L’ex-diputat alemany Bernhard von Grünberg, que fou observador durant l’1-O, ha relatat al Suprem que, tot i les amenaces de la policia espanyola i de la Guàrdia Civil, els votants es van comportar sempre de manera pacífica, que no va percebre cap ‘actitud violenta o agressiva’. La fiscal Consuelo Madrigal, encarregada de fer l’interrogatori per part del ministeri públic, semblava irritada amb la declaració del polític alemany i li ha demanat per un fet extern a la causa: ‘Durant la seva activitat política s’ha preocupat per problemes similars del seu país, com per exemple a Baviera?’ Marchena ha tallat la fiscal i li ha dit que aquesta pregunta no tenia interès jurídic: ‘Estem en el torn d’interrogatoris. Si després en l’informe vol desqualificar el testimoni declarant…’. I Madrigal ha contestat: ‘Sí, vull desqualificar-lo.’ Responent a la fiscalia, ha assegurat que ell no va veure ‘cap policia ferit’, i sí en canvi ‘ciutadans ferits’. El visitant internacional ha destacat que l’actitud de la ciutadania no va canviar tot i la ‘percepció d’amenaça’ que hi havia aquell dia. ‘El comportament no es va modificar de cap manera, al contrari, ho vaig poder constatar amb sorpresa i admiració i és un fet que veig de manera positiva i que no aprecio a Alemanya’, ha dit. L’ex-diputat ha dit que els votants van mantenir una ‘fèrria disciplina’ tot i la ‘situació d’intimidació’, amb ‘helicòpters circulant per sobre dels centres’. I ha recordat que els ciutadans es mantenien determinats a votar tot i haver d’esperar-se hores.

Summary: ‘Sí, vull desqualificar-lo’: la fiscal Madrigal prova de desacreditar un observador internacional


Una pistola simulada, una daga-punyal, dues navalles de papallona, una navalla automàtica i una altra que no ho era, un tirador de precisió, un puny americà, un matxet, una maça, una destral grossa de doble full, una bola metàl·lica amb punxes, una altra navalla encara, oscada, que qui sap per què la devia guardar. Aquestes són les armes que van requisar a Pedro Cuevas, àlies ‘el Ventosa’, durant l’operació Panzer, i que aquest individu, assassí confés, va reclamar després que li tornessin. Assassí confés, hem escrit, sí. Ell fou qui va apunyalar el jove Guillem Agulló i Salvador, l’11 d’abril de 1993, a Montanejos (Alt Millars). Amb Gerardo Mora, Juan Manuel Sánchez, ‘el Picha’, José Cuñat, ‘el Pollo’, Francisco Garcia, ‘el Mody’. Mentre els uns l’assenyalaven i els altres l’aguantaven, el colpejaven, ell el va assassinar. Des del primer moment, la família, l’acusació popular, entitats i partits (llevat dels representants de la dreta espanyolista) van denunciar els fets com un crim polític. Les vinculacions dels assassins amb l’extrema dreta espanyola, amb els grupuscles violents que operaven al País Valencià, van ser una evidència que els tribunals espanyols es van negar a considerar. I què, que els criminals, un grupet del barri valencià de Marxalenes, s’autoanomenessin ‘Komando Marchalenes IV Reich’?, i què, que identifiquessin Guillem com a antifeixista i independentista i per això entre tots el volguessin acorralar?, i què, que després de la punyalada se n’anessin alçant el braç en sòrdida salutació feixista o cridant el ‘Cara al sol’? La qüestió era presentar l’assassinat pràcticament com un accident, com una ‘baralla entre joves’, cap relació amb les bandes feixistes que trobaven camp per córrer al País Valencià. Després d’un judici que hauria de passar a la història com a exemple de vergonya, quatre dels acusats van ser absolts, i ‘el Ventosa’, que havia confessat ser l’autor material de la punyalada assassina, fou l’únic condemnat. Catorze anys de presó. En va complir quatre. Quatre. ‘Va ser bestial, els mitjans encara no s’han disculpat de la brutalitat de criminalitzar Guillem’: entrevista als pares de Guillem Agulló Operació Panzer El judici va ser el 1995. Un parell d’anys després, Cuevas sortia en llibertat. La pista del sinistre personatge es va deixatar. Fins que, l’any 2005, va tornar a sortir als diaris. El Ventosa, que segons aquell tribunal de l’Audiència Provincial de Castelló, no tenia res a veure amb els grupuscles nazis violents, era detingut, juntament amb prop d’una vintena d’individus més, en l’anomenada ‘operació Panzer’ contra, precisament, un grupuscle nazi violent que operava al País Valencià i que es feia dir Frente Antisistema (FAS). L’acusaven d’associació il·lícita i tinença d’armes. Ell, segons els informes dels guàrdies civils, era l’encarregat de distribuir les armes. El nom que els guàrdies civils van posar a l’operació provenia, de fet, de Cuevas mateix: ell fabricava els punys americans que després comercialitzaven via internet per finançar la banda violenta i autoanomenada Frente Antisistema. La investigació s’havia engegat estirant el fil d’aquella web de venda d’armes. I els punys americans que fabricava el Ventosa hi tenien etiqueta nominal: Panzer. Entre els detinguts i companys d’aquest Ventosa, crescut en els ambients marginals i assidu dels grupuscles feixistes, hi havia Sergio Gutiérrez Prats, que col·laborava amb Cuevas al taller clandestí de fabricació dels punys americans ‘panzer’ i que dormia en un taüt; Pedro Costa Mora, àlies ‘Lofer’, considerat el comptable del grup nazi, a qui van requisar una escopeta, una navalla amb una esvàstica al puny, vídeos i propaganda nazi, i que després, entre el 2008 i el 2014, va treballar en un centre privat d’atenció a joves amb risc d’exclusió i tutelats per la conselleria de Benestar Social; dos militars, Pedro David Montiel Garcia, àlies ‘Cráneo’ i José Andrés Orts, Erik, a qui van requisar un veritable arsenal que guardava a casa (l’any 2016, el van condemnar a dos anys de presó per maltractament a la seva ex-parella, també militar); Ignacio March, que abans de quedar paralític arran d’un accident, havia estat condemnat a presó per haver pegat una pallissa brutal a dos joves; Carlos Rueda, àlies ‘Country’, vigilant de Levantina de Seguridad, empresa de l’òrbita de l’ultranacionalista espanyol José Luis Roberto; Sergio Beneyto, que quan feia de disc-jòquei es feia dir ‘DJ Kiolo’; Alejandro Serrador Ferrer, ‘el Silla’, conegut de la ultradreta valenciana, condemnat per una pallissa a un jove de setze anys, que també havia estat vigilant de Levantina i que era regidor d’España 2000 (el partit de José Luis Roberto) a Silla (Horta); Sandra Rentero, que també anava a la llista de Silla per España 2000; Joaquin Saludes, que treballava en el camp de la retolació (vehicles policíacs, per exemple, retolava); o els dos individus que no es van presentar al judici, Facundo Esteban, ‘Escorpión’, que hom situava a l’Argentina, i Juan Manuel Soria, un assaonador de pells, antic vell agitador de l’extrema dreta i que sembla que havia fugit a Tànger. Els informes de l’acusació consideraven que aquest Soria era el líder polític del grupuscle. A casa seva, a Xiva (Foia de Bunyol), hi van trobar també armes de foc i munició de calibres diversos. L’any 2007, Pedro Cuevas, assassí de Guillem Agulló, que és de València, va ser candidat a les eleccions municipals a Xiva, precisament, com a cap de llista per la formació ultra Alianza Nacional. En tot cas, el lloguer de la seu del FAS a València, un local anomenat ‘Thule’, era responsabilitat d’aquest Soria, igual com ho era la captació de nous membres per a Alianza Nacional (AN), la nova marca en què es fonia l’antiga Alianza para la Unidad Nacional (AUN) de Ricardo Sáez de Ynestrillas. I com que un fil en porta a un altre i sempre són el mateix, apuntarem tan sols un parell de dades més: que el president d’aquesta ‘nova’ AN, Pedro Pablo Peña, va acabar a la presó després d’intentar atemptat amb explosius contra un autocar de familiars de presos bascs; i que al mateix local que havia estat seu del FAS, i acompanyat per Soria i pel nazi Pedro Varela, l’any 2007 hi va fer un acte l’ex-cap del Ku Klux Klan David Duke. Núria Cadenes: ‘El que va passar amb en Guillem Agulló va ser una autèntica pel·lícula de terror, amb una maquinària que trinxava persones’ ‘Voy a hacer pupa’ ‘Me llevo un pincho. Voy a hacer pupa.’ Així s’expressava l’assassí de Guillem Agulló per telèfon, segons transcripció de la Guàrdia Civil. Era la seva manera de presumir. Quedaven per anar ‘de cacera’, que aquest és el terme que empren els feixistes quan surten a apallissar, i ell hi duia el ‘pincho’. Aquestes mateixes transcripcions mostraven com s’oferia com a proveïdor d’un ‘ferro’ (pistola, en argot) o proposava de vendre punys americans (aquells que ell mateix fabricava, se suposa) a criatures (‘chiquillos’, deia, literalment). I el vinculaven amb una pallissa a Villena, i amb alguns robatoris, també. Van ser absolts. El tribunal va anul·lar els enregistraments telefònics com a prova acusatòria i, quan van mirar l’arsenal d’armes que els havien requisat… havia desaparegut. Un ‘funcionament anormal de l’administració de justícia’, segons el mateix Consell General del Poder Judicial. Una ‘destrucció anticipada’ de les armes a causa del ‘funcionament anormal’ etcètera. Les tenien custodiades a la comandància de la Guàrdia Civil de València. Com a proves. Però algú es va ‘despistar’ i les va destruir. El 31 d’octubre de 2013. Abans del judici. Però la història no va pas acabar amb les absolucions. Com per reblar el clau dels despropòsits, els detinguts a l’operació Panzer encara van reclamar que els tornessin les armes. Que els indemnitzessin per les que els havien destruït i que els tornessin tota la parafernàlia nazi. La llista del militar de l’exèrcit espanyol, José Andrés Ort, Erik, era inacabable: de l’escorcoll que la Guàrdia Civil havia fet a casa seva, el setembre de l’any 2005, n’havien requisat una pistola, dos rifles, dues carrabines, dos carregadors, dos visors, una escopeta, tres punts de mira, una canana de cacera, un ganivet, una funda d’aixella per a arma curta, una armilla antibales, tres matxets (un dels quals, com les baionetes de l’exèrcit espanyol de l’aire, amb funda reglamentària), tres espases (una de les quals, tornem-hi, d’oficial de l’exèrcit espanyol), quatre-cents cartutxos amb bala, una daga de la Wafen SS, un casc i una sivella de soldat alemany i medalles i escuts i creus tot de simbologia nazi. Tot ho va reclamar. I una indemnització de 16.531 euros. Pel perjudici que li havien causat destruint-li les pistoles. Pedro Cuevas, ‘el Ventosa’, també va reclamar les seves armes. N’hem fet la llista en començar. I les seves parafernàlies: un llibre, Regalía del Tercer Reich, un bust de Hitler, sis quadres amb simbologia nazi, fulls amb himnes paramilitars. Tal com van raonar des de l’Acció Popular Contra la Impunitat, personada en aquell judici del cas Panzer, aquelles reclamacions van ser ‘una cosa molt semblant a un acte de fanfarroneria i de desafiament envers la ciutadania, d’humiliació de la democràcia’. Els absolts van presumir, així, ‘de la seva condició de nazis una volta aconseguida, novament, la impunitat’ i després d’haver negat ‘durant anys les proves evidents del seu activisme en grups d’ideologia nazi i especialment violents contra qui és diferent’.

Summary: La impunitat de l’assassí de Guillem Agulló


Se’ls coneix com els Nou dels Lledoners. El primer de febrer passat, van provar d’impedir que els Mossos traguessin els presos polítics de la presó del Bages per traslladar-los cap a Madrid. Segons ells, l’oposició als accessos de la presó va durar ben poc i la màxima tensió es va limitar al fet que els agents els van identificar. Mesos més tard, es van trobar amb una demanda dels Mossos per ‘lesions, atemptat contra l‘autoritat, robatori amb força i desordres públics‘. Els investigats defensen que és un muntatge policíac. 🔴 Ara mateix, davant la comissaria dels mossos a #Sabadell, fem la lectura del manifest i en acabat cremarem les citacions. 👉 Denunciem una vegada més que aquest @govern no efectiu reprimeix el poble; ja n’hi ha prou‼#AcusadesPerLaGeneralitat pic.twitter.com/gRX3CmaXhT — 9+aLledoners (@NouLledoners) August 6, 2019 La setmana passada, cinc d’ells van anar a recollir la citació judicial i la van cremar davant els mitjans com a símbol de protesta. El 9 de setembre són citats a declarar i ja han avançat que no hi aniran. Hem parlat amb un dels seus portaveus, David Budria. —Després de recollir la citació, decidiu de cremar-la. N’havíeu parlat prèviament, entenc. —Sí, ho havíem acordat tots, també el grup de suport i les quatre persones que faltaven. Perquè el dia que cremem la citació falten quatre dels denunciats que, per raons familiars i d’altra mena, van decidir d’agafar la primera citació i es van presentar al jutjat, tot i que es van acollir al dret de no declarar. El procés de tots nou és partit perquè quatre persones ho han volgut fer així. Cadascú és lliure d’afrontar la desobediència com vulgui o com pugui. I la resta, els cinc, són tres companys de Sabadell i dos de Cerdanyola del Vallès. —Quin missatge volíeu enviar? —La qüestió és fer visible el cas, no ens queda més remei. Perquè si no, quedes apartat i relegat i potser no seríem aquí fent l’entrevista. Cremar la citació és un símbol per a mostrar el nostre desacord amb el relat de la policia. Per nosaltres, no hem comès cap acte delictiu, per molt que se l’inventin, i volem expressar que des del principi, d’ençà de la mateixa matinada que els Mossos ens identifiquen, no estem d’acord amb aquest procediment. —Què va passar exactament aquell dia? Us repartiu pels accessos dels Lledoners per dificultar el trasllat dels presos? —Exactament. Vam respondre a una crida del CDR per a ‘impedir’ el trasllat dels presos. I ho dic entre cometes perquè sabíem que era molt difícil. Era una forma de protestar i evidenciar que no estàvem d’acord amb el fet que se’ls emportessin a Madrid, perquè tant agents socials com partits polítics que en reclamen cada dia la llibertat, aquell dia no feien res. El CDR va prendre la iniciativa i tot i que no érem gaires, vam mobilitzar 300 persones entre els diferents punts d’accés als Lledoners. Els Mossos van arribar de molt males maneres a les cinc del matí. Com sempre. Hi havia quatre agents tranquils, però els desfogats de la Brimo estaven exaltats. Fixeu-vos que quan vam arribar, hi havia col·locats uns palets de fusta al mig de la carretera i els Mossos els van començar a apartar de mala manera, dient que tothom callés, que l’autoritat eren ells… A partir d’aquí van començar identificar cotxes, però de manera molt curiosa. —Per què? —L’embús que s’havia creat consistia en una filera de cotxes. Aleshores, els Mossos van començar a identificar vehicles. Primer, el company de Cerdanyola i a mi en el primer cotxe; en el següent cotxe, van identificar els companys de Sabadell; en van deixar passar quatre o cinc fins que van identificar la resta. És molt estrany, no sabem per què. Però suposem que cercaven les cares conegudes. Ens coneixen d’altres manifestacions. Suposem que va per aquí, aquesta elecció aleatòria. —I en quin moment la manifestació es torna violenta? Us investiguen per lesions, atemptat contra l’autoritat, robatori amb força i desordres públics. —Atemptat contra l’autoritat, cap ni un, perquè l’única cosa que els vam dir va ser que no es mereixien la senyera que portaven. Aquí va esclatar tot i es van ofendre molt. Fins i tot, un dels nois que els ho va dir, el van ficar deu minuts dins una furgoneta i van estar a punt d’emportar-se’l, però al final un agent va decidir que no. Al marge d’això, no hi va haver cap enfrontament. De fet, tenim vídeos que mostren l’ambient de la manifestació. Nosaltres teníem clar que ens posarien una multa, perquè si fas una protesta d’aquest tipus, ja saps a què t’exposes. Això, ho teníem assumit. Però d’aquí a totes aquestes acusacions… —I les lesions? —No ho entenem, és que no va haver-hi cap batussa ni cap enfrontament físic. Res. Igual que l’acusació de robatori. Suposem que és pels palets que hi havia a la carretera. Perquè, segons ells, tenen testimonis que són d’un escorxador del costat. Però no ens van veure mai posant els palets allà; bàsicament, perquè nosaltres no els hi vam posar. Tan simple com això. —Ho considereu un relat fals, doncs? —Clarament. Per això denunciem que això és un muntatge policíac. —Quin sentiment us produeix que el govern es personi contra vosaltres? —Aquí està el tema… Et diuen que la Generalitat s’ha de personar perquè, com és habitual i desitjable, les empreses fan costat als seus treballadors. Però aquest relat no s’entén. La Generalitat no s’ha de presentar com a acusació perquè no hi ha cap informe mèdic que acrediti les lesions. Investiga què ha passat, però de primeres no et presentis com a acusació particular, perquè amb això valides el que diu el teu agent de policia sense que hi hagi proves. —Dèieu en el comunicat que us havien pressionat amb trucades per a atemorir-vos, que s’havien presentat a la feina i a casa… —De fet, vam anar a recollir les citacions perquè hi havia moltes pressions de la policia, com ara trucades a les mares d’alguns nanos. Els van dir que els seus fills havien de vigilar; que si no anaven a recollir les citacions, les detencions es farien d’altres maneres; els preguntaven si sabien què els podia passar si no recollien la citació… Parlem de quatre i cinc trucades cada dia durant l’últim mes. Això és assetjament, gairebé, però com que ho fa la policia, no passa res. Per això vam decidir d’anar a recollir les citacions, perquè al final, això tampoc no és menys desobediència ni més. Ara, el dia 9 de setembre, quan estem citats a declarar, tenim clar que no hi anirem. —Realment volíeu impedir el trasllat dels presos? —Bé, volíem posar bastons a les rodes. Com pots aturar una maquinària de l’estat? És impossible. Però era la nostra manera de protestar. I si aconseguíem de fer retardar la caravana, ni que fos uns minuts, ja estàvem satisfets. —I els presos demanaven que no es fes res per a impedir-ho. —A més, això… Però en aquest punt no hi estem d’acord. Totes les persones que som en aquesta causa compartim l’opinió que els polítics no ens han de dir què hem de fer i què no. Perquè tampoc no ens van dir què havíem de fer l’1-O i ho vam fer. No estàvem d’acord amb no fer res. Per nosaltres, al marge dels partits, aquells presos són nostres perquè són allà per haver fet alguna cosa que nosaltres també volíem fer. Llavors ells es van tirar enrere i es van separar. Pels motius que sigui. Però nosaltres no acatarem ni una ordre. Ni un policia em dirà que no puc asseure’m a una carretera per blocar-la, ni m’ho diran Oriol Junqueras ni Carles Puigdemont. Ningú no em dirà que no puc asseure’m allà per defensar els meus drets o allò que crec que és just. Per altra banda, l’ANC tampoc no estava disposada a fer cap acció, sinó fer una performance que no serveix per a res. —Compartiu les peticions que demanen certs sectors de l’ANC d’anar més enllà de fer una performance, com dèieu? —Els CDR sempre s’han caracteritzat per anar un pas més enllà de l’ANC. A vegades ha servit per a alguna cosa, i unes altres, per a res, han servit igual que una performance de l’ANC. Però hi ha companys encausats que participen en l’ANC i no m’agrada criticar l’entitat, perquè si hem arribat fins aquí, també és per la seva tasca i perquè han picat molta pedra i han anat sumant cada vegada més gent. S’ha de reconèixer, això. Que podrien anar més enllà? Hi ha assemblees locals que ho volen, això se sap. Però bé, l’ANC té aquest caire i creuen que, dins la desobediència, hi ha una línia que no es pot travessar. Per mi, dins la desobediència no hi ha límits i la violència ja no forma part de la desobediència civil. —Com observeu la situació política actual? —Crec que parlo en nom de tots els encausats si dic que als polítics ja no els interessa la gent al carrer. És un pensament que el tinc clar des del 3-O. Llavors els polítics van veure que si deixaven el poder a la gent, estaven perduts. A partir d’aquí, han anat fent i desfent, dient i desdient-se, però és clar que no ens volen mobilitzats, ens volen callats, ens volen a casa i tranquils. Volen frenar-ho tot i tenen la maquinària per a fer-ho. La CUP ha canviat de via, al PDECat hi ha quatre belivers que van dient que sí al que diu Puigdemont, però que al final serà que no, i ERC ho té clar, vol eleccions. És el seu moment, la gent els vota i el seu relat s’ha imposat. Ara, també és cosa nostra. Si en lloc de ser quatre al carrer, fóssim quatre mil, podríem tenir el poder d’exercir la pressió. Però la gent s’acomoda.

Summary: ‘Als polítics ja no els interessa la gent al carrer’


Si voleu rebre al vostre correu aquest report diari de VilaWeb sobre el coronavirus 2019, cada vespre a les 22.00, apunteu-vos-hi ací. Per tenir la informació actualitzada al moment, consulteu sempre el Directe de VilaWeb. En dies com els que vivim, és més necessari que mai defensar un periodisme independent i sense por de ser crític amb el poder. Si voleu donar suport al model de VilaWeb, feu-vos-en subscriptors. Què ha passat avui? La gestió sanitària centralitzada del govern espanyol fa aigües. D’ençà del dia que va aprovar el decret de l’estat d’alarma i que es va apropiar les competències de les comunitats autònomes, ‘l’autoritat competent’ ha fracassat en l’intent de compra i distribució eficaç de material sanitari i de tests de detecció ràpida de la Covid-19. Al cap d’una setmana, el ministre de Sanitat espanyol, Salvador Illa, ja va autoritzar els governs autonòmics a gestionar la compra de material sanitari paral·lelament al ministeri, com ara cinquanta-dos milions de màscares. Així ho han fet els governs dels Països Catalans, al costat d’algunes autonomies espanyoles. El malestar creix i el president Torra va assegurar que quatre presidents autonòmics ja havien expressat el desacord a Pedro Sánchez i havien demanat el confinament de sengles territoris a la reunió de diumenge. Així doncs, Illa va paralitzar durant una setmana la compra de material sanitari per la centralització a la Moncloa. Aquests dies, la pandèmia de la Covid-19 no ha cessat d’expandir-se a tot el territori de l’estat espanyol a una velocitat de vertigen, molt més ràpidament i agressiva que a Itàlia, que va confinar les regions més afectades de bon començament. A més, el govern espanyol s’ha trobat obligat a retornar 9.000 proves ràpides a la Xina per haver-les comprades a una empresa sense llicència. Les crítiques per la gestió de la crisi del govern de Sánchez creixen sense aturador. No únicament a l’interior, sinó també a l’exterior. Avui la premsa britànica ha criticat durament Espanya. The Guardian es demana com pot ser que la gestió s’hagi fet tan malament i The Telegraph publica un altre article en què exposa el nombre elevat de morts a l’estat espanyol i lliçons que en pot extreure el Regne Unit. Mentrestant, el govern espanyol ha impedit que la Generalitat confinés completament la conca d’Òdena. La petició del govern no ha estat atesa i només s’ha concedit la pròrroga del confinament del perímetre exterior. Qui sí que ha donat suport al govern és el president Carles Puigdemont, que també ha fet una crida a la solidaritat, al confinament i a prendre mesures més dràstiques per a aturar el virus. A l’estat francès, Macron ha fet cas de la recomanació de l’ONU i ha alliberat presoners per evitar més contagis i contribuir a frenar l’expansió del virus, i a més ha canviat de criteri i ha autoritzat l’ús de la hidroxicloroquina en pacients de la Covid-19. Un dels grups de població més vulnerables, la gent gran, es ressent especialment de la crisi. Avui s’ha sabut que prop de dues-centes persones s’han mort en residències de Catalunya i del País Valencià. Pel que fa a l’economia, mentre continuen augmentant els ERTO, avui el president de la Generalitat, Ximo Puig, ha anunciat un decret que preveu ajudes directes als autònoms, castigats pel govern espanyol per haver-se negat a suspendre les quotes mentre duri la crisi. L’editorial de Vicent Partal ‘El govern català no pot ser ni un dia més ‘còmplice per consentiment’‘ La píndola de Jordi Goula sobre l’economia: ‘Per què s’equivoca el govern espanyol no ajornant imposts? El president del Consell General d’Economistes espanyols, Valentí Pich, ha fet aquest matí, en línies generals, una valoració positiva de les noves mesures de finançament per evitar el tancament de moltes empreses –especialment sobre la decisió que l’Institut de Crèdit Oficial garanteixi fins al 80% dels crèdits concedits–, però ha cridat l’atenció sobre una ‘gravíssima incongruència’. ‘És absolutament irracional que part d’aquests crèdits s’hagin de destinar a pagar imposts i quotes a la Seguretat Social, perquè seria ben senzill d’ajornar aquests pagaments fins que hagués passat aquesta crisi’, ha dit. I ha afegit: ‘D’aquesta manera l’import total dels crèdits sol·licitats es reduiria, igual com els riscs que haurà d’assumir la banca i l’estat.’ Pich té tota la raó. Imaginem que demano un crèdit perquè he de fer pagaments, entre els quals hi ha els impostos. Pago als creditors –i a Hisenda, és clar–, però després no puc tornar els diners al banc. El banc demana a l’estat (ICO) el 80% avalat pel crèdit. L’estat ha rebut 100 euros meus, però n’ha de tornar, com avalador, 80 al banc, amb la qual cosa, l’estat, en realitat ha ingressat 20 euros nets a les seves arques i el banc que me’ls ha deixats n’ha perduts 20. Enmig, un feix de papers… per a res. Vet aquí que seria molt més senzill i menys costós per a l’estat –que som tots– i menys arriscat per al banc que hi hagués una moratòria d’Hisenda fins que jo pugui pagar els imposts, una vegada superada la crisi. Tot plegat és ben absurd i, al capdavall, presumptament molt car per a la comunitat, al marge que jo seré assenyalat com a morós pel banc. En circumstàncies normals, això no funcionaria així, però ara, després del decret, sí. Per això deia a la píndola d’ahir que em costava d’entendre com és que no hi ha hagut una moratòria per als impostos en uns moments que molts contribuents, per força major, són privats de la seva font d’ingressos. I això mateix cal dir dels pagaments de les quotes a la Seguretat Social pels autònoms: almenys les corresponents al mes de març i fins que no s’hagi acabat l’estat d’alarma haurien de ser condonades. Al marge de l’augment d’angoixa i dany que es fa a l’empresari i a l’autònom, no sé si l’estat ha fet bé els comptes, però sembla que no pas gaire, oi? La redacció de VilaWeb us recomana avui aquests articles i enllaços: – VilaWeb: Les claus de l’èxit de la recepta alemanya contra la Covid-19 – BBC: Coronavirus: crides a protegir els grans simis de l’amenaça d’infecció (en anglès) – La Chaîne Info: Coronavirus: vuit operadors europeus proporcionaran les dades de localització dels seus clients (en francès) – El Economista: El Ministeri de Sanitat va errar en el moment crucial de la pandèmia (en castellà) – Wired: El metge que va ajudar a derrotar la verola explica què vindrà (en anglès) – Ràdio i Televisió d’Andorra: Tornar a casa o mantenir habitatge i permís de residència, dificultats dels temporers amb la Covid-19 – Corriere della Sera: Coronavirus, només hi ha un lloc a la Terra que encara no és afectat: l’Antàrtida (en italià) – EUobserver: Quant perjudicarà el coronavirus la democràcia europea? (en anglès) – L’Indépendant: Corbes de coronavirus a Occitània i Catalunya: mateixa trajectòria? (en francès) Reuters: Gràfic: Un diluvi de mort al nord d’Itàlia (en anglès) Quines han estat les notícies més destacades sobre la crisi que us hem ofert avui? – El govern espanyol va comprar proves de la Covid-19 de fabricació xinesa sense llicència – El govern francès canvia de criteri i autoritza l’ús de la hidroxicloroquina en pacients de la Covid-19 – Puig anuncia ajuts directes de 750 euros a 1.500 per als autònoms – The Guardian: ‘Com pot ser que Espanya hagi respost tan malament al coronavirus?’ – El govern espanyol vol impedir a la Generalitat que endureixi el confinament de la conca d’Òdena – Unes 200 persones que vivien en residències s’han mort pel coronavirus a Catalunya i al País Valencià –  Missatge institucional del president Puigdemont: ‘Confineu-vos, no esteu sols’ – L’estat francès fa cas de l’ONU i allibera presos per a evitar contagis de Covid-19 – Benito Almirante: ‘Necessitem vuit o deu setmanes per a dir si eliminarem la Covid-19 o es quedarà de manera latent’ – Una infermera, primera pacient greu de la Covid-19 que aconsegueixen extubar a Igualada – Les residències, sense material i abocades al col·lapse: ‘necessitem ajuda’ – El Conselh Generau confirma la primera mort per coronavirus a l’Aran – Oriol Mitjà fa una crida a voluntaris pel primer assaig clínic contra el coronavirus – Marga Esteve: ‘Hi ha persones que et demanen: “Això és el final?” I els has de dir que sí’ Quin és el recompte actual d’afectats i morts? A tot el món, les darreres xifres són de 523.549 casos confirmats i 23.633 morts. Del total de casos, 123.322 ja es consideren guarits, segons dades de Worldometer. Els estats més afectats són: —La Xina, amb 81.285 casos i 3.287 morts. —Els Estats Units d’Amèrica, amb 80.854 casos i 1.163 morts. —Itàlia, amb 80.589 casos i 8.215 morts. —L’estat espanyol, amb 56.197 casos i 4.145 morts. —Alemanya, amb 43.646 casos i 239 morts. A l’estat francès hi ha 29.155 casos i 1.696 morts. Als Països Catalans hi ha 16.950 casos i 1.080 morts. —Al Principat, 12.940 casos i 880 morts (1.348 casos i 208 morts més que no ahir). —Al País Valencià, 3.200 casos i 167 morts (584 casos i 24 morts més que no ahir). —A les Illes, 660 casos i 22 morts (98 casos i 3 morts més que no ahir). —A Catalunya Nord, 148 casos i 8 morts (22 casos i 1 morts més que no ahir). —A Andorra, 221 casos i 3 morts (35 casos més que no ahir). *No hi ha dades separades sobre la Franja de Ponent i el Carxe. Els enllaços i les dades a tenir sempre a mà: –  L’evolució del coronavirus a tot el món: quants casos n’hi ha? – Tots els rumors sobre el coronavirus que no us heu de creure – Per què és impossible de saber ara quina és la mortalitat real del coronavirus? – Coronavirus: per què rentar-se les mans amb sabó és tan eficaç? – Quin efecte pot tenir en les embarassades i els seus nadons? – Coronavirus: com podem netejar el telèfon mòbil? – Consells per als qui hagin d’aïllar-se pel coronavirus i per als familiars – Gossos i gats poden contreure o transmetre la Covid-19? – ‘Coronavirus’ o ‘Covid-19’? Com n’hem de dir? – Vegeu la informació de la Generalitat Valenciana. Telèfon d’urgència: 900 300 555 – Vegeu la informació de la Generalitat de Catalunya. Telèfon d’urgència: 061 – Vegeu la informació del Govern de les Illes Balears. Telèfon d’urgència: 061 – Vegeu la informació del Govern d’Andorra. Telèfon d’urgència: 188 – Vegeu la informació de l’estat espanyol – Vegeu la informació de l’estat francès – Vegeu la informació de l’Organització Mundial de la Salut (OMS)

Summary: Report diari sobre el coronavirus: creix la rebel·lió contra Salvador Illa per la centralització de la compra de material sanitari


València es prepara per a la gran festa: les Falles. Fins al 15 de març, més de 700 figures falleres ocuparan el Saló Arqueries a la Ciutat de les Arts i les Ciències. Formen part de l’Exposició del Ninot, que reuneix una figura de cada comissió fallera de la ciutat. Què podem fer aquest cap de setmana: deu propostes Una exposició on els visitants tenen una funció molt especial. Una volta visitada, hauran de votar la figura que més els hagi agradat. La guanyadora serà l’únic ninot que se salvarà de les flames el 19 de març, durant la nit de la cremà. Enguany, Greta Thunberg, Rosalía i el Satisfayer són alguns dels personatges que han debutat a l’Exposició del Ninot, on la figura més repetida és la de Pedro Sánchez i Pablo Iglesias com a socis de govern. També hi són molt presents els representants del govern local i els de la Generalitat. La relació entre Mónica Oltra i Ximo Puig dóna molt de joc als artistes fallers que els fan sortir molt. A l’exposició també es poden veure ninots d’un caràcter més experimental, com una pastera de refugiats construïda amb fusta, una mà gegant feta amb làmines de cartó i un cargol banyat en or…

Summary: Arrenca l’Exposició del Ninot, un dels primers actes de les Falles 2020


La victòria folgada del PSOE a les eleccions espanyoles de diumenge passat ha acostat Pedro Sánchez a la reelecció. El candidat socialista és l’únic capaç d’articular una majoria al congrés i pot triar entre Ciutadans, tot i l’oposició del partit de Rivera a pactar-hi, o Unides Podem i el sobiranisme català i basc per aconseguir prou suport en la investidura. El primer pas serà la constitució de la cambra el 21 de maig. Després, el nou president del congrés espanyol –probablement també socialista– farà una ronda de contactes i proposarà el nom de Sánchez a Felipe VI. La primera votació d’investidura no arribarà fins que no hagin passat les eleccions del 26-M, segurament al juny, coincidint amb l’aniversari de la moció de censura contra Rajoy, que va guanyar Sánchez. A la primera volta el candidat socialista ha d’aconseguir el suport de la majoria absoluta de la cambra, 176 diputats. Si no els aconseguís, tindria una altra oportunitat a la segona volta, en què n’hi hauria prou amb més vots positius que no pas negatius. Aquesta vegada les abstencions potser seran decisives i Sánchez tindrà tres escenaris possibles. Desgranem les possibles sumes que poden fer de Sánchez nou president. Escenari 1: PSOE + Cs Ara per ara és poc probable. ‘La coalició de l’Ibex-35‘, com l’han batejada ERC i els comuns, aplega 180 diputats, quatre més que la majoria absoluta (176). Sánchez seria elegit a la primera volta, però hauria de convèncer Albert Rivera de retirar el cordó sanitari que va imposar-li abans no comencés la campanya electoral i el dirigent de Cs hauria de desdir-se de les paraules i promeses al seu electorat. La relació entre tots dos no és pas bona després de totes les desqualificacions que Rivera ha dedicat a Sánchez per haver dialogat amb l’independentisme, com demostra el fet que ni tan sols li hagi trucat per felicitar-lo de la victòria. La militància del PSOE també va expressar-se en contra del pacte amb Cs la mateixa nit electoral cantant ‘amb Rivera no’ quan Sánchez va sortir a celebrar els resultats. Escenari 2: PSOE + UP + abstencions sobiranistes L’alternativa de Ciutadans és Unides Podem. Pablo Iglesias ha insistit durant la campanya i després del 28-A que vol formar un govern de coalició amb el PSOE, mentre que els socialistes han expressat la voluntat de governar en solitari i fer una política de geometria variable al congrés. Tanmateix, per a la investidura, Sánchez necessitaria els vots positius d’Unides Podem, que afegits als del seu partit serien 165 diputats. La triple dreta i Navarra Suma –una coalició del PP i Cs que ha aconseguit dos diputats a Navarra– en sumarien 149. Per tant, Sánchez necessitaria si més no una abstenció dels partits sobiranistes per ser investit en segona volta per majoria simple. Si ERC i JxCat votessin en contra, hauria de negociar el vot positiu del PNB i d’opcions com ara Coalició Canària (2), Compromís (1) i el Partit Regionalista de Cantàbria (1). Escenari 3: PSOE + UP + PNB, sense l’independentisme És una suma que obtindria 171 diputats. El PNB podria negociar millores per a l’autogovern basc i frenar la dreta en canvi del vot positiu, sense tenir en consideració la situació de repressió de l’independentisme català. És poc probable que EH Bildu acceptés aquesta fórmula, però Sánchez podria aconseguir també els suports de Coalició Canària (2), Compromís (1) i el Partit Regionalista de Cantàbria (1) i assolir el suport de 175 diputats, just la meitat de la cambra. En aquest escenari, podria empènyer ERC i JxCat a votar en contra de la investidura al costat del PP, Cs i Vox, amb el desgast i la pressió que això significaria. A més, cal tenir present que l’independentisme podria estimar-se més de facilitar l’arrencada de la legislatura amb una abstenció per evitar la repetició electoral i el perill de l’ascens de la dreta. Com es resoldrà? Sánchez ha mogut la primera fitxa i ha anunciat una ronda de contactes amb Casado, Rivera i Iglesias la setmana vinent. El tacticisme i l’estratègia electoral amb vista a la cita del 26-M probablement frenaran qualsevol acord els dies vinents, però caldrà estar atents a la manera com es desenvolupa la campanya de Ciutadans. Si Rivera manté el to dur contra Sánchez i el PSOE, serà poc probable que acabi havent-hi un pacte entre els socialistes i Cs. Ara, si Rivera vira el discurs i rebaixa el to, ‘la coalició de l’Ibex-35’ començarà a prendre forma. Si Cs no pacta amb el PSOE, hi ha més sumes possibles amb vista a la investidura de Sánchez, com el suport d’Unides Podem i els quinze diputats d’ERC. Això donaria a Sánchez 180 diputats a la primera volta, però és una suma que s’albira difícil perquè Esquerra Republicana ha dit que no donaria cap xec en blanc i que vol negociar la fi de la repressió i el referèndum, dos elements molt allunyats de les posicions actuals del PSOE. A més, aquests últims mesos ERC i JxCat s’han preocupat de mantenir una mínima unitat d’acció a Madrid. De fet, durant la campanya tots dos partits han evitat de posar línies vermelles a la negociació amb el PSOE i estan d’acord en les condicions amb què cal establir les bases d’un diàleg sense límits. Un vot diferent a la investidura trencaria aquesta unitat d’acció i podria generar més malestar entre les files de l’independentisme, fet pel qual sembla poc probable. En tot cas, la incògnita de la investidura de Sánchez no es resoldrà fins que no hagin passat les eleccions municipals, autonòmiques i europees del 26-M.

Summary: Quines fórmules hi ha per a investir Pedro Sánchez?


El president de la Generalitat en funcions i líder de CDC, Artur Mas, ha demanat avui a la CUP que ‘es mogui’ per tirar endavant la investidura i poder formar govern. Un missatge que ha enviat des de la convenció municipal de CDC i el dia abans que l’esquerra independentista faci un debat nacional amb la seva militància. Mas ha dit que ‘hi ha hagut una coalició -Junts pel Sí- que ha fet moviments clars i sincers per arribar a un acord, entre desiguals, i calia que tothom es mogués una mica i nosaltres ho hem entès, s’ha de moure tothom’, ha reblat. S’ha de constituir un govern d’una vegada per totes perquè l’adversari ens veu més dèbils i se n’aprofita i es vol tirar a sobre’, ha afegit. En aquest sentit, el president Mas ha assenyalat que l’estat espanyol i el govern volen que passem a ser residuals. Volen una Catalunya petita, obedient, amb poca projecció internacional’, ha sentenciat.

Summary: Mas, a la CUP: ‘Cal que es mogui tothom’


La multinacionals sud-coreana LG ha anunciat que cancel·la la seva participació al Mobile World Congress (MWC) d’enguany pel coronavirus. En un comunicat, LG assegura que ha pres aquesta decisió perquè ‘elimina completament el risc d’exposar els treballadors d’LG al virus en viatges internacionals’. La companyia afirma que substituirà el MWC per ‘altres actes per anunciar els nous mòbils del 2020’. En paral·lel, la direcció del MWC ha afirmat que l’impacte del coronavirus és ‘mínim’ i que el certamen es farà amb normalitat. D’altra banda, la companyia xinesa ZTE ha fet marxa enrere i, finalment, sí que participarà en la cimera. Ahir el portaveu de ZTE va explicar al portal ‘The Verge’ que arran de la crisi del coronavirus membres de la companyia havien tingut problemes amb els visats per entrar a la UE i que havien preferit cancel·lar la seva presència al MWC perquè ‘simplement no volem fer sentir incòmoda la gent’. Tanmateix, hores després han dit en un comunicat que seran al Mobile, però que sí que cancel·len la conferència de premsa de dispositius, inicialment programada pel 25 de febrer. El programa preventiu del MWC Els responsables del MWC han aplicat un programa preventiu per evitar el risc del coronavirus que inclou neteja i desinfecció de tots dels punts d’interès com àrees de càtering o pantalles tàctils públiques, entre d’altres. A banda, incrementarà els punts d’assistència mèdica i promourà una campanya de prevenció a través de les xarxes i al mateix punt de la fira. Hi haurà material de desinfecció a disposició del públic i es formarà tot el personal en mesures preventives. El govern no cancel·larà el MWC La consellera d’Empresa, Àngels Chacón, ha descartat que es plantegi la cancel·lació del MWC pel coronavirus. En declaracions a Catalunya Ràdio, ha respectat les decisions d’LG i ZTE que han anul·lat la seva participació en la fira de mòbils barcelonina i ha defensat que des de la Generalitat ‘s’han pres totes les mesures’. Per a Chacón començar a suspendre esdeveniments com el Mobile portaria ‘a una política d’aïllament país per país’. D’altra banda, ha reconegut que sí que hi poden haver afectacions a les duanes, que estan actualment tancades per l’any nou xinès, o per reunions que es poden suspendre per precaució i que els efectes s’hauran d’analitzar amb el temps.

Summary: LG cancel·la la seva presència al Mobile pel coronavirus


L’administració del president estatunidenc, Donald Trump, ha anunciat que imposarà aranzels del 100% sobre productes de l’estat francès com el xampany i el formatge, entre d’altres, en resposta a la ‘taxa Google’ francesa amb la qual el país exigirà a les companyies tecnològiques nord-americanes que paguin un impost pels ingressos percebuts a canvi dels seus serveis digitals. El representant de Comerç dels Estats Units, Robert Lighthizer, ha indicat que, després d’investigar, ha conclòs que aquest impost és ‘incompatible amb els principis vigents de la política fiscal internacional i és inusualment onerós per a les empreses nord-americanes afectades’, entre elles Alphabet Inc, Facebook, Apple i Amazon. Així, Lighthizer ha assegurat que el govern estatunidenc també analitza d’obrir investigacions similars sobre impostos que apliquen Àustria, Itàlia i Turquia sobre els serveis digitals prestats per aquestes empreses. Segons informacions de la cadena de televisió France 24, els nous aranzels recauran sobre seixanta-tres productes de diferents categories, entre els quals s’inclouen el xampany, les bosses i el formatge amb un valor comercial aproximat de 2.400 milions de dòlars. ‘L’acció proposada pels Estats Units inclou aranzels addicionals de fins al 100% sobre alguns productes francesos’, ha assenyalat en un comunicat l’oficina de Lighthizer, que ha advertit que la decisió de Washington és ‘un senyal clar que els Estats Units prendrà mesures contra els règims fiscals digitals que discriminen o imposen càrregues indegudes a les empreses nord-americanes’. La mesura de Washington sorgeix cinc mesos després que l’estat francès promulgués oficialment – el juliol passat – la coneguda com a taxa GAFA (per les inicials de Google, Apple, Facebook i Amazon), la seva ‘taxa Google’, que fixa la imposició del 3% sobre la facturació del negoci digital del qual les vendes mundials siguin superiors als 848 milions de dòlars a nivell mundial i als 28 milions de dòlars a l’estat francès. Aquesta iniciativa obliga les multinacionals a pagar impostos a l’estat francès pels beneficis que obtenen gràcies als internautes francesos i el govern esperava recaptar uns 565 milions de dòlars anuals amb aquesta mesura. Després de la seva entrada en vigor, el representant de Comerç dels Estats Units -que depèn de la Casa Blanca – va anunciar el començament d’una investigació per la taxa en considerar que es dirigia injustament contra els gegants nord-americans.

Summary: Els EUA imposaran aranzels del 100% a productes francesos en resposta a la ‘taxa Google’


‘Té tota la pinta que nosaltres mateixos farem explotar el procés des de dins per desavinences internes.’ Són declaracions que ha fet la batllessa de Vilanova i la Geltrú (Garraf), Neus Lloveras, de CDC, en una entrevista a Catalunya Ràdio. Ha afegit: ‘D’ací a uns anys, quan mirem cap enrere i vegem com ha anat això, crec que direm: “Teníem una possibilitat i ens ho hem carregat nosaltres mateixos”.’ Una de les principals desavinences que ha ocupat en les últimes setmanes els sobiranistes és l’aprovació del pressupost del 2016: la CUP hi ha anunciat una esmena a la totalitat i, si no la retira, els comptes no podran tramitar-se. Lloveras ha criticat durament la decisió de la CUP: ‘Em sembla bastant irresponsable presentar una esmena a la totalitat al pressupost quan tots sabem que el país té moltes necessitats.’ Segons ella, per encarar aquestes necessitats, és ‘indispensable poder negociar i treballar un pressupost com més aviat millor’, per la qual cosa ha lamentat l’actitud que manté la CUP. Parlant del pressupost, Lloveras també s’ha referit a ERC: ‘Veig que cada partit intenta fer la seva aportació i marcar perfil propi, i això perjudica aquest procés. No podem anar cada dia a cop de titular, i l’aportació del senyor Tardà és per a tenir un titular’. Feia referència a les declaracions en què Joan Tardà s’obria a incloure en el pressupost partides d’impostos anul·lats pel TC. I ha acabat reblant: ‘Si la CUP veta el pressupost el procés queda molt tocat. Tot això és molt negatiu.’ També ha recordat: ‘L’AMI és contrària a les desobediències desorganitzades i que volen acaparar el protagonisme en un moment del procés en què hem de ser generosos i hem de treballar tots per un objectiu comú.’ Ací podeu escoltar, sencera, l’entrevista a Lloveras a Catalunya Ràdio:

Summary: Neus Lloveras (AMI): ‘Hi ha la impressió que nosaltres mateixos farem explotar el procés des de dins’


El president del Brasil, Jair Bolsonaro, ha concedit al Ministeri d’Agricultura el poder per a identificar i delimitar terres indígenes, una important victòria per a la indústria agrària que els activistes observen amb molta por. Bolsonaro va prendre aquesta decisió ahir, poc després de ser nomenat president del Brasil. Va dictar una ordre executiva per dissoldre la Fundació Nacional d’Indígenes (FUNAI), que s’ocupava de tots els afers relacionats amb les comunitats natives, és a dir, de la tasca de localitzar i delimitar aquestes terres. Ara les funcions de la FUNAI recauran sobre un consell interministerial integrat per les carteres d’Agricultura, Defensa, Medi, Drets Humans i Seguretat Institucional. Específicament, la qüestió de la terra correspondrà a Agricultura. Amb aquesta mesura, Bolsonaro ha començat a complir les seves promeses. Durant la campanya electoral ja va anunciar que obriria aquests terrenys a l’activitat comercial, en un clar gest cap a la indústria agrària, un dels poders fàctics del Brasil. ‘Més d’un 15% del territori del Brasil és marcat com a terra indígena. En aquests llocs aïllats hi viuen menys d’un milió de persones, explorats i manipulats per les ONG. Integrarem aquestes ciutats i les revalorarem per a tots els brasilers’, ha dit Bolsonaro a Twitter. En la mateixa línia, la ministra d’Agricultura, Tereza Cristina Dias, en el seu discurs inaugural, ha defensat la indústria agrària dels qui l’acusen de créixer a costa del medi i dels drets d’indígenes. ‘El Brasil és un país amb una legislació ambiental extremadament avançada i és més que capaç de preservar els seus boscs. El nostre país és un model a seguir, no pas un transgressor que convingui castigar’, ha dit Dias quan ha pres possessió del càrrec. A més, ha lloat als empresaris del camp brasiler dient que la seva innovació tecnològica els havia permès de créixer pràcticament sense augmentar l’àrea d’explotació. I ha promès d’ajudar-los eliminant barreres burocràtiques. Bolsonaro ha proclamat el Brasil ‘lliure del socialisme i de la correcció política’. El seu full de ruta, semblant al de Donald Trump als Estats Units, inclou un tomb proteccionista en l’àmbit comercial.

Summary: Bolsonaro dóna poder al Ministeri d’Agricultura per a decidir sobre les terres indígenes


Benvolguda consellera, benvolguda Dolors, No és cap consol tenir-te a prop ni saber-te enmig del teu Empordà estimat. No ho és perquè a prop de casa no és a casa, amb la teva gent. Perquè continues tancada a la presó de manera injusta, tot esperant judici –per tant, sense condemna– per haver contribuït a l’expressió lliure i participativa de la ciutadania sobre el seu propi futur. Et trobem a faltar. Cada dia. Malgrat tot, aquesta setmana finalment t’he pogut veure i abraçar. Ha estat un moment molt emocionant i que m’ha fet recordar les converses compartides, els somriures i la complicitat. Totes aquelles tardes al parlament, amunt i avall, negociant amb els altres grups parlamentaris per aprovar, per exemple, la renda garantida de ciutadania que va aconseguir la unanimitat de tota la cambra. I he recuperat la força de la teva mirada i la convicció de les teves paraules. Més ferma que mai, així t’he vist. Però també trista per una situació inadmissible que t’afecta a tu, evidentment, i la teva família. T’he pogut explicar en quines coses hem avançat al departament que tu vas encapçalar magníficament sota una idea força que faig meva: la millor política social és una feina digna. M’has demanat per la primera reunió del Consell de Govern de la Renda Garantida i per la feina amb les entitats sobre la proposta de reglament per desplegar-la, un dels projectes més importants que vas impulsar i que és el principal dret conquerit d’aquests darrers anys. Pels 800M€ de contractes de serveis socials, aturats pel 155 i que han fet patir de manera indecent les entitats i les persones ateses. I m’has insistit, perquè hi creus i perquè aquesta era una de les teves forces, que posem les persones al centre de tot i, especialment, les que necessiten més ajuda. Dolors, continuarem, per tu i per tots els altres presos polítics i exiliats. Aquest dissabte ens manifestarem pels carrers de Barcelona per exigir que aquesta injustícia i aquesta vergonya s’acabi, perquè tornis a casa en llibertat. Un abraçada afectuosa, Chakir el Homrani Conseller de Treball, Afers Socials i Famílies

Summary: ‘Prop de casa no és a casa’, carta de Chakir el Homrani a Dolors Bassa


L’escriptor Josep Palau i Fabre (Barcelona, 1917 – Caldes d’Estrac 2008), autor dels Poemes de l’Alquimista, que és un recull la seva obra poètica, i Quaderns de l’Alquimista, que és un recull dels seus assaigs, i gran especialista en l’obra de Picasso, es va instal·lar a Llançà el 1961, després de catorze anys d’exili voluntari a París. Es va fer una caseta a Grifeu, a la costa que hi ha entre Llançà i Colera, i allí, solitari, hi va viure deu anys. Després va tornar a Barcelona, però no va deixar de passar els estius a Grifeu. L’especialista en Palau i Fabre Julià Guillamon diu que Llançà i la platja de Grifeu són uns dels escenaris fonamentals de l’obra d’aquest autor: ‘A la casa de Grifeu, que va batejar amb el nom de L’Alba en homenatge a Ramon Llull, hi va dur a terme una activitat molt intensa: hi va escriure contes, assaigs i articles, i va elaborar alguns dels seus estudis sobre Picasso, que han esdevingut una referència internacional. Però, sobretot, hi va retrobar la joia de viure, després d’anys d’insatisfaccions.’ Enguany se celebra el centenari del naixement de Palau i s’ha declarat el 2017 Any Palau i Fabre. Entre les activitats programades, hi haurà l’exposició Joia de viure! Llançà, l’estiu, Josep Palau i Fabre i Picasso, comissariada per Guillamon, del dia 5 d’agost i fins al dia 11 de setembre a la Sala de Cultura de l’Ajuntament de Llançà. És un cant a aquells anys de vida i d’obra de Palau, però també és un bon recurs per a explicar com era el Llançà dels anys seixanta i setanta, com hi va arribar el turisme i com és aquest poble avui. I per a explicar la creació lliure que Palau compartia amb Picasso. Julià Guillamon en fa el paralel·lisme: ‘Tots dos segueixen una evolució similar: des de la tristesa i el sentit tràgic de les primeres obres fetes a Barcelona i de l’època blava, Picasso introdueix en les seves composicions una altra idea de la vida a prop del mar, lligada als mites mediterranis. De la mateixa manera, Palau deixa enrere la visió tràgica de la vida que havia manifestat en la poesia i el teatre, i introdueix la sensualitat, la ironia i l’alegria.’ Aquest reportatge forma part d’una sèrie de tres reportatges dedicats als escriptors i a la influència dels paisatges d’estiueig en les seves obres. Ja s’han publicat Vinyoli i els vint-i-cinc estius a Begur i El Maestrat de Martí Domínguez. Palau i Fabre a la seva casa de Grifeu llegint. Foto: Anicet Altés. L’home solitari d’Els noms de Liliana Coincidint amb l’exposició sobre Palau i Llançà, també s’ha editar el llibre en format còmic Josep Palau i Fabre. La joia de viure, que fa funcions de catàleg, escrit per Julià Guillamon i il·lustrat per Toni Benages i Gallard. En el text introductori, que signen Guillamon i Cristina Pueyo, i que és un seguit de records que va viure la parella arran de la seva amistat amb Palau, a Llançà, durant dues dècades, podem coneixer fets com els següents: ‘Josep Palau i Fabre era feliç a Llançà. Hi menava una vida apartada i rutinària. Es llevava molt d’hora al matí, esmorzava, pujava al pis de dalt de la caseta de Grifeu i treballava una mica en una activitat que no li donés gaire feina.  Després baixava a comprar en una botigueta que obria els estius a la carretera, anant cap a cap de Ras i, més tard, al súper de Grifeu on, com una concessió especial, la mestressa accedia a portar-li un bistec petit perquè no hagués d’anar caminant fins al port. A les deu, agafava una tovallola ratada i baixava a la platja de Grifeu. Hi anava d’hora per no trobar-hi gent.’ A la dècada dels seixanta, Palau va escriure dos contes que tenien molts elements autobiogràfics i que situaven el relat en aquests territoris de l’Alt Empordà. Tal com destaca Julià Guillamon en el pròleg del volum Contes despullats, que s’ha editat aquest any a Proa, Els noms de Liliana va ser escrit el setembre de 1964 i La llegenda dels ulls de sirena l’agost del 1969. En el conte Els noms de Liliana apareix la idea de la separació i l’oblit del món: ‘Eusebi hauria aparentat un home normal tot i la solitud en què vivia. Cal fer molt de camí per anar-lo a veure. Malgrat les dificultats, alguns dels seus amics no es resignaven a deixar-lo del tot sol. S’havia retirat en una casa de camp abandonada, que comprà per quatre rals dalt d’un cim.’ Guillamon al mateix pròleg dels Contes despullats, diu: ‘Palau havia acomplert el somni d’adolescència i joventut: viure en contacte amb la natura, en pau amb ell mateix, i escriure la seva obra.’ I també: ‘A la caseta de Grifeu, als anys seixanta, no sentia la solitud com un estigma, com en l’època del poeta tràgic, als anys quaranta a Barcelona.’ Palau s’inspirava en personatges com el poeta Höldernin, que havia viscut els darrers anys tancat en una torre; Rimbaud i el seu refugi a Etiòpia; Walter Benjamin i el molí d’Eivissa on va viure, o el seu estimat Antonin Artaud, que es va recloure en un sanatori. Però Palau i Fabre tenia una concepció massa fantasiosa d’aquell viure en comunió amb la natura i no va ser tan fàcil. Explica: ‘Tornava de París amb la idea que al Mediterrani es podia fer una vida salvatge, tot el dia al sol, mig despullat, i va enxampar la gran nevada de Nadal de 1962. Es va tancar a casa amb pany i clau, es va posar tota la roba que tenia a sobre i va començar a saltar per treure’s el fred. Va patir por de tenir un atac de cor.’ Palau i Fabre a Grifeu el 1972, preparat per anar a l’aigua. Foto: Anicet Altés. A més, per a Guillamon, el Palau d’Els noms de Liliana és un home de quaranta-set anys que viu a Grifeu sense companya, com ha viscut sempre, però que ha trobat en la imaginació una cura per als mals que el turmentaven. El mar i els ulls de sirena En un altre relat escrit als anys seixanta, La llegenda dels ulls de sirena, ‘fa una evocació als rituals pagans, inventats, dels mariners empordanesos, a propòsit d’una excursió a la cala Tavellera, entre Port de la Selva i Cap de Creus. Aquesta excursió es devia produir realment: el devien convidar quan vivia a Grifeu, va participar en el sopar i es va quedar adormit a la platja. A partir d’aquí va imaginar episodis fabulosos del passat. El punt de partida de la seva especulació són els ulls de sirena o ulls de Santa Llúcia, la tapa d’un molusc gastròpode que es trobava habitualment a les cales de Llançà.’ Ho escriu Julià Guillamon al pròleg de Contes despullats. ‘Segons en Nando, que havia estat reprimint la seva explicació, allò eren autèntics ulls de sirena. Quan el cristianisme escombrà el paganisme de la Mediterrània, les sirenes anaren desapareixent. Es refugiaren totes, primer, a la Mediterrània occidental.  L’últim lloc del món on hi hagué sirenes fou a la costa del Cap de Creus, i és ben sabut que l’Empordà nasqué de l’encontre d’un pastor i una sirena. L’avi d’en Nando contava que el seu avi encara n’havia vist una a Culip, i els xucladors i remolins que hi ha per aquells encontorns, tan temuts pels mariners, i on tants han perdut la vida, menen a les balmes on vivien les sirenes, que són ara llurs cementiris.  La manera com s’han de guardar els ulls de sirena és dins un vas de vidre verdós i ple d’aigua. Allí retroben llur element i, a voltes, en el moment més impensat, us adoneu que un dels ullets us està mirant de debò, i que us està mirant amb amor.’ També trobem més referències a Llançà, al paisatge de l’Alt Empordà i a la particular condició de Palau en aquella època en altres contes: A Les metamorfosis d’Ovídia Palau descriu la platja de Grifeu en l’època dels anys vuitanta i noranta, en què hi amarraven les barques i calia travessar la barrera que feien per a arribar a l’aigua neta. ‘L’aigua nova rejoveneix la protagonista que celebra les noces del cos amb el mar. Els personatges de Palau són submarinistes de la vida interior’, escriu Guillamon al pròleg dels Contes despullats. I també hi assenyala que hi ha un conte sobre la tramuntana, El llampat i la tramuntana, del 1983. Tot plegat, Julià Guillamon ho sintetitza així: ‘En els seus contes hi ha sempre ironia, sensualitat, idees sorprenents i estan sempre molt ben acabats, amb frases finals carregades d’intenció que introdueixen un punt de fuga a l’argumentació central o que tanquen de cop.’ I conclou: ‘Llegint aquests contes és inevitable recordar-lo a la platja i a la caseta de Grifeu, fent gimnàstica per mantenir-se jove, dutxant-se a raig d’aigua freda de dipòsit i menjant com un pardal.  A Contes despullats i La tesi doctoral del diable hi ha un Palau solar, feliç i vital. Editar de nou aquests llibres és retornar a un dels millors moments de la seva vida d’escriptor.’

Summary: Palau i Fabre, el solitari feliç de la platja de Grifeu


El batlle de Nova York, Bill de Blasio, ha anunciat avui, durant el seu discurs sobre l’estat de la ciutat, que prohibirà les ampolles de plàstic d’un sol ús i la creació d’infraestructures que fomentin la utilització de combustibles fòssils a la ciutat. En concret, De Blasio ha signat una ordre executiva per posar fi a la compra d’ampolles de plàstic d’un sol ús, que ha qualificat d’innecessàries, a més de restringir-ne la venda de cara al 2021. ‘Les ampolles de plàstic estan fetes de combustibles fòssils, estan perjudicant la Terra, no les necessitem, és hora de desfer-se’n (…) Avui signem una ordre executiva per prohibir les ampolles de plàstic a la ciutat’, ha assenyalat durant el discurs. Pel que fa a les infraestructures que promouen l’ús de combustibles fòssils, com ara plantes d’energia o canonades, l’objectiu és frenar-ne la construcció. Així, De Blasio s’ha compromès a emetre una altra ordre executiva per dur-ho a terme. D’altra banda, també ha assegurat que, de cara a l’any 2040, vol que Nova York deixi d’utilitzar combustibles fòssils en general, inclòs el gas natural, ‘començant pels edificis governamentals’, ha precisat.

Summary: Nova York prohibirà les ampolles de plàstic i els nous projectes de combustibles fòssils


Fa set anys i mig que l’informàtic alemany Matthias Brugger viu a Barcelona, on s’ha acabat establint després d’haver-se enamorat de la ciutat quan hi va anar a estudiar l’Erasmus. El primer d’octubre de l’any passat va ser davant el col·legi electoral en què hauria votat si hagués pogut, i va ser testimoni de la jornada de resistència, tant al carrer com a la xarxa. El reportatge del programa 30 Minuts de diumenge passat recollia unes declaracions seves com a hacktivista, en què destacava la gran dimensió que havia tingut la censura imposada per l’estat espanyol les setmanes prèvies a l’1-O i el dia del referèndum mateix. Brugger va assistir a un aplec de ciberactivistes de l’estat espanyol a Madrid en què van parlar del mètode de censura que havia aplicat l’estat espanyol contra el referèndum, i es va proposar de traslladar-ho a un congrés més gran. I ho va aconseguir, i va poder explicar el cas al congrés de hackers més gran d’Europa, a Leipzig. La seva exposició, explica en aquesta entrevista, fou rebuda amb sorpresa i preocupació. —El cas més greu de censura a internet a la Unió Europea va ser durant el referèndum de l’1-O? —No sé de cap altre cas igual. Ni jo ni la resta de gent amb qui he parlat. Sí que hi ha hagut censura a pàgines d’internet, com ara pàgines de phising que roben comptes bancaris o de pornografia infantil, però no per qüestions polítiques. No conec cap cas de censura d’aquesta magnitud. —No va ser una cosa improvisada? —Hi ha diverses fases de la censura. I hi va haver una fase prèvia que va començar el 13 de setembre amb la censura de la pàgina del referèndum i les còpies que n’anaven sortint, o d’altres pàgines com les de l’ANC. La tècnica que es feia servir depenia molt del proveïdor d’internet i si hi havia una estructura prèvia de censura. Hi ha una evidència molt clara que Movistar ja tenia una infrastructura muntada per a censurar pàgines, i sembla que les pàgines censurades del referèndum es van incloure en una llista de pàgines a les quals no es podria accedir i que va ser creada per al phishing. —Dèieu que a Movistar hi havia una diferència en la censura de les pàgines? —Sí. La diferència tècnica és complicada d’explicar. Però ja tenia una estructura creada per a blocar l’accés a unes determinades pàgines. Tenia una llista negra per a les webs de joc en línia i per al phishing; és a dir, per a blocar pàgines d’aquestes en què sembla que sigui el teu banc, hi poses les teves dades i fas una transferència, però en realitat darrere és un cibercriminal que ha creat la pàgina per a tenir la teva contrasenya i les teves dades. —I Movistar va aprofitar l’estructura que tenia creada per a blocar aquestes pàgines per a fer igual amb la del referèndum? —Exacte. I les altres operadores ho van fer d’una altra manera, i necessitaven més temps per a mirar com fer-ho. —La Guàrdia Civil lliurava a les operadores una llista de les webs on havien d’impedir l’accés? —Sí, i hi havia una d’aquestes llistes que indicava als operadors d’internet que, a més de les pàgines de la llista, s’haurien de censurar totes les pàgines que apareguessin esmentades en comptes de Twitter o xarxes socials oficials de la Generalitat. O al compte de Twitter de Carles Puigdemont, que difonia noves còpies des d’on accedir a la pàgina del referèndum. I jo entenc, i així també m’ho ha expressat un advocat, que això era molt qüestionable, perquè volia dir que ja no era un jutge que qüestionava quina pàgina era legal i quina no, i passava a ser responsabilitat del proveïdor d’internet de decidir quina pàgina era il·legal. —I hi va haver el cas de la censura a la Fundació PuntCat. —Aquest cas era encara més greu, perquè els deien que totes les pàgines que parlaven del referèndum s’havien de censurar directament. Volien que la fundació mirés les cent mil pàgines que tenen un domini .cat i censurés totes les que parlessin de l’1-O. En un estat de dret, això no hauria de passar. S’obligava una fundació privada que és com una guia telefònica a fer censura. —A la Unió Europea no heu vist res així, però en quins països del món hi ha hagut precedents semblants? —El cas més conegut és el de la Xina, on tenen un sistema molt elaborat per a censurar qualsevol opinió que no sigui l’oficial. A l’Iran també s’ha vist. O, amb una altra magnitud, a l’Egipte de la primavera àrab, quan van tancar internet. A Turquia també hi ha hagut casos… Són països coneguts per tenir una democràcia menys desenvolupada. —Quina reacció hi va haver quan vau denunciar la censura de l’1-O al congrés a Leipzig? —La reacció va ser de sorpresa pel que passava. I es demanaven si podia ser legal el que feien. La gent no s’esperava una cosa com aquella. —Què va passar el dia del referèndum? —Tècnicament, hi havia el cens universal que funcionava amb uns intermediaris. Els col·legis electorals es connectaven als intermediaris, i aquests enviaven la informació al servidor central. Però no se sap ben bé qui, si la policia o uns cibercriminals, van fer un atac de denegació de servei. Imagineu que teniu un número de telèfon on la gent pot trucar i fer comentaris, però de cop i volta tothom comença a trucar-hi perquè qui realment vol fer servir el servei no hi pot accedir. És una tècnica que fan servir els cibercriminals a internet per a extorsionar, amb l’amenaça de mantenir blocada la pàgina si no els paguen diners. I aquesta tècnica es va fer servir l’1-O contra intermediaris del cens universal. Com que eren intermediaris, quan un quedava anul·lat perquè no s’hi podia accedir, se n’aixecava un de nou. I el cor del sistema, la base de dades central, només els intermediaris sabien on era, i no es podia atacar. —Això va salvar el sistema. —I la gent de les meses electorals, quan veien que no els funcionava, havien de trucar al telèfon d’assistència, que els deia de connectar-se a una altra adreça, entrar novament al sistema i accedir al cens universal. —No era clar si l’atac el va fer el govern espanyol o bé uns hackers? —És difícil de dir. Perquè l’única manera de saber això seria que algú presentés una denúncia i la policia ho investigués. Però segurament la policia no tindrà gaires ganes d’investigar-ho. —Es va orquestrar l’atac des de Forocoches? —Sembla que sí. Hi ha evidències que el senyor Álex Tango va ser qui va començar els atacs; va publicar adreces que s’havien d’atacar, però n’hi havia que tècnicament eren molt difícils d’atacar. Això feia veure que ell no era un especialista en aquests atacs, i podria ser que tot això fos una tapadora, i el CNI o la Guàrdia Civil fossin els responsables dels atacs fent veure que era cosa de Forocoches. Però és tot una especulació. No se sap. —Els serveis secrets d’un país lloguen hackers a sou per a fer la feina? —Sí, hi ha casos en què es contracten empreses especialitzades en espionatges. I els serveis secrets contracten aquesta gent per proporcionar la solució tècnica per a fer l’espionatge. Podria ser també el cas del govern espanyol. —Hi va haver un contraatac d’Anonymous la tarda del referèndum? —No ho he investigat gaire. Però Anonymous és més una etiqueta que no un grup organitzat; són petits grups descentralitzats que fan servir aquest nom i que van fer els atacs. Però quins atacs van fer servir, no ho sé.

Summary: Matthias Brugger: ‘Podria ser que l’atac de Forocoches de l’1-O fos una tapadora del CNI’


José Hila és el nou batlle de Palma. El candidat del PSIB ha aconseguit el suport de Podem i de Més per Mallorca i hi formarà un govern tripartit els quatre anys vinents. ‘No em tancaré al despatx perquè, per conèixer les necessitats de la ciutat, s’ha de trepitjar el carrer’, ha dit quan ha jurat el càrrec. Hila substitueix Antoni Noguera, batlle de Més els últims dos anys de legislatura després d’haver-se partit la batllia amb els socialistes la legislatura anterior. Ha destacat que l’habitatge, la mobilitat sostenible, la lluita contra el canvi climàtic i la diversificació de l’economia centraran el seu mandat. A les eleccions municipals del 26-M, el PSIB va guanyar amb nou regidors i el PP va ser segona força amb sis. Vox va irrompre al consistori amb quatre representants, com Cs, a qui va superar en vots. Podem i Més per Mallorca van obtenir l’última posició amb tres regidors. Unides Podem es farà càrrec de la regidora Model productiu (que inclou Comerç, Treball amb Palma Activa, Mercats i Mercapalma), Justícia social (Amb Igualtat, joventut i gent gran) i Participació, coordinació territorial i govern interior. Més per Palma assumirà Model de ciutat (que inclou Urbanisme), Habitatge digne i Sostenibilitat; Benestar social i cultura i educació, Acció cultural i política lingüística.

Summary: José Hila (PSIB) governarà Palma amb Més i Podem


Ahir la Junta Electoral espanyola (JEC) va refusar que Gonzalo Boye i un procurador juressin la constitució espanyola en nom de Carles Puigdemont i Toni Comín i aquest fet ha obert el camí cap al Tribunal de Luxemburg. Els dos candidats de Junts per Catalunya, proclamats eurodiputats al Butlletí Ofical de l’Estat, presentaran ara un recurs al Tribunal de Justícia de la Unió Europea (TJUE) per a fer valer els seus drets com a parlamentaris. La defensa sosté que no calia fer el tràmit, però la negativa de la JEC als poders atorgats per Puigdemont i Comín posa en evidència que tampoc no s’ha respectat el codi civil. Boye diu que la via de Luxemburg és el camí perquè Puigdemont i Comín siguin eurodiputats i gaudeixin de les prerrogatives de la inviolabilitat i la immunitat, efectives d’ençà del dia en què van anunciar que es presentaven a les eleccions europees. La JEC va provar de torpedinar la candidatura, però finalment un jutjat de Madrid, després de passar la responsabilitat al Tribunal Suprem espanyol i que li fos retornada, va donar la raó als candidats de JxCat. Guia manifestació del 2 de juliol a Estrasburg Després d’aquesta primera victòria judicial i d’haver guanyat les eleccions a Catalunya –Clara Ponsatí també serà eurodiputada quan es faci efectiu el Brexit–, els tràmits i els terminis s’han anat complint. Boye insisteix que la defensa dels exiliats no improvisa i que ho té tot previst perquè Puigdemont i Comín siguin presents al ple de constitució del Parlament Europeu el 2 de juliol. La mesura cautelar pot ser clau La JEC insisteix que jurar la constitució espanyola a Madrid és un requisit indispensable, però Boye ho nega. L’organisme electoral ha decidit de declarar vacants els escons de Carles Puigdemont, Toni Comín i Oriol Junqueras, a qui el Suprem no ha deixat assistir al jurament, cosa que torna a vulnerar els drets polítics del president d’ERC i els dels votants. És previst que dijous la junta enviarà a l’eurocambra una llista dels eurodiputats que sí que han jurat la constitució espanyola. Serà aleshores quan s’activarà el pla que ha preparat Boye. L’advocat va anunciar que presentaria un recurs davant el TJUE per la via d’un procediment d’urgència amb l’objectiu que el tribunal el resolgui abans del 2 de juliol. Però la clau de volta pot ser la concessió d’una mesura cautelar que permeti a Puigdemont i Comín de ser presents al Parlament Europeu mentre el Tribunal de Luxemburg n’estudia la demanda. Junqueras, una via paral·lela El cas de Junqueras anirà per una via judicial paral·lela. El seu advocat, Andreu Van den Eynde, va presentar diumenge un recurs al Suprem espanyol demanant que elevés ‘urgentment’ una consulta al Tribunal de Luxemburg perquè donés l’opinió sobre la situació de l’eurodiputat d’ERC abans de resoldre’l. En aquest mateix recurs, també demana que Luxemburg es pronunciï sobre la resolució del Grup de Detencions Arbitràries de l’ONU, la presó provisional i la vulneració de drets polítics. Segons la resposta del Suprem, la defensa de Junqueras decidirà quins passos fa per continuar defensant els seus drets com a eurodiputat fins al final.

Summary: S’obre la via de Luxemburg contra la Junta Electoral espanyola


La diputada de Junts per Catalunya al congrés espanyol Laura Borràs no anirà a declarar al Tribunal Suprem espanyol demà. L’havien citada per la investigació d’un presumpte delicte de prevaricació, malversació, frau i falsedat documental en l’adjudicació de contractes quan era directora de la Institució de les Lletres Catalanes (ILC). En un fil de cinc piulets, Borràs ha explicat que no aniria a declarar perquè fer-ho ‘implicaria validar totes les irregularitats que fa més d’un any que estic denunciant en una causa que ha vulnerat els meus drets des del primer dia’. Borràs acusa el Suprem d’instruir una causa contra ella que no existiria si no fos una ‘coneguda independentista’ i ha reivindicat la seva gestió al capdavant de l’ILC. A més, defensa que els contractes pels quals la investiguen es van fer correctament i van satisfer les necessitats dels usuaris, a més d’estalviar diners a la institució. Finalment, denuncia que és una ‘investigació il·legal’ i que és acusada d’una ‘corrupció inexistent’, i diu que està disposada a plantar cara a la fiscalia. Avui he comunicat al Tribunal Suprem que demà no aniré a declarar. Fer-ho implicaria validar totes les irregularitats que fa més d’un any que estic denunciant en una causa que ha vulnerat els meus drets des del primer dia.  — Laura Borràs 🎗 (@LauraBorras) February 13, 2020 Es va fer una feina capdavantera i molt ben valorada pels seus usuaris i que, objectivament, van estalviar diners a la ILC. En tot aquest temps ni jutges ni fiscals s’han molestat en comprovar la qualitat i la veracitat d’aquesta feina. — Laura Borràs 🎗 (@LauraBorras) February 13, 2020 El mateix fiscal que va veure una rebelió inexistent l’1O ara m’acusa d’una corrupció inexistent. Estic decidida a plantar-li cara. #NoSurrender — Laura Borràs 🎗 (@LauraBorras) February 13, 2020 La citació de Borràs és de caràcter voluntari. Ara, el Suprem ja podria emprendre els tràmits per a demanar el suplicatori al congrés espanyol, necessari per a continuar la investigació, perquè Borràs és aforada. El cas va començar-lo a investigar el jutjat d’instrucció número 9 de Barcelona i més tard es va elevar al Suprem. Els fets es remunten a la seva etapa al capdavant de la ILC, entre el 2013 i el 2019, i s’investiguen presumptes irregularitats en l’adjudicació a un amic seu de divuit contractes per valor de 259.863 euros. L’advocat de Borràs, Gonzalo Boye, ha afegit que tant els Mossos com la Guàrdia Civil van advertir la jutgessa del jutjat 9 de Barcelona que no podia investigar Borràs perquè era aforada. També critica que ara el Suprem pretengui que renunciï a la immunitat. Desde un comienzo, primero Mossos y luego Guardia Civil, advirtieron a la Juez del Instrucción 9 de Barcelona que se trataba de una aforada y, ahora, el propio Tribunal Supremo pretende que renuncie a la inmunidad, que no es un privilegio sino una garantía, sin copia de la causa https://t.co/DMW4y9dX3Z — Gonzalo Boye (@boye_g) February 13, 2020 Quant a l’enregistrament en què Isaías Herrero –l’amic que presumptament va beneficiar– diu que quan Borràs sigui consellera se’n podrà aprofitar més, Borràs ha respost que ignora què fa Herrero en el seu temps privat, com tampoc no ho sap dels altres proveïdors. ‘Jo sé què he fet jo’, rebla.

Summary: Laura Borràs deixa plantat el Suprem i no anirà a declarar


Un dels cinc violadors de la Manada ha intentat obtenir el passaport malgrat que una de les mesures cautelars que va dictar l’Audiència de Navarra després de deixar-lo en llibertat provisional era la retirada del passaport i la prohibició de sortir de l’estat espanyol sense autorització judicial. Es tracta del condemnat que és agent de la Guàrdia Civil, Antonio Manuel Guerrero. Així ho ha dit la policia espanyola a través de Twitter: ‘Enxampat un dels membres de La Manada quan provava d’obtenir un passaport tenint en vigor una prohibició de sortir del territori espanyol per un Jutjat’. 🚩Pillado uno de los miembros de #LaManada cuando intentaba obtener un pasaporte… teniendo en vigor una prohibición de salida del territorio español por un Juzgado.#AsíNO pic.twitter.com/0LufjLXzt1 — Policía Nacional (@policia) 28 de juny de 2018 Guerrero va anar dilluns a les 11.30 a la comissaria i amb cita prèvia, però la cap de l’equip d’expedició el va advertir que no podia renovar-se el passaport i va avisar directament els seus superiors. Els cinc membres de La Manada van ser condemnats el passat 17 d’abril per l’Audiència de Navarra a nou anys de presó per abús sexual després d’haver violat una jove en les festes de San Fermín de l’any 2016. Després de passar gairebé dos anys en presó provisional, dijous van ser alliberats.

Summary: Un dels violadors de la Manada prova d’obtenir el passaport malgrat que té prohibit sortir de l’estat espanyol


La Gemma i la Maria (Sant Joan Despí, Baix Llobregat), la Laura (Mollerussa, Pla d’Urgell) i la Mònica (Palau-solità i Plegamans, Vallès Occidental) són estudiants de magisteri a la UAB i estan a Barranquilla (Colòmbia) fent pràctiques en una escola per mitjà de la Universidad del Norte. La crisi del coronavirus 2019 les ha agafades enmig de l’intercanvi, però de moment no poden tornar a Barcelona. Denuncien que la línia aèria Avianca les ha deixades a l’estacada i que el Ministeri d’Afers Estrangers espanyol no desbloca la seva situació. Al consolat espanyol de Cartagena de Indias els diuen que esperen decisions del ministeri, però de moment resten confinades a la residència d’estudiants compartint espais comuns amb una vintena de persones i amb la incertesa de si podran tornar a casa o no. També han contactat amb el Departament d’Acció Exterior de la Generalitat, però els diu que no hi pot fer res perquè la repatriació és una competència del ministeri. VilaWeb s’ha posat en contacte amb aquestes quatre catalanes atrapades a Colòmbia, desemparades per la falta de decisions del Ministeri d’Afers Estrangers espanyol, que de moment no els dóna cap solució per a poder tornar a casa. Han decidit de denunciar a les xarxes i als mitjans el seu cas –no són les úniques que es troben en aquesta situació precària i incerta– per provar que el ministeri prengui ja les decisions necessàries per a repatriar-les. Us oferim el seu relat sobre la situació actual per la qual passen. «Fa una setmana que es van cancel·lar les classes, tant a la universitat com a l’escola de pràctiques. En aquell moment vam començar a plantejar-nos de tornar, perquè no sabíem com aniria ben bé la situació. El primer cas de coronavirus va arribar molt més tard a Colòmbia que no pas a Espanya, però vam tardar molt a reaccionar i a saber què fer. Aquí a Colòmbia després de tancar universitats i escoles, una setmana després, van començar a publicar campanyes per quedar-se a casa. Aquí a Barranquilla no es podrà sortir des de dimarts 24 fins al 13 d’abril, seran dinou dies de confinament. Només per comprar menjar i medicaments, respectant els horaris i la distància. El primer que vam fer va ser trucar al consolat espanyol a Colòmbia. El que ens tocava per departament era el de Cartagena de Indias. Vam preguntar què ens recomanaven de fer, si era millor quedar-nos a Colòmbia i passar la quarantena aquí o tornar a casa. Ens van dir que el que ells farien i el que recomanaven com a consolat era que tornéssim, amb el primer vol que trobéssim. Vam contactar amb Avianca, la línia aèria amb qui teníem contractat el vol per a tornar el juny. Vam canviar-lo pel primer que poguéssim agafar per tornar a casa. El consolat ens va dir que dilluns  es tancaria l’espai aeri i que marxéssim abans. Vam comprar un bitllet per diumenge , però abans-d’ahir ens vam assabentar que Avianca l’havia cancel·lat. Vam anar a l’aeroport en persona per parlar amb ells i demanar si us plau que ens canviessin el vol de diumenge pel de dissabte, per assegurar-nos si estava cancel·lat o no i perquè ens el canviessin. Ens va costar 1.200 euros fer el canvi, i ara estem pendents que ens tornin els diners. Ens van assegurar que estava cancel·lat i que diumenge no sortiria cap vol des de Bogotà, però al vol de dissabte ja no hi havia espai. No ens van donar cap altra solució, perquè no hi havia més vols a cap ciutat d’Europa. Hem buscat més opcions, però ara totes les ciutats importants d’altres països estan igual o pitjor. Vam tornar a la residència d’estudiants on vivim, que ens hi podem quedar. Cadascú té la seva situació, però compartim zones comunes amb vint estudiants més. Aquí tenim on dormir i menjar, i en aquest punt estem tranquil·les. Tot i que compartim espais amb molts estudiants i no tothom respectarà les mesures… Això suposa un risc de contagi molt alt, i la nostra assegurança mèdica internacional no cobreix pandèmies. Hem tornat a trucar al consolat diverses vegades. Ens atenen per telèfon, però no ens donen cap solució perquè des del Ministeri d’Afers Estrangers no s’han pronunciat i no saben què poden fer. Ens han dit que hi ha uns tres mil casos a Colòmbia com el nostre, però no saben què fer perquè el ministeri no els ha donat informació. Estem apuntades a les llistes d’espera d’espanyols que han de ser repatriats, però continuem esperant i no sabem res més. Estem bé de salut. A la residència tenim menjar, però sí que és veritat que pel carrer ens criden que tornem al nostre país. Quan entrem a una botiga ens pregunten d’on som i quant temps portem aquí. Si fa unes setmanes, se separen de nosaltres. Estem difonent per xarxes la nostra situació perquè és la manera com estem rebent més respostes. Esperem que arribi al Ministeri d’Afers Estrangers i que es comencin a moure. Que sàpiguen que estem aquí i que som molts els que estem en aquesta situació. Volem tornar i demanem si us plau que ens busquin una solució. La família està preocupada perquè volien que tornéssim i passar la quarantena a casa. Estan movent fils des de Barcelona com poden. L’aeroport de Barcelona té constància que el nostre vol arribarà, i en canvi Avianca ens diu aquí que està cancel·lat. La informació ni encaixa. Ens va costar molt prendre la decisió de tornar, i ara sentim ràbia i impotència d’estar atrapades aquí. Estem molt enfadades amb Avianca i amb impotència que cada dia ens canvien les coses. És tot molt incert i això és el pitjor que pot passar-nos ara mateix tan lluny de casa.»

Summary: Catalanes atrapades a Colòmbia denuncien l’abandonament del Ministeri d’Afers Estrangers espanyol


La secretària d’Acció Institucional de Ciutadans a les Illes i ex-diputada, Olga Ballester, ha dimitit del seu càrrec perquè creu que ‘cal més transparència i honestedat a nivell intern’, àmbit en el qual considera que ‘no s’estan gestionant bé les coses’. En declaracions a Europa Press, Ballester ha dit que després que el fundador de la formació a les Illes, Xavier Pericay, no guanyés les primàries internes va començar a ‘meditar tranquil·lament’ la decisió. De fet, la dimissió de Ballester té lloc pocs dies després de la de Pericay. Ballester ha assenyalat que davant la ‘disconformitat’ de com s’estan fent les coses a nivell intern a les Illes ‘el més correcte és renunciar al càrrec’. ‘Cs hauria de consumir més les seves energies a defensar un projecte i ideals i no en altres causes que el propi partit crea sense tenir necessitat.’ En aquest sentit, Ballester ha dit que ‘les lluites de poder’ han estat ‘mal enfocades’ ja que encara que considera que ‘l’ambició és bona’ un partit ‘s’ha de gestionar amb transparència’. Així, ha remarcat que ‘aquesta mala gestió a nivell intern fa mal al partit’.

Summary: Plega un altre alt càrrec de Ciutadans a les Illes


Seguint l’exemple de les portades a terme a Cerdanyola del Vallès, Vilobí d’Onyar o a la Universitat Autònoma de Barcelona (UAB), Sabadell celebrarà el 6 d’octubre una consulta popular perquè la ciutadania pugui escollir entre monarquia o república. A la consulta, impulsada per la Coordinadora pro Consulta 6-O amb el suport de nombroses entitats del municipi, hi podran votar els majors de setze anys entre les 10.00 del matí i les 14.00 de la tarda en una trentena de punts repartits als barris de la ciutat. Els organitzadors han presentat una moció a l’ajuntament per tal que sigui debatuda en el ple municipal del 17 de setembre sol·licitant el seu suport polític i que en faciliti la seva celebració amb normalitat.

Summary: Sabadell escollirà entre monarquia o república en una consulta popular el 6 d’octubre


El secretari general d’Unió, Ramon Espadaler, ha dit que seria previsible que l’autonomia de Catalunya fos suspesa mitjançant l’aplicació de l’article 155 de la constitució espanyola davant d’una eventual declaració unilateral d’independència del govern català. ‘Des del moment que sento per part de la candidatura de CDC i ERC que es farà sí o sí una declaració unilateral d’independència, em sembla previsible que l’estat tingui algun tipus de reacció dins la legalitat’, ha asseverat Espadaler durant una conferència a la Cambra de Barcelona, qui ha responsabilitzat també el govern d’espanyol d’arribar aquesta situació en no traspassar més competències amb l’article 150.2.

Summary: Espadaler veu previsible que el govern espanyol suspengui l’autonomia de Catalunya en cas d’una DUI


‘Vueling és pensada per al cas que tot vagi bé. Si tot funciona, perfecte, però si hi ha qualsevol inconvenient, se’ls ensorra el castell.’ Així és com descriu el model de negoci d’aquesta companyia aèria un dels seus pilots, que ha volgut mantenir l’anonimat per parlar amb VilaWeb. Per a ell, la causa principal de l’enorme quantitat de retards i cancel·lacions a què ha hagut d’encarar-se Vueling aquest estiu és que l’empresa actua sempre ‘al límit de la legalitat’, tant en el nombre de vols permesos com en les condicions laborals dels treballadors, les indemnitzacions que s’atorguen als clients i els recursos per a resoldre les avaries. Enguany, durant els dies més crítics de la companyia, hi ha hagut entorn d’un 50% de vols afectats. L’empresa ho atribueix a la manca d’infrastructures, un espai aeri molt congestionat, les males condicions meteorològiques a Barcelona i la vaga de controladors aeris a Marsella (per on passen la majoria de les seves rutes): ‘Quan passa, com enguany, que hi ha nombroses vagues en aquest espai aeri, trobem la nostra operativa molt condicionada i costa de recuperar-la i tornar a la normalitat. A més, a l’aeroport del Prat tenim gairebé el 40% de la quota, i per això en rebem les conseqüències més que no pas unes altres companyies’, explica el servei de premsa de Vueling. No obstant això, Dan Miró, advocat especialitzat en dret aeronàutic, assegura que és un problema habitual de la companyia i que d’aquests incidents n’hi ha tot l’any: ‘La premsa només s’hi fixa en certs moments, però els que sempre mirem la graella de vols sabem que el problema no s’atura mai.’ Una crisi com la d’enguany no es vivia d’ençà del 2016, quan nombrosos vols de la companyia també van registrar cancel·lacions i retards importants. El 2017, l’operativa va ser més tranquil·la, però aquest estiu, amb una quota de vols més gran que la del darrer any, hi torna a haver complicacions. ‘Sempre s’escuden en les causes externes com les vagues, el mal oratge o la falta d’infrastructures. La culpa que pot tenir l’aeroport del Prat pot representar vint minuts de retard, no pas més’, explica el pilot. ‘El problema és que ho tenen tot tan calculat al minut que qualsevol imprevist, intern o extern, afecta molt més que no hauria afectat si s’hagués previst.’ La falta de temps entre vol i vol, un problema gros Un dels principals problemes amb què sovint es troba Vueling és la falta de temps per a resoldre avaries o imprevists. Dan Miró diu que això passa perquè l’empresa programa massa vols seguits sense prou espai entre l’un i l’altre. Els vols entre Barcelona i les Illes, diu, en són el millor exemple: ‘De Barcelona a les Illes es fan trenta salts cada dia, quinze d’anada i quinze de tornada. Són vols de trenta minuts o trenta-cinc que Vueling programa com a vols d’una hora o una hora i cinc. Aquest és el primer parany. Amb aquesta quantitat de vols programats, a més, si se’ls espatlla un avió i no tenen materials de recanvi, és evident que es fa un efecte dòmino i es retarden o cancel·len la resta de vols.’ Vueling no vulnera la normativa que regula la quantitat de vols que es poden programar, tal com assenyala la companyia. Tanmateix, Miró explica que la porta al límit: ‘Segons el Tribunal de Justícia de la Unió Europea, sense prou materials de recanvi, l’espai entre vol i vol hauria de ser de dues hores. La llei no obliga a fer aquestes dues hores, però entén que les escales de vint-i-cinc minuts només es poden fer amb operatives de cent aeronaus i trenta-set avions de reposició.’ Una manca de recursos per a les avaries? Programant tants vols, doncs, Vueling hauria de comptar amb prou recursos, tant humans com materials, per a resoldre els imprevists ràpidament. La companyia assegura tenir ‘més reserves de les necessàries’ (set avions i trenta tripulacions completes a Barcelona) ‘per a fer front als incidents del dia a dia’. Però tant Miró com el pilot de la companyia assenyalen que manquen aeronaus de substitució per a poder resoldre les dificultats tècniques ràpidament. ‘Hi ha dies que hem arribat a tenir catorze avions espatllats. Això no vol dir que perilli la seguretat: si un avió no pot volar, no vola, però sí que retarda tot el procés’, explica el pilot. ‘Van al límit de la legalitat sense vulnerar la normativa.’ La daily, la revisió diària dels avions, és un punt fosc. La llei permet de no fer-la un dia, però només en casos excepcionals, i no és pas clar que Vueling la faci cada dia. La companyia assegura no cometre cap il·legalitat en aquest punt, però respon vagament, sense referir-se a aquesta revisió en concret: ‘Abans de cada operació es fa una revisió de les aeronaus. La nostra flota d’aeronaus pertany a IAG, que és una empresa que cotitza a borsa, i per tant, ho tenim tot hiperregulat.’ Les condicions laborals dels treballadors, un problema afegit ‘Tenim uns sous baixos i volem moltes hores seguides. És un drama’, explica el pilot, fent referència a les condicions laborals. Igual que amb la programació dels vols i els recursos per a fer front a les avaries, considera que l’empresa també porta al límit les hores de vol que poden encadenar els pilots i els ‘esprem’, sense arribar a violar la normativa. Malgrat que Vueling ho nega i diu que enguany no hi ha hagut vagues ni problemes amb la plantilla, fonts acostades als treballadors asseguren que sí que hi ha conflictivitat i que molts pilots n’han plegat. El model ‘ultra low cost’: un model de negoci basat en el frau Malgrat que enguany Vueling ha estat la companyia en què hi ha hagut la major part d’incidències a l’aeroport del Prat, Dan Miró assenyala que la dificultat principal és el model ultra low cost que impulsen unes quantes companyies i que els consumidors no acostumen a qüestionar. El que realment val aixecar un avió és molt lluny del que cobren aquestes empreses. Si el bitllet mitjà per a anar a Madrid, per exemple, val 50 euros i a l’avió hi viatgen 180 persones, vol dir que s’inverteixen 9.000 euros en aquest vol. Només les sis tones de combustible que calen per a un viatge com aquest ja costen 4.000 euros. També cal pagar elements com els avions (d’uns vuitanta milions d’euros cadascun), les tripulacions, la logística, l’assistència a terra, la infrastructura web i el sistema d’etiquetatge. És evident, doncs, que aquells 50 euros que ha pagat el client no són reals. Però el client no té la culpa que el model ultra low cost no sigui sostenible, i així ho preveu la llei. Si ha pagat uns diners per un vol, l’empresa ha de garantir que tot funcioni correctament o, en cas contrari, indemnitzar-lo. No obstant això, Miró considera que a companyies com Vueling els surt més a compte pagar indemnitzacions que no pas invertir diners a augmentar els recursos humans i materials. És a dir, prefereixen gastar en variables que en despeses fixes. L’advocat també posa l’exemple de Ryanair: ‘Quan ha cancel·lat vols, ha ofert als clients l’alternativa d’un altre dels seus vols. El problema és que el vol alternatiu potser surt al cap de set dies i, per tant, no és una alternativa real.’ Miró alerta, doncs, els usuaris d’aquests paranys i assegura que les companyies de baix cost tenen les mateixes obligacions que les convencionals i, per tant, han de pagar compensacions en aquests casos. Aquesta és la clau per a desmuntar un model que, assegura, ‘és basat en el frau al consumidor’. ‘Si tots els clients que han tingut incidències anessin fins a les últimes conseqüències i reclamessin totes les indemnitzacions, el model s’acabaria. Aquestes companyies tenen estudiat que la majoria de devolucions no s’acaben reclamant i per això tenen uns beneficis astronòmics.’ La importància de reclamar La importància que cada consumidor vagi fins a les últimes conseqüències és més gran encara si es té en compte que els aeroports no protegeixen els drets dels usuaris, explica l’advocat: ‘Els seus clients són les companyies, no els passatgers. Qui paga la factura dels aeroports són les aerolínies; tenim la guineu vigilant el galliner. Si a Girona desapareix Ryanair, per exemple, desapareix l’aeroport…’ Una altra possible solució de les incidències com les d’aquest estiu seria la implantació de models de baix cost alternatius, com podria ser el cas de Norwegian. ‘Funciona relativament bé perquè fa un esforç: posa més avions de substitució i té una disciplina i cultura empresarial diferent’, diu Miró. ‘Els beneficis per a la companyia, però, són molt menors. Fer-ho bé és difícil quan els competidors no compleixen’, conclou. Vegeu també: Retards, vols anul·lats i maletes perdudes: quins drets teniu com a usuaris?

Summary: Vueling: què hi ha darrere els retards i les cancel·lacions?


La presentació ahir a Barcelona de ‘Vida privada‘, la novel·la de Josep Maria de Sagarra, traduïda a l’anglès es va convertir en un petit homenatge a la seva traductora, Mary Ann Newman. Aquesta novaiorquesa va aplegar un centenar de gairebé fans, amics i lectors de Sagarra al Palau Baró de Quadras, seu de l’Institut Ramon Llull. A primera fila, Pasqual Maragall, amb qui Newman ha treballat molt estretament; Xavier Rubert de Ventós, amb qui col·labora en el Premis Internacional Catalunya; o Maria Badia, flamant nova directora de Relacions Exteriors del govern. Més enrere, un discret Joan de Sagarra, fill de l’autor traduït, amb un barret calat al cap, que va preferir la discreció de les darreres files d’una sala plena que va deixar gent dreta. Enmig del públic, un anònim grup de catalans que es coneixen gràcies a Mary Ann Newman i el seu pis a Manhattan, autèntica ambaixada catalana a Nova York. Ahir li tornaven la visita, però a Barcelona. Més enrere, un cas contrari. El músic nord-americà Roger Evans, establert a Sitges, i enamorat de Catalunya. Perquè Mary Ann Newman, traductora de Sagarra, Monzó, Comadira, i ara impulsora de la Farragut Fund for Catalan Culture in US, ahir no va reunir solament gent interessada en Josep Maria de Sagarra i ‘Vida privada’. També gent interessada en ella. I, a sobre, va tenir l’ajuda d’un brillant Perico Pastor i una erudita Mita Casacoberta, com a ponents dalt la tarima, moderats per Àlex Susanna. L’acte, d’una hora i mitja, va consistir en un debat i la lectura en anglès i català de diversos passatges del llibre. D’entrada, el decadent desvetllament del protagonista de la novel·la, Frederic de Lloberola, a dos quarts de cinc de la tarda després d’una nit amb l’amant, i que obre el llibre. ‘Aquest començament és brutal. Jo me’l vaig rellegir al costat d’ ‘El festí de Babette’. Quin plaer tots dos llibres. I tot plegat em recorda “Capitaine Fracasse”, la novel·la de Théophile Gautier’, deia un apassionat Perico Pastor. Va ser el mateix pintor Pastor que va llegir en veu alta ‘el millor clau que he llegit mai en un llibre. És a la pàgina 335 de l’edició de Proa’. Hi va posar tantes ganes, en Pastor, que quan va acabar de llegir es va sentir clarament el ‘molt bé!’ de Pasqual Maragall, geni i figura. Tot plegat, amanit amb els comentaris de Mita Casacuberta, que situà l’obra com una de les grans novel·les sobre Barcelona, i la Catalunya pre-republicana. Va ser en el moment de donar la veu al públic, que la gent va començar a parlar: de Mary Ann Newman, tant o més que de Sagarra. Va obrir foc Xavier Robert de Ventós: ‘Recordo quan tenia deu anys i jo sortia del col·legi dels jesuïtes amb Joan de Sagarra. El seu pare, Josep Maria, ens portava a Can Cortacans. També ens volia ensenyar a jugar a bridge. Recordo que Sagarra era un home amb un do de llenguatge molt gran. Com la Mary Ann Newman. Ella és una força de la naturalesa, amb el llenguatge.’ Una professora de Filosofia, Eulàlia Bosch, va afegir-s’hi:’ Em sembla bé que ens trobem per parlar de la traducció. Perquè jo voldria fer un cant als traductors. Ells interpreten una determinada obra. I nosaltres som dels que quan llegim una obra encara mirem qui és el traductor, i si n’hi ha dos, triem. Perquè és de la seva mà que viatgem pel món de la literatura, que és molt més gran que el món de la geografia. Són personatges d’una importància extraordinària des del punt de vista cultural. Tot per dir que comencem a tenir-ne de molts bons, de traductors. Molt. Jo la Mary Ann la poso a dalt de tot. No només perquè l’estimo, sinó perquè la llegeixo des de fa vint anys. Estic amb Rubert de Ventós: és una força de la naturalesa pel que fa al llenguatge, aquesta dona.’ L’al·ludida feia per manera de no tornar-se vermella i al final va fer esclatar el públic en una rialla: ‘Als Estats Units tenim el problema del 3%’, va dir. La sala va esclafir a riure, plena com era de catalans, autèntics gats escaldats. ‘No. Enteneu-me –va continuar–. Un altre 3%. Als Estats Units només el 3% dels llibres que es llegeixen són traduccions. Tota la resta és consum cultural propi. Però això va canviant gràcies a la feina de petites editorials americanes, com la que ha publicat Sagarra. Archipelago Books. Una delícia. També ajuda, i molt, el suport públic d’entitats com la Ramon Llull. I per això avui és realitat una cosa impossible fa poc: fer un curs sobre literatura catalana als Estats Units amb llibres en anglès, des de “Els sots feréstecs”, de Raimon Casellas, (1901) a “Els nois”, de Toni Sala (2014).’ L’anglès, de fet, ja és la segona llengua que tradueix més llibres en català, després del castellà, va informar Àlex Susanna. Josep Maria de Sagarra, traduït per Mary Ann Newman, com a exemple.

Summary: Homenatge a una ambaixadora de Catalunya


Un tren de la línia R4 de Renfe ha descarrilat després d’haver xocat amb un altre comboi entre Sant Vicenç de Castellet i Manresa, al Bages, segons que ha informat Protecció Civil. L’accident ha causat una morta, una maquinista de 26 anys, i nombrosos ferits. Un dels trens era de la línia R4 i l’altre de la R12. Tres-cents passatgers viatjaven als dos trens i l’últim balanç és d’un mort, quatre ferits greus i nombrosos ferits lleus o amb lesions de menys gravetat. El conseller de Territori, Damià Calvet, ha explicat a la Cadena Ser que hi ha hagut un xoc frontal entre un tren en direcció Barcelona i un altre en direcció Manresa, en un tram de doble via. L’accident s’ha produït quan un dels trens sortia de l’estació de Sant Vicenç de Castellet i l’altre hi arribava, les 18.30. Diverses ambulàncies s’han desplaçat fins el lloc dels fets. L’accident s’ha produït al punt quilòmètric ferroviari entre 306 i 308 a l’alçada del baixador de Castellgalí. El tram ferroviari és interromput i Renfe ha establert un servei alternatiu de transport per carretera. És el segon accident greu de la línia R4 en pocs mesos. El 20 de novembre, un tren va descarrilar a Vacarisses arran d’una esllavissada. Hi hagué un mort i nombrosos ferits.

Summary: Un mort i nombrosos ferits pel xoc entre dos trens entre Manresa i Sant Vicenç de Castellet