S’espera en un banc mentre mira el mòbil. Rere seu s’alça la fageda de butxaca del Museu Can Framis. Està cansat. La promoció d’Elektra, el darrer CD que publica ha fet que se n’anés de matinada de Mallorca. Joan Miquel Oliver (Sóller, 1974) fa una broma amb el seu cap de premsa. Li comento que la fotògrafa fa tard i ell lamenta haver-se tacat mentre dinava bacallà. Baixem pel carrer i ens endinsem en els límits de la superilla del Poblenou. Gronxadors, asfalt pintat de colors, xivarri i nens fugint de cotxes fantasma. Acabem en un restaurant vegetarià anomenat ‘Sopa’. Oliver admet que prefereix pujar a l’escenari en comptes d’enfrontar-se a una gravadora. La ronda de concerts comença el dia 30 als Encants de Barcelona, a l’octubre fa un hat trick mallorquí: Porreres, Inca i Sant Llorenç des Cardassar. Hi entrem. Sona alguna cosa indesxifrable i sacseja les espatlles. Tria una taula arraconada i es demana una aigua amb gas. La calor és insuportable. Amb Oliver conversem sobre les seves rutines i el procés creatiu, d’Elektra i la trilogia que tanca, d’Antònia Font, de la llibertat d’expressió i també d’actualitat política. —Comencem per ‘Honey’, la primera cançó del CD. Relateu la vostra rutina com a compositor i dieu que és ‘una vida quasi, quasi normal.’ Què s’escapa de la normalitat, el quimono que us poseu a l’estudi? — No, se suposa que la meva feina ha de ser una cosa desordenada i que escric només quan em ve la inspiració. No hauria de tenir cap rutina, però, sí, en tenc una. Vaig a l’estudi, pens en les meves coses, faig les meves hores. I vaig explicar-ho a un amic i em va dir: ‘Ostres, tens una vida quasi, quasi normal.’ —Us imposeu un horari d’oficina? —No és que me l’imposi, m’agrada. M’agrada molt. A mi la rutina em va bé. —De veritat? —Sí, anant de ronda, un dia dorms cinc hores. I un altre no en dorms dotze, però en podries dormir. I t’avorreixes i et sobra el temps. Llavores no pots menjar mai com vols perquè sempre estàs pel món… i menjar bé pel món és impossible. I jo, m’aixec al matí, cafè amb llet, qui sap què , una pastilla… —Una pastilla? —Només una, eh . —… —I després me’n vaig amb bicicleta. Carril bici, estudii i faig les coses que haig de fer. A les dues me’n vaig. Din a casa amb la família. Faig una becaina i després, cap a les cinc i mitja, vaig cap a l’estudi i m’hi estic fins a les nou o les deu. Torn, sop, mir un poc de Netflix i me’n vaig a dormir. Cada dia que puc faig això. M’és igual que sigui Nadal o diumenge. —Però… la pastilla també és part de la rutina? — El Pharmaton Complex és un complex vitamínic. M’ho prenc perquè avui dia no estàs mai segur de la qualitat dels aliments i de la procedència. Potser et falta qui sap què i no ho sap. Amb un Pharmaton Complex ho arregles. —Tornem a la cançó. Per què la tituleu ‘Honey’? —’Honey’ és com dir carinyo en anglès. És una cançó que jo canto a la meva parella figurada i li dic: ‘Honey, no et preocupis, tot anirà bé perquè sóc quasi, quasi normal. M’ho ha dit un paio, per tant, no et preocupis.’ —La rutina és la mateixa si componeu una cançó o si escriviu un llibre? —Més que rutina, quan sóc dins un projecte faig tantes hores com puc, saps? Però és clar, he de menjar, he de dormir, he de fer una mica d’esport, perquè ja tinc quaranta-quatre anys i, si no en faig, no em trob bé… I això implica que m’haig de distribuir bé les hores. —Feu servir els mateixos automatisme quan escriviu llibres i lletres? —Sí, jo cerc connexions conceptuals d’imatges, combinacions de conceptes i això val tant per a les cançons com per a un llibre. —Feu escriptura a raig? Improviseu i no ho reescriviu? —Procur no repassar. Es nota molt quan un llibre és molt repassat. No ho sé. El darrer llibre que he fet  no n’és gens, de repassat. —Ni una vegada? No us l’heu llegit? —Sí, me l’he llegit, però quan ja era publicat. És un llibre que vaig escriure tan de pressa, en quinze dies, que no el vaig gaudir. El vaig escriure i prou. I quan el tenia publicat, vaig pensar, ‘hòstia, no l’he gaudit’. I l’he llegit i l’he assaborit dues o tres vegades. —I què us va semblar? —Boníssim . M’agradava, me’l llegia com si l’hagués escrit algú altre. Això d’anar a darrere i corregir, no sé… Per exemple, el darrer com aquest que m’ha agradat és Permagel, un llibre molt venut. —Sí, d’Eva Baltasar. —M’ha encantat perquè es nota que ella no hi ha anat a darrere. Ella comença, taca-tac taca-tac taca-tac . I llavors, diu, ‘bé, s’ha d’explicar tot’. I para i comença a explicar una altra cosa. Un escriptor més convencional ho reescriuria, però ella no. Ella tira endavant. Em va encantar el llibre. —En la presentació del disc a Palma vàreu explicar que hi ha un component personal en les lletres perquè citeu els vostres pares i familiars. Quines són? —Hi ha una cançó que parla de les mamàs, ‘Hipotèrmia’: ‘Era una nina que tenia molt de fred’ . A ‘Honey’, hi he citat el pare. Elektra és un conflicte familiar amb assassinats per allà al mig. Tenia ganes de posar-hi unes cites i d’incloure-hi aquesta temàtica familiar. —Com són els pares de Joan Miquel Oliver? —El pare i la mare són dues persones molt lúcides, molt intel·ligents. Record que un dia la mare, per telèfon, em va dir: ‘No ho sé, xerra amb ton pare, que t’aclaresqui.’ És a dir, que t’aclarirà les coses. Em va fer molta gràcia. Llavors, un altre dia, el pare va fer una frase que trob genial. Diu: ‘El món és un món egoista. Tothom va a la seva.’ Continua pensant una estona i hi afegeix: ‘Tret de jo, que vaig a la meva.’ És genial . —Elektra tanca una trilogia de discs. Per què aquests títols amb referències a la mitologia grega? —En el primer disc hi ha un tema que es diu ‘Pegasus’. I en Quimi Portet em va dir: ‘Ostres, Joan Miquel, crec que ‘Pegasus’ podria ser un títol per a un disc boníssim.’ Hi vaig pensar, i sí. A mi la cançó que m’agrada més d’aquest disc és ‘Marès a radial’. I en Quimi, amb qui vaig enregistrar les veus, em va dir: ‘Això, ningú no ho entendrà. La gent no sap què és el marès i una radial…’ I vaig pensar que tenia raó. Per això li vaig posar Pegasus. Llavors, quan vaig valorar amb l’Albert Pinya, el pintor, de fer més discos, se’m va acudir de tirar un poc de mitologia. Jo, quan deia ‘Pegasus’, pensava més en la constel·lació: ‘Venim de Pegasus, solcant oceans’ . I l’Albert Pinya, el paio, va dibuixar un pegàs , un cavall alat. Que també és una constel·lació, evidentment, però, ostres, podríem tirar per aquí… Atlantis i Elektra. ‘Elektra’ és un títol que m’agrada molt. —És un personatge femení molt potent. —Molt potent. A més, nosaltres fem la feina amb electricitat. L’electricitat es mesura amb watts, que és la força. L’electricitat genera força. La diferència entre els homes i les dones és la força i res més. I és jugar una mica amb tot això. —Elektra és la gran protagonista del CD. Quina interpretació feu del mite? — Crec que l’explic tal qual. És temàtica feminista. És un personatge que va viure amb el patriarcat plenament consolidat. La guerra de Troia és el súmmum de la testosterona. El pare d’Elektra, Agamèmnon, n’era el capità més important. Hi ha un merder familiar pel mig. Quan ell és a la guerra, la mare s’enrotlla amb un altre. I quan torna, la mare l’assassina. L’Elektra ese’n vol venjar però no pot. No pot perquè és una dona. I la seva germana li diu: ‘Escolta, ara et mataran a tu. Vés alerta.’ Llavors exilia el germà petit. I quan torna, que ja és gran, i sense dir qui és, els mata tots . —Abans heu mencionat els watts. A la cançó hi ha un vers que diu: ‘Jo et donc tots es meus watts.’ Aquesta mena d’ofrena es transforma en la guitarra que tanca la cançó? —Clar. És una guitarra molt elèctrica. És Elektra, electricitat, guitarra elèctrica… Nosaltres, sense electricitats, no podem treballar. Ningú no pot treballar, però els músics menys. La guitarra elèctrica, tu l’escoltes i, hòstia, és com si l’electricitat sonés a través de l’instrument. Perquè hi ha altres instruments elèctrics que no ho semblen, però la guitarra, sí. Fa un nyééééééé . —Elektra és la protagonista, però també hi creeu un altre personatge: Hipotèrmia. I convertiu una malaltia mal parida en un personatge trist i discriminat que fa molta pena. —Exactament. Ella és la deessa dels ultracongelats. Els grecs ho divinitzaven tot. Tot tenia un déu. Fins i tot els escorpins en tenien. Allà hi fotien  una estàtua i, hòstia, compte. I vaig pensar que podia haver-hi aquesta deessa. És una santificació pagana dels morts per congelació. Fa pena, aquest personatge. Pobra nina. —D’aquesta trilogia, Elektra és el primer CD coral. Xarli Oliver i Jaume Manresa tenien veu i vot a l’estudi. Com ha estat l’entesa? —Ha estat una evolució de les gires. Tot sonava molt bé dalt de l’escenari. Ens ho passàvem molt bé tocant i ens passàvem les proves de so improvisant. Sortien coses molt guapes. De fet, el nostre tècnic ens deia que havíem de fer un disc de proves de so. —De proves de so? —Sí, enregistrar les proves de so i publicar-les tal qual. De vegades començàvem a tocar i ell flipava. Crec que ha estat un encert adaptar la formació del directe al CD. Jo n’estic molt convençut. —Pegasus i Atlantis són dos CD molt personals. No costa de delegar o de consensuar en la creació d’un projecte com aquest? —Per mi era l’opció més fàcil. Jo sempre vaig a la més fàcil, no em complic perquè sí. ‘Fàcil’ és sinònim de ‘ràpid’ i, com més ràpid, millor. Així tinc temps per a unes altres coses. Uns altres discos, unes altres músiques, uns altres tot. —Llavors hi ha un quart element a ‘Líquens arborescents’: la veu de Joana Gomila? —Et cagues. Hi ha uns quants arranjament molt aguts i volia que els cantés una dona. En Jaume havia produït Folk Souvenir de la Joana i va dir que havia de ser ella. A més, ha viscut al Brasil i té molt per mà la seva música. La cançó és cent per cent samba. Una samba un poc psicodèlica, un poc embarbollada, bruta… però gairebé és una samba. —I més cap al final hi ha una cançó que es titula ‘Me’n vaig a viure a Lleida’. Sincerament, jo no us hi veig. És l’antítesi de Mallorca. — Lleida és el símbol de l’oest català. Em cag en tot, pas de tot, estic petat i me’n vaig a Lleida. Me’n vaig a l’oest i deixau-me tranquil. —A la nota de premsa definiu la cançó com: ‘Empatia dels catalans de llevant amb els catalans de ponent, allunyats de la gran capital Barcelona.’ —El problema de Barcelona és que s’hi ha de venir. Si ets català i vols treballar has de venir a Barcelona. No passa res, eh. —No sóc precisament de Barcelona… —No hi ha res de dolent en venir. Però quan hi véns, ja et diuen: ‘És que els mallorquins no sé què.’ Als grups de Lleida també els ho diuen: ‘Els lleidatans no sé què.’ I canten amb l’accent de Lleida… Hòstia, no fotis, com si fos una cosa molt excepcional. Com vols que cantin? En fi. —A la cançó hi ha un vers en què dius que entraràs amb tractor a Barcelona. Això és una imatge típica de l’1-O. —Això és inspirat en el primer d’octubre, sí. La cançó va ser feta en aquell moment. —I com veieu la situació política? —Encallada. Catalunya té un interlocutor que no vol parlar. És una lluita molt desigual. És un govern d’una comunitat autònoma parlant amb un estat que té de tot. Catalunya no té res. No té jutges, no té veu, no té res. Res de res. És una lluita molt desigual. Només depenem de la voluntat del poble espanyol, al cap i a la fi. Que ho arribin a entendre i que facin que Espanya hi hagi un govern que pugui tractar aquestes qüestions. Depenem només d’això, perquè nosaltres no hi podem fer res més. —Les lluites desiguals poden ser històries molt èpiques o molt tristes. —D’èpica, res. Quan ets en una mani i comences a veure policies amb porres et cagues viu. Acolloneix. D’èpica, res. Jo ho veig una cosa lamentable. —Quan escriviu també teniu un vessant polític? —Jo sempre escric per evadir-me. Els meus llibres i CD són un contrapunt de la realitat per no dir que són el contrari. En aquell moment, el primer d’octubre, arribes a casa i et surt aquesta cançó. Em va sortir. És veritat que no havia fet cançons polítiques, però em va sortir. Si m’ha sortit, per què l’havia de censurar? —Vàreu participar fa poc al concert per la llibertat d’expressió de Palma. Com va ser el retorn als escenaris amb Antònia Font? —Molt bèstia. Era ple de gent. Va ser només pujar i sentir un rugit. Jo tremolava. Va ser una experiència brutal. Després de tants anys sense tocar, va venir molta gent. Sobretot joves que no ens havien escoltat mai en directe. Unes cares… però crec que vàrem flipar més nosaltres . —Amb una resposta com aquesta no us entren ganes de tornar-hi? —A aquesta escala, sí. És una rauxa d’adrenalina, però a escala creativa tinc una altra història entre mans. Podríem fer més discos d’Antònia Font, però hauríem de canviar moltes coses, no podríem enganxar-nos a on vàrem deixar el comptador. Figura que cada membre del grup ha fet les seves evolucions particulars. —El concert és arran de la condemna a la presó i el posterior exili de Valtònyc. Aquesta setmana mateixa Bèlgica s’ha negat a extradir-lo. Què en penseu? —És evident què en pens, no? A Bèlgica no és que això que ha fet en Valtònyc tingui menys condemna. En comptes de tres anys i mig, un any de presó. O en comptes de presó, multa. A Bèlgica han dit, simplement, que no existeix. Conceptualment, aquí algú s’equivoca. T’ho pares a mirar i veus que Bèlgica és un país més avançat. Ha anat més enllà i això aquí no passa. Hòstia, fem-nos-ho mirar… Hi ha molta diferència. T’ha dit a la cara que això no existeix. Que no és res. —Creieu que el seu cas, així com Pablo Hasél, La Insurgencia i molts altres, acabaran generant una atmosfera d’autocensura entre els artistes? —Pot ser, sí. Ningú no vol anar a la garjola. Ningú no es vol complicar d’aquesta manera. És evident que si tu no vols tenir problemes, sobre algunes coses ja no pots escriure. —En el vostre cas, sobre què no escriuríeu? —És veritat que a mi tots aquests temes, els tòpics del rap: capitalisme, el rei, etc., com a creador, no m’interessen. Per tant, a mi no m’afecta, però, hòstia, la música rap s’ho fonamenta. Ara tots els grups de rap, què? Han d’estar cagats i han de pensar que acabaran a la presó? Això no té sentit. —Tornem a Elektra. Tanqueu el CD amb un ‘Bucle Infinit’. És un comiat alegre o amarg? —És un tornar a començar. —I això és bo o dolent? —Aquesta cançó no parla del tancament de la trilogia, tan sols. Parla d’un acabar i tornar a començar en general. En la vida, en les relacions, tot. Bo o dolent? Depèn. Quan una cosa s’acaba es pot acabar per molts motius. Quan les coses s’acaben, mmmmm… Malament. Qualsevol cosa. Per exemple, una relació. Quan s’acaba pot ser per bé, però hi ha coses que són per mal. —I què us marqueu per al futur? —No sé, ara vull acabar la promoció i començar a tocar . —I quan comenceu? —El dia 30 a aquí als Encants. Tenc un vermut. I els dies 11, 12 i 13 d’octubre toquem a Porreres, Inca i Sant Llorenç des Cardassar. —És veritat que us diuen que toqueu poc a Mallorca? —Sí que m’ho diuen, és veritat. No hi ha tant d’espai i tampoc no hi ha tanta tradició d’anar a concerts pagant com aquí. La gent està més acostumada a anar a concerts gratuïts a les festes dels pobles. —I per acabar, jo he vingut aquí escoltant Joan Miquel Oliver, però què escolta Joan Miquel Oliver? —Mira, estic escoltant un CD de Frank Zappa que es diu We are only in it for the money . És un disc excel·lent. Te’l recoman, té unes lletres increïbles. És una espècia de conya dels anys hippies. San Francisco i tot plegat. És un disc d’aquella època, el 1968. —Alguna cosa més? —Bé, tinc un iPod així de petit  i allò que hi tenc allà va sonant. Hi he escoltat Eeals i també Jay Jay Johanson, un CD que es diu Tatto. És un paio molt elegant. Canta així amb un to una mica operístic.

Summary: Joan Miquel Oliver: ‘No havia fet cançons polítiques, però després de l’1-O me’n va sortir una’


Un atemptat amb bomba al centre d’Ankara ha causat almenys vint-i-cinc morts i una setantena de ferits, segons fonts oficials. L’explosió ha estat al cor comercial de la capital turca, entre el bulevard d’Atatürk i l’avinguda de Ziya Gökalp. Segons alguns mitjans, un cotxe bomba ha esclatat quan ha topat amb un autobús. Unes quantes ambulàncies i vehicles de bombers s’han desplaçat fins al lloc de l’atemptat i s’ha evacuat la zona per la possibilitat d’una segona explosió. #BreakingNews: The moment of explosion in #Ankara (#Turkey)pic.twitter.com/D4gBShzQAN via @D8News#Video — Marc Serra (@MarcSerra21) 13 de març de 2016

Summary: Un atemptat al centre d’Ankara causa almenys 25 morts


Catalunya i el País Valencià són a la cua en l’execució de les inversions pressupostades. Entre el 2015 i el 2018, el percentatge de les execucions va ser del 65,9% al Principat i del 64,1% al País Valencià, mentre que la mitjana de l’execució a tots els territoris de l’estat espanyol va ser del 75,3%. Les Illes s’acosten més a la mitjana, amb un 74,1%, però també són molt lluny de Madrid, on van arribar més inversions de les previstes: el 113,9%. Segons un informe elaborat pel Departament d’Economia del govern català, molt centrat en les dades Catalunya, entre el 2013 i el 2018 van deixar-se sense executar un terç de les inversions compromeses al Principat. En nombres absoluts, això vol dir que s’han esvaït 2.214 milions de 6.708. A més, el pes de les inversions de l’estat espanyol al Principat sempre ha estat per sobre del pes del PIB català i, la majoria dels anys, també per sota del pes de la població (16%), atès que ha oscil·lat entre el 10% i el 16% de la inversió pressupostada. Si s’avalua la mitjana d’inversions per habitant, entre el 2015 i el 2018, va ser de 402 euros l’any al Principat, mentre que la mitjana de tots els territoris va ser de 620 euros. Les Illes i el País Valencià estan per sota del Principat. Aquestes inversions representen l’1,3% del PIB català, un percentatge molt similar al de les Illes (1,4%) i inferior al del País Valencià (1,6%). Els tres territoris estan per sota de la mitjana estatal a les comunitats autònomes respecte al seu PIB, del 2,4%. Les inversions en infrastructures a Catalunya Si s’analitzen les inversions en infrastructures, a Catalunya es va executar el 77% de les inversions que tenen a veure amb el Ministeri de Foment espanyol i les empreses que en depenen entre el 2001 i el 2017. De 24.800 milions previstos, se’n van deixar d’executar 7.400 milions. Només hi va haver un any en què l’execució va ser més alta que no es preveia: el 2012, amb un 105,8%. El 2015, va ser l’any amb una execució més baixa, del 48,8%: menys de la meitat dels recursos que s’esperaven. L’informe també conclou que les inversions només van tenir un pes equivalent a la població o al PIB de Catalunya entre el 2007 i el 2010, coincidint amb inversions en carreteres i ferrocarrils, aeroports i ports. Després, la davallada va ser molt important, especialment el 2014 i el 2015, amb inversions inferiors als 500 milions, un 7,5% del total d’inversions a tots els territoris de l’estat espanyol.

Summary: Catalunya i el País Valencià, a la cua en l’execució d’inversions de l’estat espanyol


El PP i C’s han paït malament l’acte dels batlles sobiranistes de l’Associació de Municipis per la Independència (AMI) i l’Associació Catalana de Municipis i Comarques (ACM), que ha tingut el suport del govern, del vice-president Junqueras i del president Puigdemont. Com és habitual, les reaccions de l’unionisme s’han basat a desacreditar l’independentisme. Segons que explica Europa Press, fonts del govern espanyol considera que l’acte ha estat ‘una altra iniciativa fracassada dels independentistes’. Acusen el govern de Puigdemont d’utilitzar els ajuntaments per a fugir de les seves responsabilitats i reiteren l’amenaça judicial de portar als tribunals tots els ajuntaments que col·laborin amb l’organització del referèndum. La Moncloa també diu que la convocatòria –que ha comptat amb uns cinc-cents batlles– ha quedat ‘lluny de les expectatives’ perquè han representat ajuntaments de municipis petits que representen ‘un terç de la població’. Pel que fa a C’s, la líder del partit a Catalunya, Inés Arrimadas, ha utilitzat el mateix argument que els batlles que avui han assistit a l’acte representen ‘només’ el 43% dels catalans. Arrimadas ha assegurat que els independentistes fa molts anys que fan aquest tipus d’actes i que cada vegada ‘són menys’. Segons la portaveu de C’s, això demostra que el referèndum no es podrà fer. Tant el PP com C’s obvien, no obstant això, que ahir l’Ajuntament de Barcelona va rebutjar una moció del PP que demanava de no participar en el referèndum. La batllessa, Ada Colau, no ha assistit a l’acte d’avui, com la majoria de batlles dels comuns. Aquests estan a l’expectativa dels detalls que doni el govern sobre l’organització i de les garanties que tingui la consulta, i és previst que s’expliquin dimarts. L’argument del PP i de C’s cauria pel seu propi pes en cas que Barcelona i els altres ajuntaments governats pels comuns, a més d’alguns dels del PSC que ja han manifestat en aquesta línia, decidissin finalment de col·laborar en l’organització del primer d’octubre. Així mateix, tampoc han tingut en compte que diversos batlles sobiranistes no han pogut assistir a l’acte d’avui per qüestions d’agenda, però que igualment han signat el manifest.

Summary: El PP i C’s, irats amb l’acte dels batlles en suport al referèndum


El magistrat andorrà Josep Casadevall (Girona, 1946) ha estat jutge i vice-president del Tribunal Europeu dels Drets Humans (TEDH) entre el 1996 i el 2015. Casadevall ha viscut vint anys a Estrasburg i coneix perfectament el funcionament del TEDH, el tribunal on poden acabar els casos oberts contra els dirigents independentistes catalans. Va formar part del tribunal que va sentenciar contra la doctrina Parot i va signar la sentència que condemnava l’estat espanyol per haver vulnerat la llibertat d’expressió d’Arnaldo Otegi. Davant les decisions dels tribunals espanyols contra els líders independentistes, la possibilitat de recórrer a la justícia europea per possibles vulneracions de drets fonamentals ha agafat força les últimes setmanes. En aquest context, conversem amb Casadevall per saber més a fons com funciona el TEDH i fins a quin punt pot obligar a rectificar sentències de la justícia espanyola. —Una sentència del TEDH és d’obligat compliment? —En efecte, en mèrits de l’article 46 del conveni europeu, els estats membres s’obliguen a conformar-se a les sentències definitives del TEDH. L’òrgan que té la competència de supervisar i controlar-ne l’execució és el Comitè de Ministres del Consell d’Europa, representats pels seus delegats. És un òrgan polític. Amb més dificultats o menys, depenen de les circumstàncies de cada cas; a la pràctica els estats es conformen i executen les sentències del tribunal. —Vau ser president de la secció tercera del TEDH que va condemnar Espanya per la doctrina Parot. En aquella ocasió, l’estat espanyol va haver d’acatar la sentència i alliberar presos d’ETA. —Aquest és un cas model d’execució espontània i immediata. Les autoritats judicials espanyoles van fer seva tot seguit la sentència d’Estrasburg. En un parell de dies, en van extreure les conseqüències sense necessitat de cap requeriment d’execució i la van fer extensiva a tots els casos pendents que presentaven el mateix problema. —Per què és tan lent el Tribunal d’Estrasburg? Hi ha processos que tarden anys a resoldre’s. —Tot i tractar-se d’una instància internacional, a voltes la durada d’un procediment davant el TEDH pot ser més ràpida que en un sistema intern. Depèn de l’estat afectat, del nombre de demandes que hi ha pendents en relació amb aquell estat i del sistema de prioritats establert pel tribunal en funció de la gravetat de les queixes formulades. Els afers relatius al dret a la vida, tortures o tractament inhumans o detencions il·legals o arbitràries (articles 2, 3, 4, 5), per exemple, són tractats amb prioritat respecte d’altres tipus de violacions que es consideren de menys gravetat. —Que primer s’hagi d’esgotar la via interna no va en detriment dels encausats, si es vulneren drets fonamentals? —Pot ser, però ningú no pot acudir a un tribunal internacional si no ha esgotat prèviament tots els recursos interns; en el cas el TEDH, si no ha donat abans la possibilitat a les autoritats nacionals de redreçar la situació o la presumpta violació de drets fonamentals de la qual se l’acusa. És un principi general de dret internacional. —El TEDH pot revisar una sentència per rebel·lió i sedició o només valora si el judici ha estat just? És a dir, entra a valorar si s’ha comès el delicte? —Pot entrar-hi. Cal tenir present que els estats són lliures i sobirans per a legislar com ho entenguin i, en el camp del dret penal, imposar les sancions que estimin ajustades. Evidentment, el TEDH verificarà si el demandant ha tingut un judici equitatiu, però també pot verificar, i ho fa en la pràctica, la correcta aplicació del dret intern, la jurisprudència nacional, la previsibilitat, el just equilibri i la proporcionalitat entre els fins legítims perseguits i els mitjans emprats, tot plegat a la llum del conveni i de la jurisprudència europea. —Segons la jurisprudència, quines condicions s’han de donar per a un judici just? —Totes aquelles garanties previstes per a salvaguardar el dret a un judici equitatiu anunciades a l’article 6 del Conveni Europeu, garanties que es retroben gairebé sempre en les disposicions constitucionals dels estats membres. Per exemple, la durada raonable del judici, que el faci un tribunal independent i imparcial establert per la llei, que es garanteixi el dret a la defensa, que se’n faci publicitat… Hi ha una multitud de sentències del TEDH en aquesta matèria i l’article 6 és un dels més invocats. —I si conclou que no hi ha hagut les condicions per a un judici just, en quina situació deixa una sentència emesa a partir d’un judici sense garanties? —En aquest cas, el TEDH constatarà una violació de l’article 6 i atorgarà una compensació econòmica pel dany moral i l’estat condemnat n’haurà d’extreure les conseqüències a efectes de reparar la violació i en funció de les previsions del dret nacional. Molts estats ja tenen previst i legislat un procediment a tal efecte. El demandant podrà demanar la reobertura del procediment intern o la revisió del judici. —El TEDH és format per jutges proposats pels governs de cada estat. Quines garanties d’independència té el tribunal? —Efectivament, els jutges són proposats pels executius en una llista de tres, subsegüent a un concurs intern, però són elegits per l’Assemblea Parlamentària del Consell d’Europa. Una volta elegits, gaudeixen d’absoluta independència i ningú, menys encara l’estat del qual són nacionals, pot interferir en les seves decisions. Llevat que es demostri la contrària, se’n presumeix la independència i imparcialitat. —Un jutge espanyol té alguna mena d’influència en un cas que afecti un ciutadà de l’estat que hagi recorregut a la justícia europea? —Tal com fou concebut el sistema europeu de protecció el 1950, el Conveni Europeu preveu que el jutge nacional participi com a membre de ple dret en la sala que judica un afer contra el seu país. Això representa un vot sobre set si es tracta d’una formació de sala, o d’un vot sobre disset si es tracta d’una gran sala. El jutge nacional, que és jutge i no pas l’advocat de l’estat demandat, vota segons la seva consciència i molt sovint contra el seu propi estat. Cal fer notar que el jutge nacional, quan actua en formació de jutge únic, no pot decidir declarar inadmissibles demandes contra l’estat del qual ell n’és nacional. —El Tribunal de Justícia de la Unió Europea (TJUE) també jutja possibles vulneracions de drets fonamentals? —El TJUE, quan s’ha de decidir sobre vulneració de drets i llibertats fonamentals, aplica la seva Carta de Drets Fonamentals (Carta de Niça) per bé que ho fa a la llum de la jurisprudència del TEDH. Les competències i els procediments d’aquests dos tribunals són diferents, tot i que en determinades situacions es poden trepitjar. Per clarificar les competències, es va redactar un projecte que consistiria en el fet que la Unió Europea, com si fos un estat més, ratifiqués el Conveni Europeu, però fins ara no hi ha hagut acord. —En aquest cas, les sentències són més ràpides i d’obligat compliment? —No puc confirmar que siguin més ràpides, pot ser que sí; en tot cas, sí que són d’obligat compliment.

Summary: El Tribunal d’Estrasburg podrà jutjar si Espanya ha vulnerat el dret intern amb els presos catalans


Junts per Catalunya i el PNB van viure una situació de tensió a començament d’any, quan feia poques setmanes de les eleccions del 21-D i uns mesos abans de l’aprovació del pressupost per part del PNB. Feia pocs dies de les eleccions, en què JxCat es va imposar contra pronòstic com a força independentista més votada, quan el lehendakari, Íñigo Urkullu, va declarar que ‘no es podia pensar a dirigir un país de manera telemàtica’. El mes de gener els trenta-quatre diputats de JxCat signaven una carta privada adreçada a l’executiva del PNB per expressar ‘el malestar per les recurrents declaracions des de la vostra formació política i fins i tot des de la lehendakaritza, posant en dubte la legitimitat del govern de la Generalitat de Catalunya’. Així consta en la carta a què ha tingut accés el diari Gara. Fonts de JxCat han confirmat a VilaWeb que, efectivament, van enviar aquesta carta en què es demanava a l’Euzkadi Buru Batzar del PNB ‘respecte pels drets dels nostres diputats i diputades’ i compromís ‘amb l’acceptació d’uns resultats que ordenen la restitució de les nostres institucions, amb el president Puigdemont al capdavant’. I, apel·lant a ‘la defensa compartida dels principis democràtics essencials’, JxCat deixava clar que ‘cap democràcia no entendria que en una situació de repressió política pugui ajudar directament o indirecta aquells que han fet de la violència, la repressió i la negació del diàleg, la seva bandera, posant la unitat d’Espanya per damunt dels drets democràtics’. Aquesta carta va tenir una resposta seca i tibant per part del president de l’EBB del PNB, Andoni Ortuzar, que va dir: ‘Per les històriques relacions d’amistat que uneixen el PNB i a mi mateix amb Catalunya i el nacionalisme català, prefereixo donar per no rebuda la carta que em vau enviar i així no haver de respondre. Quan vulgueu i per al que vulgueu, sempre estarem disposats a trobar-nos bé en terres catalanes o en terra basca.’ A final d’abril, Ortuzar mateix va fer un discurs apassionat en el darrer Aberri Eguna, en què va dir que, ‘per una qüestió de principis, amb el 155 no hi juguem’, perquè el veia també com un atac al País Basc. I el PNB va expressar el compromís de no aprovar el pressupost de Rajoy si es mantenia vigent el 155. Fins que la setmana passada se’n va desdir i va permetre que els comptes tiressin endavant. Heus ací la carta enviada per Junts per Catalunya al PNB el gener proppassat: «Benvolgudes companyes i companys, Ens adrecem a vosaltres de manera privada i en tant que membres de l’EBB del Partit Nacionalista Basc. Un partit que ha estat, és i ha de ser, una referència nacional i internacional en la defensa dels drets nacionals. La vostra història, com la nostra, és plena d’experiències polítiques d’èxit, però és plena, també, d’experiències de dolor, persecució i exili per part de l’estat espanyol. Malauradament, i com sabeu, en ple s. XXI ens toca viure una d’aquestes experiències de persecució, presó i exili. El president Carles Puigdemont, juntament amb els consellers Puig, Comín, Serret i Ponsatí, viuen exiliats a Brussel·les; mentre que els consellers Forn, Turull, Rull, Romeva, Bassa, Borràs i Junqueras han patit o pateixen presó. Tots són víctimes de la repressió de l’estat espanyol, pel fet de ser fidels al mandat democràtic expressat a les urnes pel poble de Catalunya el 27 de setembre de 2015, i per haver fet efectiu el referèndum d’autodeterminació del primer d’octubre de 2017. Nosaltres, diputades i diputats de Junts per Catalunya, us adrecem aquesta carta per expressar-vos la nostra profunda sorpresa i malestar per les recurrents declaracions des de la vostra formació política i fins i tot des de la lehendakaritza, posant en dubte la legitimitat del govern de la Generalitat de Catalunya, com també les decisions i estratègies previstes per a continuar essent fidels al mandat reiterat a les urnes el proppassat 21 de desembre. En una situació política i social enormement complicada, en què hi ha molt patiment i dolor personals, hem revalidat la confiança de la societat catalana i liderem el bloc independentista que suma majoria absoluta amb setanta escons al Parlament de Catalunya. Per tot això, us demanem respecte pels drets dels nostres diputats i diputades, i que respecteu la decisió dels nostres conciutadans compromesos amb la lliure autodeterminació del Poble de Catalunya. Us demanem, en definitiva, que us comprometeu amb la democràcia i amb l’acceptació d’uns resultats que ordenen la restitució de les nostres institucions, amb el president Puigdemont al capdavant. Us ho demanem des de la defensa compatida dels principis democràtics essencials, i us ho demanem, també, perquè estem convençuts que cap democràcia –ni a Euskadi, ni a Catalunya ni enlloc del món– no entendria que en una situació de repressió política es pugui ajudar directament o indirectament aquells que han fet de la violència, la repressió, i la negació del diàleg la seva bandera, posant la unitat d’Espanya per damunt dels drets democràtics. Lluitar per la democràcia i els drets nacionals de Catalunya és lluitar també per la democràcia i els drets nacionals d’Euskadi. No fer-ho, ens allunya d’aquest horitzó de llibertat nacional pel qual foren creades les nostres respectives formacions polítiques. Finalment, us convidem a visitar-nos al Parlament de Catalunya, on podem debatre i dialogar, des del respecte i l’entesa mútua, sobre els nostres respectius projectes nacionals. Us saludem, amb el respecte i complicitat que us mereixeu, les 34 diputades i diputats de Junts per Catalunya.» I ací la resposta d’Ortuzar, adreçada a Elsa Artadi. És del 2 de febrer: «Benvolguda Elsa: Per les històriques relacions d’amistat que uneixen el PNB i a mi mateix amb Catalunya i el nacionalisme català, prefereixo donar per no rebuda la carta que em vau enviar i així no haver de respondre. Quan vulgueu i per al que vulgueu, sempre estarem disposats a trobar-nos bé en terres catalanes o en terra basca.»

Summary: JxCat va comunicar per carta al PNB ‘el malestar’ per l’actitud amb Puigdemont


El secretari general d’UGT de Catalunya, Camil Ros, ha rebutjat que es fes un referèndum unilateral d’independència (RUI) perquè no l’acceptarien totes les parts ni hi participarien i, per tant, implicaria de repetir una consulta semblant a la del 9-N. ‘El referèndum ha de ser de tots, i difícilment serà de tots si és unilateral’, ha argumentat Ros en una entrevista d’Europa Press, i ha afegit que el dret de decidir no havia de ser d’una part, encara que ho defensés més l’una part que l’altra, sinó que una consulta d’aquesta mena havia d’implicar també la participació dels favorables al no. ‘Tothom se n’ha de sentir partícip. No ha de semblar que ho convoquen els del sí o del no o del potser. Aquest és el gran repte’, ha sostingut, i ha remarcat que a Catalunya faltava un debat profund sobre els diferents models de país proposats per cada partit. Ha afirmat que el 9-N ja havia passat i que havia estat un bon exercici per a comprovar que el sí a favor de la independència tenia un gros social important, però ha reiterat que un referèndum vinculant havia d’atreure totes les opcions polítiques.

Summary: Camil Ros rebutja el RUI perquè no hi votarien sinó els partidaris de la independència


‘Sóc una persona d’ordre’, ‘Més de Keynes que de Karl Marx’ o ‘Som un país moderat, però som inflexibles en la nostra moderació i no volem que la prudència ens faci traïdors’ són tres de les frases que hi ha al llibre Pere Aragonès, l’independentisme pragmàtic (Pòrtic) que es va presentar ahir a la Casa del Llibre de Barcelona. Escrit per la periodista i politòloga Magda Gregori (1993), l’obra és un perfil biogràfic de 134 planes de l’actual vice-president del govern català, i més que possible candidat d’ERC a les eleccions catalanes. Va ser a la presó d’Estremera que el creient Oriol Junqueras va dir a l’ateu Aragonès, al costat de Marta Rovira: ‘Si li passa res a ella, et toca a tu.’ I a ell li ha tocat. Aragonès és l’actual home fort dels republicans en llibertat, i això ahir es va notar en una primera fila d’alts càrrecs i consellers d’ERC amatents a les paraules del l’home designat: Marta Vilalta, Roger Torrent, Alfred Bosch, Josep Bargalló, Alba Vergès, Ester Capella, Chakir El Homrani, Teresa Jordà, Josep Maria Jové, Joan Manuel Tresserras, Carles Mundó, Ernest Maragall, Marta Vilaret, Sara Bailac i Lluís Salvadó eren present en una sala amb l’absència de Gabriel Rufián i amb la presència de Josep González, president de la patronal PIMEC i home d’ordre com Aragonès. Pere Aragonès i, de fons, Magda Gregori (fotografia: Albert Salamé). El llibre, i l’acte d’ahir, conduït per les periodistes Neus Tomàs i Agnès Marquès, serveixen de carta de presentació del més que probable candidat a la presidència. Seria la culminació d’una carrera política meteòrica, molt de partit, disciplinada, que impressiona de veure: Pere Aragonès entra a setze anys a les Joventuts d’Esquerra Republicana (1998), a vint-i-un any n’és portaveu nacional (2003), a vint-i-quatre anys és elegit diputat al Parlament de Catalunya (2006), a vint-i-vuit anys hi torna (2010) i a vint-i-nou anys és cap de l’oposició a Pineda de Mar. Quan arriba als trenta encara la seva tercera legislatura com a diputat (2012), a trenta-quatre Junqueras el nomena secretari general d’Economia (2016), i a trenta-sis anys Quim Torra el nomena conseller d’Economia (2018) i vice-president. Si finalment aquest 2020 acaba convertint-se en candidat a la presidència, ho serà amb només trenta-vuit anys, dels quals vint-i-dos els ha passats dins el partit. Ara és el protagonista d’un llibre fet a còpia d’entrevistes dins el cotxe oficial, al despatx oficial i a la casa amb piscina, hort i jardí que Aragonès té al seu Maresme natal, on va néixer en una família benestant. ‘Com és que ets a ERC, si la cosa més natural és que haguessis estat de Convergència?’, va demanar la periodista Neus Tomàs, amb què provocà la rialla de la primera fila. I és que, tal com s’explica al llibre, Aragonès és marit de la Janina, militant convergent, i fill de Pere Aragonès, regidor independent per Convergència a Pineda el 1991 i el 1995. Nascut en una família benestant del Maresme, l’actual vice-president del govern és nét de Josep Aragonès i Montsant, batlle de Pineda de Mar durant vint anys (1966-1987), primer com a batlle franquista i després d’Alianza Popular. Empresari tèxtil. Dos besavis d’Aragonès també s’hi van dedicar, a la política: un al PSUC i un altre a ERC i USC. És a dir, a la família Aragonès hi trobem besavi, avi, pare i fill, polítics. Poca broma. Sense arribar a quaranta anys, i ja gat vell, Pere Aragonès va respondre així a Neus Tomàs: ‘Que per què no entro a CiU? Respondré bé, no patiu. La primera resposta és perquè jo sóc independentista, i quan em començo a implicar érem quatre. I la cosa més natural era entrar en un moviment independentista. I CiU acabava de fer president Aznar. No ho eren. Ni em passava pel cap. Impossible. Després per una altra cosa. ERC és un partit progressista i d’esquerres. Jo he tingut la sort de créixer en una família en què la condició econòmica no ha estat un problema, però això hauria de ser per a tothom. I això només ho pot aconseguir amb garanties ERC. Avui aquí hi ha molta gent de Pineda. Recordo que em deien: “Ara ets independentista i d’aquí a uns quants anys deixaràs de ser-ho i et passaràs a Convergència.” I jo els deia: “Passarà al revés.” I efectivament. Quan entro al partit, ERC a Pineda tenia 0 regidors i els de CiU, 9. Avui, ERC n’hi té 7 i CiU, 1. El gruix del catalanisme s’ha desplaçat cap a ERC.’ El viatge d’ERC cap al centre té en Aragonès un màxim exponent i Joan Manuel Tresserras en feia broma i tot: ‘No sé si sóc l’únic marxista de la sala, però el que ho sóc més, segur.’ Només cal llegir les paraules d’Aragonès al llibre per donar-li la raó. Diu Aragonès: ‘Entre Marx i Keynes, Keynes, perquè a diferència de Marx va posar en pràctica les seves teories i les seves propostes s’han anat implementant. Era un liberal, no un conservador. I base de la socialdemocràcia. Crec que Keynes tenia un punt de seducció intel·lectual més important que Marx . Considero que hi ha d’haver una intervenció estatal i un espai per al lliure mercat. S’ha de garantir la lliure competència, les empreses en posició de domini (monopoli i oligopolis) han d’existir només en aquells casos que siguin imprescindibles. Hem d’agafar Keynes i adaptar-lo a la realitat actual.’ Sobre l’independentisme pragmàtic que apareix al títol, un bon resum serien aquestes paraules extretes del llibre: ‘Som prou per guanyar un referèndum amb regles democràtiques però no prou per forçar l’estat a acceptar-ne el resultat. Per tant, cal eixamplar la base. L’estat espanyol no està en descomposició. Hem de ser el 70% o 80% a favor i aleshores podrem dir a l’estat: ara sí que sembla bé poder fer un referèndum sobre la independència? Ara tenim una majoria que al Canadà serviria per votar però que no és suficient a Espanya . Des de Madrid deuen tenir l’esperança que ens rendirem. No ho farem. Potser ara no tenim les condicions objectives, però no ens aturarem . En molts aspectes la posició dels comuns no està tan allunyada de la dels republicans. Hem de poder-los sumar com a autodeterministes en el proper pas endavant, en la següent fita en el camí cap a la independència.’ Al llibre i en l’acte d’ahir Aragonès considera que la via òptima és un referèndum pactat. Detalls finals Per acabar, un parell de detalls que apareixen al llibre, prou significatius. En primer lloc, les paraules que Aragonès va dedicar a membres de la City de Londres abans del Primer d’Octubre: ‘Vaig anar a explicar que la nostra prioritat era una negociació, però que volíem fer un referèndum per desembocar en un procés de diàleg’ (pàgina 35). La mateixa tesi que van explicar les defenses de Carles Puigdemont a Alemanya, tal com recull la resolució de Slesvig-Holstein (pàgines 13 i 16). En segon lloc, que durant tres anys Pere Aragonès, Lluís Salvadó, Albert Castellanos i Cesc Iglesias es reunien periòdicament amb Mas-Colell, aleshores conseller d’Economia, pensant previsorament en el traspàs de la cartera d’Economia de mans convergents a republicanes. ‘A mi m’agrada tenir les coses ordenades’, deia ahir Aragonès. Per entendre l’acte d’ahir, la fila zero, cal llegir la resposta que Aragonès dóna al fet que no fos detingut durant el 20 de setembre de 2017, quan la Guàrdia Civil va entrar a la conselleria d’Economia de la qual ell era secretari general. Com és que ningú no el va anar a cercar?, li demana Gregori: ‘Jo no estava implicat en l’organització de l’1-O. Arriba un moment que Junqueras decideix crear cordó sanitari i protegir gent. L’Oriol m’havia dit: “Hem de reservar-te perquè ha de quedar algú quan tots hàgim rebut.”‘ Tal qual.

Summary: Pere Aragonès, l’independentisme d’ordre i cotxe oficial


Si sou viatgers empedreïts i heu pogut voltar per ciutats de tot el món, teniu força opcions de superar un simple joc en línia que ha preparat The Guardian. El diari anglès proposa de descobrir a quina ciutat correspon cadascuna de les onze xarxes de metro esquemàtiques i sense llegendes que apareixen. Els mapes nus utilitzats per al joc provenen d’un projecte artístic del dissenyador i urbanista Neil Freeman. A la seva web personal, Fake is the New Real, n’aplega moltíssims més, corresponents a desenes de xarxes de metro dels cinc continents, classificades per extensió. Al capdamunt hi ha les de Xangai, Seül, Pequín, Londres i Nova York, mentre que a mitja taula hi ha les de València i Barcelona.

Summary: Sabeu a quina xarxa de metro correspon cada mapa?


La presidenta del PP al País Valencià, Isabel Bonig, ha dit que la idea d’una coalició electoral del PP i Ciutadans li sembla bé si és a Catalunya i el País Basc, però que a la resta de l’estat, inclòs el País Valencià, li sembla ‘complicat’ perquè la situació ‘és diferent’. ‘A mi al País Basc i a Catalunya em sembla bé tot el que siga agrupar el constitucionalisme perquè, òbviament, la divisió del centredreta suposa que guanya l’esquerra. A Navarra va ser positiu; al País Basc i Catalunya, on és necessari el front del constitucionalisme enfront de l’independentisme, em sembla que és una bona solució que hauria d’estudiar-se’, ha dit. Bonig ha dit que no veu adequada una aliança similar al País Valencià, encara que s’ha mostrat disposada ‘a parlar i obrir totes les canalitzacions’. ‘És bo formar un front comú davant d’una inactivitat total i absoluta del govern, els partits de centredreta han de ser conscients d’on és l’adversari’, ha dit. En aquesta línia, ha al·ludit directament a Vox, que ‘sembla que estiga més pendent d’atacar al PP que a l’adversari’, fent-li ‘el joc al PSOE’. ‘Ciutadans ja ha vist on és per una estratègia equivocada, cadascú sabrà quina és la seua estratègia’, ha conclòs.

Summary: Bonig refusa una coalició PP-Cs al País Valencià


Gràcies a la veterana Estació Espacial Internacional (ISS), ens hem acostumat a veure vídeos de tota mena d’experiments, amb imatges dels astronautes que s’hi passen llargues temporades. Un dels últims que ens ha arribat és el del nord-americà Scott Kelly jugant a ping-pong… amb una piloteta feta d’aigua: Al vídeo ‘Liquid Ping Pong in Space‘, publicat ara per la NASA, s’hi pot veure Kelly passant-se lentament una bombolla d’aigua d’una pala a una altra, gràcies a la ingravidesa de l’estació espacial.

Summary: Jugar a ping-pong amb una pilota d’aigua


Feia mesos que l’editor Josep Cots, d’Edicions de 1984, es delia per fer pública la novel·la estrella de la tardor de la seva editorial. El dia de la conferència de premsa, per impressionar, d’entrada va avançar: ‘Un gran escriptor s’incorpora a la col·lecció “Mirmanda”.’ Aquest gran escriptor és l’arquitecte, poeta i assagista Quim Español. ‘Mirmanda’, que és la col·lecció de ficció, ha acollit ara la seva primera novel·la, Francesca. Quim Español, una mica cohibit, comença dient que un autor parlant de la seva obra és pitjor que una mare parlant dels seus fills. I, tanmateix, agafa el fil i el va estirant i estirant, entre cites literàries i reflexions entorn de la forma i l’argument. ‘Francesca és la història d’una jove violinista que és víctima d’assetjament psicològic. Els efectes psicològics d’un assetjament són devastadors. Ho sé perquè he viscut un parell de casos bastant de prop. Aquest trauma es presta a ser novel·lat, perquè les transformacions que tenen els personatges són inesperades.’ Assetjament psicològic? És una casualitat triar aquest tema en una època de repressió, de retallada de drets fonamentals, de violència d’estat? I diu Quim Español: ‘La literatura és un refugi davant de tot això que vivim i potser no hauria de ser-ho. És una fugida com a col·lectivitat, tot i que en la novel·la parlo de més temes, que també preocupen. Però sí, hi ha qui ho pot veure com una metàfora de la situació actual.’ Més temes que apareixen a la novel·la són la vellesa i la bellesa, l’odi al geni, el declivi de l’entorn o decadència familiar… ‘La novel·la segueix un ordre cronològic dels fets, però això no impedeix que també se serveixi d’un to fantàstic. He utilitzat mecanismes narratius que no són habituals: fils que no tenen continuïtat, diàlegs que obre el narrador amb els seus personatges… Però crec que en una primera lectura, tot això tampoc no s’ha de percebre.’ També hi ha força música: ‘La música funciona com un baix continu, que ho amalgama tot. Estic obsedit per la música de fa molts anys, tot i que no sé tocar cap instrument, fet que és la desgràcia de la meva vida. Vaig estudiar composició pel meu compte, seguint la recerca dels problemes d’estructura de la forma, traslladant-los a altres arts.’ L’estructura de la forma ‘La novel·la té una sèrie d’estrats i he tingut molta cura de l’estructura de la forma, perquè és un aspecte en què tinc una fixació. Fa quaranta anys que faig classes sobre estructura de la forma a l’Escola d’Arquitectura. El llibre és una troballa de veus. Tota forma d’art ho és: el pentagrama, el poema… I hi ressonen veus de molts autors. Perquè al llarg de la meva vida, he llegit molt. Potser massa. Hi ha frases que em ressonen a dins i moltes no sé d’on han sortit. Són una mena d’onades líriques.’ ‘He fet servit un llenguatge clar, eficaç, natural i senzill. Tot i que també he procurat de rescatar expressions que es perden.’ Això li dóna un to de caràcter noucentista, d’un altre temps. ‘Des de l’edat de disset anys que escric poesia. La vaig aprendre estudiant amb José María Valverde. La poesia ha tenyit alguns fragments del text, tot i que no és una cosa que hagi buscat. I m’he sentit lleugerament estrany escrivint una novel·la a la meva edat (a la contraportada no ha volgut informar sobre la seva edat, una petita coqueteria). Sóc arquitecte i fonamentalment un home d’acció. I com que els arquitectes ara no tenim feina… doncs, escric. I la novel·la ens fa molta falta al segle XXI, perquè ens fa molta falta que ens expliquin històries.’

Summary: ‘Francesca’, de Quim Español, una metàfora de la situació actual


El festival el Tingladu de Vilanova i la Geltrú organitzarà un concert a Brussel·les el 26 d’octubre amb Valtònyc com a cap de cartell. ‘Si impedeixen que Valtònyc vingui al Tingladu, el Tingladu anirà a Brussel·les’, han anunciat aquest dijous els organitzadors del festival que cada estiu se celebra a la capital del Garraf. El concert, programat a la sala La Vallée i anunciat com a ‘edició solidària i antirepressiva’, també comptarà amb les actuacions de Los Chikos de Maís, Fermin Muguruza & Chalart58 & Matah, Alidé Sans i Adala. Les entrades es poden comprar al web del festival i també hi ha oberta una fila zero. ✊ SI IMPEDEIXEN QUE VALTÒNYC VINGUI A EL TINGLADU, EL TINGLADU VA A BRUSSEL·LES! 👉 Edició antirepressiva i solidària d'@eltingladu a Brussel·les amb @valtonyc, @chikosdelmaiz, @muguruzafm & Chalart58 & Matah, Alidé Sans i Adala @blankfosk! #NoOblidemNoCallem pic.twitter.com/tWtma4T0J9 — El Tingladu (@eltingladu) July 4, 2019 En paral·lel, la 12a edició del Tingladu se celebrarà del 18 al 21 de juliol amb entrada gratuïta al Parc de Baix-a-Mar de Vilanova i la Geltrú. Lildami, Oques Grasses, Quimi Portet, Mishima, Smoking Souls i La M.O.D.A en són els caps de cartell.

Summary: El festival el Tingladu farà un concert a Brusel·les encapçalat per Valtònyc


La Comissió Espanyola d’Ajuda al Refugiat (CEAR) ha denunciat aquest dimecres que a aquest ritme, la Unió Europea tardarà 43 anys a reubicar els 160.000 refugiats als qui es va comprometre a donar una solució duradora abans del final del 2017. Fins hui ha recol·locat 3.000 persones, gairebé tantes com han mort a la Mediterrània intentant arribar des de començament d’any. Amb motiu del primer aniversari de l’acord del Consell Europeu sobre aquesta qüestió, l’organització denuncia la ‘passivitat flagrant’ de les autoritats per a portar a terme aquest procés, amb 3.105 reubicacions i poc més de 7.200 reassentaments, ‘molt lluny dels compromisos assolits el juliol de l’any passat i ampliats el setembre’. ‘Resulta dolorós, i gairebé macabre, que només en 2016 hagin mort al voltant de 3.000 persones a la Mediterrània, una xifra pròxima a les quals la UE ha aconseguit reubicar des del setembre passat’, destaca la secretària general de CEAR, Estrella Galán. L’organització ja ha dit fa un any que les solucions pactades a la UE eren ‘insuficients’ per a una realitat que es va veure superada quan al cap del 2015 eren més d’un milió les persones arribades a la UE. ‘Hui diem que la UE no ha estat capaç ni ha tingut voluntat de posar aquest xicotet pegat davant d’un drama humanitari que afecta milions de persones’, ha lamentat Galán. Tot i els tímids avanços en els dos processos en els últims mesos, CEAR retreu als líders europeus que ‘segueixen prenent decisions més preocupats a impedir l’arribada de sol·licitants d’asil que a oferir-los un lloc d’acollida digne’. Davant d’aquesta situació, CEAR reclama al govern espanyol que impulsi que la UE assumeixi la seva responsabilitat i posi els mitjans necessaris per a agilitzar aquests processos a l’origen, així com que abordi les causes dels desplaçaments forçats i ‘no recorri al xantatge de la cooperació amb països veïns condicionada al control de fronteres’. Finalment, des de CEAR apunten que els últims esdeveniments a Turquia suposen una mostra més que aquest no és un país segur i no ofereix ‘mínimes garanties d’acollida’ per als refugiats que siguin expulsats des de Grècia.

Summary: La UE tardarà 43 anys en reubicar els 160.000 refugiats previstos si manté el ritme actual


‘Un partit radical, probable poder en l’ombra de la secessió de Catalunya’. Aquest és el titular de l’article que l’agència Associated Press dedica a la CUP, poc abans de les eleccions del 27-S. El periodista Joseph Wilson situa la formació en una línia en la qual també posa Syriza, Podem i el nou dirigent del laborisme britànic, Jeremy Corbyn. Fa dos dies Artur Mas deia en un míting de Junts pel Sí que ‘votar la CUP no ajudarà en res’ de cara al reconeixement europeu. En aquesta anàlisi repassem què han dit els diaris internacionals sobre la CUP aquests últims dies. I en aquest article d’AP, el periodista diu que pot tenir la clau de les aspiracions independentistes. L’article d’Associated Press diu que ‘el gran bloc de Junts pel Sí necessitarà el suport de la CUP per a garantir la majoria de 68 escons del parlament.’ I afegeix: ‘Això dóna a la CUP una potencial forta influència per a dictaminar els termes del seu suport, i imposar alguna de les seves propostes d’extrema esquerra a una Catalunya “business-friendly”’. Joseph Wilson ha parlat amb David Fernàndez, de qui diu destaca les seves samarretes amb missatges combatius i que situa com a cara visible de la formació en uns anys en què la CUP ha aconseguit arrossegar el malestar per les retallades. Diu David Fernàndez a l’AP que l’estat espanyol ‘és una màquina que roba, mata i menteix’. I declara: ‘Pensem que el dilema del nostre temps és si aquesta és l’era dels mercats o és l’era de la gent. No reconeixem l’autoritat de la troica. Ningú no escull l’FMI, ningú no escull el Banc Central Europeu, i els estats i els banquers amb els seus lligams escullen la Comissió Europea.’ Les principals capçaleres de la premsa anglosaxona ha vingut presentant el 27-S com un referèndum ‘de facto’, és a dir, han donat un indubtable sentit plebiscitari a la cita de diumenge. I quan han fet anàlisis de les dades de les enquestes i de les opcions de les diferents candidatures, tant el Financial Times, com Bloomberg, com el Wall Street Journal, com el The Economist, han tingut en compte si el bloc independentista, la suma de Junts pel Sí i la CUP, pot tenir la majoria absoluta dels escons i també si poden arribar a assolir més del 50% dels vots. Una altra cosa són els pronòstics més enllà del 27-S en cas de victòria independentista, perquè tots aquests diaris són conscients dels obstacles que segurament posarà Madrid i del silenci de Brussel·les, i per això veuen a venir un període de confrontacó institucional i d’una negociació dura i molt complicada. Compten, doncs, el vot independentista sumant Junts pel Sí i la CUP, però es demanen fins a quin punt la candidatura de Romeva, Mas, Junqueras i companyia serà capaç d’assolir o acostar-se molt a la majoria absoluta. Així ho expressa el prestigiós diari nord-americà Politico, en aquest reportatge titulat ‘La província desobedient’. ‘Si la llista conjunta i la CUP sumen totes dues una majoria absoluta dels escons al parlament tindran un mandat per a pressionar per la independència’. Així de clar s’expressava el Financial Times en l’article de Tobias Buck ‘Catalunya votarà per la independència?’. I després matisa: ‘La votació de diumenge no és tant sobre si s’obté un mandat legal clar com sobre enviar un missatge poderós a Madrid i a la resta d’Europa. Per fer-ho, Junts pel Sí i la CUP probablement necessitaran més del 50% dels vots’. El Wall Street Journal té un punt de vista semblant sobre el paper de la CUP; l’apunta el periodista Matt Moffet en aquest reportatge: ‘Els secessionistes poden obtenir la majoria amb el suport de la CUP, un partit independentista de l’esquerra radical, però les dues formacions divergeixen sobre com de fort ha de ser el mandat popular per a moure’s cap a la independència’. I en aquest sentit diu que la CUP demana que hi hagi una majoria del vot popular. El fet que la CUP pugui tenir un paper decisiu, com han apuntat aquests diaris que hem repassat fins ara, genera incertesa en algunes capçaleres, que veuen amb inquietud el clar programa anti-troica de la formació. En aquest article Bloomberg expressa la inquietud que pot generar en els mercats un victòria de l’independentisme, i es limita a apuntar que en el bloc del sí cal comptar la CUP, ‘el partit anticapitalista que dóna suport a la secessió’. El popular Huffington Post també veu incertesa en la CUP, en aquest article: ‘Hi ha una altre lement d’incertesa: perquè els secessionistes guanyin una majoria al parlament, necessiten el suport de la CUP, un partit d’esquerra radical que s’oposa al capitalisme, a l’OTAN i a la UE, i que ha dit que ha dit que no donaria suport a un govern amb Artur Mas com a president.’ I es demana: ‘Després de les eleccions, com pot un nombretan gran de socis tan diferents formar un govern que no s’acabi assemblant a una llitera dels germans Marx?’. Conscient de la inquietud que genera en una bona part de la premsa de referència internacional el paper decisiu que pot tenir a CUP, el ministre espanyol Luis de Guindos va fer fa una setmana unes declaracions al Financial Times en què intentava fer penetrar el missatge que el problema català podia acabar tenir ressonàncies gregues. ‘Avisava’, deia el diari, ‘que les eleccions catalanes podien tenir conseqüències negatives per a la regió, per causa de l’esperada influència de pertits d’esquerres o d’extrema esquerra en el pròxim govern’. I recollia aquestes declaracions de De Guindos: ‘El meu missatge als inversors és que la independència  no s’esdevindrà. El risc és que hi haurà un govern a l’estil de Syriza que apujarà impostos i no serà ‘business-friendly’. I acabava dient: ‘Artur Mas era un líder d’un partit que –a banda del suport al nacionalisme català– era ‘business friendly’, sensible amb els mercats i centrista. Ara ha destruït el seu partit i s’ha ajuntat en una llista amb marxistes i trotskistes’. Articles anteriors: Nervis als mitjans internacionals i pronòstics sobre la possibilitat real d’independència L’ABC i La Vanguardia fan més gran l’escàndol Juncker sobre Catalunya Les argúcies dels mitjans espanyols per a dissimular la relliscada de Rajoy El Mundo es comença a espantar i encén l’alarma per al 27-S El Financial Times dóna categoria de referèndum al 27-S, El Periódico parla d’odi…

Summary: Què diu de la CUP la premsa internacional?


El senador Vicenç Vidal, de Més per Mallorca, i el senador Carles Mulet, de Compromís, s’integraran al Senat espanyol en el Grup d’Esquerra Confederal, un grup propi format al costat d’En Comú Podem, Endavant Andalusia, i Més Madrid, a més d’En Marea, perquè espera per a demà la incorporació del seu senador designat recentment. Més per Mallorca ha descartat d’aquesta manera entrar al grup d’Esquerra Republicana al Senat, amb qui sí que va ajuntar-se per a les eleccions autonòmiques. El portaveu de Compromís, Carles Mulet ha explicat que pretenen aglutinar a forces progressistes d’implantació autonòmica. Amb la creació d’aquest grup també han evitat haver de compartir espai, temps i recursos en el Grup Mixt amb grups de dreta. El càrrec de portaveu del grup serà rotatòria entre tots els membres, i el primer a assumir-la serà Mulet a l’agost. Ha destacat que ‘la creació d’un grup propi per a totes les esquerres territorials serà sens dubte un punt d’inflexió per a fer visible la mateixa pluralitat de l’Estat i de l’esquerra’.

Summary: Més per Mallorca i Compromís s’integren al grup d’Esquerra Confederal al Senat


La coordinadora general del Partit Demòcrata, Marta Pascal, ha subratllat aquest matí des d’Alcoletge (Segrià) que no es mouran de la proposta d’investir Puigdemont malgrat la decisió del Tribunal Constitucional espanyol per a impedir-ho. ‘Si el president Carles Puigdemont es va poder presentar a les eleccions, ha de poder ser investit. No ens mourem d’aquest plantejament perquè els únics autoritzats per decidir qui ha de ser el president de Catalunya són els ciutadans, no Soraya Sáez de Santamaría ni Mariano Rajoy’, ha dit. Pascal s’ha referit en aquests termes a l’acord del Tribunal Constitucional espanyol que condiciona la investidura de Puigdemont a la seva presència al parlament. ‘Aquesta decisió –ha afegit la coordinadora general del PDeCAT- va molt més enllà del que se li havia requerit, agreuja la crisi que viu l’estat per negar-se a respectar el resultat de les urnes i demostra la feblesa del govern de Rajoy. Però perseverarem perquè cal restituir el president Puigdemont i acomplir el mandat dels ciutadans’. La coordinadora general del Partit Demòcrata ha garantit el suport del PDECat ‘a les decisions que pugui prendre el president com per exemple demanar una autorització judicial’ per assistir al ple de dimarts vinent. Marta Pascal ha fet aquestes declaracions des d’Alcoletge, on ha assistit al segon esmorzar del PDECat a la vegueria de Lleida amb més de 300 persones. Ha recordat que el PDECat va obtenir uns grans resultats a la demarcació el 21 de desembre i que ja treballa per reforçar l’espai polític de cara a les pròximes eleccions municipals ‘amb un projecte que s’entén i s’ocupa del poble més petit i la ciutat més gran’. JxCat demana la dimissió ‘immediata’ de Sáenz de Santamaría El diputat de JxCat Eduard Pujol ha demanat que la vice-presidenta del govern espanyol, Soraya Sáenz de Santamaría, dimiteixi de manera ‘immediata’ per ‘coherència política’ en considerar que les seves propostes polítiques han estat ‘derrotades’ pel TC. Pujol ha alertat que estem davant la ‘demolició de l’estat de dret’ i ha fet una crida als demòcrates d’Espanya perquè ‘reaccionin’. Per la seva banda, la diputada de JxCat Gemma Geis ha explicat que entre avui i demà decidiran si presenten un recurs al TC contra la resolució o bé recorren directament al Tribunal de Drets Humans d’Estrasburg. Geis ha lamentat que l’alt tribunal s’hagi extralimitat tenint en compte la seva llei orgànica no preveu que pugui acordar mesures cautelars.

Summary: Marta Pascal: ‘Si el president Puigdemont es va poder presentar a les eleccions, ha de poder ser investit’


Lluís Llach ha cantat ‘L’estaca’ en l’acte multitudinari que han organitzat l’ANC i Òmnium Cultural al carrer del Bruc de Barcelona. Els milers de manifestants que s’hi han concentrat l’han seguit a cappella mentre aixecaven els mòbils fent llums. També ha cantat ‘Cançó sense nom’. Vegeu ací l’espectacular moment en què ha cantat ‘L’estaca’: S'acaba l'acte amb l'Estaca, cantada per @lluis_llach Gràcies als milers de persones que han participat en aquesta nova acció de rebuig des de la lluita noviolenta#HoTornaremAFer pic.twitter.com/EcwskBsayi — Òmnium Cultural (@omnium) October 15, 2019 Després d’una seguda i un minut de silenci, hi han actuat Joina, Marcelina Bosch i Gemma Humet. Tot seguit Irene Martín, Magda Oranich i Pere Mas han llegit cartes dels presos polítics; familiars de Dolors Bassa, Raül Romeva i Jordi Turull també han fet arribar les seves paraules. Elisenda Paluzie i Marcel Mauri (presidenta de l’ANC i vice-president d’Òmnium) han llegit més cartes dels presoners. Prop de la concentració hi ha càrregues policíaques contra els manifestants.

Summary: Lluís Llach canta ‘L’Estaca’ a l’acte multitudinari de l’ANC i Òmnium a Barcelona


Vuit de cada deu ciutadans del País Valencià creu que la pobresa infantil ha de convertir-se en una prioritat per als governs sorgits de les urnes el 28 d’abril vinent, segons una enquesta realitzada per Save the Children davant les eleccions espanyoles i valencianes. L’ONG ha fet aquesta consulta per a saber quin grau d’interès té la pobresa infantil, com afecta la ciutadania i si aquesta pensa que l’erradicació del problema passa per la presa de decisions polítiques, explica l’entitat en un comunicat. Els resultats reflecteixen que la pobresa infantil i l’exclusió són un ‘problema important’ per al 74,7% dels valencians i valencianes, i vuit de cada deu persones enquestades incideix que la pobresa infantil ha de convertir-se en una prioritat per als futurs governs, tant valencià com espanyol. Al País Valencià en l’últim any, i com a conseqüència de la seva situació econòmica, un 22% d’enquestats s’ha plantejat reduir la despesa en els seus fills i filles, o fins i tot ha hagut de fer-ho, i quasi la meitat de les famílies no ha pogut portar els seus fills i filles de vacances almenys una vegada a l’any. Per la seva banda, la visita dels xiquets i xiquetes al dentista o a l’oculista s’ha convertit en una cosa impossible per a un 31% i un 14% dels enquestats, respectivament. El director de Save the Children al País Valencià, Rodrigo Hernández, recorda que ‘prop de 280.000 xiquets i xiquetes’ estan en risc de pobresa o exclusió social al País Valencià i ‘més de 65.000 pateixen privació material severa’, segons les dades de l’Enquesta de Condicions de Vida de 2018. ‘En els últims anys s’han produït avanços en matèria legislativa i pressupostària per a lluitar contra la pobresa i ajudar els col·lectius més empobrits, com és la Renda Valenciana d’Inclusió, la Llei d’Infància i Adolescència o la Llei de Serveis Socials Inclusius, però açò encara no es reflecteix en les estadístiques oficials’. L’anàlisi de l’ONG també revela que la major part de la societat valenciana considera ‘imprescindible’ la intervenció de l’estat espanyol i del País Valencià per a acabar amb la pobresa, i que estaria disposada a pagar més imposats si la recaptació fos destinada directament a aconseguir una solució. Gratuïtat dels llibres de text De totes les mesures preguntades en l’estudi, la gratuïtat dels llibres de text, una xarxa pública de guarderies de 0 a 3 anys i una atenció dental i visual gratuïta són les millor valorades pels enquestats del País Valencià. Li segueixen mesures com la gratuïtat del menjador escolar, les classes de reforç educatiu per a xiquets i xiquetes en risc de pobresa o d’abandó escolar i l’atenció psicològica gratuïta. 8 de cada 10 enquestats valoren positivament la mesura de l’augment de la prestació per fill a càrrec, i un 41% dels enquestats creu que aquesta ajuda hauria de ser més de 100 euros mensuals. Hernández assegura que ‘és necessari que el Consell que surti de les urnes el 28 d’abril vinent continua impulsant polítiques públiques que posen el focus en la infància més vulnerable, que se segueixin incrementant de manera sostinguda les partides destinades a lluitar contra la pobresa infantil i que la inversió es destini a mesures eficaces que tinguin un impacte directe en les famílies’. ‘És l’única forma que es garanteixi el compliment dels drets dels xiquets i xiquetes de la nostra comunitat’. Entre les propostes de l’organització per a acabar amb la pobresa infantil al País Valencià destaquen ampliar i millorar la Renda Valenciana d’Inclusió, ampliant la cobertura a tots els possibles perceptors, prioritzant les famílies amb fills a càrrec i famílies monoparentals; i augmentar l’oferta de lloguers assequibles mitjançant polítiques i plans públics de foment del lloguer amb criteris d’equitat, entenent com a lloguer assequible aquell que representa menys del 30% dels ingressos de la llar. Igualment, advoquen per garantir que en la política d’ajudes a l’estudi prevaler els criteris d’equitat, assegurant que tots els xiquets i xiquetes que es troben en situació de pobresa tenen coberts els costos de transport, menjador, material escolar i extraescolars, quan aquest no estan pagats per fons públics. Una altra de les accions que propugnen és l’accés universal progressiu a educació infantil primerenca (de 0 a 3 anys) prioritzant als xiquets i xiquetes en situació de pobresa o exclusió social. Per a garantir-ho es crearan places assequibles mitjançant mesures de tarifació social, amb un preu mínim suficientment baix i que inclogui menjador per a famílies de baixos recursos, i criteris d’accés que prioritzen renda i vulnerabilitat. Save the Children atén anualment més de 8.000 xiquets i xiquetes en risc d’exclusió social i a prop de 660 famílies a través dels seus programes de lluita contra la pobresa infantil. L’atenció consisteix en activitats de reforç escolar i d’oci i temps lliure, així com de repartiment de material escolar. Els professionals de Save the Children també faciliten ajuda psicològica i teràpia psicosocial a les famílies.

Summary: Vuit de cada deu valencians demanen que la lluita contra la pobresa infantil sigui una prioritat després del 28-A


La marxa tan dura i complicada de milers de refugiats per l’Europa de l’est en trànsit sobretot cap a Alemanya, dificultada per la manca de reacció de la Unió Europea, és també plena de moments de solidaritat de la població local. Com ara la que van rebre els viatgers que, procedents de Budapest, van arribar ahir amb tren a l’estació de Westbahnhof, a Viena. Centenars d’austríacs van rebre a l’andana amb aplaudiments, crits i cartells de suport els refugiats que en baixaven: Tosender Applaus. Österreich heißt Flüchtlinge willkommen. Posted by Christoph Schattleitner on dilluns, 31 / agost / 2015 A l’estació de Westbahnhof, la policia austríaca va calcular que ahir hi van arribar 3.650 refugiats, als quals s’oferia aigua i menjar. La majoria continua el viatge cap a la frontera alemanya. Manifestació de solidaritat al centre de Viena La mostra de solidaritat ciutadana a l’andana de l’estació de tren de Viena no va ser l’única que es va viure ahir a la capital austríaca. A la tarda, unes vint mil persones es van manifestar pel centre de la ciutat en favor del dret d’asil i en suport dels milers de refugiats que arriben aquests dies a Europa, que fugen de països en conflicte.

Summary: Centenars d’austríacs aplaudeixen els refugiats que arriben a l’estació de tren de Viena


La representació dels Estats Units davant l’ONU ha repartit entre els 14 països restants del Consell de Seguretat un esborrany per imposar noves sancions contra Corea del Nord com a represàlia pels últims llançaments de míssils, amb la intenció que sigui sotmès el dissabte a votació. El repartiment del document, confirmat per fonts diplomàtiques, evidenciaria un principi d’acord entre els Estats Units i la Xina per treure endavant nous càstigs. Tots dos països fa setmanes que negocien la possible resposta als últims desafiaments del règim de Kim Jong Un, del que Pequín ha estat tradicionalment aliat. Pyongyang va provar al juliol dos míssils balístics intercontinentals, cosa que va portar a Washington a demanar una mesura ferma per part del Consell de Seguretat. Perquè una resolució tiri endavant, són necessaris nou vots a favor i que cap dels països amb dret a veto es pronunciïn en contra, per la qual cosa es preveuen clau les posicions que adoptin tant la Xina com Rússia.

Summary: Estast Units vol que el Consell de Seguretat de l’ONU voti el dissabte les sancions per a Corea del Nord


El govern ha autoritzat la creació de 750 noves places de Mossos d’Esquadra i 250 de Bombers. Utilitza de nou la llei espanyola que permet reposar jubilacions d’altres departaments. El conseller d’Interior, Miquel Buch, ha reconegut que ‘seria molt més senzill fer una oferta pública normal’, però ha recordat que l’estat espanyol ho prohibeix, i per això s’han hagut de buscar altres sistemes per incrementar el personal dels cossos de seguretat i emergències. En aquest sentit, ha recordat les 750 places de Mossos creades a finals del 2018 i les 454 que ja han sortit de l’Institut de Seguretat Pública aquest mes de juny. Així, s’arriba als 2.000 nous agents que ell mateix va situar com a necessaris. Pel que fa als Bombers, se’n van aprovar 250 al desembre i la previsió és aprovar-ne 500 més en els dos anys que vénen, fins a arribar a les 1.000 places noves. Amb aquesta nova oferta es busca pal·liar el dèficit estructural en les plantilles dels dos cossos, fruit de les retallades d’anteriors governs. La previsió és aprovar 500 noves places de Bombers en els pròxims dos anys. Pel que fa als Mossos, el conseller ha indicat que caldrà analitzar quines jubilacions i baixes es plantegen en els anys que vénen i preveure quines promocions s’han de convocar per ‘no anar un pas enrere, sinó dos passos per endavant’. La llei de pressupost de l’estat espanyol del 2018 preveu acumular les taxes de reposició d’efectius a altres sectors, com ara els Mossos i els Bombers. Buch ha apuntat que aquesta nova oferta ‘no té cap relació directa’ amb la situació d’augment de la delinqüència a Barcelona. ‘Ja havíem dit que hi havia manca d’agents’, ha apuntat el conseller, que en tot cas ha afegit que les estadístiques reforcen la tesi del govern que cal augmentar el nombre d’efectius.

Summary: El govern crea 750 noves places de Mossos d’Esquadra i 250 de Bombers


LONDRES, 11 (EUROPA PRESS) El líder del Partit Laborista britànic, Jeremy Corbyn, ha expressat la seva satisfacció per la cancel·lació de la visita oficial del president nord-americà, Donald Trump, de la qual ha informat el diari britànic ‘The Guardian’. “M’alegro de la cancel·lació de la visita d’Estat del president Trump, en particular després dels seus atacs a l’alcalde de Londres i la retirada (dels Estats Units) de l’Acord de París” contra el canvi climàtic, ha apuntat Corbyn a través del seu compte en Twitter. ‘The Guardian’ ha informat de la cancel·lació i que aquesta es deu a la mala imatge del mandatari entre la població britànica. No obstant això, des del Govern britànic han subratllat que aquesta cancel·lació no és oficial. “No farem comentaris especulatius sobre els continguts d’una trucada telefònica. La reina va convidar al president Trump a visitar el Regne Unit i no hi ha canvi de plans”, ha assegurat una portaveu a l’agència de notícies Reuters. May va convidar a Trump al Regne Unit, en nom de la reina Isabel d’Anglaterra el passat 27 de gener, set dies després que Trump fos oficialment investit com a president dels Estats Units. Segons la primera ministra, Trump “va acceptar encantat” la invitació. May va enviar la invitació malgrat els dubtes expressats per alguns assessors, que entenien que la proposta havia arribat massa aviat. La imatge de Trump s’ha deteriorat progressivament fins a culminar en un enfrontament obert entre el president nord-americà i l’alcalde de Londres, el laborista Sadiq Khan. Trump va criticar la gestió de Khan sobre els últims atemptats de Londres i ho va fer distorsionant un missatge de l’alcalde a la població, una maniobra molt criticada per l’ambaixador en funcions dels Estats Units al Regne Unit, Lewis Lukens, qui va aplaudir en Twitter l’acompliment de l’alcalde londinenc. El seu substitut designat per Trump, Woody Johnson, encara no ha estat nominat formalment. Més de 1.850.000 persones han signat a la web del Parlament britànic contra la vista del president nord-americà, prevista inicialment per a l’últim trimestre d’aquest any. La petició argumenta que seria “vergonyós” que la reina Isabel II hagués de saludar a Trump, personatge al que es desqualifica per la seva “misogínia i vulgaritat”.

Summary: R.Unit/EUA.- Corbyn aplaudeix la cancel·lació de la visita oficial de Trump al Regne Unit


L’abstenció del PSOE en la votació d’investidura d’avui permetrà la formació d’un govern del PP. Aquesta és una gran novetat perquè mai el PSOE havia donat el seu vot a un candidat d’un altre partit. Les raons d’aquest canvi d’actitud, però, no cal cercar-les només en els problemes interns dels socialistes. El fet és que en l’última dècada les diferències d’opinió entre els votants socialdemòcrates i populars s’han reduït molt. La convergència entre els dos grans partits del sistema és un fet demostrable, quan s’analitzen les respostes dels electors en les grans enquestes d’opinió sobre els grans temes que tradicionalment havien separat la dreta de l’esquerra. Sembla clar, per això, que la socialdemocràcia es troba avui en una cruïlla difícil entre tornar als valors que havien caracteritzat el PSOE, competir per la centralitat amb els conservadors mentre perd centralitat per l’esquerra o crear una nova alternativa al model actual sorgit a partir de l’acceptació de la tercera via i el lliure mercat. En aquest sentit els votants socialistes semblen votar PSOE més per una inèrcia històrica personal o per identificació amb unes sigles que no pas per un projecte clarament diferenciat del del PSOE. Els votants del PP i PSOE, units a favor de menys impostos Això és particularment visible quan s’ha analitza una de les qüestions que històricament marcava la divisió entre els socialdemòcrates i la dreta: la divisió entre els favorables a una reducció dels impostos, encara que això signifiqui pitjors serveis i els que aposten per reforçar els serveis públics encara que això signifiquin pujar els impostos. Si es formulen avui aquestes dues alternatives als votants de PP, PSOE i Podem trobem que mentre que gran part dels votants de Podem es posicionen clarament a favor de més serveis i més impostos, arribant a agrupar un 56% en la posició més escorada (0-3), entre els votants socialistes no arriben ni a la meitat dels seus votants (43%) els qui prefereixen més serveis públics encara que això signifiquen més impostos. I el més interessant és que en aquest sentit no hi ha una gran diferència dels votants socialistes amb els votants populars (36%). La identificació de classe uneix PP i PSOE Per una altra banda, si considerem la classe com a ratlla divisòria, a partir de la idea de que la classe treballadora votarà a partits d’esquerra i en canvi els més adinerats votaran a la dreta, també podem comprovar que la premissa no es compleix però en aquest cas el resultat és molt sorprenent. Les diferències entre socialistes i populars són mínimes però es pot observar clarament que Podem obté més vots entre els que obtenen més ingressos que no pas entre el PP i el PSOE. La idea de classe, tanmateix, continua funcionant quan es pregunta als votants lliurement sobre la pròpia identificació. Quan se’ls demana que s’ubiquen en l’eix esquerra-dreta prop del 70% de votants socialistes opten per posar-se en el centre-esquerra, al voltant del 10% més a l’esquerra i el 20% restant al centre. I si es demana els votants com es defineixen, aleshores trobem que una gran majoria de votants del PSOE s’autodefineixen com a socialistes o socialdemòcrates, fet que també succeeix entre els populars en referència a conservador o democristià. Comparant aquestes dades amb la posició que els votants dels diferents partits tenen sobre els impostos és fàcil observar que té més pes en la identificació un apriorisme ideològic que no pas la posició sobre els fets concrets. El PP esquiva els gran temes socials Altres trets que també havien diferenciat les polítiques del PSOE de les del PP, com el matrimoni homosexual o l’avortament, actualment obtenen un suport massiu i generalitzat del 80% de la població segons l’Eurobaròmetre. Degut a aquesta enorme aprovació el PP ha optat per no plantejar batalla més enllà d’algun episodi puntual, reduint així a no res un un factor que fa anys servia per a marcar clarament les diferències entre els dos partits.

Summary: En què es diferencia avui un votant del PP i un del PSOE?


El professor Josep Maria Colomer (1949) ha publicat España, historia de una frustración (Anagrama), on explica la paradoxa de per què el projecte espanyol no ha acabat de triomfar: l’imperi espanyol va frenar l’estat espanyol i la nació espanyola. VilaWeb parla telefònicament amb l’economista i politòleg Josep Maria Colomer, resident a Washington, on ensenya a la prestigiosa Universitat Georgetown. Parlem del llibre, però també d’actualitat política, que segueix amb fruïció. Colomer, no fa tant defensor de la unitat d’Espanya, es postula ara a favor de la independència en un referèndum pactat, que creu que pot arribar a través de la Unió Europea. —Quins fons de documentació heu fet servir? —He tingut el despatx ple de llibres. No podíem ni entrar-hi, i havia de tornar-ne sense llegir per a fer espai i tornar-los a demanar després. On he après més, i on he hagut de llegir més ha estat la part de l’imperi. I aquí m’ha agradat molt Henry Kamen. Molt. Un home que ha estat a Barcelona molt de temps. De fet, vam ser veïns d’edifici al CSIC, al carrer de les Egipcíaques. Britànic que ha viscut molt de temps a Catalunya i que també té aquesta visió una mica distant, que cal. —Tot historiador té el seu moment ‘eureka’, quan descobreix un aspecte essencial del llibre. Una descoberta. Quin és, doncs, el vostre moment ‘eureka’? —La idea que la crisi crònica d’Espanya ve de l’imperi, ja l’havia dita de paraula moltes vegades, però aquí és on l’elaboro per escrit. Si hagués de dir un autor, seria Juan Linz, de qui vaig trobar un parell d’articles perduts en un llibre col·lectiu. Diu Linz: ‘Espanya va aconseguir un èxit limitat en la construcció de l’estat i un fracàs en la construcció de la nació.’ I exactament això explico jo en el llibre. Potser aquest és un moment ‘eureka’. —La tesi és paradoxal: l’imperi espanyol causa el fracàs de l’estat espanyol. —L’imperi espanyol va ser una ruïna per a la corona i per als seus habitants. No hi havia cap determinisme històric perquè s’hagués de fer la volta al món al revés de com es feia. I sense mitjans. L’Imperi van ser vaixell de vela, espases, llances, cavalls. Però si per enviar un missatge a les Amèriques trigaven sis setmanes d’anada i sis de tornada, això ja es veu que no podia funcionar. I al damunt, tot l’or i la plata que arribava d’Amèrica servia per a pagar els deutes. El cost principal és el d’oportunitat. Ocupats amb l’imperi, no es van aprofitar les condicions per a construir una administració moderna, un estat modern. I una nació més unificada. En canvi, Anglaterra i França, sí. Ells primer van subordinar el rei al parlament, que van democratitzar, van fer la revolució industrial i, quan ja tenien tot això, a final del segle XIX, van començar l’imperi. Anglaterra el fa amb vaixells de vapor, telègraf, i ferrocarrils. Tot allò que Espanya no havia tingut mai. Aquí es va construir un imperi sense tenir prou bases estatals. A la famosa generació del 98, va haver-hi aquesta sorpresa: molta gent es va adonar que acabaven de perdre l’imperi americà i que tampoc no tenien ni estat ni nació sòlids. I aquesta ha estat l’angoixa del segle XX. —Parleu de ‘imperi’, ‘nació’ ‘estat’. I de ‘democràcia’. Quins punts febles veieu a la democràcia espanyola? —La partitocràcia. Aquí els partits polítics són molt petits en nombre d’afiliats. Ara s’ha vist amb el PP. I alhora són terriblement controladors (la justícia, els mitjans de comunicació, etc.). A més, són sobreprotegits legalment i amb subvencions. La primera feblesa de la democràcia, doncs, és que tot depèn d’unes cúpules de partit que en realitat representant molta poca gent. El govern del PP tenia un terç dels vots, i l’actual del PSOE, menys d’un quart. En tercer lloc, la justícia partidista. M’hi he allargat una mica, perquè clama a Déu. I el quart tema és l’estructura territorial que ha generat competència i centrifugació. I en el cas de Catalunya, moviments per la independència que mostren que el model no era estable i de consens, sinó de competició interna, que ara ha explotat. —Frase: ‘Les virtuts de la transició són els vicis d’ara.’ —Les virtuts de la transició s’han convertit en els vicis de la democràcia. La transició va tenir un bon èxit, però es va fer amb negociacions entre elits polítiques improvisades, que són l’origen dels partits minúsculs que he dit. Allà es va negociar amb èxit una situació bastant inèdita: una constitució acceptada per quasi tothom. Ara, aquesta via negociadora entre elits ha continuat sent la forma en què es prenen les decisions. Manen les oligarquies i el pacte no és un consens social real. I així hem estat quaranta anys. I amb una distància creixent entre les oligarquies i la majoria dels ciutadans. —Per què el títol? Per què creieu que és la història d’una frustració? —’Frustració’ no vol dir ‘fracàs’. No dic que Espanya sigui un estat fallit, com Somàlia. El problema és que les expectatives sempre han estat molt altes. Eren l’imperi més gran del món. Inèdit. D’haver cregut que l’estat era molt fort, i la nació orgullosa i que la democràcia seria un exemple. Això es va escriure. I en realitat, ni en el cas de l’imperi, de l’estat o de la nació s’han aconseguit els objectius. Per això parlo de frustració. Expectatives que no es compleixen. —Vivim a Espanya o vivim a Castella? —Home, l’Espanya castellana sempre ha estat el 70% del país. Quan hi havia la Corona d’Aragó, ja hi era, aquesta proporció. Castella ha estat dominant. Jo dic que Catalunya té un problema estructural. La mida. És prou gran i potent perquè intenti liderar Espanya i reformar-la però no s’ha acabat d’aconseguir. Era forta per a crear l’expectativa, però no per a complir-la. Però alhora sí que és massa gran i potent perquè l’Espanya castellana pugui prescindir-ne. No pot. No pot deixar-la que faci pel seu compte. Com fan, espero no ofendre, amb els bascs. És aquesta mida incòmoda. Per això dic jo que la solució és Europa. —Per què? —Perquè hi ha vint-i-tants països i regions i hi tenim molts més socis, col·legues, amics, rivals possibles. Hi pots jugar un joc més complex i sortir d’aquesta polarització dins l’estat espanyol. —On era Josep Maria Colomer l’1-O? —Era a Washington amb quatre amics mirant la TV a Internet, i molt nerviosos. No vaig votar. El 21-D sí que vaig votar. —Valoreu-me’l. Com el vau viure, com el vau veure? Quines conclusions en traieu? —Molt angoixat. Era el dilema del presoner, que més gent ha utilitzat (jo mateix amb el llibre de la transició). I ara és més famós. Tant el govern de Catalunya com el govern d’Espanya haurien estat milloo si haguessin confiat tots dos l’un amb l’altre. Si s’hagués mantingut la DUI ajornada i s’haguessin convocat eleccions. I si tampoc no hi hagués hagut el 155. El problema és que ningú no es fiava de l’altre. El govern espanyol va pensar que la DUI, encara que el Senat frenés el 155, tirava endavant. I el govern català va pensar que encara que suspengués la DUI, el 155 tirava endavant igualment. El pitjor escenari per a tots dos. Contra la por de perdre completament enfront de l’altre van tirar pel dret i van arribar a una situació que tots dos volien evitar. —Què votaria en un referèndum Josep Maria Colomer? —Ho he dit més vegades: si hi hagués un referèndum com a Escòcia… A mi, m’han invitat al parlament d’Escòcia a parlar. I allà vaig conèixer Salmond personalment. Aquell projecte era un referèndum pactat amb el parlament britànic. I el pla de Salmond era negociar amb la UE que Escòcia formés part de la Unió Europea en un termini de dos anys. I, mentrestant, esperar-se dins Gran Bretanya. No sortir de la Gran Bretanya fins que no s’entrava a la UE. Està escrit. No estarien mai fora d’Europa. Si es fes un referèndum com aquest a Catalunya, jo votaria que sí. No tinc cap problema a dir-ho. Amb un referèndum pactat i legal. Ara, personalment, crec que cap govern espanyol no l’acceptarà mai. En un referèndum pactat sortiria el sí, i ho saben. Ho perceben. A diferència d’Escòcia. I, per tant, cap govern no l’acceptarà mai. I, per tant, aquesta hipòtesi no és viable. L’única de viable és que se n’encarregués Europa. Que fos la UE qui pactés el referèndum. Sense aquest pacte, jo ho veig inviable. Però en fi, bé que va passar a Montenegro. El senyor Solana va ser l’encarregat d’organitzar el referèndum d’independència de Montenegro. Solana, a qui conec, i que és per aquí, a Washington. —Ah, doncs demaneu-li si organitzaria un referèndum d’independència a Catalunya. —Ja t’asseguro que li ho preguntaré. Jo, allò que vull dir, és que no és impensable, no és impossible una cosa com aquesta. Potser en aquest moment no, amb el Brexit, però amb una Europa més assentada no ho seria, d’impossible. Jo, l’única hipòtesi que veig viable és aquesta. —I mentre el referèndum pactat via Europa no arriba, què fa el senyor Colomer? Votar la CUP? —Haha! Ni els pròxims a mi han sabut què voto. Trobo difícil de mantenir la mirada obertament critica i alhora ser partidista. Però, vaja, jo els he votat gairebé tots. —Us feia de l’òrbita socialista. Pot ser? —He rebut ofertes de ser polític professional de gairebé tots els partits polítics. —Se’n sortirà, l’independentisme? —Per la via unilateral, no hi ha cap sortida. L’única via és multilateral. Amb un acord amb la UE i l’estat espanyol. La UE ho hauria d’engegar.

Summary: Josep Maria Colomer: ‘En un referèndum com l’escocès votaria que sí’


L’eurodiputada i antiga síndica de Ciutadans a les Corts Valencianes Carolina Punset ha anunciat a la direcció que deixa el partit. Ho ha fet en una carta molt dura, publicada per eldiario.es, en què els retreu el tomb cap a la dreta en qüestions econòmiques i socials, la posició envers Catalunya i el canvi de polítiques energètiques. Punset critica que el partit mantingui una mateixa posició política durant tant poc temps, cosa que ha fet oblidar a la formació ‘d’on ve i cap a on va’. ‘Hem passat de mantenir postures tèbies contra el nacionalisme per mirar de guanyar el vot del catalanisme moderat a ser “els més espanyolistes” de tots’, diu. Segons Punset, de primer ella defensava ‘la idea de ciutadania i patriotisme civil per sobre els territoris’, que s’ha perdut. ‘Passejar-se amb banderes va en contra de l’ADN d’allò que va ser aquell Ciutadans on em vaig allistar’, lamenta. ‘No crec que ningú no dubti de la meva aversió vers qualsevol mena de nacionalisme ni del meu jacobinisme, que he defensat sense complexos. Tanmateix, això no m’impedeix de constatar que la situació d’enfrontament civil ha arribat a tal punt que és necessari estar oberts a escoltar els adversaris polítics’, diu. Precisament Punset critica l’empresonament dels polítics i dirigents socials independentistes: ‘La presó no pot ser mai una bona notícia.’ L’eurodiputada denuncia que, a qui difereix de la postura d’Albert Rivera, l’assenyalen i l’espien, ‘tal com feien els agents del KGB’. ‘Et renyen, perquè has parlat amb Puigdemont, amb persones d’ERC, amb qualsevol que no sigui del bloc del 155. Fa llàstima.’ A més, diu que, com a feminista, sent vergonya quan parlen de ‘ideologia de gènere’ o quan ‘consideren violència familiar uns fets que realment són terrorisme masclista’. També critica que neguin la necessitat de llistes paritàries, ‘tot i que allà on no s’han imposat no hi ha prou dones representades’. Hi afegeix que li fa mal d’estómac que suggereixin de ‘regular’ la prostitució, que creu que és un eufemisme d’una legalització, i de legalitzar els ventres de lloguer. ‘Atenent els casos de “granges de dones”, cal ser més caut’, creu. Segons que diu, si ha trigat tant a deixar el partit, és perquè veu injust que sigui ella qui se n’hagi d’anar ‘quan qui ha fet transfuguisme polític per ser marca blanca del PP és la direcció’. Punset continuarà essent eurodiputada, ara com una més del grup liberal.

Summary: L’eurodiputada Carolina Punset abandona Ciutadans criticant la dretanització del partit i la posició sobre Catalunya


El Grup Demòcrata s’acosta cada vegada més a l’abstenció en la votació dels pressupostos municipals d’aquest 2018. Algunes de les condicions que el líder del grup municipal, Xavier Trias, havia proposat al govern d’Ada Colau s’han acceptat, com la supressió d’una partida de 455.000 euros per redactar el projecte de connexió de xarxes de tramvies, en referència al projecte d’unificació de la Diagonal. D’altra banda, els demòcrates també han pactat un pla de xoc per a combatre el ‘top manta’ a la ciutat que inclou l’elaboració d’un cens real dels venedors ambulants il·legals i un reforç de la Guàrdia Urbana per a combatre aquesta venda. També es reservarà una partida d’1’5 milions d’euros per a retornar a la quota de 290 euros per a les escoles bressol. Tot i l’acceptació de les principals al·legacions, Trias ‘desconfia’ de Colau i esperarà al tràmit del ple per emetre el seu vot definitiu, que està ‘entre el ‘no’ i l’abstenció’. En la comissió extraordinària d’aquest divendres el Grup Demòcrata farà una reserva de vot. En relació a la partida de les escoles bressol, els diners haurien de servir perquè aquest 2018 s’indemnitzi aquelles famílies que han pagat més dels 290 euros arran de la posada en funcionament d’una tarifació social. D’aquesta manera, sí que es mantenen les bonificacions que permeten una quota 0 per a famílies que justifiquin una situació econòmica excepcional. Pel que fa a l’habitatge, els demòcrates celebren haver acordat un augment de 10 milions d’euros en el parc d’habitatge públic. D’una banda, hi haurà 6,3 milions reservats per la construcció d’habitatge assequible als antics solars de Germanetes, entre Borrell i Viladomat. En l’àmbit cultural també hi haurà una aposta per a la nova biblioteca Muñoz Ramonet, al carrer Muntaner en què s’hi invertirà un milió d’euros que se sumaran als 3 que ja hi destinarà el 2018 la Diputació de Barcelona. Per tot això, el líder del Grup Demòcrata, Xavier Trias es posiciona més a prop de l’abstenció que del no, tot i que es reserva el vot fins al ple de la setmana que ve, ja que l’equip de govern ‘no els genera confiança’. Trias avisa que aquestes negociacions ‘no són un joc’ i ‘no poden prometre eliminar partides del Tramvia i participar en una manifestació a favor del projecte’ en referència a la mobilització prevista per aquest cap de setmana. En cas en què finalment el Grup Demòcrata es decantés per l’abstenció, Colau necessitaria que com a mínim també ho fessin ERC i el PSC per donar llum verd als comptes. De moment, els dos grups asseguren que mantenen negociacions amb el govern però encara no hi ha cap acord tancat.

Summary: Colau retira la partida per a redactar el projecte del tramvia i Trias s’acosta a una abstenció dels pressupostos


El govern del Botànic no ha paït bé la sentència del Tribunal Suprem contra els dirigents independentistes. Si el PSPV l’acata disciplinadament i evita crítiques públiques, Compromís ha obert un debat per a suprimir el delicte de sedició. Com ja va fer Mónica Oltra, el portaveu de Compromís a les Corts, Fran Ferri, ha defensat avui que el delicte de sedició, tal com és tipificat, ‘no cap en un país democràtic avançat’, perquè podria aplicar-se en casos d’impediments de desnonaments, per exemple. Per això defensa que sigui eliminat. En canvi, el seu homòleg socialista, Manolo Mata, ha dit que està molt bé al codi penal i s’ha mostrat contrari a la desaparició de delictes. Ferri ha explicat que aquest delicte, tal com és tipificat i interpretat en la recent sentència del TS contra els presos polítics, podria aplicar-se als qui es van posar davant el Forn de Barraca per a impedir-ne l’enderrocament o als qui fan resistència perquè no hi hagi un desnonament: ‘Creiem que es vulnera el dret de lliure expressió, de manifestació i de concentració pública.’ El dirigent de Compromís i del Bloc ha subratllat que la seva formació és l’única que proposa solucions al conflicte polític tan greu de Catalunya, a diferència dels que hi aboquen benzina per electoralisme. El socialista Manolo Mata ha replicat que a Espanya fa cent cinquanta anys que funciona la descripció d’aquest delicte i que no és el moment de canviar-lo.

Summary: La supressió del delicte de sedició enfronta Compromís i el PSPV