògic de pensar que valia la pena. Jo no vaig ser escolaritzat en català, però els de darrere meu, sí. Perfecte. I van passar moltes coses que permetien d’entendre que dins Espanya el progrés nacional de Catalunya era possible. Hi va haver diversos moments que tot això es va frustrar. I que molta gent va dir que, si l’estat espanyol continuava comportant-se d’aquesta manera, no hi havia res a fer aquí dins. —Sou un d’aquests. —Jo pertanyo a aquesta gent. Però ja fa molt de temps que el concepte ‘nacionalista’ o ‘nacionalisme’ no m’agrada. Crec que tots els ismes tenen alguna cosa d’emergència o de necessitat davant una estructura oficial sòlida, indiscutible i homologada internacionalment. I no m’hi sento còmode. M’he sentit més còmode intentant viure la meva catalanitat exactament igual que un espanyol viu la seva espanyolitat o un italià, la seva italianitat. Fotografia: Albert Salamé. —Voluntat de normalitat? —Absoluta. L’independentisme és un estat tan transitori que no m’agrada. Aspiro a la normalitat com a català. Jo què sóc? Ho dic al llibre. Hi ha un moment que faig un petit homenatge als meus pares. Són morts tots dos. Què eren els meus pares? Eren catalans. Van viure la joventut sota el franquisme. Van patir la guerra com a nens. Eren de famílies catòliques que van patir molt a Catalunya en l’etapa de la guerra civil. Potser van despullar la seva identitat de qualsevol reivindicació nacional per por, potser. O senzillament perquè el franquisme havia aconseguit imposar el seu relat. Si ho miro fredament, a casa no érem altra cosa que catalans. No tan sols perquè parlàvem l’idioma. Els meus pares, els anys cinquanta, van fer el seu recordatori de casament en català. No ho van fer com una heroïcitat. Ni com cap acte de reivindicació. Era la llengua que parlaven entre ells. Érem catalans. Amb naturalitat. Em permeto de dir que vivíem com a catalans fins i tot durant el franquisme. Una altra cosa és que tinguessin por de trepitjar terrenys que sabien que els podien costar cars. Les dictadures ja ho tenen, això. Són màquines de fer por. —I aquesta pregunta que dieu que ens fan al carrer… Quin és la sortida de tot això que passa a Catalunya? —És complicat. A vegades tens la temptació de dir ‘formem govern d’una vegada i deixem enrere el 155’. Després saps que amb gent a la presó, intervinguts financerament i havent de cedir davant del fet que un diputat que té els vots per ser-ho no pugui ser president de la Generalitat, probablement es farien concessions massa grans… No ho sé. Admeto que en l’anàlisi del cost-benefici passo estones de tot. Per tant, potser és millor que no faci més anàlisi política, que ja en faig una mica cada dia. Des del punt vista periodístic, passem un moment molt difícil. Molt apassionant, també. Hi ha un consum extraordinari d’informació a tot arreu. És apassionant des d’aquest punt de vista. Però és veritat també que aquesta emergència nacional, aquest estat d’excepció no declarat, aquesta bel·ligerància d’Espanya contra més de dos milions de persones fa que a vegades puguis perdre la serenitat o l’equanimitat a l’hora de jutjar. Que pugui més la teva condició de ciutadà que no la de periodista. —Ho trobeu més difícil? —Ho vaig veure clarament l’1 d’octubre. Vaig anar al meu col·legi electoral a les cinc del matí. Va venir la policia a veure’ns. No ens va pegar. Però vam estar a dos minuts potser de la situació. Pel que fos, allà no van atacar, però s’hi van presentar. Jo prenia notes perquè al vespre havia de fer un article per a l’endemà. Fins i tot, vaig fer algunes gravacions durant el dia. Però un periodista sempre és ciutadà. I aquell dia el ciutadà va percebre que havia de protegir amb el seu cos unes urnes. A la Unió Europea del segle XXI! Era una humiliació molt gran. Al mateix temps, era d’una dignitat extraordinària. Tenies la clara convicció que protegies drets civils. Jo em sentia com els negres d’Alabama. Quan vaig veure passar les urnes… Va parar un Mini al xamfrà de l’escola. Van baixar dues persones. Van obrir el maleter. Van treure dues urnes… Quan les vaig veure passar, em vaig emocionar i pensava: ‘T’emociones perquè passen unes urnes.’ Home, això té un simbolisme, una força i una dignitat extraordinàries. L’objecte de la nostra lluita eren unes urnes. Jo crec que això ens dignifica com a país. Aleshores, com vols que tot això no influeixi en la meva visió i en la meva feina com a periodista? És impossible… és impossible… Fotografia: Albert Salamé.

Summary: Antoni Bassas: ‘L’1 d’octubre em sentia com els negres d’Alabama’


La Cambra de Comerç ha encarregat un procés d’investigació ‘due-diligence’ dels comptes de l’anterior mandat per comprovar que no hi ha res ocult. Així ho ha anunciat el nou president de l’ens, Joan Canadell, en una atenció als mitjans després de reunir-se el comitè executiu de l’ens cameral. Tot i que la directiva de Miquel Valls va entregar una auditoria ‘normal’ segons Canadell, han tirat endavant la due-diligence per ‘tenir la tranquil·litat’ que no hi ha ‘res’ que s’escapi de la seva vista després d’aterrar. D’altra banda, en la reunió s’ha acordat recuperar un estudi sobre l’impacte econòmic de la independència de Catalunya del 2012 que s’havia mantingut en secret i encarregar-ne un altre d’inversió estrangera perquè les dades estatals ‘no representen la realitat’ catalana.

Summary: Canadell encarrega d’investigar els comptes de la Cambra per saber del cert que no hi ha res ocult


Toni Freixa va entrar al Barça amb Joan Laporta el 2003, va tornar-hi amb Sandro Rosell el 2010 però va topar amb Josep Maria Bartomeu, que el va destituir del càrrec de secretari de la junta. Tot amb tot, es va mantenir a la directiva, diu que per prendre consciència de les necessitats del club. A la campanya ha anat tenint cada vegada més protagonisme i això li dóna motius per aspirar a ser el candidat més votat dissabte. —Digueu els tres motius principals pels quals el Barça necessita un canvi a la presidència. —Doncs per fugir d’un model esportiu de fitxar galàctics i desatendre el model de la Masia. Per fugir d’un model de gestió presidencialista que porta riscs com el cas Neymar o el cas FIFA. I, sobretot, per exercir un lideratge institucional i una defensa ferma de la institució. Tenim un president que és molt tou i que no ha sabut superar els problemes institucionals ni els atacs externs que ha rebut el Barça. —Quin paper ha de fer el club en el procés que viu el país? —El Barça ha de ser conscient del moment cabdal que viu el país. Ha de seguir el procés de molt a prop i amb molta consciència de la importància que té, però sense liderar-lo amb un discurs polític. El president del Barça no ha de fer un discurs de contingut polític, però sí que ha de ser conscient de la realitat del país i acompanyar el poble en la decisió que prengui. —Si el país fes un pas endavant, el Barça s’hauria de posar al seu costat? —Evidentment. Si el resultat democràtic a les urnes és que la majoria del poble de Catalunya vol la independència, el Barça ha de tenir-hi una posició a favor. —Què significa portar el nom de Catar a la samarreta? —No ens ajuda a fer la nostra marca única i a distingir-nos de la resta. No podem tenir un patrocinador que no encaixa amb els valors que volem transmetre al món. Em preocupa haver sabut que la junta directiva de la qual he format part ha concedit un dret de tempteig a Catar. Tots cerquem una alternativa i resulta que Catar té l’última paraula. Però en el moment que nosaltres trobem un patrocinador alternatiu, el posarem a la samarreta i si Catar ens interposa una demanda ens defensarem. Aquest dret de tempteig no el dono per vàlid perquè no és aprovat per l’assemblea. —Agustí Benedito diu que té un patrocinador que aportaria setanta milions d’euros i Laporta vol fer retornar Unicef. Vós teniu cap proposta? —Treballem opcions, però la capacitat de negociació que es té des d’una candidatura no és la mateixa que la que es té quan s’està a la presidència. De moment no en tenim cap. Tenim converses obertes i la certesa que serà possible d’aconseguir-ne un. Però de moment no diem res. 'El president del Barça no ha de fer un discurs de contingut polític, però sí que ha de ser conscient de la realitat del país i acompanyar el poble en la decisió que prengui.' —Tots els candidats parleu d’impulsar la Masia. Com es pot fer? —Nosaltres creiem en un model de joc que és el que va iniciar Laureano Ruiz, el precursor de la Masia i que llavors van seguir Johan Cruyff i Pep Guardiola. Si som la candidatura més votada configurarem un comitè de savis, presidit precisament per Ruiz, i oferirem a Johan Cruyff si vol formar-ne part. A través d’aquest comitè controlarem els mètodes, el model, les rutines, els entrenaments, la nutrició, la formació personal i la formació acadèmica del planter. Aquest protocol el certificarem amb una empresa externa que ens donarà el segell Barça. Ho vàrem acordar ahir amb una enginyera alemanya, que és la mateixa que ha certificat els processos de gestió del Bayern de Munic. També crearem una escola d’entrenadors per formar els nostres educadors. —Creieu que és imprescindible un nou estadi? —Sí que ho és, però també és imprescindible gestionar amb responsabilitat i no portar a terme un projecte com Espai Barça sense comptar amb el pla de finançament ni un conveni amb l’Ajuntament de Barcelona. En definitiva, el que van aprovar els socis en referèndum és un conjunt d’idees que entenem que el Barça necessita. Però no hi ha les condicions per a portar-les a terme. Nosaltres primer volem obtenir un bon patrocinador, després començar converses amb l’ajuntament per aconseguir la modificació del Pla General Metropolità i llavors aconseguir que la reforma de l’estadi sigui possible. —Per què no s’hi presenten més dones, a les eleccions del Barça? —No te’n sé donar resposta. Sí que puc constatar que la dona està al mateix nivell de l’home i a vegades molt per sobre. Les hem d’animar i convidar-les que s’atreveixin perquè totes les seves opinions són molt importants. Jo, que he estat en diverses juntes directives i a la meva candidatura n’hi ha, he pogut constatar que les seves opinions són molt importants. És una qüestió de temps. Segur que a les pròximes eleccions en tindrem alguna. —Creieu que la presidència del Barça és reservada als rics? —No sé si tant a rics com a persones solvents i que mereixin la confiança dels bancs per concedir-los l’aval. És clar que s’ha de tenir una solvència professional i patrimonial perquè, al cap i a la fi, gestionar un club com el Barça pot requerir molta responsabilitat i ha de poder ser exigida algú que tingui aquesta solvència i que sigui mereixedor d’aquesta confiança. —D’aquesta manera es pot barrar el pas a gent molt vàlida. —Segur. A la nostra candidatura, com que tenim el benefici de no haver d’avalar perquè he format part de la junta sortint i ja he avalat durant tres anys, m’he permès el luxe de poder comptar amb gent que no té el requisit indispensable de ser ric, sinó ser competent i molt capaç. Certament, tenim un sistema que penalitza molt i que no ofereix les mateixes possibilitats a tothom. —Vàreu formar part de la junta anterior durant més de quatre anys fins que vau ser destituït del càrrec de secretari. Per què no vau dimitir? —El Barça no s’ha d’abandonar mai. No hi ha cap motiu per a dimitir pel fet que el president decideixi unilateralment deixar-te sense atribucions. Vaig quedar-me al servei del club per a tot allò que poguessin necessitar de mi. Es pot servir molt millor el club des de dins que no pas de fora. Això m’ha servit per a adquirir la consciència de quines són les necessitats del club i, d’una altra banda, exercir aquesta discrepància constructiva amb la junta. Sempre he donat la meva opinió encara que no coincidís amb la majoria. En aquest cas, la discrepància va ser penalitzada. —No creieu que el fet d’haver format part de la junta anterior us pot perjudicar? —No, al revés. Crec que sóc l’únic candidat que pot acumular tanta experiència i al mateix temps superar els ismes que representen les candidatures de Laporta i Bartomeu. Tinc molt bona relació amb totes dues i de segur que, si guanyem, arribarà la pau social al Barça. —Coneixeu bé Sandro Rosell i Josep Maria Bartomeu. Creieu que van de bracet en aquesta candidatura? —N’estic convençut. I la prova és que ni l’un ni l’altre no s’ha atrevit a negar-ho. És lògic. Tenen interessos comuns i al final el senyor Bartomeu és president perquè el senyor Rosell ho va voler. En cas que Bartomeu sigui president, em pregunto quin grau d’implicació tindrà Rosell en les decisions que prengui la junta. M’agradaria que Rosell donés la cara i m’ho respongués.

Summary: Toni Freixa: ‘Si guanyem, arribarà la pau social al Barça’


La Gendarmeria s’ensuma alguna cosa. Des de primera hora del matí, desenes, centenars de cotxes han travessat en direcció Perpinyà la frontera artificial, administrativa, que parteix Catalunya entre el nord i el sud. Estableixen un control al peatge del Voló i fan identificacions de vehicles amb matrícula espanyola que estan aturats a les àrees de servei. Són dos quarts de cinc de la matinada. Sonen els despertadors i s’activa el dispositiu. Fa una setmana que el Tsunami Democràtic cuina a foc lent un tall de tres dies entre els estats francès i espanyol, en territori nord-català per a evitar que els Mossos, el cos competent en ordre públic a la frontera catalana sud, actuïn. Les indicacions arriben amb comptagotes i no tenen rostre. És nit electoral i hi ha nervis per a l’endemà. A mitjanit, arriben les últimes consignes. El tall es fa efectiu a les nou del matí. A poc a poc, grups de vehicles ocupen posicions als dos carrils en direcció nord i sud. Les obres del tram del Pertús faciliten la feina als manifestants. A banda i banda de la frontera, la policia s’apressa a tancar els peatges i evitar que més cotxes quedin encallats o responguin a la crida del Tsunami Democràtic de continuar afegint-hi gent. La presència de la policia no ha pogut impedir que l’autopista, una connexió estratègica, quedi tallada durant tot el dia. L’acció de desobediència civil i no violenta que promou el Tsunami Democràtic és un èxit. De moment, el primer dia. Recorda força les protestes dels taxistes a Barcelona i Madrid, que van causar el col·lapse de trànsit a ambdues ciutats i van afavorir que s’escoltessin les seves reivindicacions. Això pretén el Tsunami. Els vehicles són l’eina per a fer l’acció. Tanmateix, la climatologia, amb fred i vent, complica la logística per a un tall de tres dies. Els manifestants ho tenen tot a punt: roba d’abrigar, menjar per a tres dies i molta paciència. Ben bé al mig del tall, un tràiler munta ràpidament un escenari. Una tarima des d’on anirà sonant música i on Lluís Llach actuarà a primera hora de la tarda. Mentrestant, es reparteixen cartells amb les reivindicacions del Tsunami (‘Spain, sit and talk’, ‘Drets i llibertats’, ‘Autodeterminació’) que els manifestants aprofiten per enganxar a la part superior dels vehicles i a les matrícules. Estan disposats a estar-se tres dies quiets, obedients amb el Tsunami, amb la gent, desobedients amb els estats. Els manifestants sorprenen la Gendarmeria El primer moment de tensió arriba abans de dinar. Un centenar de cotxes ha quedat aïllat en direcció sud, a l’altura de la duana. Una grua comença a retirar-ne alguns i la policia francesa notifica les primeres multes. Ràpidament, els manifestants s’organitzen i fan una seguda per a evitar que s’emportin la resta. Els agents s’hi planten davant i esperen. La gent canta i la policia francesa no s’immuta. Encerclen els manifestants que han pujat a donar suport. Al cap de mitja hora, fan gests que fan intuir una càrrega. Després de negar-se a negociar, acaben acceptant que la gent retiri a poc a poc els vehicles. Volen desfer aquest grup aïllat per tenir més mobilitat. Els manifestants aplaudeixen els agents, que somriuen, sorpresos. Deixen sortir deu persones per fer arribar les intencions de la policia a la resta de concentrats, que són al costat de l’escenari. El tall causa el col·lapse de la AP-7 i la A-9. Uns agents dels Mossos fan guàrdia al costat sud de la frontera. ‘Bàsicament vigilem que no hi hagi cap enfrontament entre manifestants i camioners atrapats’, explica un agent als periodistes. Admet que no poden fer res més perquè l’acció és a la banda nord de la frontera. ‘Per mi, no hi ha cap frontera’, diu un altre agent, somrient.  Quin és l'estat del tall de la Jonquera convocat pel #Tsunamidemocratic? En @rogergraells ho explica des del Pertús. #TothomALaJonquerahttps://t.co/wBHs6wtWBv pic.twitter.com/Hly9bJUtYg — VilaWeb (@VilaWeb) November 11, 2019 A les dues del migdia, es reparteix menjar. Surt el sol i molta gent ho aprofita per descansar i fer la migdiada. És només una pausa curta, perquè de seguida s’avisa per l’altaveu que la policia francesa torna a avançar posicions en direcció sud. La gent reacciona ràpidament i es dirigeix a blocar el pas de la Gendarmeria. La tensió anirà pujant i baixant tota la tarda. ‘Ni França ni Espanya, Països Catalans’ La gent s’asseu a l’asfalt i aixeca les mans. Recorden a la policia francesa que són gent de pau i gent pacífica. La línia policíaca torna a ser davant la duana i els agents estan preparats. Però veient l’ambient festiu, fan un gest i es treuen el casc. Els manifestants aplaudeixen, però és una victòria momentània, perquè la policia es manté immòbil en la seva posició. Alguns comenten la jugada i se’ls veu riure. ‘Ni França ni Espanya, Països Catalans’, clamen els manifestants. Apareix el batlle de Prats de Molló, Claude Ferrer, que és qui fa de mitjancer entre els manifestants i la policia. Els agents demanen que deixin sortir els camions amb productes frescs en direcció sud i es comprometen a no carregar. Tanmateix, la gent no se’ls creu. Intueixen que quan tinguin l’autopista sense camions, amb més mobilitat i facilitat per a veure’s i comunicar-se, carregaran. Es diu, a més, que esperen una ordre del ministre d’Interior francès per a dispersar els manifestants. Les màscares que pengen de l’uniforme fan pensar que ho faran llançant alguna mena de gas. Després d’un parell d’hores de càntics espontanis, es fa el silenci durant una bona estona. Comença a marxar el sol i torna el fred, i la gent pensa que la policia espera que sigui fosc. Alguns nord-catalans que s’acosten a donar suport a l’acció lamenten que no els hagi arribat la crida del Tsunami. ‘Podríem haver estat centenars’, lamenta una dona davant del cordó policíac. Avui, a més, és festiu a Catalunya Nord. Alguns manifestants baixen a veure cantar Llach. Uns altres es queixen que la gent està poc organitzada. Defensen que tothom hauria d’asseure’s i entrellaçar els braços, però la majoria de gent roman dempeus. Creix la inquietud. ‘Sabeu si puja gent cap a la Jonquera?’, demanen amb insistència als periodistes. Durant tota la tarda, un helicòpter sobrevola la zona del tall. Ningú no sap com acabarà la jornada, ni com pot actuar la policia francesa aquesta nit. De moment, la gent ha aconseguit blocar el pas i esmicolar la frontera que divideix Catalunya.

Summary: Així ha estat com una onada ha esmicolat la frontera


El conseller d’Interior, Miquel Buch, ha demanat en una entrevista d’Europa Press de deixar de posar a la diana al cos dels Mossos d’Esquadra i ha assegurat que ‘no trauran ni un llaç, perquè no és competència dels Mossos treure llaços’. A més, Buch ha ironitzat que ‘en cas que un jutge obligui a retirar missatges polítics d’edificis públics, reconfortarà una vegada més la sensació que no vivim en una societat democràtica’. Buch s’ha expressat així després que en la recent Junta de Seguretat el ministre de l’Interior espanyol, Fernando Grande-Marlaska, digués que les dues institucions estan d’acord ‘que l’espai públic és de tots els ciutadans, és un espai neutral d’acord i de trobada’ Buch ha precisat que s’ha de garantir la lliure expressió de la societat a l’espai públic i no prohibir els llaços grocs. Segons que ha dit ‘es comença retirant la llibertat d’expressió en un espai i s’acaba retirant de tot arreu’. ‘No podem afrontar un debat on el carrer no sigui un espai de lliure expressió de tothom’, ha dit. El conseller també ha titllat d’intolerants les persones als qui molesten els llaços grocs per la llibertat dels líders sobiranistes en presó preventiva. ‘Hi ha qui diu que se sent insultat o que li molesta quan veu un llaç groc. Doncs és una persona intolerant, absolutament intolerant. El llaç groc és l’expressió d’algú que s’expressa al carrer, si et molesta, és que ets una persona intolerant’, ha ressaltat. Ha argumentat que els llaços grocs van començar a penjar-se el novembre de l’any passat i ‘alguns diuen que el problema el tenen ara, quan fa mesos i mesos que molta gent reclama la llibertat dels presos polítics’.

Summary: Buch assegura que els Mossos ‘no trauran ni un llaç’


El president de la Generalitat i número quatre de Junts pel Sí al 27-S ha fet una crida a la ‘negociació’ tranquil·la entre Catalunya i Espanya després de les eleccions si els independentistes tenen la majoria. Per a Mas, això evitaria ‘lesions econòmiques’ tant al nou estat com a una Espanya sense Catalunya. Junts pel Sí ha presentat avui el seu argumentari sobre la viabilitat econòmica d’una Catalunya independent. Oriol Amat i Germà Bel, economistes i candidats, s’han fet acompanyar per Artur Mas en una conferència de premsa que ha servit a tots tres per defensar aferrissadament les xifres i les dades dels informes del CATN i de més estudis d’economistes catalans. Tanmateix, Mas ha volgut deixar clar que la seva primera opció és mirar d’evitar que la secessió causi problemes econòmics tant a Catalunya com a Espanya. Convençut de la viabilitat econòmica de Catalunya, Mas també ha dit que creia que Espanya se’n sortiria sense els catalans. ‘A mi em seria molt fàcil de dir que ho passarà malament, però no ho diré. Jo crec que Espanya se’n pot sortir bé. Haurà de fer coses però les pot fer perfectament; perquè hi ha energia, talent i gent per a poder sortir-se’n perfectament. Catalunya és viable i Espanya també’, ha dit. Negociació per a evitar ‘lesions econòmiques’ Amb tot, ha cridat l’estat a negociar serenament en el procés d’independència per evitar mals posteriors, sobretot a Espanya, en el terreny econòmic. ‘No tindria sentit –ha dit– que un procés democràtic com aquest impliqués lesions econòmiques a uns i altres. Perquè serien per a Catalunya i per a Espanya. Per això volem una negociació “win-win”. Aquesta ha de ser la mentalitat, de no lesionar-se. Si ho fem bé, podem sortir-ne beneficiats tots dos.’ De la mateixa manera, Artur Mas ha volgut obrir la porta a mantenir part del fons de solidaritat que ara aporta a la resta de l’estat espanyol, després d’una eventual independència de Catalunya. ‘Si hi ha negociació, seiem a la taula i en parlem, l’actitud de la part catalana ha de ser de bon veïnatge, d’interessos comuns, i quedar-nos el que ens toqui de les càrregues i també dels actius i els passius. Entenc que mantenir uns corrents de solidaritat amb l’estat espanyol també és sobre la taula, si el context és aquest’, ha dit. I ha afegit que a la resta de l’estat espanyol ‘no han de pensar que ens hi girarem d’esquena’. ‘Voldrem continuar ajudant; ja sigui a través d’Europa o directament per un pacte amb l’estat’, ha afegit. El cost de les estructures d’estat i els funcionaris necessaris Germà Bel i Oriol Amat han detallat els arguments en què es recolza la viabilitat econòmica de la Catalunya independent. Un dels més colpidors és el del cost del cos de funcionaris que requeririen les estructures del nou estat un cop desconnectat d’Espanya. La nova estructura ministerial i de l’estat –han dit– demanaria entre 50.000 i 70.000 nous treballadors públics, atenent a criteris de funcionari per habitant que asseguren que tenen països europeus semblants a Catalunya. A més, es calcula que la nova estructura estatal implicaria una despesa de 3.000 a 3.500 milions d’euros anual, però han remarcat que els ingressos de Catalunya augmentarien amb escreix, tant per la nova situació fiscal i econòmica, com per les cotitzacions i la creació de feina que implicarien aquests 50.000 o 70.000 nous treballadors. ‘El nou estat tindrà superàvit’, ha resumit Amat. És justament aquesta situació econòmica favorable que els fa pensar, també, que les pensions tindrien continuïtat garantida i fins i tot millorada. Segons les dades aportades per Oriol Amat i basades en l’evolució de les cotitzacions entre 1995 i 2011, el saldo global de Catalunya és positiu, i en canvi el Espanya és negatiu: ‘A més d’un ministre –ha afegit– li hauria de créixer el nas com a Pinotxo; han dit moltes mentides sobre les pensions. Tot el que s’ha cotitzat a Catalunya per a la seguretat social en aquests anys dóna un saldo positiu de 24.000 milions d’euros, i a Espanya hi ha un dèficit de 82.704 milions.’ ‘Com s’expulsa de la UE una gent contra de la seva voluntat?’ La sortida o no de la UE després de la independència de Catalunya és un altre dels elements que més es debat, també quan es parla de la situació econòmica en què podria quedar Catalunya si hi ha la secessió. Mas no ha dubtat a emmarcar els arguments dels qui avisen que Catalunya quedaria fora de la UE dins de ‘l’estratègia de la por, per intentar que si algú té dubtes es decanti pel no i no pel sí el 27-S’. ‘Com s’expulsa de la UE un país contra la seva voluntat? Aquesta és la pregunta. No fem cua per entrar, com diuen alguns, ja som a dins i som ciutadans de ple dret de la UE’, ha dit Mas. Per una altra banda, Amat ha dit que confiava que Espanya i Catalunya negociarien finalment si el sí guanya el 27-S, perquè ‘la UE no guanya res amb la independència de Catalunya, però sí que perd si no es fa bé. Per tant, creiem que hi haurà una negociació obligada per la UE’.

Summary: Mas crida l’estat espanyol a negociar la secessió per evitar ‘lesions econòmiques’


Allen Buchanan, catedràtic de la Universitat de Duke (EUA), és un dels teòrics sobre els processos de secessió més reconeguts internacionalment i autor del llibre Secession (1991). Aquests dies és a Catalunya fent classes a la càtedra Ferrater Móra de la Universitat de Girona. A més, pronuncia una conferència titulada ‘El cas de Catalunya. Com no s’ha de gestionar mai una crisi d’autodeterminació’ –dimarts a l’Auditori la Mercè de Girona i avui a l’Ateneu Barcelonès. VilaWeb l’ha entrevistat a Girona. Buchanan proposa als catalans que facin dos referèndums d’independència més abans de decidir. Creu que amb el primer d’octubre no n’hi hagué prou. A la vegada reconeix als catalans que poden tenir el dret d’independència unilateral, sense permís de l’estat espanyol, i en aquesta entrevista explica per què creu que Madrid no el veu com un aliat. Justament a ell, un dels homes que posa més restriccions a la independència. —Què direu avui a la conferència? —Diré que la independència unilateral és molt problemàtica i que sovint hi ha conseqüències negatives. I no intencionades. Perquè els independentistes acostumen a sobrevalorar-ne els beneficis i a infravalorar-ne els costs. Dit això, crec que hi ha casos en què la gent té el dret unilateral d’independència. El dret de ser independent sense el consentiment de l’estat hi és. —Són coneguts els quatre casos en què creieu que aquest dret existeix. Comencem per l’annexió d’un territori. Els catalans entrem dins aquest cas? —Una annexió injusta recent et dóna el dret d’independitzar-te unilateralment. I dic recent. Perquè al final cada estat ha estat creat així. En el cas català crec que ja ha passat massa temps. Tres segles d’ençà del 1714. No crec que es pugui considerar aquesta situació, en el vostre cas. —Segon cas: violacions serioses dels drets humans. —Tampoc no crec que sigui un argument vàlid en el cas català. —Tercer: una redistribució injusta dins l’estat. S’aplica en el cas català? —No ho sé, de debò. —Una dada per a ajudar. Els catalans paguen més. Són rics. Els valencians paguen més i són pobres. La raó és que tots dos som una cultura diferent. Parlem català. I per això paguem més. Per diferents. No per rics. —Caram. Això és molt important. Hi ha dos fets que justificarien la independència unilateral en el cas de la redistribució. Un és si hi ha discriminació. I si és veritat això que dieu, que no ho sé, el sistema espanyol discrimina. Una regió més pobra que les altres, i pagant més? No hi ha justificació possible. A mi em preocupa la gent que nega que els rics hagin de pagar més. Però si podeu demostrar que actualment hi ha mala redistribució, el govern central perd molta legitimitat. Que el sistema fiscal funcioni de tal manera que les autoritats regionals no rebin prou recursos per a complir les seves obligacions (obrir escoles, hospitals, etc.) pot convertir-se en una raó per a la independència unilateral, també. No són drets humans violats. Però és una injustícia. —I quarta i última raó. Refús de l’estat a negociar autonomia. Dieu que el refús de l’estat a negociar autonomia de bona fe dóna el dret d’independència unilateral. —Crec que la millor raó per a justificar una declaració unilateral d’independència és, en el vostre cas, efectivament veure si el govern espanyol no està disposat a negociar de bona fe més autonomia. El nou president espanyol ha dit que ho consideraria. Per mi una condició raonable abans de començar a negociar seria l’alliberament dels presos, i que s’anul·lin les acusacions contra els exiliats. Quan passi això i es pugui negociar més autonomia crec que molts catalans seran prou feliços amb més autonomia. No tots. Ara hi ha el dubte si el govern, o els tribunals espanyols, revocarien l’acord autonòmic. Com va passar el 2006 al Tribunal Constitucional. —Veig que l’autonomia és la vostra opció. —Crec que més autonomia, i no independència, és la millor solució per a tothom. Però és molt difícil d’arribar-hi perquè, per una banda, la regió tem que l’estat revoqui l’acord quan vulgui. I, per una altra, l’estat tem que donar autonomia és només un primer pas cap a la independència. En fi, podria ser que, després del primer d’octubre, i atesa la història del Tribunal Constitucional, a Catalunya no hi hagi gaire gent disposada a tornar-ho a intentar, això de l’autonomia. Però jo sóc dels qui creuen que la independència unilateral ha de ser l’última opció. I la pregunta és, som a la darrera opció? Ahir a la nit vaig dir-ho: si hi ha cap esperança per a obtenir més autonomia, la negociació s’ha de ser mitjançant un tercer actor. La UE seria una opció, però no sé si hi està disposada. Potser hauria de ser un comitè ad hoc de gent molt respectable, diplomàtics, i figures importants. Ara, potser és massa tard i tot, per això. —Quins errors han comès els independentistes? —És un error creure que amb una sola votació, un sol referèndum, n’hi ha prou per a fer un canvi constitucional tan gran. Pensem que la independència no afectaria tan sols Espanya i el seu territori. Canviaria la condició de tots els qui viuen dins Catalunya. Inclosos els qui volguessin romandre a Espanya i que s’identifiquen principalment com a espanyols. Crec que aquest canvi necessita més que una sola votació. D’entrada necessites una gran majoria, uns dos terços de votants favorables. També hauria d’haver-hi una supervisió imparcial del procés. Hi ha organitzacions internacionals que ho fan. I finalment crec que el procés hauria de consistir en dues fases: un primer referèndum i, al cap d’un any, un altre. —Per què en voleu fer dos? —Mireu el Brexit. Hi ha gent que ha votat i ara s’adona de les implicacions que tenia anar-se’n. I s’ho repensen. No sabien que hi hauria aquest cost. Crec que la qüestió és massa seriosa per a ventilar-la amb una majoria simple en una votació única. Val més dues vegades. —En el cas català, el primer d’octubre compta com a primer referèndum, o hem de tornar a començar? —Valdria més tornar a començar. I crec que la pregunta del referèndum no ha d’incloure solament la pregunta de si estàs d’acord amb un estat sobirà en forma de república. També hauria d’incloure un compromís clar de respectar els drets de la nova minoria que hi haurà a Catalunya. —La minoria espanyola? —Exactament. Hi hauria d’haver el compromís escrit d’una clàusula de la nova constitució catalana que digués que la llengua espanyola serà oficial, i que ningú que expressi oposició o voti contra la independència no serà discriminat. Ni pel govern ni a la feina. Crec que si ets partidari de la independència has de pensar en els qui hi van en contra. Per això el compromís del respecte a la nova minoria és clau. Per exemple, oferir doble nacionalitat per a tothom qui la vulgui. Ja sé que la promesa és feta de paraula. El consell és que es posi per escrit, i durant el referèndum. Crec que si ho fas així aconsegueixes que més gent hi voti a favor. —Errors de la banda espanyola, més enllà d’enviar la policia a pegar votants? —No tenim temps per a dir-los tots! Però sí que crec que va ser un gran error criminalitzar el referèndum. Havien d’haver dit això no té efectes legals. I no fer-ne cabal. Però en lloc d’això van reaccionar d’una manera que va contribuir a la pèrdua de confiança. Hi ha hagut molta rigidesa, una reacció exagerada i criminalització. Fins i tot del punt de vista estratègic i dels seus interessos, ha estat un error. En lloc d’això van obrir alguns caps. Error immens. Havien d’haver estat més oberts no només a renegociar l’autonomia sinó també assegurar-se que l’acord seria estable. És el mínim que podrien fer. Però han fet el contrari: han convertit autonomistes en independentistes. Han fet perdre la confiança. I quan es perd la confiança a vegades ja no la recuperes. —El cas català us ha fet canviar la vostra teoria sobre independències? —Sí. Jo ara dono molt més pes a la idea que una justificació per la independència unilateral és el fracàs estatal d’honorar un acord sobre autonomia, o estar disposat a renegociar autonomia de bona voluntat. Ara crec més que abans que si l’estat no vol negociar més autonomia la independència unilateral és una causa justa. —El govern català o espanyol han vingut a demanar-vos consell? —El govern de Madrid, mai. Cap invitació a parlar-hi. Potser no m’han llegit. I si m’han llegit no crec que em vegin com un aliat. —Per què? —Perquè, com he dit, per mi la negativa dels estats a comprometre’s a negociacions sobre autonomia, o el fet de trencar l’autonomia existent, podria ser una justificació per la independència unilateral. —Els catalans, en canvi, deuen dir: aquest home ens vol fer dos referèndums més! —Si vinc aquí i no acontento cap de les dues bandes, he fet bona feina. Si em situo de manera entusiàstica a favor d’una banda, m’equivocaré. —Potser no podrà ser pacifica, la independència? —Potser. Hi ha gent que creu que a tot estirar hi haurà violència per part de l’estat. Però això no ho sap ningú i a vegades si el govern actua amb prou violència fa que hi hagi resposta violenta. —No preveig centenars de milers de morts, no. —Jo tampoc. I si arriba el punt de violència a gran escala això sí que faria que la UE hi intervingués i mirés de calmar les coses. No crec que sigui impossible. Però si molt improbable. Però això ho dic ara, i no tinc bola de cristall. —El primer d’octubre els catalans van veure que amb els vots no n’hi havia prou. I d’aleshores ençà es demanen què fa falta? —Ahir a Girona una persona del públic va posar damunt la taula la desobediència civil. No la violència. I la desobediència civil?, es demanava. Crec que fer-se aquesta pregunta és raonable. La desobediència civil és complicada. Tant d’un punt de vista estratègic, com moral. No es pot abordar amb lleugeresa, però certament la desobediència civil és una cosa a considerar si no ha funcionat res més. I si no vols anar a les barricades amb rifles, la desobediència civil pot ser la millor alternativa. Si estudies la desobediència civil als Estats Units veuràs que va ser molt reeixida però de vegades els líders van manipular bastant. No sé si heu vist films sobre les accions. El mètode habitual era que portessin camisa blanca; per tant, que la sang es veies bé. I, en una decisió molt controvertida, a Alabama van incloure nens a la manifestació. I van fer-ho perquè sabien que hi hauria violència. I quan els americans van veure per televisió gossos policia atacant nens de sis anys van dir que prou. Els dirigents del moviment de desobediència civil tenien interès a provocar les autoritats perquè reaccionessin amb violència. I a vegades, funciona. Ara, tu potser comences amb una idea molt neta i ordenada de la desobediència civil, i no saps pas com acabes. És ben complicat. També del punt de vista moral.

Summary: Buchanan: ‘Si l’estat no vol negociar més autonomia, la independència unilateral és una causa justa’


El president del govern espanyol, Mariano Rajoy, es reunirà aquesta tarda a la Moncloa amb el líder de Podem, Pablo Iglesias. A migdia, haurà rebut també a la Moncloa el dirigent de Ciutadans, Albert Rivera. Rajoy ha començat aquesta ronda de reunions per parlar de la situació a Catalunya després de l’acord de Junts pel Sí i la CUP sobre la proposta de resolució d’inici del procés cap a la independència. El president espanyol cerca el suport dels principals partits de l’estat espanyol d’ençà que es va presentar aquest document. Per això ja es va reunir abans-d’ahir amb el secretari general del PSOE, Pedro Sánchez. En acabat, els equips de comunicació d’ambdós dirigents van enviar un comunicat idèntic per expressar l’acord de ‘treballar coordinadament en defensa de la constitució, la unitat nacional, la sobirania nacional i la igualtat entre els espanyols’.

Summary: Rajoy vol implicar Rivera i Iglesias en l’operació d’estat contra l’independentisme


MADRID, 27 Jul. (Portaltic/EP) L’aplicació de missatgeria WhatsApp ha superat la barrera dels 1.000 milions d’usuaris actius cada dia, com ha confirmat a través d’un comunicat en el qual també ha avançat que la quantitat de missatges diaris enviats per l’app ascendeix a 55.000 milions. L’anunci de la companyia ha arribat després que al febrer del 2016 WhatsApp informés que havia superat els 1.000 milions d’usuaris actius mensuals. En el transcurs d’un any i mig, han estat els usuaris diaris els que han arribat als 1.000 milions, mentre que els usuaris mensuals se situen actualment en 1.300 milions. Al costat de les dades d’usuaris, WhatsApp va incloure també en el ‘post’ publicat en el seu blog les xifres relatives a l’ús de les diferents eines de l’aplicació. La quantitat d’imatges compartides entre usuaris a través de l’aplicació se situa en 4.500 milions al dia, mentre que la de vídeos enviats arriba als 1.000 milions diaris. A més, la companyia ha volgut ressaltar la resta de les seves funcions i la seva importància per arribar a la xifra d’usuaris diaris de deu dígits, com les videotrucades a través de l’aplicació i els estats amb contingut efímer. L’última característica afegida a l’app va ser la possibilitat de compartir arxius adjunts de qualsevol format.

Summary: WhatsApp supera els 1.000 milions d’usuaris actius al dia