El Parlament ha validat el decret llei que fixa 15 minuts de precontractació per als VTC amb els vots de JxCAT, ERC, PSC, CAT-ECP i la CUP. Cs i PP han retret al govern que tiri endavant amb la norma tot i el dictamen del Consell de Garanties Estatutàries, òrgan consultiu i no vinculant, que considerava que la precontractació vulnera el dret de llibertat d’empresa. El conseller de Territori, Damià Calvet, ha expressat que el govern no té res en contra dels VTC però creu que la convivència s’havia trencat. També ha defensat que, en ple MWC, hi ha cotxes amb aquestes llicències que funcionen ‘sense problemes’ aplicant el decret del govern. Paral·lelament a aquesta norma, l’executiu ja treballa en la llei integral del transport de viatgers en vehicles de turisme de menys de nou places de cara a l’abril. La tramitació del projecte de llei del decret ha estat rebutjada per 87 vots i 38 a favor. En canvi, la seva validació ha tirat endavant amb 87 vots favorables i 38 en contra. Sobre el dictamen que dilluns va emetre el CGE en què considerava que els requisits de precontractació de 15 minuts i d’habilitació als ens locals perquè ampliïn aquest període vulneraven el dret de llibertat d’empresa, el govern en ‘discrepa’. Calvet ha recordat que l’informe no és vinculant. El decret de la Generalitat va portar a Uber i Cabify a suspendre el seu servei a la ciutat i les empreses que els prestaven servei van anunciar un ERO a les seves plantilles. Per Calvet, la ‘confusió’ en el conflicte parteix del punt en què hi ha llicències VTC que ‘intenten fer un servei que no els correspon’. El conseller ha defensat que els taxis i els VTC són serveis de mobilitat complementaris i no competidors i que això havia permès la convivència, que ‘ara s’havia trencat’. Per al conseller, l’arrel del problema es troba en què ‘algunes empreses –en referència a Uber o Cabify- han volgut saltar del seu àmbit de servei i envair el d’un altre’. En aquesta línia, Calvet ha expressat que el govern vol que aquestes plataformes respectin els estàndards de qualitat i ha afegit que és rotundament fals que hem fet fora Uber o Cabify. ‘Se n’han anat perquè han volgut, d’un dia per l’altre i desconnectant la seva aplicació. És bo tenir empreses que poden tancar per decisió pròpia i deixar a l’estacada els treballadors?’, ha apuntat. D’altra banda, ha negat que aquesta hagi estat una victòria del taxi i assegura que la Generalitat “no ha cedit’ davant del sector. En defensa del decret, que estableix la precontractació d’un VTC amb un marge de 15 minuts, la prohibició de geolocalització o d’estacionar a la via pública, Calvet ha exposat que les empreses amb VTC ‘funcionen sense problemes’ en ple MWC. Concretament, unes 1.500, de caràcter temporal, han estat operant aquests dies contractades per diferents companyies, però ‘no fent de taxis, com feien algunes plataformes’. El govern ha assumit la responsabilitat de la gestió del conflicte però apunta que el decret no suposa ‘cap solució definitiva’ als canvis que s’han de produir al sector. ‘Som un govern que governa però no som idiotes; l’actuació que fem ara no serveix per alentir la resposta estructural’, ha argumentat Calvet, que ha explicat que estan elaborant una llei integral del transport de la qual presentaran memòria a l’abril. Calvet també ha etzibat a Ciutadans, que ha votat en contra d’aquest decret, que Manuel Valls, ara candidat a batlle per Barcelona amb el suport de la formació taronja, ja va donar llum verda a mesures semblants quan era primer ministre a l’estat francès. Cs i PP s’agafen al dictamen del CGE Des de Ciutadans consideren que és ‘increïble, perillós i irresponsable’ que el govern ‘ignori’ el dictamen del CGE i que opti per una ‘norma per veure si no la fan grossa al Mobile’. ‘A més de ser una barbaritat jurídica, el decret és un despropòsit per a la ciutadania’, ha apuntat la diputada Marina Bravo, que també ha carregat per la gestió de Colau. La formació taronja considera que el decret és un ‘pegat’ que ‘enquista un problema’ i en genera d’altres, a més de ‘posar en una bombolla al taxi’. ‘No beneficia els treballadors de les VTC, que deixa al carrer, però tampoc als taxistes’, ha afegit. El diputat del PP Santi Rodríguez ha lamentat que s’aposti pel desenvolupament tecnològic però que alhora ‘es limiti l’aplicació de les novetats tecnològiques’. ‘És una paradoxa’, ha assenyalat Rodríguez, que creu que el decret és una mala solució que tampoc ajuda a ordenar el sector dels VTC. Llum verda al decret Els socialistes, que han convalidat el decret, creuen que el CGE ‘ha donat raó’ al Govern -i també a l’executiu espanyol- ‘en la part nuclear del decret’, al marge de la precontractació. ‘Creiem que hi ha mercat per a tots els mitjans de transport i volem garantir la qualitat del servei i els drets dels usuaris, cal regular tots els tipus de transport públic’, ha detallat el diputat Jordi Terrades. Els comuns han donat el seu vistiplau al decret perquè ‘si no es posen límits, anem a una societat basada en l’esclavatge digital’, on s’augmenta la precarietat de les generacions joves i on hi ha ‘benefici d’uns pocs per perjudici de molts”. Dirigint-se a Ciutadans, el diputat David Cid els ha instat a ‘posar-se al canell la polsera amb la bandera holandesa’ en lloc de l’espanyola, perquè ‘Uber paga impostos a Holanda, que és el que defensen vostès’. El diputat Vidal Aragonés (CUP) considera que l’assumpte rau en una batalla de models que no afecta només al taxi. Per part d’ERC, el diputat Marc Sanglas ha afirmat que ‘el problema no és entre taxis o VTC’ sinó ‘les plataformes tecnològiques que acumulen centenars de llicències i que tampoc garanteixen alguns drets dels treballadors’. Alhora, ha instat el sector del taxi a ‘modernitzar-se’ i ‘permetre que tothom hi entri en les mateixes condicions. El portaveu de JxCAT, Eduard Pujol, creu que el decret és ‘un bon punt d’arrencada’ i ‘una posició lògica, sensata i realista enmig de la resistència al canvi i els que volen que els canvis arribin sense cap mena de control’. Pujol ha interpel·lat el grup de Ciutadans, a qui ha interrogat per si hi ha ‘alguna raó personal’ per no defensar el taxi i deixar-lo venut’ a ‘empreses amb una voracitat exagerada’. Davant aquestes paraules, la formació taronja li ha reclamat que rectifiqués si no vol acabar als jutjats.

Summary: El Parlament de Catalunya valida el decret que fixa 15 minuts de precontractació per als VTC


Anticipa que el Sabadell recorrerà contra “tot el que faci falta” sobre clàusules terra i denuncia “demagògia” per la pressió social SANTANDER, 15 (EUROPA PRESS) El president de Banc Sabadell, Josep Oliu, ha admès converses amb Banc Popular durant els últims mesos i anys per tenir negocis similars i que s’emmarquen en relacions d'”amistat”, si bé ha negat que es tracti de “negociacions”. A més, ha defensat la intenció de cada banc de seguir en solitari esgrimint que “no és moment” per a fusions davant de la situació de “debilitat” econòmica i financera. “Hi ha hagut converses amb el Popular des que jo me’n recordo”, ha afirmat Oliu durant la seva intervenció als cursos d’estiu organitzats per l’APIE i la UIMP. El president del Sabadell ha apuntat que les converses s’estenen a totes les entitats del mapa bancari espanyol per parlar del futur del sector, tot i que ha admès que amb el Popular són “més simpàtiques i afins”. Després de preguntar-li quant de temps necessitaria el Sabadell per integrar un banc de la mida com el del Popular, Oliu ha fixat un termini d’un any des del punt de vista tecnològic i ha recordat que la fusió de la CAM es va executar en menys de 12 mesos. “Ara mateix no tenim cap operació de fusió”, ha emfatitzat en qualsevol cas, i ha negat de manera contundent que el Banc d’Espanya li hagi suggerit comprar algun banc mitjà. Pel que fa a les clàusules terra, el president del Sabadell ha garantit que l’entitat recorrerà contra “tot el que faci falta”, perquè considera una “injustícia” que hagi de retirar aquests límits en la caiguda històrica de l’euríbor quan van ser “transparents” i comptaven amb l’aval d’un notari. “Les sentències contra aquestes clàusules van en contra de les bases institucionals del país, que es basa en notaris com a fedataris”, ha explicat. En aquest sentit, ha concretat que el banc ha negociat una tercera part de les hipoteques amb clàusules terra oferint tipus fixos, i ha afirmat que té sentit tant per als clients com per al banc. El president del Sabadell ha deixat clar que el banc no està “d’acord” amb les sentències contra les clàusules terra, ja que entén que responen a una situació “demagògica” per la pressió de la societat. “Tenim raó”, ha insistit, i ha recordat que les hipoteques amb clàusules terra es negociaven cara a cara amb els clients. “Si al final ho hem de pagar, ho pagarem”, ha tancat.

Summary: Oliu (Sabadell) admet “converses” amb el Popular però creu que “no és moment” de fusions


El trasllat de l’ambaixada dels Estats Units de Tel-Aviv a Jerusalem no para de causar morts palestins. Segons que ha informat el ministre de Salut de Gaza, l’exèrcit israelià ha assassinat avui quaranta-quatre manifestants més que protestaven a la franja, on des de fa setmanes milers de persones mantenen protestes contra la decisió dels Estats Units. També es calcula que hi ha més de 1.500 ferits. Israel ha dit als habitants de Gaza que les seves vides perillaven si participaven en la concentració a la franja. Allà, milers de palestins protesten des del 30 de maig a prop de la frontera, en l’anomenada ‘Gran Marxa del Retorn’, en record dels més de set-cents mil palestins desplaçats de les seves terres el 1948. Durant les protestes, l’exèrcit israelià ha matat una cinquantena de palestins i n’ha ferits més de 8.500. Demà, a més a més, és el dia de la Nakba (de la tragèdia), una jornada de dol contra la creació de l’estat d’Israel. Es preveuen dos dies de protestes multitudinàries a la Franja, però també a Cisjordània. Precisament, el líder polític de Hamàs, Ismaïl Haniya, va ser cridat ahir a consultes a Egipte per comentar els ‘esdeveniments recents de Palestina’. ‘He determinat que havia arribat l’hora de reconèixer oficialment Jerusalem com la capital d’Israel.’ Així va anunciar el president dels EUA, Donald Trump, el desembre passat que traslladava l’ambaixada de Tel-Aviv a Jerusalem. Trump ho va comunicar en un missatge televisat des del despatx oval, acompanyat del seu vice-president. Segons ell, el moviment havia de servir per a donar estabilitat a la regió i canalitzar el procés de pau entre les autoritats israelianes i palestines. La decisió va ser rebuda amb protestes arreu del món, sobretot als països musulmans, on hi va haver grans manifestacions davant les delegacions diplomàtiques americanes. El president de l’Autoritat Palestina, Mahmud Abbas, va contestar a l’anunci de Trump dient: ‘Els Estats Units ja no són mitjancer honest per al procés de pau.’ L’ambaixada nord-americana a Israel sempre ha estat objecte de polèmica. Trump no és pas el primer president que en proposa el trasllat a Jerusalem; de fet, és una promesa eterna al seu aliat. Tanmateix, cap dels seus antecessors no ho va formalitzar mai. Cada sis mesos signaven una exempció per ajornar la decisió, de manera que no sacsejaven el delicat equilibri polític del Llevant. La majoria d’ambaixades estrangeres són encara a Tel-Aviv per tal d’evitar de pronunciar-se sobre l’estatus de Jerusalem abans no s’acabi el procés de pau i es creï un estat palestí. Sis mesos després de l’anunci, doncs, els Estats Units estrenaran ambaixada a Jerusalem. El dia triat no és intranscendent, el 14 de maig, l’aniversari de la declaració d’independència de l’estat d’Israel, que enguany fa setanta anys. Així i tot, l’acte comptarà amb una representació política una mica descafeïnada. No hi seran ni Donald Trump, ni Mike Pompeo, el secretari d’estat nord-americà. Qui no hi faltarà és Jared Kushner, gendre del president i assessor en la política de la regió, ni Ivanka Trump, filla del magnat. La delegació nord-americana es reunirà més tard amb el primer ministre israelià, Benyamín Netanyahu. Màxima tensió El trasllat de l’ambaixada coincideix amb un moment de màxima tensió al Llevant arran de la retirada dels EUA del pacte nuclear amb l’Iran i del conflicte que se n’ha derivat amb Israel. En conseqüència, aquests dos darrers països s’han atacat mútuament de manera directa per primera vegada. L’últim ha bombardat diverses posicions iranianes a Síria que donen suport al règim de Baixar al-Assad i Teheran ha disparat una vintena de míssils contra els alts del Golan, territori ocupat per l’exèrcit israelià d’ençà del 1967. De moment, l’escaramussa s’ha saldat amb una vintena de soldats de la república islàmica morts.

Summary: L’exèrcit israelià mata quaranta-quatre palestins que protestaven a Gaza contra el trasllat de l’ambaixada americana a Jerusalem


Fa poques setmanes que ha arribat a les llibreries el volum ‘El roure dels penjats (15 contes, 2 poemes i 1 epístola)’ de Marian Vayreda, publicat per Lapislàtzuli Editorial. Aplega l’obra breu de l’artista, autor de ‘La punyalada’. En el volum s’apleguen els millors contes de l’autor, recuperats de revistes literàries de finals del segel XIX i principis del XX. Són narracions ambientades a la terra abundosa de la Garrotxa, quinze històries lingüísticament riquíssimes, molt humanes i plenes de matisos, un retrat fidedigne d’aquesta contrada. Us oferim l’inici del conte ‘El roure dels penjats’, que dóna títol al llibre. L’editor de Lapislàtzuli Editorial i escriptor, Jon López de Viñaspre, escriu sobre el volum: ‘El roure dels penjats’: la narrativa curta de Vayreda torna a brillar «Marian Vayreda (Olot, 1853-1903), pintor i escriptor, és considerat el màxim exponent de la novel·la muntanyenca i un autor cabdal de la narrativa catalana. La professora Antònia Tayadella, especialista en literatura noucentista, explica en el pròleg d’aquest llibre que Vayreda ha passat a la història literària sobretot com a autor de “tres únics llibres”, escrits, a més, els últims anys de la seva vida: ‘Records de la darrera carlinada’ (1898), ‘Sang Nova’ (1900) i ‘La Punyalada’ (1904), la seva obra mestra, novel·la pòstuma que deixa sense revisar. Gran referent del realisme literari, ‘La Punyalada’ ha estat reeditada en nombroses ocasions, s’ha portat al cinema i ha inspirat una òpera. Més desconeguda, però tan valuosa i brillant com les novel·les, és la seva narrativa curta, publicada entre els anys 1890 i 1900 en diferents diaris i revistes de l’època, com ara L’Olotí, La Renaixensa o La Veu de Catalunya. És per això que des de Lapislàtzuli Editorial, amb el guiatge d’Antònia Tayadella i la mestria d’Albert Mestres (editor literari d’aquest llibre), vam llançar-nos a la recerca i recuperació d’aquestes narracions. ‘El roure dels penjats (15 contes, 2 poemes i 1 epístola)’ recull pràcticament tots els textos narratius breus de Vayreda de rellevància literària, presentats d’acord amb la seva data d’aparició i transcrits i adaptats per primera vegada en una edició fidel i respectuosa amb els originals. Són narracions ambientades a la terra abundosa de la Garrotxa, quinze històries lingüísticament riquíssimes, molt humanes i plenes de matisos, un retrat fidedigne d’aquesta contrada. Contes com “L’àvia Tita”, “La fi del Renegat”, “El roure dels penjats” o “L’afusellat” (pòstum), contenen tota la força pictòrica i narrativa dels grans autors de la literatura universal. El volum inclou dos poemes inèdits (un dels quals fou escrit un mes abans de morir) i una carta futurista dirigida a Josep Berga, on Vayreda ironitza sobre com seran les guerres del pervenir. Escrita l’any 1896, és d’una actualitat sorprenent. “Jo sóc com l’atzavara tardana que no floreix fins que velleja”, va dir Marian Vayreda al discurs de gràcies dels Jocs Florals l’any 1902. Ara podem dir, també de manera tardana però definitiva, que la narrativa curta de l’autor olotí ha tornat a la vida. Podem afirmar, sense por d’equivocar-nos, que els contes de Marian Vayreda bateguen ja, i respiren, a l’ombra de ‘La Punyalada’.»

Summary: Lapislàtzuli Editorial recupera l’obra curta, fins ara dispersa, de Marian Vayreda


Pol Vidal (1997) és un militant d’Arran de la Seu d’Urgell. El 21 de febrer, va participar en un tall de carretera a la Seu durant la vaga general convocada en solidaritat amb els presos polítics. Setmanes després, a ell i a sis persones més els va arribar una denúncia dels Mossos d’Esquadra per desordres, resistència, desobediència i atemptat contra l’autoritat. La setmana passada, el grup d’encausats va anunciar que s’havia arxivat la causa contra sis d’ells. Tanmateix, el jutjat de la Seu ha decidit de continuar el procés contra Vidal per atemptat contra l’autoritat, de manera que haurà d’anar a judici. En una entrevista a VilaWeb, diu que és innocent, denuncia que els Mossos tenen un fitxer il·legal d’activistes urgellencs i retreu que cerquen caps de turc per a desmobilitzar la gent amb la perspectiva de la sentència contra els presos polítics. —La causa neix pel tall a la N-260 amb motiu de la vaga general el 21 de febrer. Què va passar aquell dia, us van detenir? —Aquell dia hi havia diverses convocatòries. Hi va haver un tall de carretera a la N-260 a les set del matí, que es va desallotjar. Després d’una mobilització que sortia de la plaça de Catalunya, s’hi va tornar. Durant el primer desallotjament, ens va passar com acostuma a passar a la Seu: que els mossos, especialment els caps, es dirigien pel nom a alguns de nosaltres perquè ens tenen fitxats. I aquell dia, sense identificar ningú, van denunciar set persones. —Al final del dia ja vau ser conscient que els fets acabarien a la justícia? —Jo vaig tenir un estira-i-arronsa amb un mosso, que em va dir que em demanaria la identificació per aixecar-ne acta. No ho va fer, però al cap d’una estona va venir un dels qui manava i em va dir que seria denunciat per haver agredit un agent. I no en vam saber res més. Jo m’ho esperava, però quan va arribar la denúncia per desordres, resistència i desobediència i atemptat contra l’autoritat ens va sorprendre més. Sobretot, perquè en algunes parts de la denúncia apareixen persones de la Seu amb noms i cognoms com a responsables de la mobilització, i en cap moment van actuar com a tals ni donaven ordres, contràriament al que diu la denúncia. —Els Mossos us van identificar en cap moment? —Oficialment, demanant-me el document i apuntant les meves dades, no. Però sí que els mossos em deien pel nom, perquè ens coneixen de la Seu i perquè estem molt segurs que tenen un fitxer, que és il·legal, on apareixen, per motius polítics, persones que formen part del moviment popular. —Per què creieu que el jutjat ha arxivat la resta de causes i, en canvi, en el vostre cas, us envia a judici per atemptat contra l’autoritat? —No ha estat cap sorpresa que aquesta acusació no s’arxivés. La justícia sempre treballa d’aquesta manera. Encara que penso que l’arxivament de tota la resta ha estat una mena de desacreditació cap als Mossos, suposo que han preferit d’arribar a judici per complicitat. Ara, les proves no tenen gaire recorregut. —Quines són aquestes proves? —M’acusen dos agents. Un, amb qui vam tenir una enganxada perquè li vaig aixecar la visera del casc i va dir que li havia donat un cop puny. I la denúncia també descriu que després vaig agafar un agent per l’armilla i vaig llançar-lo a terra. Ningú recorda que cap mosso anés a terra. No sabem d’on ho han tret. Les proves que presenten són informes forenses demanats un mes després, en què un mosso no té res observable i només consta un blau a la cama de l’altre. Si hi hagués hagut una agressió contra un agent, hauria estat lògic que m’haguessin detingut en aquell moment. —Quan us va arribar la citació de la denúncia dels Mossos per declarar al jutjat no vau voler anar-hi. Per què? —Va ser l’opció del grup d’encausats que formem les set persones que vam ser investigades. Són un seguit de causes, no sols a la Seu, sinó a la resta de Catalunya, que s’han obert per buscar caps de turc i desmobilitzar la gent de cara a les sentències dels presos polítics. No volíem apuntalar el poder dels Mossos, del qual han abusat en aquest cas. A banda que els fets relatats a la denúncia no tenen fonament. Surt de la voluntat de perseguir persones concretes. Presentar-nos a declarar donava valor a la seva versió. —Als vostres companys els arxiven la causa, però els Mossos han tornat a incoar un procediment sancionador. Per què creieu que passa? —És fruit del paper que han fet. Com que, amb la denúncia penal, la justícia no ha considerat que els fets fossin constitutius de delicte, els Mossos han provat d’utilitzar la via de la sanció administrativa. Contra mi, l’ex-regidor de la CUP i l’actual regidora. Ens consideren responsables de la mobilització i com que el tall no estava notificat, aplicant la llei mordassa ens poden posar una multa entre 600 euros i 30.000 euros. —El grup d’encausats dieu que us sentiu criminalitzats. —Aquell dia hi havia unes quantes persones més que es mobilitzaven. Ara volen fer progressar una multa a l’ex-regidor de la CUP i a una de les actuals regidores. Busquen gent mobilitzada, que forma part del teixit popular, sigui d’Arran, de la CUP, del CDR, de l’Ateneu Popular o del que sigui. Volen criminalitzar-nos perquè la gent que pensa a mobilitzar-se ho desestimi veient que poden ser els següents. Però també els volem animar que sigui tot al contrari: que quan hi hagi repressió contra persones per haver-se mobilitzat, la resposta sigui encara més mobilització. —El president Quim Torra ha demanat alguna vegada als CDR que no afluixessin. Us sentiu traït? —No sé si aquesta seria l’expressió. Si en cap moment hagués tingut la confiança que anaven de debò, potser sí. Però des que hi ha el mal anomenat ‘govern efectiu’ ja s’ha vist que la determinació no era real en cap moment. No ens sorprèn que ara, per una banda, mirin d’animar la gent per coresponsabilitzar-los, i per una altra, apliquin la repressió quan la gent es mobilitza, els agradin les formes o no. —A la compareixença de premsa dèieu que aquests mesos de procediment han tingut un cost personal i emocional per als investigats i el seu entorn. —Érem set persones i cadascú ho ha viscut a la seva manera. Per a mi, en l’àmbit personal, no ha estat un gran què. Sí que em sento represaliat, però tinc la consciència molt tranquil·la, perquè sé que sóc innocent. Tot i que això no és cap garantia, amb la justícia que tenim. En el meu cas, el més complicat ha estat sobretot gestionar-ho amb la família. El fet que puguin quedar-me antecedents. —Hi ha motius per a continuar manifestant-se com aquell 21 de febrer? —N’hi ha més i tot que no n’hi havia abans. Perquè en aquell moment sortíem a defensar els drets col·lectius pensant sobretot en els presos polítics. I ara ens trobem que tots els qui ho han anat fent estan cada vegada més represaliats. Aquesta setmana ja hem vist el límit de l’absurd amb l’acusació dels Mossos a diversos activistes, fins i tot, d’organització criminal. Hi havia detinguts que ni tan sols es coneixien i havien anat a mobilitzacions a llocs diferents. El sol fet d’haver arribat a aquest sense sentit ja és motiu suficient per a mobilitzar-se més que abans. —Percebeu que la gent té més por que abans de mobilitzar-se? —Hi ha hagut, sobretot, gent jove que m’ha dit: ‘Ostres, els meus pares, des que t’ha passat això…’. Però des del grup d’encausats també els hem mirat de transmetre que la nostra sort és que militàvem en diversos espais i això ens ha donat una xarxa que ens ha ajudat molt. Sí que al final també fa por i estaria més tranquil si no hagués d’anar a judici. Però com més mobilitzats i més gent siguem, menys por hem de tenir. Som més xarxa i estem més preparats per respondre a la repressió. —Hi ha gent que diu que el jovent és poc present, de fa uns mesos, a les mobilitzacions que fan l’ANC i Òmnium, per exemple. —Crec que no tenen raó. Precisament, el 21 de febrer al tall de carretera hi havia, més que res, gent jove. A les diverses concentracions, qui més suport ens ha vingut a donar és el jovent. I com a militant d’Arran penso que el jovent hem de ser la punta de llança d’aquesta lluita. No crec que la gent jove es quedi més a casa.

Summary: Pol Vidal: ‘Volen caps de turc i desmobilitzar de cara a les sentències dels presos polítics’


El Butlletí Oficial de l’Estat espanyol (BOE) ha publicat l’ordre del ministeri de Foment pel qual es modifica la denominació oficial de l’Aeroport Barcelona-el Prat pel d’Aeroport Josep Tarradellas Barcelona-el Prat. El canvi de nom es va decidir el 21 de desembre en un polèmic consell de ministres celebrat a Barcelona. Segons que diu el text, el canvi de nom es fa ‘per honrar la memòria de qui va ser president de la Generalitat de Catalunya, en reconeixement i respecte al seu paper històric i com a recordatori al seu llegat a l’any del trentè aniversari de la seva mort’. Avui a les 17.30 el ministre espanyol de Foment, José Luis Ábalos, presidirà un acte de presentació de la nova denominació a la terminal 2 B. Ábalos estarà acompanyat per l’ex-portaveu del grup parlamentari del PSC i ara president d’Aena, Maurici Lucena. Durant l’acte es farà entrega d’una placa commemorativa als familiars de Josep Tarradellas.

Summary: El BOE oficialitza el nom d’Aeroport Josep Tarradellas Barcelona-el Prat


El candidat d’Emmanuel Macron a la batllia de Perpinyà, Romain Grau, ha anunciat que assistirà a l’acte que faran Carles Puigdemont, Toni Comín i Clara Ponsatí a la ciutat el 29 de febrer. ‘Estant molt lligat a les llibertats civils, la primera de les quals és la llibertat d’expressió i de reunió, estic a favor del míting de Carles Puigdemont del 29 de febrer’. Étant très attaché aux libertés publiques, dont la première est la liberté d'expression et de réunion, je suis favorable à la tenue du meeting de Carles Puigdemont ce 29 février.Carles Puigdemont étant mon ami je serai heureux de le retrouver à Perpignan. @KRLS pic.twitter.com/zTqaFzRILx — Romain Grau (@RomainGrau) February 16, 2020 Tot el que heu de saber de l’acte de Perpinyà del 29 de febrer

Summary: El candidat de Macron a la batllia de Perpinyà assistirà a l’acte de Puigdemont


La senadora opositora Jeanine Añez ha assumit avui la presidència de Bolívia després de la renúncia d’Evo Morales, en una polèmica sessió al senat que s’ha suspès davant la falta de quòrum. L’autoproclamada presidenta ha assumit el càrrec després de dos intents fallits de portar a terme una votació davant la falta de quòrum per l’absència dels oficialistes del Moviment al Socialisme (MAS), però ha afirmat que la disposició prevista en l’ordre constitucional arran l’absència del president i del vice-president és que el càrrec l’assumeixi la presidenta de la Cambra de Senadors, ell mateixa. El fins ara president de Bolívia Evo Morales s’ha exiliat a Mèxic, després d’haver hagut de renunciar al càrrec pel pronunciament de l’exèrcit en contra seu. Segons ha recalcat, la successió en qüestió serveix per ‘garantir l’ordre públic, propiciar un clima de pau i seguretat social per aconseguir l’estabilitat de l’Estat, que està en risc juntament amb el règim democràtic’. Evo Morales s’exilia a Mèxic pel cop d’estat a Bolívia

Summary: La senadora opositora Jeanine Añez es proclama presidenta de Bolívia


Esquerra Republicana manté el suport a la candidatura de Jordi Sànchez, tot i l’abstenció anunciada de la CUP, i assegura que hi ha un pre-acord amb JxCat. La secretaria general del partit, Marta Rovira, i el conseller Raül Romeva s’han reunit amb el president del parlament, Roger Torrent, i han reiterat el seu suport a la candidatura de Sànchez. Sergi Sabrià, portaveu d’ERC, ha dit que repetir les eleccions seria una irresponsabilitat i ha dit la CUP que ERC no volia negociar des de zero. ‘Donem suport a la candidatura de Jordi Sánchez. És evident que ERC té les seves preferències, legítimes, però avui aquestes preferències passen a segon terme’, ha afegit. Sabrià ha refusat les crítiques de la CUP d’haver forjat un acord ‘autonòmic’ amb JxCat: ‘No compartim que aquest programa sigui de caràcter autonomista. Hi ha moltes hores de feina i no les desaprofitarem’, ha afegit sobre les negociacions. Sobre la possibilitat de demanar l’acta a Toni Comín i Carles Puigdemont –dos vots necessaris per a la investidura de Sànchez si la CUP manté la decisió d’abstenir-se– o de demanar el vot delegat, Sabrià ha explicat: ‘Això encara no és sobre la taula. Nosaltres no volem solucions efectistes sinó efectives.’

Summary: ERC manté el suport a Jordi Sànchez i avisa la CUP que no vol negociar des de zero


Kossove farà eleccions avançades el 8 de setembre, després que el primer ministre, Ramush Haradinaj, dimitís la setmana passada després de rebre una citació de les cambres i la fiscalia que investiguen des de La Haia els crims comesos durant i després de la guerra (1998-1999). Segons fonts de la presidència kossovar citades per la cadena de televisió pública, RTK 1, la data ha estat escollida pel president, Hashim Thaci, seguint la constitució. Haradinaj, ex-dirigent de l’Exèrcit d’Alliberament de Kossove (UÇK), va afirmar després de la seva dimissió que ‘no és una dimissió fàcil’ i va argumentar que no pot ser primer ministre i sospitós al mateix temps. ‘Ha estat un honor servir el meu Estat’, ha declarat. Thaci va respondre poc després per anunciar que emprendria una ronda de contactes amb els caps dels partits polítics per decidir si es forma un nou govern o es convoquen eleccions avançades. Així mateix, ha aprofitat per criticar la citació a Haradinaj. ‘Crec en la puresa de la guerra de l’Exèrcit d’Alliberament de Kosovo i crec en els alts valors morals dels soldats que van lluitar per la llibertat’, va afirmar. Les Cambres i la Fiscalia Especials de Kossove, que formen part del sistema judicial del territori encara que estiguin ubicades a la Haia, es van crear arran d’un informe del Consell d’Europa per investigar els crims de guerra i contra la humanitat comesos entre 1998 i 2001 durant el conflicte armat entre el UÇK i les tropes sèrbies. Les indagacions se centren en els ex-combatents del UÇK, tot i que encara no s’ha fet cap acusació formal. Haradinaj ha revelat que la Fiscalia Especial l’ha citat perquè declari en qualitat de sospitós, segons informa el portal de notícies Balkan Insight. El dirigent kossovar ja va viure una situació similar el 2005. Llavors, també era primer ministre i va dimitir després de ser imputat pel Tribunal Penal Internacional per a l’Antiga Iugoslàvia, que el va absoldre per falta de proves en 2008 i ratificat el 2012. El primer ministre de Kossove dimiteix arran d’una investigació per crims de guerra

Summary: Kossove farà eleccions avançades el 8 de setembre després de la dimissió del primer ministre


El president dels Estats Units, Donald Trump, ha decidit de retirar-se dels acords nuclears amb l’Iran que va signar el seu predecessor, Barack Obama, el 2015. Ho ha anunciat en una compareixença de premsa, en què ha titllat el pacte de ‘desastre’ i ha afirmat que els Estats Units aplicaran ‘el nivell més gran’ de sancions econòmiques contra l’Iran. ‘Si es permet que aquest acord continuï vigent, aviat hi haurà una cursa armamentista al Llevant’, ha dit. ‘Aviat tothom voldrà tenir les seves armes per al moment en què l’Iran tingui les seves’, ha afegit. Trump sempre s’ha mostrat crític amb els acords nuclears amb l’Iran. Durant la campanya electoral, va ser un dels seus cavalls de batalla en política exterior. Aquests acords limitaven la capacitat de l’Iran de desenvolupar armes nuclears i l’obligaven a reduir les seves instal·lacions, a canvi d’aixecar les sancions econòmiques i d’alliberar les inversions congelades. El president nord-americà ha fet cas omís de la cancellera alemanya, Angela Merkel, i del president francès, Emmanuel Macron, que li havien demanat que no prengués aquesta decisió. Per una altra banda, la Unió Europea ha refermat el seu compromís de mantenir-se dins dels acords nuclears amb l’Iran. Reaccions al Llevant El president iranià, Hassan Rouhani, ha respost a Trump que la retirada unilateral dels Estats Units dels acords nuclears és il·legal i que els EUA incompleixen reiteradament els acords internacionals. També ha enviat un missatge de tranquil·litat a la població: segons ell, l’anunci de futures sancions econòmiques no afectarà l’estabilitat econòmica del país. En canvi, el primer ministre d’Israel, Binyamín Netanyahu, ha celebrat la decisió dels Estats Units. Israel i l’Iran són enemics declarats. Netanyahu va enfrontar-se a Obama pels acords amb l’Iran i des del 2015 ha pressionat perquè els nord-americans revoquessin el pacte.

Summary: Trump anuncia que retira els Estats Units dels acords nuclears amb l’Iran


El Tribunal Suprem espanyol ha decidit d’augmentar a quinze anys de presó la condemna per als membres de la Manada, José Ángel Prenda, Jesús Escudero, Alfonso Jesús Cabezuelo, Àngel Boza i Antonio Manuel Guerrero, que ja han ingressat a la presó de Sevilla 1. El tribunal els condemna per violació amb agreujant per tracte vexatori i actuació conjunta, de manera que rectifica la sentència de l’Audiència Provincial de Navarra que els havia condemnat a nou anys de presó per un delicte d’abús i prou, després d’haver violat una noia a les festes de Sant Fermí de Pamplona l’any 2016. El tribunal considera que hi va haver ‘un autèntic escenari intimidatori, en què la víctima en cap moment no va consentir els actes sexuals’ i que això va fer que adoptés una actitud de sotmetiment que els agressors van aprofitar per a cometre actes contra la seva llibertat. A Antonio Manuel Guerrero li imposen dos anys més per haver robat el mòbil de la noia, de 18 anys. A la sentència de l’Audiència Provincial, posteriorment ratificada pel Tribunal Superior de Justícia de Navarra, com que els jutges consideraven que no hi havia hagut violència en l’abús, tampoc li van atribuir el furt amb intimidació. A més de la presó, el tribunal també els imposa inhabilitació absoluta durant el temps que duri la condemna, la prohibició d’acostar-se i de comunicar-se amb la víctima durant vint anys, vuit anys de llibertat vigilada i el pagament d’una indemnització de 100.000 euros a la víctima.

Summary: Els cinc membres de la Manada ingressen a la presó de Sevilla I


La directora general d’À Punt Mèdia, Empar Marco, ha anunciat a les Corts Valencianes que el 25 d’abril començaran les emissions en proves de la televisió pública valenciana. Activar aquesta emissió en proves era la condició prèvia per a la reciprocitat amb TV3. En la seua compareixença a les @cortsval, @emparmarco ha anunciat l’inici de les emissions en proves tècniques de la TV d’@apunt_media el pròxim 25 d’abril. pic.twitter.com/y7m0hYbq16 — À Punt (@apunt_media) 11 d’abril de 2018 Marco ha avançat que les primeres emissions consistirien en sèries infantils que ja s’emeten per la web, programes reciclats com documentaris, concerts i partits de pilota valenciana i l’assaig d’algun directe. La responsable dels nous mitjans de comunicació públics valencians ha incidit que aquestes primeres emissions tindrien un caràcter eminentment tècnic i de prova, i ha recordat que les emissions definitives arribaran abans de l’estiu, sense una data concreta. Marco ha explicat que en algun moment de l’emissió provisional ‘pot caure el senyal’, però que això servirà per a provar els nous sistemes implantats, com l’alta definició i el nou sistema de multicontinuïtat, i corregir els problemes que se’n derivin. A més, ha remarcat que, en cap cas, els programes que s’emetran no formaran part de la graella d’ À Punt Mèdia, sinó que l’emissió en proves servirà perquè els valencians puguin rssintonitzar el senyal als televisors i als comandaments. Segons que ha explicat, la televisió, seguint criteris informatius, podrà informar sobre alguna manifestació festiva relacionada amb els bous al carrer, però no emetrà curses de toros ni bous embolats. En aquest sentit, Marco ha posat el límit en l’exhibició del patiment de l’animal i en la seva compatibilització amb el caràcter públic i de servei de la televisió. També ha recordat que l’anterior televisió valenciana no va emetre mai en directe bous al carrer i que va deixar d’emetre curses de toros el 2011 per criteris econòmics.

Summary: Les emissions en proves d’À Punt Televisió començaran el 25 d’abril


Diumenge Andalusia votarà la composició del nou parlament. Es preveu que Susana Díaz, màxima favorita a guanyar les eleccions, no arribarà a la majoria absoluta. Darrere seu, Ciutadans i PP es disputen la segona posició. Entre polítiques socials, inversions i infrastructures, els partits també han utilitzat Catalunya per a construir sengles discursos. De fet, el quart bloc dels debats electorals de les eleccions porta per nom ‘desafiament territorial’, i Catalunya l’ha centrat indiscutiblement. I això que la independència de Catalunya –o el mal anomenat ‘problema català’– no suscita pas gran preocupació en el poble andalús. Ho demostra el darrer sondatge del CIS, que sempre demana quin és el principal problema de l’estat espanyol. La desocupació (42%), la política (14%) i la corrupció (13%) són els més assenyalats, mentre que tan sols un 2,4% dels andalusos perceben com un problema la independència de Catalunya. La dada és, fins i tot, molt menor que la mitjana espanyola, que és del 4,5%. Sigui com sigui, Catalunya ha esdevingut una protagonista més dels debats electorals i, consegüentment, dels arguments dels candidats, sobretot del PP i, encara més, de Ciutadans. Aquest partit posa tota la carn a la graella per a prendre la segona posició al PP –els sondatges publicats fins ara apunten a un resultat molt igualat– i ha optat per erigir-se en el partit que defensa més la unitat territorial d’Espanya: ‘Els andalusos volem viure en un país on puguem defensar la unió d’Espanya en tots els seus racons. A Madrid, a Barcelona o a Altsasu. Una cosa que Ciutadans ha fet, perquè tenim un sol projecte per a aquest país.’ 📺 @JuanMarin_Cs "Algunos no quieren hablar de Cataluña porque los presupuestos que garantizan los recursos para nuestra comunidad autónoma se están negociando desde la cárcel" @CanalSur pic.twitter.com/Gsiy8DuWJS — Cs Andalucía (@Cs_Andalucia) November 27, 2018 Juan Marín, el candidat de Ciutadans, ha fomentat la catalanofòbia amb declaracions incendiàries, com la que va fer ahir, i ha repetit la cantarella d’ençà que va començar la campanya. ‘La qüestió de Catalunya afecta Espanya, però també Andalusia, perquè el pressupost que garanteix la sanitat pública, l’educació pública i les polítiques socials es negocia a la presó amb el senyor Junqueras i els nacionalistes catalans.’ Marín no ha estat pas sol. Els dirigents de Ciutadans, Albert Rivera i Inés Arrimadas, han anat a Andalusia a donar-li suport, a atacar Catalunya i, de retruc, atacar Sánchez. Això forma part de l’estratègia general de debilitar el PSOE tot presentant-lo com un aliat de l’independentisme que cal foragitar de la Moncloa. No fa gaire que Ciutadans va fer campanya amb un autobús on hi havia pintades les cares de Junqueras, Puigdemont, Sánchez i Díaz: ‘Es riuen d’Espanya, es riuen de tu’, s’hi podia llegir. En aquest intent de presentar el PSOE i l’independentisme com a aliats, hi tenen molta importància els indults. Amb una doble funció: alimentar la catalanofòbia i mostrar-se com el partit més extremista, car alguns sondatges apunten que Vox pot entrar al parlament. ‘Sánchez va pactar a la presó i envia Iglesias d’emissari per parlar amb Junqueras sobre com es liquida el país o com es reparteixen els indults’, va dir Martín. Inés Arrimadas ha anat unes quantes vegades a Andalusia aquestes últimes setmanes. ‘El senyor Sanchez està disposat a intentar beneficiar els qui no van tenir cap respecte per la democràcia d’aquest país i donar privilegis als qui han trencat famílies a Catalunya i han fet fugir empreses’, va dir. Marín va arribar a proferir insults al president de la Generalitat, Quim Torra, que va definir com un racista per ‘haver insultat permanentment els andalusos i els espanyols’. Torra va demanar als serveis jurídics de la Generalitat que estudiessin les declaracions per si podia presentar una querella, i quan ho va saber, Marín va enregistrar un altre vídeo per a afegir-hi més insults: ‘Afegeixi a la querella: vostè és un racista, un colpista i un covard.’ Juanma Moreno, el candidat del PP, també ha entrat en el joc d’atacar Catalunya per tal de mantenir la segona posició a les eleccions. En el debat de Canal Sur del 19 de novembre, va vincular el futur d’Andalusia a la visita que va fer Pablo Iglesias a Oriol Junqueras a la presó dels Lledoners: ‘Avui els interessos dels andalusos es negocien a la presó i es donen 1.600 milions a Catalunya i a Andalusia, zero. Ens humilien. Andalusia sempre ha estat un contrapès contra el supremacisme nacionalista de Torra i companyia.’ Moreno també ha rebut la visita del dirigent del seu partit, Pablo Casado, que no perd l’oportunitat de vincular els seus principals enemics polítics, Pedro Sánchez i els partits independentistes: ‘Ja està bé que vinguin els independentistes a dir que som molt radicals perquè volem il·legalitzar partits: és que són partits que encoratgen la violència, justifiquen que es pegui a policies i pinten cases com feien els feixistes als anys trenta. Passem del llaç groc a l’estrella groga?’ 💬@JuanMa_Moreno: “¿Qué pensarán los socialistas ilusionados y esperanzados de hace 40 años si ven a un presidente como Pedro Sánchez arrodillado ante la izquierda radical de Podemos y el independentismo de Cataluña?” pic.twitter.com/Md8N8vRykE — PP Andaluz (@ppandaluz) October 23, 2018 La presidenta de la Junta i candidata a repetir victòria, Susana Díaz, s’ha estimat més de mantenir-se al marge de la pugna entre el PP i Ciutadans per veure qui treu més rendiment electoral de les crítiques a Catalunya. Això sí, també presumeix que va ser dels primers socialistes a reclamar la suspensió de l’autonomia: ‘Crec en la unitat i en la igualtat, en una Espanya cohesionada. Vaig ser de les primeres que va donar suport al rei el 3 d’octubre i que va defensar el 155 al setembre, abans del primer d’octubre.’ Díaz ha aprofitat les crítiques de Ciutadans i PP i les anades i vingudes de Rivera i Casado per criticar els dos líders polítics, que creu que tracten els andalusos de ‘inferiors’ quan van a Andalusia a fer campanya. ‘Anirien a Catalunya o al País Basc a parlar del que li interessa a Andalusia?’, els va demanar en un míting des de Sevilla. Davant totes aquestes declaracions que culpen Catalunya dels mals generals, la dirigent d’Endavant Adalusia, Teresa Rodríguez, va demanar als seus rivals polítics que deixessin d’utilitzar el jòquer català: ‘Deixeu Catalunya, parlem d’Andalusia!’ El nostre problema no és el català, és l’andalús. El que trenca aquest país és la desigualtat. El que trenca Espanya és el que ens dóna menjar, les banderes no es mengen, el que ens dóna menjar són els nou-cents euros de salari mínim interprofessional’. Fins i tot els ho ha recordat en els debats en directe: El portavoz de @Albert_Rivera en #Andalucía nos habla de #Cataluña antes de que empiece el debate. ¿Andalucía pa cuándo, @JuanMarin_Cs? #DebateAndaluciaRTVE pic.twitter.com/KcXrFi2mR7 — Teresa Rodríguez (@TeresaRodr_) November 26, 2018 📺 A las derechas les encanta hablar de Cataluña, pero ahora toca hablar de Andalucía, porque tenemos muchos problemas y tenemos que buscar las soluciones. ¿No será que no tienen proyecto para nuestra tierra y se quieren esconder detrás de las banderas? #AdelanteAndalucía pic.twitter.com/ybZ0WzS3MK — Teresa Rodríguez (@TeresaRodr_) November 20, 2018

Summary: Totes les barbaritats contra Catalunya que han llançat PP i Cs en la campanya andalusa


La vice-presidenta i consellera d’Igualtat i Polítiques Inclusives, Mónica Oltra, ha anunciat que ‘el Consell portarà aquesta legislatura a les Corts per a la seva aprovació les lleis d’Igualtat i d’Accessibilitat Universal’. La vice-presidenta ha comentat que ‘les lleis més rellevants relacionades amb l’àmbit d’actuació del seu departament ja es van aprovar durant la passada legislatura, però queden dues grans lleis molt importants per la seva transversalitat’. Una d’elles és l’actualització de la Llei d’Igualtat entre Homes i Dones, que data de 2003 i que ‘ja era insuficient en el seu dia i està absolutament obsoleta’, han informat fonts de la Generalitat. Oltra ha destacat que l’objectiu del nou text legal serà ‘no només aconseguir que les dones comparteixin els espais públics, sinó també que els homes comparteixin els privats’, de manera que ‘s’aconsegueixi el necessari equilibri i paritat’ en els dos àmbits . ‘En parlar de l’àmbit públic ens referim no només a les institucions, sinó també a les empreses, les universitats o qualsevol altre espai on es prenen decisions’, ha explicat Oltra. L’altra proposta és una Llei d’Accessibilitat Universal, que ja va ser anunciada durant el passat Seminari d’Hivern, i que ‘és una norma àmpliament esperada i demandada’, ha anunciat la vice-presidenta. ‘Aquest és un dels grans treballs d’aquests quatre anys, aconseguir una llei d’aquestes característiques amb tot el que implica d’accessibilitat no només a espais físics sinó també a tots els nivells, per a totes les persones tinguin la diversitat funcional que tinguin, ja sigui sensorial com intel·lectual, mental, física o orgànica’, ha explicat. Oltra ha mantingut una ronda de contactes amb els portaveus del PSPV, Compromís, Unides Podem, PP, Ciutadans i Vox a les comissions d’Igualtat de Gènere i Col·lectiu LGTBI de les Corts, amb la qual es proposa començar una ‘relació institucional fluida i cordial amb tots els grups durant la legislatura’. Ha recordat que perquè aquestes lleis siguin efectives ‘és fonamental el suport perquè els pressupostos s’adeqüin a les necessitats’, pel que ha sol·licitat el suport dels grups perquè les polítiques socials que s’han dut a terme en els últims quatre anys es consolidin.

Summary: Oltra anuncia noves lleis d’Igualtat i d’Accessibilitat Universal


El Memorial Democràtic de la Generalitat instal·larà aquest cap de setmana i dilluns trenta-sis noves plaques urbanes a Sabadell en record de persones que van ser víctimes del nazisme. El departament de justícia informa que amb aquestes noves peces Sabadell es convertirà, amb seixanta-una, en la ciutat del Principat amb més plaques d’aquest tipus col·locades a la via pública. Aquestes figures, conegudes amb el nom de Stolpersteine, es col·loquen, sempre que és possible, davant de l’últim domicili on va viure la víctima.

Summary: Homenatge a les víctimes del nazisme a Sabadell


En plena jornada de reflexió, el Ministeri d’Economia espanyol ha publicat una dada molt crítica amb l’economia catalana: la inversió estrangera bruta el tercer trimestre d’enguany ha estat de 519.114 milions d’euros, un 75% menys que el mateix període de l’any passat, que va ser de 2.071.435. Molts mitjans s’han fet ressò d’aquesta forta caiguda, però l’economista Xavier Sala i Martín ha esbombat la trampa que fa el govern espanyol. Tot i que ara el ministeri diu que la inversió estrangera bruta del tercer trimestre del 2016 va ser de 2.071.435, l’any passat, en el moment de fer pública la dada, va dir tota una altra cosa: va anunciar que havia estat de 552,48 milions d’euros. Això va donar peu a titulars com aquest d’El Economista: ‘La inversió estrangera a Catalunya cau d’un 53% el tercer trimestre‘. És clar, el tercer trimestre del 2015 la inversió havia estat d’1.187.087. Tanmateix, el mes de juny passat, el ministeri va dir que les dades d’inversió s’havien calculat malament i va rectificar. La inversió en el tercer trimestre del 2016 no havia estat de 552 milions, com havia dit de primer, sinó de 2.071.435, i això vol dir que fou el segon millor trimestre de la història. Sala i Martín ho explica tot plegat en un fil a Twitter i assenyala que el ministeri acabarà rectificant la dada d’enguany, com ja va fer l’any passat: ‘Al llarg del 2017 s’han anunciat nombrosos projectes d’inversió en un gran ventall de sectors, cosa que demostra que els inversors estrangers, tot i descomptar el risc polític, continuen apostant per Catalunya, perquè es basen en criteris econòmics.’ L’any passat (21/12/2016) es va anunciar una caiguda similar en la inversió estrangera rebuda a Catalunya el 3er trimestre 2016. Es deia que havia caigut un 53% respecte el 3er trimestre del 2015, fins als 552,48 milions d’euros. — Xavier Sala-i-Martin (@XSalaimartin) December 20, 2017 Aquest any tornen a fer el mateix, amb l'agravant que ho el dia de la jornada de reflexió: és difícil pensar en una actitud menys incorrecta en un procés electoral. Però venint d'algú que ha posat candidats a la presó (cosa única a la història de l'Europa democràtica), ho creiem. — Xavier Sala-i-Martin (@XSalaimartin) December 20, 2017 Al llarg del 2017 s’han anunciat nombrosos projectes d’inversió en un gran ventall de sectors, el que demostra que els inversors estrangers, tot i descomptar el risc polític, continuen apostant per Catalunya ja que es basen en criteris econòmics. — Xavier Sala-i-Martin (@XSalaimartin) December 20, 2017 •L’empresa alemanya GFT instal·la el seu laboratori d’innovació financera a Sant Cugat•Macrocentre logístic de Prologis al Penedès amb una inversió de 45 M€•Lidl situarà a Catalunya el seu centre logístic més gran d’Europa. — Xavier Sala-i-Martin (@XSalaimartin) December 20, 2017 •Hard Rock Entertainment World generarà 11.500 llocs de treball en la primera fase i 600 M€ d'inversió•La UPC i Ricoh creen un centre pioner a l’Estat dedicat a la impressió 3D. — Xavier Sala-i-Martin (@XSalaimartin) December 20, 2017 Sorprèn la publicació ACRÍTICA per part de diaris suposadament seriosos com La Vanguardia de les dades del ministerio sense que els seus economistes es qüestionen la cuina, sobre tot vistos els precedents de manipulació de l'any passat i el fet que avui és jornada de reflexió. — Xavier Sala-i-Martin (@XSalaimartin) December 20, 2017

Summary: Desintoxicació: Sala i Martín desmunta la manipulació del govern espanyol sobre la inversió a Catalunya


El nombre de refugiats i immigrants que perden la vida a les aigües de l’Egeu mirant de passar de Turquia a Grècia no s’atura. Ara s’ha sabut que no pas menys de vint persones, entre les quals sis infants, s’han mort en el naugragi de dues embarcacions prop de les illes gregues de Farmakonisi i Kalolimnos. Es calcula que entre trenta i seixanta persones continuen desaparegudes. Malgrat les dures condicions meteorològiques, el pas de refugiats i immigrants cap a Europa a través de les illes gregues no s’ha aturat durant el mes de gener. Segons les últimes dades de l’Organització Internacional per les Migracions, més de trenta-una mil persona han entrat a la Unió Europea a través de Grècia aquests primers dies del 2016.

Summary: Com a mínim vint persones mortes en dos naufragis a l’Egeu


L’ex-gerent de Ferrocarrils de la Generalitat Valenciana (FGV) Marisa Gracia ha estat citada a declarar el dia 26 de març, juntament amb quatre investigats. Segons que ha informat el Tribunal Superior de Justícia (TSJ) del País Valencià la jutgessa instructora ha fet arribar a les parts la petició de la fiscalia perquè la investigació es prolongui tres anys més. L’Audiència de València ha reobert per tercera vegada la causa judicial de l’accident del metro del 2006, en què varen morir 43 persones i 47 varen resultar ferides. Així doncs, s’ha anul·lat la decisió d’arxivar-la decretada pel jutjat el juny del 2017. L’Audiència ha demanat la declaració d’un total de vuit persones.

Summary: L’ex-gerent de Ferrocarrils de la Generalitat declararà el 26 de març en la causa per l’accident del metro


La policia espanyola ha engegat avui una operació als ajuntaments de Mollet del Vallès i Lleida per la presumpta contractació irregular d’aplicacions per instal·lar en semàfors de trànsit a canvi de suborns. En relació a l’operació, la policia també està fent registres a l’empresa Aplicaciones Gespol, amb seu a Barcelona, filial de SACYR, per presumptes delictes de pertinença d’organització criminal, suborn, prevaricació, contra l’administració pública i falsificació documental. La investigació policial també afecta Madrid i Castella i Lleó de l’estat espanyol i es coordina conjuntament entre la Unitat de Delinqüència Econòmica i Fiscal de la policia espanyola i la fiscalia anticorrupció. La policia estima fer una quarantena de detencions i més de seixanta investigats a tot l’estat espanyol. De moment, segons avança l’agència ACN, ja hi ha dos detinguts. Al Principat, però, s’espera que siguin tècnics i no impliqui càrrecs electes.

Summary: Operació als ajuntaments de Mollet, Lleida i Tiana per la contractació de serveis de trànsit


La vice-presidenta i portaveu del Consell, Mónica Oltra, ha replicat al delegat del govern, Joan Carles Moragues, que ‘l’amenaça no és una bona manera de relacionar-se entre governs’ i ha acusat el president espanyol, Mariano Rajoy, i al ministre d’Hisenda, Cristóbal Montoro, de passar ‘de l’amenaça al xantatge’ amb els pressupostos generals de l’estat. Moragues va dir que sense pressupostos generals de l’estat per 2018, ‘els interessos valencians surten discriminats i perjudicats’ perquè no es reflecteixen en els comptes inversions ja compromeses i per no poder fer-se efectiva l’actualització del finançament autonòmic. D’aquesta manera, demanava a Podem, Compromís i PSPV que s’assegueren a Madrid amb els seus diputats per negociar els comptes. Respecte d’això, Oltra ha reiterat que ‘l’amenaça no és una bona manera de relacionar-se entre governs’ i ha considerat que l’executiu espanyol ‘té un problema: no saben dialogar i no saben tirar endavant uns pressupostos i, com no saben, es dediquen a fer xantatge a territoris com el valencià’. Oltra va recordar que el País Valencià és ‘la comunitat autònoma pitjor finançada’, fet que les fa tenir menys despesa pública per habitant que la resta. ‘Dediquem menys del que hauríem de fer perquè el nostre finançament no és constitucional’, ha dit. ‘Ara ens diuen que ens hem d’empassar i votar uns pressupostos que considerem antisocials i que aprofundeixen en el problema territorial’, ha criticat Oltra, qui ha afegit que no es pot abordar el problema territorial ‘des de pactes puntuals amb algun territori’ sinó que s’ha de fer ‘des del conjunt de la problemàtica que hi ha’. Segons la seua opinió, Rajoy i Montoro són ‘absolutament incapaços d’abordar el problema territorial a Espanya’ perquè ‘són un problema per a Espanya’. En aquesta línia, ha recordat que al País Valencià no hi ha majories absolutes i ‘cada any tirem endavant els pressupostos negociant i sabent que en política ningú té la veritat absoluta i que cal seure a dialogar’. Per contra, sosté que això és precisament el que no vol fer el govern espanyol, al qual ha acusat d’utilitzar el ‘xantatge’. No obstant això, ha indicat que des del Consell segueixen ‘reivindicant un finançament constitucional per als valencians i la resta’.

Summary: Oltra acusa Montoro i Rajoy de passar de l’amenaça al xantatge amb els pressupostos


El president Carles Puigdemont ha convocat els diputats del grup parlamentari de Junts per Catalunya a una reunió dissabte a Alemanya. Abans hi haurà hagut el ple del parlament, que començarà demà i acabarà demà passat. Ara com ara, es manté a l’ordre del dia el debat i la votació de la reforma de la llei de presidència que ha impulsat JxCat per a investir Puigdemont a distància. És previst que dissabte Puigdemont indiqui els passos a seguir, una volta aprovada o refusada la reforma de la llei de presidència, quan manquen tan sols disset dies perquè acabi el termini per a investir un president. L’última reunió de Puigdemont amb la seva formació fou el 18 d’abril a Berlín. La portaveu de JxCat, Elsa Artadi, i el vice-president primer de la mesa, Josep Costa, van anar la setmana passada a la capital alemanya per reunir-s’hi. Segons fonts de JxCat, l’única indicació de Puigdemont és, ara per ara, la convocatòria, de manera que encara no s’ha tancat ni l’hora ni el lloc de la reunió. Cal recordar que a JxCat no compten a prendre cap acord ni tancar cap pacte sense haver-se reunit primer amb Puigdemont. Tres opcions S’espera que dissabte es prengui una decisió sobre la investidura, després d’uns quants dies de valorar opcions diverses. La primera possibilitat és proposar un nou candidat a la investidura –el quart– que serveixi per a formar govern, evitar eleccions i intentar acabar l’aplicació de l’article 155. Això també permetria d’instituir el Consell de la República, l’executiu a l’exterior que comandarien els consellers exiliats. La segona possibilitat és insistir en les candidatures dels tres noms que JxCat ja ha posat damunt la taula: Carles Puigdemont, Jordi Sànchez i Jordi Turull –els dos darrers, empresonats a Madrid–, argumentant l’aval de l’ONU per a Sànchez i el fet que Turull té pendent la segona votació de la seva investidura. I la tercera opció és que Puigdemont anunciï que vol forçar noves eleccions pel fet que l’estat espanyol ha vetat els tres candidats de JxCat. Tanmateix, aquesta estratègia no sembla tenir gaire força, sobretot tenint en compte que el grup sempre ha assegurat que no forçaria el calendari fins al final. La petició del PDECat i l’aval de Sànchez La portaveu del PDECat, Maria Senserrich, deia en una entrevista a l’ACN –publicada dissabte– que els 34 diputats de JxCat hauran d’avalar el nom del quart candidat a la investidura. També n’ha parlat el president del grup parlamentari, Jordi Sànchez. Sobre una possible candidatura d’Artadi, ha respost, també en una entrevista a l’ACN publicada avui: ‘És una dona capacitada a bastament i li auguro un llarg recorregut polític, sigui o no sigui ara aspirant a la presidència. Ella sap que té tot el meu suport.’ La setmana passada el Tribunal Constitucional espanyol va suspendre la candidatura de Puigdemont i el Consell de Garanties Estatutàries va dictaminar que considerava inconstitucional la investidura a distància –tot i avalar les reunions a distància d’òrgans col·legiats, tal com recull la reforma de la llei de presidència. Avui s’acaba el termini perquè els grups parlamentaris presentin esmenes a la reforma de JxCat.

Summary: Puigdemont convoca els diputats de JxCat dissabte a Alemanya


Acció Cultural del País Valencià (ACPV) considera insuficient l’acord de govern signat entre el PSPV, Compromís i Unides Podem, que han anomenat Botànic 2. En un comunicat, ACPV destaca la distància entre els objectius de política lingüística i cultural que durant la campanya electoral va marcar l’entitat i el text del nou acord. Dels cinc punts que va proposar, l’acord només fa referència de dos, ‘tots dos inclosos no en un inexistent apartat de cultura i llengua, sinó en un de titulat “Qualitat democràtica i bon govern”’, diu el comunicat. ACPV demanava de reformar la llei de la Funció pública per a fer valdre l’acord ‘d’àmplia base associativa i sindical’ per a incloure la competència lingüística en l’accés a l’administració. Aquesta qüestió es tracta en el punt 8 del nou pacte del Botànic, que parla d’una nova llei que inclogui ‘l’adquisició de coneixements i habilitats que garantesquen el principi d’igualtat i no discriminació per motius culturals, lingüístics, de gènere o capacitats’. Per ACPV, el redactat és un avanç perquè reconeix implícitament l’existència d’una discriminació lingüística, però creu que permet una interpretació molt oberta. ‘De fet, no explicita que calga acreditar aquesta competència per a l’accés a la funció pública’, diu el comunicat. L’altre punt proposat per ACPV que, d’alguna manera, està inclòs al nou acord de govern és el que demanava l’aprovació d’una llei d’Igualtat lingüística. El punt 14 del pacte recull la proposta, però ACPV critica que limita el seu àmbit d’aplicació explícitament a l’administració pública. Segons l’entitat, es pot entendre aquesta llei com un mer suport normatiu al punt anterior. En canvi, el projecte d’ACPV és una llei per a la igualtat en tots els àmbits socials. Tal com està plantejada, diu ACPV, ‘no serà una llei d’igualtat plena’. D’altra banda, l’acord no inclou ni la recuperació de TV3, ni el començament de la col·laboració de la conselleria de Cultura amb l’Institut Ramon Llull amb l’entrada del govern a l’institut ni, de fet, la recuperació de la conselleria de Cultura que va suprimir el primer Botànic. ‘Entenem que els cinc punts que vam plantejar ara fa uns mesos continuen essent una necessitat com a instruments d’avanç cap a la igualtat lingüística i la promoció efectiva de la nostra cultura i, conseqüentment, continuarem treballant per a fer-los possible’, diu el comunicat. A més, constaten que ‘el vell anticatalanisme’ ja no aporta els mateixos rèdits electorals que abans, de manera que ‘és hora de fer avanços com els que apuntem, els quals compten a més amb un important suport social’.

Summary: Acció Cultural del País Valencià veu ‘insuficient’ el nou acord del Botànic


Marcel Lázara era cantant i guitarrista de Txarango fins que un dia va decidir de canviar de vida. Se’n va anar al Brasil amb la seva parella, Júlia Arrey, i tots dos van emprendre una aventura de dos anys amb bicicleta pel nord-est del país. D’aquest viatge, n’ha nascut Pedalant endins, un disc on es fusiona la riquesa musical de la regió amb la dolçor i l’optimisme de la parella, que el 7 de juny comença al Cercle de Gràcia de Barcelona una ronda de presentació d’aquest primer treball. Parlem amb Marcel Lázara d’allò que més els ha colpit del viatge, dels motius que el van dur a deixar Txarango i d’aquest disc que, a més d’haver estat enregistrat a casa, és 100% solidari. —Com neix Pedalant endins? —Aquest projecte neix arran d’un viatge que vam fer al Brasil. Fa uns tres anys vam anar a viure-hi i, quan ja feia uns quants mesos que hi érem, vam decidir d’agafar unes bicicletes i anar-nos-en sense saber on. Sense tenir-ho planejat, vam acabar fent un viatge que va durar uns dos anys, en el qual hem aplegat experiències, melodies i lletres que al final han acabat desembocant en aquest disc. Ens agrada destacar que és molt casolà perquè l’hem enregistrat a casa, i no pas en un gran estudi. És la primera vegada que ens hem atrevit a fer-ho així perquè volíem que fos natural, transparent i orgànic, per a reflectir el tarannà del viatge. —Per què vas decidir d’abandonar un grup d’èxit com Txarango i anar al Brasil? —Txarango ha estat un fill meu, l’hem fet des del començament i no és pas fàcil deixar una cosa així, però, com tot a la vida, són etapes, res no és per sempre. El projecte (no tan sols la part visible) ja tenia molts anys de recorregut i jo sentia que s’havia acabat, que havia de fer una altra cosa. Va coincidir amb un moment de necessitat de fer aquest canvi amb la meva companya i vam decidir d’anar a viure al Brasil. —Per què al Brasil? —Perquè la mare de la Júlia és brasilera i fa uns quaranta o cinquanta anys que viu a Catalunya. Vam voler anar a començar una nova vida al poble on va néixer, que és a l’interior de Bahia, al nord-est del Brasil. Vam agafar un bitllet d’anada sense saber què ens hi trobaríem. Va ser un cop de cap. —Què hi heu fet, concretament? —No hem pogut veure tot el país perquè és descomunal. Quan vam decidir que ens n’anàvem, ens vam construir uns carros, vam agafar dues bicicletes i uns instruments i ens vam anar sense saber on anàvem, amb la idea que cada persona que ens trobéssim ens anés indicant, deixant-nos portar. No sabíem ni quan temps hi estaríem ni res. Vam anar d’una banda a una altra coneixent gent i, finalment, la història ha durat dos anys. —La gent us obria la porta de casa seva allà on anàveu? —Sí. Als països més pobres és molt comú que la gent t’obri les portes molt fàcilment, cosa que aquí no sol passar. És brutal. Passàvem per llocs on no havien vist mai gent de fora i de seguida que ens veien arribar ens acollien. El nord-est del Brasil és una regió molt pobra, però la gent ens deia que dormíssim a casa seva, que dormiríem millor que a fora. Tothom ens acollia molt de pressa. —És una de les coses que més us ha colpit? —Sí… Deu sonar molt tòpic, però allà aprens a desprendre’t de coses. Sobretot al principi, quan has d’anar-te’n amb bicicleta, perquè sospeses què agafes i què deixes. Al principi penses que hi ha coses que són imprescindibles, però mesos després t’adones que no ho són tant. Moltes coses les vam acabar deixant pel camí o regalant. Aprens a desprendre’t de les coses i a no ser tu qui domina el moment: menjàvem quan podíem, no quan volíem; dormíem quan podíem, no quan volíem… És un canvi que et porta a gaudir més de les petites coses i deixar-te portar una mica. —Cap anècdota en particular? —És difícil de triar-ne una!  Ens ho demanen molt, però ha estat molt de temps. Per a lligar-ho amb el disc, l’anècdota més bèstia va ser la col·laboració que vam fer amb tota una colla de músics cap al final del viatge. Nosaltres vam resseguir un riu, que és el segon riu més gran del Brasil, el San Francisco. Les hidroelèctriques el fan malbé i hi ha una associació de músics que treballen per defensar-lo. Nosaltres li vam dedicar una cançó perquè vam anar coneixent aquesta història a mesura que ens l’explicaven durant el viatge. Quan vam ensenyar el tema a la resta de músics, els va agradar molt, i entre tots vam fer arranjaments i el vam enregistrar allà amb una enregistradora de mà. És una cançó inclosa en el disc: ‘Olha o Chico’. L’associació també es diu així i els beneficis del disc hi van destinats íntegrament perquè tenim la sensació que aquest disc no l’hem fet nosaltres. Teníem la necessitat de retornar, d’alguna manera, tot allò que ens havia donat la gent del Brasil. —Al disc s’hi intueixen influències evidents del viatge al Brasil: algunes cançons són en portuguès i el títol fa referència a les bicicletes que vau fer servir. Té cap més influència del Brasil? —Aquí ens arriben molts tòpics, com la samba i la bossa nova. Abans d’arribar al Brasil pensava que aprendria i sentiria aquests dos estils, però no els he sentit enlloc! A la regió on vam estar no existeix, aquesta música. El país és tan gran que hi ha molts Brasils dins el Brasil. A la regió que nosaltres estàvem, la música tradicional és el baião i el forró, i al disc hi ha molts ritmes que beuen d’aquesta música tradicional; la cançó ‘Olha o Chico’ n’és un exemple. De fet, l’instrument que toca la Júlia és una zabumba. És un instrument de percussió típic de la regió i d’aquest estil de música que ja forma part del nostre projecte, no tan sols d’aquest disc. —Aquesta heterogeneïtat del Brasil us ha influït també a l’hora de triar temes per compondre les cançons? Com definiríeu el disc, en aquest sentit? —És un recull de tot allò que ha passat durant aquests dos anys. Ens agrada explicar que aquest disc no l’hem fet nosaltres, sinó que la gent que ens hem trobat, les experiències viscudes… és un disc que s’ha fet sol. És un diari de viatge, pràcticament. No vam fer el viatge amb la intenció que s’acabés convertint en un disc, però portàvem una llibreta on anàvem escrivint. Van anar apareixent melodies, relats, escrits… Amb el pas dels mesos ens vam adonar, mirant enrere, que hi havia coses molt maques. Vam agrupar-les i vam adonar-nos que hi havia un disc. —De fet, el videoclip de ‘Sabor mestizo’ sembla ben be això: trossos del vostre viatge aplegats i duts a la música. —Exacte. És producte de l’avorriment també. Érem en una regió tan gran que a vegades trigàvem tres dies a anar d’un poble a un altre. Ens passàvem dies sencers enmig del no-res i al final la imaginació aflorava, perquè no teníem res més a fer. —Aquest no-res ha canviat la vostra relació amb la natura? —Sempre ens ha agradat molt, però en un viatge com aquest tens temps de sentir-la. La diferència és aquesta: aquí, a Europa, anem sempre atrafegats d’un lloc a un altre i no ens adonem de què passa al voltant. Allà teníem temps de tot, fins i tot de veure créixer les flors, per dir-ho d’alguna manera. —Quins plans teniu ara? —Ara mateix, acabem d’estrenar el disc i tenim moltes ganes de tocar. D’això, ens n’enyoràvem moltíssim. Més enllà, no hem planificat res perquè fa poc que vam tornar i encara ho anem paint. De moment, tenim el concert de presentació del disc el 7 de juny al Cercle de Gràcia de Barcelona, tornarem a casa pel festival Clòwnia i serem a festivals com l’Acampada Jove i el Bioritme. —Aneu al Clòwnia. Això vol dir tornar a cantar amb Txarango? —Home, sí! Sempre acabem fent-la grossa d’alguna manera o una altra…!

Summary: Marcel Lázara: ‘Teníem la necessitat de retornar tot allò que ens havia donat la gent del Brasil’


Junts per Catalunya tan sols farà Carme Forcadell presidenta del Parlament de Catalunya. Segons han explicat a VilaWeb fonts de Junts per Catalunya, la candidatura de Carles Puigdemont no es planteja altra possibilitat que votar els membres de la mesa anterior al 155 que ara siguin diputats. Segons diuen, l’objectiu de Junts per Catalunya és restituir totes les institucions catalanes tal com eren prèviament a l’aplicació del 155: govern legítim de la Generalitat, president de la Generalitat i també la mesa del parlament. Durant la legislatura anterior la mesa del parlament va estar formada per quatre diputats de Junts pel Sí -Carme Forcadell, Lluís Guinó, Anna Simó i Ramona Barrufet-, el diputat de Ciutadans José María Espejo-Saavedra, el socialista David Pérez i el diputat de Catalunya Sí Que Es Pot Joan Josep Nuet. De tots ells, només Forcadell, Guinó, Espejo-Saavedra, Pérez i Nuet tornaran a ser diputats.

Summary: Junts per Catalunya tan sols contempla que la presidenta del parlament sigui Forcadell


El dirigent bolivià Evo Morales ha arribat aquest matí a l’Argentina, en condició de refugiat polític, després d’haver renunciat al càrrec pel pronunciament de l’exèrcit en contra seu i d’haver-se exiliat durant un mes a Mèxic. El president mexicà Andrés Manuel López Obrador va oferir-se a donar-li asil polític, però finalment Morales ha decidit anar fins a l’Argentina, per la proximitat al seu país i perquè estan els seus fills, Evaliz i Álvaro. En les pròximes eleccions de Bolívia, serà el director de campanya del seu partit, el Moviment al Socialisme i ara resta a l’espera d’obtenir l’estatus de refugiat polític. Un factor clau ha estat també la victòria electoral del peronista Alberto Fernández, ja que l’anterior president, Mauricio Macri, es va negar a rebre’l arran de la crisi boliviana.

Summary: Evo Morales s’estableix a l’Argentina amb la condició de refugiat polític


El Ministeri de Justícia espanyol ha publicat un comunicat on puntualitza que si finalment es persona en la demanda presentada pel president Carles Puigdemont i els consellers exiliats contra el jutge Llarena a Bèlgica serà només per a defensar la justícia espanyola però no ‘actes privats’ del jutge. La demanda civil presentada davant un jutjat de Brussel·les inclou referències a expressions o manifestacions fetes pel jutge –per exemple, en una convenció a Ovieu, on va dir que no eren presos polítics– i el ministeri deixa clar que si contracten un bufet privat a Bèlgica no serà per a defensar ‘un particular’ per unes afirmacions ‘de caràcter privat alienes a la seva funció’, sinó ‘la sobirania i la immunitat jurisdiccional’ dels tribunals espanyols. També diu que farà el pas i es personarà a la demanda si, quan el tribunal belga l’admeti a tràmit, es fa qualsevol menció als fets o dades de la causa penal oberta contra ells a Espanya. Llarena és citat a comparèixer davant el tribunal de Brussel·les el 4 de setembre i, si es contracta el bufet, podrien personar-se en nom del jutge, atès que és una demanda civil. La llei no preveu que l’advocacia de l’estat es personi en procediments oberts a jutjats d’uns altres països –sí que ho pot fer en tribunals internacionals– i per això caldria contractar un bufet a Bèlgica si finalment es persona en la demanda contra Llarena. El Ministeri de Justícia espanyol reconeix que aquest pas és imprescindible per a poder exercir les accions pertinents, si calgués, davant el Tribunal de Justícia de la Unió Europea o el Tribunal Internacional de Justícia de l’Haia. ‘Si la jurisdicció espanyola es troba qüestionada per l’actuació del tribunal d’instància de Brussel·les que tramita aquesta demanda, el govern espanyol actuarà de manera proporcional i adequada per a protegir la immunitat jurisdiccional del Regne d’Espanya i la seva potestat sobirana de l’exercici de la jurisdicció’, diu el comunicat. Segons que havia informat Europa Press, l’advocacia de l’estat enllesteix un informe jurídic per a la defensa de la justícia espanyola a Bèlgica, ‘no tant un funcionari en concret’. Així doncs, l’objectiu del govern espanyol és defensar el sistema judicial i la jurisdicció del Suprem per a instruir la causa contra el procés independentista, però diu que no pot defensar Llarena dels fets de què és acusat en l’àmbit privat. L’advocat de Puigdemont i els consellers, Gonzalo Boye, creu que el govern espanyol ‘no diu la veritat’ i ha ironitzat sobre els comunicats del Ministeri de Justícia espanyol. El Ministerio se está liando gratuitamente… dos comunicados en pocos minutos sobre lo mismo. Please keep calm!!! — Gonzalo Boye (@boye_g) August 23, 2018

Summary: El govern espanyol diu ara que no defensarà els ‘actes privats’ de Llarena a Bèlgica


L’Hospital de Torrevella ha descartat que la turista islandesa de 66 anys ingressada en aquest centre sigui un cas de coronavirus, segons han informat a l’agència Efe fonts hospitalàries. La pacient, que havia estat recentment a la ciutat xinesa de Wuhan, ‘no compleix els criteris epidemiològics com per a ser considerat un cas de coronavirus al cent per cent’, per la qual cosa l’hospital ha desactivat l’alerta, han assenyalat les mateixes fonts. A partir d’ara, segons les citades fonts, la pacient serà tractada per una malaltia respiratòria. La dona va acudir ahir a l’hospital amb símptomes de patir una malaltia respiratòria de la mena de l’habitual grip (febre i tos), encara que també compatibles amb el coronavirus, i en comunicar que havia estat feia poc temps a Wuhan, es va activar immediatament el protocol d’aïllament. La islandesa va acudir al centre hospitalari amb la seva parella, un islandès de 52 anys i sense símptomes, i tots dos van quedar ingressats en habitacions incomunicades amb la resta de pacients de l’hospital. Pel que sembla, tots dos van arribar recentment amb avió per a passar un període vacacional en una població al sud del País Valencià. El personal sanitari va prendre mostres de la dona amb els símptomes i les va enviar a l’Institut de Salut Carles III de Madrid, centre de referència a l’estat espanyol, per a aclarir si es tractava d’un positiu de coronavirus, encara que finalment i després d’una nova avaluació de la pacient s’ha descartat. El coronavirus ja ha deixat almenys 106 morts a la Xina des que es va originar a la ciutat de Wuhan.

Summary: Descarten el possible cas de coronavirus a Torrevella


“En política es diu que si una nació vol eliminar una altra el primer que ha de fer és acabar amb la seva llengua” Tashi Wangchuk: A Tibetan’s Journey for Justice (The New York Times) El Tashi Wangchuk és un activista tibetà que ha estat enviat a judici per defensar la llengua i la cultura tibetana, i podria afrontar una pena de fins a 15 anys de presó. Els càrrecs que se li atribueixen són “incitar al separatisme” en un documental del New York Times del 2016 en el que mostra el camí que fa perquè s’escolti la seva demanda a la Xina sobre la defensa de la llengua i la cultura tibetana. Moltes organitzacions que vetllen pel compliment dels drets humans han engegat la campanya #FreeTashi per fer públic el cas i també “la repressió a la cultura tibetana per part del Partit Comunista Xinès”. Roda de la pregària budista amb inscripcions tibetanes (Bea Hernanz) L’inici del conflicte El conflicte del Tibet té unes arrels profundes. El seu estatus polític és un assumpte sense resoldre des de l’any 1950, quan les tropes de la Xina van entrar en aquest territori. Aquesta situació acaba esclatant en la revolta de Lhasa l’any 1959, quan un sector de la població tibetana es rebel·la contra l’exèrcit xinès. La Xina va respondre a aquestes protestes tibetanes amb una gran repressió que va derivar en milers de morts i en la fugida del 14è Dalai Lama, el líder espiritual del budisme, cap a Dharamsala (Índia), seguit per milers de tibetans que s’han anat distribuint en assentaments al Nepal i a l’Índia. Després de l’èxode tibetà, el Dalai Lama va decidir crear un govern que considera “democràtic i popular”, anomenat Administració Central Tibetana (CTA), una comissió de Justícia, i un Parlament a l’exili. En aquest moment s’inicia una repressió envers la cultura tibetana que encara dura avui en dia: s’instaura el model econòmic socialista, es cohibeix la llibertat religiosa i es cremen monestirs budistes, la llengua tibetana passa a ser la segona llengua, etc. Tal com explica Ángel Lopez Soto, fotoperiodista argentí expert en el conflicte del Tibet, “des de la invasió hi ha una penetració total a la cultura tibetana. Els tibetans han passat a ser ciutadans de segona, igual que la seva llengua”. Actualment la situació és similar a la de fa uns anys. El govern de la Xina va incrementar la repressió l’any 2008, després d’uns anys de calma deguts a canvis en el govern xinès, arran de protestes i accions per part d’alguns tibetans als Jocs Olímpics de Pequín. La resposta a aquestes revoltes és una repressió que acaba causant 13 morts. Tal com explica el subdirector de la Casa del Tibet, Ngawang Topgyal, a partir d’aquestes manifestacions, “la Xina va canviar l’estratègia i va optar per augmentar la repressió a través d’una educació patriòtica individualitzada”. Aquesta educació patriòtica, que en Ngawang anomena “adoctrinament”, es basa en ensenyar a estimar la pàtria comunista xinesa i intentar trencar amb la imatge del Dalai Lama. Segons explica, el nivell de control sobre els tibetans ha arribat al punt en què si una persona assisteix a una manifestació, aquesta “ja podria ser considerada sospitosa, i per tant, el seu entorn podria ser empresonat o vigilat. Això passa sobretot als monestirs budistes”. Les immolacions com a acte de protesta La resposta més desesperada a aquesta repressió són les immolacions. Aquesta pràctica va començar l’any 2009 quan un tibetà va cremar-se en públic com a acte de protesta individual contra l’actuació de la Xina al Tibet. A partir d’aquest cas, es va desencadenar una onada que encara dura avui en dia, hi ha hagut més de 150 immolacions des del 2009, tot i que tal com explica el periodista Ángel López Soto, el Dalai Lama condemna aquesta forma de protesta. Aquests fets no només s’han produït al Tibet sinó que també s’han estès en països o regions amb gran presència de tibetans: grans ciutats xineses, Índia o Nepal. Tal com explica Beatriz Hernanz, voluntària que va viatjar a “camps de refugiats” del Nepal l’estiu de 2017, en els països que rodegen el Tibet encara perduren els assentaments tibetans. Segons dades de la CTA, a l’Índia hi viuen 94.000 tibetans, a Nepal 13.000, i a la resta del món uns 20.000. La primera generació de refugiats Actualment, gairebé totes les persones que viuen als assentaments tibetans ja han nascut allà, això vol dir que la percepció que en tenen és diferent de la dels seus pares o avis. Tot i que actualment tampoc són un lloc agradable on viure, en un inici les condicions dels camps eren “lamentables”, explica López Soto, però gràcies als esforços dels tibetans, es van crear escoles on es podien formar els joves. La taxa d’escolarització dels tibetans a l’exili és del 85 al 90%, i la d’alfabetització d’un 82% (Bea Hernanz) Del Nepal a Barcelona sense passar pel Tibet El Ngawang Topgyal és un dels tibetans de les primeres generacions que ja van néixer en camps de refugiats. Explica que no sap l’any que va néixer, però sí el lloc: Solokhumbu, al Nepal, on hi ha l’assentament de tibetans més proper a la frontera. El Ngawang vivia amb els seus pares i la seva tieta, i estudiava escriptura tibetana. Van estar en aquest camp fins als 9 anys, quan van decidir anar a Katmandú, però ell va marxar cap a Dharamsala, a l’Índia, amb el seu tiet, on va entrar a un monestir budista. Allà va conèixer una doctora que estava fent un voluntariat i que el va convidar a Barcelona. Va començar a estudiar castellà i, 18 anys més tard, viu a la capital catalana i treballa a la Casa del Tibet. La Xina al món Espanya no reconeix la nació del Tibet, tot i que acull organitzacions com la Casa del Tibet de Barcelona des de la qual es promou la cultura tibetana i conforma un punt de trobada per tibetans nouvinguts i residents i també qualsevol persona interessada en el budisme i el Tibet. Arran de la crisi financera la Xina va adquirir part del deute espanyol i per això el govern mai farà res en contra dels interessos de la Xina, afirma Manel Ollé, professor d’Història i Cultura de la Xina moderna i contemporània a la UPF. L’any 2015 el 53,3% del deute a Espanya estava en mans de creditors internacionals. Un any abans, el 2014, l’ex Ministre d’Exteriors Margallo assegurava a TVE que Xina té el 20% del deute públic espanyol en mans estangeres i que “n’hi hauria prou amb un click en un ordinador xinès” perquè Espanya tornés una prima de risc com la que hi havia fa anys. Sigui com sigui, a la Xina no li preocupa gaire Espanya ja que “no és un aliat estratègic”, segons Daniel Nicholls, expert en Dret Públic Internacional i en Relacions Internacionals. Estabilitat i creixement La relació de la Xina amb altres països depèn de dues condicions que per a Nicholls són: no reconèixer Taiwan i no donar ressò al Dalai Lama. L’estabilitat i el creixement econòmic són, per l’expert, el principal objectiu del partit comunista xinès. Aquesta por constant a la rebel·lió i la dissidència és el que, des dels fets de 2008, ha provocat l’auge del control i la repressió cap a la població. El “principi d’autoritat” pel qual Ollé apunta que es regeixen, ha impactat més en la religió i les formes de vida del Tibet, ja que han estat els que han generat més resistència contra les pràctiques de la Xina moderna i en defensar la seva forma de viure. A part, el règim xinès va fer un canvi de model econòmic durant la crisi financera que va aconseguir mantenir una burgesia acomodada i una població més o menys conformada. El canvi va consistir en apostar més pel mercat intern per no haver de dependre tant de l’exportació cap a països que estaven patint la crisi i amb una demanda descendent. El creixement econòmic de la Xina fa que cada vegada tingui un paper internacional més decisiu tot i ser “un règim autoritari acostumat a fer les coses a la seva manera”, segons Ollé. El professor afegeix que, en les relacions internacionals, els interessos econòmics passen per sobre d’ideologies i teories. Això explicaria en certa manera perquè als següents països els hi interessa mantenir bones relacions amb el ‘gegant asiàtic’. Un buit internacional “La qüestió tibetana a la pràctica mai ha entrat a l’agenda de negociacions de cap país, tot i haver tingut sempre cert ressò mediàtic”. Nicholls afirma que els principis de l’ONU respecten molt la sobirania dels països. Si un estat vulnera la sobirania d’un altre es pot actuar, però és més difícil quan es considera un “conflicte dins de les pròpies fronteres”. L’expert en Relacions Internacionals considera que la Declaració dels Drets Humans és “només una declaració” i que no hi ha mecanismes oficials o sistemes per fer-la complir. El que sí podria influir és la responsabilitat de protegir però, com que el cas del Tibet mai s’ha considerat un genocidi, no arriba a tenir la rellevància que tenen, per exemple, altres conflictes com el de Síria. Les “decisions importants” les pren el Consell de Seguretat de l’ONU, que tracta qüestions entre països i en el qual la Xina té dret a vet. D’aquesta manera, podem veure com el dret internacional públic, que ve de la carta de la ONU i les decisions del consell de seguretat, està realment subjecte als interessos dels membres permanents, els P5: Estats Units, Rússia, Xina, Regne Unit i França. Tashi Palkhiel tibetan refugee settlement (Bea Hernanz) (Bea Hernanz) En mans de qui està el futur del Tibet? Els experts coincideixen que la situació no tindrà una resolució fàcil ni a curt termini. L’ordre mundial s’està invertint i, cada vegada més, els països adopten polítiques proteccionistes amb més preocupació pel seu creixement intern que per influir en afers externs o controlar el món. El que passi al Tibet dependrà del que passi al conjunt de la Xina, apunten tots dos. Els sectors xinesos més reformistes diuen que s’ha d’avançar cap a un reconeixement de la diversitat ètnica i cultural. “Dins de la Xina actual, però, l’únic que poden fer els tibetans és sobreviure fins que arribi aquest moment”, conclou Ollé. “Si no accepten el meu cas, es demostrarà que la situació dels Tibet no es pot solucionar mitjançant la llei” Tashi Wangchuk

Summary: Seixanta-vuit anys d’exili tibetà


Un grup d’investigació de l’Institut de Recerca Biomèdica de Bellvitge (Idibell) ha desenvolupat una versió modificada d’un model animal ortotòpic que permet recrear els passos de metàstasi en el sarcoma d’Ewing, el segon tipus de càncer ossi més comú en nens i adolescents. Aquest nou model ha estat usat per primera vegada a l’estudi més recent de l’equip d’investigació en sarcomes, liderat per Òscar Martínez-Tirado, publicat a ‘Octotarget‘, que proporciona nous coneixements sobre els processos metastàtics del sarcoma d’Ewing, i podria convertir-se en una valuosa eina experimental per analitzar el potencial metastàtic en diferents tipus de sarcomes. ‘Creiem que aquest model ortotòpic ens permet representar més adequadament l’evolució d’una metàstasi en el sarcoma d’Ewing, ja que el tumor primari creix en el seu ambient natural’, segons Martínez-Tirat. Els models ortotòpics es basen en la implantació de les cèl·lules tumorals directament a l’òrgan d’origen, fet que permet la interacció entre aquestes cèl·lules amb els teixits circumdants. En aquest cas, es van injectar cèl·lules canceroses en els músculs del panxell del ratolí, i una vegada que el tumor va arribar a un volum determinat, aquests músculs es van eliminar quirúrgicament: ‘Aquest procediment implica una cirurgia poc agressiva que permet la supervivència dels ratolins amb una vida normal durant un període prou llarg per al desenvolupament de metàstasi a distància’. Els models ortotópics es consideren clínicament més rellevants i els millors models de predicció, tenint en compte que s’ha demostrat que la interacció de les cèl·lules tumorals amb el seu entorn natural afecta el seu creixement, la diferenciació i la seva sensibilitat als fàrmacs. Martínez-Tirado ha assegurat que gràcies a aquesta eina han estat capaços d’identificar com la proteïna CAV1 regula una via prometastàsica en el sarcoma d’Ewing i el paper de les proteïnes RPS6 i RSK1 com a nodes clau d’aquest procés, ‘troballes amb un benefici potencial per als pacients’. El sarcoma d’Ewing afecta sobretot a nens i adults joves, és molt agressiu i altament metastàtic, ja que aproximadament un terç dels pacients presenten metàstasi al moment del diagnòstic, i són pulmó i medul·la òssia els llocs més comuns. Martínez-Tirado ha assenyalat que el tractament i pronòstic dels pacients es determina, entre altres factors, per la presència d’aquesta metàstasi, de manera que comprendre el procés metastàtic d’aquest sarcoma en profunditat ‘és obligatori per desenvolupar noves estratègies terapèutiques’ i aquest model animal ortotòpic pot ser útil per estudiar metàstasi dels sarcomes.

Summary: Desenvolupen un model animal per entendre la metàstasi dels sarcomes


Aquest cap de setmana, Alcover es convertirà en l’epicentre de les trifulgues bandoleres que van assolar les comarques del Camp de Tarragona durant el segle XVII. S’hi fa la Fira de Bandolers, una recreació històrica que parteix de la rivalitat real que hi va haver entre dues famílies de la vila, els Voltors i els Morells, per explicar com era la vida en aquelles contrades fa més de quatre-cents anys. Una de les novetats d’enguany és la inauguració de la Gran Taverna dels bandolers, a la plaça Nova, on es podran degustar tot de productes d’aquestes terres: cervesa artesana, vins i tapes i un seguit de plats a la brasa cuinats ‘a l’estil bandoler’. Això a banda, el programa inclou una cinquantena d’actes. El més destacat és la representació de l’enfrontament entre les famílies bandoleres dels Voltors i dels Morells, que és el fil conductor de la fira. S’anirà escenificant durant tot el cap de setmana amb l’entrada dels bandolers, batusses, persecucions…També cal destacar els diversos espectacles de carrer que recreen l’Alcover del 1600 i ajuden a ambientar l’atmosfera de la fira. Igualment, hi haurà activitats per a la mainada, com ara una gimcana bandolera i una baixada de carros artesanals, i mentre duri la fira hi haurà un mercat d’artesania i productes gastronòmics. Aquesta és una de les moltes propostes que us oferim per al cap de setmana. Si voleu descobrir-ne més, cliqueu a Què podem fer aquest cap de setmana: deu propostes

Summary: Alcover viatja quatre-cents anys enrere i es torna bandoler


Què saps de Vidal Palau? És la pregunta que obre la novel·la, que li dóna títol i que, tal com va explicar l’autor quan va recollir el premi, ‘tothom qui ho vulga podrà respondre en març quan isca el llibre’. Vicent Borràs (Algemesí, Ribera Alta, 1962) es va endur el XXIX Premi de Novel·la Ciutat d’Alzira, amb una història sobre la identitat, les identitats, i la voluntat d’ocultar-les, de superposar-les, de descobrir-les. En un ambient càlid i amb la sala plena de representants del món cultural, polític i social valencià es van lliurar, la nit del 10 de novembre, a Alzira, els premis que organitza l’editorial Bromera i que duen el nom de la capital de la Ribera Alta. Entre els assistents, el president de les Corts, Enric Morera, el conseller d’Hisenda, Vicent Soler; Maria Josep Amigó, vice-presidenta de la Diputació de València; el secretari de Cultura, Albert Girona; i els diputats al congrés espanyol Joan Baldoví, Ricardo Sixto i Rosana Pastor. I escriptors, és clar: d’Anna Moner a Ferran Torrent, de Josep Lozano a Teresa Broseta, Pau Sif o Isabel Garcia Canet. I el pintor Manuel Boix. I l’alzirenc Joan Llinares, director de l’oficina antifrau. I els llibreters de la Costera o de l’Esplai. I la gent de ciència, com Andreu Escrivà, de pensament, com Gustau Muñoz: una bona barreja per a prendre el pols cultural del País Valencià. La primera tanda de guardons van ser per als premiats que ja es coneixien: Pepa Juan (València, 1962), actriu i escriptora, va recollir el XII Premi de Teatre Palanca i Roca, amb l’obra Acompanya’m en la nit, una història amb intriga i surrealisme protagonitzada per dos ancians. Juan va recordar quan, en el procés d’escriptura, va visitar el cementiri de Paterna (Horta) el dia en què obrien la fossa 113. I com va quedar colpida pel moment, per l’emoció dels familiars en aquell moment. I com va voler, de seguida, incloure-ho també a l’obra. I ho va fer. Ximo Cerdà (Xàtiva, Costera, 1975) va recollir el Premi de Narrativa Infantil Vicent Silvestre amb una obra sobre el càncer tractada amb delicadesa i humor i titulada Un mocador de pirata, mentre que Leandro Sagristà (Barcelona, 1975) va guanyar el Bancaixa de Narrativa Juvenil amb El misteri de la casa Folch, centrada en els foscos centres d’acollida de menors durant la dictadura franquista. ‘Els éssers humans sempre estem a la intempèrie. Sovint ho oblidem.’ Amb aquesta reflexió obria foc, havent sopat, Josep Ballester (Alzira, 1961), guanyador del XII Premi de Poesia Ibn Jafadja. A la intempèrie es presenta com un poemari sense concessions, ‘una reflexió però, sobretot, un intent de dibuixar mapes entre naufragi i naufragi’, per a superar, va explicar el poeta, i assagista, i narrador ‘el vent feréstec que ens duu al fred i a l’estultícia’. Un altre poeta, Ramon Ramon (Catarroja, Horta, 1970) va ser el guanyador del XIX Premi d’Assaig Mancomunitat de la Ribera amb Llum a l’atzucac, un dietari sobre la duresa de la vida quotidiana on no es contemplen concessions. Ramon va explicar que les coses que volia dir ja estaven escrites al seu llibre, i va reservar el temps de micròfon per a expressar la seva ‘solidaritat amb els presos polítics catalans’, en honor dels quals va llegir uns versos de Joan Vinyoli: ‘No té poder la fosca / per closa nit que sigui. / Guixa amb blanc les pissarres’. I es va endur l’ovació de la nit. Xavier Duran (Barcelona, 1959), amb L’imperi de les dades, un estudi sobre els avantatges i els perills de la societat hiperconnectada, va obtenir el XXIII Premi Europeu de Divulgació Científica Estudi General. I la cultura, fet i fet, va tornar a demostrar que té més que capacitat de resistència. Que fins i tot avança. Ho va dir el batlle d’Alzira, Diego Gómez, quan va recordar: ‘No farem cap pas enrere’ a l’hora de ‘refer el nostre compromís institucional i cívic per a estendre i estimar la nostra cultura, la nostra llengua compartida’.

Summary: Vicent Borràs guanya el Ciutat d’Alzira de Novel·la


Compromís ha presentat avui la nova coalició per al Parlament Europeu, on espera obtenir dos escons. La coalició s’anomenarà Compromís per Europa i inclou sis nous partits en comparació amb ara fa cinc anys: Nova Canàries, Més per Mallorca, Coalició per Melilla, Iniciativa del Poble Andalús, Esquerra Andalusista i Verds d’Europa. Fa cinc anys, va concórrer-hi amb la coalició Primavera Europa, de la qual formaven part també Equo, la Chunta Aragonesista (CHA), el Partit Castellà, Participa, Per un Món Més Just, Socialistes Independents d’Extremadura i Coalición Caballas. Van obtenir una mica més de 300.000 vots i un escó a Estrasburg, que Compromís i Equo es van repartir. Els partits de les Illes van obtenir 165.000 vots en les darreres eleccions al Parlament de les Illes Balears. La coalició ha reservat la tercera plaça a Equo, malgrat que encara no ha confirmat si en formarà part. Equo té signat un pre-acord amb Podem i IU en la coalició Unides Podem per a les eleccions espanyoles, europees i locals. El cap de llista, Jordi Sebastià, ha explicat que seran les bases d’Equo que acabaran decidint si Floren Marcellesi es torna a presentar amb Compromís.

Summary: Compromís afegeix sis socis nous a la seva coalició al parlament europeu


El Bundestag ha donat llum verda al tercer rescat de Grècia per 454 vots a favor, 113 en contra i 18 abstencions. Diversos membres del partit d’Angela Merkel havien expressat els seus dubtes però finalment Grècia tindrà accés a 86.000 milions d’euros en els pròxims tres anys, 23.000 dels quals els posarà Alemanya. El ministre alemany de Finances, Wolfgang Schäuble, ha defensat durant la seva compareixença prèvia a l’aprovació del tercer rescat per a Grècia que només així podrà tornar a créixer l’economia grega, encara que ha subratllat que els ajustos són ‘irrenunciables’ per continuar dins de l’euro. Ha reconegut que la decisió final d’aprovar el rescat no ha estat fàcil de prendre, sobretot tenint en compte la relacions entre el govern alemany i el govern grec durant els darrers mesos.

Summary: El parlament alemany aprova el tercer rescat a Grècia


Aquesta setmana ha sortit publicat el llibre Cataluña. Año cero (Espasa), escrit pel periodista Ernesto Ekaizer, que col·labora en diversos mitjans de comunicació catalans i espanyols. El Periódico va fer-ne un avançament editorial, reproduint diàlegs sencers entre els assistents a la reunió que hi va haver el 25 d’octubre del 2017 a la nit al Palau de la Generalitat, dos dies abans de la declaració d’independència. Dos dels assistents a la reunió, Lluís Llach i Marcel Mauri, han denunciat que això que diu el llibre és fals; ‘De les paraules que se m’atribueixen em reconec en tres. La resta és tot fals. No hi ha vergonya’, va dir Llach. I Mauri va piular: ‘Jo no m’hi reconec en cap. Ni de la resta de teòrics components d’aquella reunió. Per cert: lamento trencar relats masclistes però la Marta Rovira no va plorar ni en aquella ni en cap reunió a la qual jo assistís’. Dos dies després, RAC-1 ha entrevistat Ekaizer sobre el llibre, però no li ha demanat per aquestes crítiques, que el periodista fins ara ha ignorat. De les paraules que se m'atribueixen em reconec en tres. La resta és tot fals. No hi ha vergonya. https://t.co/4Pd25cm88p — Lluís Llach (@lluis_llach) November 24, 2019 Jo no m’hi reconec en cap. Ni de la resta de teòrics components d’aquella reunió. Per cert: lamento trencar relats masclistes però la @martarovira NO va plorar ni en aquella ni en cap reunió a la qual jo assistís. https://t.co/92jmIh8enl — Marcel Mauri de los Rios (@marcelmauri) November 25, 2019 Avui Ekaizer ha tingut l’oportunitat de dir-hi alguna cosa, en l’entrevista que li han fet en un dels programes on col·labora habitualment, el ‘Versió RAC-1’. Però l’entrevistador en cap moment no li ha demanat per la polèmica, per les crítiques de Llach ni de Mauri. Ans al contrari, ha llegit justament un dels fragments que Llach qualificava de falsos. ‘Parlàvem de Lluís Llach, que en un determinat moment —a la pàgina 46— diu “us vaig creure i a molta gent li he donat la meva paraula, sóc cantant i no polític, hem mentit a la gent del carrer.” I demana al president que no es rendeixi i que anar a eleccions és inacceptable.’ Ekaizer ha respost: ‘Bé, Lluís Llach és una persona que és molt conseqüent amb si mateixa, molt sentimental, i realment el que jo explico de la trobada és que Puigdemont es veu molt tocat per les paraules de Llach. Molt tocat. Es fan una abraçada i no només això, es xiuxiuegen coses. Lluís Llach és un símbol per a Catalunya i ell juga aquest paper. Aleshores, demanar-li profunditat, tractar-lo com un polític, em sembla inapropiat.’

Summary: Ekaizer menysté les crítiques de Llach i Mauri al seu llibre sobre una reunió decisiva abans del 27-O


La coalició opositora Partit Blau i Blanc, encapçalada per Benny Gantz, ha reconegut la seva derrota a les eleccions generals d’Israel, en el moment que els resultats oficials han indicat una majoria de la coalició dirigida pel primer ministre, Benjamin Netanyahu. El número dos de la coalició, Yaïr Lapid, ha dit que el Partit Blau i Blanc serà a l’oposició i convertirà la vida política del Likud de Netanyahu ‘en un infern’, segons que ha informat el diari israelià Haaretz. ‘La Kenésset serà un camp de batalla’, ha dit Lapid. El Partit Blau i Blanc ha obtingut tants escons com el Likud, que segurament formarà una coalició parlamentària que li donarà la majoria. El president d’Israel, Reuven Rivlin, començarà la setmana entrant les consultes amb tots els polítics partits amb l’objectiu de formar govern. Els contactes s’han ajornat fins a la setmana vinent perquè, d’acord amb la llei israeliana s’ha d’esperar que els resultats electorals siguin definitius. Rivlin ha visitat la Comissió Electoral del parlament per veure el recompte de vots. Rivlin s’haurà de reunir amb tots els partits polítics que aconsegueixin escons a la Kenésset abans de recomanar un dels diputats electes com a primer ministre. L’elegit tindrà llavors vint-i-vuit dies per a formar govern, prorrogables catorze dies més.

Summary: L’oposició reconeix la victòria electoral de Netanyahu