Les últimes dades de la Comissió Europea han situat Espanya com un estat on la percepció de la independència judicial és una de les més baixes de la Unió, ocupant el lloc 23 sobre 28. Mentrestant a nivell mundial, segons el Fòrum Econòmic Mundial, l’estat espanyol ocupa la posició 84 en els 140 estats analitzats, immediatament per darrere de països com el Marroc, Pakistan i Iran, uns estats, que no són considerats democràcies avançades i que es perceben com estats on la justícia és fortament manipulable. Com és possible, per això, que en un estat membre de la Unió Europea mostri aquesta alarmant manca d’independència judicial? Una independència judicial posada en dubte Segons les mateixes dades, el 56% dels ciutadans de l’estat espanyol valoren la independència judicial del seu sistema com a dolenta o molt dolenta, la sisena més baixa de la Unió Europea. Cal remarcar que això no és un fet puntual, sinó que en l’informe anterior Espanya era situada en la quarta posició per la cua, només per sobre de Bulgària, Eslovàquia i Croàcia. El mateix a nivell mundial, on es situava en la posició 97 de 144. La principal causa d’aquesta manca d’independència resideix segons els enquestats en la ingerència del govern i els polítics en la justícia (41%). La segona causa apuntada són les pressions econòmiques i els interessos específics dels jutges (38%) i figura en tercer lloc un 28% dels enquestats que considera que l’estatus i posició dels jutges no pot garantir aquesta independència. Per les empreses, la independència judicial espanyola també es mal vista, sent encara pitjor valorada i tot. Un 64% la valoren com a dolenta o molt dolenta, només per sobre d’Eslovàquia, Bulgària, Croàcia i Itàlia, i com a motius també consideren principalment les pressions polítiques (54%) i les econòmiques (50%). Fins i tot, en una enquesta de Transparència Internacional, contestada per 1.285 dels 5390 jutges en actiu aquests consideraven en tres quartes parts dels casos que l’òrgan de govern del Poder Judicial d’Espanya, el Consell General del Poder Judicial (CGPJ) no protegeix prou el principi d’independència judicial. Per entendre aquestes dades cal remarcar que Espanya té un dels estats amb menor nombre de jutges per habitant, 11 per cada 100.000 (quan la mitjana europea és de 21) i que prop d’un setanta per cent dels jutges es considera desbordat de treball. Sent en total 5390 jutges i magistrats, el 2014 es van dictar 1.558.703 sentencies, per tant, gairebé una per dia. Les perspectives no tendeixen a millorar, sinó que l’estat ha estat juntament amb Irlanda i Portugal els que més retallades han patit en el sistema judicial, a la vegada que la llei del poder judicial de 2012 van provocar a la practica l’eliminació de substituts, que n’eren al voltant de mil. Un Poder Judicial polititzat Des d’un punt de vista d’organització i funcionament del poder judicial el Grup d’Estats contra la Corrupció (GRECO), depenent del Consell d’Europa, ha fet públic aquest octubre un informe on critica durament l’estat espanyol per no haver donat resposta a les recomanacions fetes per enfortir la independència judicial a l’estat. Una de les recomanacions era que els polítics no haurien d’intervenir en cap moment en la designació dels magistrats del CGPJ. Fet que evidentment Espanya no compleix. Per mantenir la independència del poder judicial és necessària la separació de poders. La Constitució va crear per aquest motiu un òrgan del poder judicial, el CGPJ. Aquest òrgan està format pel President del Tribunal Suprem i vint vocals, dotze dels quals són jutges i vuit que són juristes o advocats de prestigi. Tots ells elegits per un període de cinc anys. Dels vuit juristes o advocats, la Constitució explicita que quatre són elegits pel Senat i quatre pel Congrés, per majories de 3/5. En canvi, per la majoria de membres, els jutges, no s’explicita el mètode de selecció, a l’espera d’una futura Llei Orgànica. Teòricament, aquests haurien de ser triats pels propis jutges, garantint així la independència del Poder Judicial respecte la política. Així es va plasmar l’any 1980 en la primera Llei Orgànica del Poder Judicial on s’establia que els vocals eren elegits pels jutges i magistrats en vot directe i secret, mantenint apartada la política d’aquesta selecció. Aquestes eleccions permetien mantenir la independència en els altres òrgans judicials, ja que el CGPJ impregna la resta d’institucions judicials. Proposa els membres del Tribunal Suprem, els membres dels Tribunals Superior de Justícia de les comunitats autònomes, jutjats d’instrucció, etc. En aquest esquema totes elles mantenien la independència gràcies a que en el nomenament de la majoria de membres del CGPJ no intervenien els polítics. Però si el CGPJ trontolla, trontolla tot el sistema i això és el que va passar quan es va canviar el mètode de selecció dels seus membres. Una nova llei del Poder Judicial, de 1985, feta amb majoria parlamentària del PSOE, va donar al Congrés i al Senat la competència d’elegir cadascun d’ells sis d’aquests jutges. Amb la qual cosa els vint membres del CGPJ eren triats tots per les cambres legislatives. Posant, com a mínim, en dubte la independència i la separació de poders en el sistema espanyol. Després de moltes critiques, el mètode va tornar a ser modificat el 2001, ara en etapa de majoria absoluta del PP, sent escollits igualment pel Congrés i Senat, però a partir d’una llista de 36 candidats proposats per les associacions de jutges. La intervenció seguia sent simbòlica i la politització del procés alta. El Congrés i el Senat seguien elegint els vocals i a grans trets el PP pactava els noms a proposar amb l’Associació Professional de la Magistratura, de tarannà conservador mentre que els socialistes pactaven amb Jutges per la Democràcia, més progressistes. Amb això de manera directa o indirecta, qualsevol jutge que pujava d’escalafó ho devia, ho deu de fet, als partits polítics. El malestar professional va arribar a ser tant alt que al desembre de 2015 totes les associacions de jutges van demanar un pacte d’estat per la Justícia que tornés a l’elecció directa per part dels jutges dels membres del CGPJ, com el 1980. El fet va ser molt remarcable perquè rarament s’han posat mai d’acord en res. Uns jutges i magistrats polititzats En l’enquesta feta als jutges per Transparència Internacional, es destaca de manera clara que el 67% dels jutges consideren que en els nomenaments del CGPJ no predominen criteris de capacitat i mèrit. Cosa extremadament greu tenient en compte que és el CGPJ l’òrgan que ha de velar per la independència en la justícia. La pròpia ex diputada per Podem i magistrada, Victoria Rosell reconeix que ‘quan més es puja en l’escalafó de tribunals, menys independents són els jutges’. Sense els contactes polítics pertinents i els intercanvis de favors difícilment un jutge arribarà a magistrat del Tribunal Suprem o president d’un tribunal superior de justícia. En paral·lel una altra enquesta, de la Xarxa Europea de Consells de la Justícia (ENCJ) mostrava que un 47% dels jutges consideraven que la seva independència no s’havia vist respectada pel govern. Mentre un 36% considerava que no havia estat respectada pel propi GCPJ, la xifra més alta de tots els estats enquestats. Un 84% dels enquestats considerava a més que s’han promocionat jutges per motius que van més enllà de l’experiència i les habilitats. També la xifra més alta entre els estats estudiats. Fins i tot, un deu per cent considerava que la seva independència no s’havia vist respecte per les Associacions de Jutges, xifra només superat per Itàlia. En la justícia espanyola és habitual parlar amb normalitat de jutges ‘progressistes’ o ‘conservadors’, equiparant-los amb les grans ideologies. La majoria estan dins d’associacions, les dues més grans de les quals són clarament conservadores, l’Associació Professional de la Magistratura, amb uns 1.300 membres i l’Associació Francisco de Vitoria, amb uns 520 membres. Al seu costat la progressista, Jutges per la Democràcia, té uns 500 membres. El jutge Santiago Vidal assegurava el 2012 que només un deu per cent dels magistrats formava part de Jutges per la Democràcia i la Unió Progressista de Fiscals, sent la resta molt conservadors, un terç d’ells identificats amb l’Opus Dei. En la resta d’estats europeus, les associacions acostumen a tenir un caràcter professional en defensa dels interessos del col·lectiu dels jutges i no representen corrents ideològics. Alguns consideren que la situació espanyola pot ser entesa com una mostra de la pluralitat però la lògica de polarització partidista que representa significa un problema important. La fiscalia i Tribunal Constitucional també polaritzats Com ja s’ha comentat anteriorment, si el CGPJ està polititzat, aquesta situació impregna la resta del sistema judicial. La Fiscalia, per exemple, és una institució jeràrquica, amb el Fiscal General de l’Estat al capdavant, teòricament imparcial i independent, que és proposada pel govern encara que teòricament no pot rebre instruccions ni ordres d’aquest. Tanmateix tothom recorda el ‘esto la Fiscalía te lo afina’ o l’anunci d’Alicia Sánchez-Camacho de que la Fiscalia presentaria una querella contra Artur Mas després del 9-N, anunci fet abans de que succeís. La pròpia Fiscalia del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya s’oposava per unanimitat en un primer moment a procesos Mas i el fiscal Torres-Dulce dimitiria després de les pressions rebudes. L’actuació de la fiscalia defensant la Infanta Cristina, quan aquesta no hauria de ser la seva funció és una altra mostra clamorosa de la politització del càrrec. El mateix succeeix amb el Tribunal Constitucional, màxim intèrpret de la Constitució, on es present constantment la ingerència dels partits polítics. Per començar, dels dotze membres, vuit són elegits per les cambres, dos pel govern espanyol i dos pel CGPJ. Entre els membres teòricament independents trobem el president del Tribunal Constitucional, Francisco Pérez de los Cobos, que va seguir sent militant del PP fins i tot quan ja ocupava seient en aquest òrgan o l’actual membre del TC, Andrés Ollero, diputat del Partit Popular durant 17 anys. El Constitucional com a instrument polític El gran problema del Tribunal Constitucional, més enllà del mètode de selecció, és que l’òrgan ha estat utilitzat com un últim recurs en la política i cada cop més els magistrats han estat polititzats, portant al límit la interpretació partidista de la Constitució. El cas que va desprestigiar més la institució va ser la sentència sobre l’Estatut d’Autonomia de Catalunya, una sentencia que va trigar quatre anys, amb lleis ja desenvolupades i referendada pels ciutadans de Catalunya. El Tribunal Constitucional va fer una sentencia amb conservadors i progressistes dividits, acceptant el vot de membres que ja havien caducat el mandat i comptabilitzant als efectes de quòrum magistrats que s’havien mort i no s’havien renovat. A partir d’aquell moment, amb la institució convertida ja de fet en una tercera cambra política, s’hi han portat lleis on sobre temes on la constitució és extremadament ambigua, com l’avortament, la llei del matrimoni homosexual, els desnonaments, la llei d’educació, tauromàquia, etc. Aquest fet ha portat als partits a reforçar cada vegada més el sentit partidista del Tribunal Constitucionals nomenant membres cada cop més obedients i dependents de la doctrina del partit. L’últim moviment del PP ha estat la de dotar al TC la capacitat de sancionar i inhabilitar els càrrecs que no compleixin les sentencies. Atorgant així capacitat penal un òrgan que teòricament només havia d’interpretar la Constitució. Espanya és ara un dels rars països del món on un polític pot rebre una pena sense judici previ ni dret a apel·lació. Un autèntic esperpent. La politització de la justícia ha tingut com a efecte pitjor l’elaboració de sentències contradictòries, en funció de quin partit manava. Així trobem la sentencia del Tribunal Suprem, de majoria conservadora, considerant Bildu una eina d’ETA i declarant la seva il·legalització mentre que el Tribunal Constitucional, aleshores de majoria progressista, modificava fets ‘provats’ pel Tribunal Suprem, un fet totalment prohibit per l’ordenament jurídic i tornava a legalitzar el partit. La paradoxa era que un mateix partit en un mateix moment era il·legalitzat i legalitzat alhora fent servir les mateixes lleis. També és un fet demostrat que la justícia ha estat una de les poques institucions que no va ser depurada després del franquisme. De manera, per exemple, que en el cas dels 140.000 cossos sense identificar, encara a les fosses comunes, ha estat necessària l’actuació d’una jutgessa argentina perquè els jutges espanyols simplement no volen tocar el tema. Cal destacar també en aquesta línia que s’inhabiliten jutges per causes clarament polítiques com ha passat amb Elpidio Silva, Santiago Vidal i Baltasar Garzón. El primer va ser inhabilitat, per un tribunal dividit, acusat de prevaricació en el cas Blesa, entre altres coses per haver portat al president del consell d’administració de Caja Madrid, Miguel Blesa, a la presó. Vidal va ser inhabilitat per redactar una constitució catalana sense caràcter oficial durant el seu temps lliure. I el polèmic jutge Garzón va ser inhabilitat onze anys per autoritzar que es punxessin les comunicacions dels caps de la trama Gürtel amb els seus advocats, que després els va portar a la presó. En aquesta línia es poden esmentar casos que han generat una gran polèmica com la persecució dels titellaires granadins que van fer sàtira política en una actuació amb un cartell que deia “Gora Alka-ETA” i que els va valdre anar a presó sota l’ordre del jutge de l’Audiència Nacional i ex policia franquista Ismael Moreno Chamarro. La percepció de la ciutadania en el sentit que el poder judicial està completament polititzat no sembla, doncs, gens infundada.

Summary: El descrèdit de la justícia espanyola toca fons


L’Aeroport de Barcelona-El Prat ha tancat el 2017 amb 47,3 milions de passatgers, la qual cosa suposa un increment del 7,1% respecte del 2016, superant així el seu rècord històric. Segons ha informat Aena aquest divendres en un comunicat, el trànsit internacional ha augmentat un 6,8% en comparació amb el 2016 (amb 34,6 milions de passatgers) i els usuaris de vols nacionals han crescut un 7,7% amb 12,7 milions. Respecte als moviments d’aeronaus, l’Aeroport de Barcelona ha tancat l’any amb 323.539 operacions, un 5,1% més que en l’acumulat del 2016, i també segueix creixent la càrrega aèria amb un total de 156.105 tones, un 14,9% més. El mes amb un nombre més elevat de passatgers va ser juliol, amb 5 milions (+8%), seguit d’agost amb 4,9 milions (+5,2%). Quant al creixement, l’avanç més gran es va registrar a l’abril amb un 13,6%, mentre que el de menor creixement va ser octubre, amb un 3,9%. En el mes de desembre es van registrar 3,1 milions de passatgers, la qual cosa es tradueix en un augment del 6,4% respecte a l’últim mes del 2016. Del total de passatgers que van passar per l’Aeroport de Barcelona al desembre, 2,2 milions van ser usuaris de vols internacionals, un 4,5% més, mentre que els de vols nacionals van ascendir a 939.131, un 10,9% més. Quant a les operacions, durant desembre es van realitzar 23.108 aterratges i enlairaments, un 7% més que en el mateix mes del 2016, i en referència a la càrrega de mercaderies, es van transportar 13.168 tones, un 10,9% més. Girona, Reus i Sabadell L’Aeroport de Girona-Costa Brava ha tancat el 2017 amb 1,9 milions de passatgers, la qual cosa significa un creixement del 16,9% en comparació amb el 2016, i quant al nombre d’operacions, han augmentat un 2,3% fins a 19.252. Per la seva banda, l’Aeroport de Reus ha finalitzat l’any amb 1 milió de passatgers, un 25,1% més que el 2016, i en relació a les operacions, han augmentat un 10,7% fins a les 16.023. Finalment, l’Aeroport de Sabadell ha realitzat 41.260 aterratges i enlairaments durant el 2017, la qual cosa suposa un augment del 14,6% respecte a l’any anterior.

Summary: L’Aeroport de Barcelona supera el 2017 el seu rècord històric amb 47,3 milions de passatgers


La magistrada jutge del Jutjat de Primera Instància i Instrucció número sis de Llíria (València) ha absolt els quatre membres d’España 2000 acusats d’amenaçar i coaccionar la vice-presidenta del Consell, Mónica Oltra, a les portes de casa seua. La magistrada considera que l’acció era ‘innecessària’ des del punt de vista de la llibertat d’expressió, però que no constituïx il·lícit penal. Per a la magistrada, aquesta conducta tindria cabuda únicament en el delicte d’assetjament ‘però només si tingués una reiteració en el temps’, cosa que no succeïx en aquest cas, segons s’assenyala en la sentència. Legalment, l’assetjament succeïx en supòsits on, sense arribar a produir-se necessàriament ‘l’anunci explícit o no la intenció de causar algun mal (amenaces) o l’ús director de violència per coartar la llibertat de la víctima (coaccions), es produïxen conductes reiterades per mitjà de les quals es menyscaba greument la llibertat i sentiment de seguretat de la víctima, a la qual se sotmet a persecucions o vigilàncies constants, trucades reiterades i altres actes continus de fustigació’. Per això, absol l’ex-president d’España 2000, José Luis Roberto, i a tres altres membres del partit, per a qui la fiscal demanava 900 euros de multa per a cadascun per un delicte lleu d’amenaces. També demanava la prohibició d’acostar-se 300 metres d’Oltra o, subsidiàriament, la mateixa condemna per coaccions lleus. L’Advocacia de la Generalitat reclamava la mateixa pena però elevava la multa a Roberto als 1.800 euros. Els fets van passar el 18 d’octubre de 2017, cap a les 21 hores, quan un grup de persones, algunes de les quals portaven la cara tapada amb caretes de la pel·lícula Scream, va arribar en cotxe davant la casa d’Oltra, van desplegar una bandera espanyola sobre la qual es podia llegir ‘Visca la Unitat d’Espanya’. Els ultres van posar la cançó de Manolo Escobar ‘que viva España’ i van cridar consignes com ‘mira, aquesta és la teua bandera’.

Summary: Absolts els ultres d’España 2000 que van assetjar Oltra al seu domicili


Feliu Formosa és un dels traductors al català del dramaturg i poeta alemany Bertolt Brecht. La seva és una versió cenyida, més que algunes altres. D’ell és la traducció de L’òpera de tres rals, Cinc dificultats per a escriure la veritat i altres textos d’exili, Elegies de Buckow i altres poemes, La compra del llautó (que després es va dir Quatre converses sobre teatre), Poemes i cançons, Croada d’infants, El cercle de guix caucasià, i Devocionari domèstic, que el 2014 va traduir per a Adesiara. Ara en torna a publicar un traduït per primera vegada en català, Històries de calendari, també per a Adesiara. Històries de calendari és el llibre més reeditat de Brecht a Alemanya, amb cinquanta-sis edicions. Conté vuit contes i vuit poemes alternats, protagonitzats per personatges mundialment famosos com Juli Cèsar, Sòcrates, Lao Tse, Giordani Bruno, Francis Bacon o el mateix Buda. Són personatges sotmesos a situacions límit en històries plenes d’ironia i fins i tot mala llet. Entre els contes d’aquest volum, Formosa en té un de preferit, ‘L’àvia indigna’, que René Allio va dur al cinema el 1965. Llegiu-lo sencer ací. En aquests mesos de tardor i hivern, Bertolt Brecht torna a ser un autor d’interès i representat a Catalunya: el primer de novembre el festival Temporada Alta va oferir la versió d’El casament dels petits burgesos, del director lituà Oskaras Koršunovas. I el 31 de gener de l’any vinent ens espera l’estrena de La bona persona de Sezuan, amb direcció i escenografia d’Oriol Broggi al Teatre Nacional de Catalunya. Abans aquesta obra va ser protagonitzada per Anna Lizaran. Ara serà Clara Segura qui l’aixecarà. Bertolt Brecht és un autor molt representat als escenaris catalans des que el 1963 va ser representat per primera vegada per professionals al Palau de la Música Catalana amb L’òpera de tres rals, traduïda per Feliu Formosa i Joan Oliver, amb muntatge de Frederic Roda i la direcció musical a càrrec de Ros Marbà. Però ara Formosa diu que cal tenir molta imaginació per a muntar una obra de Brecht, perquè si no la part alliçonadora pesa massa.

Summary: Fragment: ‘Històries de calendari’, de Bertolt Brecht


Més de mig miler de persones s’han manifestat pels carrers de Sarrià (Barcelona) per condemnar l’incendi de l’Ateneu Popular que ha tingut lloc aquesta matinada. Els Mossos treballen amb la hipòtesi que el foc ha estat intencionat i, a l’interior de la masia calcinada, hi han aparegut pintades nazis i feixistes. A la capçalera els manifestants han portat una pancarta amb el lema ‘Prou impunitat. Sarrià antifeixista’ i han cridat proclames com ‘Sarrià serà la tomba del feixisme’. La protesta ha arrencat de la plaça del Consell de la Vila i ha passat pel davant de la masia calcinada, a la Via Augusta. Després s’ha dirigit cap a la plaça d’Artós, on estava previst que acabés el recorregut, però s’han trobat el pas barrat a la plaça de Josep Obiols per la Brigada Mòbil (Brimo) dels Mossos d’Esquadra. Els participants de la manifestació denuncien que l’Ateneu ha patit un atac feixista i que el barri fa temps que és objecte d’agressions d’aquest tipus. Per això demanen a Mossos d’Esquadra i Guàrdia Urbana de Barcelona que les investiguin. Fotografia d'Albert SalaméFotografia d'Albert SalaméFotografia d'Albert SalaméFotografia d'Albert Salamé Quan els manifestants han baixat pel carrer Major de Gràcia han trobat un cordó policial que tancava la plaça de Josep Obiols i que els impedia seguir avançant. Els convocants de la protesta han intentat negociar amb els Mossos que els deixessin arribar fins a la plaça d’Artós, on volien acabar el recorregut perquè és un dels punts, segons han explicat, on s’acostumen a reunir grups feixistes i que sospiten que podrien estar darrere l’atac a l’ateneu. Els Mossos, però, no hi han accedit. Aleshores una de les organitzadores ha explicat la situació als participants i els ha demanat que marxessin cap a l’Ateneu cremat, però els manifestants s’hi han negat. Han avançat cap a la línia policial i s’han posat al seu davant, criticant que no els deixessin avançar. Aquest escenari ha durat prop d’una hora, fins que els convocants han anunciat que donaven per acabada la protesta i han marxat. Al lloc hi han quedat algunes desenes de manifestants i la concentració s’ha anat dissolent a poc a poc. Fotografia d'Albert SalaméFotografia d'Albert SalaméFotografia d'Albert Salamé La manifestació havia començat amb una concentració a la plaça del Consell de la Vila, on s’han reunit membres de l’ateneu i veïns del barri. En un manifest, han denunciat ‘un feixisme amb majúscules, que darrerament hem vist com ataca gent pel carrer, atemoreix el barri i és capaç de cremar un centre social que és patrimoni de la vila’. En declaracions als mitjans de comunicació, la Laia, membre de l’ateneu, ha assenyalat que amb la mobilització han volgut donar una ‘resposta, ja no només a nivell de Sarrià, sinó de Barcelona, a les agressions feixistes que fa mesos que patim i que estan quedant impunes’. La Laia ha explicat que des de l’octubre l’ateneu ha patit atacs, però també els veïns del barri han estat objectiu d’insults i agressions. També ha assegurat que els veïns de l’ateneu han portat a la policia els atacs, però ha lamentat que les ‘denúncies no han portat enlloc’ i que han hagut de ser ells els que han buscat informació per saber qui hi ha darrere dels atacs.

Summary: Més de mig miler de persones es manifesten per condemnar l’incendi de l’Ateneu Popular de Sarrià


Una Conselleria de Cultura pròpia, produccions valencianes en els cinemes i centres d’exhibició públics són alguns dels compromisos en matèria cultural d’Unides Podem-Esquerra Unida. El candidat a la Presidència de la Generalitat d’Unides Podem– Esquerra Unida, Rubén Martínez Dalmau, i la candidata a Les Corts Valencianes per València de la coalició, Rosa Pérez Garijo, han mantingut una trobada amb representants de diversos sectors professionals del món de la cultura amb l’objectiu ‘d’escoltar propostes útils per a engegar polítiques culturals que facin de la valenciana una societat més democràtica, amb una ciutadania crítica i exigent’. En l’acte han estat presents, entre d’altres, la presidenta de l’Associació d’Editors del País Valencià, Àfrica Ramírez, l’escriptor i periodista, Xavier Aliaga, l’actor i productor teatral Juan Carlos Garés, i la música Clara Calvo, del col·lectiu de dones treballadores de la música del País Valencià. Rubén Martínez Dalmau ha fet referència a la inclusió en el programa de la formació de la dinamització cultural a través de centres culturals localitzats sobre el territori i a la posada en valor el patrimoni industrial per a la realització d’activitats culturals.I ha anunciat: ‘No tinguen cap dubte que, quan governem, engegarem la Conselleria de Cultura pròpia’. El candidat ha asseverat que ‘la cultura ha de ser un dels pilars bàsics per a desbordar el Botànic’. Per la seva banda, Rosa Pérez Garijo ha insistit que ‘la cultura és un servici públic i la seua mesura ha de ser la de la rendibilitat social, per a fer una ciutadania crítica’ i ha sintetitzat el programa en vuit punts, entre els quals ha citat ‘l’equilibri entre disciplines, un suport a l’autoria valencià, la creació i fidelització de públic i garantir les produccions valencianes en les sales de cinema’. Igualment, ha apostat per centres públics de producció i exhibició, incentivar els festivals i promoure la cultura en els centres educatius.

Summary: Conselleria de Cultura, produccions valencianes i centres públics, promeses culturals d’Unides Podem-EUPV


Twitter ha recomanat als més de 330 milions d’usuaris que canviïn les claus d’accés en haver detectat un error de seguretat. ‘Recentment hem trobat un error que emmagatzemava contrasenyes des-encriptades en un registre intern. Hem arreglat l’error i no tenim cap indici que ningú no n’hagi fet un ús indegut. Com a precaució, considereu de canviar la contrasenya de tots els serveis on l’hagis emprada’, ha escrit la companyia. We recently found a bug that stored passwords unmasked in an internal log. We fixed the bug and have no indication of a breach or misuse by anyone. As a precaution, consider changing your password on all services where you’ve used this password. https://t.co/RyEDvQOTaZ — Twitter Support (@TwitterSupport) May 3, 2018 Malgrat que l’error ja s’ha resolt i que Twitter insisteix que no té constància que ningú no hagi accedit a les dades, la xarxa social recomana de canviar la clau per una d’altra que no s’utilitzi a altres llocs web.

Summary: Twitter recomana de canviar la contrasenya en trobar un error de seguretat


L’associació cultural Can Timoner, del municipi mallorquí de Santanyí (Migjorn) acull fins el 19 de setembre l’exposició ‘Paisatge-Landschaft’, que mostra com els artistes Susanne Wild i Tomeu Estelrich interpreten el paisatge de l’illa. Tot i que ambdós han triat el mateix ho fan de maneres molt diferents: Wind utilitza el tremp d’ou mentre que Estelrich empra l’acrílic i els pigments. Susanne Wind és una artista alemanya que viatja a l’illa cada estiu per pintar els seus paisatges. Ho fa amb la tècnica tremp d’ou, que consisteix a diluir amb aigua el pigment i rovell d’ou. El mallorquí Tomeu Estelrich, en canvi, prefereix abstraure el paisatge. Empra l’acrílic i els pigments per a fer textures i formes orgàniques. Superposa capes de pintura per crear un efecte de realisme matèric. L’exposició obrirà de dimecres a diumenge, de 20.00 a 22.00, i s’allargarà fins el 19 de setembre. A la mostra, on dialoguen dos llenguatges artístics ben diferents, també es projectarà un vídeo en què hom pot veure el procés de creació de les obres amb tots dos artistes treballant enmig de la natura mallorquina.

Summary: L’exposició ‘Paisatge-Landschaft’: El paisatge de Mallorca pintat amb tremp d’ou, acrílic i pigments


Divendres s’ha previst de fer una gran mobilització ciutadana per a protestar contra la reunió del consell de ministres del govern de Pedro Sánchez a Barcelona. Malgrat totes les amenaces i pronòstics de violència que han anat difonent la majoria de partits unionistes i una bona part de la premsa de Madrid, les crides de totes les entitats i organitzacions independentistes han estat a la mobilització pacífica i no violenta. Però ja fa uns quants dies que circula a les xarxes socials un missatge d’advertiment sobre uns articles del codi penal espanyol, el 503 i el 504, que preveuen penes de presó contra els qui impedeixen les reunions del consell de ministres. L’article 503 diu que es castigarà amb una pena que oscil·la entre dos anys i quatre anys de presó els qui envaeixin el local on es fa el consell de ministres; i el 504.1, amb penes de tres a cinc anys per als qui impedeixen la reunió mitjançant la força o la violència. Guia: Totes les protestes contra el consell de ministres espanyol del 21-D a Barcelona Però poden arribar a aplicar un article com aquest en les manifestacions de divendres? El dret de manifestació i de la llibertat d’expressió preval per damunt del codi penal. El sol fet que els ministres no es puguin reunir no és constitutiu de delicte, si la protesta és prou multitudinària per a impedir-ho i es fa sense violència. En parlem amb l’advocat Sergi Blázquez, president de l’associació de juristes Drets. —Hi ha un article específic del codi penal de protecció del consell de ministres? —Sí, el 504.1 diu específicament que es pot imposar una pena de presó de tres anys a cinc als qui amb força, violència o intimidació impedeixin als membres d’un consell de ministres d’anar al lloc de la reunió. I aquest seria el punt específic d’aquest divendres: que els membres d’un consell executiu es reuneixen per anar a fer un consell de ministres i que la gent pugui impedir l’accés a la Llotja de Mar. —Aquest article quan es pot aplicar? —Es pot aplicar si hi ha força, violència o intimidació. I aquí entraríem en una contradicció gran, perquè la gent té tot el dret de manifestar-se; és un dret protegit per la constitució, i per tant està per damunt del codi penal. La constitució espanyola i el Conveni Europeu de Drets Humans recullen el dret de manifestació. Si la gent es manifesta, i són molts, i s’impedeix que s’hi accedeixi, aquí hi haurà una discussió jurídica, sobre si hi ha hagut força, violència o intimidació, o si simplement la reunió del consell de ministres ha estat impossible de fer per la quantitat de gent convocada. —Tenim precedents recents sobre la interpretació de la violència. El 20-S i l’1-O no n’hi va haver, per part de la gent, i mireu. —Sí, ells poden forçar la norma i la poden interpretar com vulguin. I sobretot amb aquest article, que els va com l’anell al dit: un consell de ministres que es vol reunir i que els és impedit de manera tumultuària, violenta, o a la força. Però és que la gent té el dret de manifestació. Aturada de país: La vaga general que convoca la Intersindical-CSC —Penseu que és un parany? Que ho han fet expressament? —Un parany intencionat, no. Però que ho podrien aprofitar, sí. Per poc que hi hagi aldarulls, per exemple a la ronda, blocant els accessos, impedint que ells accedeixin a la reunió a la Llotja de Mar, el podrien arribar a aplicar. Però una altra cosa seria veure qui en són els responsables, aleshores. Si hi ha deu mil persones, què? Són deu mil persones? Allò que va passar al congrés espanyol, la manifestació ‘Envolta el congrés’, del 2012, era igual. —I aleshores no es va pas aplicar un article com aquest, oi? —No, no. Aleshores es va aplicar la ‘llei mordassa’. —I aquí també podrien aplicar la ‘llei mordassa’? —És la via administrativa i no la penal. I aquesta via permet a l’administració d’encausar-te i de sancionar-te directament, cosa que no té tantes garanties com la via penal. En aquest cas la ‘llei mordassa’ té més a veure amb l’atemptat a l’autoritat, les injúries, els insults, les amenaces… —I si el consell de ministres s’ha fet i després tenen dificultat per a sortir? —Segons la literalitat de l’article, no es podria aplicar en aquest cas. Perquè parla d’acudir a la reunió. Potser podria ser un altre delicte, de coaccions, de detenció il·legal, d’impediment de la llibertat de moviment… —I els talls de carreteres i alçar barreres de peatge? L’abril passat van detenir Tamara Carrasco, i Adrià Carrasco es va haver d’exiliar. L’amenaça persisteix. —Estic convençut que aquestes amenaces del 155 o de parlar de violència de manera contínua és una estratègia per a sembrar por, perquè la gent s’autocensuri; perseguint professors d’universitat, usuaris de Twitter, còmics, cantants, mitjans de comunicació… Igual com quan la fiscalia comença a acusar de delictes d’odi. Volen atemorir la gent, volen coartar la llibertat d’expressió i cerquen una autocensura. Amb tot això que diuen de la manifestació de divendres volen que la gent no surti al carrer a expressar el seu malestar ni la crítica al govern espanyol. No hi pot haver amenaces. Què passa, que quan Pedro Sánchez va a Sevilla i hi ha un piquet o gent protestant és dret de vaga i de manifestació i s’ha d’aguantar, i quan ve aquí és sedició, rebel·lió i violència, i 155? —Què recomaneu a la gent que es manifesti divendres? —Sobretot que siguin manifestacions pacífiques, no violentes. Tenen tot el dret de manifestar-se, i jo també sortiré al carrer. Però hem de tenir en compte això: que no hi hagi violència. I que els elements violents siguin identificats i expulsats, tant si són dels nostres com si són infiltrats. Si algú actua violentament, que l’aïllin i que mirin d’identificar-lo.

Summary: Es pot castigar amb presó la protesta contra el consell de ministres espanyol?


Esquerra Unida del País Valencià (EUPV) ha celebrat el retorn a les Corts de la mà de la coalició amb Unides Podem, quatre anys després d’haver-ne quedat fora. La prioritat de la formació durant aquesta legislatura serà reformar la llei electoral per rebaixar el percentatge mínim que necessita una agrupació política per a tenir representativitat al parlament, que actualment és del 5%. La legislatura passada, ja van intentar canviar la llei, però Ciutadans es va fer enrere en el darrer moment i va deixar els partits del Botànic sense majoria suficient. EUPV ha manifestat la satisfacció per comptar amb dues diputades després de les eleccions de diumenge: la coordinadora general, Rosa Pérez Garijo, i l’actual portaveu de Guanyar Alcoi, Estefania Blanes. També ha celebrat tenir una diputada al congrés espanyol, Roser Maestro. La nit electoral del 28 d’abril es van complir els objectius que EUPV que s’havia marcat per a aquesta legislatura: tornar a les Corts i ser una força decisiva per a la reedició del govern del Botànic.

Summary: Esquerra Unida fixa com a prioritat reformar la llei electoral per eliminar la barrera del 5%


Un jove de 21 anys ha denunciat una agressió homòfoba durant la festa major de Castelló d’Empúries, a l’Alt Empordà, divendres a la matinada. El noi, que ha presentat una denúncia davant els Mossos d’Esquadra, va rebre un cop de puny que li ha causat un edema lleu al pòmul esquerre. Segons que relata, ell i el seu company, que no ha volgut presentar denúncia, es trobaven en un aparcament del municipi quan tres nois d’entre 18 i 20 anys se’ls van acostar i els van preguntar si es discutien per una noia. Els joves van respondre que eren homosexuals i els agressors van dir-los que no s’ho creien i que es fessin un petó per a demostrar-ho. La parella va accedir-hi i, segons la víctima, els tres joves van anar-se’n fent comentaris despectius. Arran d’aquests comentaris, el seu company els va acusar d’homòfobs, i va ser aleshores quan, segons que denuncia, els tres nois van tornar i els van agredir.

Summary: Un jove denuncia una agressió homòfoba durant la festa major de Castelló d’Empúries


Els atacs contra la periodista Empar Moliner, que ahir al matí va arrencar i cremar les pàgines d’una constitució espanyola, han començat a multiplicar-se. En l’àmbit polític, un dels primers de reaccionar ha estat Daniel Sirera, ex-president del PP de Catalunya i actual membre del Consell Audiovisual de Catalunya (CAC), que ha demanat a l’ens que analitzi si Moliner havia vulnerat la llei. Ho ha explicat a Twitter i ha rebut la felicitació de Societat Civil Catalana. He pedido al @Consell_Audio q analice si @emparmoliner vulneró la ley al quemar una Constitución Española en @tv3cat https://t.co/HheHNTkuMB — Daniel Sirera (@danielsirera) April 12, 2016 Felicitats per la iniciativa a @danielsirera A Catalunya hem perdut el sentit de la realitat. https://t.co/MiazwEWWXx — Soc. Civil Catalana (@Societatcc) April 12, 2016 També ha reaccionat de forma irada l’ex-diputat de Ciutadans Jordi Cañas, que ha centrat els atacs contra TV3: .@tv3cat Se ha convertido en un arma de propaganda separatista que llega a extremos como quemar en directo la Constitución Española. Asco — Jordi Cañas (@jordi_canyas) April 12, 2016 Cosas que pasan en @tv3cat. Quemar la Constitución en directo. El #NoDoCat separatista se supera cada día. https://t.co/sK1KXaWdh1 — Jordi Cañas (@jordi_canyas) April 12, 2016 Moliner va cremar un exemplar de la constitució espanyola al programa ‘Els matins’ de TV3. Mentre n’arrencava els fulls i els ficava en un bidó per calar-hi foc, anava explicant la sentència del Tribunal Constitucional espanyol que anul·la el decret de pobresa energètica del govern català. El decret anul·lat obligava les elèctriques a garantir el subministrament a les famílies que no el podien pagar. TV3 ha retirat el vídeo però han aparegut diverses còpies a YouTube

Summary: Durs atacs contra Empar Moliner i TV3 per la crema de la constitució


La moció de censura del PSOE contra el president espanyol, Mariano Rajoy, ha obligat tothom a prendre posició. Ahir Podem va anunciar el suport sense condicions a Pedro Sánchez, mentre que Ciutadans la rebutja i vol pactar-ne amb els socialistes una de conjunta que permeti d’investir un president independent que tingui l’únic objectiu de convocar eleccions generals anticipades. El PSOE insisteix que ho comparteix, però solament després d’un període de govern interí de Sánchez. Els partits independentistes també van posicionar-s’hi ahir, reclamant a Sánchez que demanés perdó dels insults dels darrers dies contra el president de la Generalitat, Quim Torra. Sense el suport de Ciutadans, els diputats independentistes són clau perquè triomfi la moció de censura, juntament amb els del PNB, que va dir que estudiaria què fer. Avui, el president Torra ha explicat que és partidari de la moció de censura del PSOE si Sánchez presenta un ‘programa republicanista’ i defensa els drets dels presos polítics i dels exiliats. ‘El senyor Pedro Sánchez ens tindrà al costat en tot allò que sigui la defensa dels drets civils i polítics de la ciutadania. Això vol dir donar suport als presos polítics i exiliats catalans’, ha dit. En termes similars s’ha expressat la coordinadora general del PDECat, Marta Pascal, que ha advertit a Sánchez que sí que hi posen condicions. ‘Els nostres vots no són compatibles amb una força política que es vestia de llarg d’ultranacionalisa; seran incompatibles amb els vots de Cs’, ha dit. A més, ha afirmat que el partit farà un debat intern els dies vinents. ‘Ens hem de posicionar sobre un possible candidat que ha estat uns quants dies insultat el president Torra. El dirigent d’una força política còmplice del 155 i de la intervenció de la Generalitat’, ha comentat, referint-se a Sánchez. En canvi, ERC només hi posa la condició que el presidenciable deixi d’insultar Torra. La portaveu republicana, Marta Vilalta, ha dit que veuen la moció de censura com una oportunitat: ‘Farem el millor per Catalunya i la seva ciutadania en qualsevol de les decisions que prenguem. Ara s’obre una oportunitat per a fer caure el govern del PP que lidera la corrupció, la violència i la repressió contra Catalunya. Si tenim l’oportunitat de fer tombar Rajoy i el PP, ho farem’. Ha argumentat que ERC està predisposada a escoltar qualsevol proposa, independentment de qui vingui, però que sempre prioritzarà la defensa dels drets de la ciutadania. Per la seva banda, el diputat al congrés espanyol Gabriel Rufián ha convidat Sánchez a visitar Oriol Junqueras a la presó d’Estremera per demanar els vots dels republicans. Si Pedro Sánchez quiere lo votos de ERC para una moción de censura que vaya a Estremera a pedírselos tras un cristal a su Presidente. — Gabriel Rufián (@gabrielrufian) May 26, 2018

Summary: Torra, ERC i el PDECat prenen posicions sobre la moció de censura contra Rajoy


Les autoritats de Turquia han determinat que un mínim de 1.684 jutges i fiscals romanguin a la presó preventiva per estar involucrats, presumptament, a l’intent de cop d’estat del 15 de juliol al país, segons ha denunciat l’ONG Human Rights Watch (HRW), que ha alertat que la mesura suposa una violació dels drets humans. Segons l’ONG, els magistrats i advocats, els noms dels quals apareixien en una llista, han estat arrestats sense prèvia existència de veritables indicis de subversió i terrorisme. ‘Empresonar jutges sense pretendre encara que que es dugui a terme un procés judicial provoca grans danys al sistema judicial turc’, ha indicat la directora de HRW a Turquia, Emma Sinclair Webb. ‘Passar per sobre de la llei no és la manera de protegir-la’, ha afegit. Per determinar si algú ha d’estar a la presó preventiva cal que els tribunals demostrin l’existència d’una sèrie d’indicis que donin suport a una sospita raonable que els detinguts han comès algun tipus de delicte, segons ha explicat HRW, que ha destacat que per justificar un llarg període de detencions cal que hi hagi proves que justifiquin els arrestos. Segons un decret aprovat el 23 de juliol pel govern, els detinguts que ‘siguin assenyalats com a possibles membres d’organitzacions terroristes o grups que desenvolupin activitats contra la seguretat nacional’ seran cessats i se’ls prohibirà permanentment l’exercici de la professió. El 31 de juliol, un tribunal va congelar els béns de 3.048 jutges i fiscals que eren i han estat investigats per les autoritats.

Summary: Denuncien que almenys 1.684 jutges i fiscals continuen a la presó preventiva a Turquia


El dirigent de Vox i candidat a la presidència de la Generalitat Valenciana, José Maria Llanos, va cobrar durant vuit anys d’una fundació lligada al cas Blasco. Entre el 2005 i el 2013, Llanos va facturar com a assessor jurídic extern a la Fundació per a la Solidaritat i el Voluntariat de la Comunitat Valenciana (Fundar). Fundar era una entitat creada per Rafael Blasco en col·laboració amb Bancaixa que també estava vinculada a l’ex-president de les Corts Juan Cotino quan era conseller de Benestar Social. La fundació va ser investigada per pràctiques irregulars en l’anomenat cas Cooperació, que va portar l’ex-conseller Blasco a la presó. L’ex-president Alberto Fabra va començar el desmantellament d’aquesta fundació, sostinguda principalment amb fons públics i que va arribar a tenir cinquanta treballadors i contínues sospites de favors. L’operació per a tancar-la la va culminar la vice-presidenta Mónica Oltra quan el govern del Botànic va arribar a la Generalitat. Sembla que el candidat de la formació d’extrema dreta a la Generalitat va facturar a Fundar per dues vies: per mitjà de la seva consultora jurídica i com a professor universitari. Diverses fonts xifren en 52.000 euros, com a mínim, els pagaments a Llanos i al seu despatx.

Summary: El candidat de Vox a la Generalitat Valenciana va cobrar de Blasco


La tensió ha augmentat avui a la frontera entre Hongria i Sèrbia, a Roszke. La policia hongaresa ha fet servir gasos lacrimògens i un canó d’aigua contra els immigrants i refugiats que intenten creuar la frontera per arribar a Alemanya a través d’Àustria. Els refugiats i immigrants es troben darrere la tanca que les autoritats hongareses han construït per blocar-ne el pas. La policia hongaresa ha denunciat que hi havia immigrants ‘agressius’ que han fet malbé la tanca i que han traspassat la frontera. Tanmateix, un responsable de l’ONU al lloc dels fets ha afirmat que no sembla que els refugiats hagin fet malbé res. Alguns mitjans expliquen que algunes persones han llançat objectes contra la policia hongaresa per sobre la tanca. Vot d’urgència de la UE per repartir 120.000 refugiats El Parlament Europeu votarà d’urgència demà la proposta de la Comissió Europea per repartir entre els estats membres 120.000 refugiats a través d’un sistema de quotes. El president de l’Eurocambra, Martin Schulz, ha proposat aquest dimecres votar d’urgència perquè les institucions europees han de ‘demostrar’ que estan ‘disposades a actuar’ per resoldre la crisi dels refugiats. Dilluns, els ministres de l’Interior dels 28 van ser incapaços de pactar el mecanisme de repartiment de 120.000 refugiats, que en la proposta inicial de Brussel·les seria obligatori. Eslovàquia, la República Txeca, Polònia i Hongria s’hi oposen frontalment mentre que Alemanya, França o l’estat espanyol hi estan a favor. En l’obertura de la sessió plenària a Brussel·les, Martin Schulz ha demanat als eurodiputats que acceptessin la seva proposta de tramitar d’urgència el text proposat per la Comissió Europea per repartir 120.000 refugiats entre els estats de la UE. Els eurodiputats han acceptat la petició, i per tant la proposta es votarà dijous al matí, de manera que el Parlament Europeu enviï un missatge als estats membres i l’opinió pública sobre la seva posició per resoldre la crisi dels refugiats. ‘És urgent arribar a un consens a la Unió Europea, hem de donar una resposta, presentar la nostra posició, que els ciutadans vegin que el Parlament Europeu fa la seva feina’, ha defensat el president del comitè de Llibertats Civils, Justícia i Interior, Claude Moraes. L’eurodiputat ha remarcat que la manca d’acord a nivell dels estats és una ‘carència’ i que cal que el Parlament Europeu es pronunciï per ‘expressar la solidaritat europea’ en tota aquesta crisi. El dilluns 14 de setembre, els ministres de l’Interior van aprovar la reubicació de 40.000 demandants d’asil que actualment són a Itàlia i Grècia, una proposta que ja havia acceptat el propi Parlament uns dies abans, però que arran de la crisi actual s’ha quedat curta. Però la segona proposta de la Comissió de Jean-Claude Juncker, la de redistribuir entre els estats 120.000 refugiats més -fins arribar a la xifra total de 160.000- no va trobar consens. Com que el Parlament també s’ha d’expressar sobre aquesta segona proposta, Martin Schulz ha decidit avançar el vot, de manera que l’opinió de l’Eurocambra ja estigui clara abans de la nova reunió extraordinària de Ministres de Justícia i d’Interior sobre aquest afer, prevista pel 22 de setembre. Alguns estats, com Eslovàquia, demanen una reunió extraodinària de caps d’estat i de govern per tractar la qüestió dels refugiats. Esquerdes a Schengen Mentre segueixen les discussions europees sobre com resoldre la crisi humanitària dels refugiats, aquest cap de setmana Alemanya va reinstaurar els controls fronterers eliminats per l’acord de Schengen. Altres països, com Eslovàquia, Àustria, Hongria o Holanda han endurit les inspeccions. A Hongria, el primer ministre Viktor Orban promou controls durs a la frontera exterior de la UE, on de fet ja està construint una tanca. A més, Orban vol poder empresonar qualsevol persona que creu-hi la frontera il·legalment.

Summary: La policia hongaresa fa servir gasos lacrimògens i un canó d’aigua contra els refugiats


La titular del Jutjat d’Instrucció número 5 de València, que investiga possibles irregularitats en contractes de la fundació que va organitzar la visita del papa el 2006, ha citat l’ex-president de la Generalitat Francisco Camps i l’ex-conseller Juan Cotino a declarar com investigats al febrer. El jutjat, que investiga prevaricació administrativa, malversació i frau a l’Administració en aquests contractes arran d’una denúncia de la Fiscalia Provincial de València, ha fixat un calendari per a la declaració de nou persones entre el 15 de gener i el 7 de febrer de 2019, segons la providència a la qual ha tingut accés EFE. Camps haurà de declarar el 7 de febrer, el mateix dia que l’ex-vicepresident del Consell Víctor Campos, un dia després de la compareixença que Juan Cotino. El president de la Fundació V Trobada Mundial de les Famílies i bisbe auxiliar de València, Esteban Escudero, ho farà el 16 de gener. Les declaracions començaran el 15 de gener, amb un funcionari de la Intervenció General de l’Administració de l’Estat, a qui seguiran altres vuit persones en qualitat d’investigades. El 24 de gener compareixerà el representant legal de la fundació V Trobada, Francisco Javier Jiménez; el 25 de gener s’ha citat al secretari de l’Arquebisbat i membre del patronat de la fundació, Antonio Corbí, i el 29 de gener serà el torn d’un altre membre del patronat, Enrique Pérez Boada. Pel 5 de febrer s’ha citat a la secretària general de la V Trobada, Henar Moliner, a qui seguiran el 6 de febrer l’ex-president de les Corts i ex-vicepresident del govern, Juan Cotino, i el 7 de febrer Camps i Campos. La jutgessa ha accedit a la pràctica de totes les proves sol·licitades per la fiscalia el passat 16 de novembre a excepció d’una, sobre la qual resoldrà a la vista del resultat de la resta de les proves acordades. La causa, oberta el juliol de 2016, té el seu origen en la peça separada del cas Gürtel remesa a València pel titular del Jutjat Central d’Instrucció número 5 de l’Audiència Nacional, José de la Mata. Aquest jutge es va inhibir en favor dels jutjats de València en relació amb una peça que ampliava la recerca sobre les contractacions de la Fundació des de la seva constitució, el gener de 2005, fins a la seva extinció el març de 2014. En ella s’investiguen suposades irregularitats en les adjudicacions per part de la Fundació que va organitzar la visita del papa a València el juliol de 2006. Concretament, s’investiga si aquestes adjudicacions es van realitzar sense respectar les normes generals de contractació, sense concurs ni concurrència pública. Camps acumula ja tres investigacions en casos que investiguen diferents aspectes de la seva etapa al capdavant de la Generalitat. A aquesta causa cal sumar-hi dues més per suposades irregularitats en l’organització dels grans premis de Fórmula 1 a València, en l’anomenat cas Valmor.

Summary: Camps i Cotino declararan al febrer pels contractes de la visita del papa


MADRID, 21 (EUROPA PRESS) Les autoritats de l’Iraq han anunciat aquest diumenge nous avenços en l’ofensiva contra el grup gihadista Estat Islàmic a l’est de la població de Mossul. La Direcció Antiterrorista ha assenyalat que les forces de seguretat han alliberat les àrees de Hay Adan i Al Ajaa, ubicades a l’est de la ciutat, segons ha informat el portal local de notícies Iraqi News. El primer ministre de l’Iraq, Haider al-Abadi, va ordenar el 17 d’octubre el començament de les operacions per recuperar Mossul. El grup gihadista controla la ciutat des de l’estiu del 2014 i l’ha convertit en la capital iraquiana del seu proclamat califat. Amb prop de dos milions de persones abans que comencessin els enfrontaments, la ciutat constitueix una zona de vital importància per als milicians a l’Iraq. Tot i això, el Govern tem que l’assalt a l’urbs provoqui un èxode massiu de civils.

Summary: Les forces de l’Irac aconsegueixen nous avenços davant d’Estat Islàmic a l’est de Mossul


El patronat de la Fira del Llibre de València ha ajornat el certamen. ‘El Patronat, en exercici de responsabilitat, davant la situació d’emergència sanitària actual, ha decidit, molt a la seua pesar, retardar la celebració d’aquest esdeveniment, que reuneix cada any a més de mig milió de visitants’, ha anunciat en un breu comunicat. La fira havia de començar el 30 d’abril i prolongar-se fins al 10 de maig als Jardins de Vivers de València. La decisió arriba l’endemà que s’hagin suspès i ajornat les Falles de València i les Festes de la Magdalena de Castelló. Ara per ara, es desconeix què pot passar amb el dia de Sant Jordi al Principat.

Summary: S’ajorna la Fira del Llibre de València pel coronavirus


Un mínim de 60 persones han mort avui en un atemptat suïcida contra un complex d’una milícia local a Aden, al sud del Iemen, segons l’últim resultat ofert per l’ONG Metges Sense Fronteres (MSF). Un portaveu de l’ONG ha explicat que com a mínim 60 persones ferides a l’atemptat havien estat traslladades a l’hospital que MSF gestiona a Aden. Un responsable de seguretat i un testimoni han assenyalat que un suïcida havia fet topar el seu vehicle contra l’edifici. El complex és usat per Resistència Popular, una força local que va ajudar a expulsar els rebels houthis de la ciutat l’any passat.

Summary: Almenys 45 morts en un atemptat suïcida al Iemen


Ana Gomes (Lisboa, 1954) és eurodiputada socialista al parlament europeu. Ahir va visitar els presoners polítics catalans. Minuts després de sortir dels murs de la presó atenia telefònicament VilaWeb del cotxe estant i, un punt emocionada, ens parlava del seu gran amic Raül Romeva, amb qui es coneixen de fa molts anys. A la porta de la presó, Gomes va demanar la llibertat dels presoners i en aquesta entrevista diu que no els haurien de jutjar. Per ella, la nova fiscal de Pedro Sánchez hauria de canviar les acusacions. Gomes creu que si es fa el judici serà molt perjudicial per a la imatge internacional d’Espanya. Diu també que sondatges fets a Madrid indiquen que de l’octubre ençà els independentistes no han deixat d’augmentar en intenció de vot. —Què hi heu vist avui als Lledoners? —He vist els presos amb molta força anímica, malgrat no poder estar amb la família ni poder veure créixer els seus fills. Però estan plens de força i convençuts que viuen una situació d’injustícia. Aprofiten el temps per llegir, estudiar, reforçar les conviccions democràtiques i pensar sobre el futur de Catalunya, en un procés de diàleg i de reconciliació, que és molt necessari. Estan molt centrats en aquesta qüestió i espero que la llibertat es faci efectiva com més aviat millor, perquè seran actors importants en l’avenç del diàleg. Tenir-los empresonats és un error total. —Com ha estat l’escena? Els heu pogut tocar? O els heu vists a través del vidre? —Els hem pogut tocar, sí. Ens hem dividit en dos grups, i hem estat asseguts en una sala amb ells durant una hora. Els hem pogut tocar, parlar amb ells, tots en conjunt. Ha estat molt emotiu. Haig de dir que molts de nosaltres, quan hem sortit, hem exterioritzat les emocions. És molt dur pensar que aquesta gent tan preparada i tan intel·ligent és a la presó i que tu, al cap d’una estona, te’n vas. La seva força, la seva determinació i la seva dignitat són molt inspiradores. I també el seu enteniment, perquè hem discutit molt sobre el futur de Catalunya i el diàleg. —Sou molt amiga de Raül Romeva. Com es van conèixer? —Vàrem entrar junts al Parlament Europeu, el 2004. En Raül s’hi va quedar deu anys, dos mandats, i jo passo pel tercer. Vaig treballar molt amb ell, i en moltes qüestions. Jo l’admiro, Raül Romeva. L’admiro molt perquè és el primer home que vaig veure en la comissió per la igualtat de les dones. Eren tot dones menys ell. Hi era per convicció democràtica i d’igualtat. També vaig treballar amb ell en la ponència de l’informe sobre el codi de conducta de l’explotació d’armes. Volíem transformar aquest codi de conducta, que no era vinculant, en una posició comuna de la UE. I ho vàrem aconseguir el 2008, gràcies a la tasca que va fer en Raül. Per tot això i pel que he compartit amb ell sé que és un demòcrata, correcte, respectuós i impecable en el tracte personal. Per això em va sorprendre tant que entrés a presó. —Us hi heu comunicat aquest temps? —D’aleshores ençà he escrit moltes cartes, i vaig fer nombroses peticions per a poder anar-lo a visitar quan era a Madrid, però sempre em van respondre amb subterfugis per a refusar-ho. Al final amb el govern del PSOE sí que hem pogut; hi hem notat diferència. Ahir també vàrem poder veure les famílies i els advocats i també va ser molt emocionant. També vaig parlar amb el president Torra, que va venir a parlar amb nosaltres i li vàrem demanar que la qüestió de l’alliberament sigui una prioritat en el marc del diàleg que s’ha d’obrir entre el govern d’Espanya i Catalunya. Espero que sigui possible d’evitar el judici. —Per què ? —Perquè el judici serà terrible per a Espanya, terrible per a la seva credibilitat. La fotografia apareixerà a tots els mitjans. Les acusacions de sedició i rebel·lió seran desacreditades. No tenen cap fonament legal. Les famílies ens han dit que demanaran que hi hagi observadors internacionals, al judici. Això no és bo per a Espanya ni per a Europa. L’eurodiputada portuguesa Ana Gomes (dreta) ahir, en sortint de la presó dels Lledoners. —Quins observadors vindran? —Almenys els que hem vingut aquí a visitar els presos ho podem fer. Però la demanda es farà institucionalment i hauran de ser les institucions que decideixin què fan i qui envien. Per una altra banda, hi haurà molts mitjans internacionals, que tindran interès a seguir el judici. Sé que hi ha una nova fiscal que, amb poder i independència, pot canviar les acusacions, i veure que no hi ha cap base per a justificar-les. Això ajudaria a crear llaços de confiança, que podrien obrir un procés de diàleg i reconciliació, que és l’única solució al conflicte. Espero que el referèndum proposat pel president del govern, Pedro Sánchez, pugui ser pactat amb Catalunya. —Aquest referèndum el faríeu sobre la independència o sobre l’estatut? —Això ho han de pactar les parts. La meva experiència sobre referèndums en unes altres parts del món diu que, al final, no interessa tant la pregunta com la possibilitat que es faci una consulta popular, democràtica i lliure, que clarament indiqui quina és l’opció del poble. —Sou l’única diputada socialista del parlament europeu que ha vingut a la presó a visitar els presoners. És qüestió de valentia? El seu grup s’hi troba còmode? —Jo sóc amiga d’en Raül. I ho faria igual si li passés a alguns dels diputats de dretes pels quals tinc respecte. Per alguns no en tinc cap, però per alguns, sí. Els visitaria igualment. És una qüestió de democràcia. I en el meu grup hi ha opinions diverses, però hi ha molta gent que, com jo, veu que tot aquest procés judicial ha estat desastrós per culpa del PP. Jo no he demanat a ningú si podia venir. He pres la decisió jo mateixa. —Quin consell donaríeu a un company de partit com Pedro Sánchez? —Jo crec que ja anem notant la diferència. Per això, per exemple, ja els hem pogut visitar a Catalunya. L’empresonament a Madrid feia molt mal a les seves famílies. —La nova fiscal encara no ha rebaixat cap demanda de pena. —Bé, encara pot fer-ho. Encara no ha començat el judici. I millor que no ho faci perquè podria donar una imatge molt negativa de la justícia espanyola. L’informe GRECO apunta les mancances més grans de la justícia espanyola, heretades, per cert, del passat. A Portugal tenim problemes de la mateixa mena. No és fàcil d’eradicar les promiscuïtats polítiques, venint de dictadures com passa a Espanya i Portugal. —A Portugal es va tallar més en sec. A Espanya… —Bé, a Portugal no hi va haver transició, sinó un cop d’estat que va ser una revolució i va tenir suport popular. Però encara hi ha moltes institucions, com la de justícia, amb molta burocràcia, lenta. De totes maneres, jo espero que la fiscalia, abans no comenci el judici, pugui revisar les acusacions i vegi que no hi ha base legal ni sustentació factual, i l’impedeixi. El judici no solament atraurà l’atenció mediàtica internacional sobre Espanya, cosa que pot ser molt negativa per a la seva imatge, sinó que l’ambient a Catalunya pot polaritzar-se més. És de manual. Si tu tens presos polítics, perquè ho són, encoratges la gent, sobretot les joves generacions, a identificar-s’hi. Ajudes la seva causa. Em diuen que sondatges fets a Madrid indiquen clarament que el camp independentista no ha deixat de créixer després dels incidents de l’octubre. Llavors, la qüestió és com actuar determinadament a favor d’una solució pactada i que ofereixi un marc autonòmic efectiu, i no la repressió estúpida que vàrem veure l’any passat. —Repressió que també duia la signatura del PSOE, que va donar suport al 155. —Bé, el govern era del PP. I va ser el PSOE qui el 2006 havia pactat l’estatut. Si hagués estat respectat pel PP no s’hauria arribat a la situació viscuda l’any passat, ni a l’article 155. El PSOE ha d’assumir la seva responsabilitat amb molt de coratge i molta lucidesa. I entendre que això no és una qüestió legal, sinó política. I ha de veure quines mesures polítiques han de prendre perquè el problema es resolgui de manera democràtica, pacífica, negociada i no continuar amb l’enfrontament i la polarització que cada vegada alimenten més els sentiments independentistes. —En cas que es faci el judici, Ana Gomes vindrà hi vindrà com a observadora internacional? —I tant que sí.

Summary: Ana Gomes: ‘El judici serà terrible per a Espanya i la seva credibilitat’


Populars i socialistes continuen essent les dues primeres forces de l’eurocambra, però per primera vegada a la història no sumen majoria a l’hemicicle, fet que converteix els Verds i els liberals en decisius. Segons els primers resultats provisionals, el PPE obté 178 escons (-43) i l’Aliança dels socialdemòcrates 152 (-39). És tercer el grup dels liberals, que, gràcies al resultat del partit de Macron obté 108 seients, molt superior als 67 que l’ALDE va obtenir el 2014. La quarta força al Parlament Europeu són els Verds-ALE, que passen de 50 escons a 67. Els Conservadors i els Reformistes hi obtenen 61 escons, 9 menys que a les eleccions anteriors. L’Esquerra Unitària – Esquerra Verda Nòrdica també hi perd representació: passa de 52 eurodiputats a 39. Puigdemont guanya a Catalunya i l’independentisme frega el 50% Per una altra banda, el grup de l’Europa de les Nacions i les Llibertats n’obté 55 i l’Europa de la Llibertat i la Democràcia, 53, de manera que entre euròfobs i l’extrema dreta passen del centenar d’europarlamentaris. Encara hi ha 31 diputats en la categoria ‘altres’, perquè actualment no formen part de cap grup, i els no adscrits són 7. Noves aliances a l’eurocambra Quan encara han de confirmar-se els resultats definitius, els candidats a presidir la Comissió Europea dels principals partits han constatat la necessitat de formar aliances. El dels populars, Manfred Weber, ha reivindicat ‘l’estabilitat’ que aporta el PPE després de ser el partit més votat, tot i perdre vots. El socialista Frans Timmermans ha parlat de la formació d’una ‘majoria progressista’ i la liberal Margethe Vestager ha dit que era possible d’establir. Els candidats dels Verds a presidir l’executiu comunitari, Ska Keller i Bas Eickhout, han celebrat el resultat obtingut i han marcat com a condicions per a qualsevol negociació tractar del canvi climàtic i la justícia social.

Summary: Verds i liberals trenquen el bipartidisme i seran decisius al nou Parlament Europeu


La justícia belga ha deixat en llibertat i sense mesures cautelars els consellers Toni Comín i Lluís Puig, que aquesta tarda s’havien presentat voluntàriament a declarar per la tercera euroordre de detenció i lliurament dictada pel jutge Pablo Llarena. Tots dos consellers hauran d’avisar la justícia belga si pretenen viatjar a un altre país i presentar-se a declarar quan siguin convocats a la vista oral, que s’ha d’establir abans de quinze dies. ‘És la tercera vegada que un jutge espanyol emet una euroordre, és la tercera vegada que compareixem davant la justícia belga i és la tercera vegada que ens deixen en llibertat’, ha dit Comín. Llibertat, quina bella paraula. Avui renovada i reactivada amb l’energia de les persones que cada dia es mobilitzen pel nostre país…. — Lluís Puig i Gordi (@LluisPuigGordi) November 7, 2019 En la seva declaració, han defensat que s’havien vulnerat drets fonamentals com la presumpció d’innocència i que a l’estat espanyol hi havia una manca de garanties per a un judici just a causa de la ingerència de l’executiu sobre el judicial. A més, Comín ha al·legat la seva immunitat com a eurodiputat, però quan el jutge ho ha consultat al Parlament Europeu ha rebut com a resposta que no en tenia pas. ‘Fins que el Tribunal de Luxemburg no ho resolgui, no podré gaudir de la immunitat’, ha explicat.

Summary: La justícia belga deixa en llibertat Toni Comín i Lluís Puig mentre s’examina l’euroordre


Blocaires de tot el país i més subscriptors de VilaWeb es troben aquest cap de setmana a Otos (la Vall d’Albaida) per a participar en un nova trobada, com les que ja s’han fet a diverses parts del país. La trobada començarà avui a dos quarts de vuit del vespre, amb una conferència de Vicent Partal, oberta a tot el públic, que es farà en la casa de la vila d’Otos. Porta per títol ‘Brèxit, Trump… què més ha de passar perquè ens preguntem cap on van el món i el periodisme?’. Després de la conferència hi haurà un sopar a Ca les Senyoretes, en el transcurs del qual cantaran Miquel Gil i Pep Gimeno ‘Botifarra’. Tant la conferència com l’actuació són d’accés lliure. Per al sopar ja no hi ha places disponibles. Dissabte a les 10.30, també a la casa consistorial, es farà la trobada del membres de Més VilaWeb, blocaires i subscriptors, per reflexionar i intercanviar experiències amb els blocs i l’actualitat del funcionament del periòdic. Una visita a la ruta dels rellotges de sol de la localitat i un dinar posaran punt final al programa de l’aplec. Otos és conegut arreu per la impressionant col·lecció de rellotges de sol al carrer, creats amb la col·laboració d’artistes valencians de renom, com ara Andreu Alfaro, Artur Heras, Antoni Miró i Manuel Boix. +VilaWeb Ontinyent

Summary: Blocaires i subscriptors de VilaWeb es troben aquest cap de setmana a la Vall d’Albaida


En llibertat el secretari general del Sindicat Andalús de Treballadors (SAT), Óscar Reina, després que la policia espanyola l’hagi detingut aquest migdia a Granada acusat d’injúries a la corona espanyola. Ya estoy en libertad. Gracias por el apoyo. Seguimos con la agenda 😉 pic.twitter.com/Lg7mbhAMeH — Óscar Reina Gómez (@OscarReinaGilen) 15 de novembre de 2018 El sindicat ha penjat a Twitter un vídeo amb la detenció. Vegeu-lo ací: Detienen en #Granada a @OscarReinaGilen por injurias a la Corona. Óscar se encontraba difundiendo la manifestación del 4D, que tendrá lugar el 6 de diciembre en esa localidad y el festival contra la represión del 8 de diciembre en Marinaleda. Momento de la detención 👇#Represión pic.twitter.com/lD29EEZLGo — SAT Andalucía (@SAT_nacional) November 15, 2018 Les presumptes injúries de què l’acusa la policia tenen a veure amb uns piulets en què escrivia ‘escac al rei’, en referència a una cançó de Ska–P. Hores abans de la detenció, el SAT havia publicat un vídeo en què Reina explicava que era a Granada per denunciar la repressió. @OscarReinaGilen ahora mismo en Granada denunciando la represión. El 6 de diciembre tenemos una cita en la ciudad por la soberanía de Andalucía. #4DGranada pic.twitter.com/ADhn7ax6cZ — SAT Andalucía (@SAT_nacional) November 15, 2018 La Guàrdia Civil ja va detenir Reina al juny acusat d’un delicte d’odi i injúries a la corona. Va romandre unes quantes hores a la caserna de la Guàrdia Civil a Osuna (Sevilla), i després el van deixar en llibertat amb càrrecs.

Summary: En llibertat Óscar Reina, dirigent de sindicat SAT, després de ser detingut per uns piulets contra la monarquia


Xerra pels descosits. De pressa. Com si les idees li bullissin dins el cap i pam, patam, pam, poguessin percudir sobre qui l’escolta, l’una darrere de l’altra i que en porta una altra i pam. De pressa, però sense improvisar. Ferran Torrent observa, anota, pensa i després parla del que ja té pastat. O escriu. Això, sobretot. La pregunta inicial queda al calaix perquè, abans de tenir temps d’engegar les enregistradores (i de saber que la primera entrevista que va fer, a l’ambaixador de Nicaragua, se li va esborrar tota: ‘La primera de ma vida, em vaig cagar en l’hòstia’, i que, en alguna part d’aquesta novel·la, ‘però no digues on’, hi ha ‘un missatge per al procés’ ), abans de demanar un beure, intercanviar tres impressions, ell ja ha començat l’explicació: —No m’agrada que diguen que és una novel·la ‘trepidant’; de fet, no m’agrada cap d’aquests adjectius. Però, bé, és veritat: és trepidant. Perquè he volgut que ho fóra. El que importa, el que en queda és la sensació. I és això el que m’interessa, eixa sensació de viure vertiginosament. —I quins personatges! —I et deus haver adonat que els descric molt poc. Perquè jo crec que, quan parla, u es va descrivint. No físicament, sinó la seua forma de ser. Preferisc que el lector mateix se’n faça la imatge. —Doncs ho aconseguiu. —Mira, n’hi ha un, el senyor Bohórquez, que te’n contaré la història. Perquè, al final, a la novel·la, necessiten un advocat. I el Ferran Torres en coneix un, per mitjà d’un amic. Que és real. —Qui? —L’amic: Ferran Montesa, l’editor de Le Monde Diplomatique en espanyol, que és amic meu. I té una anècdota collonuda: en els anys seixanta, ell era, diguem-ne, el cap dels estudiants del Partit Comunista en la Universitat de València. Hi va haver una agafada. I va pensar ‘no vull que em defense un sindicalista, que desafia el jutge, li fa discursos sobre la repressió i em cauran tres o quatre anys’. I agafa el senyor Bohorque. I se l’emporta a Madrid. Entren els altres, amb el sindicalista, el discurs, i clavat: dos anys. Però entra el senyor Bohórquez, corbata, puro, segell al dit: ‘Señor juez: éste es… un gamberro. Padres trabajadores, educados… y él, un gamberro.’ I el jutge: ‘Oye, Bohórquez, llévatelo.’ Li faig un homenatge. —Ja us n’heu enamorat. —Sí. I al final els cau bé. I a mi, també. Perquè sempre ha estat un outsider, a la seua manera. Oficialista, però outsider. I un gran demagog. És un personatge que crec que recuperaré. Quan en faça la tercera part. Pense que a les pel·lícules, i sobretot a les novel·les, al final si t’enamores d’alguna cosa és dels personatges. Per a mi són més importants que la trama. —De fet, els vostres personatges ja formen part del nostre univers: Butxana, el Llargo… —Sí. Durant la meua vida he conegut gent, i sempre m’han agradat els outsiders, la gent que viu al marge de les normes. I m’és igual si parlem d’un jugador de cartes o d’un físic nuclear. Algú que va en contra del que hi ha establert, siga en l’esquerra o siga en la dreta, i que hi va de forma natural, seguint el sentit comú. —Oh, sentit comú… De vegades aquests personatges fan coses… extravagants. —Totes de sentit comú. Fixa’t-hi i ho veuràs. —Com ara fumar-se un amic? —Sí. Perquè diu: si la vida és un procés cap a la mort, fem-ho a l’inrevés: fumeu-me. I quan acabeu de fumar-me, tornaré a la vida. Ho explica ell: no sabem res sobre el post mortem, res, i és tan absurd que no passe res, que alguna cosa ha de passar. —Beveu històries literalment dels vostres amics o coneguts i després els demaneu permís per fer-ne novel·la? —M’agrada que ho sàpiguen. Perquè jo t’explique la història d’Agustí, que l’he viscuda en un amic que se sentia sol (quan arribes a una edat la soledat es molt fotuda), i ni tu ni ningú no podrà saber mai qui és. Però ell, sí, és clar. De manera que li ho demane abans. Encara que sé segur que em dirà que sí. A Ferran Montesa, a més, li faig una mica la conya de com és ell, que a vegades porta un fulard, que té molt mala hòstia… Li vaig dir escolta, et trauré amb nom i cognom. D’acord. I ja està. —Alguns dels personatges són, fins i tot, i no us enfadeu… —No m’enfade! —…tendres. —Ha, ha! Xep! Són solidaris! Sempre. Per a mi és fonamental que la gent siga solidària, fonamental. I em fixe més en això que en la ideologia. De fet, de la gent molt ideològica, me’n refie poc. Perquè tenen la veritat absoluta. I això em molesta. El teu partit és el millor, les teues idees són les millors… Bah! Jo he tocat molt de carrer. I una cosa bona que té és que entens la gent, tens capacitat de comprendre-ho. Que un deixa la dona i els fills i se’n va? No és que m’agrade, però tampoc no m’agrada jutjar. Estic segur que jo no ho faria? No ho sé. Sóc un paio que contínuament em faig preguntes. I em pose contra la paret. Per això pose contra la paret els altres, també: si m’hi pose jo, també tinc dret a posar-hi els altres. —Tampoc no eludiu la política… —En converses. Jo no ho escriuria en un article però sí que n’hi pose dos parlant dels seus dubtes, les seues contradiccions. Està bé que u tinga contradiccions, trobe que és fonamental. Perquè el món va canviant i tu t’hi has d’adequar. O en contra o a favor. Però el món canvia i et fa rectificar. —Analitzeu aquest moment, amb el canvi de cicle polític al País Valencià, i plantegeu, per exemple, quin poder real tenen les esquerres per incidir en la vida de la gent. —Efectivament. Però això ho faig jo… per molestar.  En el bon sentit. Perquè vull respostes. I si eres polític, me n’has de donar. Si fóra un obrer que guanya 700 euros, jo et preguntaria: en què canviarà la meua vida? Del que és essencial, vull dir. Perquè em puc quedar sense faena, encara. I em poden donar un subsidi, però és una trampa: et compren amb 400 euros i t’envien a casa, a veure les seixanta mil cadenes de televisió que tens per quinze euros el mes. I ja no ixes. Però el que és digne és que jo treballe, no que em mantinguen amb 400 euros cada mes. En fi: a les novel·les, tampoc no m’hi vull enrotllar políticament. S’ha de mantenir el ritme. —Aquesta novel·la és la segona part d’Un dinar un dia qualsevol. Com l’heu planificada? —No l’he planificada. L’he feta sense guió. Com l’anterior. Quan escric no sé què passarà, i això és emocionant també per a mi. Però és clar, escriure així significa que no manes en la novel·la: hi manen ells. —I com escriviu, sense pla? —Tinc la idea general, la filosofia. I una llibreta. Quan faig un capítol, el passe a la llibreta, resumit. Deu, sis ratlles, fàcil. Perquè quan passe pel capítol deu, puga mirar què ha passat abans. És a dir, no faig una escaleta de guió sinó que va anant a l’inrevés. I, si em perc, he de buscar el problema al darrere, perquè significa que no li he donat prou base de recorregut. És una forma difícil d’escriure. Et lleva salut. I, al mateix temps, et té crispat en el text. —Però heu fet una segona part i ja penseu en la tercera. Ha d’estar planificat. —No. T’ho jure. Hi ha molta gent que planifica la novel·la. Però hi ha una pregunta, abans: per què vols fer eixa novel·la? Jo la vull fer per explicar un temps postcrisi, uns personatges outsiders. I d’ací ix l’argument. En aquest cas, per primera vegada, però, sí que he fet un organigrama de personatges. Una làmina gran, amb tots. Si no, no podia controlar-ho. —La guardeu? —Sí. Aquesta vegada ho he guardat tot. Perquè escric a mà. O, més exactament: si escric avui a mà, l’endemà ho passe a l’ordinador. Però la primera, sempre a mà. M’és més còmode. Tot lo mon em diu que sóc boig. És més: de vegades he de parar d’escriure perquè em fa mal. Mira  hi veus la diferència? —I tant! —Això m’ho vaig fer boxejant. Quant tenia divuit o dinou anys. Em posaren un guix, i al cap de deu dies me’l vaig llevar. Em molestava. I em quedà això. Ara, quan escric, al cap d’un parell d’hores em fa mal. Pose la mà en aigua gelada, de vegades. Però quan no puc, no puc. —Però no podeu evitar d’escriure. —No. Odie i estime escriure. Quan comence una novel·la és dir ‘cague en Déu… una altra vegada posar-me en aquest merder…’ El primer mes dorm fatal (com ara, que publique novel·la, també). Però després, quan comences a crear personatges… sóc feliç. O desgraciadament feliç: sóc desgraciat perquè treballe i patisc molt, però sóc feliç perquè és el meu món. És el meu món. A vegades confonc els mons. —Per força. Heu creat uns personatges vívids, un univers paral·lel que, a sobre, passa d’un llibre a un altre. —Jo m’ho crec, que viuen amb mi. Saps per què? Perquè en la vida real conec alguna gent que és molt semblant. I crec que el Llargo i el Messié són germans meus. Sí. I el Marc sóc jo. I el Ferran Torres és cosí. —O viceversa. —Sí. Escrius i els fas ser partícips dels teus desencisos, desencantaments, optimismes… En el fons, m’agradaria molt viure en una societat així. Sí. On pots estar tranquil. No et robaran, només roben a qui s’ho mereix. I tenen el seu codi: no trafiquen amb armes, amb prostitució, amb drogues… És un altre univers. —Superposat. —Això. Perquè es nodreixen del primer sistema. N’aprofiten les escletxes per a crear el segon. Jo vull que, si continuen aquests personatges, creen un segon sistema de tallers mecànics il·legals, de casinos, de venda de roba i de queviures… un segon sistema on treballen mil persones, sense papers ni hòsties. M’agraden molt tots aquests outsiders. Els de la vida real (no en vull dir noms perquè és la seua vida), saben que sóc autor, en català, i no han llegit ni un llibre en sa vida però em respecten. —Els vostres tampoc no els han llegits? —Psa, jo els els regale i hi fan una miradeta i tal. Un d’ells em va deixar anar un dia ‘hòstia, no m’he de morir sense haver llegit un llibre teu!’ Imagina’t. Però i què. Tenen molta vida. Sovint, n’hi ha que menyspreen aquest tipus de gent. Jo no menyspree mai ningú. D’alguna manera, tothom treballa per a mi: un crític literari, un periodista, un jugador professional de cartes… Per què? Perquè tot és món. I sempre n’hi ha un que aporta alguna cosa. Jo només em lleve de damunt els pesats. Ferran Torrent, presenta la seva darrera novel·la “Individus com nosaltres” —Parleu de la societat valenciana però, en el fons, acabeu fent una mena de fresc de la condició humana. —Sí, sí. En el fons jo sóc molt moralista, eh? Em fot reconèixer-ho, però ho sóc. Intente donar consells a la gent. Em dic però a tu què t’importa, idiota? Però no ho puc evitar. No puc. Per això cree un altre tipus de moral. —Però hi ha moral. —Hi ha moral. I hi ha missatge. Em rebel·le contra la moral oficial des d’una altra moral. —Ens mostreu aquest segon sistema, i en feu literatura, però en realitat ja vivim així: sense l’economia submergida no s’explicaria que continuéssim fent via, amb una desocupació estratosfèrica i… —Exactament. Jo crec que tot això és l’efecte postcrisi. És a dir: què ens ha deixat la crisi? Una inseguretat enorme. Abans, una crisi durava dos, tres anys i després tornava la normalitat. Ara ja no sabem res, i la gent s’ha de defensar d’alguna manera. Inseguretat i un món d’individualistes, que va lligat. —En algun moment heu dit que havíeu d’agrair que existís el PP perquè us fornia d’històries. —Bé, era una boutade. —D’acord. Però sempre ens poseu un espill a la realitat i la novel·leu. Ara no hi ha PP. Continueu fent novel·les. I posant l’espill. —I el posaré. Jo tenia un eslògan, que mantinc i que segurament hauré dit en alguna novel·la: contra el poder, encara que siga d’esquerres. Sempre contra el poder. A més, si són els meus, amb més èmfasi, si pot ser. Perquè de la dreta no n’espere res, però d’ells, sí. I continuen mirant-se el melic. Em molesta molt que la gent no siga autocrítica. Que els altres són uns corruptes? Sí, d’acord, però sigues autocrític, perquè hi ha moltes classes de corrupció. Per exemple, no es parla de la gent que es ven al poder per a tenir un càrrec. I això és molt d’esquerres, eh? —Possiblement. —A vegades sóc una mica difícil perquè ho qüestione tot. És un defecte que tinc: qüestione i qüestione contínuament. I això tampoc no és bo: no em permet ni un refresc, ni una pausa. Potser sóc més tolerant amb els meus amics outsiders, que no tenen educació ideològica. Ara pense en un que, si el veus, potser t’espantes: gros, roig, ulleres negres, cadena d’or. Però és un paio molt intel·ligent… sense cultura. I molt intel·ligent. —Una altra dèria torrentiana que també és present, des de la dedicatòria, a la novel·la: el respecte pel periodisme. —Al periodisme de fa vint anys. No és que refuse el d’ara. Però és diferent. Recorde que jo eixia al carrer. I anava a la comissaria, a arreplegar el sobre de successos, amb tot el que havia donat la setmana. Aleshores volien semblar guais perquè venien del colp de Tejero i tu, que escrivies en català, et plantaves allà i et tractaven de puta mare. I m’ho criticaven. I provava d’explicar-los-ho: sóc un reporter de successos, que és el que m’agrada: tinc contacte amb els baixos fons… i amb la policia. —En algun lloc heu dit que us agrada més el cinema que la literatura, però… —Saps què passa? Que devia ser en una entrevista quan ja n’havia fet deu. I pot ser que digueren: ‘T’agrada més el cinema que la literatura?’ I jo: ‘Sí’. I m’agrada molt el cinema. Molt. Però m’agrada més llegir. A mi, em lleves la lectura i em mates. A les vuit de la vesprada ja me’n vaig. A llegir. —Oh, i què en fem, de la imatge de Torrent i la boxa, la gresca, les timbes? — Doncs aquesta és la vida que faig: a les vuit me’n vaig a llegir. Fins a les onze o així, depèn del llibre. Això d’eixir de nit, no ho he deixat de fer perquè estiga cansat, sinó perquè necessite trobar alguna cosa que siga nova. Anar a fer copes… ho he fet tantes vegades que no em ve de gust. Ara, si em dius: “Conec un lloc de karaoke de friquis“, d’acord’. —Ja hem quedat que sou autocrític. Però al mateix temps fa la sensació que n’esteu satisfet. —D’aquest llibre, sí. Ara el llegiria i hi canviaria moltes coses, passa sempre. Però me’n sent satisfet perquè és el que jo volia fer: una novel·la d’humor, dinàmica, on hi haguera molts personatges, que parlara del segon sistema, la llei i la justícia. Objectiu complert. —Els vostres perdedors, al final, sempre guanyen? —Guanyen en vida. Són vividors: bones paelles, bones gambes, bon vinet. Són perdedors? No ho sé. Són perdedors vitalistes. I sempre guanyen ells. Per què? Perquè jo vull que guanyen. En aquest cas, volia un final contundent, un final a favor dels delinqüents.

Summary: Ferran Torrent: ‘Contra el poder, encara que siga d’esquerres’


El batlle de Manacor, Miquel Oliver (Més per Mallorca), va gosar criticar els avantatges polítics i legals que ha rebut l’Acadèmia Rafa Nadal, construïda a Manacor, sense calcular que rebria una onada de crítiques. El tennista va respondre a Oliver amb una carta, a continuació la premsa s’hi va abraonar i Ciutadans i PP van activar una campanya contra ell per polititzar la polèmica. Oliver atén telefònicament VilaWeb per a explicar la seva versió dels fets. Referma que s’ha dissenyat una llei a mida per a Rafa Nadal i la seva família, i dues vegades: primer, per a construir l’Acadèmia Rafa Nadal i després per a explotar-la turísticament. Però lamenta que la seva crítica s’hagi barrejat amb la política. —Us ha sorprès la reacció de part de la premsa espanyola per haver criticat Rafa Nadal? —M’ha sorprès i m’ha decebut, perquè algú que critica això que vaig dir ho fa perquè no ho ha llegit o no ho ha entès, o bé perquè vol fer una interpretació i utilització de les paraules que vaig dir. En realitat, en aquella entrevista d’El Confidencial vaig mirar de transmetre que tothom havia de ser igual davant la llei i davant les seves obligacions. També m’ha decebut molt perquè la premsa i alguns partits nacionalistes espanyols han utilitzat la figura de Rafa Nadal per anar contra un nacionalisme o, una vegada més, contra les meves idees. —La vostra ideologia independentista ha estat pólvora de mitjans i partits, voleu dir? —Sí, de fet, en una de les entrevistes que vaig concedir a un mitjà espanyol el cap de setmana, em van demanar unes quantes vegades quina era la meva ideologia. Jo vaig respondre que això no tenia res a veure amb igualtat de les persones davant la llei. Han utilitzat Rafa Nadal per atacar uns ideals. I això és una pena, perquè cal recordar que Nadal, temps enrere, va participar en una campanya de l’Obra Cultural Balear en defensa del català a les Illes, i també en una altra de l’OBC per a fomentar la llengua. Estic convençut que en Rafa Nadal s’ha trobat en una batalla política que no volia ni calia, i els partits espanyols l’han utilitzat com ariet de la seva figura per anar contra una ideologia, una manera diferent de pensar. —La carta que us va enviar Nadal l’esperàveu? —El cas curiós és que la carta només la va enviar a tres mitjans locals del municipi, concretament dos de paper i un de digital. Per tant, crec que la seva intenció no era magnificar-ho sinó evitar que sortís del municipi, cosa que no passat. I de fet crec, encara que no en tinc confirmació, que la carta no l’ha escrita ell sinó que ha obeït a una estratègia d’atac. No sé qui l’orquestra, però no quadra amb la seva manera d’actuar fins ara. A títol jocós, i tenint en compte la meva admiració cap a Rafa Nadal com a persona i tennista, és com si a un catòlic envia una carta a Déu. Bromes a banda, sí, la carta em va saber greu. —A l’entrevista dèieu que Nadal no havia pagat l’IBI, però ell a la carta que us va enviar responia que ho havia fet tan bon punt l’ajuntament li havia demanat. Per què vau dir-ho, si els pagaments ja estan al dia? —El govern del PP no havia fet els tràmits per a demanar l’IBI al centre de tecnificació de Rafa Nadal. I ha estat quan hi ha hagut un canvi de govern que parlam d’aquesta necessitat, perquè els contribuents siguin tots iguals i tothom pagui allò que li toca. Però és important de saber el context en què explic això. Ho explic en una entrevista en què em demanen si quan vaig arribar a l’ajuntament fa poc, el mes de juny, em vaig trobar amb una resolució provinent del parlament. Segons aquest document, l’Ajuntament de Manacor acceptava l’ampliació del Centre de Tecnificació i en permetia un ús turístic, i que es pagassin uns imposts adients amb aquest fet. Jo vaig signar la tramitació perquè era un mandat legal de la llei d’habitatge, encara que no hi estigués d’acord. Aquest era el motiu de la trucada de l’entrevista, que vaig lligar amb un altre fet important, que és que quan es va aprovar la llei que permetia la construcció del Centre de Tecnificació, adduint l’interès general i a mida per als Nadal, tampoc no van haver de pagar imposts a l’ajuntament en concepte de construcció. Pujaven a 900.000 euros. Quan veus aquestes coses, les comences a explicar i, és clar, el periodista agafa la declaració on hi ha més tall. —S’ha fet una llei a mida. —Ha tingut un seguit d’avantatges per a fer el Centre de Tecnificació, amb una llei durant el govern Bauzà, i ara referendada per un govern del PSOE que amb el suport del PI i el PP li dóna la possibilitat d’ampliar el centre. Com a urbanisme a la carta, ho hem criticat i sempre ho hem posat en qüestió. —Quan éreu batlle el 2015 el pare de Rafa Nadal ja us va venir a demanar ajuda, oi? —Quan es va crear el centre, havia de ser únicament per a professionals, i al final s’ha convertit en un centre comercial i esportiu que el 2015 volia convertir les places residencials que tenia en places hoteleres. Això ho perseguia la família i l’entorn de Rafa Nadal. Per això el 2015, quan era batlle de Manacor, em van venir a veure, m’ho van demanar i volien que actuàs amb la Conselleria Turisme. —Quina relació hi tenen el jugador i la família amb el poble? —Jo diferenciaria el jugador de la família. Quan parl de l’entorn de Rafa Nadal, em referesc als negocis que envolten en Rafa utilitzant la marca i el personatge. És un negoci nu i cru. —I el jugador? —És com qualsevol ciutadà poc present al poble perquè té una activitat que no li ho permet. Però és cert que sempre té pot ve a Manacor, es relaciona amb els seus amics i amb una certa normalitat dins la mateixa activitat que desenvolupa. I com qualsevol personatge públic fa determinats gests quan arriben dates com ara Nadal i s’acosta a la gent de baix. I sé que fa feina per a gent necessitada a Palma i a Barcelona. —Llavors, per què li vàreu retreure que ‘la manacorinitat no es verbalitza, s’exerceix’? —Perquè les empreses que hi ha al nucli de Manacor sempre han tingut en consideració d’adreçar-se a la societat i exerceixen la responsabilitat social corporativa. L’acadèmia sempre va dient que tot és beneficiós per a Manacor, però de moment només han exercit la manacorinitat per a justificar la seva activitat i poca cosa més. De totes maneres, estic convençut que en Rafa té bones intencions i consider que amb un entorn millor, els esforços que ha fet serien més beneficiosos per als manacorins i tothom podria sortir-hi guanyant, cosa que no ha acabat de passar. —Com heu explicat, primer es fa el centre de tecnificació i més tard es desenvolupa com un centre turístico-comercial. Creieu que això ja era la intenció inicial de la família? —No ho sé, sincerament. Però tampoc no cal dir que aquesta gent tenen els millors assessors i els millors advocats, i a mesura que anaven veient com anava, també els devien dir que podien descobrir-hi més usos. Però no ho sé i no vull pensar tan malament. —Dieu que sabeu del cert que hi ha gent que no en surt contenta, de l’acadèmia. En un sentit laboral? —Sí. De fet no hi ha un conveni col·lectiu d’empresa, no hi ha un conveni del sector de la pràctica esportiva, i hi ha un conjunt de negocis englobats dins el centre que no tots tenen possibilitat d’adherir-se al conveni col·lectiu. Sí que hi ha uns coordinadors i caps ben remunerats, però no tots els perfils són ben pagats, ben considerats i ben tractats. —Com a batlle, penseu que aquest centre esportiu i comercial és positiu per al poble? —I tant, sí. L’acadèmia hi és, els negocis hi són, els treballadors hi fan feina i l’atractiu hi és i hi continuarà essent, però això no lleva com s’ha fet. No ha sorgit d’una tramitació ordinària. Quan es va construir, com qualsevol construcció a les Illes, tenia l’obligació de cedir el 5% dels terrenys urbanitzats a usos públics. I aquesta cessió no es va fer. Són errenys que serveixen per a fer escoles, infrastructures… Ni tampoc es van rebre els 900.000 euros del permís de construcció que he dit abans. I cal recordar que Rafa Nadal oncle era regidor del PP quan es va aprovar la llei. —I diputat al parlament quan es va aprovar la llei d’habitatge. Però no va assistir a la votació. —Sí, és clar, és que no faltaria sinó. Ja seria ‘es colmo’, com va dir aquell.

Summary: Miquel Oliver: ‘Els partits espanyols han utilitzat la figura de Rafa Nadal per atacar una ideologia’


El consell nacional d’Esquerra Unida i Alternativa (EUiA) ha aprovat de donar suport a la candidatura d’En Comú Podem a les eleccions espanyoles. El document aprovat no diu res sobre la possibilitat que el coordinador general, Joan Josep Nuet, concorri amb ERC el 28-A, però fonts del sector crític consultades per VilaWeb asseguren que si arribé a passar en demanaran l’expulsió. Demà és previst un consell nacional d’ERC per a confirmar les llistes electorals. El partit de Nuet, Comunistes de Catalunya, que és una de les tres branques d’EUiA, va aprovar dissabte una resolució de suport a l’impuls de candidatures republicanes el 28-A i feia una crida a treballar per a una confluència entre ERC i Sobiranistes, la plataforma dels comuns impulsada per Nuet i Elisenda Alamany. Els crítics asseguren que han preguntat una quinzena de vegades a Nuet sobre el seu possible salt a la llista d’ERC però que el dirigent no ha respost. Nuet ha anunciat que no es presentaria a la reelecció com a secretari general en una assemblea nacional extraordinària que es farà així que hagi acabat el cicle electoral, per a ‘analitzar la situació política i prendre aquelles decisions que se’n derivin’. El document aprovat constata que a les eleccions municipals, EUiA es presenta majoritàriament entre les llistes de Catalunya en Comú i Podem, però que també ha teixit algunes altres aliances. ‘Atès el context polític, s’haurien de viure amb normalitat les diferències a l’hora de bastir aquest espai polític i la presència de diverses candidatures electorals’, diu. Nuet s’ha manifestat ‘molt content’ del resultat del consell nacional, que ha aprovat el document estratègic amb 55 vots favorables, cap contrari i 33 abstencions. Molt content del resultat del Consell Nacional d’ @EUiA_cat on amb 55 vots a favor, 0 en contra i 33 abstencions s’ha aprovat la política d’EUiA el #28A que treballa per sumar aliances republicanes pic.twitter.com/D8XM3x3nnQ — NUET (@NUET) March 13, 2019

Summary: EUiA es presentarà amb En Comú Podem el 28-A i els crítics amenacen Nuet amb l’expulsió si fa el salt a ERC