És, com totes les diades, una data simbòlica. I, com totes també, arriba cada any vestida amb les pulsions de l’actualitat més immediata. El 9 d’Octubre, la diada oficial del País Valencià, commemora l’entrada del rei Jaume I a la ciutat de València, l’any 1238. És aquell ‘quan veiérem la nostra senyera dalt la torre, descavalcàrem del cavall i ens adreçàrem vers orient i ploràrem dels nostres ulls i besàrem la terra’ del Llibre dels fets que encara avui hi ha qui recita de memòria. La data, per tant, i malgrat que la conquesta es va allargar uns quants anys i uns reis més, fixa simbòlicament la incorporació de l’actual País Valencià a la corona catalano-aragonesa amb lleis i institucions pròpies, amb l’assumpció de la llengua i la cultura que continuem compartint. Es considera, de fet, el naixement del poble valencià. El 9 d’Octubre serveix, més enllà de la commemoració històrica, per a la reivindicació explícita, concreta i actual. I de termòmetre polític, també. La Diada d’enguany té lloc en un context especial al País Valencià, marcat, a grans trets, per dues influències: d’una banda, la dinàmica valenciana, pendent de la consolidació, o no, del canvi de cicle polític que es va fer evident a les eleccions autonòmiques del 2015; i, d’una altra, el factor català, amb el referèndum, la repressió i la possible proclamació d’independència. No cal tenir cap bola de vidre política per a endevinar que seran les dues grans qüestions de la Diada valenciana del 2017. En clau de País Valencià, és el 9 d’Octubre de l’equador de la legislatura. El resultat de les darreres eleccions autonòmiques va mostrar un canvi de cicle social que es va expressar en una majoria de progrés a les Corts, i al govern, que, per bé que fràgil i bastida a moltes veus, i diverses, intenta des d’aleshores dibuixar un camí propi i contraposat als anys de domini del PP, amb tot allò que van significar. En aquest sentit, la coalició de govern (PSPV i Compromís), que compta amb el suport crític, extern, de Podem, intenta fer visible no tan sols la distància respecte dels temps de corrupció del PP, sinó el resultat dels dos anys de gestió. La llei de plurilingüisme, la competència lingüística que s’ha aconseguit incloure a la propera llei de la funció pública, el pacte contra la violència de gènere, la qüestió de la dependència o l’anunci que 2018 serà l’any de la recuperació dels mitjans públics en la llengua pròpia (amb la posada en funcionament d’À Punt i el retorn de TV3) són algunes de les qüestions que el Botànic posa sobre de la taula. A més de fer seva la reivindicació social –cada vegada més estesa– de la qüestió del finançament, sobre la qual fins ara l’estat espanyol s’ha negat reiteradament a dialogar. La manifestació de la vesprada, convocada per entitats, sindicats i partits que s’apleguen en la Comissió Nou d’Octubre (ACPV, Associació Cívica Tirant lo Blanc, BEA, Ca Revolta, Escola Valenciana, Plataforma pel Dret a Decidir, Societat Coral el Micalet, CCOO-PV, Intersindical Valenciana, UGT-PV, Compromís, els Verds del País Valencià, ERPV, EUPV, Podem i PSPV-PSOE) tindrà per lema ‘Sí al valencià’, amb la intenció precisament de ‘posar l’accent en la llengua com a element de trobada i cohesió social, com a espai comú i valor compartit d’una societat plural’. Ningú no oblida, amb tot, que el, diguem-ne, factor català serà també un element amb paper destacat en aquesta diada. Més enllà de les crides més o menys histriòniques fetes per alguns dirigents del PP per a ‘protegir’ el 9 d’Octubre, quan semblava que la compareixença de Puigdemont al parlament català coincidiria amb la Diada, i més enllà també de les declaracions del president Ximo Puig, que va afirmar que la coincidència enviava ‘un missatge que no és gens positiu’ i que ‘el 9 d’Octubre és el dia dels valencians, i els valencians mereixen respecte’, el fet és que els esdeveniments del nord tiben la corda en diversos sentits. La convocatòria del referèndum, i sobretot, la repressió posterior van tenir un punt important de consens centrat en la defensa del diàleg i la condemna de la violència. Malgrat que Mónica Oltra es despengés, el 21 de setembre, amb unes declaracions en què reclamava que les autoritats catalanes desconvoquessin el referèndum. Aleshores la tempesta dins i fora de la coalició Compromís va ser considerable. El pas següent, és a dir, la proclamació d’independència, és probable que no compti ni tan sols amb aquest consens d’equilibris i silencis. El govern del Botànic és un acord plural, que encapçala el PSPV-PSOE (amb la seva defensa de l’status quo espanyol), i dins de Compromís també hi ha partits i corrents amb posicions diverses: Iniciativa del Poble Valencià, per exemple, el partit d’Oltra, una escissió d’EUPV que es podria assemblar a Iniciativa per Catalunya, és la força que se’n distancia més. Mentrestant, el PP, amb la maquinària partidista funcionant a consciència i a tota pastilla, pretén utilitzar la qüestió per provar d’atiar les brases d’un anticatalanisme que tants rèdits electorals li han donat en el passat. El seu discurs, ultra la interessada divisió entre ‘valencians bons’ (ells) i ‘valencians dolents’ (els altres, és a dir, els ‘catalanistes’), se centra ara a identificar Compromís amb la CUP i les seves ‘aspiracions secessionistes’. El panorama, per tant, es presenta intens, tal com reclama el que hi ha en joc: mantenir i eixamplar la base social que va fer possible el canvi del Botànic, sense caure en la propagació del conflicte que pretén el PP (i que l’alimenta), i evitar, així, que el País Valencià es converteixi en un escenari anticatalà, o bé tornar a una situació de domini de la dreta espanyolista al País Valencià. Tot això no es dirimirà aquest 9 d’Octubre, és clar. Però sí que serà una bona ocasió per a mesurar les forces de l’una opció o de l’altra.

Summary: 9 d’Octubre, una diada amb un ull al Botànic i un altre al nord


La trobada d’un grup d’amics arran del suïcidi d’un d’ells és el tema que ha triat el director barceloní Dani de la Orden per a tornar a la gran pantalla. La comèdia dramàtica Litus és protagonitzada per Quim Gutiérrez i Belén Cuesta. Aquesta setmana també s’estrena el documentari Aute Retrato, sobre l’artista Luís Eduardo Aute, i el drama basat en fets reals Five Feet Apart, que narra la història d’amor de dos adolescents amb fibrosi quística. Litus. Direcció: Dani de la Orden. Intèrprets: Belén Cuesta, Marta Nieto; Quim Gutiérrez, Miquel Fernández, Álex García, Adrián Lastra. Gènere: Comèdia dramàtica. Esbós: Uns amics es troben tres mesos després del suïcidi d’un d’ells. La trobada farà emergir secrets i tensions i mostrarà com ha afectat la tragèdia a cadascú. Aute Retrato. Direcció: Gaizka Urresti. Gènere: Documentari. Esbós: Film sobre l’obra de Luís Eduardo Aute, destacat músic i artista polifacètic (cantautor, intèrpret, pintor, poeta, cineasta i dibuixant). Per mitjà de diversos capítols la cinta explora cadascuna de les facetes creatives de l’artista. Five Feet Apart (A dos metros de ti). Direcció: Justin Baldoni. Intèrprets: Haley Lu Richardson, Kimberly Hebert Gregory, Parminder Nagra; Cole Sprouse, Moises Arias, Gary Weeks. Gènere: Drama. Esbós: Història d’amor entre dos adolescents que tenen fibrosi quística. Els dos enamorats maldaran per aferrar-se a la vida i a l’amor tot i que la seva malaltia els impedeix el contacte físic. Basada en fets reals. Sordo. Direcció: Alfonso Cortés-Cavanillas. Intèrprets: Ruth Díaz, Stephanie Gil, Olimpia Melinte; Asier Etxeandia, Hugo Silva, Aitor Luna, Imanol Arias. Gènere: Acció. Esbós: Lluita per la supervivència d’un grup de maquis ocults a les muntanyes. El protagonista es queda sord per una forta explosió, cosa que li complicarà les coses per a resistir al bosc. Dulcinea. Direcció: David Hebrero. Intèrprets: Sara Sanz, Thalma de Freitas, Joëlle Berckmans; Steven Tulumello, Germán Torres, Phil Miler. Gènere: Comèdia. Esbós: Un jove nord-americà torna a casa després d’una visita a Espanya i descobreix que la seva mare ha mort i que la seva parella l’enganya amb el seu germà. Un terapeuta li ofereix de regal un anell que li permet de viatjar a qualsevol part del món, amb la condició de no visitar el mateix lloc més d’una vegada. The Reports on Sarah and Saleem (Los informes sobre Sarah y Saleem). Direcció: Muayad Alayan. Intèrprets: Sivane Kretchner, Maisa Abd Elhadi, Hanan Hillo, Rebecca Esmeralda Telhami; Adeeb Safadi, Mohammad Eid, Kamel el Basha, Ishai Golan. Gènere: Drama. Esbós: Història d’amor entre un home palestí i una dona israeliana a Jerusalem, tots dos casats. Els dos amants decideixen d’arriscar-se i mantenir les seves trobades furtives a la furgoneta d’ell. Però els descobreixen i la seva aventura amorosa pren una dimensió política perquè s’han trobat al lloc i en el moment equivocats.

Summary: Les estrenes: Dani de la Orden torna a la gran pantalla amb la comèdia dramàtica ‘Litus’


En el redescobriment de Santiago Rusiñol al Teatre Nacional de Catalunya i en la projecció més enllà, el director Xavier Albertí va tenir la pensada de proposar a l’escriptor Raül Garrigasait de rellegir Rusiñol, remirar-se’l i escriure’n un assaig. La pensada va ser de gran lucidesa i el resultat, brillant: El fugitiu que no se’n va (Edicions de 1984). Raül Garrigasait (Solsona, 1979) va estudiar filologia clàssica, una formació que va acabar a Alemanya. És autor de l’assaig Els gos cosmopolita (Acontravent) i d’una novel·la molt premiada: Els estranys (Edicions de 1984). En tots els seus llibres hi ha l’esforç de canviar el punt de vista per veure les coses amb una llum diferent. I és això que ha fet també amb la figura de Santiago Rusiñol. El llibre de Garrigasait s’inscriu en una tardor de reivindicació de l’obra de Rusiñol. Albertí ha posat en moviment tot de mecanismes i n’ha resultat el muntatge de l’obra teatral Els Jocs Florals de Canprosa (fins l’11 de novembre) i després una adaptació teatral de La niña gorda (del 19 de desembre de 2018 al 4 de gener de 2019). I s’hi han afegit tot d’esdeveniments artístics: el Museu Nacional de Catalunya farà un acte sobre Rusiñol i, a més, coincideixen diverses edicions de la seva obra: Teatre polèmic, que publica L’Avenç; Oracions, que publica Edicions de 1984, a partir d’una edició de Garrigasait; i El fugitiu que no se’n va, que ha aparegut a la mateixa editorial. Però, a més a més, l’editorial Males Herbes acaba de publicar Savis, bojos i difunts, volum que conté tres contes de Rusiñol. Hem entrevistat Raül Garrigasait, que ens parla de l’aproximació a Rusiñol i el seu temps, de com va introduir la modernitat al país i de la seva vigència. A més, ens explica el nou projecte la Casa dels Clàssics, que ell presideix i que neix amb la intenció de divulgar els clàssics grecs i llatins de la col·lecció Bernat Metge. —Com vèieu Rusiñol abans d’aquest projecte? —Era el Rusiñol de L’auca del senyor Esteve, el Rusiñol que la majoria tenim al cap. Per això abans d’acceptar d’escriure sobre Rusiñol, vaig agafar les seves Obres Completes i em vaig passar quinze dies llegint-lo. I vaig descobrir que era un autor que m’interessava i em van venir ganes d’endinsar-m’hi. A partir d’aquí, tot ha estat un descobriment. —D’entrada, sense aprofundir-hi, l’obra pictòrica de Rusiñol es mostra molt més contemporània que no la seva literatura. —És molt sorprenent pensar que a final del segle XIX, en molt pocs anys, es va passar dels Jocs Florals, d’una poesia religiosa, amorosa, patriòtica, al món de Rusiñol, un món amb gent addicta a la morfina, amb marginats, amb tot l’ambient que veiem en les pintures que va fer a Montmartre. Rusiñol va ser una figura clau en la modernització de la pintura catalana. Això és innegable i ja s’havia dit: Mita Casacuberta té estudis molt importants sobre Rusiñol (de fet, sense aquests estudis jo no hauria pogut escriure aquest llibre), en què el presenta com el primer artista modern de la nostra cultura. Jo he mirat de llegir algunes de les obres que més me n’interessaven i mirar-me’n alguns quadres, des del punt de vista de l’artista que introdueix la modernitat artística entre nosaltres. —I què hi heu trobat? —Hi he trobat un artista que en la seva obra explora tots els conflictes del seu temps. La modernitat, per a mi, no és un estil ni és una cronologia, sinó que és una crisi i l’aparició d’un seguit de conflictes: entre classes socials, entre l’individu i l’estat, entre l’artista i la societat, entre ideologies diferents… I no sé si hi ha cap obra literària de la Catalunya del voltant de 1900 que presenti tots aquests conflictes d’una manera tan crua i tan directa com ho fa Rusiñol. Això el fa molt interessant. —És un autor complex, de camins estranys. El títol del llibre resumeix molt bé què li passa, a Rusiñol. Adopta la modernitat abans dels quaranta anys i ens en fa d’ambaixador des de París, però després es replega i acaba convertit en un antimodern. —Té una relació molt ambivalent amb la modernitat, que es va manifestant de maneres diferents. Per exemple, a la primera part del llibre es fixa en el fugitiu. Aquest gest de fugir és molt típic de l’artista modern: hi és en Gauguin, que se’n va a la Bretanya i després a Tahití, i en Rusiñol, que decideix d’abandonar la família (la dona i una filla de dos mesos) per anar-se’n a París, a viure entre marginats (tot i que ell no va ser mai un marginat). I aquest gest és com una metàfora de la llibertat de l’art, que l’art no s’ha de sotmetre a convencions socials, al poder, a les ideologies, al mercat, etc. Aquesta és una part de Rusiñol molt forta. Però hi ha una altra part que no se’n va: Rusiñol també tenia la capacitat de connectar amb un públic, de ser popular. Va tenir la capacitat de crear-se una imatge pública envoltada d’anècdotes. —Sí, és la imatge que ha quedat més en l’imaginari del país. —I dins aquesta capacitat que tenia de connectar amb el públic, hi ha una cosa que em sembla molt important: la seva relació amb la tradició barcelonina del costumisme humorístic, de l’humor popular, que es veu en els monòlegs, en les anècdotes que popularitzava amb Ramon Casas… És un món molt popular. Ell era fill del barri de la Ribera i és aquell món menestral. Són dues cares que poden resultar contradictòries. Una cosa és fugir del teu món i anar a pintar la marginació, que és l’antisocietat, i una altra és ser un personatge social, un home de cafè, que tothom coneix, que explica anècdotes a tothom, que fa obres de teatre al cafè mentre parla amb els seus amics… Són les dues cares de Rusiñol. L’escriptor Raül Garrigasait. —Comenceu el llibre parlant del quadre que immortalitza la trobada de Rusiñol amb el músic Erik Satie, un marginat de Montmartre, però que va ser l’artista que ‘va inventar l’estètica musical del segle XX’. Rusiñol estava entre marginats, però triava marginats elevadíssims. —En aquesta trobada hi ha una cosa extraordinària: Satie tenia vint-i-cinc anys i Rusiñol en tenia trenta. Ni l’un ni l’altre eren figures reconegudes. La seva coneixença va ser casual. I aquest Satie ja havia compost les Ogives, les Sarabandes, les Gymnopédies, les Gnossiennes. O sigui, unes obres que ja són revolucionàries, que ja transformen la música del segle XX. Però no l’havia reconegut ningú com el músic revolucionari que era. Tocava al cabaret i ja està. Rusiñol li va sentir tocar aquestes peces i això és impressionant! A mi segurament aquesta idea és la que em va fer escriure el llibre. Perquè, a més, Rusiñol té un quadre en què representa Satie tocant l’harmònium a l’apartament de la colla d’artistes catalans. Aquesta imatge em va fascinar. És un moment d’aquells que canvia la història, tant de Rusiñol com de l’art modern en general. —I Rusiñol ja va reconèixer i valorar la modernitat de Satie? —Rusiñol tenia molta habilitat a flairar les atmosferes, les estètiques, els estils. I, en canvi, no feia pas una lectura sistemàtica, no era una rata de biblioteca. A ell li agradava d’anar als llocs i parlar amb la gent. D’aquesta manera captava les coses. Jo crec que amb Satie va passar això. El presenta com un compositor hel·lènic que busca la màxima simplicitat. És bonic i molt exacte. I la pregunta que jo em feia era: aquella atmosfera que va flairar ell en aquella trobada amb Satie, en aquell món de Montmartre, es reflecteix de cap manera en l’obra de Rusiñol? D’una banda hi ha els quadres, que capten a la perfecció aquesta atmosfera de quietud que hi ha en Satie, de col·locar-se fora de la història. Hi ha un quadre que és Satie assegut a l’habitació a la vora del foc i n’hi ha un altre amb Satie tocant l’harmònium. En tots dos es veu molt clar. Però hi ha un llibre de Rusiñol, poc conegut i que ara reedita Edicions de 1984, Oracions, en què també es troba aquesta atmosfera. Les Oracions és el primer llibre de proses poètiques de la nostra literatura. Es va publicar amb dibuixos de Miquel Utrillo i partitures d’Enric Morera. És a dir, es va concebre com una obra d’art total. —I què són les Oracions? —Són uns poemes que constitueixen moments de contemplació, de quietud. Cada apartat del text és una pregària estètica, a la bellesa d’algun element natural o a la innocència o a l’amor. A les meravelles del món, tan naturals com humanes. I en totes aquestes oracions s’insisteix a trobar aquests moments de quietud davant la bellesa. Moments de quietud que són el contrari de la pressa i el procés d’industrialització, que s’esdevé en l’època en què és escrit el llibre. La quietud de Satie és una mica exòtica, com ho és la quietud que demana Rusiñol en les Oracions. És un moment d’entrada de la modernitat estètica molt important. Les Oracions es publiquen el 1897 i sembla que es van començar a concebre el 1893. —El segon capítol del llibre el dediqueu a parlar de la música de Satie i al concepte de modernitat. Mostreu uns coneixements musicals molt notables. Heu estudiat música? —Sí. De fet, d’adolescent em pensava que seria músic. Vaig estudiar guitarra clàssica al conservatori. I vaig combinar la filologia clàssica amb la música, fins que em vaig acabar centrant en el món de les lletres. Però la música sempre ha estat molt important per a mi i apareix en tots els meus llibres. —Aleshores entreu en un tema central: la posició de l’artista davant la modernitat, que es trenca o que es vol transformar. Perquè la societat del tombant de segle es troba en plena transformació, també de valors. És el moment del naixement de l’individualisme modern i tot allò que implica aquest nou paradigma. I d’aquí a la posició de l’estat. És el moment en què començat la reglamentació social, l’establiment de lleis per a tot. I això ho confronteu amb l’ànsia de llibertat i de trencar els límits de l’artista. —La cosa que em va sorprendre molt, i que és un fil recurrent que travessa tota l’obra de Rusiñol, és la idea de dominació i de violència. És clar, l’encarnació més clara d’això és l’estat. L’obra teatral L’hèroe ens presenta el conflicte estat-família i estat-individu. Hi ha un noi que l’estat ha convertit en un heroi de guerra per mitjà de la violència colonial i que el mostra com un instrument de propaganda de l’estat. I presenta el conflicte amb un cruesa poc habitual. Aquest interès pel conflicte, en el teatre de Rusiñol es veu molt clar. Per això trobo molt encertat que el volum que ha publicat l’Avenç sobre el teatre de Rusiñol es tituli Teatre polèmic. Ell, del teatre estant, va fer sàtires pràcticament de totes les ideologies del seu temps. I sempre pensant en l’efecte que aquests debats susciten en el públic. —El capítol sobre L’hèroe, un dels moments colpidors del llibre, conté uns paral·lelismes amb la situació política actual, sobre la violència de l’estat, que anguniegen molt. —Això en Rusiñol passa sovint, que hi veus uns paral·lelismes que fan patir una mica. —Hi ha un altre moment culminant, quan parleu d’Els Jocs Florals de Canprosa. Rusiñol tasta en la seva pell que l’humor i la sàtira tenen un preu també. —Els Jocs Florals de Canprosa eren una sàtira del Jocs Florals que proliferaven en aquella època, que sovint eren més un vehicle de propaganda política que no una festa de la poesia. I és això que critica el text. Però la representació de l’obra es va fer en un moment en què Enric Prat de la Riba havia estat empresonat per rebel·lió (una cosa que ens sona una mica), només per haver publicat a La Veu de Catalunya un article que parlava d’independentisme a Catalunya Nord. D’una altra banda, s’havia declarat l’estat de guerra perquè hi havia una vaga general indefinida per a reclamar la reducció de la jornada laboral. I aquest estat de guerra s’havia acabat amb un munt de detinguts, de ferits i fins i tot de morts. I, a més de tot això, els Jocs Florals que s’havien de fer van ser suspesos perquè el governador civil va obligar a posar-hi una bandera espanyola, que els joves van xiular. En aquesta atmosfera tan carregada, a Rusiñol no se li va acudir res més que portar al teatre una sàtira dels jocs florals, símbol del catalanisme. Això va causar indignació en el públic, crítiques, i les forces de l’ordre van decidir de defensar aquesta obra. S’explica que en una de les representacions la policia va comprar un munt d’entrades per controlar l’interior del teatre. Un Josep Carner de divuit anys, que va trobar la situació indignant, va escriure al diari: ‘Els Jocs Florals de Can Poesia foren suspesos.  L’obra de Rusiñol fou protegida pels policies.’ —És impressionant aquest moment. —Potser és un moment en què ell no és conscient de les conseqüències de la seva broma. Però la cosa interessant és que molt poc després d’Els Jocs Florals de Canprosa ja escriu L’hèroe, que és l’obra sobre la violència de l’estat. Tinc la sensació que el fet de fer una sàtira i veure que la policia i l’estat s’aprofiten del seu intent de dir la veritat per afermar el seu govern, a Rusiñol li va fer aprendre alguna cosa, perquè l’obra següent parla de la violència i l’obra propagandística de l’estat. —Hi ha molts paral·lelismes amb la realitat actual. Els heu trobats o el heu cercats? —M’he centrat en aquells aspectes de Rusiñol que a mi m’han interessat més, m’han interpel·lat més. I segur que el moment històric hi ha influït, en això. El fugitiu que no se’n va és un llibre escrit entre el 2017 i el 2018; per tant, escrit en un dels moments més intensos de les nostres vides. I això es nota. —I què n’heu après, de la repressió d’estat, de les lleis per a aplicar la censura, etc.? —Concretament, de Rusiñol, n’he après que l’art ha de ser prou fort per a parlar de tots aquests conflictes. Això ho hem d’aprendre, perquè de vegades hem amagat conflictes. La modernitat és la capacitat de percebre uns conflictes nous i de parlar-ne, d’explorar-los amb el recursos de l’art: Rusiñol fa això. —Hi ha un tercer tema important en el llibre, la violència contra les dones. —Rusiñol té sàtires del feminisme. És habitual de dir que és misogin, i té aforismes que es riuen de la típica imatge estereotipada de la dona. Però, en canvi, La ‘niña gorda’ llegida avui és una novel·la espectacular sobre la submissió de la dona i sobre l’explotació del cos de la dona. És una nena que neix molt grossa i que només fa dues coses: menjar i llegir novel·les romàntiques. I quan la posen al circ entén el món a través de la novel·la romàntica. Per això s’acaba enamorant del domador, que la maltracta i l’explota. I té la il·lusió que la redimirà i se l’endurà a una illa exòtica. En aquest sentit, és una novel·la completament actual. —Tornem a l’actualitat de l’obra de Rusiñol. —Llegint-lo t’adones que és un autor que realment té molta relació amb els conflictes que vivim avui. I també en Rusiñol trobes aquest malestar davant la pressa, la precipitació, davant tot de coses que, en el món tecnològic en què vivim, veiem semblants a com les veia Rusiñol. Per tant, personalment m’ha interessat molt, perquè m’ha interpel·lat molt. M’ha semblat un autor molt interessant de llegir ara. Novetats de (i sobre) Santiago Rusiñol. —Més enllà d’aquest assaig sobre Rusiñol, voldria demanar-vos també per la nova etapa de la Col·lecció Bernat Metge de clàssics grecs i llatins. La família Guardans la va vendre al grup Som. Vós n’éreu el director editorial i ara us heu convertit en president de la Casa dels Clàssics. Què és aquesta nova entitat? —Quan la Bernat Metge s’incorpora al grup Som, el grup fa una reflexió sobre els clàssics en general, quin paper han de tenir els clàssics, tant en el grup com en el món de la cultura. Un objectiu que pren força és de recuperar la idea inicial de la Bernat Metge, que va néixer com una col·lecció de llibres però volia anar més enllà. Va néixer amb la idea del valor dels clàssics per a europeïtzar la cultura catalana, per a connectar-la amb els corrents internacionals, per a donar un punt de vista universal a la cultura d’aquí, a la llengua també. Per tant, es va proposar una col·lecció d’una gran força dins la cultura catalana, de dinamització i vitalització. El propòsit de la Casa dels Clàssics és que es faci càrrec de la Bernat Metge i de més col·leccions de clàssics que s’aniran creant entorn de la Bernat Metge, entre les quals la primera serà una col·lecció de butxaca. D’una altra banda, també es pretén de fer tot un seguit d’activitats que posin els clàssics al centre dels debats i les energies creatives d’avui. Això vol dir organitzar conferències, cursos, passejades filosòfiques… fins i tot organitzar un Festival Clàssics, el projecte més ambiciós de la part de divulgació de la Casa dels Clàssics. —Però heu començat amb un nom d’altura internacional i per a les altures. —Sí, hem començat amb un llibre de bibliòfil de Miquel Barceló, per una raó: la Casa dels Clàssics té molt clar que vol ser un projecte de llarg recorregut, per als pròxims cent anys. Nosaltres ja no hi serem, però volem que d’aquí a cent anys la Casa dels Clàssics encara hi sigui, igual que d’aquí a no res la Bernat Metge farà cent anys. I com ho fem per donar solidesa econòmica a aquest projecte? Se’ns ha acudit de fer un llibre de bibliòfil amb un artista reconegut cada dos anys. El primer és amb Miquel Barceló. Són llibres molt cars, però que no tenen valor tan sols com a obra d’art (estem contentíssims de com ha quedat l’obra d’en Barceló), sinó que qui compri els llibres es converteix també en mecenes de la Casa dels Clàssics. Aquests llibres donaran solidesa al projecte. Aquest llibre de Barceló, Aurea Dicta (un recull de sentències de l’antiguitat, sobretot del món romà, que han quedat gravades en la memòria de les generacions a través dels segles), nosaltres diem que és la pedra fundacional de la Casa dels Clàssics. —I parlàveu d’una col·lecció de butxaca també? —Sí, una col·lecció que es dirà ‘Bernat Metge Essencial’ i cada volum valdrà deu euros. Tots. I segurament també arribaran al quiosc. —I anuncieu la creació d’un festival. Quin format tindrà? —Serà un festival multidisciplinari, que consistirà a fer deu encàrrecs a creadors d’avui sobre un tema universal que tingui una llarga història en els clàssics. El primer festival girarà entorn de la bellesa. Demanarem deu mirades sobre la bellesa: la bellesa innocent, efímera, sagrada… I això es farà la tardor del 2019, però arrencarà el 25 de novembre d’enguany: convidem l’escriptor Alessandro Baricco a fer una conferència a Barcelona sobre la bellesa. Volem que aquesta conferència sigui el manifest de la primera edició del festival. I durant un any, els artistes convidats, inspirats per la conferència d’Alessandro Baricco i pels textos clàssics que nosaltres els puguem facilitar, prepararan les seves aportacions que es presentaran la tardor del 2019. —Ja hi teniu artistes confirmats? —Hi haurà Àlex Rigola, Josep Pedrals, Roger Mas, el jove videoartista Albert Moya… Serà un festival amb propostes molt diferents, que es farà d’entrada a la Ciutat Vella de Barcelona. I també volem que algunes d’aquestes propostes circulin per altres ciutats. —I per acabar, en aquests moments d’efervescència creativa, teniu més projectes en marxa? —Sí que en tinc, però… Tinc al cap una altra novel·la però trigarà a sortir. I més coses que encara no puc dir…

Summary: Raül Garrigasait: ‘La modernitat és la capacitat de percebre uns conflictes nous i d’explorar-los: això fa Rusiñol’


El Tribunal Europeu dels Drets Humans (TEDH) ha condemnat Turquia per haver vulnerat un seguit de drets fonamentals i drets polítics del diputat i dirigent kurd Selahattin Demirtaş, copresident del Partit Democràtic dels Pobles (HDP), que fa més de dos anys que roman empresonat en una presó turca. La sentència pot ser un precedent per al cas dels presos polítics catalans, que també han denunciat la vulneració dels seus drets polítics. El TEDH ha sentenciat que Turquia havia vulnerat els drets de llibertat i de seguretat, que ha violat el dret de ser presentat ràpidament davant un jutge, el dret d’una revisió ràpida de la legalitat de la detenció, el dret d’eleccions lliures i la limitació restrictiva dels drets del dirigent kurd. Selahattin Demirtaş va mantenir la seva acta de diputat a l’Assemblea Nacional de Turquia i es va presentar a les eleccions següents, però no va poder participar en l’activitat parlamentària. El TEDH considera que la presó preventiva ha constituït una ‘ingerència injustificada’ de la llibertat d’expressió i d’opinió dels electors i del seu dret de ser elegit i d’anar al parlament. És a dir, el TEDH sentencia, per unanimitat, que s’han vulnerat els seus drets polítics i els dels seus electors. EL TEDH també considera que l’empresonament del dirigent kurd durant dues campanyes electorals crucials, les eleccions presidencials i la del referèndum de reforma constitucional turca, havien perseguit el propòsit ulterior predominant de sufocar el pluralisme i limitar la llibertat de debat polític. Demirtaş fou detingut el novembre del 2016, juntament amb Figen Yüksekdag, un altre líder de l’HDP, i acusat de col·laboració amb banda armada i propaganda a favor d’organització terrorista. El Tribunal d’Estrasburg va acceptar que la detenció fou d’acord amb ‘sospites raonables’, però que el prolongament del seu empresonament preventiu no té justificació. La fiscalia turca els acusava d’estar directament relacionats amb les milícies del PKK. El desembre de l’any passat va començar el judici oral acusat d’organització terrorista, pel qual el ministeri fiscal demanava 142 anys de presó. Tanmateix, la justícia turca no va deixar que es defensés presencialment i va començar el judici a Ankara amb Demirtas empresonat a Edirne, a set-cents quilòmetres de la capital turca. Ell va refusar de declarar per videoconferència. ‘Ostatge polític’ Per mitjà dels advocats, Demirtas ha enviat el missatge següent, segons que informa Bianet.org: ‘Amb aquesta decisió del Tribunal Europeu de Drets Humans, la meva posició d’ostatge polític ha estat registrada legalment.’ No obstant això, el president de Turquia, Recep Tayyip Erdogan, ja ha dit que les decisions d’Estrasburg no vinculen els tribunals turcs.

Summary: El Tribunal d’Estrasburg fixa un precedent per als presos polítics condemnant Turquia per haver vulnerat drets polítics


El primer ministre de la República d’Irlanda, Leo Varadkar, va avançar les eleccions generals ara fa tres setmanes, en un moment propici per al seu partit. L’economia continuava creixent, el país fregava la plena ocupació, el nord d’Irlanda tornava a tenir govern després de tres anys de blocatge i el partit era al capdamunt dels sondatges. Tanmateix, les bones expectatives s’han anat apagant d’aleshores ençà. I avui, el Sinn Féin, el partit republicà més gran del nord d’Irlanda però amb uns resultats històricament minsos al sud, podria ser la primera força electoral. El govern de centredreta s’ha vist perjudicat per un debat centrat en qüestions més socials que no pas macroeconòmiques, com ara el cost de l’habitatge i les deficiències en el sistema de salut. A més, algunes polèmiques, com la de fer un homenatge a la Royal Irish Constabulary, ha fet baixar les expectatives del partit de Varadkar. Per la seva part, el Sinn Féin, a més de veure’s beneficiat pel debat social, ha encapçalat la reivindicació nacional i ha dit que no donaria suport a cap govern de coalició si no hi havia el compromís de planificar un referèndum sobre la unificació d’Irlanda. El partit vol constituir una comissió parlamentària i una assemblea de ciutadans per a planificar la unitat i assegurar un referèndum d’ací a cinc anys. Remarca que el paper del Regne Unit és clau per a fer el referèndum, però que en cap cas no hi donarà permís si abans no s’ha planificat de manera proactiva des de Dublín. Un tomb als sondatges El govern de la República d’Irlanda ha estat disputat històricament pel Fine Gael i el Finna Fail, que s’han alternat el poder d’ençà de fa gairebé un segle. Actualment, els sondatges mostren un suport molt similar a totes dues formacions i també al Sinn Féin, que ha despuntat aquests darrers dies. La cap del Sinn Fein, Mary Lou McDonald, ha dit que els irlandesos tenien l’oportunitat de trencar l’equilibri i canviar de poder. De fet, el sistema de partits ja va patir un sotrac el 2011, quan els dos grans partits, que fins aleshores eren principals rivals polítics, van haver de pactar. El gir programàtic del Finna Fail, el partit creat per Eamon de Valera, que ha descartat una gran coalició amb l’altre gran partit i que vol formar un govern amb els Verds i els laboristes, complica encara més que de les eleccions surti un executiu estable sense el suport del Sinn Féin. L’any 2016, els laboristes, històricament el principal partit d’esquerres del sud d’Irlanda, es van enfonsar arran del suport al rescat financer del 2011, que va comportar mesures d’austeritat per a la població durant el govern en coalició amb el Fine Gael. Això ha fet que el Sinn Féin s’hagi convertit en el referent de l’esquerra, cosa que s’ha reforçat encara més arran de la retirada de Gerry Adams, molt vinculat als anys de lluita armada a l’illa. Tot i això, el partit ha continuat posant l’accent en el procés d’unificació i ara, amb el Brexit, encara més. En canvi, els dos grans partits fins ara diuen que voldrien veure la unificació de l’illa, però consideren que ara no és el moment. Cal remarcar que la República d’Irlanda té un sistema electoral peculiar i complicat, el vot únic transferible. Hi ha trenta-nou districtes, els votants poden ordenar els candidats segons la seva preferència i s’elegeixen entre tres escons i cinc. Una vegada es fa el recompte de la primera preferència, es van eliminant els candidats amb menys vots i els seus vots van passant a la següent preferència fins que s’elegeixen tots els escons que hi ha en joc. Això fa que els partits presentin més candidats o menys segons com els convingui per evitar que es divideixi el vot. Per exemple, el Sinn Féin presenta la meitat de candidats que no pas els dos grans partits. Això fa que sigui molt complicat que els sondatges estimin el nombre d’escons i que calgui esperar un recompte que pot durar tres dies per tenir una visió clara del resultat de les eleccions.

Summary: La reunificació d’Irlanda pren força amb la possible victòria del Sinn Féin


La policia grega ha emprat gas lacrimogen durant la manifestació multitudinària que aquesta tarda ha aplegat a Atenes desenes de milers de grecs per protestar contra l’acord de Prespa. Aquest acord resol l’històric contenciós entre Grècia i Macedònia pel nom d’aquest segon país, que passaria a dir-se Macedònia del Nord. La setmana vinent, el parlament grec haurà de ratificar l’acord, que els nacionalistes, a banda i banda de la frontera, consideren una traïció. ‘No podem acceptar que, amb aquest acord, hàgim de cedir la nostra Macedònia, la nostra història. Macedònia és grega’, deia Amalia Savrami, pensionista de seixanta-set anys, una de les manifestants concentrades en l’emblemàtica plaça Sintagma, als peus del parlament grec. L’acord de Prespa L’acord de Prespa, tancat aquest estiu entre el primer ministre grec, Alexis Tsipras, i el primer ministre macedoni, Zoran Zaev, aspira a cloure la històrica disputa entre Atenes i Skopje pel nom de Macedònia. Els grecs acusen els seus veïns del nord de voler robar-los la identitat i fins i tot territori de la seva antiga província amb aquest nom. En virtut de l’acord, el país passarà a dir-se República de Macedònia del Nord i Grècia deixarà de blocar la seva entrada en l’OTAN i més organismes internacionals i permetrà que activi les converses d’adhesió a la UE. L’acord ha fet que sortís del govern el partit Grecs Independents, fins ara soci de coalició de Tsipras i de la Coalició de l’Esquerra Radical (Syriza). A més, Tsipras ha superat una moció de confiança amb una aritmètica parlamentària que previsiblement permetrà també de ratificar l’acord de Prespa. 200.000+greeks protested today in Athens against Tsipras traitorous goverment & the Prespes Agreement for the Macedonian name.Police throw tear gases against small children,women & old men starting riots!#Greece #Macedonia #Συνταγμα #Συλλαλητηριο #Tsitsipas ΕΛΑΣ δημαρ #YellowVest pic.twitter.com/uWjkMdyCDS — tzio-3- (@eastblock_3) January 20, 2019 What I saw today:1) Some 100k protestors against the Prespes deal for #Macedonia2) The police threw the most tear gas I ve ever seen in a rally in #Athens in my 22 years as a journo. Last time was in 1999 when US’s Clinton visited the GR capital. There was no need for that. pic.twitter.com/96jKoiLVqk — Liana Spyropoulou (@LSpyropoulou) January 20, 2019 #MacedoniaIsGreek Today is a special day for Greece. Today we protest in the center of our capital for OUR MACEDONIA 🇬🇷All united for one cause! pic.twitter.com/2TGk46g7BS — Alex Ko. 🇬🇷 (@ako_AI_Bot) January 20, 2019 Demonstration in #Athens against the agreement on #Macedonia pic.twitter.com/ErGjzcotwP — nonouzi (@Gerrrty) January 20, 2019 Day of protest in the streets in #Athens. Peaceful until this point. pic.twitter.com/4m4FkIWXp2 — vivian (@vivkassa) January 20, 2019 Macedònia: la crisi pel nom que amaga el debat sobre les fronteres

Summary: Protesta multitudinària a Atenes contra el canvi de nom de Macedònia


El president del Líban, Michel Aoun, ha nomenat avui a l’ex-ministre d’Educació Hassan Diab, com a nou primer ministre i li ha donat el mandat de formar un nou govern després de la crisi provada per les protestes que s’estan portant a terme al país d’ençà de fa un mes i mig. Diab s’ha presentat al Palau de Baabda arran de la votació parlamentària que li ha donat una majoria de 69 vots, enfront dels tretze de Nauaf Salam i el que ha obtingut Halima Kaakur. A més, 42 parlamentaris han votat en blanc. Després de la reunió, Diab ha recalcat que treballarà per formar un executiu ‘com més aviat millor’, per al que contactarà amb les forces polítiques i els manifestants i ha assegurat que el govern donarà prioritat als dirigents de perfil tecnòcrata. Tot i això, s’han registrat noves protestes arreu del país, ja que les protestes havien demanat un govern d’un perfil tècnic i el nomenament d’un ex-ministre ha causat malestar entre alguns manifestants.

Summary: Hassan Diab és nomenat nou primer ministre del Líban


Els sondatges indiquen que un bon gruix dels votants i els militants dels comuns es declaren independentistes. Segons la darrera enquesta, feta pel GESOP i publicada per El Periódico, un 33% de votants de CSQP votaria a favor de la independència, per exemple. És una xifra similar al 32% que recull el CEO. Tanmateix, és difícil que els comuns independentistes tinguin projecció mediàtica, perquè la cúpula dels seus partits es manifesta de manera molt més ambigua. VilaWeb s’ha posat en contacte amb membres de Barcelona en Comú, Iniciativa i Podem per saber quina força i quines inquietuds tenen els independentistes dins aquestes organitzacions. També hem parlat amb un militant de la CUP de Badalona, una de les ciutats on, a diferència de Barcelona, comuns i independentistes van de bracet. L’objectiu és fer un retrat més personal i directe que no pas les xifres fredes d’una enquesta. Els hem demanat que expliquin el seu independentisme en primera persona i quins errors es cometen a banda i banda que fan que a hores d’ara l’aliança entre els uns i els altres no acabi de rutllar. El pes dels independentistes Josep Maria Armengou és metge, ara retirat, actualment membre de Barcelona en Comú. També forma part del corrent independentista d’Iniciativa per Catalunya (ICV-EUiA). Diu: ‘La meva experiència a Barcelona en Comú és que, quan hi ha hagut una trobada d’aquestes conjuntes, entre un 30% i un 40% dels qui hi hem intervingut ens hem expressat nítidament independentistes. Dins Barcelona en Comú. Jo n’estic convençut: només la independència en el marc del segle XXI (sense fronteres, ni monedes pròpies) pot resoldre qüestions clau, com l’habitatge, la llengua o les infrastructures. La meva experiència és que aquestes xifres es mantenen de fa temps. Després tenim una tercera part que es mou en un marc espanyol i una tercera part que considera que els problemes de Barcelona són els de Barcelona i el debat nacional no el volen. Són reunions, per cert, on la llengua catalana és sempre molt majoritària. 85%. Sempre.’ Xifres similars aporta un altre membre de Barcelona en Comú, Jordi Altarriba, que es presenta així: ‘Potser no sóc independentista des que vaig néixer, però gairebé.’ Fundador del PSAN, després de passar per Nacionalistes d’Esquerres i ICV (on encara és), el gracienc Jordi Altarriba ha acabat a Barcelona en Comú, com una ‘conseqüència natural’ de formar part d’ICV a Barcelona. Diu Altarriba: ‘És difícil de quantificar quants som, perquè no hi ha hagut cap votació per a veure-ho. Però jo diria que dins Barcelona en Comú hi ha un terç d’independentistes. Ho dic per converses i després d’haver analitzat els resultats de les eleccions. Després tenim una quarta part de la gent –per tant, no tant com els independentistes– que són això que ara se’n diu unionistes. Gent que no volen ni pensar-hi, en això. I la resta és gent a qui sembla bé defensar el referèndum, deixant de banda si votaran sí o no.’ Errors a banda i banda La relació entre els partits independentistes i els dels comuns no sempre ha estat fluida. Els independentistes consultats hi veuen errors a banda i banda, i apliquen altes dosis d’autocrítica. N’és un exemple José Téllez, militant de la CUP de Badalona. Téllez forma part de l’equip de govern amb Guanyem Badalona, formació que agrupa independentistes i comuns alhora. Fa autocrítica: ‘Sí. Els independentistes fallem. Jo he estat molt crític, perquè després del 9-N i el 27-S una cosa que sembla clara és que s’ha d’eixamplar la base. I l’única manera, tal com està el país, és per l’esquerra. De fet, les enquestes diuen que comuns i independentistes comparteixen projecte de país: habitatge o drets socials, per exemple. Però després del 27-S el procés passa del carrer a les institucions i passen a tenir el protagonisme diputats i govern. El debat entre nosaltres s’ha polititzat massa. Les actituds sectàries són la base de la mala relació. I es veu sobretot a Barcelona: ERC, la CUP i Barcelona en Comú –que, si en miréssim els programes, són els que tenen més coses en comú– s’han distanciat per l’actitud envers el procés. Això ens fa molt de mal, als independentistes. I els comuns haurien de ser capaços de no defugir aquest debat. A Badalona no ho han fet. No l’han aparcat. No l’han defugit amb l’excusa que no és un tema local. Si arracones un tema t’acabarà explotant. Per una altra banda, penso que els independentistes hauríem de tenir una actitud més constructiva i abandonar qualsevol actitud sectària.’ El metge Josep Maria Armengou, de Barcelona en Comú, també veu errors a banda i banda: ‘Tant en l’una banda com en l’altra, la identificació entre social i nacional no es fa prou. Els comuns cada vegada que parlen en clau social haurien de dir que és un problema nacional. I no ho diuen mai. I a la banda dels partits independentistes quan es parla de temes nacionals, es descuiden de posar-hi exemples socials. No ho fan mai. Però és que a la televisió passa igualment: els tertulians no fan el pont.’ Jordi Altarriba, de Barcelona en Comú, diu: ‘Penso que Junts pel Sí va fer una aposta molt forta el 27-S. Tot allò que no era independència es presentava com a unionisme. I no és veritat. Això ha marcat molt Junts pel Sí. Massa. També hi ha un problema d’espai polític, sobretot amb ERC, perquè hi ha persones que poden votar En Comú Podem o ERC, i per tant hi ha una lluita soterrada i les friccions consegüents. Ara, dins ICV, i CSQP, pesa molt un discurs, jo diria que antic, que diu que el nacionalisme és cosa de la dreta. Es fa la lectura que el nacionalisme és cosa de la burgesia, i per tant no hi entrem. Home, si no hi entres no et queixis després que s’ho quedi la burgesia. Per demostrar la teva tesi cedeixes el terreny? No s’acaba d’entendre.’ Badalona com a exemple Badalona, Ripollet i Santa Coloma són ciutats on, a diferència de Barcelona, comuns i independentistes han estat capaços de fer una coalició. Fernando Gómez és militant de Podem a Badalona i coordinador del districte quart de la ciutat. Vol deixar clar que les declaracions les fa a títol individual: ‘Hi ha un mirall que tots plegats haurien de mirar: Badalona. Simplement que vinguin, i ho vegin. Els independentistes i els comuns. Tots dos. Jo ja ho he dit a Podem. Que vinguin aquí. Que vinguin. Perquè hi ha demagògia a banda i banda, cert, però el mirall de Badalona la trenca del tot, perquè aquí anem plegats. Jo sóc partidari d’una república catalana construïda des de baix, que lluiti per una feina digna i per la salut pública. Un lloc on pagui més qui més té. I per aconseguir aquesta república farà falta ruptura democràtica. Claríssim. La república podria ser independent o federada. Ja veuria què faria, jo. Però tinc clar que la república ha de poder decidir lliurement. Això ho hem aconseguit a Badalona. El consens és República Catalana. En això hi estem tots d’acord. Després, ja ho veurem.’ ‘El referèndum s’ha d’acabar imposant’ ‘Seria un dels meus somnis fet realitat. Que la gent pogués votar en un referèndum. De moment, sóc partidari de la via acordada, però si no pot ser haurem de veure què fem. Alguna cosa s’haurà de fer’, afegeix Fernando Gómez. Josep Maria Armengou, de Barcelona en Comú: ‘Jo lluito per la independència. I el referèndum només és l’eina. Hem de vigilar amb els noms, perquè d’entrada si surts al carrer i parles de RUI, la gent no sap ni què és. Evidentment, crec que si es fa un referèndum haurà de ser legal. Perquè ho serà, encara que sigui sota legalitat catalana. Però considero un greu error parlar-ne tant, del referèndum, i no centrar-nos a parlar més de la independència. Hem de vigilar’. Jordi Altarriba ho veu així: ‘La meva posició és que el referèndum s’ha d’arrencar. I que, tot i que el facis unilateral, acabaràs pactant-lo d’alguna manera. El referèndum s’ha d’acabar imposant. No esperar que l’autoritzin, sinó mantenir una posició molt ferma per fer-lo. No hi posaria un calendari tan just, però s’ha d’exigir per tots els camps. I que arribi un moment que sigui inevitable.’

Summary: ‘Els independentistes dins Barcelona en Comú som entre un 30% i un 40%’


Anna Gabriel, diputada de la CUP al parlament, ha dit que si el president de la Generalitat, Carles Puigdemont, demostra voluntat de culminar el procés independentista a la reunió que tindran ben aviat, la CUP s’obrirà a parlar del pressupost del 2017: ‘Si és així, l’endemà mateix podem parlar del pressupost’, ha dit en una entrevista d’Europa Press. Ha explicat que el Departament d’Economia els havia ofert de començar a discutir les finances públiques: ‘Però nosaltres diem que primer tenim ganes d’abordar la qüestió de confiança i saber que té la voluntat de continuar la legislatura conjuntament i amb els objectius que ens vam marcar al començament.’ Gabriel considera que el full de ruta que va redactar JxSí amb vista a les eleccions del 27S –al qual ells es van adherir– requereix una ‘actualització’ que, segons la seva opinió, implica incloure un referèndum unilateral d’independència (RUI) el segon trimestre del 2017, tal com proposaran a Puigdemont, i que considera que ha d’anar adreçat al conjunt de la societat catalana. ‘Estem convençuts que, lluny de ser una exigència, una condició o una aposta partidista, el referèndum no és patrimoni de ningú ni pot ser-ho, perquè és un instrument de radicalitat democràtica que forma part de l’agenda política d’un país i és propietat de tots’, ha afegit. Modificar el full de ruta Gabriel, tot i reconèixer que el RUI no era en el full de ruta, diu que moltes veus consideren, com ells, que les eleccions catalanes, presentades amb caràcter de plebiscit sobre la independència, no van aconseguir l’objectiu marcat en vots. ‘Es llegeix que el no no és majoritari, però no podem presentar-nos al món explicant que hem superat el 50%, que és el fet homologable en dret internacional per constatar que hi ha una majoria social que reivindica la secessió d’un estat’, ha dit. Per això, diu, ‘ha anat guanyant força la necessitat d’habilitar un mecanisme que posi sobre la taula la majoria clara, i sobretot vinculant, amb què podem dilucidar i constatar que hi ha una majoria social que vol la independència’. Mantenir el calendari Per a la CUP, el full de ruta preveia de culminar el procés en divuit mesos i no veuen motius per a alterar aquest calendari perquè el veuen factible; per això no preveuen pas d’ajornar el referèndum, tot i que Gabriel ha assegurat que si el president tenia una proposta alternativa l’escoltarien. La diputada assegura que té pas voluntat d’enganyar ningú ‘i fer veure que l’endemà d’un referèndum o d’una eventual declaració unilateral d’independència’ Catalunya serà independent, perquè si els ciutadans opten per la independència en un RUI començaria un camí de consolidació de l’autoritat suficient per a fer valer aquests resultats. Segons el parer de Gabriel, llavors s’emprendria un camí de recuperació de sobiranies, de control sobre infrastructures, assumptes públics i internacionals. I això requerirà ‘molta feina, intel·ligència i determinació, molt convenciment, activació institucional i popular. Com que el camí és llarg no té sentit que el dilatem més.’ Reunió concloent Sobre el fet que JxSí hagi emès opinions diferents sobre la inclusió del RUI en el full de ruta, Gabriel espera aclarir totes les incògnites en la seva trobada amb Puigdemont: ‘Entenem i confiem que, quan ens trobem amb Puigdemont, sí que ens farà arriba l’opció definitiva del grup parlamentari de JxSí i del govern sobre l’aposta per a la resta de legislatura.’ Ha dit que dins JxSí hi ha veus a favor del RUI, fins i tot del PDC, i també d’ERC: ‘Quan el senyor Junqueras diu que estarien disposats a incloure una partida per al referèndum en el pressupost, entenem que el pas d’acceptació ja s’ha fet.’

Summary: La CUP parlarà del pressupost si Puigdemont promet culminar el procés


No se sap encara com ha arribat, si per terra, mar o aire, en un esqueix, dins d’un insecte infectat empès pel vent o arrapat a una planta ornamental. Només, que ja hi és. A Guadalest, a la Marina Baixa, s’hi ha detectat el bacteri fatídic, el maleït Xylella fastidiosa que ja ha obligat a arrencar centenars de milers d’oliveres a Itàlia. I s’han encès totes les alertes. Des del 30 de juny sabem que ja campa pel País Valencià. Per la fal·lera de trobar imatges colpidores, etiquetes efectistes, l’anomenen ‘la pesta de les oliveres’. Però a Ferran Gregori, tècnic de Sectors Agrícoles de la Unió de Llauradors, aquesta reducció no li agrada gens: ‘Centrar els efectes del Xylella fastidiosa en un sol arbre ha fet més mal que bé: fa que els llauradors que tenen bresquilles o vinya, per exemple, pensen que no els afectarà. Mentida: afecta tota classe de cultius llenyosos. I plantes de jardí.’ Efectivament, tarongers, ametllers, ceps o baladres són el camp que té per córrer el bacteri mortal. Com que de moment no s’ha descobert la manera de combatre’l, ni es poden atacar els insectes que li serveixen de propagadors perquè n’hi ha de molt diverses espècies, l’única actuació possible, ara per ara, és l’eradicació del medi on creix. És a dir, dels arbres. El protocol estipula que s’han de destruir (arrencar, cremar) els arbres que n’envoltin un d’afectat. En un radi de cent metres. La destrossa, per als cultius, pot ser monumental. A més a més, el fet que no s’hagi aclarit el funcionament de les indemnitzacions per als agricultors afectats pot fer que, quan comencen a detectar indicis d’afectacions pel bacteri maleït (que, per acabar-ho d’arreglar, són diversos i similars a unes altres patologies), no tinguin pressa per a donar-ne avís. Objectiu bacterià: l’expansió El seu objectiu no és devastar sinó expandir-se. Només que, lamentablement per als vegetals que en són víctimes i també per als humans que ens en servim, totes dues coses van lligades. L’acció del Xylella fastidiosa causa el pansiment, la dessecació i, finalment, la mort de la planta que té la mala sort d’hostatjar-lo. Morta la planta, mor també l’odiós bacteri. Però a ell, en realitat, li és ben igual: quan això passi, de fet, ja haurà tingut temps d’estendre’s. I d’això es tracta. ‘Es divideix cada 40 o 45… minuts, i la població va creixent.’ Ens ho explica Beatriz Sabater, investigadora de l’Institut de Biologia Molecular i Cel·lular de plantes de la Universitat Politècnica de València. El Xylella fastidiosa és un bacteri, un microorganisme unicel·lular que no té nucli i que es desenvolupa de manera autònoma. Dit planerament i molt molt succintament. Perquè n’hi ha de tota mena i han colonitzat tots els racons de la Terra. En la seva interacció amb uns altres éssers (humans inclosos), poden ser inofensius, necessaris o patògens. Aquest darrer cas és el del Xylella fastidiosa: s’instal·la al xilema, el conducte per on es transporta la saba, i l’obstrueix. Quan arriba a determinada població, ‘comença a fer un biofilm, una estructura proteica que no acaba de ser una mucositat i que protegeix els bacteris dels possibles atacs de la planta’. D’aquesta manera, relata Beatriz Sabater, el sistema defensiu contra els patògens de l’organisme colonitzat queda inutilitzat, el bacteri fa ‘taps’ dins els xilemes i la planta que hagi tingut la mala sort de convertir-se en el seu medi s’acaba assecant i, finalment, morint-se sense remei. Per saltar de planta a planta, el Xylella fa servir ‘insectes vectors’: les bestioles punxen la planta infectada, el bacteri se’ls fica a dins, volen a una altra víctima, tornen a punxar i el bacteri ja té un nou xilema per obturar. L’amenaça amagada Fins el 13 de juliol, es fa a València el 7è Congrés de Microbiòlegs Europeus, i el Xylella, amb les seves subspècies, hi té lloc destacat. Sota la direcció de Maria Milagros López, de l’Institut Valencià d’investigacions Agràries, un grup científic de l’IVIA (amb Monterde, Peñalver, Ouertani, Morente, Navarro, Gorris i Marco-Noales), del Laboratori Oficial de Sanitat Vegetal de les Illes Balears (Olmo, Nieto) i de l’Institut d’Agricultura Sostenible de Còrdova (Montes-Borrego, Landa) hi ha presentat un pòster de títol explícit: ‘Xylella fastidiosa, l’amenaça amagada per a l’agricultura mediterrània’. ‘La importància científica i econòmica d’aquest patogen rau en les seves característiques singulars’, expliquen aquests microbiòlegs. I tot seguit enumeren, entre més qüestions, el fet que causi ‘malalties molt greus’ a les plantes, que tingui una ‘llarga llista de vectors’, un ‘comportament diferent en àrees i hostes diferents’ i més de 350 plantes susceptibles de ser-ne hostes (i víctimes, per tant). Els estudis genòmics comparatius mostren que els bacteris poden haver arribat a Europa amb plantes ornamentals importades de Costa Rica L’acció d’aquest bacteri es va detectar, d’entrada, al continent americà. Les primeres afectacions a Europa tenen data recent: l’any 2013. Va ser a la Pulla, al sud-est d’Itàlia, on, des d’aleshores, ja s’han hagut d’arrencar centenars de milers d’arbres, arran de la ‘malaltia més greu en oliveres que s’hagi reportat mai’. Els estudis genòmics comparatius mostren que aquestes primeres soques italianes dels bacteris ‘poden haver estat introduïdes amb plantes ornamentals importades de Costa Rica’. Malgrat els controls que s’han establert, l’any 2015 es van detectar plantes afectades a Còrsega i a la costa de l’estat francès. I, l’any 2016, a banda d’un parell de plantes de jardí a Alemanya, el bacteri ja es va trobar al nostre país: Mallorca, Eivissa i Menorca han encès totes les alarmes. El recentíssim cas del País Valencià no ha fet sinó confirmar les pitjors prediccions. A les conclusions del pòster, els investigadors coordinats per Maria Milagros López hi apunten que la detecció de diverses subspècies de Xylella fastidiosa a la Unió Europea, en pocs anys, ‘subratlla la presència de diversos genotips i el risc que s’introdueixi diversitat genètica addicional’. Cosa que complicaria encara més la lluita contra una plaga que, de moment, no té remei conegut. Investigació, precarietat ‘Volia fer un projecte d’investigació sobre Xylella, però no me l’han donat’. El cas de la microbiòloga Beatriz Sabater és paradigmàtic. Parla amb passió de la cerca de bacteriòfags: ‘Molts bacteris tenen virus integrats al genoma: van tenir, en un passat molt llunyà, la capacitat d’infectar el bacteri. Després, diguem que el bacteri els domestica, els manté al genoma i li són útils per a intercanviar material genètic.’ La idea és ‘determinar quins són els virus que té, quins podrien ser actius, mirar de reproduir-los al laboratori. Si hi ha cap bacteriòfag que es puga fer servir. Emprar bacteris filogenèticament pròxims que servesquen de vacuna, per dir-ho molt simplificadament’. La qüestió és que Beatriz Sabater investigava a l’IVIA. Aquest organisme va ser objecte de les retallades dràstiques en recerca aplicades pel PP. De fet, el País Valencià havia arribat a ser capdavanter en recerca agronòmica, abans de la desfeta. La seva línia de treball es va tancar i Sabater, com tants altres joves científics, va haver de cercar feina en una altra banda. Durant tres anys, va treballar a Irlanda. Passat aquest temps, ha tornat. No té plaça. És un de tantíssims talents que es mantenen en precari. I, precisament per això, el seu projecte de recerca no ha passat l’avaluació. Ras i curt: perquè ‘no sóc fixa’. ‘La situació és molt greu.’ Sabater parla del Xilella fastidiosa. Però l’afirmació val per a tot.

Summary: Alerta al camp valencià: ha arribat el ‘Xylella fastidiosa’


La manifestació d’aquest migdia convocada per la Plataforma d’Afectats per la Hipoteca (PAH) ha reunit més de tres-centes persones al centre de Barcelona. La marxa ha reivindicat una llei que garanteixi el dret a l’habitatge i acabi amb els desnonaments. La mobilització ha començat a la Plaça de Catalunya i ha fet un recorregut simbòlic per diferents edificis on alguns veïns pateixen ‘assejtament immobiliari’. Alguns dels carrers on la manifestació s’ha aturat han estat el carrer Lancaster, el carrer Sant Bartolomeu i a les Drassanes, on la PAH ha denunciat que s’hi construirà un hotel en comptes de fer-s’hi habitatges socials. El portaveu de la PAH, Carlos Macías, ha assegurat que la lluita social a Barcelona és més necessària que mai i ha posat com exemple el preu del lloguer, que ha pujat un 24% en tres anys. ‘És imprescindible aturar la bombolla dels lloguers i aplicar mesures concretes per combatre-la com s’està fent a d’altres ciutats europees’, ha dit. Aquest vespre també és prevista una manifestació de la PAH a València amb el mateix objectiu, donat a conèixer la Iniciativa Legislativa Popular (ILP) presentada per la PAH per redactar una nova llei d’habitatge i exigir la seva aplicació. Macías ha explicat que la ILP pretén ‘combatre el servilisme del PP a la banca’. La iniciativa consta de cinc punts: evitar els desnonaments, ja siguin per compra o per lloguer, garantir els subministraments bàsics a les famílies sense recursos, oferir eines per ampliar el parc públic d’habitatge social i abordar el problema del lloguer amb la reforma de la llei d’arrendaments urbans donant més estabilitat als contractes.

Summary: Més de 300 persones reclamen a Barcelona una llei que garanteixi el dret a l’habitatge i acabi amb els desnonaments


L’ex-president del FC Barcelona Joan Laporta ha donat suport a l’acció del Tsunami Democràtic dimecres, coincidint amb el partit entre el Barça i el Madrid. Ha defensat que es pot disputar amb ‘màxima civilitat’ i alhora ser útil per a denunciar la repressió contra l’independentisme. Laporta també ha demanat al club blaugrana que faci costat a les propostes del Tsunami Democràtic perquè és una ‘crida al diàleg per a resoldre la situació d’expecionalitat i la retallada de drets i llibertats que està patint Catalunya’. Tsunami Democràtic: tota la informació sobre el 18-D ‘Tinc molt clar que si es produeix alguna situació no desitjable, la culpa recau en les persones que van decidir ajornar aquest partit. Aquesta decisió ha estat una provocació i un insult a la manera de ser i de fer dels catalans’, ha afegit. Penso que el #FCBarcelona hauria de fer costat a les propostes de #TsunamiDemocràtic . #SpainSitAndTalk és una crida al diàleg per resoldre aquesta situació d’excepcionalitat i la retallada de drets i llibertats que està patint Catalunya. — Joan Laporta Estruch🎗 (@JoanLaportaFCB) December 16, 2019 Òbviament no se m’escapa que aquesta decisió té un rerefons polític propi de les idees més rancies que malauradament també pateix Espanya. — Joan Laporta Estruch🎗 (@JoanLaportaFCB) December 16, 2019

Summary: Laporta fa costat al Tsunami Democràtic i demana al Barça que n’escolti les propostes


El primer tinent batlle de Gata de Gorgos (Marina Alta), Jaume Monfort, fou víctima fa poc d’un atac catalanofòbic per part d’una patrulla de la Guàrdia Civil del poble. Segons que explica ell mateix en un vídeo, els dos agents el van increpar i vexar pel fet de parlar en català. ‘Em van repetir en diverses ocasions que érem a Espanya i que els havia de parlar en espanyol.’ Després de negar-s’hi, finalment li van demanar el document d’identitat i van prendre-li les dades. La setmana passada, Jaume Monfort va saber que el cos policíac havia elaborat una nota interna acusant-lo d’haver-se adreçat amb males maneres a l’autoritat. Entre les mostres de solidaritat que ha rebut, es destaca la del dirigent de Podem, Pablo Iglesias, que ha donat suport a Monfort en un piulet escrit en català: ‘Igualtat també és respectar totes les llengües. Pels drets lingüístics dels pobles #ValenciàNoÉsDelicte. Ànim i força company.’ Igualtat també és respectar totes les llengües. Pels drets lingüístics dels pobles #ValenciàNoÉsDelicte Ànim i força company @jaume_monfort — Pablo Iglesias (@Pablo_Iglesias_) January 3, 2017 Monfort ho ha explicat en aquest vídeo: La Guàrdia Civil del meu poble m’ha expedientat per parlar en valencià, una discriminació pròpia de temps més foscos. #ValenciàNoÉsDelicte pic.twitter.com/ObrqwaZku3 — jaume monfort signes (@jaume_monfort) 3 de gener de 2017

Summary: El piulet en català de Pablo Iglesias de suport al regidor víctima de catalanofòbia


Alguns dels familiars de les víctimes mortals de l’esfondrament d’un tram del pont Morandi de l’autopista A-10 a Gènova han refusat el funeral d’estat d’avui al matí perquè consideren que l’administració italiana n’és corresponsable. En concret, el diari La Stampa diu que qui ha boicotat la cerimònia són les famílies de disset víctimes mortals, pràcticament la meitat del total. La xifra oficial ha pujat a quaranta-un morts, després d’haver trobat els bombers un cotxe aixafat sota un bloc de formigó. ‘És l’estat qui ha causat això, no han de permetre de fer-se veure: la passejada de polítics ha estat vergonyosa’, diu al diari la mare d’un dels quatre joves de Nàpols que hi van morir quan eren de vacances. El pare d’una altra de les víctimes diu que el seu fill ‘no es convertirà en un número en un catàleg de morts causades pels errors italians. No volem un funeral que sigui una farsa, sinó una cerimònia a casa’. L’acte s’ha celebrat a la fira de Gènova i hi ha participat el president de la República italiana, Sergio Mattarella, els presidents de les dues cambres legislatives, Roberto Fico i Maria Elisabetta Casellati, el primer ministre, Giuseppe Conte, i els vice-presidents i dirigents dels dos partits que donen suport al govern: Luigi Di Maio i Matteo Salvini. També hi han participat membres de governs italians anteriors, objectiu d’alguns crits i insults perquè són considerats corresponsables de la mala gestió de les infrastructures.

Summary: Familiars de les víctimes de l’accident del pont de Gènova boicoten el funeral d’estat


Robert Llach (Girona, 1999) va sortir de la presó del Puig de les Basses el 13 de novembre. L’havien detingut el 19 d’octubre a la matinada, després dels aldarulls de la vaga general, i l’endemà una jutgessa de guàrdia va ordenar-ne l’ingrés a presó. Quan va sortir-ne volia recuperar el seu ritme de vida i tornar a la feina com més aviat millor, però el seu pare li va demanar que descansés uns quants dies. L’endemà passat ja tornava a entrenar nens a l’Hoquei Club Salt i al cap d’una setmana tornava a treballar. ‘Havia de tornar a agafar la rutina; si no m’hauria quedat a casa pensant en la presó’, explica tres setmanes després de sortir-ne. Ara valora les petites coses, diu, les que li mancaven tancat a la cel·la: sopar amb la seva cosina, que feia anys que no ho feia, fer una cervesa amb els amics, jugar a hoquei amb la família a la grada… Però la mentalitat política no l’ha canviada. Abans no s’implicava políticament i ara tampoc. De fet, la nit que el van detenir ni tan sols havia anat a la manifestació. A aquella hora, en Robert entrenava els nens. Quan va arribar a casa va sortir a fer un tomb per la rambla amb els amics. Els grups de WhatsApp estaven encesos per les càrregues de la policia vora la zona de la Devesa, i van anar-hi a veure-ho. ‘No havia vist mai res com allò. No vaig a manifestacions i, per tant, tampoc no veig aquestes coses. Com que no era al mig, no vaig passar por, però des de fora es notava la tensió.’ Prop d’on eren ells es va formar un cordó policíac, de manera que van esperar una hora abans de marxar, quan la situació s’havia tranquil·litzat i ja no hi havia aldarulls. ‘Ens n’havíem d’haver anat quan es va emmerdar tot, però tampoc no podíem, tota la Copa era encerclada’, reconeix ara. Prop de casa va acomiadar-se del seu amic i, pocs metres més enllà, es va trobar set agents de la policia espanyola. Poc després d’acomiadar-se del seu amic, set agents de la policia espanyola el van tirar a terra i el van detenir. ‘Vine aquí, que no et farem res’, li van dir. Ell pensava que el farien identificar, però en comptes d’això li van pegar amb la porra i el van tirar a terra. Per què el van agafar a ell, si no havia estat a la manifestació? ‘Potser si hagués estat el meu amic que hagués passat per aquí l’haurien agafat a ell, crec que volien agafar algú i vaig ser el primer que van trobar’, diu. Quan van arribar a la comissaria el van dur al pati, el van fer agenollar i posar de cara a la paret. S’hi va estar cinc minuts, aguantant comentaris sobre l’independentisme i clatellots si aixecava el cap o es movia. Després el van tenir prop d’una hora al passadís, fins que el van tancar al calabós, on va perdre la noció del temps. ‘No entenia què passava, era totalment surrealista.’ A la cel·la del costat hi havia dos nois més, detinguts durant els aldarulls, però no tenia gaires ganes de parlar-hi. Pensava que una vegada a la comissaria donaria les dades i se’n podria anar, no pensava que pogués entrar a la presó. Però les hores passaven i continuava al calabós, amb les manilles estrenyent-li ben fort els canells. ‘Estava molt mal emmanillat’, creu. ‘M’estrenyien molt, tenia una manilla sobre l’altra. Hi ha un dit polze que des de llavors no me’l sento i encara tinc marques als canells.’ En aquest estat, la idea d’entrar a la presó va començar a fer-se més i més sòlida. La policia l’havia detingut dissabte a la matinada, i fins diumenge a la tarda no va comparèixer davant la jutgessa. Quan hi va anar, dos policies encaputxats se li van asseure darrere. El seu advocat, Benet Salellas, va fer notar a la jutgessa aquesta vulneració, però no en va fer cas. La vista es va fer amb els dos policies a la sala i, en acabat, la jutgessa va redactar la resolució que ordenava que ingressés a la presó. ‘Em vaig quedar parat. Feia dos dies que estava incomunicat, que no sabia quina hora era ni havia parlat gairebé amb ningú, que no podia caminar més enllà d’un metre, i ara em deien que havia d’entrar a la presó sense saber quant de temps?’ Com ell, també va entrar a la presó en Pau, un altre noi detingut aquella nit, que es va convertir en el company de cel·la i el principal suport: ‘Hi havia dies que estava molt cremat i no tenia ganes de parlar amb ningú, però en Pau sempre estava alegre. Ell també estava cardat, però semblava que estigués bé i volia fer mil coses. Sempre anàvem junts. Si al matí jo anava al gimnàs i ell a música ens trobàvem al pati i ens explicàvem com havia anat. Ens ajudàvem molt entre nosaltres.’ ‘La Dolors Bassa té una fortalesa que a mi ja m’agradaria tenir’ La cel·la d’en Robert i en Pau era petita i senzilla. Tenia una llitera, un escriptori d’obra i una prestatgeria. Rere una paret, hi havia una tassa de vàter i una dutxa. Cada matí a les 7.30 els funcionaris passaven a fer el recompte de presos. En Robert no va tenir rellotge fins tres dies abans de deixar la presó, de manera que el seu despertador era el crit matiner de ‘¡Recuento!’. Després baixaven a esmorzar i el dia començava amb la primera activitat del dia. Cada jornada tenia quatre activitats, dues al matí i dues a la tarda. La resta del dia, esperava i parlava amb els altres interns. ‘Jo al principi no parlava amb ningú, però em van fer veure que valia més que em relacionés amb tothom. T’has d’integrar’, diu. El primer dia els van recomanar que al menjador s’asseguessin sols. ‘Si vas a un lloc que sembla lliure però que sempre s’hi asseu la mateixa persona pots tenir problemes.’ Al cap de dos dies, un pres ja els va convidar a dinar a la seva taula. Cada mòdul té el seu pati, on es troben els mateixos interns, però durant les activitats es poden relacionar amb altres presos. En Robert feia tecnologies de la informació i la comunicació el dilluns i el dimecres a la tarda, una activitat en què coincidia amb la consellera Dolors Bassa, de qui guarda molt bon record: ‘Té uns ovaris i una fortalesa que ja m’agradaria tenir a mi. Jo a la segona setmana estava com inert, tot m’era igual, i aquella dona es movia sempre. Em va sorprendre que fes tants dies que era allà i tragués forces per a fer tot això.’ La consellera es va abocar a ajudar-los, a ells dos i als altres tres nois detinguts durant les manifestacions, que hi van ingressar més tard: l’Ibrahim, en Charaf i en Mouhcine. L’Ibrahim i en Charaf eren els més joves dels cinc empresonats. Van arribar a Catalunya, del Marroc estant, a setze anys i van passar a viure sota la tutela de la Generalitat en un centre de menors. Quan van assolir la majoria d’edat es van trobar al carrer. El 18 d’octubre els van detenir junts i el dilluns següent la jutgessa va ordenar-ne la presó sense fiança. Al Puig de les Basses compartien mòdul amb en Robert i en Pau. ‘Estaven descol·locats, no entenien per què hi eren, allà. No sabien res de la sentència ni per què s’havia convocat la manifestació, ni res’, diu en Robert. Els primers dies, Dolors Bassa els havia fet una carta de suport, però a ells els importava si aquella dona els podia fer sortir de la presó. ‘No, no us farà sortir d’aquí, però us demostra el suport. És molt que us hagi escrit i us faci veure que no esteu sols’, els va dir. Amb tot, va veure clarament que no entenien res. Més d’un mes després, tant ells com en Mouhcine, més gran i a qui en Robert no va arribar a veure perquè era en un altre mòdul, continuen empresonats. ‘Al locutori em sentia com un gos en un aparador’ Per a en Robert, les visites eren difícils, ‘com una merda’, diu. Després d’entrar va tenir dret a un vis-a-vis, però ja no en va poder fer cap mes perquè s’han de demanar amb un mes d’antelació i, com que hi va ingressar a final d’octubre, no va arribar a temps pels del novembre. Cada setmana tenia dret a dues comunicacions als locutoris. ‘És el que més malament m’anava. Eren trenta-cinc minuts en què em sentia com un gos en un aparador que vol que se l’enduguin.’ El molestava especialment quan la veu s’apagava sense avisar. ‘A les trucades, quan queden vint segons hi ha un xiulet i et pots acomiadar. Però al locutori t’avisen cinc minuts abans i quan acaba el temps es talla la comunicació. Et quedes aixafat, sense saber què fer.’ Amb les trucades la cosa era millor, tot i que també se li feien curtes. Tenia deu trucades de vuit minuts cada setmana. De dilluns a divendres en feia una, i dissabte i diumenge tres. ‘Si algun dia volia trucar dues vegades, ho podia fer.’ També rebia moltes cartes, de familiars, amics i d’un dels nois a qui entrenava, que va il·lusionar-lo especialment. També en va rebre una de l’Eulàlia, una dona que no coneixia i li enviava suport. Des dels Lledoners, va rebre una carta de Jordi Sànchez, que li demanava que fos fort. ‘Encara no li he respost, però ho vull fer.’ També té a mig escriure una carta a la Dolors Bassa. ‘Les vull escriure bé, crec que s’ho mereixen.’ I ell, era un pres polític? ‘En cap moment no vaig pensar que ho fos, no em va passar pel cap. No em puc queixar perquè la Dolors, els Jordis i la resta fa set-cents dies que estan tancats. Jo hi he estat vint-i-cinc dies. No estic mobilitzat, era a la presó perquè m’havia tocat aleatòriament i mira, mala sort. Vaig ser jo com hauria pogut ser qualsevol dels meus amics.’ 13 de novembre, el dia que surt de la presó Tot i que ha estat traumàtica, en Robert no la considera tan dolenta, l’experiència a la presó. Això sí, li sap molt de greu com ho ha passat la família. ‘Al calabós vaig passar por –he tingut la gran sort que no em van pegar, a diferència d’en Pau i la Xènia–, però a la presó no. He pogut estar tranquil’, diu. En comparació amb la incertesa del calabós, la presó li donava una rutina i la seguretat de saber què passaria. Això no vol dir que no en volgués sortir. El 13 de novembre, li tocava ordinador amb Dolors Bassa i al Diari de Girona va llegir que aquell matí es revisaria la seva presó. L’article, publicat al matí, deia que en les hores següents es publicaria la decisió. Com que ja era la tarda, en Robert ho va veure negre. ‘Vaig anar amb la Dolors i li vaig dir: “Ens han cardat a tots, ni jo ni en Pau ni els de Barcelona no sortirem.” Ella es va preocupar. Jo creia que passaria com en el seu cas, que són molts anys i ens desgracien la vida.’ Quan va acabar l’activitat i va tornar al mòdul va parlar per telèfon amb el seu pare, que li va dir que el posaven en llibertat. No van parlar gaire estona perquè havia d’anar a voleibol, però quan es va trobar en Pau li va donar la bona notícia: ‘Jo surto, pensa que demà tu també. Si no és així, torno jo amb tu.’ No va caldre, divendres ja va poder sortir. Amb qui no va poder tornar a parlar va ser amb Dolors Bassa, cosa que li va doldre. ‘Es va quedar preocupada, el meu últim dia amb ella no havia d’haver estat així. A la carta li dic que, si ho vol, l’aniré a veure. I que qualsevol cosa que necessitin ella o la seva germana, vull ser-hi.’ Un cop fora, ara l’angoixa què passarà amb la causa judicial. ‘És el més dur. Si el judici és d’aquí a tres anys, què? Potser m’ha anat bé i tinc una feina estable o estudio. Volia fer una carrera, però el judici ho desequilibra tot.’ L’altra preocupació és econòmica, tant per la possible multa com pel cost de l’advocat. ‘No sabem com anirà, si n’haurem de pagar una part, si ho haurem de pagar tot… Em fa patir la sorpresa que un dia em diguin quant he de pagar i no estigui preparat’, diu. De moment, però, mira de gaudir de les petites coses que va trobar a faltar a la presó.

Summary: Robert Llach, vint-i-cinc dies a la presó sense saber per què


El 18 de juliol com el 30 de gener. JxCat i ERC han tornat a entrar en l’espiral descarnada de divergències i de retrets. Aleshores va ser arran de la renúncia a investir Carles Puigdemont. Aquest cop ha estat arran de la falta d’acord per a aplicar-li la suspensió de drets i deures com a diputat que havia ordenat el jutge del Tribunal Suprem Pablo Llarena (o evitar-la-hi). Els uns diuen públicament que hi havia un pacte per a eximir-l’en. Els altres ho neguen taxativament. L’estira i arronsa s’ha acabat de despullar als faristols, amb declaracions públiques. ‘S’ha sortit a mentir de manera descarada. JxCat sap perfectament que no hi havia cap acord’, ha dit el president del grup d’ERC, Sergi Sabrià, després de la compareixença dels socis de govern. En el rerefons hi ha el fet que, si se suspèn Puigdemont, serà inviable de tornar a intentar investir-lo com a president i, consegüentment, la promesa de restituir-lo es deixarà definitivament per impossible. Una opció que JxCat veu possible si finalment és extradit per malversació. JxCat ha acusat ERC d’haver incomplert un acord que assegura que havien tancat ahir a la nit i ratificat avui al matí. Era, segons JxCat, un pacte de tres punts que implicava no suspendre Puigdemont, que aquest renunciés a delegar el vot fins que la comissió de l’estatut dels diputats no s’hi pronunciés, i que els presos fossin substituïts per un altre diputat només aquest ple. Expliquen, a banda, que l’havien acordat al més alt nivell del govern, entre el president de la Generalitat, Quim Torra, i el vice-president, Pere Aragonès. ERC no nega els contactes però assegura que, d’acord, no n’hi havia cap. I com a prova material, fonts d’Esquerra recorden els nervis del matí i les corredisses pels passadissos. I finalment han desconvocat el ple. En això, JxCat i ERC hi han estat d’acord. Era l’últim del període de sessions. Fins després de la canícula, doncs, probablement no hauran de desfer el nus. Ara, és una incògnita si els diputats processats cobraran a final de mes. Aquesta pot ser la prova del cotó per a saber si, malgrat tot i a la pràctica, els han suspès efectivament encara que la mesa no hagi resolt l’embolic o no. JxCat blinda Puigdemont La desobediència de nou. Divergències en la manera de transitar pel costerut camí de l’autonomia després de la declaració fallida d’independència del 27-O. No és que JxCat advoqui per retornar a la via unilateral. Això només ho fa la CUP. Però sí que prioritza la preservació dels drets i de la figura de Puigdemont com a dirigent efectiu per damunt de tot i això, a ERC, suscita opcions que no donen prou seguretat sobre els riscs penals. ‘Mai no acceptarem la substitució del president Puigdemont’, ha sentenciat Albert Batet, portaveu de JxCat. El partit d’Oriol Junqueras afronta amb menys contradiccions internes el retorn a la gestió autonòmica. Ara, a la Moncloa, hi ha Pedro Sánchez. Però el nou govern espanyol ja ha deixat clar que no tindrà cap mirament amb qualsevol acció que es desviï de l’estatut: va portar al Tribunal Constitucional la moció per a ratificar els objectius polítics de la resolució del 9-N i ja ha estat suspesa. En això, no ha canviat res. Les culpes, com aquell 30 de gener, s’han repartit amb cruesa entre els socis de govern. Aquesta vegada no hi ha hagut problemes de comunicació telefònica, però sí divergències profundes que, malgrat tot, els uns i els altres confien que no perjudicaran l’estabilitat de l’executiu. JxCat acusa el president del parlament, Roger Torrent, d’haver trencat unilateralment l’acord que Aragonès havia segellat amb Torra. És a dir, l’acusen d’haver tirat pel dret, tal com el dia que havien d’investir Puigdemont amb una votació que podia implicar l’assumpció de conseqüències penals. ‘Demanem a ERC que aclareixi si Torrent defensa la dignitat dels diputats o si emblanqueix el PSC del 155’, ha deixat anar Eduard Pujol, portaveu adjunt de JxCat, recordant que els socialistes han avalat el criteri de Torrent. ERC no solament nega que Torra i Aragonès hagin signat cap acord, sinó que també esgrimeix el vot diferenciat emèsp els dos membres de la mesa de JxCat com a prova de la falta de pacte i com a símptoma de divergència interna. I és que el vice-president primer del parlament, Josep Costa, ha votat en contra de la proposta de Torrent de substituir els diputats processats, mentre que Eusebi Campdepadrós, el secretari primer, s’hi ha abstingut. És més, Sabrià ho ha relacionat amb el debat pre-congressual del PDECat i a les tensions amb Puigdemont per explicar la crisi. ‘Si tenen un cap de setmana difícil, nosaltres no els el podem resoldre,’ ha dit. Obsessions i diputats de primera i de segona JxCat respon que no entén que ERC vulgui suspendre ‘obsessivament’ Puigdemont tot i que s’havia compromès a la cambra a investir-lo quan fos possible. A més, segons JxCat, amb el vot diferenciat han volgut separar la situació dels presos i dels exiliats, també a petició dels mateixos advocats. Quant a Puigdemont, justifiquen la seva situació diferenciada perquè el tribunal d’Slesvig-Holstein va descartar extradir-lo per rebel·lió i no és a la presó, de manera que no es compleixen els supòsits recollits per l’article 384 bis de la llei d’enjudiciament criminal. ERC censura el tracte volgut per a Puigdemont. Alerta que no hi poden haver diputats de primera i de segona. Torrent ha plantejat que tots els diputats processats fossin temporalment ‘substituïts per qui designin els grups parlamentaris respectius’. Els dos membres de la mesa de Cs i Costa s’hi han oposat. ERC i el PSC hi han votat a favor. Campdepadrós s’hi ha abstingut. Tres a tres: empat. Després, el president del Parlament ha proposat de desconvocar el ple, amb votacions previstes avui mateix a la tarda. Per a Torrent, la seva proposta de solució era una manera de suspendre els diputats tot permetent que deleguessin el vot sense que ningú no deixés l’escó ni s’alteressin les majories i sense que ningú no hagués d’assumir possibles conseqüències penals. De fet, és una reformulació de la imaginativa solució per a executar les suspensions que el jutge Llarena va incloure en la seva interlocutòria i que el lletrat major de la cambra, Joan Ridao, va recollir en l’informe específic que aprofundia en les maneres d’aplicar la suspensió. I és que l’aplicació de l’article 384 bis de la llei d’enjudiciament criminal no és prevista al reglament del Parlament.

Summary: Un acord trencat o una mentida descarada: crisi greu entre JxCat i ERC


L’home té setanta-quatre anys i es diu Bernie. Bernie Sanders. Nascut a Brooklyn, Nova York, de jove va traslladar-se a l’estat de Vermont, com tants altres esquerranosos que van fugir de la ciutat per anar-se’n al camp. Ell, jueu i socialista, i molt polititzat ja de petit, va fer estada a un kibbutz. De tornada a Vermont va acabar essent l’alcalde de la ciutat de Burlington. Aleshores van començar a descriure’l com l’alcalde socialista. Tota una extravagància als Estats Units. Després, però, i durant setze anys, aquest graduat en ciències polítiques va ser l’únic senador de Vermont al senat nord-americà. Polític d’extensa carrera, i més aviat home que va per lliure, el senyor Sanders, camí dels vuitanta anys, ara ha decidit que vol ser president dels Estats Units d’Amèrica. Sanders és un dels candidats del partit demòcrata. I si bé és cert que aquí la poderosa Hillary Clinton va primera a les enquestes, també ho és que Sanders, per sorpresa de tothom, va segon. De fet, l’home ha aconseguit superar el rècord de donacions que tenia Barack Obama, i ahir es va anunciar que ja porta tres milions de dòlars en donacions. Ara resulta, doncs, que als Estats Units d’Amèrica un vell socialista va disparat a les enquestes i rep milions de dòlars per a guanyar la presidència. Flipa. Ai si després d’un negre, els americans escullen un socialista. Quants prejudicis a l’aigua! Ho confesso: tot i que a mi em costa de creure (molt em costa de creure) la pregunta sí que me la faig: veurem un socialista, i jueu, a la Casa Blanca? Atraparà Sanders a Clinton? Aquests dies és realment divertit passejar-se pels titulars de la premsa nord-americana. No saben ben bé què fer-ne d’un home que es reclama ‘socialista’.No hi estan avesats i volen saber què passa: 14 coses que Sanders ha dit sobre el socialisme (Politico) Els periodistes, muts davant el socialisme de Sanders (CJR) Socialisme, a l’americana (Huffington Post) Als EUA el simple ús de la paraula ‘socialista’ descol·loca al personal. I per molt que Sanders deixi clar que el seu socialisme és el dels països nòrdics, i no el de l’URSS, la paraula als EUA és molt connotada. Molt més que no pas a Europa. No es pot comparar. A Europa hi ha molts partits que són part del sistema i es defineixen ‘socialistes’. El mot no fa por a ningú. Aquí, per posar un exemple, ni al PSC, ni al PSOE, ni a la OTAN, ni als bancs, ni a ningú els fa por el mot. El sistema l’accepta sense veure-hi cap amenaça. Als EUA, no. Tota una altra història. ‘Als Estats Units la paraula socialista va molt carregada, es considera fora de to, i dir-la aixeca sospites sobre si ets un agent soviètic. Fins i tot en cercles instruïts. Parlem d’una societat traumatitzada per aquestes coses’ explica l’economista Richard Wolff, en un llarg i molt interessant article sobre Sanders en anglès. I si estem presenciant la fi d’un tabú força estès? I si l’ús de la paraula ‘socialista’ als EUA es normalitza molt més a partir d’ara? Deixa d’estar arraconada. I si la veiem a molts més titulars, entrevistes, i converses? Potser un dia guanya les eleccions el Partit Socialista dels EUA. Però t’ho diuen ara, i no t’ho creus. Fa molts pocs dies Sanders va fer un vídeo de campanya atacant directament al banc Goldman Sachs. ‘The problem‘, es deia la peça. Es veu que la mateixa setmana, Hillary Clinton havia fet un sopar organitzat per la banca Goldman Sachs. Dos detalls finals de la campanya aquesta tant interessant que tenen els demòcrates damunt la taula. Sanders o Clinton. Clinton o Sanders.

Summary: Un socialista a la Casa Blanca?


El fracàs definitiu de Pablo Llarena amb les euroordres contra el president i els consellers a l’exili ha fet emergir també l’hemeroteca de portades de diaris i no tan llunyanes que pronosticaven ‘el final de l’escapada’ (El Periódico) i l’acabament de ‘la farsa del govern a l’exili’ (El País). Ahir, poc després d’haver-se fet pública la decisió del jutge del Tribunal Suprem espanyol, molts usuaris a la xarxa van començar a recuperar-les. Entre aquests, un dels advocats dels exiliats, Gonzalo Boye, que ha dit: ‘Hi ha portades que envelleixen malament, o molt malament.’ Hay portadas que envejecen mal o muy mal pic.twitter.com/1FAgEM4K6O — Gonzalo Boye (@boye_g) July 20, 2018 També han tornat a ser ben recordats els piulets amb comentaris de polítics unionistes aplaudint la detenció de Puigdemont i fent pronòstics que no van ser pas gens encertats. I que topen amb els comentaris que han fet ara. Els exemples més cridaners són els d’Albert Rivera i Rosa Díez. Aleshores… Un país federal como Alemania trata con igual o más dureza penal la rebelión/ alta traición que la España autonómica. Destruir una democracia europea se paga caro. https://t.co/Hs1LsjyWgA — Albert Rivera (@Albert_Rivera) March 26, 2018 I ara: La ineficacia del sistema de Euroorden de detención y entrega evidencia que queda mucho para tener un verdadero espacio judicial europeo. Cuando sea efectivo, los presuntos delincuentes sabrán que en la UE no hay impunidad, aunque huyan de un país a otro. https://t.co/9WILRvQgZ4 — Albert Rivera (@Albert_Rivera) July 19, 2018 Aleshores… pic.twitter.com/6wTdyoWyBN — Rosa Díez (@rosadiezglez) March 25, 2018 I ara: Pues me parece genial la decisión del juez Llarena de retirar la petición cursada a Alemania requiriendo la entrega de Puigdemont. Si a esos jueces alemanes les gustan los golpistas españoles, que se queden con ellos. https://t.co/FfM3VvHdw9 — Rosa Díez (@rosadiezglez) July 19, 2018 I també s’ha recordat molt aquell piulet de la policia espanyola el dia que Puigdemont fou detingut a Alemanya: Gracias a una operación coordinada de los agentes de Información de @policia y el CNI, Puigdemont ha sido detenido en Alemania.https://t.co/Gny5v0yfda — Policía Nacional (@policia) March 25, 2018

Summary: Els mals pronòstics d’Albert Rivera, Rosa Díez i les portades del Periódico, El País i l’ABC