Germà Gordó, ex-conseller de Justícia i diputat de Junts pel Sí, ha caigut en desgràcia dins el PDECat. El seu encausament pel cas 3% ha causat el rebuig generalitzat de l’independentisme i del seu propi partit, que li ha demanat l’acta de diputat. Ell, de moment, no ha comentat l’encausament de manera pública. Se l’acusa de presumptes delictes de tràfic d’influències, suborn i malversació de fons públics. El gir del PDECat es va materialitzar en poques hores. En un primer moment, el partit només va respondre que Gordó deixaria la presidència de la comissió de Justícia del parlament, però que mantindria el seu escó. Divendres a la tarda, la coordinadora general, Marta Pascal, ja li demanava un ‘pas al costat’ per generositat. Ahir, el coordinador organitzatiu del PDECat, David Bonvehí, va ratificar la posició de Pascal i el comunicat del partit. D’aquesta manera, el PDECat mira de tallar els ponts amb Gordó i desvincular-se del cas 3%, una trama que investiga el presumpte finançament irregular de Convergència Democràtica. Els demòcrates malden per donar una imatge de partit nou, lliure de tota ombra de corrupció i sense càrrecs investigats per la justícia. President Mas va fer un pas al costat pensant en el projecte comú.A vegades fer passos al costat serveix per avançar i demostra generositat — Marta Pascal (@martapascal) June 2, 2017 A més, cap càrrec del PDECat no s’ha desmarcat del posicionament expressat pels màxims dirigents del partit. Tampoc cap diputat de Junts pel Sí no ha defensat Gordó. De fet, Germà Bel va donar per fet que no continuaria formant part del grup parlamentari independentista i va criticar el ‘segrest d’escons’ en benefici privat, preveient que l’ex-conseller de Justícia deixarà Junts pel Sí però mantindrà el seu escó a la cambra. U altre pes pesant del PDECat s’ha expressat en aquesta mateixa línia: la presidenta del Consell Nacional del partit, Mercè Conesa, ha demanat que la formació pugui ‘volar lliure de processos que afecten l’antiga Convergència’ i ha donat tot el suport a Pascal. el @Pdemocratacat ha de poder volar lliure dels processos que afecten l'antiga cdc. Depèn de nosaltres que voli alt. Endavant @martapascal! — Mercè Conesa Pagès (@mconesapages) June 3, 2017 ERC i la CUP pressionen Gordó ERC i la CUP van fer comunicats divendres mateix demanant a Gordó que renunciés a l’acta de diputat. Malgrat que els republicans van defensar-ne la presumpció d’innocència, van dir que la dimissió era la millor decisió ‘atesa la rellevància dels fets investigats i dels delictes sobre els quals se l’acusa.’ A més, els republicans van verbalitzar la seva petició a Gordó. El portaveu d’ERC al congrés espanyol, Joan Tardà, va destacar que un pas al costat seria ‘el seu millor servei al país’. Qui es pugui convertir en un impediment, ha de fer immendiatament un pas al costat. Gordó ha de plegar, serà el seu millor servei al país. — Joan Tardà i Coma (@JoanTarda) June 2, 2017 Nova Convergència defensa que mantingui l’escó Per la seva banda, Nova Convergència, plataforma impulsada per Gordó, ha defensat la seva honestedat i li ha demanat que deixi el PDECat i Junts pel Sí però que mantingui l’escó i passi al grup mixt. Gordó no ha badat boca des de l’anunci del seu encausament, però va repiular l’escrit de Nova Convergència, una manera de compartir aquest plantejament. Confiant en la honestedat d @germa_gordo i constatada l'actitud d @martapascal, demanem deixi el @Pdemocratacat i el GP i passi al grup mixt — Nova Convergència (@nv_convergencia) June 2, 2017

Summary: El PDECat intenta tallar els ponts amb Gordó i alliberar-se de l’ombra de la corrupció


Els treballadors del metro de Barcelona fan una nova vaga parcial per a protestar contra la presència d’amiant a les instal·lacions i vehicles d’aquesta infrastructura. Fins ara, els exàmens mèdics de la plantilla han detectat vint-i-cinc persones malaltes per aquest material. La jornada d’aturades ha començat a les sis del matí i ha generat problemes a les principals línies del metro. En estacions com la de Sagrera, Verdaguer o Sagrada Família, treballadors de TMB han hagut de regular l’accés a les andanes. TMB ha demanat als usuaris del metro que en tot moment segueixin les indicacions del personal per evitar més aglomeracions i problemes. Consulteu aquí els serveis mínims i les hores de màxima afectació: ⚠🚇 Hasta las 10.00 h #serviciosmínimos en #metrobcn: -Hasta las 9.30 h➡ 40% -De 9.30 a 10 h ➡ 20% ℹSe están regulando los accesos en Sagrada Família (L5), Verdaguer (L5) y La Sagrera (L1 i L5). Seguid,por favor, las indicaciones del personal+info: https://t.co/oASdRatQh7 pic.twitter.com/KMoN8Iz8NV — TMBinfo (@TMBinfo) May 10, 2019

Summary: Aglomeracions a les estacions en una nova vaga per l’amiant al metro de Barcelona


El president de la Generalitat, Artur Mas, ha recordat que la unió fa la força, llegint una cita de la crònica de Ramon Muntaner, i ha dit que eren unes paraules que servien per a la Catalunya d’avui. Avui ha presidit l’acte inaugural de l’Any Llull, que durarà fins al novembre de l’any vinent i que commemora el setè centenari de la mort d’un dels màxims exponents de la cultura i el pensament a Europa. Mas ha criticat les ‘agressions’ del govern espanyol a la cultura catalana, a la llengua catalana, al sistema d’autogovern i a la possibilitat de Catalunya de projectar-se internacionalment. També ha dit que Catalunya al segle XIX i en bona part del XX no havia tingut ‘un estat ni favorable ni neutral, sinó contrari durant molt temps; i encara en part avui apareix com un estat contrari a la difusió de la cultura i la llengua catalana tot i estar en democràcia’. Ha fet referència a un article de Josep Massot, en què assenyalava que Ramon Llull amb les seves obres mostrava preocupació pel bon govern i criticava els qui en el seu exercici actuen com a llops quan haurien d’actuar com a pastors. ‘Quan parlo d’agressions a la cultura i la llengua catalana, al sistema d’autogovern i a la possibilitat de projectar-nos internacionalment, us imagineu que em refereixo a actuacions de gent que veu l’exercici de la política més des del punt de vista de l’exercici de la força i l’abús del poder que no pas de l’exercici del servei que hauria de fer el pastor i no el llop’, ha afegit. També ha dit que alguns, en l’exercici de la política, ‘exerceixen la condició de lleó, que vol dir abús de la força i un mal servei a allò que hauria de ser un bon exercici de tolerància entre tots plegats’. Així mateix, s’ha referit a la crònica de Ramon Muntaner, que ha indicat que ‘feia una al·legoria, que serveix per a la Catalunya d’avui, de com la unió fa la força. Muntaner feia un cant a la unitat i deia que dóna lloc a una fortalesa imbatible i inexpugnable’. Armengol vol transformar Espanya en un estat federal La presidenta del govern de les Illes Balears, Francina Armengol, ha manifestat que, ara que es commemoren els set-cents anys de Llull i que hi ha canvis a les Balears, el País Valencià i l’Aragó, li agradaria que Catalunya contribuís a construir una Espanya diferent: ‘Els nous governs –ha dit– som conscients de la necessitat de fer un front comú per un nou finançament, però sobretot per abordar la transformació cap a un estat federal.  El meu compromís i del meu govern és evident.’ Armengol ha dit que calia pensar en Llull per ‘enfortir els poderosos vincles entre Catalunya i les Illes Balears, vincles entre germans que no s’haurien de trencar mai, sinó que s’han d’estrènyer davant d’aquest món més globalitzat’. Per Mas, l’Any Llull ha de servir per a refermar tots els lligams entre Catalunya, les Illes Balears, el País Valencià i tots els altres territoris de la Mediterrània o Europa que formen part de la matriu cultural i lingüística catalana.

Summary: Mas recorda que la unió fa la força i critica les ‘agressions’ del govern espanyol


Divendres vinent, el president del PEN de Hong Kong, Jason Y. Ng, impartirà la conferència ‘Hong Kong sota el paraigües: situació actual’. L’acte, organitzat pel PEN Català i el Màster en Estudis Xinesos (UPF) comptarà amb la participació de Vicent Partal, Manel Ollé (coordinador del Màster en Estudis Xinesos de la UPF) i Carme Arenas (presidenta del PEN Català). Jason Y. Ng és periodista, professor i un dels activistes més destacats del Moviment dels Paraigües Grocs a Hong Kong. En el seu darrer llibre Umbrellas in bloom (2016), l’autor fa una crònica sobre aquest moviment, que es va iniciar el 22 de setembre de 2014 amb les protestes a Hong Kong contra el règim xinès.

Summary: Conferència del president del PEN de Hong Kong serà a l’Espai VilaWeb


Anna Pineda i Beatriz Fernández són les autores del llibre ‘Basc per a catalanoparlants ( o com dues llengües tan diferents s’assemblen tant), publicat per Voliana Edicions. El llibre no és el típic manual de gramàtica. Les seves autores volen despertar sobretot l’interès dels catalans cap al basc d’una manera propera i amena, trencant el tabú de llengua difícil i allunyada. —Per què un català s’hauria d’interessar pel basc? —Jo diria que si hi ha un vincle especial entre catalanoparlants i bascoparlants és, sobretot, perquè les nostres llengües comparteixen el fet de no tenir un estat al darrere que les protegeixi. De fet, totes dues tenen la major part del seu domini a l’estat espanyol, que precisament no és que es dediqui a protegir-les, ja ho sabem. I encara hi ha més punts en comú, com ara el fet de tenir una part important del domini lingüístic (ells Iparralde i nosaltres la Catalunya del Nord) a l’estat francès, l’anihilador de llengües per antonomàsia. —I què ens separa? —Ens separen moltes diferències, com ara el grau de normalització d’una llengua i de l’altra, la quantitat de mitjans de comunicació en la llengua pròpia, o la proporció de persones que la parlen o com a mínim l’entenen. I a més, des d’un punt de vista més filològic, tampoc no és el mateix una situació de diglòssia entre dues llengües de la mateixa família (com el català i l’espanyol) o entre dues llengües de famílies molt diferents (com el basc i l’espanyol): això vol dir que jo a Barcelona, si un cambrer em respon en espanyol, puc continuar parlant-li en català (és l’anomenat bilingüisme passiu, on cadascú fa servir la seva llengua), però en canvi al País Basc això no és viable. —Per què dieu que el basc i el català s’assemblen? —He de reconèixer que el subtítol del llibre té una mica de màrqueting, però només una mica! L’objectiu del llibre és demostrar que, malgrat el que podríem pensar d’entrada, el basc i el català no són tan diferents, sinó que tenen una manera de funcionar que en el fons és força semblant. Afirmem això perquè ens basem en l’enfocament generativista de Chomsky, segons el qual tots els éssers humans tenim, de manera innata, la gramàtica universal, tant si naixem a Zarautz com si naixem a Vic. Al llibre comparem aquesta gramàtica universal amb un manual d’instruccions que ens diu com hem de fer encaixar les diverses peces que formen la llengua, que seria com un lego. Encara que en algunes coses aquestes instruccions per construir frases es poden interpretar de més d’una manera, trobem molts punts en comú entre el basc i el català. Sense anar més lluny, en totes dues llengües podem ometre el subjecte d’una frase: podem dir perfectament Sóc de Barcelona, i en basc Bartzelonakoa naiz. En canvi, en llengües que ens semblen molt més properes, com el francès o l’anglès, això de menjar-nos el subjecte no ho podem fer, i hem de dir Je suis de Barcelone o I am from Barcelona. El basc i el català, doncs, no són tan diferents. De fet, podríem dir que les frases en una llengua i en l’altra tenen el mateix ordre, però exactament a l’inrevés. —Us podeu explicar més? —M’explico: al llibre fem servir la idea que el basc és el món al revés del català, és com si miréssim el reflex de la nostra llengua en un mirall, on tot és igual però al revés. Fixem-nos en la frase basca que acabem de veure: Bartzelonakoa naiz és exactament ‘Barcelona-de sóc’. I evidentment el que fa que el basc i el català semblin tan diferents és el lèxic, les paraules, que són molt diferents: sóc i naiz no tenen res a veure, però això són diferències només superficials, de forma, no de fons. —Com és que vàreu aprendre el basc? —Va ser una decisió que vaig prendre de cop, un dia d’estiu, quan tenia 14 o 15 anys. Érem en un poble del nord de Navarra de vacances amb la família. Vaig entrar en una botigueta i de sobte vaig tenir una mena de revelació, un sentiment estrany: Jo era allà, a poques hores de cotxe de casa meva, i no entenia absolutament res de la interacció que presenciava entre la dependenta i els clients. I ho vaig decidir: al setembre, quan tornés a Barcelona, començaria a estudiar basc sí o sí. Però hi havia un problema: a l’Escola Oficial d’Idiomes de Barcelona només s’hi podia anar a partir de 16 anys, i jo no els tenia! Recordo que els meus pares van fer les gestions que van caldre perquè em deixessin inscriure al primer nivell de basc, encara que no complís el requisit de l’edat! Des de l’aleshores, i durant 5 anys (de primer a cinquè curs), el basc va ocupar un lloc molt important del meu dia a dia. I vaig tenir la sort de tenir un petit cercle social bascòfon a Barcelona: tenir amics per poder parlar en una llengua és fonamental per anar dominant-la cada cop més. I, és clar, també vaig més d’un cop al País Basc, de vacances. La veritat és que el basc és una llengua molt agraïda d’aprendre: quan veuen que el parles, per poc que sigui, els fa molta gràcia, i t’animen i et feliciten molt. Això no passa amb totes les llengües: per exemple, quan a Bèlgica o Holanda intento parlar en neerlandès, com que no el domino del tot, de seguida, abans que acabi la primera frase, ja em canvien a l’anglès, i això és molt frustrant, és clar… —Sembla molt difícil aprendre’l. Amb el llibre fins on creieu que es pot avançar? —És veritat que sovint tenim al cap que el basc és una llengua difícil, però hem de ser conscients que aquest concepte és només relatiu: vull dir que el basc només és difícil en la mesura que el comparem, per exemple, amb l’italià. És a dir, per a un catalanoparlant aprendre italià és segurament més senzill que aprendre basc, però el basc en si no és una llengua difícil. Si no, digueu-me què deu implicar per a un anglòfon aprendre la morfologia verbal d’una llengua com el català, amb una forma diferent per a cada temps i cada persona, quan ells, en anglès, tenen tan poca variació? I us imagineu la batalla d’aquest mateix anglòfon per aprendre el gènere de les paraules, que si la taula que si el llibre, quan això del gènere és un concepte gairebé inexistent en la seva llengua? —Per a quin públic està pensat? —Amb el llibre Basc per a catalanoparlants, el lector obtindrà un coneixement sobre el funcionament de la llengua basca. No és pas un manual de gramàtica típic, sinó que és més aviat un assaig, una reflexió sobre com són i com funcionen el basc i el català, i com s’assemblen, i hi barregem cultura, història, passatges novel·lats, humor, poesia, música… fins i tot gastronomia! És evident que tot això pot ser molt interessant per a persones vinculades a l’àmbit de la llengua (lingüistes, traductors, filòlegs, professors de llengua, investigadors, estudiants universitaris, etc.). Però no tinc cap dubte que, per la manera com està escrit, aquest llibre pot arribar també a molta gent que no tingui res a veure amb el món de les lletres: qualsevol persona que senti curiositat per les llengües, que li agradin una mica, gaudirà molt llegint aquestes pàgines! —Una curiositat perquè tituleu basc i no euskera? —És curiós perquè justament va ser una tema que va sortir en les presentacions que hem fet del llibre a Barcelona. De fet, en català hi ha dos noms per a la llengua: èuscar i basc. A l’Escola Oficial d’Idiomes de Barcelona, on jo vaig estudiar, el departament es diu Departament d’Èuscar. Una de les professores, Aduna Olaizola, va explicar la història del terme èuscar: als que van fundar el departament els va semblar que basc tenia reminiscències foranes, per dir-ho d’alguna manera, i van adaptar al català el terme euskara, amb la forma èuscar. Més tard es van adonar que de fet el terme basc sí que tenia una tradició en llengua catalana, però el nom ja estava posat. Nosaltres al llibre comentem que existeixen dos noms, però que optem per basc, perquè és el més natural i el més estès. Ah, i ja que he esmentat les presentacions que hem fet a Barcelona, aprofito per dir que el 16 de desembre el presentarem a Palma (a Can Alcover) i el 17 de gener a València (a la Llibreria Fan Set, al Centre Octubre). —A vegades sembla que la relació entre el País Basc i Catalunya hagi deixat de ser tan intensa. Com ho veieu? —És possible que, des del punt de vista polític, la cosa s’hagi capgirat una mica: abans miràvem molt nosaltres cap allà, i ara potser és una mica al revés. Però, en el fons, penso que és com aquelles històries d’amor que, per anys que passin, continuen. Vull dir que encara hi ha molta complicitat, perquè hi ha coses que no han canviat, com el fet de ser dues llengües minoritzades d’Europa que, malgrat la força en contra de grans estats com l’espanyol i el francès, no es deixen vèncer.

Summary: Basc per a catalanoparlants


Podem Catalunya és, de moment, dels partits que conformen l’anomenat espai polític dels comuns, qui té més clar què ha de fer en relació a l’1-O. A diferència de Catalunya en Comú i d’ICV, Podem Catalunya ha fet una crida a participar multitudinàriament en el referèndum, cosa que ha generat tensions a Catalunya Sí que es Pot entre Albano-Dante Fachin i els diputats de Podem, per una banda, i entre Joan Coscubiela i Lluís Rabell, per una altra. En aquesta entrevista amb VilaWeb, Fachin parla d’aquestes tensions, admet que CSQP és un ‘objecte polític’ amb mancances, i preveu un debat apassionant sobre el vot que faran al parlament en la llei del referèndum. Un vot que, segons que reconeix, pot ser divers. —Vosaltres crideu a participar a l’1-O i els comuns, no. Com s’entén? —Quan baixes al carrer i parles amb la gent, de vegades el que sents no es correspon amb el que diuen les direccions dels partits. Quanta gent s’imaginava que les bases de Podem avalarien majoritàriament la participació en l’1-O? Molta gent pensava, fins i tot en la direcció, que guanyaria l’opció de no participar-hi, i vam veure que no, que hi havia un sentit comú en el nostre espai polític que creia que nosaltres havíem de participar en una mobilització com l’1-O. —I els comuns? —És veritat que els comuns no han fet una crida a la participació. És un espai que potser ha de fer equilibris més grans. Una prova d’això és el manifest recent contra l’1-O. Hi ha una part important de l’agrupació que es va manifestar amb aquest document, la part d’ICV, que té aquesta actitud tan ferma i reactiva… I crec que és bo que els comuns intentin mantenir una certa cohesió. Sabem que dins d’aquest espai hi ha gent que no pensa que l’1-O sigui una farsa, com ara en Jaume Asens, en Joan Josep Nuet… —Votareu a favor de la llei del referèndum al parlament? —Més enllà de debatre el contingut, la llei ens posa sobre la taula aquesta pregunta: els catalans poden votar? Quan ens arribi la llei, com a grup parlamentari, ho haurem de debatre a fons; no només la literalitat, sinó també el context polític en què arriba la llei. I m’imagino que serà un debat apassionant, perquè les posicions de Rabell i Coscubiela no són les que podem tenir l’Àngels , el Joan , el Nuet o jo. M’imagino que això causarà un debat important que no vull prefigurar. —Teniu la predisposició de votar-hi a favor, doncs? El que diuen Rabell i Coscubiela no va en la mateixa línia. —Per això preveig un debat interessant dins de Catalunya Sí que es Pot. Òbviament, haurem de donar una resposta. —Podeu arribar a fer vot divers, dins de CSQP? —Tot pot ser. No seria la primera vegada que hi ha un vot divers. No és un escenari ignot. Al parlament arriba un dia que et demanen quins vots a favor hi ha. I tens tres botons per prémer. —Com són les relacions amb Coscubiela i amb Rabell? —Ostres… Mmmm… Que avorrit… Més enllà de les relacions personals i del fet que en la junta de portaveus seiem l’un al costat de l’altre i ens prenem el cafè junts, diferim en moltes coses. Això tothom ho sap. Aquestes relacions demostren els límits d’un grup parlamentari que es va fer en un moment molt concret, en un context en què es tenia molta pressa… Va acabar sortint Catalunya Sí que es Pot com a objecte polític. Per a tots els que treballem en espais diversos i plurals, CSQP és una lliçó que hem d’aprendre. —Una lliçó sobre un error comès? —Efectivament. Els funcionaments, el paper de les organitzacions que conformen el grup… Hi ha moltes coses que no estan resoltes. Per exemple, quan es va presentar la llei del referèndum. Aquell dia, en la presentació, vam venir nosaltres , i en Nuet . I en Coscu va dir: ‘Catalunya Sí que es Pot no hi va!’ Jo vaig piular a Twitter que dues de les tres organitzacions que formaven part de CSQP sí que hi eren. I hi ha qüestions de governança, de la manera com es resolen les coses… CSQP es va fer amb unes presses i amb unes mancances que s’han acabat notant. És veritat que som un grup que dóna molt de color a la vida parlamentària catalana. —Sou un grup trencat? —Som un grup que reflecteix perfectament les mancances de la seva creació. Trencat de facto? Si hi som és perquè creiem que, debatent les qüestions clau, podem defensar coses conjuntament. I si no podem, no passa res. Quantes vegades hem vist Junts pel Sí votar coses diferents? Per exemple, quan Junts pel Sí va votar contra la ILP d’educació, o el cas de les escoles segregades per sexe. Potser en nosaltres això es veu més públicament. A mi m’agrada molt el Twitter, i també està bé que es vegi aquesta pluralitat; per què l’hem de negar? Per què he de negar que no estic d’acord amb Rabell o Coscubiela en alguna cosa? Fotografia: Albert Salamé —Fins a quin punt la tensió que hi ha és perquè ICV controla el vostre espai polític? —La relació d’ICV amb els comuns i amb Podem és diferent. La manera de funcionar és diferent. Nosaltres… Bé, és una de les qüestions políticament rellevants que ens distancia. Molta gent que ha decidit de formar part de Podem abans havia estat a ICV i se n’havia cansat per certes maneres de fer. Amb els votants passa el mateix. Sí que som diferents, però això no vol dir que no poguem compartir projectes. Però sí, hi ha una diferència clara de maneres de funcionar i de treballar. —Que porta problemes? —Les turbulències que hi pot haver a CSQP, o aquest manifest contra l’1-O que ha sortit ara, que és bàsicament d’ICV, són maneres de fer que tenen. Una de les qüestions que es van debatre quan es va conformar aquest espai polític va tenir molt a veure amb les maneres. Quines maneres assumirem? Ho farem d’una altra manera o ho farem com ho ha fet ICV tota la vida? Era un debat que hi havia a les bases de Podem en el procés de confluència. És un debat real. Hi ha una força que té una història que pot aportar coses en algun aspecte determinat i, en canvi, en altres aspectes, la diferència s’ha de gestionar. I ICV no és Podem. De fet, Podem existeix perquè hi ha gent que creu que es poden fer les coses millor que com les ha fet ICV. —Tornem al referèndum. Expliqueu el vostre suport. —Nosaltres no estem d’acord en la manera com el govern de la Generalitat fa moltes coses. Però també ens fem càrrec que si les fa així és perquè no li queda més remei. Hi ha un punt d’empatia. No ens agrada com van presentar la llei del referèndum. Ens hem de preguntar quina solució hi ha. I és clar que el si el govern fa les coses així és perquè el PP té la posició que té. Davant d’això no es pot ser neutral. És veritat que hi ha un blocatge, però no es pot mantenir l’equidistància entre el blocatge del PP i les coses que no ens agraden del govern. —Si l’1-O té una participació molt alta el considerareu vinculant? —Lamentablement, no és el referèndum que volem. Fins i tot en referèndums vinculants l’aplicació dels resultats és un trencaclosques, perquè hi ha un procés de negociació. Imagina’t que fos vinculant. L’endemà hauríem de veure què faríem amb les pensions, amb l’aigua, amb la gestió de les conques hidrogràfiques, amb els tractats internacionals… Doncs ara imagina’t què passaria en una situació com aquesta, en què no hi ha cap acord. La vinculació no dependrà del que diguin els comuns o Podem; lamentablement no ens fem a prop de l’1 d’octubre amb un marc pre-definit que tothom estigui disposat a acceptar. És obvi que l’estat espanyol no vol acceptar-lo. —I si hi hagués una gran participació i un consens polític per a donar validesa al resultat? —És lícit sortir i dir que declararem la independència si guanya el sí. És una proposta, sí. Però com es fa? —La llei de transitorietat ja ha de servir per a començar a definir això. —El 27-S ja ens van dir que al cap de divuit mesos seríem independents. No ens van dir com ho farien, i hem vist que no ha passat. Ara poden dir que serà vinculant i que s’executarà el resultat. Però què faran? No sabem quin pla tenen. Que ens l’expliquin. Ara, sigui quin sigui el resultat, si hi ha milions de persones que van a votar, algú haurà de dir alguna cosa a l’estat espanyol, algú a nivell internacional. —Tant se val quin sigui el resultat? No canvia res si guanya el sí o si guanya el no? — A veure, tot hi influeix. Canviarà alguna cosa si aquesta gent inhabilita Puigdemont o no… —I el resultat? Amb una participació alta, no serà diferent que guanyi el sí o que guanyi el no? —Bé, segurament és diferent. Perquè estic segur que hi haurà gent que votarà que sí no tant per una convicció profundament independentista, sinó perquè està farta. I el que en surti serà un missatge: tant la participació com el resultat. Si guanya el no per un 80% és un missatge; si guanya el sí per un 80% és un altre missatge diferent. —I què es fa amb aquest missatge, doncs? —Pot ser que el sí guanyi, que guanyi el no, o que empatin. Però continuo dient que el missatge més potent és el que es transmetrà si va a votar molta gent, perquè lamentablement és el blocatge que tenim. El problema és poder votar. Quan cridem a participar en l’1-O ja construïm una solució al gran problema que tenim. A mi em pregunten ‘vostè què votarà?’ Fotografia: Albert Salamé —I vau respondre que votaríeu que no. —Que votaria que no… Però la qüestió és que, en un estat en què es permetés votar, el no aniria acompanyat d’una proposta per a la societat. El fet de votar va acompanyat d’una proposta. Imagina’t que a Espanya hi ha un govern que no té por que els catalans votin. M’imagino un estat governat per Podem, amb la seva idea federal i plurinacional, que s’hauria de concretar. En un cas així, jo votaria que no. —Però ara no és així, i som a prop de l’1-O. —En la situació actual, votar que no és, a nivell pràctic, que ens quedem com estem. Però per a mi, i per a molta gent que espero que vagi a votar i que no comparteix l’horitzó de la independència, votar que sí no té sentit, perquè no som independentistes. Ara, el no militant, el no que va a votar, pel sol fet que es veu interpel·lat per aquesta consulta, s’allunya del no immobilista. I és un no que, pel fet d’anar a votar, desafia l’immobilisme. El no té molts colors. —Doncs per què Podem no fa cap campanya pel no? —Perquè entenem que, lamentablement, no és el debat que hi ha ara. —Amb els arguments que m’exposàveu ja es podria fer campanya pel no. —No, perquè creiem que la situació que hi ha no permet que el no sigui un no amb proposta. —Feu-la. —Sí, però nosaltres no governem. —Però sí que teniu un argument clar: voteu que no perquè val la pena esperar que hi hagi un canvi de govern a Espanya. És un argument que utilitzeu. —Creiem en una Espanya en què els catalans puguin decidir el seu futur. I treballem perquè això passi. I perquè sigui així, cal que Catalunya es mogui. Per això, quan diem que cal participar, en certa manera entenem que la mobilització de milions de persones ens acostarà a l’Espanya que volem, a una Espanya que no pot girar l’esquena. —No fareu campanya pel no. —No és el debat que tenim, lamentablement. I, a més, a Podem pot haver-hi gent que pensi coses diferents. I com que tenim clar que el problema que tenim és el fet de poder votar o no, en aquest debat som molt clars: la gent s’ha de mobilitzar i veure l’1-O com una oportunitat. N’hi haurà que ho veuran com l’oportunitat que es declari la independència en quaranta-vuit hores. Molt bé, doncs ja ens explicaran com. Uns altres votaran que no, però continuaran compartint amb ERC i amb la CUP la idea que el problema és que no ens deixen votar. En això tots podem treballar plegats. —Jaime Pastor ens deia en una entrevista a VilaWeb que si ell fos català no li quedaria més remei que votar que sí. Com un primer pas per a anar cap a un estat federal o confederal de debò. —Això ho deia en Caminal… —Però ell ho diu ara. I pensa en l’1-O, no és una cosa teòrica. —Sí, és una cosa teòrica. —Aplicada a un fet concret, que és l’1 d’octubre. —Però l’1-O, lamentablement, no és un referèndum. No per culpa del govern. Com a teoria, m’imagino que ha d’anar acompanyada d’una proposta. En el moment que el govern d’un estat com l’espanyol digui ‘catalans, decidiu’, en aquest moment es produïrà l’autodeterminació com a fet. És a dir, dius que el que surti s’acceptarà; és aleshores que els catalans faran el que voldran. Però el no ha de fer una proposta. Jo, a diferència del que diu Pastor, ho penso d’una manera una mica diferent. Potser sí que hi ha un sí, que és el que Pastor votaria l’1-O, però el que pretén aquest sí és enviar un missatge més fort com a resposta als entrebancs que ens posen per a votar. —Us va saber greu la reacció de Pablo Iglesias contra l’1-O? —No! —‘Si jo fos català, no aniria a votar’, va dir. I Podem ho va repetir com una consigna. —Sí, sí. Ho van dir alhora i gairebé al mateix temps que nosaltres vam fer la crida a participar. —Per això us demano si us va saber greu. —No, perquè aquesta posició va partir d’un fet objectiu que és que, òbviament, ells no són catalans. —Em sembla que el missatge era clar: contra l’1-O. —Curiosament, va ser una manera de dir que això és una cosa que han de resoldre els catalans. —De debò que ho vau interpretar així? —És que per a mi és així. I em sembla molt bé que Pablo Iglesias o Echenique pensin en allò que farien si fossin catalans . —Ja ho va dir: que no anirien a votar l’1-O. I vosaltres acabàveu de dir a la gent: aneu a votar l’1-O. —I després Iglesias va afegir que respectaven la decisió que prenguessin els companys de Catalunya. I no passa res. —No heu tingut problemes per això amb la direcció de Madrid? —Podem Catalunya és qui té menys tensió a l’hora de dir que això és el que creiem que s’ha de fer. Les bases ho han dit, s’ha aprovat pel consell ciutadà… Aquest és el nostre centre. L’altre dia llegia l’article d’en Xavier Domènech i en Pablo Iglesias, i s’hi assembla molt. —Després Iglesias va matisar. —Segurament va veure la nostra conferència de premsa, en què ho explicàvem. —Heu parlat recentment amb Iglesias sobre l’1-O? —El cap de setmana passat vaig ser a Madrid, en el consell ciutadà estatal. I allà en vam parlar. Vaig explicar la nostra posició. I es va entendre. Cada dia parlo per Telegram amb en Pablo. Fotografia: Albert Salamé —Us ha sorprès el que heu sentit a la comissió de l’operació Catalunya al parlament? —M’ha sorprès molt. Quan ho veus i ho pots tocar, fa por. Aquí es diu operació Catalunya, i a Madrid es podria dir operació Podem. El mecanisme que es va fer servir en l’informe fals sobre en Trias és el mateix que es va fer servir en l’informe fals sobre Pablo Iglesias, l’informe PISA. Davant d’això, és igual si ataquen Podem o els independentistes, i el nostre espai polític ho ha de tenir clar. Jo he investigat molts anys sobre el paper de Xavier Trias en l’evolució del sistema sanitari català. Però això no obsta perquè, quan veus el que han fet a en Trias, et plantegis si vols viure en un estat de dret o no. Hi ha hagut gent durant tot aquest procés que m’ha dit que això era una excusa perquè els independentistes es fessin les víctimes. Cadascú farà el que voldrà, però davant dels fets no hi pot haver dubtes. —De Alfonso va dir al congrés que tenia amb vós ‘una gran relació d’estima’. Per què ho va dir? —Jo no sé què va dir exactament al congrés. Però jo vaig publicar un article, al meu bloc i al Crític, contestant els mails que havíem intercanviat. I si aquest senyor veu investigacions i les utilitza com ho ha fet, hem de fer el possible perquè no estigui en un lloc com l’Oficina Antifrau. Ara, en relació a la campanya de l’ANC sobre la frase ‘els hem destruït el sistema sanitari’, doncs ha destruït molt més el sistema sanitari Boi Ruiz que no De Alfonso. —De Alfonso se’n vanta! —D’acord. Jo he escrit articles sobre la investigació que va fer De Alfonso sobre Bagó… Hi havia gent que deia que De Alfonso s’inventava coses i les passava a Cafè amb Llet o al País. Doncs en la comissió s’ha vist que no va ser així, sinó a l’inrevés. Nosaltres, com a periodistes, vam fer una investigació que no havia fet ningú, sobre la claveguera del sistema sanitari català. Vam fer la investigació i la vam donar a conèixer a l’Oficina Antifrau. Regidors i periodistes de tots colors vam confiar en aquesta institució. —De Alfonso us va utilitzar? —És que és a l’inrevés. Nosaltres vam fer la nostra feina. Que hi ha un senyor que la utilitza? Aleshores no podríem fer periodisme perquè podria venir algú i utilitzar la nostra informació. Si algú destapa el cas Innova, què ha de fer? Encara recordo els independentistes retraient a la CUP que hagués destapat el cas Innova perquè no anava bé per a Catalunya. I en això no hi podem entrar. Ara, una de les coses que demanem a De Alfonso és que ens faci una llista amb el color dels partits polítics que han estat afectats per tot el que ha investigat. Ho volem saber. Si la gestió d’un convergent és dolenta i ell ho investiga, doncs està bé. Però ens agradaria saber si quan li arribava alguna cosa que afectava el PSC també ho investigava amb les mateixes ganes. I sembla que no era així, que ell estava molt més interessat a investigar CDC o ERC.

Summary: Albano-Dante Fachin: ‘El nostre vot pel no l’1-O desafia l’immobilisme’


El Tribunal Suprem autoritza que Oriol Junqueras, Josep Rull, Jordi Turull, Raül Romeva i Jordi Sànchez surtin dilluns de la presó perquè recullin les credencials parlamentàries per a ser diputats al congrés espanyol i al senat. Tanmateix, la sala segona del Suprem especifica que els presos hauran de ser ‘degudament custodiats’ i interpel·la les presidències de les dues cambres perquè els tràmits es facin tan de pressa com sigui possible amb l’objectiu que siguin ‘reintegrats al centre penitenciari com més aviat millor’. També diu que l’endemà, el dia de la constitució del congrés i el senat, els presos tenen prohibit de fer reunions de treball i tenir contacte amb els mitjans de comunicació, tal com havien demanat els seus advocats. La decisió dels magistrats implica que se suspèn la sessió del judici contra el procés de dilluns que ve, per la qual cosa la vista oral es reprendrà dimecres, amb els últims testimonis i les primeres pericials.

Summary: El Suprem imposa restriccions als presos per a recollir dilluns les credencials del 28-A


El congrés espanyol ha tombat el pressupost de Pedro Sánchez vuit mesos després de la moció de censura amb què va arribar a la presidència. Sánchez ha estat incapaç de mantenir la majoria que el va portar a la Moncloa per la gestió del conflicte català. El refús a parlar del dret d’autodeterminació i a pactar el funcionament de la comissió de partits que havia d’encarrilar les converses han situat el govern espanyol a la corda fluixa, allunyat dels independentistes i alhora collat per l’intent de la dreta de desbancar-lo per haver fet perillar, suposadament, la unitat d’Espanya. Els últims intents d’acostament entre el govern català i l’espanyol no han prosperat i els vots d’ERC i el PDECat en contra de la tramitació dels comptes han estat definitius, afegits als del PP i Ciutadans. Les esmenes per a tombar-los han tirat endavant amb 191 vots a favor (PP, Cs, ERC, PDECat, EH Bildu, UPN, Fòrum d’Astúries i Coalició Canària), 158 en contra (PSOE, Podem, PNB i Compromís) i una abstenció (Nova Canàries). Ara Sánchez haurà d’aclarir si convoca eleccions avançades. Fonts de la Moncloa citades per l’ACN diuen que podria comparèixer divendres després de la reunió setmanal del consell de ministres. La ministra d’Hisenda, María Jesús Montero, ha tancat el debat al congrés, marcat per un ambient pre-electoral, fent un resum definitiu de la gestió de Sánchez. Ha destacat la defensa del diàleg amb Catalunya, davant l’immobilisme de Mariano Rajoy i els insults i les acusacions del PP i Cs. També ha recordat la pujada del salari mínim, la revalorització de les pensions i el dret a l’assistència sanitària universal. Ahir, el PP i Cs van exigir durament al PSOE que posés les urnes. Però durant el debat d’aquest matí, Units Podem i el PNB li han deixat entreveure que hi havia camí si perseverava en l’intent de diàleg com a alternativa a un previsible ascens de la dreta. Només Units Podem, Compromís i el PNB han tancat files amb el PSOE durant un debat que ha coincidit amb els dos primers dies del judici contra el procés independentista al Tribunal Suprem i que ha estat capitalitzat pel conflicte català. Un vet pressupostari és un revés definitiu per a qualsevol governant, però les eleccions municipals, europees i territorials del 26 de maig compliquen el calendari per a avançar els comicis. Les mateixes fonts de la Moncloa citades no descartaven que les eleccions fossin el 28 d’abril i, en canvi, refredaven el 14 d’abril i la hipòtesi d’un superdiumenge carregat de cites electorals. El president de la Generalitat, Quim Torra, ha opinat que Sánchez faria allò que més l’interessés electoralment. En una entrevista a Onda Cero, ha remarcat la capacitat de resistència que el president espanyol ha demostrat en política. Després de la jornada d’ahir, el debat parlamentari s’ha reprès aquest matí amb la intervenció dels grups que faltaven i, tot seguit, han votat. La portaveu del PSOE, Adriana Lastra, ha acusat els independentistes d’haver fet peticions ‘inadmissibles’ per a dinamitar el diàleg. ‘Si som en aquest punt, no és per la manca de voluntat de diàleg dels socialistes sinó per la vostra intransigència’, els ha dit. Units Podem i el PNB també han pressionat ERC i el PDECat perquè rectifiquessin i han defensat que, malgrat el refús als comptes, es mantingués el bloc de la moció de censura davant l’alternativa d’un tripartit del PP, Cs i Vox. Units Podem també ha demanat al PSOE que no deixés perdre les lleis complementàries al pressupost que són en tràmit i que decaurien amb l’avançament electoral. El PNB ha avisat els partits independentistes que s’havia de fer política malgrat l’oposició del PSOE a un referèndum i l’existència de presos polítics. Segons els nacionalistes bascs, la política de ‘com més malament, millor’ no afavoreix mai ‘la part més petita i dèbil’. La ministra d’Hisenda espanyola, María Jesús Montero dóna la mà a Irene Montero, d’Units Podem. Fotografia: EFE/Chema Moya Però a Units Podem no tothom ha refusat el retorn dels comptes. La diputada Marta Sibina va confirmar ahir en un article a Crític que trencaria la disciplina de vot pel blocatge del PSOE als vaixells Open Arms i Aita Mari, perquè atemptava contra el dret a la vida. La diputada d’En Marea Alexandra Fernández també ha avalat les esmenes de retorn. ‘Per què votar amb els del 155 permanent?’ Units Podem ha defensat el pacte pressupostari que va tancar amb el PSOE i que, segons la ministra, recollia l’esperit de la moció de censura que va portar Sánchez a la Moncloa. El diputat dels comuns Joan Mena ha demanat als independentistes per què havien de votar amb els partits que propugnaven un 155 permanent si podien fer valdre la seva força. Per Mena, és un ‘error històric’ renunciar a les aliances i a intentar influir amb el seu vot per aconseguir una ‘transformació democràtica d’Espanya’. ‘Som l’esperança de totes les persones que es neguen a una Espanya segrestada per Vox’, ha sentenciat. A Sánchez, li ha retret que s’espantés pel pronunciament dels barons del PSOE i pel ‘trident’ de la plaça de Colón. Alberto Garzón, portaveu adjunt d’Units Podem, ha preguntat a ERC i el PDECat en què afavoria a la causa independentista tombar el pressupost de Sánchez i els ha demanat sense èxit que rectifiquessin. Segons Garzón, els comptes eren un primer pas per a revertir les retallades des del 2010, tot i que s’haurien d’haver acompanyat de mesures paral·leles, com la derogació de les reformes laborals o la rebaixa de la factura de la llum. El portaveu del PNB al congrés espanyol, Aitor Esteban, ha recordat al PSOE que el 1974 va defensar el dret d’autodeterminació al congrés de Suresnes a l’exili. A més, ha advertit que, mentre es negociava, no es podia pensar pensar contínuament en què dirien els altres i que, en el futur, els conflictes polítics no es considerarien resolts democràticament si era per la força. Esteban ha constatat la probabilitat de l’avançament electoral, però també ha recordat al PP i Cs que, a hores d’ara, no sumen prou per a presentar una moció de censura a Sánchez.

Summary: El congrés espanyol certifica el fracàs de Pedro Sánchez tombant-li el pressupost


El conseller d’Economia i vice-president de la Generalitat de Catalunya, Oriol Junqueras, assistirà finalment al Consell de Política Fiscal i Financera espanyol (CPFF) que es farà avui a Madrid. Hi acudirà per primera vegada la vice-presidenta del govern espanyol, Soraya Sáenz de Santamaría, al costat del ministre d’Hisenda, Cristóbal Montoro. Ho va explicar ahir en una entrevista a TV3 el secretari d’Economia, Pere Aragonès, que va pronosticar que la Generalitat tindria capacitat d’influir en el PP, ara que no té majoria absoluta. ‘Tenim aliats, com el País Valencià i les Illes, amb els quals col·laborem estretament’, va destacar Aragonès. ‘Allà on hi hagi un sol euro que puguem aconseguir per als ciutadans de Catalunya, hi hem de participar’, digué. Tanmateix, afegí: ‘No prendrem part en escenificacions que serveixin per a amagar les altres qüestions.’ Aragonès va justificar que la Generalitat hagués tardat a confirmar la presència en el CPFF dient que la convocatòria oficial no els havia arribat fins dilluns al vespre, al límit del reglament, que estableix que la convocatòria s’ha de rebre setanta-dues hores abans de la reunió. De fet, se’n van assabentar per teletips i van voler esperar a la convocatòria oficial. Després de revisar l’ordre del dia, van considerar oportú d’assistir-hi.

Summary: Oriol Junqueras assisteix avui al Consell de Política Fiscal i Financera


L’Obra Cultural Balear (OCB) ha expressat el seu rebuig a la nova mostra de discriminació cap als ciutadans de les Illes per part del govern espanyol i ha demanat una resposta ‘contundent’. L’Obra considera que el projecte de pressupost de Pedro Sánchez és ‘un insult i un menyspreu als ciutadans de Mallorca, Menorca, Eivissa i Formentera’. El govern espanyol ha anunciat una retallada de les inversions de l’11,7%. L’OCB diu: ‘Això s’afegeix a un historial de greuges, marginacions, retallades i discriminacions que fa pensar més en una relació de colònia-metròpoli que no en un sistema de finançament just i equitatiu.’ Remarca que el deute històric acumulat per l’estat amb les Balears supera els 2.000 milions d’euros i recorda que el règim especial de les Balears (REB) previst aquesta legislatura ha acabat essent ‘un no-res’. Per això, l’Obra demana al govern balear que impulsi una resposta contundent a tots els nivells: polític, jurídic i de mobilització popular. ‘Si no és així –diu– serà la mateixa societat civil la que ho haurà de fer.’

Summary: L’Obra demana una resposta contundent a la manca d’inversió de l’estat espanyol a les Illes


El PSOE i Unides Podem presenten avui a la tarda l’acord per a un govern progressista, que encara depèn de l’abstenció d’ERC. Segons que publiquen diversos mitjans espanyols que han tingut accés al document complet, en clau catalana les dues formacions es comprometen a traspassar les competències pendents reconegudes en l’Estatut de Catalunya. ‘Donarem compliment als dictàmens del Tribunal Constitucional i traspassarem a la Generalitat les competències pendents ja reconegudes en l’Estatut de Catalunya en matèries com la gestió de beques universitàries, la formació sanitària especialitzada, el salvament marítim o l’execució de la legislació laboral en l’àmbit de la feina, l’ocupació i la formació professional’, diu el text. En les més de quaranta pàgines de l’acord, el document inclou un altre punt on els dos partits prometen d’abordar ‘el conflicte polític català, impulsant la via política a través del diàleg, la negociació i l’acord entre les parts que permeti superar la situació actual’. A nivell estatal, l’acord també promet de derogar la reforma laboral del PP i recuperar els ‘drets laborals arrabassats’ per aquest projecte dels populars en el 2012. També pacten, entre altres mesures, impulsar en el marc del diàleg social la protecció de les persones treballadores i recuperar el paper dels convenis col·lectius, i avancen que derogaran la possibilitat d’acomiadament per absentisme causat per baixes per malaltia. A més, l’acord contempla la regulació del lloguer per frenar els augments abusius’. A banda, també parla de substituir la Llei Mordassa per garantir l’exercici del dret a la llibertat d’expressió i reunió pacífica. Respecte de la fiscalitat, l’acord preveu un ‘augment de la progressivitat del sistema fiscal’ amb un increment de l’Impost sobre la Renda de les Persones Físiques (IRPF) de dos punts per a les rendes de més de 130.000 euros i de quatre punts per a les de més de 300.000. A més, el nou executiu de coalició fixarà un tipus mínim del 15% en l’Impost de Societats (IS) per a les grans corporacions, que s’ampliarà al 18% per a les entitats financeres i empreses d’hidrocarburs. El text també es compromet a augmentar el salari mínim interprofessional (SMI) fins a assolir progressivament el 60% del salari mitjà a Espanya.

Summary: PSOE i Podem limiten el ‘conflicte català’ al diàleg i a l’estatut


La Iniciativa Legislativa Popular (ILP) ,que demana una rebaixa efectiva del 30% de les taxes universitàries a Catalunya, ha recollit en les primeres tres setmanes unes 20.000 signatures. En roda de premsa, la portaveu de la ILP, Aida Sanuy, ha afirmat que, si mantenen el ritme de recollida de signatures, ‘en poques setmanes’ aconseguiran les 50.000 necessàries perquè la iniciativa prosperi i arribi al Parlament. Ha explicat que van organitzar una recollida simultània de signatures a les universitats catalanes en la qual van obtenir 12.000 signatures i ha destacat que la ILP està tenint una molt bona acceptació als campus universitaris. Considera que això és una mostra de la legitimitat i el suport que té la iniciativa i que és una proposta transversal i majoritària en la societat catalana. Sanuy ha assegurat que aquesta ILP pretén posar damunt de la taula el debat sobre quin model universitari necessita Catalunya: un que respongui les demandes del mercat o un que es dediqui a estendre el coneixement i el desenvolupament personal. Entitats adherides Sanuy també ha anunciat que hi ha més de trenta entitats adherides a la ILP, entre les quals es troben els sindicats CCOO, UGT i la Intersindical-CSC; organitzacions estudiantils com el Sindicat d’Estudiants dels Països Catalans (SEPC) i l’Associació d’Estudiants Progressistes (AEP); la Plataforma d’Afectats per la Hipoteca (PAH), i Arran, entre d’altres. A més, s’ha adherit l’Associació Catalana d’Universitats Públiques (ACUP), que agrupa als rectors de les universitats públiques, per la qual cosa Sanuy creu que la rebaixa de les taxes universitàries està sent assumida pels principals responsables de les universitats catalanes. Partits polítics Preguntada per si ha rebut el suport de partits polítics, ha assenyalat que els comuns i la CUP han donat suport a la iniciativa en comunicats i en qüestions jurídiques de la cambra catalana, i que alguns diputats d’ERC han participat en actes de la ILP, i estan començant a tenir reunions amb tots els partits. Ha argumentat que la proposta hauria de tenir el suport de tots els partits catalans perquè creu que la rebaixa de les taxes és una demanda majoritària en la societat i pràcticament tots la portaven en el seu programa electoral. Així mateix, ha reconegut que veu complicat que la ILP tiri endavant en l’actual curs per la incertesa política que viu Catalunya, però confia que en l’inici del proper curs pugui produir-se el debat al Parlament i ha avisat que el moviment estudiantil es mobilitzarà per assolir-lo.

Summary: La ILP de rebaixa de les taxes universitàries a Catalunya recull 20.000 signatures en tres setmanes


El diputat de JxCat i vice-president del parlament Josep Costa ha defensat la reforma de llei de la presidència per a poder investir Carles Puigdemont en un futur. En una entrevista a l’agència Europa Press, Costa ha insistit que Puigdemont és el candidat que defensa JxCat i que finalment serà investit al parlament tard o d’hora ‘quan puguin donar-se les condicions’. ‘Cap òrgan judicial ni autoritat no pot interferir al parlament i, si ens diuen que no és legalment previst que hi pugui haver una investidura sense que ell hi sigui present, com que és la nostra sobirania i competència exclusiva, ens dotem de les nostres pròpies normes’, ha arguït. Ha defensat, a més, que la reforma de la llei és una via ‘que forma part de l’acord polític’ per a formar un govern, i ha recordat que ERC ja ha votat a favor de tramitar-la. La possibilitat que els membres de la mesa hagin d’afrontar responsabilitats penals si s’investeix Puigdemont no atura el vice-president del parlament, que ha dit que JxCat no es doblegarà a les amenaces de l’estat espanyol: ‘Ens fa por, però ens sembla un atemptat tan gran a la dignitat democràtica del parlament que ens persegueixin per decisions polítiques, que no estem disposats a renunciar a defensar la llibertat ni els mandats democràtics que ens han donat els ciutadans.’ Delegació de vot de Puigdemont Costa s’ha mostrat confiat que la mesa de la cambra, amb Roger Torrent al capdavant, acceptarà que Carles Puigdemont pugui delegar el vot i participar d’aquesta manera en les decisions que es prenguin a cada ple. La petició es va registrar dimecres poc abans del ple i es va decidir de posposar la decisió fins dimarts que ve, que és quan se celebra la pròxima reunió de la mesa. Ha assenyalat que Puigdemont ja volia participar en el ple de dijous passat per delegació, però comprèn que la sol·licitud es va registrar amb molt poca antelació i que, per tant, es decidís d’ajornar la decisió. Costa creu que la mesa acceptarà definitivament dimarts que ve la delegació de vot. Les circumstàncies del president de la Generalitat han canviat arran de l’empresonament i per això Costa no considera ‘que hi hagi cap diferència’ entre els diputats que són empresonats a Espanya, que poden delegar el vot, i Puigdemont. Costa ha defensat el dret del president de mantenir els drets polítics intactes i ha destacat que haver demanat de delegar el vot és un gest que mostra que no renuncia ni als drets polítics, ni a la investidura ni a seguir exercint al lideratge que legítimament li correspon’. Mobilitzacions als carrers Sobre les protestes independentistes als carrers, que s’han intensificat precisament arran de la detenció de Puigdemont, Costa ha assenyalat que han de continuar ‘essent com són i com sempre han estat, pacífiques i cíviques’. ‘Cal demanar que els comandaments policíacs, ara en mans de la Delegació del govern  pel 155, respectin el dret de manifestació, vaga i expressió i cessin en qualsevol actuació desproporcionada’, ha assenyalat. En la seva crítica a la gestió actual dels Mossos d’Esquadra, Costa ha demanat ‘que les actuacions que fa la policia no alterin la convivència ciutadana’.

Summary: JxCat veu en la reforma de la llei de presidència una via per a investir Puigdemont a distància


Escriptors, traductors i lingüistes, sobretot aquells qui descobrien Carles Puigdemont, van seguir de prop les paraules i la pronúncia que el nou president de la Generalitat va fer servir durant el discurs d’investidura. Els va sorprendre i va sortir-ne ben puntuat. La majoria de la resta de polítics que hi van intervenir, en canvi, van suspendre. Aquí recollim alguns dels comentaris dedicats al nou president. Des que es va saber que el president seria Carles Puigdemont, el seu cognom (gairebé en les mateixes proporcions que el seu pentinat) va ser motiu de comentaris jocosos, en relació amb la manera com el pronunciarien a l’estat espanyol, com s’ho faria Mariano Rajoy i els membres del seu govern. Però afinant més, un dels piuladors matiners a l’hora d’introduir la llengua i la parla en la nova esfera presidencial fou l’escriptor i antropòleg Adrià Pujol Cruells. Empordanès il·lustrat i provocador, va proposar irònic el ‘primer lliurament de mots catalans que rimen amb Puigdemont’, utilitzant el DIEC2 i destacant-ne el mot ‘homodont’, que vol dir: ‘que té les dents iguals’. Pujol Cruells ho feia abans no comencés el ple d’investidura al parlament: Primer lliurament de mots catalans que rimen amb Puigdemont pic.twitter.com/BzGchBYVz1 — Adrià Pujol Cruells (@AdriPujol) January 10, 2016 L’activitat a Twitter es va intensificar molt quan Puigdemont va començar el discurs d’investidura. El lingüista de la UPF Lluís de Yzaguirre comentava: ‘Al·leluia, logòfils i verbívors (amb @mariusserra)! El quasiMHP #PdM fa un joc de paraules: no tindrem una nació, sinó una resignació…’ Al·leluia, logòfils i verbívors (amb @mariusserra)! El quasiMHP #PdM fa un joc de paraules: no tindrem una nació sinó una resignació… — deyzaguirre ESP=TTIP (@deyzaguirre) January 10, 2016 I poc després l’escriptor i traductor Yannick Garcia afinava: ‘Llàstima d’en-la-que i alguna construcció condicional. Però, ep: de llengua, molt bé.’ Llàstima d'en-la-que i alguna construcció condicional. Però, ep: de llengua, molt bé. — Yannick Garcia (@yannickgp) January 10, 2016 En aquesta mateixa línia, però amb més humor, dialogaven l’escriptora i crítica literària Marina Espasa i l’escriptora i articulista Empar Moliner. La primera deixava anar: —Ai, diu pronoms febles! <3 I Moliner afegia: —I ha dit ‘capteniment’, tia. I Espasa: —Si fa alguna geminada, me n’enamoro. I Moliner: —Espera’t que la farà, la farà, la farà… Diu ‘hem’ en gironí. E tancada. I també diu ‘ciutadania’ i no ‘ciutadans i ciutadanes’. Ai, diu molts pronoms febles! <3 — Marina Espasa (@marina_espasa) January 10, 2016 El verbívor Màrius Serra deixava aquest comentari: ‘Ha pronunciat PIB com cal! No pas peibé ni pib, sinó “pair bé”.’ Ha pronunciat PIB com cal! No pas peibé ni pib, sinó "pair bé" #gironisme #Puigdemont — Màrius Serra (@mariusserra) January 10, 2016 I també : ‘Capteniment #expressionsrecuperades #Investidura’. Capteniment #expressionsrecuperades #Investidura — Màrius Serra (@mariusserra) January 10, 2016 La filòloga Carme Junyent va desinflar una mica l’eufòria lingüística quan va observar: ‘Tan bé que anàvem i ara em surt amb un “tots i totes”.’ Tant bé que anàvem i ara em surt amb un "tots i totes". — M. Carme Junyent (@CarmeJunyent) January 10, 2016 De comentaris lingüístics sobre les intervencions dels portaveus dels grups parlamentaris, se’n van fer molts i van ser demolidors. També de l’aclariment sobre la citació i el llibre de Carles Rahola, que va suscitar sobretot piulades onomatopeiques. Però acabem amb un comentari de Pujol Cruells, que, una vegada acabat l’acte, i amb nou president elegit, deia: ‘Tots flipen quan Puigde els diu “pujo” a BCN.’ Tots flipen quan Puigde els diu 'pujo' a bcn. — Adrià Pujol Cruells (@AdriPujol) January 10, 2016

Summary: El president @KRLS diu els pronoms febles


Fa quinze anys que Àlvar Valls (1947) dedica entre quatre i cinc hores diàries a documentar-se sobre el poeta Jacint Verdaguer (1845-1902). Això són més de 5.475 dies en què ho ha remenat gairebé tot: no solament l’obra de qui és considerat fundador de la literatura catalana moderna, sinó els actes on anava dia a dia, què en deia d’ell la premsa de l’època, les més de 1.000 cartes que se’n conserven. El seu projecte és acabar-ne publicant una trilogia: una cronologia dia a dia, una bibliografia amb les més de 5.000 entrades que té recollides i la monumental biografia novel·lada que acaba de publicar. Entre l’infern i la glòria (Edicions de 1984) són més de 1.000 pàgines que expliquen la vida del gran poeta però que també serveix per a il·lustrar el convuls segle XIX. Ho fa a partir de 64 episodis de la vida de Verdaguer, que combina amb els setze dies finals. VilaWeb va entrevistar l’intens i prolífic Àlvar Valls (corrector, periodista, exiliat a Andorra molts anys per haver estat membre d’Epoca i autor de 17 llibres, d’infantils a Memòries) al centre de Barcelona. Vam parlar de l’obra, però també de la seva labor i dedicació a Verdaguer, ingents. L’entrevista es va convertir en una conversa conjunta amb la seva parella, Roser Carol, documentarista de Verdaguer com ell, i Ton Barnils, col·leccionista de Verdaguer i coneixedor com Àlvar Valls de la vida i obra del gran poeta català. Aquesta entrevista també és seva. —D’on us ve la dèria amb Verdaguer? —Jo vaig tenir un llegat. Una ‘deixa’, ja que parlem d’Andorra. Tenia un amic, Carles Tomàs i Casals, maçó, que als anys cinquanta comprava tots els llibres que es publicaven en català. Tots. Tenia una bona posició econòmica i no li venia d’aquí. Fins que la casa li queia a sobre de tants llibres. I abans de morir en va anar regalant. A mi em va donar els que tenia de Verdaguer. Gràcies a això ara en dec tenir uns 200 sobre Verdaguer. M’ho va donar perquè sabia que jo tenia el virus Verdaguer inoculat per Teresa Clota, amiga de fa cinquanta anys, i verdagueriana. A mi em costava molt, de llegir Verdaguer. Potser per la sotana, que per un agnòstic com jo, tirava enrere. Però ella m’hi va insistir: ‘Mira’t Lliris i Cants Místics. Sum Vermis.‘ I me’n vaig anar imbuint. És com diu Espriu: Verdaguer és una figura que crema així que es toca, i es fa impossible de no apassionar-s’hi. Ho he confirmat. Vaig aleshores aprofundir en la seva obra. Sencera. —Quantes hores dediqueu a Verdaguer cada dia? —Quatre o cinc hores diàries de mitjana, de ja fa quinze anys. Aquest llibre he trigat tres anys a escriure’l. I els quinze anys que et deia de documentació. A la novel·la, per exemple, surten centenars de personatges. Doncs tots els que hi surten amb noms i cognoms són reals i documentats. —El gran tret de la psicologia del vostre biografiat Verdaguer, quin seria? —Era un rebel. Sota la capa de mossèn, d’ànima en pena, no li anava bé res. Això es veu molt a les cartes. No era un rebel en el sentit progressista, d’esquerres. No. Però era d’una personalitat forta. Era un home rude, que escrivia divinament. Venia de pagès. El contrasto amb la seva germana Francisca. Perquè ell és rude, però tanmateix ha passat pel seminari. I ella no. I com diu Ton Barnils, aquí present, i ho faig meu, Verdaguer era molt capaç de veure què esperaven els altres d’ell. I actuar-hi conforme. I fer-ho de manera excel·lent. Perquè hi ha set o vuit Verdaguers. Hi ha el bon salvatge, quan es presenta amb la barretina de pagès català i s’emporta el primer premi dels Jocs Florals parlant del Corpus de Sang i els Segadors en plena Renaixença. Hi ha el poeta àulic del poderós, l’home del Marquès de Comillas, que escriu L’Atlàntida, el gran poema d’aquesta mentalitat. També és el poeta dels excursionistes, de la muntanya, el Canigó i el catalanisme. O el poeta del fanatisme religiós, dels endimoniats i els espiritistes. I arriba l’últim Verdaguer, el poeta dels modernistes. La seva gran virtut és veure què espera l’altre d’ell i escenificar el paper fins al punt de ser consumit. —Per què el poder se’l fa seu, Verdaguer? El Marquès de Comillas o la cúpula eclesial, què hi guanyen de tenir-lo de capellà? —Els interessava d’aconseguir un poeta destacat. Ja havia publicat els Idil·lis i Cants Místics. Havia estat premiat als Jocs Florals. Tenia un nom. Quan va tenir l’anèmia cerebral els metges el van fer anar al mar, va trobar la plaça de capellà del vaixell del Marquès de Comillas i fa nou viatges en dos anys cap a les Amèriques. Allà coneix el Marquès de Comillas. —Quantes cartes us heu llegit d’ell? —Pràcticament totes. L’epistolari té 11 volums, 1.200 cartes. Aquestes, totes. I de la resta, me’n falten poques. Aquest llibre que he escrit equival a una biografia. Però m’agradaria que per sobre de tot sigui una novel·la. —Parleu-me de com heu estructurat les mil pàgines. —El llibre conté prosa, poesia, i teatre. Alterno els setze dies finals de la seva vida, amb seixanta-quatre escenes vitals, d’unes deu planes cadascuna. L’he muntat com una simfonia, amb l’allegro, l’andante, l’adagio i tota la resta. I també amb dos intermezzos. Una obreta de teatre, el primer cant del Canigó i una peça del guinyol. —Com explicaríeu Verdaguer a un lector jove d’ara? —Verdaguer era el Victor Hugo català. Si Catalunya hagués estat un estat, hauria tingut la categoria de Victor Hugo: universal. Mistral, Menéndez Pelayo, els crítics i la premsa de París en parlaven. Les escoles de periodisme solen dir que el naixement del periodisme modern és el J’accuse…! d’Émile Zola. Doncs quatre anys abans Verdaguer va escriure En defensa pròpia. L’ús del periodisme de denúncia ja el fa ell abans. Són uns escrits amb una mala llet impressionant contra tots els qui l’atacaven. El regionalisme, la cúpula eclesial, els predecessors de la Lliga, van començar a inventar-se coses per fer-lo caure. I s’hi va tornar. Verdaguer és l’escriptor més important del segle XIX, i un dels més importants de tots els temps. I s’ha de conèixer. Jo en promoc el coneixement. —Quina dificultat heu tingut en escriure el llibre? —Sobre Verdaguer hi ha molta documentació. Moltíssima. He fet una biografia novel·lada de Verdaguer de mil pàgines i m’he quedat curt. En podia tenir 2.000. —Moltes d’aquestes seixanta-quatre escenes vitals que narreu, porten per títol un vers. Per exemple, ‘Rosa d’Abril, Morena de la Serra’. —Explico el mil·lenari de Montserrat, en què va intervenir. —Tu Marcellus eris. —Frederic Mistral, el Nobel, va acabar definint Verdaguer amb aquestes paraules de l’Eneida, Tu Marcellus eris (‘Tu seràs Marcel, l’elegit’). I la va encertar. Parlo de la visita de Mistral a Barcelona i la seva trobada i relació amb Verdaguer. —‘Un dia del meu pare’. —Hi narro la mort del pare, a la qual no arriba a temps. És a Santander, demana permís a la naviliera de can Comillas, però arriba tard a Vic. Son pare era pagès i picapedrer. Però per ell la figura important és la mare. No el pare. Ell es va fer capellà per la mare. — Hi ha un Verdaguer de què es parla molt poc, però hi és. El del carlisme. Hi és, en aquest llibre? —Verdaguer va compondre un himne carlí en català. I l’hi poso, sí. Hi tinc un capítol dedicat. Ell va anar a Vinyoles d’Orís, on hi ha un rector de morro fort, en Galceran, que es va alçar en armes. Allà Verdaguer acaba sol i es relaciona amb els carlins. —Com heu convençut un editor d’editar un llibre de mil pàgines? —Hi havia qui em deia que l’obra s’havia d’escurçar d’un 25%. Jo els responia que feia molts anys tenia un 4L i que els tres fills hi cabien embotits. No se’m va ocórrer mai de tallar-los les cames o els braços. Però Cots, en canvi, ho ha respectat, sí. I em dóna confiança que ho hagi fet. Ell va tenir el llibre quatre mesos. Silenci. ‘Si no em diu res –pensava– és que no ho descarta. Per tant, callem.’ I al setembre m’envia un correu: ‘Si encara t’interessa que te’l publiquem, la novel·la arribarà a les llibreries el 5 de març de 2020.’ I jo li vaig respondre ‘i a quina hora?’.  ‘Quina previsió’, vaig pensar. Doncs mira, avui, cinc de març ha arribat a les llibreries. No te’n sabria dir l’hora. Àlvar Valls: ‘Abans no ens ho emportem a la tomba, algú ho havia d’explicar’

Summary: Àlvar Valls: ‘Verdaguer era un rebel’


El periodista Jordi Basté, conductor del programa capdavanter de ràdio a Catalunya, ‘El Món a RAC-1’, ha explicat que tenia la Covid-19, després de la confirmació de la prova sobre el coronavirus 2019. Ho ha explicat en un vídeo en una story al seu compte d’Instagram. ‘El pitjor no és que hagi d’estar quinze dies tancat a casa, que això ho hem de passar tots, sinó que no podré abraçar ningú de la família’, diu Basté. ‘No són dies fàcils però entre tots ens en sortirem, perquè som un país que habitualment ens en sortim de totes.’ I ha volgut destacar del sector sanitari del país. ‘Valorem la sanitat del país, perquè quan ens en sortim d’aquesta, perquè ens en sortirem, li donem el valor que es mereix, en primera línia, que és on són ells.’ El periodista ha dit que si demà es trobava bé, faria el programa des del petit estudi de ràdio que li van instal·lar a casa. Tota la informació sobre el Coronavirus, minut a minut Coronavirus 2019: Què ha passat avui? El report diari de VilaWeb Consells per als qui hagin d’aïllar-se pel coronavirus i per als familiars Coronavirus: per què rentar-se les mans amb aigua i sabó és tan eficaç? Coronavirus: com podem netejar el telèfon mòbil?

Summary: Jordi Basté fa públic que té el coronavirus: ‘Ens en sortirem, i tant’


El debat és constant i retorna de manera cíclica: per quin motiu es diu ‘el Principat’ quan es fa referència a l’actual comunitat autònoma de Catalunya? Entre els ignorants o els bromistes apareix de seguida la pregunta sobre qui és el príncep o qui n’era al passat, però la realitat és que això no hi té res a veure. L’expressió ‘Principat’ no ve de ‘príncep’ i, de fet, el Principat no va tenir mai cap príncep. Tot té una altra explicació. Principat: el nom històric de l’estat català L’expressió ‘Principat de Catalunya’ és el nom històric de l’estat català que va existir fins el Decret de Nova Planta del 1716. Paradoxalment, el mateix decret d’abolició dóna fe del nom, perquè és ‘Nueva Planta de la Real Audiencia del Principado de Cataluña’. Principat, doncs. De fet, l’expressió ‘Principat de Catalunya’ només és abolida, com tantes altres coses, el 1833, quan Javier de Burgos va dissenyar la divisió actual provincial de l’estat espanyol. Va aprofitar per a eliminar els noms històrics dels estats precedents, entre els quals Principat de Catalunya, Regne de València i Regne de Mallorca. El decret de De Burgos (ací podeu veure l’original) deixava clar que ‘el territori espanyol a la península i illes adjacents’ havia de restar dividit en quaranta-nou províncies que, excepte en el cas de les quatre províncies basques, havien d’adoptar el nom de la ciutat que n’era la capital. D’aquesta manera, es va crear una referència fins aleshores inexistent i una lleialtat ‘provincial’ que volia, de fet, eliminar la lleialtat prèvia als estats que, si bé feia més de cent anys que havien estat abolits, encara eren ben presents a l’imaginari popular. Fins a la divisió provincial ningú no es considerava ‘alacantí’ o ‘gironí’. Trencar la fidelitat a les estructures territorials que fins aleshores havien estat indiscutibles, el Regne de València o el Principat de Catalunya per exemple, era el propòsit principal de De Burgos. Així reforçava la idea d’Espanya, saltant de la província a l’estat. La referència que el decret fa al ‘territori espanyol de la península’ no és anecdòtica, però. En aquella època també hi havia províncies espanyoles fora de la península. Concretament les anomenades províncies del Sàhara, d’Ifni i del Golf de Guinea, a l’Àfrica (a més del protectorat del Marroc); la província de les Filipines, les Illes Marianes i les Carolines a l’Àsia, i les províncies americanes de Santo Domingo, Cuba, i Puerto Rico. Cal recordar, a més, que en el moment de signar-se aquell decret Espanya no reconeixia encara la independència proclamada de manera unilateral el 1813 de Nova Espanya (Mèxic, part dels Estats Units i gran part del Carib). El decret de De Burgos i l’aparició de les províncies cal situar-los, doncs, en aquest context de la pèrdua de l’imperi espanyol i el replegament peninsular a la recerca d’una nova identitat per a l’Espanya que anava perdent l’imperi. Cal recordar, en conseqüència, que la Constitució de Cadis del 1812, redactada només vint-i-un anys abans, encara parlava dels ‘espanyols dels dos hemisferis’. De fet, vuitanta-sis dels diputats que la van redactar pertanyien a províncies aleshores espanyoles, però que aviat van ser independents, com el Perú o Mèxic. De Burgos va intentar sobretot de reorganitzar el territori que quedava d’Espanya i, al mateix temps, modernitzar el funcionament de l’estat. Va prendre de base la divisió en departaments que els francesos havien fet dècades abans. El cas català, però, era ben particular perquè el Principat havia estat oficialment part de França entre 1812 i 1814, incorporant també una part de l’actual Franja de Ponent i Andorra. El cas català era, per això, molt sensible i De Burgos volia evitar al decret de referir-se a Catalunya amb el nom de Principat, per remarcar que Catalunya ‘només’ era un nom geogràfic i no tenia cap entitat política que pogués destorbar el projecte espanyol. ‘Principat’, del llatí ‘sobirania’ L’expressió ‘Principat’ té el seu origen amb el sentit de la paraula llatina ‘principatus’, que vol dir ‘sobirania’. Des del punt de vista jurídic un ‘principatus’ era qualsevol territori en què el sobirà no tenia un títol específic o ho era d’acord amb un altre títol. En el cas català, els reis no tenien cap títol per a governar-lo de manera conjunta, sinó que ho feien en qualitat de reis de la corona catalano-aragonesa. I per això es deien ‘Principat’ els territoris disseminats que es trobaven sota el domini jurisdiccional, sota ‘la sobirania’ dels reis d’Aragó i comtes de Barcelona. El sempre interessant i ben documentat medievalista Vicent Baydal, en aquest apunt, considera que aquesta explicació jurídica no és adequada des del punt de vista històric. Remarca que l’expressió ‘Principat’ feia referència al fet que Catalunya era governada pel ‘príncep’, amb el sentit ‘el principal’, i no amb el sentit dinàstic de fill del rei. El Principat, així, era governat pel ‘principal home’, que als regnes prenia el títol de rei, però que a Catalunya no el podia fer servir, atès que no era cap regne. Des del punt de vista històric no tinc res a discutir-li, tot i que sí que crec que Baydal no dóna valor a la definició jurídica i en fa una contraposició entre aquesta i la cronologia dinàstica, que a mi no em sembla tan evident com a ell. Recomane de llegir-lo. El mot ‘principatus’ en qualsevol cas era la definició estatal que acompanyava el mot Catalunya. Com a estat Catalunya era un ‘Principat’, perquè cap rei hi governava com a monarca propi del país fent ús d’un títol que s’hi referís. Es feia servir ‘Principat de Catalunya’, doncs, de la mateixa manera que es podia haver fet servir ‘Regne de Catalunya’ o ‘República de Catalunya’, si la forma jurídica n’hagués estat una altra. Cosa que, de fet, va passar amb la república catalana, proclamada en cinc ocasions al llarg de la història (1641, 1810, 1871, 1931 i 1934). Alguns autors sostenen, a més, que el fet que Barcelona fos la capital real de la confederació, un títol només disputat en alguna època per València, va portar a organitzar el Principat com allò que avui diríem un ‘districte federal’, un territori neutral respecte dels regnes de la corona: Aragó, València, Mallorques, Sardenya i les dues Sicílies. La hipòtesi és molt especulativa, però realment interessant. La recuperació, de la mà de Joan Fuster Després del Decret de Nova Planta i de la creació de les províncies l’expressió ‘Principat’ va restar en desús i ‘Catalunya’ va passar a ser la forma habitual de referir-se al territori de les quatre províncies de Barcelona, Tarragona, Lleida i Girona. De fet, l’expressió ‘Catalunya’ fins i tot va restar reduïda a la Catalunya espanyola, i va entrar en desús al nord de l’Albera, a l’actual Catalunya Nord. Això fins que Joan Fuster va reprendre el debat, el 1962, amb el seu opuscle ‘Qüestió de Noms‘. Entre l’aparició de les províncies espanyoles el 1833 i la publicació del llibre de Fuster el 1962 van passar cent vint-i-nou llargs anys, durant els quals sobretot al Principat va aparèixer una clara consciència nacional diferenciada d’Espanya. Aquesta consciència, però, en cap moment no va tenir en compte la possible existència de nacionals catalans fora de les quatre províncies oficialment catalanes. Com a màxim hi deu haver algunes apel·lacions retòriques, però poca cosa més. El franquisme, però, ho va tallar tot, però, al mateix temps, va fer que tot recomençàs. Des de Sueca, Joan Fuster ho va aprofitar per a remarcar l’existència d’una nació catalana que anava més enllà dels límits de la Catalunya oficial. I la ‘qüestió de noms’ va aparèixer ben de pressa: el mot ‘Catalunya’ havia de fer referència a les quatre províncies i prou o al tot? Fuster va optar per una decisió salomònica. Li va semblar molt difícil que el mot ‘Catalunya’, que havia de ser el nom lògic de la nació sencera, fóra acceptat propi a tots els territoris i va demanar per a això d’usar la vella definició estatal de ‘Principat’ per referir-se al territori que Espanya definia per Catalunya. Amb la voluntat de ‘guardar’ el nom de Catalunya per a tots. Esperant que algun dia el fet d’usar-lo fóra menys polèmic. L’èxit de les propostes de Fuster va rellançar, sobretot entre l’esquerra nacionalista i els partidaris dels Països Catalans, l’ús habitual de la paraula ‘Principat’. De fet, la seua terminologia va adquirir un èxit indiscutible: Països Catalans, Principat, País Valencià, Illes, Catalunya Nord o la Franja de Ponent van passar a ser noms usats amb naturalitat per moltes persones i fins i tot van esdevenir oficials. I amb això el vell nom de l’estat central del país, ‘Principat’, arriba a una recuperació important, que per a alguns encara és polèmica amb l’argument tan pobre que Catalunya no va tenir mai un príncep.

Summary: Per què de Catalunya en diem Principat?


L’advocat del Consorci del Palau de la Música s’ha oposat clarament aquest dimecres a la rebaixa de penes sol·licitades pel fiscal per a Millet, Montull i la seva filla Gemma. Segons ell, no se’ls pot aplicar ni l’atenuant de confessió, ni la de reparació del dany ni la de dilacions indegudes. A més, ha justificat que no demanés un ajornament de la presentació de les seves conclusions definitives, per tal d’acusar CDC, perquè no va obtenir el permís del Consorci, que pocs dies abans havia confirmat que no acusaria el partit, tot i que més tard va canviar d’opinió. Tot i que el fiscal li va donar l’opció d’adherir-se a l’acusació contra el partit en el tràmit d’informes finals, almenys de forma simbòlica, l’advocat Francesc Claverol no ho ha fet.

Summary: L’advocat del Consorci s’oposa a la rebaixa de pena sol·licitada pel fiscal a Millet i als Montull


El conseller de Territori i Sostenibilitat Josep Rull ha lamentat aquest dijous el disseny radial de les infraestructures a l’estat espanyol exemplificant-lo en l’Euromed i la connexió ferroviària mediterrània. Durant la seva intervenció a la taula ‘Les infraestructures i la mobilitat a l’EURAM’, Rull ha dit que Catalunya, el País Valencià i les Illes Balears pateixen ‘una expressió desmobilitzadora de recursos i absolutament ineficient’ com és el centralisme, i ha ironitzat que acredita que la manera més ràpida per connectar dos punts ‘no és la línia recta sinó el triangle’, perquè ‘la manera més ràpida d’anar de Barcelona a Alacant és via Madrid a través de l’AVE’. El conseller ha contraposat aquest disseny radial al del Corredor Mediterrani que és imbatible des del punt de vista de la taxa de retorn en inversió. Rull ha intervingut en la primera taula la Jornada ‘L’hora de les decisions’ a València, al costat de la consellera d’Habitatge i Obres Públiques de la Generalitat Valenciana María José Salvador i de l conseller de Territori del govern de les Illes Balears, Marc Pons. Al llarg de la seva intervenció, Rull ha dit que el centralisme de l’estat espanyol no és rutinari ni improvisat sinó que respon a una determinada concepció que perjudica la prosperitat, perquè el més lògic és invertir allà on hi ha retorn. El conseller ha afegit que cal que el Corredor Mediterrani no quedi encallat i definir com es gestiona la infraestructura. En aquest sentit, ha dit que el nomenament de la figura del coordinador ha estat una reivindicació comuna dels tres territoris que exemplifica la força de la unió. Rull també ha dit que la gestió autònoma dels ports ha acreditat la seva eficiència i ha reclamat més competències dels ports i dels aeroports. ‘L’important i la diferència qualitat en benefici de la gent dels nostres territoris és que en aquesta nova etapa hi ha una capacitat intensa de col•laboració entre les nostres institucions, des del pragmatisme i la racionalitat però amb uns destinataris únics i un compromís al servei de la gent’, ha conclòs. Per la seva part, la consellera de Territori de la Generalitat Valenciana María José Salvador ha apostat per les infraestructures al servei de la gent i ha posat en valor que els territoris de l’Arc Mediterrani lideren el creixement de l’estat espanyol i que apostar per aquestes autonomies és apostar a cavall guanyador. En aquest sentit, ha reclamat un nou marc al govern espanyol i noves prioritats en matèria d’infraestructures, amb l’alliberament de l’AP7 quan venci la concessió el 2019 i el Corredor Mediterrani. ‘Més que mai no estem per crear i construir murs, estem per unir, generar sinèrgies, construir ponts, carreteres… ho hem de fer junts, ho estem fent junts i ho continuarem fent junts’, ha dit Salvador. Per la seva part, el conseller balear Marc Pons ha remarcat que el desenvolupament de les Illes Balears depèn de la seva connexió amb el continent ‘com l’aire que respirem’ i ha reclamat la gestió dels aeroports de manera conjunta amb l’estat espanyol i que els connexions ferroviàries estiguin ben complementades amb les marítimes. Peticions comunes S’han consensuat una sèrie de peticions en finalitzar aquesta primera taula. Així, Catalunya, País Valencià i les Illes demanem una autoritat única per al corredor mediterrani amb un pes determinant dels territoris afectats, proclamant que el tercer fil no és la solució i apostant per una plataforma de doble via per a mercaderies i passatgers. Així mateix, reclamen la transferència de les competències i els recursos necessaris per a la millora del servei de rodalies i la incorporació de les Illes Balears en el programa d’inversions del corredor mediterrani. Els tres territoris també demanen a l’Estat la transferència de gestió dels ports per poder garantir la seua competitivitat comercial.

Summary: Catalunya, el País Valencià i les Illes sumen esforços per reclamar millors infraestructures


L’Alguer serà avui el punt d’arrencada de la volta ciclista a Itàlia, el Giro. Enguany, la cursa fa cent anys i els organitzadors han triat l’Alguer per a l’etapa inaugural, que s’acabarà a Olbia. Després saltarà a Sicília i més tard recorrerà Itàlia de sud a nord. El 28 de maig s’acabarà a Milà. La cursa, abans, havia trepitjat Sardenya: el 1991 i el 2007, però durant aquests cent anys és la primera vegada que comença a l’Alguer. L’etapa inicial tindrà un recorregut de dos-cents tres quilòmetres entre l’Alguer i Olbia. Enguany hi participaran dos ciclistes del país: Alberto Losada, de Sant Just Desvern, amb l’equip Katusha, i l’alacantí Rubén Plaza, amb l’equip Orica-Scott.

Summary: El Giro arrenca a l’Alguer


El nomenament dels ministres del nou govern liberal canadenc estan causant un fort impacte. Justin Trudeau, per exemple, ha nomenat per primer vegada un indígena canadenc com a ministre de Justícia, en un gest important ja que el govern anterior s’havia negat a investigar judicialment els assassinats de moltes dones índies i inuit els darrers anys. Però segurament el nomenament que ha causat més impacte ha estat el del coronel sikh Harjit Saijan com a ministre de Defensa. Saijan és un dels tres sikhs que han promès el seu càrrec com a ministre però a ningú no se li escapa el significat especial del seu nomenament. En campanya Trudeau va criticar durament la implicació del Canadà en la guerra de l’Irac i el seguidisme que el govern Harper feia de la política dels Estats Units i va prometre la retirada de les tropes que encara hi són. Saijan hi va participar en la guerra però és un home nascut a l’Índia i sempre porta turbant i un punyal, tal i com exigeix la seva religió. El nou govern és paritari pel que fa a homes i dones, quinze de cada, inclou ministres de totes les províncies canadenques i de diverses comunitats. Entre ells hi ha la primera ministra que és musulmana, nascuda a l’Afganistan, dos ministres d’origen ucrainès, dos indígenes i tres sikhs, un d’ells detingut i torturat fa anys a l’Índia acusat de terrorisme. També serà ministre un veterà de guerra, paralític després d’un combat i una persona cega. Hi ha sis ministres del Quebec, inclòs el ministre d’afers estrangers.

Summary: El nou ministre de Defensa del Canadà és un militar sikh nascut a l’Índia


El govern d’Aragó ha demanat a la jutgessa que autoritzés l’entrada de la policia al Museu de Lleida per a endur-se a Sixena les quaranta-quatre obres que encara són a Lleida. Per a justificar-ho, ha adduït incompliments reiterats dels requeriments judicials per part de la Generalitat. L’executiu aragonès ha presentat al Jutjat de Primera Instància i Instrucció d’Osca un escrit en què demanava que es dictés una resolució que autoritzés l’entrada al Museu de Lleida el pròxim 31 de juliol amb la finalitat de procedir a la confiscació judicial. També expliquen que, malgratque el dia 26 de juliol del 2016 es van retornar cinquanta-tres peces, en realitat només en van arribar cinquanta-una –dues es van extraviar– i que el Museu Nacional d’Art de Catalunya encara no les ha pogudes localitzar. L’escrit remès al Jutjat pel Govern aragonès estableix el dia 25 de juliol com a data límit per a fer públics els termes del trasllat dels quaranta-quatre béns que resten al Museu de Lleida. Com que la Generalitat encara no ha dit com durà a terme el trasllat, el govern aragonès considera que la Generalitat no ha complert el requeriment i que és evident que el dia 31 de juliol les peces no seran a Sixena. És per això que demana que s’autoritzin l’entrada de la policia al Museu de Lleida i la confiscació de les peces.

Summary: El govern d’Aragó demana l’entrada de la policia al Museu de Lleida per a endur-se les obres de Sixena


Una performance reivindicativa convocada per l’Assemblea Feminista de València ha adaptat al català ‘Un violador en el teu camí’, l’himne global del feminisme popularitzat pel col·lectiu xilè Les Tesis.  ‘Un violador en el teu camí’: l’himne de les feministes xilenes que ressona arreu del món La ‘intervenció-rèplica’ s’ha celebrat aquest divendres a la Plaça d’Amèrica, on un grup dones amb els ulls tapats amb una cinta negra ha entonat el ja famós càntic adaptat al català per a expressar el seu rebuig ‘al patriarcat i al sistema colonial’. ♀ "I la culpa no era meua, ni d'on estava ni com vestia": feministas valencianizan el himno global contra el patriarcado @AssembleaVLChttps://t.co/5MLRcPSi0p pic.twitter.com/BqzJTsNOL7 — Europa Press Comunitat Valenciana (@EPCValenciana) December 13, 2019 ‘I la culpa no era meua, ni d’on estava ni com vestia’, ‘El patriarcat és un jutge que ens jutja per nàixer, i el nostre càstig és la violència que no veus’ o ‘el violador ets tu’ són algunes de les frases que han cantat les dones. Des del col·lectiu han explicat que aquest acte, que compta amb el suport de l’associació Dones amb Veu, ha tingut un doble objectiu. ‘D’una banda volíem solidaritzar-nos amb les nostres companyes xilenes i amb les nostres germanes de diversos països en els quals estan sofrint la violència per part de l’estat. D’altra banda, al seu torn, volem fer una crida totes juntes, des de tots els feminismes autònoms, sobre les violències que sofrim les dones pel fet de ser dones en aquest sistema patriarcal i colonialista’. ‘Les feministes de València -han continuat- s’han unit així a aquest cant contra el patriarcat que ha fet la volta al món’. ‘Per a nosaltres aquest himne visibilitza tot tipus de violències masclistes, perquè la violència no són només els assassinats que es troben clarament en la punta de l’iceberg; les agressions que patim als carrers també són violència’.

Summary: Feministes valencianes interpreten ‘Un violador en el teu camí’


El BOE va publicar diumenge abans de mitjanit el decret que regula els serveis essencials que no es poden aturar durant les dues setmanes de confinament total contra el coronavirus 2019. De totes maneres, el govern espanyol ha establert una moratòria fins avui per permetre que tots els negocis i treballadors no essencials s’adaptin i es preparin per al tancament. D’una altra banda, el decret no afectarà els treballadors subjectes a un ERTO ni els que tinguin la baixa o un contracte suspès ni qui pugui desenvolupar l’activitat a distància. El decret considera essencials totes les activitats relacionades amb la cadena de subministrament del mercat i funcionament del servei de béns de primera necessitat, com ara aliments, medicaments i productes higiènics; els serveis d’hostaleria i restauració amb repartiment a domicili; la cadena de producció i distribució de béns i material mèdic; i tot allò imprescindible per al manteniment d’indústries que fabriquin material necessari per a activitats essencials. Així mateix, també s’hi inclouen treballadors de transport de mercaderies i persones; funcionaris de presons, de salvament marítim, bombers i seguretat viària; personal relacionat amb manteniment de material de forces armades; personal de centres sanitaris, residències i treballadors que tenen cura de persones dependents; treballadors de centres d’assistència a animals; serveis funeraris; quioscs i mitjans de comunicació. Cal afegir-hi encara el repartiment de productes comprats per internet o el servei postal, com també serveis financers, empreses de telecomunicacions imprescindibles per a serveis bàsics, o assessories legals. També són considerats essencials els treballadors relacionats amb la protecció i atenció de víctimes de violència masclista, els advocats, els procuradors, les notaries i els registres, els serveis de neteja d’espais essencials, el personal de centres d’acolliment de refugiats i els treballadors del subministrament, depuració i sanejament d’aigua. Finalment, també s’hi inclouen les empreses de logística relacionades amb material sanitari i els treballadors imprescindibles per a serveis meteorològics. El darrer punt del BOE especifica com a servei exclòs del permís retribuïble ‘qualsevol altre que presti serveis que hagin estat considerats essencials’. Vegeu ací el BOE.

Summary: Quins són els serveis essencials que a partir d’avui podran treballar durant el confinament total?


Un Mosso d’Esquadra ha matat presumptament la seva ex-parella a Terrassa (Vallès Occidental) i després s’ha suïcidat. Segons que ha pogut confirmar l’ACN, l’agent, que formava part de la Unitat de Seguretat Ciutadana de la ciutat, hauria utilitzat la seva arma de foc reglamentària. El crim es va cometre en un aparcament al número 45 de l’avinguda Madrid de la ciutat ahir a les 21.04. El cos policíac ha explicat a Twitter: ‘Vivim amb consternació el darrer homicidi de violència masclista, aquesta vegada protagonitzat presumptament per un membre del cos que després s’hauria suïcidat. Lamentem els fets profundament’. ‘La investigació continua oberta i continuarem treballant cada dia per eradicar la violència contra les dones’, ha dit immediatament després. Més de dues-centes persones han condemnat el feminicidi a la plaça de l’Ajuntament de Terrassa. Els veïns de Terrassa han volgut mostrar el seu suport a la família. ‘És un dia molt trist, de dol, de molta ràbia i molt dolor’, ha expressat el batlle, Jordi Ballart. La ciutat ha decretat tres dies de dol oficial i demà es faran concentracions silencioses a tots els barris. Aquest és el tercer feminicidi del 2020 al Principat: el 6 de gener un home va matar la seva ex-parella i la filla de tots dos a Esplugues de Llobregat (Baix Llobregat). El 2016 també hi va haver un crim masclista en què un mosso d’Esquadra va utilitzar la seva arma reglamentària per assassinar l’ex-parella. Va ser a Sant Feliu de Llobregat (Baix Llobregat). En conseqüència, el cos va retirar les armes als agents de baixa per causa psicològica. Vivim amb consternació el darrer homicidi de violència masclista, aquest cop protagonitzat presumptament per un membre del cos que després s'hauria suïcidat. Lamentem els fets profundament. — Mossos (@mossos) January 19, 2020 La investigació segueix oberta i continuarem treballant cada dia per erradicar la violència contra les dones — Mossos (@mossos) January 19, 2020

Summary: Un Mosso mata la seva ex-parella a Terrassa amb l’arma reglamentària i després se suïcida


El president de la Generalitat, Quim Torra, ha visitat aquesta tarda els presos polítics que són a la presó dels Lledoners, a Sant Joan de Vilatorrada (Bages). A la sortida, ha assegurat que estan ‘ferms i serens’, però ha dit que també estan ‘indignadíssims’. ‘Un cop llegida la sentència, la seva indignació s’ha multiplicat perquè s’adonen d’aquest judici farsa, que no s’hauria d’haver començat perquè, senzillament, la sentència ja estava redactada i dictada’, ha dit. El president també ha traslladat la crida que fan perquè la gent participi massivament a les Marxes per la Llibertat organitzades per l’ANC a partir de demà. Marxes per la Llibertat: cinc columnes caminaran cap a Barcelona

Summary: Torra diu que la indignació dels presos polítics ‘s’ha multiplicat’ després de llegir la sentència


BARCELONA, 2 (EUROPA PRESS) Twitter ha suspès el compte d’un usuari que va amenaçar de mort el dissabte 31 de desembre al president de la Generalitat, Carles Puigdemont, a través d’aquesta xarxa social, com apareix publicat en la pàgina del seu compte. L’usuari ‘@LittleMachix’ va respondre a la felicitació d’any nou feta per Puigdemont en Twitter amb el missatge: “Lament informar-lo però aquest 2017 la seva mort està declarada”. En la publicació dirigida al president català va adjuntar una imatge d’un home subjectant un arma automàtica. També va amenaçar un altre usuari que li va retreure el seu missatge al president català, al qual li va propinar: “Mira el que t’espera, fill de puta. Si segueixes parlant, no trigo a localitzar-te”, al costat de la imatge d’una pistola. Puigdemont ja va rebre a l’octubre sengles amenaces en Twitter i Facebook que va posar en mans dels Mossos d’Esquadra, tot i que l’autor de l’amenaça feta a través de Facebook li va demanar perdó i Puigdemont va acceptar les seves disculpes.

Summary: Twitter suspèn un usuari que va amenaçar de mort Puigdemont la nit de Cap d’Any


El secretari d’Estat d’Afers Europeus d’Andorra, Landry Riba, ha explicat avui que l’acord d’associació que s’està negociant amb la Unió Europea s’allargarà més del previst i que és ‘difícil’ poder avançar un termini. En un esmorzar amb els mitjans, Riba ha reconegut que les negociacions s’allargaran un mínim de dos anys i que no és clar que finalitzin durant aquesta legislatura, i ha vist com a punts complicats aspectes com la lliure circulació de persones i les telecomunicacions. Andorra té un sistema de quotes d’immigració que regulen que només puguin residir persones que tenen permís de treball o algun permís especial per ser esportistes o tenir elevats ingressos, mentre que compta amb un sistema de telecomunicacions basat en un monopoli, que vol preservar. Riba ha esmentat la possibilitat de trobar períodes transitoris com el qual ja s’ha tancat amb el sector tabaquer, de trenta anys, per poder anar eliminant progressivament els aranzels actuals de la importació, però no es pot fer ‘un abús’ d’aquestes peticions de pròrrogues, ha plantejat. Les negociacions amb Europa són un dels principals eixos del nou executiu andorrà, i ho demostra la creació d’aquesta secretaria d’Estat específica, que a més depèn directament del cap de govern, Xavier Espot. Quan es tanqui l’acord amb Europa, el govern preveu fer un referèndum per consultar a la població sobre si estan d’acord amb aquest model d’encaix amb la UE.

Summary: Andorra reconeix que no es podrà tancar l’acord d’associació amb la UE a curt termini


El president de la Cambra de Comerç de Barcelona, Joan Canadell, ha expressat la seva sorpresa davant del comunicat de la Cambra de Comerç d’Espanya, en el qual s’acusava l’ens català de no defensar els interessos de totes les empreses i de trencar els principis constitucional. En aquest sentit, es qualifica com a lamentable que la Cambra de Barcelona faci una crida a una reacció unitària contra la sentència. En declaracions a Catalunya Ràdio, Canadell ha reconegut que en les darreres reunions ha vist incòmode el president de l’ens espanyol, José Luís Bonet, però ha assegurat que no s’esperava un comunicat com aquest. ‘Ho parlarem tranquil·lament en el pròxim comitè executiu’, ha afirmat Canadell, que és vice-president de la Cambra de Comerç d’Espanya. En tot cas, ha negat haver trencat cap norma i ha defensat el procés de consultes engegat per l’ens cameral amb la següent pregunta. Les #ConsultesCambra estan obertes a tots els empresaris i autònoms de Catalunya, perquè la teva opinió compta! Quines creus que serien les conseqüències econòmiques per a la teva empresa d’una Catalunya amb Estat propi integrat dins la UE? 🗳 https://t.co/S5Ym8HYM1z pic.twitter.com/5sM08LvDIt — Cambra de Barcelona (@cambrabcn) October 6, 2019 El president de la Cambra de Comerç de Barcelona ha afirmat que li hagués agradat que Bonet li hagués dit abans que tenien aquesta ‘incomoditat’. En aquest sentit, ha resaltat que prefereix parlar directament amb ell sobre el tema per poder-li ‘explicar si té algun dubte’ sobre el seu posicionament. Precisament sobre això, Canadell ha dit que la Cambra de Barcelona és autònoma i que es deuen als seus electors, no com la Cambra de Comerç d’Espanya ‘que no té elecció directa’, ha recordat. Canadell ha afirmat que no està d’acord amb el fons del comunicat i ha negat haver trencat cap norma: ‘Ens acollim a la llibertat de poder valorar la situació i parlar en nom de l’empresariat que defensem’. Sobre una possible aturada en resposta a la sentència de l’1-O, el president de la Cambra ha insistit que ‘tot depèn com es faci’ i ha afegit que si hi ha ‘màxima unitat i una estratègia clara’ sobre què fer després, podrien estar-hi d’acord. També ha expressat la seva sorpresa perquè no li agradi la consulta als empresaris sobre les conseqüències econòmiques de tenir un estat propi dins de la Unió Europea (UE) perquè ‘és la mateixa pregunta que ja va fer Miquel Valls el 2012’.

Summary: Canadell respon als atacs de la Cambra de Comerç d’Espanya


El Teatre Nacional de Catalunya (TNC) va estrenar ahir l’adaptació de Frankenstein, dos-cents anys després d’haver-se publicat per primera vegada la novel·la de Mary Shelley, el 1818. L’obra, produïda per la Factoria Escènica Internacional (FEI) i el TNC, ha estat habilitada al teatre pel dramaturg Guillem Morales i la direcció escènica ha anat a càrrec de Carme Portaceli. Àngel Llàcer i Joel Joan es posen a la pell de Victor Frankenstein i la Criatura en una obra amb alguns canvis respecte al text original. L’adaptació de Morales deixa enrere la idea de desafiament a la divinitat per abraçar la natura i el paper de l’ésser humà en la creació, tot fent èmfasi en el ventre de la dona com a escenari de la vida. En aquest sentit, les discussions científiques sobre la vida artificial es desplacen a l’àmbit emocional i ètic. La dualitat es presenta en el contrast entre els dos personatges principals. El creador es torna sinistre a mesura que avança el temps: crea un ésser viu a partir de cadàvers per després abandonar-lo i no acceptar la seva responsabilitat en l’experiment. La Criatura, en canvi, ve de la foscor de la mort i el menyspreu dels vius i així i tot desenvolupa un sentit ètic i té la capacitat d’aprendre i d’estimar. Ell fa un viatge a la llum. Frankenstein es podrà veure a la sala Gran del TNC fins al 25 de març, de dijous a dissabte a les vuit del vespre, i el diumenge a les sis de la tarda. A més, hi haurà dues funcions amb audiodescripció i subtitulació els dies 3 i 4 de març i també s’habilitaran sessions per a centres educatius els dimecres a les onze del matí. A partir del 7 d’abril, l’obra començarà a Premià de Mar una ronda que passarà per municipis com Reus, Girona, Manacor o Vic i acabarà a Tarragona el 24 de maig.

Summary: ‘Frankenstein’ arriba al Teatre Nacional de Catalunya


El president del govern espanyol, Mariano Rajoy, ha comparegut avui juntament amb el president dels Estats Units, Donald Trump, després d’una trobada a la Casa Blanca en què han tractat d’un seguit de qüestions. En acabat, han fet una conferència de premsa en què cap dels dos dirigents no ha dit res sobre el referèndum de Catalunya, però els periodistes sí que s’hi han referit. En relació amb una declaració unilateral d’independència, Rajoy ha dir que era una decisió que no li corresponia i que hauria de prendre, o no, el Parlament de Catalunya. Ací podeu veure-ho. Rajoy afirma desde la Casa Blanca que declarar la independencia de Cataluña no le corresponde a él sino al Parlament. pic.twitter.com/acEQFoCCyb — Jonathan Martínez (@jonathanmartinz) 26 de setembre de 2017

Summary: Rajoy davant Trump: ‘La DUI és una decisió que haurà de prendre el parlament català’