El candidat republicà a la Casa Blanca, Donald Trump, ha assegurat que ‘Mèxic pagarà pel mur’ que pretén construir a la frontera amb els Estats Units si és elegit president, tan sols unes hores després de la seva reunió amb el mandatari del país veí, Enrique Peña Nieto. ‘Mèxic pagarà el mur. Al cent per cent. Ells encara no ho saben, però ho pagaran’, ha assenyalat Trump, en un discurs sobre migració pronunciat a Phoenix, a l’estat d’Arizona, a la seva arribada als Estats Units després de visitar Mèxic. El magnat multimilionari, que poc abans havia escrit en el seu compte oficial de Twitter que havia tingut un ‘bon viatge’ a Mèxic, on es va trobar amb un ‘meravellós lideratge i gent d’alta qualitat’, s’ha compromès a crear una força de treball per a la regulació d’entrada al país.

Summary: Donald Trump: ‘Mèxic encara no ho sap, però pagarà el mur’ de la frontera


Esquerra Republicana de Catalunya va configurant, a poc a poc, les seves llistes per a les eleccions espanyoles del 28-A. Després de situar el seu president, Oriol Junqueras, al capdavant de la llista al congrés espanyol, i a la germana de l’exconsellera Dolors Bassa, Montse Bassa, de número u per la demarcació de Girona, ara els republicans han decidit que un tercer dels presos polítics jutjats concorri a aquests comicis. Així, segons ha pogut saber l’ACN i ha confirmat VilaWeb, Raül Romeva serà el candidat de la formació al senat espanyol en les eleccions del 28-A, fent així tàndem en el cap de cartell amb Junqueras. La decisió de Romeva arriba, a més, després que la seva companya, Diana Riba, acceptés ser la número dos de la llista d’ERC al Parlament Europeu, per darrere també de Junqueras.

Summary: Raül Romeva, candidat d’ERC al senat espanyol


Aquest cap de setmana ha estat notícia la destitució d’un càrrec del govern d’Aragó per la seva relació amb l’independentisme. És el figuerenc Bruno Pérez Juncà, expert judicial i informàtic forense. La setmana passada va ser nomenat director general d’Administració Electrònica i Societat de la Informació, un càrrec que depèn de la conselleria de Ciència, Universitat i Societat del Coneixement, en mans de Podem. Però vint-i-quatre hores després el partit va anunciar-ne la destitució. Ho feia arran d’una polèmica provocada a les xarxes, especialment pel portaveu de Ciutadans, Daniel Pérez Calvo, que va criticar la decisió de fer-lo director general amb una fotografia on sortia amb una estelada feta amb espelmes. El gobierno de Javier Lambán y Arturo Aliaga nombra director general a Bruno Pérez. Entre sus 'hitos' más recientes figura la organización de un encendido masivo de velas en 2017 para formar una inmensa estelada, en vísperas del referendum del 1-O. Aún no asamos y ya pringamos. pic.twitter.com/aY1xj8YGJv — Daniel Pérez Calvo (@DanielPerezCs) August 30, 2019 ‘Era un projecte que es deia “Estelada de llum”, en què es compraven les espelmes a un taller ocupacional de persones amb discapacitat’, explica ell mateix. Aquest projecte ‘participatiu i de pau’ impulsat per ell fa anys li ha acabat costant el càrrec. Podem ha justificat la seva destitució dient –en relació amb aquest projecte– que ‘no va informar sobre la seva activitat política passada’ quan va acceptar la feina. I consideren que això ‘trenca la confiança dipositada’. Parlem amb Pérez Juncà, que assegura que no està enfadat amb Podem, però que lamenta això que ha passat i creu que el seu cas crea un mal precedent pel que fa a la llibertat de pensament dels treballadors a l’administració pública. —Com us trobeu després de la polèmica d’aquests dies? —En xoc encara. Avui estic trist perquè era el dia que hauria començat a treballar. He tornat a la meva feina i al meu dia a dia normal, però em costa de centrar-me després del rebombori d’aquests dies. És una mica lamentable. La sensació que tinc és de pena, ara mateix. —Com valoreu el comunicat de Podem justificant la destitució perquè no havíeu aportat informació sobre la vostra ‘activitat política passada’? —A mi em van fitxar per un perfil professional. Em va agradar molt el que em va dir la gent de Podem perquè m’oferien un càrrec potent a mi, que no sóc del partit i que sóc de fora. Vaig veure que eren nets i tenien trempera i ganes de treballar per Aragó. A més, és una zona on es poden fer moltes coses en matèria de tecnologia i vaig considerar que podria aportar-hi moltíssim: formar els policies locals, formar en violència digital… El projecte m’agradava molt. En les converses que vam tenir, no vam parlar mai de què penso o què no penso. Honestament, si jo vaig a una entrevista de feina i em pregunten per la meva ideologia, religió o orientació sexual, no contesto. A més, no m’he amagat mai de res. He fet actes independentistes, he portat símbols independentistes… Però, pensi què pensi, no haig de dir-ho. Què importa? Si jo he de prendre decisions sobre quines mesures de ciberseguretat hem de fer servir, creieu que allò que pensi jo d’un país té cap influència en les meves decisions? És com si diguéssim que, en prendre una decisió tècnica, és diferent un homosexual d’un heterosexual. Ara, no vull polèmica en cap moment. Estic dolgut, però no molest ni enfadat amb Podem. —Per què? —Perquè m’han reconegut professionalment i m’han fet director general. Reconeixen que tinc un gran perfil i un gran currículum. A més, una vegada va esclatar aquesta crisi em van avisar. Em van dir ‘pensa que a partir d’aquest moment et serà molt complicat de treballar aquí’. Perquè realment hi ha aquesta catalanofòbia. Si hi hagués anat a ajudar i m’haguessin posat dificultats, no hauria pogut treballar. No hi hauria sortit perdent jo, sinó ells. Per això vaig ser el primer de dir-los que no volia mala maror. Jo no he demanat aquesta feina perquè ja tinc la meva; en tot cas el problema el tenen ells, que no poden treballar amb tècnics catalans. Em van dir que el president d’Aragó va dir que no prengués possessió del càrrec. Després Maru Díaz, de Podem, va dir que m’havien perdut la confiança i em destituïen. A partir d’aquí no en sé res més. —Per tant, és una ordre de Javier Lambán? —No puc assegurar-ho, però suposo que deu haver anat així, perquè aquest senyor ha tret rendiment polític de la seva catalanofòbia. I, és clar, si tens un director general català i, a més, independentista… L’atonyinarien pertot arreu! No vull entrar en polèmiques, però sí remarcar la injustícia que s’ha comès en el moment que contracten un perfil tècnic que reconeixen que és boníssim i el destitueixen per la seva ideologia i per les coses que ha fet en el seu temps lliure. Què he fet malament? La sensació que tinc és que res. Ho tornaria a fer. També és veritat que, si hagués estat conscient de la catalanofòbia que hi havia, ni m’hi hauria acostat. —Ho dieu per Lambán? —Sí. Si hagués sabut les seves tendències… Jo no m’he amagat mai de res a les xarxes socials. En un primer moment vaig dir que no al càrrec, però en visitar-los em va agradar el projecte. La condició era provar-ho i si, per alguna cosa veia que em venia gros, deixar-ho. Però el menyspreu que m’han fet em dol. Hi ha coses que em dolen més, però. He vist com molta gent que figura que és molt d’independentista no s’hi ha pronunciat. —Qui? —Partits i gent que no ha mogut fitxa. És dur perquè fins i tot una administració d’un altre país ha contactat amb mi, i no els de casa. —I algú dels comuns? —De comuns, ningú! No s’han preocupat ni de què ha passat. Però, ERC, Generalitat, etc., tampoc. L’únic que s’hi ha pronunciat, i fort, ha estat Puigdemont. Li ho agraeixo moltíssim perquè és qüestió de denunciar una injustícia. El meu cas és un precedent que diu que l’administració vigilarà les teves fotografies. Si tens una fotografia penjada amb una estelada, l’has cagada. Compte, és que es crea un precedent molt bèstia! Jo ja sabia que el meu càrrec depenia del pacte de govern de Podem amb els socialistes, però així i tot que et fotin fora per ideologia… És greu. No és qüestió d’independentisme o catalanisme, sinó d’una possible ideologia. —La polèmica va començar per un piulet del portaveu de Ciutadans, que aprofitava la vostra fotografia per criticar el pacte de govern. Us heu sentit utilitzat políticament? —Hi insisteixo: ara mateix no tinc problema amb Podem ni el poble d’Aragó. Ciutadans, com a oposició, s’han d’encarregar d’atacar i abocar merda damunt el govern, i això han fet. Però eren els altres que havien de dir que, encara que sigui independentista, em volien pel meu perfil. No he robat res ni tinc màsters falsos… M’han liquidat per una possible ideologia. Honestament, crec que ho han gestionat malament. Han volgut anar de pressa i crec que s’han equivocat en les maneres. Si ens haguéssim assegut a parlar-ne i m’haguessin dit: ‘Bruno, tindràs problemes per fer bé la teva feina’, no hauria calgut que em destituïssin. Me n’hauria anat jo. —Ciutadans també ha dit que la vostra destitució es justifica tenint en compte l’acord de govern, que recull ‘la defensa del model constitucional vigent’. Què en penseu? —Si jo no tinc cap problema amb la constitució. Ara, demaneu-me què penso de Catalunya i ho explicaré. Jo aquest pacte el desconeixia. Ningú no m’ha vingut a dir que he de ser constitucionalista. A més, per mi cap problema. Me n’alegro, de la unitat d’Espanya. Crec que a Catalunya li aniria millor amb Espanya, però sempre que les coses s’administressin amb dos dits de front i no amb l’administració espanyola que he viscut. El problema el tenen ells. Al final, m’ho agafo en clau d’humor. Hi ha un piulet d’un de Vox que diu que sóc un independentista incendiari perquè surto en una fotografia amb una espelma. Un altre em deia Bruno el Breu…!  —Amb tot això que heu explicat, com valoreu el piulet de Lambán, que tanca la polèmica felicitant la decisió de Podem? —Hauria d’haver tingut el coratge de dir ‘Jo aquest no el vull perquè és català’ o perquè no se sentirà còmode o el que sigui… Sigues coherent! Aquí es vulnera la teòrica llibertat de pensament. No són tan constitucionalistes? Doncs s’acaben de passar la constitució pels dallonses! Como Presidente del @GobAragon, felicito y apoyo a la Consejera @MaruDaz1 por su decisión y por su forma de gestionar el cese del Dr.Gral. Por cierto, no se trata de un caso de corrupción, con la que tan condescendientes son en otros lugares algunos de los inquisidores de aquí — Javier Lambán (@JLambanM) August 31, 2019

Summary: ‘Si hagués sabut la catalanofòbia que hi havia ni m’hi hauria acostat’


La nova exposició temporal de la Fundació Joan Miró s’endinsa en el moviment surrealista a la Gran Bretanya mitjançant la mirada de la fotògrafa nord-americana Lee Miller. Model, musa i col·laboradora de Man Ray a París, més tard Miller esdevindria una fotògrafa de prestigi, pionera en connectar l’art, la moda i el periodisme. Els seus vincles amb els surrealistes britànics i el seu paper articulador d’aquest moviment artístic serveixen a l’exposició per a recórrer un capítol del surrealisme no tan conegut però que en confirma la dimensió internacional i una gran connexió amb les inquietuds del seu context històric. ‘Lee Miller era extremadament lliure atesos els paràmetres de la dona de l’època i va desenvolupar una carrera fotogràfica molt important, també com a artista surrealista de ple dret dins el moviment britànic’, la descriu la cap de programes de la Fundació, Martina Millà. A partir de la mirada de Miller, la mostra reconstrueix un dels moments menys coneguts del surrealisme i revela les connexions entre els artistes britànics dels anys trenta i quaranta del segle passat i la xarxa surrealista internacional. L’exposició aplega prop de dues-centes peces entre fotografies de Miller i dibuixos, pintures i escultures d’alguns dels principals artistes surrealistes, com ara Max Ernst, Man Ray, Roland Penrose, Leonora Carrington, Salvador Dalí, Joan Miró, Pablo Picasso o Francis Picabia, entre més. ‘Amb Lee Miller hem volgut mostrar què va ser el surrealisme a la Gran Bretanya, un capítol del moviment no tan conegut a casa nostra’, explica Martina Millà. ‘Volíem demanar-nos per què el surrealisme té aquesta acceptació internacional, de Breton a París en uns altres contextos’. Millà subratlla la personalitat de Lee Miller i la seva llibertat creativa i de moviments: Miller, una dona que trencava els esquemes de l’època, va viatjar molt, i després d’haver fet carrera com a model va arribar a París per conèixer els ambients fotogràfics del surrealisme de la ciutat. Allà va treballar amb Man Ray, de la qual va ser model però també ajudant, i així va començar a desenvolupar la seva obra, recorda Millà. Després d’haver-se fet un lloc en l’escena surrealista francesa, ja els anys previs a la Segona Guerra Mundial, Miller es va traslladar a Londres, com tants altres artistes, cercant un refugi de la tensió política a l’Europa continental. Juntament amb el marit, Roland Penrose, la fotògrafa va exercir un paper significatiu en el surrealisme britànic dels anys trenta Aquesta és una de les moltes propostes que us oferim per al cap de setmana. Si voleu descobrir-ne més, cliqueu a Què podem fer aquest cap de setmana: deu propostes

Summary: Lee Miller i l’onada britànica del surrealisme aterren a la Fundació Miró


Francesc Cabana (1934) és advocat i historiador de l’economia. Fa més de seixanta anys que estudia i publica llibres sobre aspectes econòmics i durant anys va estar al capdavant de la divisió internacional de Banca Catalana. Tot i això, actualment, en el seu darrer llibre, L’agonia del capitalisme (Editorial Pòrtic), es declara obertament contrari al sistema capitalista. El rebutja i en aquesta entrevista ens fa saber que ja no creu en la possibilitat que pugui reformar-se i també ens explica per què prefereix avançar envers un altre. Cabana rep VilaWeb a casa seva. —«Si el capitalisme ha perdut el seny, hem de veure si és possible modificar-lo, i que sigui més efectiu, o cal anar a una nova forma de sistema econòmic. L’opció de l’autor és la segona.» Impressiona llegir frases com aquesta de vós, senyor Cabana. —T’ho prometo: aquest és un llibre que tenia molt interès de fer. I peti qui peti. Ho tinc molt clar. Després de seixanta anys he vist tota l’evolució d’aquest sistema econòmic. I ha produït grans beneficis (sobretot dels anys quaranta als seixanta) i grans crisis. Jo ho he experimentat a dintre i a fora. I ara no crec en la reforma. No hi crec. Els diaris ja parlen d’una altra crisi econòmica, quan l’última ja va ser una bestiesa. —Al llibre vós expliqueu la darrera crisi a través d’un acudit jueu. —Dos amics es veuen. I un té un gos. ‘Te’l venc per deu.’ Al cap de poc, l’amic diu: ‘Escolta, vull recuperar el gos. Te’l recompro per vint.’ I la següent vegada se’l passen de mans per trenta. I per quaranta. I per cinquanta. Fins que arriba un moment que un diu: ‘Mira, ja no vull el gos. Tot teu.’ I salta l’altre: ‘Com? Mira que guanyàvem diners, tu i jo!’ I és exacte. Això han fet. I graduats de Harvard! És increïble. —D’entrada, del sistema, ara no us n’agrada ni el nom. ‘Capitalisme.’ —Exacte. Jo parteixo de la base que aquest nom ja no ajuda. ‘Capitalisme’ vol dir que tot és en mans del capital. Per què, tot en mans del capital? Jo hi cito una part de l’encíclica Rerum novarum. És molt forta. I els bisbes espanyols se la van quedar a casa i no la van debatre. Perquè la clientela era gent rica. Excepte el bisbe Morgades, que la va fer córrer, la resta, muts. —Vós dieu que cal desempallegar-se del benefici màxim. —Aquest és un problema total i absolut. Encara l’ensenyen a l’ESADE i l’IESE. Alguns professors m’ho han reconegut. Cercar el benefici màxim ens fa molt mal. Et fa trepitjar línies vermelles. Per obtenir-lo, potser va bé una mica de corrupció per aquí i estrènyer una mica els salaris per allà. Tot plegat amb una fórmula que no em convenç gens. El benefici de l’empresa, crec jo, ha de ser per als accionistes, però també per a la comunitat. —Coses que us hagin ajudat a caure del cavall. Autors, noms? —La majoria d’economistes ja veuen que les coses no rutllen. Qui ho veia era algú com Galbraith, un home que vaig conèixer aquí fa molts anys. Llibres? No gaires. Per això n’he fet jo un. Mira, m’he trobat gent preocupada perquè dic que el capitalisme és caduc. I em responen que no. Que té capacitat de modificar-se. El capitalisme s’ha modificat? Sí. Ho ha fet. Però, saps què passa, que tot s’ha modificat. I, de moment, cada vegada creem més desigualtats. Cada vegada hi ha més rics, i cada vegada més hi ha més pobres. Acabaran donant la raó a Marx. Aquestes classes mitjanes desapareixeran? De petit, jo recordo que ens deien: ‘tu viuràs millor que els teus pares.’ Jo això ja no ho dic. Els meus néts em preocupen: no hi ha feina. I bé que han de viure. —Hi ha anticapitalistes que vénen amb la solució feta: ‘Aquest sistema no. Però aquest altre, sí.’ Vós sou més caut: ‘Aquest sistema no. Veurem quin trobem.’ —És més possible que el capitalisme duri cent anys i que cada vegada es produeixin més crisis. Al final no sé com acabarà, això. Arribarà un moment que, o s’avança vers la transformació o això pot petar. —I, aquest nou sistema, com pot ser? —Explico una anècdota d’un conte de Mark Twain. Hi tinc molt respecte, per a en Twain. Explica que va pel cel i que un àngel l’acompanya. ‘Aquell és el gran talent musical del món, diu l’àngel’. Qui és? Wagner? No. Un ferrer de Kansas. Passa que ningú va veure que tenia un talent extraordinari. Això impressiona molt, que passi. I passa. Hi ha talents que no veiem. Per tant, hem de descobrir el ferrer de Kansas. Com es fa? No ho sé. Aquest llibre deixa moltes preguntes. Només té una cosa clara: que així no podem continuar. I que hem de canviar de sistema econòmic. El sistema no ha de ser aquest. —Francesc Cabana, anticapitalista? —Sóc un home que he valorat el capitalisme uns quants anys però que ara voldria un canvi de sistema. Començant pel nom. No pot ser que el nou sistema es digui ‘capitalista’. Tot en mans del capital, no. Com veig el futur? Amb un una relació entre capital i treball més igualitària. Com? No ho sé. Però la paraula ‘anticapitalista’ en aquests moments és la CUP. I jo, amb la CUP, no m’hi entendré pas. Jo sóc partidari d’una economia liberal i no socialitzada. Sé que molta gent se m’enfadarà i ja m’ho han dit uns quants. Però jo ho veig molt clar. Fa seixanta anys que hi treballo, en això, i, mentre feia feina de cap de la divisió internacional de Banca Catalana, vaig voltar una mica el món i ningú no em va oferir mai res. Mai. I ara, escolta’m, no ha parat. És la cultura de la cobdícia, que diu Obama. Per tal de cercar el benefici màxim, tot s’hi val. Però si la senyora Botín i el Santander van invertir 2.300 milions de dòlars en l’estafa més estúpida que hi ha hagut els darrers cent anys! Madoff. 2.300 milions! I, quan demanaves ‘però què hi ha aquí darrere de la inversió de Madoff?’, es veu que era secret. Secret. Però en sap molt. I mira. —Món de bruixots. Seríeu partidari d’impartir una història del capitalisme a escola? Ni que fos per a rebatre aquesta idea tan poc acadèmica que el capitalisme durarà per sempre i que no hi ha cap alternativa. —El capitalisme va néixer en un moment determinat. El capital, en canvi, existeix de sempre. Or, plata, diners. Entenc que el capital ha d’existir. Però no el podem posar mai davant, ni per sobre, del treball. El treball és molt més digne. I en aquests moments és totalment al revés. La senyora Patrícia Botin té més força que un ministre de Sánchez. Hi ha un problema de repartiment. —Crisis terribles i cícliques. Per què ens l’hem de menjar, aquesta idea absurda? No podem inventar un sistema sense tants alts i baixos? —És clar. Per això parlo de la borsa. De fet, una borsa correcta puja o baixa de manera més harmoniosa, d’acord amb la situació econòmica. Però no és bo que sigui com ara, amb uns alts i baixos espectaculars. Per què passa? Perquè n’hi ha molts que especulen. —Els economistes són científics? —Científic en el sentit de ‘dos i dos són quatre’, no. De ciències exactes, n’hi ha unes quantes, però molt poques. I les ciències socials no són ciències exactes absolutes. L’economia, tampoc. —Aquest nou sistema econòmic no capitalista, el veurem? —No ho sé. Però si no, ens la fotrem. Ara ja es comença a parlar d’una altra crisi. L’última va costar 750.000 milions de dòlars als nord-americans. Què pot passar amb la següent? —Frase: ‘Si voleu canviar la història, heu de canviar l’economia.’ Hi esteu d’acord? —Sí, és clar. —Si els catalans volen canviar la història, potser hauran de canviar l’economia. —Aquí no pot haver-hi revolucions econòmiques parcials. No en trauríem res. Si el Principat d’Andorra aplica els principis que surten aquí, al cap de quatre dies tornarà a ser la mateixa cosa. Això ha de ser molt global, al voltant de l’ONU. Mira, avui dia hi ha marramaus terribles quan apugen els impostos dels rics. No sempre ha estat igual. Després de la segona guerra mundial els els van pujar i tothom va callar. Per què? Perquè l’ambient era de guerra. I, per tant, qui tenia calers sobrats callava. Ara s’enfilen per les parets. —Als EUA, després del crac del 29, hi havia un topall per als rics. Per sobre d’una certa quantitat, l’estat els prenia el 95%. Gairebé tot. Ara sembla impossible, proposar-ho. —És clar. Hi ha d’haver limitacions. I unes normes. I com dic jo: ‘cal tenir quatre cases?’ Un iot de cent metres? Aquestes manifestacions de riquesa no sé si calen. —Impressiona d’escoltar Francesc Cabana dient que no veu possible la reforma i que hem d’anar vers un altre sistema. —Me n’alegro. Recordo que fa molts anys vaig anar a Cuba per feina. I hi vaig fer una certa amistat amb una persona. I em deia: ‘si ets més comunista que jo.’ Ha! A mi ara em fa por la CUP perquè hi ha poc pensament darrere. D’altra banda jo sí que dic que cal transformar les relacions treball-capital. Per mi, el treball té tanta o més importància que el capital. Ho veig. —Què veieu? —Que, tal com anem, no anem bé. És necessari un canvi profund. Una transformació. Alguns en diran ‘revolució’. Jo no n’hi dic perquè espanta la gent. I si mires la definició de ‘revolució’, és aquesta: ‘canvi profund’. Passa que la paraula tira d’esquena. No es tracta de penjar els empresaris d’un fanal. Ni ells, ni ningú. Es tracta de ser just. Es tracta de cercar la justícia i no pas l’enriquiment d’unes quantes persones. Ja em resten pocs contactes entre els empresaris. Però algun, sí. I em diuen que el sistema capitalista encara té la capacitat de modificar-se. Potser sí. Però no ho veig. I, el procés de transformació, el veig inevitable. —En aquest nou sistema econòmic, com hi veieu Catalunya? —Bé. Catalunya té una cosa que no l’ha canviada ningú. I és la situació geogràfica. Molt bona. Sobretot gràcies a Ferdinand de Lesseps. Canal de Suez. En aquell moment la comunicació era molta bona. Europa és molt ben situada. Tenim mar. I tenim enginy. I ganes. Quan treballava a Banca Catalana ens va impressionar una visita que vam fer. Una casa de pagès. Un estable dividit en dos. En una part, només vaques. I a l’altra, màquines. Filatures. I deia l’amo: ‘Quan em van bé les vaques, vaques. I, si no, màquines. I, aquestes màquines, les vaig comprar. Però aquestes altres, no. Ja me les vaig fer jo’ deia. Això és una cosa que tenim aquí. Enginy. —Anarquistes catalans del 1936 van intentar fer societats sense diners. Ho heu estudiat? —No. Van ser invents que van acabar amb violència. Mira, teòricament l’anarquisme és ideal. Ara, és pràctic? No ho sé pas. I tens poques realitats on agafar-te. Per mi, el cel és un món anarquista. Però aquí baix, en el moment que jo et robo la cartera, ja hem de crear la policia. I com ho fem, doncs?

Summary: Francesc Cabana: ‘Hem de canviar de sistema econòmic’


El Jutjat de Primera Instància i Instrucció 1 de Paterna ha arxivat la causa oberta contra la directora general d’À Punt, Empar Marco, i el president del Consell Rector de la Corporació Valenciana de Mitjans de Comunicació (CVMC), Enrique Soriano, pels contractes de l’ens al no veure ‘il·legalitat palesa, flagrant i clamorosa’ que justifiqui la continuació de la recerca. La causa parteix d’una querella interposada pel PP per dos motius. El primer, una presumpta prevaricació en l’adjudicació d’un contracte a una empresa per a la producció de la sèrie ‘La Tramuntana’ per 1,3 milions d’euros; i, el segon, per contractes menors subscrits amb deu persones físiques i tres directius. Tant Marc com Soriano van defensar al jutjat que no havien comès ‘absolutament cap il·legalitat’ i, en declaracions als mitjans de comunicació, van assegurar que es tractava d’una denúncia ‘política.’ El ministeri públic va sol·licitar l’arxiu del procediment i el jutjat així ho ha estimat al no apreciar indicis de criminalitat en la conducta dels investigats en la seva condició de responsables d’organismes públics. La magistrada exposa que els indicis revelats per la instrucció no resulten ‘suficients’ per a justificar la perpetració del delicte que va motivar la formació de la causa ni, per tant, per a mantenir-la oberta ‘sense que a això pugui contribuir noves diligències sol·licitades per l’acusació popular.’ Malgrat que la resolució es pot recórrer, el PP no preveu fer-ho, segons ha pogut saber Europa Press.

Summary: S’arxiva la causa contra Empar Marco i Enrique Soriano pels contractes d’À Punt


El president Carles Puigdemont ha criticat durament Foment del Treball pel comunicat en què demana que la resposta a la sentència del procés no afecti l’economia catalana. ‘Quan el govern espanyol va decidir afectar l’economia catalana de manera greu, aquesta entitat va ser-ne còmplice. De quina responsabilitat parlen? De la dels qui trucaven i amenaçaven les empreses catalanes perquè canviessin la seu social?’, ha piulat. Puigdemont es refereix a les pressions del govern espanyol sobre les empreses catalanes perquè canviessin la seu social, una mesura aprovada per decret per a fer por d’una caiguda de l’economia després de l’1-O. També al·ludeix a les suposades trucades de Felipe VI a les grans empreses perquè s’hi avinguessin. Quan el Govern espanyol va decidir afectar l'economia catalana de manera greu, aquesta entitat va ser-ne còmplice. De quina responsabilitat parlen? De la dels qui trucaven i amenaçaven les empreses catalanes perquè canviessin la seu social? https://t.co/0a6iPpvT6c — Carles Puigdemont (@KRLS) October 10, 2019 Al comunicat, Foment demana responsabilitat en les reaccions contra la sentència, acatament de les decisions judicials i respecte mutu. La patronal és presidida actualment per Josep Sánchez Llibre.

Summary: Dur atac de Puigdemont contra Foment del Treball


Les víctimes menors d’edat de fins a 11 anys que figuren en diligències policials per violència de gènere han incrementat un 22% aquest any a Catalunya, segons dades dels Mossos d’Esquadra fins a l’octubre. L’increment s’ha notat especialment en menors d’entre 6 i 11 anys, arribant fins al 39%. Es tracta dels fills de la dona que són testimonis dels fets o que han patit la violència directament. La cap del grup d’atenció a la víctima dels Mossos, la caporal Andrea García, ha demanat als ciutadans que telefonin al 112 si senten discussions amb crits i amenaces perquè els Mossos puguin fer les comprovacions pertinents, ja que molts dels homicidis i assassinats comencen amb una discussió. La franja d’edat de menors que més denuncien són els que tenen entre 12 i 17 anys, amb 486 denúncies, una xifra semblant al 2017. En aquesta franja també s’inclouen els menors que han estat víctima de violència per part de la seva parella o ex-parella. En total, els menors que han patit violència de gènere passen de 741 a 792. Per tant, augmenten un 6,8%. Els mossos han instruït fins a l’octubre d’aquest any 10.935 denúncies en l’àmbit de la violència de gènere, una xifra que és semblant a la de l’any passat, un 0,3% menys. Ara bé, hi ha un lleuger augment del nombre de dones que denuncien, un 0,2%, perquè en una única denúncia hi ha més d’una víctima de violència de gènere, la dona i els seus fills.

Summary: Els menors víctimes de violència masclista augmenten un 22% a Catalunya


Adif ha aprovat avui la licitació de les obres per a la implantació de l’ample estàndard en els trams Castelló i Vandellós del Corredor Mediterrani per un import de 81.798.933,21 milions d’euros i un termini d’execució de divuit mesos. El comissionat del govern espanyol per al Corredor Mediterrani, Josep Vicent Boira, ha explicat en una trobada amb els mitjans que la decisió d’Adif és ‘històrica i amb perspectiva de futur’ i té per objecte ‘incorporar Espanya al sistema ferroviari internacional’. Boira ha explicat que les vies seran d’ús mixt, és a dir, circularan trens de passatgers i mercaderies ‘seguint el model alemany’, una cosa que ‘suposarà una millora perquè permetrà connectar els ports valencians amb la resta del mercat europeu’. Les actuacions, que podran ser cofinançades per les Ajudes RTE–T (Xarxes Transeuropees de Transport), es portaran a terme en dues fases. La primera comprèn actuacions en via, ampliació de vies d’apartat, renovació de serveis afectats, drenatges, renovació d’armament de via i treballs d’electrificació per a adaptar-se als nous esquemes de via en ample ibèric i adaptar la catenària per a una futura alimentació a 25 kV CA, i la segona el canvi d’ample convencional a estàndard. D’aquesta manera es garanteix l’explotació d’acord als paràmetres d’interoperabilitat europeus, entre els quals destaca la circulació de trens de 750 metres de longitud, augmentant les prestacions de capacitat, fiabilitat i disponibilitat, tant per als tràfics de viatgers com de mercaderies. Actuacions El contracte d’obres referit al tram Castelló-Vinarós s’ha licitat per un pressupost de 48.038.706,83 euros (IVA inclòs) i les obres es desenvoluparan en un tram de 77 quilòmetres de longitud. Entre les actuacions s’inclouen l’adaptació de vies d’apartat per a trens de 750 metres de longitud en les estacions de les Palmes, Torreblanca, Santa Magdalena de Polpís, Benicarló-Peníscola i Vinarós, la reposició de la pantalla de protecció acústica en l’estació de Benicàssim i la creació de rampes en les andanes de les estacions de Les Palmes, Benicàssim, Orpesa, Torreblanca, Alcalá de Xivert, Santa Magdalena de Polpís, Benicarló-Peníscola i Vinarós. Per la seva banda, el tram Vinarós–Vandellós s’ha licitat per 33.760.226,38 euros (IVA inclòs). També es realitzaran obres en altres tretze quilòmetres, corresponent al branc L’Aldea-Tortosa, tant en la via general com en les vies d’apartat.

Summary: Adif licita les obres d’ample de via estàndard entre Castelló i Vandellós per a connectar amb Europa


Els presidents de Foment del Treball, Pimec i el secretari general de Fepime, Josep Sánchez Llibre, Josep González i César Sánchez, han escenificat avui a fi del conflicte de gairebé dues dècades per la representativitat empresarial d’aquestes entitats a òrgans mixtes amb l’administració pública. Totes les parts han qualificat la signatura d’històrica però no han pogut evitar mostrar desavinences en la interpretació del text en la roda de premsa posterior a la firma de l’acord. El document estipula que les patronals han de mantenir unitat d’acció i tenir una representació institucional paritària ‘a tots els efectes’ i estableix una distribució, sense perjudici d’aquests dos conceptes, segons la qual Foment representa el 58% de l’empresariat i Pimec el 42%, uns percentatges que s’aniran acostant a la paritat de manera progressiva. És en aquest punt en el qual els presidents de Foment del Treball i de Pimec han mostrat diferències en la interpretació del text. Per Sánchez Llibre, aquest 58% de representativitat representa ‘la fortalesa i la musculatura de les patronals’ i comportarà, que la organització que presideix rebi, per exemple, més subvencions. ‘Hi ha una patronal que és Foment i Fepime i que nosaltres definim com la gran patronal de Catalunya i això ho denota el percentatge’, ha dit Sánchez Llibre. En canvi, González ha mostrat una opinió diferent i ha defensat que la ‘paritat’ s’aplicarà a tots els efectes de representativitat institucional, i això també en el cas de les ajudes públiques. El president de Pimec ha atribuït el percentatge superior que el cinquè punt de l’acord estableix per a Foment a un ‘respecte’ per una ‘entitat que té una antiguitat’. Fonts del Departament de Treball, que ha exercit de mediador en tot el procés, han reiterat que, a efectes pràctics, les dues patronals estaran representades de forma paritària en les institucions. L’acord, assolit amb la mediació de Treball, té una durada de deu anys i implica la renúncia de Fepime com a organització empresarial més representativa, així com el reconeixement de la seva vinculació a Foment del Treball. Fins ara, Foment del Treball tenia un 60% de la representativitat, Pimec un 25% i Fepime, la patronal de les petites i mitjanes empreses inscrita dins Foment, un 15%. Pimec, però, va passar a reclamar un 50% de la representativitat i que es tinguessin en compte el nombre d’afiliats i no el pes de les empreses, tal com demanava Foment.

Summary: Foment i Pimec firmen un acord sobre la representativitat però mostren desavinences en la interpretació del text


L’Aliança contra la Pobresa Energètica (APE) ha demanat una reunió urgent amb el conseller d’Interior, Miquel Buch, i amb el secretari general, Brauli Duart després dels incendis en edificis de Badalona i Manresa. En el primer van morir tres persones. L’APE relama implementar el protocol de detecció de pobresa energètic en el cos de Bombers de la Generalitat i subratlla que aquests focs tenen una relació directa amb situacions de pobresa energètica. L’entitat considera necessari que la Generalitat actuï. Fa dos anys, l’aliança i un col·lectiu de bombers van presentar una proposta d’implementació d’un protocol que ajudés en la diagnosi de la pobresa energètica a partir dels informes que podien fer els Bombers. La Generalitat no l’ha aplicat tot i haver-s’hi compromès. Sí que va fer una prova pilot en quatre parcs, diu l’entitat, però no va arribar a desenvolupar la mesura. L’objectiu d’aquest protocol és aprofitar l’observació privilegiada que tenen els bombers en les seves intervencions per detectar si a la llar on actuen pot haver-hi una situació de pobresa energètica, i així poder-la derivar a serveis socials. També es pretén quantificar el nombre de persones que pateixen aquest problema. L’APE ha remarcat que els incendis de les últimes setmanes no són casos aïllats. “Els bombers porten anys denunciant la relació directa entre incendis amb víctimes mortals i situacions de vulnerabilitat”, ha subratllat l’aliança. A Barcelona sí que s’ha aplicat el protocol i des de març del 2017 fins a l’octubre del 2018 s’han detectat 741 famílies amb indicis de pobresa energètica. “No podem permetre que tenint les eines que té la Generalitat no tingui la voluntat de tirar-les endavant. No volem més morts per pobresa energètica”, ha conclòs l’APE.

Summary: L’Aliança contra la Pobresa Energètica demana una reunió urgent amb Buch després dels incendis a Badalona i Manresa


VilaWeb ha demanat a diverses personalitats independentistes què cal fer, després de constatar la divisió que hi ha dins el govern de Catalunya, tal com es va veure al parlament. Aquesta sèrie especial vol ser una contribució al debat que, sens dubte, cal fer entre tots en un moment tan delicat com el present. Al final de la sèrie, publicarem una selecció dels comentaris que ens hagin enviat els nostres subscriptors. Parlem amb Albano-Dante Fachin, candidat de Front Republicà a les eleccions espanyoles del 28 d’abril de 2019 i ex-diputat de Catalunya Sí que es Pot. —Penseu que la legislatura actual encara té recorregut o ha arribat al final? —Espero que continuï, perquè la idea que pugui aprovar un pressupost és bona. Més enllà de si estic d’acord o no amb aquest pressupost, una actualització del que hi ha ara serà bona. A més, això ajudaria a combatre el discurs de la paràlisi i que el govern no fa res. Estaria molt bé, com a missatge polític, que aquest parlament, amb totes les seves contradiccions, pogués aprovar un pressupost i impulsar-ne les accions. A parer meu, n’haurien de ser capaços. Hi ha molta gent demanant eleccions després del trencament que vam veure dilluns al parlament. I és veritat que tenim un govern que no és operatiu i que té unes estratègies confrontades. Però demanar la convocatòria d’eleccions em sembla una mica agosarat, perquè unes eleccions no crec que puguin resoldre el problema que tenim. El problema de fons no es resol canviant una mica la distribució parlamentària. Si ens trobéssim en una situació política normal i hi hagués una dificultat real d’arribar a acords, una variació parlamentària podria ser útil, però aquí la dificultat principal és tot això que passa a l’estat espanyol. I això en unes eleccions no canviarà, guanyi qui guanyi. L’única cosa que podria originar canvis és que guanyessin els altres, aquells que no posen per condició per a governar que es compleixi l’autodeterminació i l’amnistia. Fer eleccions pot significar un perill, perquè hi pot haver un canvi de majories. Llavors no resoldríem el problema, l’enterrarien. La solució no és anar a votar a unes eleccions autonòmiques. —L’independentisme s’ha dividit en dos blocs? Quin significat té això si penseu que sí? —Sí, hi ha una divisió. A mi m’agrada la teoria que va explicar Ramón Grosfoguel a VilaWeb, que divideix l’independentisme en junqueristes i cuixartistes. Òbviament, a l’hora de la veritat materialitzar això és molt difícil. Però sí que és veritat que hi ha una divisió entre aquells que serien els junqueristes, i que esperen que el fet de contemporitzar amb l’estat ajudi a avançar en el diàleg, i els altres que defensen la confrontació. Jo crec personalment que això del diàleg no passarà. No crec que sigui una bona opció. Però el cuixartistes quin pla tenen? Em sembla que els junqueristes tenen un pla equivocat i els cuixartistes no tenen pla. I, és clar, aquesta divisió és impossible d’encaixar. Per això dic que no sé si és tan bona idea fer eleccions… Ja sabem que o Esquerra i Junts per Catalunya es tornen a entendre o s’ha acabat tot. Si no es posen d’acord, es tancarà una etapa. Si Esquerra pacta amb els comuns, no faran res. I Junts per Catalunya necessitarà la força d’Esquerra per a governar. —Què cal fer per tornar a agafar la direcció del procés i deixar d’anar a remolc de la repressió de l’estat espanyol? —Cal temps. El temps jugarà a favor per tancar aquesta divisió. Ara encara hi ha molta gent esperançada amb la taula de diàleg i tot això que proposa Esquerra, però al final es demostrarà que no pot resoldre res. Llavors s’aniran acostant posicions. Més enllà de quatre mesures cosmètiques, el govern de Sánchez no podrà fer cap canvi de veritat. Al moment que el de la cua mogui la cua li tiraran el Tribunal Constitucional a sobre, com fan aquí. Llavors serà el moment perquè torni a aparèixer una entesa. I és que la divergència que hi ha ara es basa en una cosa que no passarà. I llavors les forces independentistes cauran una altra vegada al costat de la ruptura. S’acabarà la discrepància i haurem de construir un relat. Però per a això cal temps. Ara hem de deixar que aquesta part de l’independentisme que opta pel diàleg ho intenti. Ja tornaran. —Expliqueu una mesura urgent que proposaríeu al govern, als partits, a les associacions o a la gent, per reactivar el procés d’independència. —És important que el parlament i el govern elaborin un relat polític. És a dir, poden fer allò que entra dins les atribucions del parlament autonòmic, però a la vegada haurien de ser una eina per a crear un marc polític de projecte de país. Ostres, no podem declarar la independència! Ja ho farem. Però mentrestant pots enfortir la xarxa que va fer possible el Primer d’Octubre. La gent és capaç d’entendre que no es pot declarar la independència d’aquí a dos mesos, però això no vol dir que no puguem avançar. I el fet més important: no vol dir que s’hagi de deixar la gent de banda. Aquest és un dels problemes. Si deixem la gent de banda, es cansaran i se n’aniran a casa. I si ningú no fa res els perdrem. Cal fer més forta la societat civil. Si hem de fer un referèndum o tallar la Jonquera només ho aconseguirem amb una societat viva. Però, és clar, allò que vam viure el dilluns al parlament és tot el contrari.

Summary: Albano-Dante Fachin: ‘O Esquerra i Junts per Catalunya es tornen a entendre o s’ha acabat tot’


Terratrèmol polític al Regne Unit per l’acord amb la Unió Europea sobre el Brexit. De moment ja han dimitit cinc ministres del govern de Theresa May i al parlament britànic es cou una votació sobre la pèrdua de confiança de la primera ministra. El diputat ‘tory’ Jacob Rees-Mogg, un ferm defensor de la sortida britànica de la Unió Europea, ha presentat al president del Comitè 1922, el grup parlamentari conservador a la Cambra dels Comuns, una carta per a mirar de forçar una votació que l’aparti del lideratge del Partit Conservador. Els descontents han d’obtenir quaranta-vuit cartes i, en acabat, tots els diputats de la formació hauran de votar si avalen May o no. ‘Hi ha molt talent dins el partit conservador, capaç de liderar un Brexit com cal’, ha dit Rees-Mogg. El govern de May es desfà amb la cinquena dimissió per l’acord del Brexit Com a possibles successors de May, Rees-Mogg ha avalat defensors d’un Brexit dur, com ara l’ex-ministre d’Afers Estrangers Boris Johnson, els ex-ministres per al Brexit David Davis i Dominic Raab i l’ex-ministra de Treball Esther McVey. També ha esmentat la ministra Penny Mordaunt, responsable de Cooperació Internacional, que alguns mitjans apuntaven aquest matí que també podria presentar la dimissió. Per Rees-Mogg, la proposta actual ‘no és un Brexit’ i significa ‘un fracàs de la política de govern’. ‘S’ha de rebutjar’, ha dit. Ara per ara, no se sap quantes cartes ha rebut el Comitè 1922 contra el lideratge conservador de Theresa May, perquè les normes estipulen que el recompte no es fa públic fins que no s’assoleix el mínim necessari per a forçar una votació. De fet, algunes de les cartes fa setmanes que ja s’havien enviat: un diputat, Steve Baker, per exemple, ha fet públic l’escrit que ja va enviar al comitè el mes d’octubre. Si s’arriba a quaranta-vuit lletres, els diputats conservadors a la Cambra dels Comuns hauran de votar si avalen o no la gestió de May al capdavant del partit. Si la primera ministra perd la confiança dels seus diputats, haurà de plegar i no podrà presentar-se a la reelecció. I, en canvi, podrà continuar al capdavant del partit –i del govern– si obté una majoria simple dels vots. Una moció de censura per al lideratge de partit La moció que es promou actualment, per via del Comitè 1922, és una moció de no-confiança en Theresa May per part del partit conservador, però no pas una moció de censura contra el govern, que s’hauria de presentar directament al ple de la cambra. Uns quants diputats laboristes ja han demanat al dirigent del seu partit, Jeremy Corbyn, que presenti una moció contra l’executiu, que actualment governa en minoria i amb el suport –molt delicat– del DUP del Nord d’Irlanda. Si s’arribés a aquest punt, tots els diputats haurien de votar la pèrdua de confiança en l’executiu, i caldria convocar eleccions abans de dues setmanes. Però, de moment, aquesta opció no és sobre la taula. May refusa de dimitir Al parlament britànic, May ha refusat de dimitir com a primera ministra tot i que ha admès que la negociació ha estat ‘frustrant’, però diu que hi ha treballat nit i dia en defensa de ‘l’interès nacional.’ ‘La tria és clara: entre anar-se’n sense acord, arriscar-nos a no tenir Brexit, o donar suport al millor pacte que es pot negociar’, ha afegit. El cap de l’oposició, Jeremy Corbyn, ha acusat la primera ministra d’encapçalar un govern caòtic i de presentar un fals dilema ‘entre un mal acord i la manca d’acord’. Segons ell, l’acord amb la Unió Europea neix mort perquè no té ni tan sols el suport del ministre del Brexit, que es va encarregar de les converses. Corbyn ha demanat a May que retirés ‘aquest mig acord, que no té el suport del gabinet, del parlament ni del país’. Una votació impossible El parlament tindrà l’última paraula sobre la redacció final del divorci amb la UE. En la situació actual, si el Partit Laborista no dóna un cop de mà a May, es fa difícil de creure que es pugui aprovar. El soci parlamentari dels conservadors, el Partit Unionista Democràtic del Nord d’Irlanda, ha assegurat que no hi votaria pas a favor. Calen 318 vots per a aprovar el Brexit i May ni tan sols té garantits els del seu partit. Una vuitantena de diputats conservadors –favorables a un Brexit dur– es neguen ara per ara a votar que sí. Cimera extraordinària europea el 25 de novembre per donar llum verda al principi d’acord del Brexit

Summary: Creix la revolta dels ‘tories’ per a desbancar May després de l’acord pel Brexit


La diputada d’En Comú Podem al Congrés espanyol Marta Sibina ha anunciat a través de Twitter que no donarà ‘cap tipus de suport’ amb el seu vot al govern de Pedro Sánchez si no se soluciona de manera immediata que l’ Open Arms pugui salpar cap a les aigües de Líbia. En el mateix missatge, Sibina avisa que el govern espanyol serà ‘responsable’ de les morts que es produiran. ‘Si el PSOE va a fer les mateixes polítiques que la ultradreta, que demani a la ultradreta que li aprovi el pressupost. Els demòcrates no podem ser còmplices d’això’, ha defensat. El Ministeri de Foment espanyol ha denegat a Open Armas el permís per salpar cap a aigües de Líbia. El principal argument del Ministeri de Foment és que els estats de la zona estan vulnerant el dret marítim internacional en negar-se a acollir els nàufrags rescatats. Un fet que fa que el vaixell hagi de viatjar ‘amb un elevat nombre de persones a bord’ i creuar el Mediterrani per arribar a un port segur. Segons el ministeri, el vaixell de l’ONG no compta amb els certificats que garanteixin el compliment de la normativa internacional per al transport d’un nombre elevat de persones a bord.

Summary: La diputada d’En Comú Podem Marta Sibina retirarà el suport a Sánchez si no soluciona la situació d’Open Arms


Un any després de la proclamació de la independència al parlament, ha començat la fundació de la Crida Nacional per la República amb l’objectiu d’aconseguir l’hegemonia independentista i el compromís de culminar el procés. La cançó amb què els congregats al pavelló Nou Congost de Manresa (Bages) han clos l’acte resumia el missatge que Carles Puigdemont havia enviat de Bèlgica estant: ‘No surrender’, de Bruce Springsteen. ‘Cridem a la mobilització política perquè no ens hem rendit ni ens rendirem.’ Puigdemont ha fet una arenga a la ciutadania perquè participi en la constitució del moviment, que ja ha començat els tràmits per a esdevenir partit polític. De l’altra banda d’una pantalla gegantina, ha al·legat que continuaran treballant de la manera que els sembla més eficaç: ‘Amb la màxima unitat.’ Després de la reacció en cadena que creu que va generar l’1-O a tot el món, Puigdemont ha sentenciat que la Crida serà capaç de generar-ne una altra. El pavelló manresà s’ha omplert de crits de llibertat per als presos polítics i exiliats i de proclames d’unitat. Eren els dos lemes que, en forma de petites pancartes, s’han trobat els assistents a les butaques del pavelló, ple a vessar. ‘Ni un pas enrere’ també ha estat molt corejat, especialment en la intervenció del president de la Generalitat, Quim Torra, que ha insistit en l’ultimàtum fet al parlament durant el debat de política general: ‘El crèdit del president Pedro Sánchez s’ha acabat.’ L’auditori, dempeus, l’ha aplaudit i li ha respost amb crits d’independència. ‘Volem veure la República Catalana proclamada, aquest és l’esperit de la Crida’, ha dit Jordi Sànchez, en lletra viva des de la presó dels Lledoners. El moviment ha volgut exhibir diversitat interna, i el batlle de Montblanc, Josep Andreu, d’ERC, hi ha fet evident el seu suport. La Crida ha posat tota la carn a la graella, amb una escenificació pròpia dels grans mítings electorals. No hi ha faltat l’esclat de serpentines final, tan televisiu. A l’exterior, els qui no havien pogut entrar ho han seguit en una carpa habilitada. Torra i la consellera de la Presidència, Elsa Artadi, se’ls han adreçat abans de començar. En total, sis mil assistents segons l’organització. Artadi i Ferran Mascarell, delegat de la Generalitat a Madrid, han presentat els eixos de la ponència política. Els diputats de JxCat Toni Morral i Gemma Geis n’han exposat les bases organitzatives. La Crida no renuncia a ‘cap via pacífica i no violenta’ per a fer efectiva la declaració d’independència i instaurar la República ‘a l’empara de la causa justa de la independència’. Puigdemont en serà el president impulsor, però en tindrà un altre d’executiu i també un secretari general. Els deu mil adherits com a fundadors podran començar a esmenar les dues ponències, que seran aprovades definitivament el 19 de gener en un congrés constituent en què també serà elegida la direcció. Desconfiança i rivalitat partidista Puigdemont ha argumentat que un ‘país nou’ requeria una nova manera de fer política. ‘Devem ser la primera força política que neix per poder desaparèixer’, ha remarcat, bo i insistint en el compromís de dissoldre la Crida si s’aconsegueix la independència. Ha dit que no demanaven que es renunciés a carnets ni a ideologies. La Crida permet la doble militància, tot i que el PDECat i ERC la prohibeixen. Puigdemont, rebut amb crits de ‘president’, ha subratllat que treballaven per aconseguir una república independent per la via no violenta i apel·lant al conjunt de la població. Quan Torra s’ha referit al president espanyol, l’auditori ha xiulat. Després d’haver insistit que el crèdit polític de Sánchez s’havia acabat, ha advertit que si el judici contra els presos polítics s’acabava amb una sentència condemnatòria, s’hi enfrontarien tal com la ciutadania l’1-O i el 3-O. ‘Aquesta serà la nostra resposta’, ha declarat. El president de la Generalitat ha descrit el procés judicial com una ‘farsa’. El veu com una causa general contra l’independentisme construïda per la Moncloa i la Zarzuela. També ha demanat als ciutadans que dimarts a la tarda omplin la plaça de Sant Jaume, coincidint amb la presentació del Consell de la República al Palau de la Generalitat. Sànchez ha dit que, si després de l’1-O no van fer prou bé les coses, va ser arran de la desconfiança i la rivalitat partidista. Dels Lledoners estant també ha advertit que s’equivocaven els qui preveien que acotarien el cap com ‘gossos mesells’, que acceptarien el ‘joc autonòmic’ i que s’arrossegarien per bescanviar ‘clemències judicials’ i gests envers els presos. En la carta ha emplaçat els adherits a recórrer el país perquè la nova organització s’implanti a cada vila. ‘Unitat i lleialtat a un projecte compartit: el de la independència’, ha demanat. Elsa Artadi, Josep Andreu i Albert Batet, a Manresa. Fotografia: Albert Salamé Apel·lació a les bases del PDECat i ERC El batlle de Montblanc és el primer càrrec intermedi dels republicans que fa el pas a la Crida. El nucli fundador espera que n’hi hagi més, també del PDECat. ‘Crec que és indispensable la unitat de tots els independentistes per a aconseguir els nostres objectius’, ha dit Josep Andreu. També ha opinat que és ‘imprescindible’ que concorrin plegats a les pròximes eleccions europees. El moviment apunta a les bases del PDECat i ERC i al seu electorat. Del PDECat, és sabut l’aval de la vice-presidenta, Míriam Nogueras. ‘Avui neixen coses noves i deixem enrere les velles i obsoletes’, ha piulat. En canvi, el president del partit, David Bonvehí, no ha assistit a la convenció fundacional i no ha amagat tampoc el malestar perquè la Crida es pugui constituir en partit polític. A l’escenari, hi ha pujat la diputada del PDECat al congrés espanyol, Lourdes Ciuró. També han explicat breument per què hi donaven suport l’ex-diputada d’ERC Maria Àngels Cabasés; l’ex-consellera Marina Geli; l’ecologista Santiago Vilanova; el president de l’AMI i batlle del Port de la Selva, Josep Maria Cervera; el portaveu del grup parlamentari de JxCat, Albert Batet; la batllessa de Sant Cugat del Vallès, Carmela Fortuny; l’ex-tresorera de l’ANC Núria Guillaumes; i els fills de presos Laura Turull, Berta Forn i Oriol Sànchez, entre més. A la tribuna de convidats, hi havia el vice-president d’Òmnium, Marcel Mauri; alguns diputats de JxCat, com Josep Costa i Eduard Pujol; els consellers Damià Calvet i Miquel Buch, i l’ex-dirigent de CDC David Madí, a més de la candidata a l’Ajuntament de Barcelona elegida pel PDECat, Neus Munté. Entre el públic també hi era l’ex-batlle de Vic, Josep Maria Vila d’Abadal. Sala i Martín i Cotarelo, símbol de la diversitat ideològica L’economista Xavier Sala i Martín i el politòleg i escriptor Ramón Cotarelo han intervingut plegats, una exhibició més de la pluralitat ideològica que pretén de conviure a la Crida. ‘Mai a la vida no havia estat tan emocionat veient els noms dels consellers’, ha dit Xavier Sala i Martín. A partir d’una paràbola ha conclòs: ‘Si tu vols llibertat, els collons del toro has de tocar.’ Ramón Cotarelo, fent un esforç per a parlar en català, ha assegurat que l’ha deixat atònit veure a la televisió que uns tertulians deien que la Crida era un projecte personal de Puigdemont. ‘No hi ha projectes col·lectius fins que no són exposats al poble i el poble els accepta’, ha defensat. Cotarelo, al costat de Sala i Martín, ha citat Karl Marx: ‘Les idees esdevenen una força material que ens arrelen als pobles. La idea és aquí i el poble també.’ També ha citat Mao davant un Sala i Martín somrient. El manifest fundacional té més de cinquanta mil adherits, que podran fer-se’n fundadors abans del congrés constituent. En el procés fundacional, n’hi podran participar com a fundadors uns deu mil . A més, uns set-cents voluntaris s’han ofert a col·laborar-hi al territori, segons fonts de la Crida.

Summary: Puigdemont i Torra engeguen la Crida: ‘No ens hem rendit ni ens rendirem’


La batllessa de Barcelona, Ada Colau, ha recordat els presos polítics, especialment l’ex-regidor del PDECat al consistori, el conseller Joaquim Forn, en el seu discurs a l’acte de lliurement dels Premis Ciutat de Barcelona. ‘Forn no va fer cap acte de violència i no hauria d’estar a la presó’, ha dit. El lliurement dels guardons, que es van donar a conèixer a principis de febrer, s’ha fet al Saló de Cent. Colau també ha elogiat el sector cultural de la ciutat en un any complicat després dels atemptats del 17 d’agost i la repressió de l’1-O i arran de l’article 155. Alguns dels premiats han estat la directora d’Estiu 1993, Carla Simón, en la categoria d’audiovisuals; Marina Garcés, autora de Nova Il·lustració radical, ha estat guardonada amb el premi d’assaig; i l’actriu Imma Colomer ha rebut el premi de teatre.

Summary: Colau recorda els presos polítics en el lliurament dels Premis Ciutat de Barcelona


El tinent de Prevenció i Seguretat de l’Ajuntament de Barcelona, Albert Batlle, ha admès que Barcelona pateix ‘una crisi de seguretat‘ amb un augment dels fets delictius del 9% que han fet créixer la sensació ‘d’inseguretat’ entre la ciutadania. Tanmateix, ha volgut fer una crida a la calma i ha dit que els delictes contra les persones, els més greus, havien disminuït un 1,27% el primer semestre respecte del mateix període de l’any passat. També ha destacat, com a solucions en marxa, l’augment de l’activitat de la policia i les accions per a revertir la ‘insuficiència’ de presència policíaca. El regidor ha posat com a exemple que ‘les coses es fan bé’ l’operatiu conjunt d’avui contra quatre narcopisos, un fenomen que diu que ja és ‘residual’, en què han detingut cinc persones. Batlle ha volgut enviar un missatge de tranquil·litat i ha situat Barcelona als mateixos nivells que ciutats com París, Londres i Roma pel que fa a la seguretat. Per això ha recalcat que la ciutat era ‘potent i forta’ per a superar amb ‘complicitat’ aquest problema i ha demanat de fer-ne una anàlisi ‘serena i responsable’. Després d’un tercer apunyalament a la ciutat en dos dies, Batlle ha rebatut les dades i tot i reconèixer un 9% més de fets delictius el primer semestre del 2019, ha dit que els delictes contra les persones havien fet un petit retrocés. Ha manifestat que no es volia ‘resignar’ a lluitar contra qualsevol delicte, i ha admès que si, fins ara, la preocupació ‘constant’ era per petits delictes i de ‘baixa intensitat’, ara s’havia de posar ‘sobre la taula l’accent d’altres delictes com les agressions’. ‘Que hi hagi un apunyalament’ és un fet ‘desgraciadíssim’, diu, però creu que l’important és que la intervenció de la policia, si passa, ‘recuperi la confiança de la ciutadania’. Per això, ha destacat que en gairebé tots els casos, els Mossos d’Esquadra havien detingut o identificat els autors dels delictes. Batlle, doncs, ha posat molt èmfasi en l’augment dels agents de seguretat a la capital catalana i s’ha mostrat convençut que l’augment dels agents de Guàrdia Urbana aquest estiu i dels 300 agents més dels Mossos previstos a la tardor, a més de la creació de 1.000 places més de policia municipal i la incorporació de 200 persones a l’Institut de Seguretat Pública, permetran de superar la situació ‘d’insuficiència de recursos’. Per Batlle, l’augment dels delictes ha anat acompanyat d’una acció policíaca més ràpida i s’ha mostrat convençut que els nous efectius contribuiran a millorar la prevenció dels fets delictius, a la percepció de seguretat i al seguiment i la investigació de cada cas. Més morts violentes que el 2018 En total, 47 persones han estat víctimes d’homicidis o assassinats a Catalunya des de començament d’any, tretze de les quals a Barcelona, segons dades de Mossos d’Esquadra. Amb aquestes dades, ja s’han superat les 44 morts violentes que va haver-hi durant tot el 2018, deu de les quals a Barcelona. Fins al juny, hi va haver cinc assassinats a Barcelona, però la xifra ha crescut a l’estiu. Al juliol, hi va haver un crim mortal a l’Eixample, un altre a Ciutat Vella, un altre al Port Olímpic, un altre a Sarrià i el cinquè al Poble Nou. A l’agost hi ha hagut una baralla mortal a Ciutat Vella i dilluns es va localitzar el cadàver d’una dona de 46 anys al passeig de Can Tunis, al districte de Sants-Montjuïc. A més, en el conjunt de Catalunya, també es van cometre dos crims més al juliol, un a l’Hospitalet de Llobregat i un altre a Terrassa, tots dos de violència masclista. L’11 d’agost, un home de 30 anys va morir per ferides d’arma blanca en el transcurs d’una baralla al barri de la Mina de Sant Adrià de Besòs.

Summary: Batlle admet que Barcelona pateix ‘una crisi de seguretat’ amb un augment de delictes del 9%


La batllessa de Barcelona, Ada Colau, ha fet pinya amb l’unionisme en relació amb les crítiques al president de la Generalitat, Quim Torra, per haver donat suport a la via eslovena en la presentació del Consell per la República. ‘Els eslovens van decidir tirar endavant amb totes les conseqüències. Fem com ells i estiguem disposats a tot per viure lliures’, va dir Torra. En un piulet, Colau ha considerat que ‘aquestes declaracions són una greu irresponsabilitat’. ‘Com a alcaldessa de Barcelona demano al president Quim Torra i al seu govern que rectifiquin immediatament. La cohesió social de Catalunya ha d’estar per sobre d’ocurrències i cortines de fum per tapar els problemes del govern’, ha afegit. Aquestes declaracions són una greu irresponsabilitat. Com alcaldessa de Barcelona demano al President @QuimTorraiPla i al seu Govern q rectifiquin immediatament. La cohesió social de Catalunya ha d’estar per sobre d’ocurrències i cortines de fum per tapar els problemes del govern pic.twitter.com/t6SkVFzE3M — Ada Colau (@AdaColau) 9 de diciembre de 2018 Aquesta afirmació ha generat indignació entre molts independentistes que han acusat Colau de defensar sempre les tesis del bloc unionista i de manipular la història de la independència d’Eslovènia, en la qual van ser els serbs qui van emprar la violència. Les posicions més reaccionàries de l’alcaldessa de Barcelona @AdaColau sempre coincideixen amb les del diari del règim @LaVanguardia per tot allò que fa a la llibertat de Catalunya. Urgeix un canvi radical a la capital del país. https://t.co/fdLd6VJWm1 — Josep Lluís Alay 🎗 (@josepalay) 9 de diciembre de 2018 Eslovènia 23 de desembre 1990. Hi ha un referèndum d’independència on el sí guanya amb el 95% del vot (amb el 93,2% de participació). Iugoslàvia no respecta el resultat i el 1991 envia l’exèrcit. Els serbis provoquen 62 morts #dades #proumanipulació https://t.co/Qofpor12UC — Pere Martí Colom (@peremarticolom) 9 de diciembre de 2018 Colau blanqueando a los serbios. https://t.co/8rjfivI6LI — Eduard 🐘 (@Marfil1961) 9 de diciembre de 2018 Qui és violent i irresponsable? “pacífica” transició espanyola. Més de 700 morts. “violenta” via eslovena: menys de 20 morts. Ada Colau comença a fer por Fonts:https://t.co/yYKIvFOJZEhttps://t.co/v8WFHqCpoV https://t.co/Y1poDADXrB — Andreu Barnils (@andreubarnils) 9 de diciembre de 2018 Colau no te ni idea. La via espanyola… Els experts situen entre 500 i 700 les víctimes mortals de la violència política durant la Transició. Ho diu l’espanyolista El Pais (5 juliol 2018). La Vanguardia es VOXista i defensa la via espanyola i serbia contra l’eslovena democratica — Oriol Domingo (@orioldomingo) 9 de diciembre de 2018 En serio Sra Colau? Tu també llegeixes el que vols en comptes del que va dir? La Via Eslovena va ser totalment pacifica fins que l’exèrcit va utilitzar la força. Crec que és mes que evident què ha dit en @QuimTorraiPla i què no ha dit. — Eric Bevi (@aero_eric) 9 de diciembre de 2018 Ada, et respecto; i crec que ets una bona alcaldessa, però em dol que manipulis d’aquesta manera. El Govern té moltes coses criticables, no t’aferris a mentides i manipulacions. La via eslovena és totalment legítima i pacífica. — Ernest MM (@Ermoespma) 9 de diciembre de 2018 Ostres tu! Ara la culpa va ser del poble eslové. Brutal com criminalitzes al poble que va ser víctima. Quina vergonya! — Àlex MC 🎗 (@alex_mrtnzC) 9 de diciembre de 2018

Summary: Crítiques a Colau per haver fet pinya amb l’unionisme en l’atac al discurs de Torra


El primer ministre britànic, David Cameron, ha admès que va tenir accions d’una societat deslocalitzada, propietat del seu pare, al paradís fiscal de les Bahames, tal com va revelar la publicació dels ‘papers de Panamà’. The Guardian ha avançat que Cameron havia explicat en una entrevista a la cadena ITV que va tenir 30.000 lliures –43.000 euros– en accions de l’empresa Blairmore. Dimarts Cameron va dir que no tenia cap acció ni inversió en paradisos fiscals. Downing Street sempre ha qualificat aquest assumpte de ‘qüestió personal’ i ha dit que era una ‘història molt vella’. A l’entrevista a ITV ha assenyalat que no tenia res a amagar i que va adquirir les accions de la societat del seu pare abans de ser primer ministre. ‘Vaig pagar els meus impostos pels dividends d’aquestes accions –ha afegit– i sempre he complert les meves obligacions fiscals al Regne Unit.’ També ha recordat que el seu pare li va deixar en herència prop de 300.000 lliures, uns 370.000 euros. Uns diners que ja va fer públics quan tocava, però dels quals no pot assegurar l’origen. ‘Òbviament, no puc saber la font de cada petita quantitat de diners i el pare ja no és aquí perquè li ho pugui preguntar’, ha subratllat. El pare, Ian Cameron, es va morir l’any 2010.

Summary: David Cameron admet que va tenir accions d’una empresa deslocalitzada del seu pare


L’all porro (Allium porrum L.) és una espècie mengívola coneguda des de molt antic. És una planta de la família de les liliàcies, com les cebes i els alls. S’aprofita en verd, tant pel bulb, que no és gran cosa comparat amb les cebes, com per la part baixa de les fulles, on acumula reserves. Aquesta part sí que té una ressemblança a les cebes quant a gust i ús culinari. Botànicament parlant, l’all porro cultivat està molt prop del tipus espontani dels nostres camps, Allium ampeloprasum L., que té un ús ocasional en la gastronomia tradicional.ciencia Les fulles són la part més interessant del porro, ja que la tija és un disc subterrani d’on naixen totes elles de forma compacta, però no estan soldades sinó que s’embeinen entre si. Una fulla pot arribar a fer prou més de mig metre i té una part baixa on acumula reserves, que és més preuada i valorada si està blanquejada, i una part aèria: una làmina verd-blavosa que, bàsicament, realitza la fotosíntesi per a la planta. Els llauradors han aprofitat aquesta circumstància, tapant amb terra un bon tros de la part baixa de la planta per a tindre més zona blanquejada, i també buscant varietats que genèticament tingueren la part de fulles embeinades més allargada. Ara als mercats poden trobar-se alls porros amb un pam –a vegades dos– de porro blanc. El porro és quasi tot aigua i té pocs hidrats de carboni; per tant, és molt adequat en dietes d’aprimament. Al mateix temps és ben ric en vitamina C, potassi i substàncies antioxidants de valor funcional; ajuda a modular els nivells de colesterol i la pressió sanguínia, i pot previndre malalties cardíaques i digestives. També és laxant pel seu contingut en fibra. Josep Roselló Oltra és tècnic agrícola de l’Estació Experimental Agrícola de Carcaixent. Llig l’article sencer al web de Mètode QUÈ ÉS MÈTODE?

Summary: L’all porro


El president de la Generalitat, Quim Torra, s’ha plantat davant la dirigent de Ciutadans Inés Arrimadas al parlament i li ha dit prou als insults i al menyspreu a la seva persona. A més, li ha retret que no s’hagin assegut a la taula del diàleg de partits tantes vegades com s’ha convocat. ‘Vostè ahir em va titllar de racista, xenòfob i supremacista’, ha dit Torra, que ha recriminat al partit unionista que pacti amb un partit racista i xenòfob com Vox al parlament andalús. La sessió de control d’avui ha estat marcada per la tensió i els estirabots dels diputats de Ciutadans, i també per la denúncia en bloc dels partits sobiranistes per la situació dels presos polítics, pocs dies abans de començar el judici. Torra ha qualificat de ‘vergonyós’ i ‘indignant’ que Arrimadas no faci de líder de l’oposició i li ha retret que no hagi assistit a cap de les reunions a què ha estat convocada a Palau: ‘Deixa sense veu més d’un milió de catalans’, ha advertit. ‘Quan cal arromangar-se per treballar pel diàleg no hi són mai.’ Durant la discussió entre Torra i Arrimadas, el president del parlament, Roger Torrent, ha hagut de cridar l’atenció de diputats presents a l’hemicicle, que aplaudien o bé feien comentaris durant el debat. Torrent ha recordat a Arrimadas que no és ella qui ha d’ordenar la sessió, però no ha aturat el comptador del temps de la intervenció de la líder de Cs. Després, Arrimadas ha ensenyat un cartell del regidor del seu partit presumptament agredit fa dies, fet que ha motivat la reacció de Torra: ‘Fantàstic, ja tenim el cartellet del dia.’ Torrent ha tornat a demanar al públic que ‘s’abstingués de fer manifestacions’, i aquesta vegada sí que ha aturat el comptador. Els diputats de Cs s’han queixat i han aplaudit quan un dels seus parlamentaris ha expressat el malestar amb el president del parlament. El vice-president segon de la mesa, José María Espejo-Saavedra, ha exclamat des de la taula presidencial: ‘Vergonya!’

Summary: Torra esclata contra Arrimadas al parlament pels insults i el menyspreu de Ciutadans


—Vernon Walters: ‘Vaig dir al senyor Nixon: És molt perillós de mentir als Estats Units. No es pot deixar anar una bola com aquesta en una democràcia. Seria massa absurd! Però ell, tristament, em va dir: “Endavant, és igual.”‘ La decisió era presa i l’administració de Richard Nixon havia decidit d’engegar un pla per a enregistrar en un plató l’arribada de l’home a la Lluna i avançar-se als russos en la cursa espacial. La CIA tenia informació que la federació soviètica podia enviar el primer home a la Lluna en pocs mesos i Nixon necessitava una proesa per a canviar la imatge negativa que en tenien els ciutadans després d’haver embarrancat el país en la Guerra del Vietnam. Però necessitaven algú que fes un enregistrament creïble, i aquesta persona no va ser sinó Stanley Kubrick, que feia un any havia meravellat el món, i també la ciència, amb 2001: una odissea de l’espai. El documentari Operació Lluna, del francès William Karel, va retratar aquesta gran mentida l’any 2002 i es pot trobar per la xarxa. Però no és un documentari qualsevol, sinó allò que s’anomena un fals documentari –’mockumentary’ en anglès–, un gènere poc utilitzat, però per la dificultat d’execució. Consisteix a presentar una història com real però, a mesura que va avançant, la trama es va desfent fins a convertir-se en una burla, una sàtira. Això fa Operació Lluna amb l’objectiu de ridiculitzar les teories que sostenen que l’arribada de l’home a la Lluna va ser un muntatge. Els falsos dcoumentaris, com més versemblants semblen d’entrada, més impacte originen, i aquesta obra arriba a un nivell de realisme molt alt perquè entre els entrevistats apareixen polítics que van ser molt pròxims a Nixon, com ara Donald Rumsfeld, Henry Kissinger o el que més tard seria el director de la CIA, Vernon Walters. Tots es posen en el paper i venen a l’espectador una trama completament inventada. Nixon visita ‘Buzz’ Aldrin, Neil A. Armstrong i Michael Collins mentre són aïllats en quarantena després d’haver tornat de l’espai. Nixon visita ‘Buzz’ Aldrin, Neil A. Armstrong i Michael Collins mentre són aïllats en quarantena després d’haver tornat de l’espai.La clau en el fals argument és Stanley Kubrick. Ell ja era mort quan es va filmar, però sí que hi apareixen la seva última esposa, Christiane Harlan, i el seu germà, John Harlan, productor de les principals obres mestres del cineasta. Tots dos donen fe de l’encàrrec que va rebre Kubrick mitjançant Rumsfeld perquè ajudés els Estats Units a enregistrar la gran estafa. ‘No s’hi podia negar, la Casa Blanca li havia concedit una autorització especial per a accedir a llocs estratègics del Pentàgon per a enregistrar escenes de Doctor Strangelove‘, sosté Rumsfeld mentre el relat del documentari aconsegueix de fer dubtar l’espectador sobre allò que veu. A partir d’aquí la trama comença a enviar senyals cada vegada més histriònics, detalls que fan perdre el realisme a la història fins que cau el teló, però d’una manera molt especial i amb la complicitat de tots els entrevistats. A un no li deixa de sorprendre de veure Rumsfled i Kissinger prestant-se a fer d’actors davant la càmera. Qui si sap si era la primera vegada que mentien. Aquest documentari va adquirir força popularitat el 2014 arran de l’emissió Operación Palace a La Sexta, dirigit per Jordi Évole. Com indica el nom, era inspirat directament en Operació Lluna i també era un fals documental. En aquest cas, el documentari es presentava com una investigació que descobria que el cop d’estat del 23-F havia estat orquestrat pel govern espanyol i l’oposició política per legitimar la figura del rei espanyol Juan Carlos I. L’objectiu era denunciar la falta de transparència de l’estat espanyol i com aquest fet permet de crear conspiracions i falses informacions sobre què va passar exactament aquell 23 de febrer de 1981. Podeu veure Operació Lluna ací en castellà:

Summary: ‘Operació Lluna’: la falsedat més gran mai explicada


L’Espai Joan Fuster (Sueca) acaba d’ampliar el seu fons documental amb la incorporació de l’obra i documentació del seu amic Josep Garcia Richart (Xàtiva, 1929 – Polinyà, 2015) cedides per la família del també escriptor. La donació inclou la seva obra de creació (poesia, traduccions, textos memorialístics), correspondència amb Fuster i Juan Mollà, fotografies de Fuster i articles de premsa de Garcia Richart. La seva germana Elena Garcia Richart, ha expressat avui que donada l’estreta relació d’amistat que unia els dos escriptors hauria estat una gran alegria per Richart saber que la seva obra i documentació es guardaran a casa del seu amic, és a dir, al centre de difusió de l’obra de l’escriptor de Sueca. Josep Garcia Richart va mantenir una relació estreta d’amistat amb Fuster al llarg de tota la seva vida i va ser un dels membres de l’anomenada ‘tertúlia de Joan Fuster’. De fet, segons recull el seu dietari, Garcia Richart deia que Fuster havia estat la persona que més havia influït en la seva vida. Així ho ha recordat la seva germana Elena, acompanyada d’altres familiars de l’escriptor, en l’acte de formalització de la cessió en donació del seu fons a l’Ajuntament de Sueca, i que es conservarà a l’Espai Fuster de la ciutat. Durant aquest acte, Garcia Richart ha reiterat que entre el seu germà i Joan Fuster es va establir una amistat que els va unir sempre i que segons ell no ha tingut mai la més mínima ombra. No és estrany, ha afegit, que com a conseqüència d’això acumulés una biblioteca nombrosa i interessant. ‘El meu germà estava molt preocupat els últims anys de la seua vida sobre el futur de la seua biblioteca i vam pensar que l’Espai Joan Fuster era un bon lloc per conservar-lo per l’amistat que havia mantingut sempre amb ell’, ha explicat Garcia Richart per fer entendre les raons de la donació. ‘Hauria estat una gran alegria per a ell saber que els seus llibres, la seua obra poètica i els seus treballs de traducció es guardaran a casa del seu amic, on tindran un racó que conservarà la seua memòria’, ha afegit. Amb aquesta cessió al centre de difusió de l’obra de l’escriptor de Sueca incorpora un material divers: la mateixa obra de creació (poesia, traduccions de Michel Montaigne, textos memorialístics sobre la tertúlia de Joan Fuster i el País Valencià, quaderns i/o diaris); els mecanoscrits i manuscrits originals de la correspondència amb Joan Fuster i amb Juan Mollà, de qui es conserva els originals i el suport digital; les fotografies, originals i còpies, en què apareix Joan Fuster i els articles de premsa publicats de Garcia Richart.

Summary: Josep Garcia Richart dona la seva obra a l’Espai Joan Fuster


El dia 2 de desembre, Raimon farà setanta-cinc anys. El 3 i el 4 ho celebrarà cantant a l’Auditori de Barcelona després d’una tardor intensa. Medalla d’Or de la Generalitat Valenciana, Fill Predilecte de Xàtiva (no us perdeu el discurs). La feina se li acumula. Encara no en té detalls concrets, però el president Puig ha anunciat que el 2016 impulsaria l’Any Raimon al País Valencià. Són moltes les ciutats i pobles que pregunten si seran els afortunats de poder acollir-lo. Durant anys, el PP valencià li ho ha escatimat tot i ha fet possibles i impossibles perquè no actués. Ara el govern del canvi vol recuperar el temps perdut, vol que s’acabi el silenci i que la cultura retorni al lloc que li pertoca. Ell està content, no se n’amaga pas. Té ganes de formar part d’aquest canvi, que l’escoltin els qui no l’han sentit mai —’em farà bé a mi i a ells’—, de sumar-se als joves que tiren el carro. Ara fa un any, al Principat, que no ha tingut el PP manant però sí que sovint ha practicat polítiques culturals sectàries, es va aixecar molta polseguera per unes declaracions en què parlava de la independència. Expressava els seus dubtes i afegia matisos. Es va formar molt de soroll, es van dir molts disbarats, tants que semblaven provinents d’un altre planeta on es desconegués l’obra d’en Raimon i la quantitat de feina feta. Sembla inversemblant, fa angúnia recordar-ho. Per això hem preferit furgar en la vida del cantant, demanar-li que ens regalés un poc de les seves emocions, de la seva manera de fer. Ell ha estat generós i ens ha parlat amb franquesa del pare, de la mare, dels amics, de l’Annalisa, del públic, de la veu i de la seva vena contestatària. —Em fa mandra preguntar-vos per la independència… —A mi també… Digues el que digues, diran no sé què. —Doncs parlem dels setanta-cinc anys que fareu aviat i que us arriben en un moment d’una vitalitat extraordinària. —Això són les circumstàncies… Si continua així és el moment de deixar-ho, perquè un ho ha de deixar quan està bé i no quan està ‘gagà’. —Amb la feina que se us ha girat ara... —Pense que això ja no pot durar molt. Són setanta-cinc anys, són molts anys. Sí això fos París, en el sentit professional, que cantants d’un recorregut professional actuen un mes en un teatre i no hagen de fer gires, així es podria fer durar una miqueta. Jo el 2016 el pense dedicar a València. Jo el 2016 el pense dedicar a València. —Us sentiu lligat a una generació? —Jo no ho he intentat, he fet com la majoria de gent: ser sincer amb mi mateix, no enganyar-me, que és la manera de no enganyar els altres, de ser com sóc. Això és a les cançons, on hi ha un substrat biogràfic. Quan aprofundeixes, toques allò que tenim de comú. Les cançons tenen una vida pròpia. Cançons que et semblaven meravelloses passen a un segon pla i algunes altres que havien passat inadvertides reapareixen. Et quedaries parada de gent jove que descobreix cançons que fa temps que no cante. Hi ha gent que no sap res d’aquesta època i en canvi t’agafa una cançó. Per exemple, ‘Parlant-me de tu’ ara es fa servir en els casaments. —Sí que feu un recorregut per les emocions. —Són aquelles coses difícils de posar en paraula i en música. No és fàcil de dir certes coses amb una certa exactitud. ‘Mentre s’acosta la nit’ em va sortir sola, la mètrica i tot. Explica molt bé aquest sentiment de sentir-te estimat quan eres petit, que és molt important: se’t crea un clima al voltant –d’una positivitat, que dirien ara– molt positiu en tots els aspectes. La vida val la pena que hi siga, això és bonic. T’estimen, t’ensenyen a caminar, t’abracen, totes aquestes coses i dius ‘que bé!’. I quan et fas molt gran i has conegut món i molta gent, has llegit, has vist tota la conflictivitat que porta la infantesa i el pas de la infantesa a l’adolescència, dius: ‘Això en certa manera la teua família, el teu poble, el teu carrer t’ho varen estalviar.’ D’aquestes coses, te n’adones després. Ara, si aquest sentiment el tindrà molta gent? Alguna gent, i altres diran aquest que diu. —Feu cançons noves? —Què no m’agraden, en faig. Que m’agraden? Cada vegada em costa més. —Sou molt exigent. — No, perquè no raja o perquè ja no tens res més a dir, que també és possible. Potser he dit tot el que tenia per dir. Hi ha la part d’intèrpret que no es conforma i que diu: ‘Has dit el que tenies per dir, però pots continuar dient-ho.’ I l’autor diu: ‘No, no, nano.’ —Però cada vegada canteu millor… —Això m’ha costat molt . Si t’hi fixes i fas un ofici, acabes sabent-ne més. He escoltat moltes coses, he llegit, he vist… Pense que sí, que com a intèrpret hi he guanyat. Portar els músics m’ha alliberat com a intèrpret. A la gent li semblarà estrany, però si escoltes bé Sinatra n’aprens molt. Ara els lectors diran ‘aquest, què diu de Sinatra?’, però cony, és que canta molt bé. I qui diu Sinatra diu la Billy Holiday o Brassens, que no té res de monòton… o la música popular, amb veus no educades que t’ensenyen a ser més expressiu. Si estàs amb les orelles obertes aprens i si no, no. —Us heu cuidat molt la veu? —Independentment del timbre, la fortalesa de la veu depèn més de qüestions genètiques, és una cosa natural. Jo vaig fumar un paquet i mig fins l’any 1987. Vaig començar a fumar tard, al 61, quan el pare estava malalt i el vetllàvem amb els meus germans que fumaven. Vaig notar que deixar de fumar m’augmentava la capacitat de resistència. Puc cantar una setmana seguida i no notar res. No he fet res d’especial… Això sí, dorm, potser més que abans i tot. —Sempre s’aprèn? —Sí i també sempre es desaprèn. Això ja ho deia Jordi de Sant Jordi: ‘Tots jorns aprenc e desaprenc ensems.’ Es veritat. Ara en diuen ‘reset’, fas ‘sssst’ i fora. Hi ha coses apreses que amb el pas del temps són inútils. Això ho deia també Pérez Royo parlant a TV3 de constitucions, que si no es reformen esclaten, que l’essència de la constitució està a reformar-se. Ara, és clar, els que l’haurien de reformar perdrien i s’enfadarien…. Hi ha coses apreses que amb el pas del temps són inútils —La vostra mare sempre hi ha estat molt present… —La mare, i el pare també. La presència de ma mare és més evident, a part que ha viscut més temps i ha estat sola. En Fuster la va conèixer bé. Era una dona molt del poble, molt de Xàtiva, molt espavilada, molt llesta, amb gran sentit del humor popular, que havia treballat de petita i n’estava orgullosa. Van estar a punt de tallar-li els cabells arran, de pelar-la perquè havia criticat en públic l’alcalde. Ella no s’estava de res. Ma mare tenia el marit a la presó, el treien i l’hi tornaven a posar. En una d’aquelles sortides ix jo. Ella tenia 47 anys i el meu pare 48. Em diuen que em portaren a veure’l de bolquers quan encara era a la presó. El pare, és més difícil cantar-lo però està molt present en mi. Surt a ‘He passejat per València sol’. Mon pare era un anarquista de la CNT, que durant la guerra el fan president dels sindicats perquè s’uneixen CNT i UGT . Ell va dir que sí, a condició de no firmar les actes. Va estar a la presó fins que va venir un jutge i va dir: ‘Aquest senyor no té cap delicte, no el vull veure més per ací, fora.’ Una de les coses que li passaven al meu pare, que era ebenista i tenia un taller, era que els anarquistes li van confiscar el taller i acabada la guerra li van confiscar les màquines de treballar. No en vols més, doncs bom, bom, bom…La seua il·lusió era venir a Barcelona. Per la majoria de cenetistes i anarquistes, Barcelona era la Meca. —Què és l’amistat? —Com un mutu perdonar-se les misèries. —Heu tingut i teniu molts bons amics… —Per a mi l’amistat ha estat fonamental, molt important. Alfaro, Fuster, Ventura també. Són gent que tenia més edat que jo i ens fem amics a València. Tot està molt lligat a les inquietuds de col·lectivitat. És una amistat que dura i que encara és present en mi, perquè ells vés a saber on són. Hem estat molt amics en molts aspectes. De fet, amb Fuster tenia llarguíssimes converses de moltes coses. Jo li portava llibres de fora i feia aquella coqueteria de dir que a Sueca no s’enterava de res, quan en realitat s’enterava de tot. Els amics de Xàtiva… —I si parlem d’Annalisa? —Això sí que em fa vergonya. —Doncs si més no de la feina que ha fet. —L’Annalisa té una capacitat de treball que jo no tinc, un cap molt clar i molt organitzat que jo tampoc tinc, jo sóc caòtic. Possiblement per això estem junts, perquè som tan diferents. Fixa’t: jo sóc un home i ella una dona… (torna a riure, per treure solemnitat a les paraules). I evidentment hi ha hagut la voluntat pròpia d’estar junts en tots els aspectes. Si tot va com ha d’anar, l’any que ve farem cinquanta anys. Imagina’t. Tot ho ha portat ella des de l’any 1967. —Això us ha permès de ser més independents. —Ens ha tancat una mica respecte a altra gent per la feina, perquè quan no sóc jo és ella i si no tots dos junts. Però comptat i debatut estar junts tots dos ha estat fonamental i de cara a l’artista també. Hem fet sempre el que hem volgut i això és important per raons ideològiques. Algunes coses les hem discutit molt i s’arriba a una conclusió, hi ha un respecte mutu. Si un dels dos s’encaparra molt l’altre s’aguanta. Si no cedeixes mai, cagada pastoret, que diuen ací. Hi ha un moment que dius: ‘Si tu ho veus tan clar i jo no ho veig tan clar, doncs endavant.’ Després si s’ha equivocat, no cal ser tan bestia per a furgar en l’equivocació. (Amb Annalisa) hem fet sempre el que hem volgut i això és important per raons ideològiques —Com sentiu el públic? —És com un animalot molt gran que és allà i t’arriba el seu alè, les seues vibracions. El públic entra distret, amb les seus històries i tu has d’anar a poc a poc fent que entre en les cançons, intentant que anem junts. Això de vegades s’aconsegueix, de vegades no. A vegades hi ha un excés d’admiració, que no t’esperes, hi ha mil petites coses. —No us agrada gaire l’admiració? — No ho sé, és una mica sospitós . Et posa en una situació d’incomoditat, no saps com comportar-te, però sempre te’n surts amb una broma o altra. —Us ha incomodat que en un moment us posessin només l’etiqueta de cantant polític? Incomodar, no, però no sabia per què ho deien. La cançó ‘Treballaré el teu cos’ la faig l’any 1974. ‘Els disset anys’ és del 1963, i és una cançó que podia fer ara. També faig la ‘Cançó de capvespre’ juntament amb el ‘Diguem no’, però la gent agafa el que creu necessari; en aquell moment era un col·lectiu a la contra de la dictadura. Quan això s’esmicola i esdevé individual, a poquet a poquet la gent veu que hi ha un individu, que no era només allò. Les meues cançons són difícilment cantables, excepte ‘El vent’. No són de col·lectiu, per dir-ho d’alguna manera, són de solista. —I ara canten les vostres cançons als casaments! —Això sempre fa goig, que la gent trobe que el que tu has dit els expressa i hi estan a gust. —Sempre Xàtiva amb predilecció al cor? —Sempre. És instintiu, fins i tot involuntari, és una cosa que et surt. Jo hi he anat sempre que he pogut i he cantat sempre que hi ha hagut possibilitat, sobretot en circumstàncies d’hostilitat. És evident que som mediterranis i tenim aquesta cosa de pertànyer a un grup, al lloc on naixes. Jo als dèsset anys ja vaig anar a València i cada cap de setmana tornava a casa, si més no per a menjar (al SEU menjàvem molt malament). Dissabte i diumenge te n’anaves corrent cap allà. Encara que els amics es dispersen i d’altres se’n vagen abans d’hora, queda aquest nucli com una cosa molt fonda, molt profunda que és un aspecte mediterrani important i que algunes persones tenim. Hi ha molta gent que em diu que la cançó ‘He deixat ma mare’ és un fet generacional, perquè la gent que tenim vint anys als anys seixanta vam deixar el nostre lloc per guanyar-nos la vida. Però ara, parlant amb gent de Xàtiva, m’han dit que aquella cançó de l’any 65 torna a ser present, perquè els joves se n’han de tornar a anar. Parlant amb gent de Xàtiva, m'han dit que aquella cançó de l'any 65 torna a ser present, perquè els joves se n'han de tornar a anar —A Xàtiva vàreu dir que volíeu formar part d’aquest canvi del País Valencià —Evidentment, jo estic al costat d’aquesta gent. Ara com ara, no hi ha una alternativa millor. —Al discurs de Xàtiva us va sortir la veneta contestària. —Sí, què s’han cregut, almenys argumentaren alguna cosa. No és seriós, no hi ha cap argument. La recaptació omplia la caixa, no tenien cap argument i aleshores en un mes de diferència voten a favor, voten en contra, però això quin desgavell és! —Amb ironia ho véreu dir tot. —Al principi, quan no havia passat això, havia pensat escriure sobre Xàtiva, una ciutat amb història, la fonètica, el paisatge, el castell, els primers poemes que faig allà a la falda de la muntanya… Pensava fer un cosa d’aquest tipus, però quan vaig veure que feien això vaig dir: ‘Ja n’hi ha prou!’ —Irònic, directe, curt i amb la llengua precisa. —Amb la llengua s’ha de ser clar. Que no facen divisions que no hi són, que no mantinguen la gent en la ignorància. Hi ha qui es va aturar a la paraula ‘llengua’, potser havien de tallar la frase perquè no els hi cabia. Vaig dir ‘la llengua que es parla majoritàriament a Xàtiva des de temps immemorials, coneguda internacionalment com llengua catalana i entre nosaltres com a valencià’. Jo el discurs el vaig fer en valencià, perquè és la fonètica, perquè són les formes. En el món que vivim les coses han de ser precises. —A punt per a encarar tot el que prepara la Generalitat Valenciana? —Això del País Valencià sí que em fa molt de goig, perquè hi ha tot un sector de València a qui jo no he arribat de cap de les maneres. Crec que si hi arribe anirà bé per a ells i per a mi. En Canal 9 vaig eixir l’any 1994 i mai més, ni abans ni després. —Aquests dies heu parlat d’hostilitat institucional. —Claríssima, no pararia de contar coses… Quan acaba la dictadura hi ha aquesta idea que els que havien lluitat contra la dictadura eren bons per a lluitar però no eren artistes. Aquesta idea, que era un pensament de la dreta, l’agafa l’esquerra. Des d’aquest punt de vista els anys vuitanta van ser complicadíssims. A poc a poc s’adonen que això no va així. Què hi pots fer, és el que hi ha!!! Fotografia: Julia TerceroFotografia: Julia TerceroFotografia: Julia TerceroFotografia: Julia TerceroFotografia: Julia TerceroFotografia: Julia TerceroFotografia: Julia TerceroFotografia: Julia Tercero

Summary: Els 75 anys de Raimon, la vida i la vena contestatària


Aquesta setmana, concretament el dia 29, comença a Luxemburg el judici contra els tres oficials de policia acusats d’espionatge, l’escàndol que va acabar obligant finalment Jean Claude Juncker a dimitir com a primer ministre del país. Juncker haurà de comparèixer en aquest judici però encara no està fixada la data en la qual això passarà perquè intenta esquivar-ho, posant com a excusa les seves obligacions de president de la Comissió Europea. Els acusats en el judici insisteix en que les escoltes il·legals que van provocar l’escàndol van ser aprovades pel primer ministre Juncker de forma oral i que per tant ell és el màxim responsable del cas. Juncker va acceptar que políticament n’era el responsable presentant la dimissió però en canvi creu que no té responsabilitat penal. L’antic director dels serveis d’intel·ligència de l’estat ha denunciat el fet que Juncker s’hagi negat a declarar els dies en els quals estava previst el judici i hagi fet servir el seu càrrec a la Unió Europea i les obligacions que li comporta per esquivar presentar-se davant la justícia de Luxemburg.

Summary: Comença a Luxemburg el judici pel cas d’espionatge que va costar el càrrec a Juncker