Una senyora recrimina a un dels membres del Banc Expropiat de Gràcia la seva actitud. En el vídeo que ha publicat avui La Vanguardia i que ha esdevingut viral, la senyora, que suposadament és una veïna del barri i que dies després VOX ha reivindicat com a militant seva, els comença dient: ‘si sabeu d’algun lloc on jo pugui anar a viure sense pagar, perquè vaig malament de diners…?’. Els manifestants li diuem que al Banc Expropiat no hi viu ningú, ‘que és un casal pel poble, per a tothom, per fer-hi activitats’. Ella insisteix: ‘No, no. El casal té un amo…’ Li responen: ‘És del poble’. I ella continua: ‘Si agafo una cosa que és del poble, que no és meva…’, i la frase no es pot sentir fins al final, perquè aturen un moment l’enregistrament. Després recorda que Xavier Trias va pagar el lloguer del local durant un any. ‘Doncs aquests diners també ens els ha robat, a tots els ciutadans de Gràcia, de Barcelona i de Catalunya, i els ha de tornar’. Els manifestants li pregunten si això és culpa seva. ‘Naturalment, haver-lo pagat vosaltres’, els respon. Durant la setmana que fa que dura el conflicte arran del desllotjament del Banc Expropiat, les imatges de veïns del barri han servit sovint per reforçar el missatge de suport o de crítica (com aquest cas) als activistes i als ocupants del local. Com aquest vídeo en què una veïna critica el desallotjament: Brutal respuesta de una vecina al intento de criminalización de una periodista de Antena 3 #ElBancEsDefensa pic.twitter.com/YfG6ZnpkVW — Planeta Eskoria (@PlanetaEskoria_) May 26, 2016 En algun cas, de crítica a l’actuació policíaca, com en la fotografia viral que va fer Sergi Alcázar per al Nacional: La foto de Gràcia via @elnacionalcat https://t.co/kkNHI7qTFi — alf *X (@V_alf_V) May 26, 2016

Summary: Vídeo: Una senyora renya els manifestants del Banc Expropiat de Gràcia


Les novel·les ‘Canto jo i la muntanya balla’ d’Irene Solà, ‘L’esperit del temps’ de Martí Domínguez, i ‘Sis nits d’agost’ de Jordi Lara opten a guanyar la tercera edició del premi Òmnium a la millor novel·la de l’any. De la pre-selecció de dotze obres publicades al llarg de 2019, un jurat format per Rosa Cabré Monné, Maria Dasca Batalla, Carme Gregori Soldevila, Xavier Pla Barbero i Oriol Izquierdo Llopis n’ha triat les tres finalistes. El guanyador de la primera edició va ser Raül Garrigasait amb l’obra ‘Els estranys’ i ‘Aprendre a parlar amb les plantes’ de Marta Orriols va endur-se el premi en l’edició 2018. El d’enguany es farà públic el 30 de gener. El premi Òmnium a la millor novel·la de l’any va néixer l’any 2017. D’aquesta manera, l’entitat donava vida a un nou guardó amb la voluntat i ambició d’igualar-se a altres premis similars de la literatura mundial, com el Premi Goncourt francès i l’anglès Booker, i amb l’objectiu de posar en valor les obres en llengua catalana, fomentar-ne la traducció i revitalitzar el sector. El president d’Òmnium Cultural, Jordi Cuixart, ha assegurat que guardons fan ‘més que evident que el català avui és una llengua ben viva’. Alhora, demana no abaixar la guàrdia i seguir treballant per enfortir la llengua catalana perquè ‘pateix una situació de retrocés’. Alhora, Cuixart ha tornat a definir la cultura com a instrument imprescindible contra la intolerància: ‘La repressió no ha fet més que enfortir la nostra missió fundacional -impulsar la cultura com a eina de cohesió- mitjançant projectes com el premi Òmnium, el més ben dotat de la literatura en llengua catalana. Mai no podran empresonar la paraula ni la llibertat’.

Summary: Irene Solà, Martí Domínguez i Jordi Lara, finalistes del tercer premi Òmnium a la millor novel·la de l’any


El president de la Generalitat valenciana, Ximo Puig, ha exigit l’aplicació de l’article 156 de la constitució espanyola per tal d’aconseguir ‘la suficiència financera per tal de prestar els millors serveis públics’. Puig ha fet aquestes declaracions durant la manifestació unitària convocada a València amb el lema ‘Per un finançament just’. La vice-presidenta Mónica Oltra ha remarcat la gran mobilització dels valencians ‘aparcant els interessos particulars’ per anar en favor dels interessos del territori. ‘No volem ser més que ningú però tampoc volem ser menys’, ha dit, tot assenyalant que a la manifestació s’han congregat ciutadans de divers signe polític. Al seu torn, el president de les Corts valencianes, Enric Morera, ha alertat que la manifestació és ‘per solucionar els problemes d’Espanya’, que no pot continuar ‘ignorant els problemes de la seua economia’. Morera ha afegit que un dels problemes de l’estat espanyol és que ‘inverteix malament i no finança el que ha de finançar. Si continua igual, Espanya no té futur ni solució’. ‘Si algú no hi és, haurà d’explicar perquè’ La mobilització ha comptat amb el suport de tots els grups parlamentaris valencians a excepció del PP. Sobre aquesta absència Puig ha dit que ‘si algú no hi és haurà, d’explicar-ho’. Per la seua part, Oltra ha remarcat que tot i que el PP no estava present ‘molts dels seus votants han participat’. També en declaracions als mitjans, el secretari general d’UGT al País Valencià Ismael Sáez, un dels convocats de la mobilització, ha remarcat que és una oportunitat per dir ‘que estem farts’ i ha advertit que, a títol individual, creu que ser valencià és una magnífica manera de ser espanyol però m’agradaria que ho entengueren així des de Madrid. Al contrari caldrà convéncer-se que l’única manera de fer-ho és fent soroll’. Des de Comissions Obreres, el seu secretari general Arturo León ha advertit que si el govern espanyol no atén les peticions dels valencians ‘hi haurà més mobilitzacions’ i ha afegit que el País Valencià ha estat ‘generós’ però que ara és un territori ‘empobrit’ i amb una renda per càpita 12 punts inferiors a la mitjana. El president de la Confederació Empresarial valenciana Salvador Navarro ha remarcat que la manifestació ha de servir perquè hi haja diàleg i negociació a partir d’aquest dilluns i ha dit que els empresaris donaven suport a la mobilització pel consens polític expressat i en favor dels interessos dels valencians. Al seu torn, el síndic de Podem, Antonio Estañ, ha manifestat que si es volen solucionar els problemes polítics, cal un millor finançament i ha afegit que ‘l’anomalia’ valenciana és símptoma ‘d’esgotament del model d’estat’. Per últim, la síndica de Ciutadans a les Corts valencianes, Mari Carmen Sánchez, ha dit que el finançament ‘no és un problema partidista perquè perjudica tota la societat valenciana’. En aquest sentit, ha afegit que la seua formació ‘estarà allà on hi haja un problema que afecte els valencians’.

Summary: Ximo Puig exigeix d’aplicar l’article 156 al País Valencià per a aconseguir la suficiència financera


Hem acordat que, per raons de seguretat, no faré servir ni el seu nom ni el nom de la universitat on estudia. A Hong Kong, els joves com ell, que són a primera línia de les mobilitzacions, corren tots els riscs imaginables i han après a protegir-se en tot moment i a protegir la seua identitat. Interessa la seua història, allò que pot explicar. Com es veu el futur d’Hong Kong des de les barricades. Literalment. —El 2019 ha estat un any especialment important per a Hong Kong. Després de la repressió del moviment dels paraigües, el 2014 semblava que tot s’havia acabat, però la lluita contra la llei d’extradició ha revifat el conflicte. Què va passar aquests anys en què semblava que hi havia silenci? —El 2014 molta gent de la meua generació vam entendre la política i vam entendre que calia lluitar. Era la primera vegada que vivíem una cosa així. Però quan el moviment va ser aixafat per les autoritats, molts vam pensar que no hi havia esperança. Ara m’adone que, en realitat, esperàvem el moment de l’ebullició. Esperàvem que passés alguna cosa que tornés a fer bullir l’olla de la indignació. I aquesta cosa ha arribat el 2019, primer, amb la batalla contra la llei d’extradició i, ara, pels cinc punts per a la democratització d’Hong Kong. —Aquest ha estat un any dur, però. —Ho ha estat, sí. Abans, quan saludaves un amic li deies ‘hola’, ara li demanés si està bé i si la seua gent està bé. La repressió és enorme. Però al mateix temps, per a molts de nosaltres, ha quedat clar que aquest és el combat de la nostra vida. No vull ni pensar com serà Hong Kong demà si nosaltres perdem! —Us han detingut alguna vegada? —No. Per ara he tingut sort i encara no m’han detingut. —Amics vostres? —Sí. —I? —La preocupació és molt gran. La policia et pot matar, en públic, disparant en una manifestació, o en privat. Quan apareix a l’oceà un cadàver amb les mans lligades i una samarreta negra se’t fa molt difícil no pensar que podries ser tu… —Circulen molt rumors sobre un nombre alt de morts no declarades a les comissaries qualificades de suïcidi. Algunes fonts diuen que ja hi ha hagut més de cent casos. Què en penseu, d’això? —Tots pensem que algunes d’aquestes morts no són suïcidis. Però l’opacitat fa que siga molt difícil estar segur de les coses que passen. Hi ha gent molt desesperada, és molt difícil tenir esperança en una situació com la que vivim, i amb això dic que és possible que alguns suïcidis siguen reals. N’hi ha d’altres que no ho semblen gens. Hi ha actuacions de la policia que són terribles. —Per exemple? —Un estudiant va morir després d’haver caigut d’un pis alt d’un pàrquing on disparaven gas lacrimogen. No sabem si el van empènyer o si va caure sol, perquè no hi ha testimonis. Però sí que sabem segur, perquè això ho vam veure tots, que la policia va impedir a les ambulàncies d’arribar al seu cos encara viu. Els metges diuen que s’hauria salvat si l’haguessen atès a temps, però la policia no els va deixar arribar. I va morir. —L’assalt a la Universitat Politècnica també va ser brutal. —Possiblement, ha estat el moment més dur de les protestes. La policia va detenir tota la gent que hi havia al campus, va fer identificar tothom, va agredir qualsevol que obria la boca. Van tancar la Politècnica i van considerar que tothom que hi havia allà dins era perillós. —Arran d’aquests fets, les universitats resten tancades… —Sí. No podem anar a classe i totes les activitats es fan en línia o amb uns permisos molt especials. —Proven de dificultar que us reuniu. —Sí, és clar. —Ho feu, però? Quedeu amb els companys, amb els amics? —Sí. Però ara és molt complicat anar de festa, com si diguéssem. Tots tenim clar que la vida ha de continuar i que hi ha un moment per al combat i un per al descans, però es fa molt complicat. Si ets en un lloc i per la televisió veus en directe com detenen algú o que hi ha incidents en una altra banda de la ciutat, d’alguna manera et sents culpable. A Hong Kong la política ha deixat de ser una discussió sobre això o allò. A Hong Kong ara la política és a vida o mort. —Com ho entomen, això, les famílies? —Dividides, sovint. —Hi ha baralles? —Sociològicament parlant, hi ha dos blocs a la ciutat, uns a favor de la gent i uns altres a favor de la policia, per dir-ho així. I entre la gent de mitjana edat amb poca educació, hi ha molts partidaris de la policia. Pares de joves, amics meus, que són al capdavant de la protesta. Això porta a situacions complicades quan ho saben. Alguns amics meus els han tret de casa i s’han quedat al carrer de sobte. —De tota manera, com dieu, heu de fer la vostra vida… —Prenem precaucions. Sobretot després d’una manifestació, a l’hora de tornar de casa. Procures que a la manifestació ningú no et veja la cara ni et faça cap fotografia. Però és veritat que si ets al metro i algú mira fixament què escrius al mòbil, et poses en alerta… —I les càmeres? —Per sort encara no hem arribat als extrems de la Xina, on et fotografien per fer qualsevol gestió i les càmeres de reconeixement facial són per tot arreu. Però, evidentment, és una preocupació esquivar les càmeres. Es tracta de no facilitar-los les coses i de no fer coses estúpides. —Com ara què? —Jo, per exemple, no he anat a la Xina des que van començar les protestes. Corren moltes històries sobre gent d’Hong Kong detinguda allà que passa moments molt difícils. És millor evitar-ho. —Creieu que hi ha por entre la població? —És clar que sí. Per exemple, jo crec que no tornarem a fer mai més una manifestació de dos milions de persones. Simplement perquè una part de la societat té por. Té por que li disparen gasos lacrimògens sense més ni més. O té por de ser vista, si treballa al govern o en alguna empresa que fa negocis amb la Xina. Pots perdre el teu lloc de feina fàcilment. —I, doncs, com us ho fareu per avançar? —Aquest Cap d’Any hi haurà una manifestació important i veurem què passa. La lluita, en qualsevol cas, continuarà. Nosaltres no ens aturarem. Sabem que és una guerra llarga. —La victòria de les forces democràtiques en les eleccions als consells locals sembla un gran pas endavant. —Ha estat molt important i ho vam celebrar amb ganes durant unes hores. Però sabem que és un pas i prou i que cal fer-ne molts més encara. És una victòria, però no hem guanyat pas la guerra. —Després de l’assalt a la Universitat Politècnica fa la sensació que el conflicte ha baixat en intensitat. —No. Anem pensant i analitzant què ha passat i com podem adaptar-nos-hi. —I quina és la conclusió? —Hem d’aprofundir en el debat sobre la independència, si Hong Kong ha de ser independent i confiem que l’any vinent això de l’Economia Groga serà molt important. —L’Economia Groga? —Hi ha un gran moviment per a etiquetar els comerços, les botigues, els centres comercials, en funció de si donen suport a la policia o a la gent. Hi ha unes quantes apps i guies que permeten d’etiquetar-los amb un punt groc si donen suport a la gent, a Hong Kong, o amb un punt blau si donen suport a la policia, a la Xina. Abans de comprar res o d’entrar-hi ho has de comprovar. Si són blaus no hi entres!  —Ho feu, això? —I tant que ho faig! Abans m’agradava molt prendre un cafè als Starbucks, però ara ja no hi vaig mai. És un dels punts blaus més famosos de tots! —Per això alguns Starbucks han rebut atacs vandàlics? —Hi ha gent que ataca llocs com aquests, sí. —Què creieu que passarà l’any vinent? Espereu canvis al govern? —La Xina no pot fer plegar Carrie Lam, seria un gest de feblesa que no es pot permetre. Però si les protestes s’acabaren avui, ja veuríeu com en mig any la farien plegar amb alguna excusa. Mentre continue la protesta no veig possible cap canvi, per ara. —I una possible intervenció de l’exèrcit? —Ens han volgut fer tanta por amb això de l’exèrcit que els esperem tot rient. Però, seriosament, no crec que intervinguen. —Per quin motiu? —Perquè no els cal. La policia d’Hong Kong té tot el que vol i tot el que necessita per a reprimir-nos. I l’entrada de l’exèrcit xinès a la ciutat faria un mal definitiu a la reputació com a capital financera d’Hong Kong. Per tant, també faria molt de mal a la Xina. —El govern d’Hong Kong el pot cridar, pot demanar ajuda… —Això és veritat. I, de fet, pensem que ja actuen dissimuladament. S’han vist imatges de policies, aparentment d’Hong Kong, parlant mandarí en comptes de cantonès. Ací ningú no parla mandarí. Si parlen mandarí és que han vingut de fora i els han posat un uniforme per dissimular. Molt pensem que deuen ser militars. —Confieu molt en el suport internacional. —No tenim cap més remei. Per nosaltres, és important cridar l’atenció de la comunitat internacional, és la manera de fer explícit el problema que patim. —I quin balanç en feu? —Hem aconseguit una declaració important del congrés dels Estats Units i molta solidaritat arreu, a molts països. I això és molt important per a nosaltres. No ens sentim sols i sentim que molta gent ens comprèn i està d’acord amb el nostre combat. Però nosaltres tenim clar que aquesta és una batalla que no ens guanyarà ningú des de fora, que l’hem de guanyar nosaltres. —Us decep la posició del Regne Unit, aquest silenci espès sobre el que passa a la seua ex-colònia? —Sincerament, no puc dir que em sorprenga. —I la reacció a Catalunya? Hem vist actes de solidaritat creuats a Barcelona i Hong Kong… —Sí. Sabem que a Catalunya se segueix molt de prop el que fem, i ací ens interessem per les coses que passen al vostre país. Jo només puc donar les gràcies, en nom de tots els qui participem en les protestes, pel vostre suport i per creure, com creiem nosaltres, en el poder de la gent. Això és el més important de tot. Cal creure en el poder de la gent.

Summary: ‘A Hong Kong ara la política és a vida o mort’


El secreari general d’Unió, Ramon Espadaler, ha enviat una carta al president de la Generalitat, Carles Puigdemont, queixant-se que el seu partit no hagi estat convocat a la cimera sobre el referèndum d’aquest divendres. Espadaler recorda que Unió formava part del Pacte Nacional pel Dret de Decidir, i lamenta haver-se assabentat pels mitjans de comunicació de la convocatòria de la reunió sobre el referèndum. ‘Aquesta decisió deixa en el terreny de la cantarella buida de contingut totes aquelles proclames que tant vos com les forces polítiques independentistes acostumeu a fer respecte a la voluntat d’eixamplar les bases del procés’, diu Espadaler. Fonts de Presidència de la Generalitat han dit a VilaWeb que efectivament no es va convocar Unió a la cimera, perquè hi van ser convocats els partits amb representació parlamentària, a més de totes les entitats que formaven part del Pacte Nacional pel Dret de Decidir. Ací podeu llegir la carta d’Espadaler: El document vegeu el PDF

Summary: Espadaler es queixa per carta a Puigdemont de no haver convidat Unió a la cimera del referèndum


Una vegada, fa poc temps, van preguntar a l’escriptora Jenn Díaz (Barcelona, 1988) quins projectes tenia a la vista. I ella va dir: ‘Aquest setembre publicaré una novel·la, “Mare i filla” (a Amsterdam), que tracta sobre la convivència entre quatre dones que han perdut l’únic home que tenien a casa (són la dona, les dues filles i la germana d’ell, que és soltera i viu amb la família) i que ens explica com han de tornar a encaixar quan ell es mor. L’any passat me’n vaig anar a Xile a veure una amiga i vaig estar a casa d’una noia que em va explicar una història que és a la base de “Mare i filla”. És la primera vegada que escric en català. La traduiré jo mateixa al castellà. I la veritat és que n’estic molt contenta.’ —‘Mare i filla’ és una novel·la on costa de respirar. Punxeguda, agra, a voltes despietada, no perdoneu cap de les protagonistes. I les castigueu totes sense felicitat. —Utilitzo una tercera persona per narrar, però que sembla una primera persona. En cap moment no acabes de desxifrar quin paper ocupa aquesta veu en la història. És un recurs que vaig descobrir en les novel·les de Natalia Ginzburg. I el fet és que amb aquesta veu vaig contra elles, utilitzant els tòpics d’una societat masclista. És clar, això els va a la contra. I aquesta tercera persona les jutja i per això sembla que sigui molt dura. Cada dona no ocupa cap rol. Però no és que jo sigui dura: són els rols establerts, que són durs. —Volgudament, la novel·la no té definit el lloc on s’esdevé ni una època clara. Podríem pensar que s’esdevé en una ciutat mitjana a final dels anys setanta i primers dels vuitanta. —M’interessava no definir ni espai ni temps, perquè la història la vaig trobar al Xile d’avui, que en moltes coses s’assembla a l’Espanya dels anys setanta. El personatge de la Natàlia, la filla petita, és real, es diu Claudia. I el seu amant, Daniel. Jo, que estic fascinada per la ruralitat del sud d’Espanya, que és un territori que conec pels meus avis materns, i sobre el qual he escrit, quan vaig veure que allà a Xile es trobaven encara en aquest punt, socialment, se’m va obrir un món literari. Però no m’interessava situar-lo a Santiago de Xile. Efectivament, a Xile encara hi ha molta feina per fer, però aquí també encara arrosseguem moltes coses: l’esclavitud de la casa, dels fills… Les dones de llavors són les que han educat els joves d’avui. A Catalunya anem una mica més avançats en aquest aspecte, és una mica diferent, perquè la meva família d’Extremadura encara s’escandalitza quan em veu una dona tan autosuficient. L’Àngela, la germana gran de la novel·la, per exemple, es pensa que és una dona moderna, però té moltes coses arrelades de la seva mare. Aquella cosa de les filles que no volen ser com les seves mares, però acaben reproduint models. Sense força per a rebel·lar-te ho arrossegues, però fins i tot rebel·lant-te ho portes a dins. —Ho dieu pensant en vós? —Per a mi, és una feinada alliberar-me d’aquestes connotacions masclistes que m’han inculcat. Els sentiments de vegades em van en contra. Aquesta situació en la societat xilena és molt evident. Aquí no tant. Aquí anem avançant, però no fem tantes passes com ens pensem. —No perdoneu cap de les dones, però amb els homes sou demolidora. —Hi ha un personatge, en Mateu, que és l’amant de la Natàlia (la filla petita), que realment es pot acabar fent odiós per l’egoisme i la covardia que conté. Li vaig posar Mateu Obiols, com un acte de venjança contra l’Armand Obiols de la Rodoreda. Jenn Díaz aquest setembre, durant la Setmana del Llibre en Català. —Per què vau triar aquest títol en singular, ‘Mare i filla’? —M’agrada en singular, perquè té molta força. I sí que és una novel·la de mares i filles, però de fet, en l’origen de la novel·la, em volia centrar en la relació de la Natàlia i la Glòria (la mare). Després, en el relat va aparèixer la cunyada, un personatge que no existia en la història de Xile, però que em va acabar donant molt de joc. Hi ha una frase que centra la història: ‘Una casa amb dues dones sempre serà petita.’ La vaig sentir a dir a un amic de la meva amiga de Xile, que vivia amb la seva mare i la seva tia. I vaig començar a incorporar-hi la tia per poder posar la frase. Al final, el personatge de la tia agafa més força fins i tot que el de la mare. No he salvat mai cap mare en les meves novel·les. Potser per això la meva no sap mai com posar-se a llegir-me. —Hi ha un espai en la novel·la que també pren importància: la casa amb jardí. —De Xile em vaig emportar una història i el sentiment que em va produir, però també val a dir que aquesta història primera l’he ficada dins d’una altra història que m’ha vingut de la meva família política: en la novel·la hi ha una casa amb jardí que té importància. És una casa que en la realitat se situa a Sant Andreu de la Barca i és de la família del meu company. I ha anat prenent cada vegada més importància, perquè en el procés d’edició i publicació de ‘Mare i filla’ jo mateixa me n’he anat a viure a una casa amb jardí a Sant Andreu de la Barca. I allí hi ha una buguenvíl·lia que s’enfila per la paret. Volia que fos important a la novel·la. Per això, la Glòria, la mare, volent-la tallar cau i es fa mal, i per això també a la coberta del llibre hi he volgut posar una buguenvíl·lia. —El jardí i les flors que hi surten són un homenatge a la Rodoreda? —No hi té res a veure. Em vaig inspirar en el jardí de la tieta d’en Dani, el meu company. Tot i que abans d’escriure ‘Mare i filla’ em vaig rellegir tota la Rodoreda. —Què heu pres i què heu après de Mercè Rodoreda? —De les novel·les de la Rodoreda m’agraden les històries familiars, que per la seva qualitat sempre són considerades literatura (i prou), no pas literatura femenina. Això és el que voldria per a les meves novel·les també. I m’he fixat molt en la forma, és clar, perquè la meva preocupació era que el meu castellà no es notés. De la Rodoreda, també n’he tret moltes expressions. —Com us ha anat el procés d’escriure per primera vegada en català? —Des que visc amb en Dani, hi ha una sèrie d’idees i d’imatges que em surten en català, totes les que es vinculen amb ell, la seva família i el nostre món en comú. Les altres em surten en castellà, que són les que relaciono amb la meva de família. Així i tot, al principi canviar de llengua en va costar molt. Escrivia poemes a en Dani en català i algun conte per a la seva filla. Però no agrairé mai prou que l’Eva Piquer em convidés a escriure contes en català al seu cultural Catorze.cat, i el temps que em va dedicar a corregir els meus texts. I també vull agrair a la Izaskun Arretxe, l’editora, que m’ha donat la confiança i la possibilitat de publicar la novel·la. I estic satisfeta i animada a continuar. Sé que amb el temps aniré millorant el meu català, com he millorat el meu castellà des de la primera novel·la, ‘Belfondo’, que vaig publicar l’any 2011.

Summary: Jenn Díaz: ‘No he salvat mai cap mare en les meves novel•les. Potser per això la meva no sap mai com posar-se a llegir-me’


Amadeu Altafaj, un dels principals responsables de la política d’acció exterior del govern català des de fa un any, continuarà essent el representant permanent de la Generalitat davant la Unió Europea. N’ha informat a VilaWeb una font del Departament d’Afers Exteriors, Relacions Institucionals i Transparència. Els responsables d’aquesta nova conselleria, amb Raül Romeva al capdavant, consideren Altafaj una persona molt important i en valoren molt positivament la feina que ha fet fins ara. Altafaj és el representant permanent de la Generalitat des del desembre del 2014, quan el govern anterior va decidir de crear aquest càrrec, amb l’objectiu de reforçar la presència i els contactes a Brussel·les, tenint en compte l’avenç del procés. Per una altra banda, és una figura que tenen tots els països europeus. Estructuralment, Afers Exteriors passa de ser una secretària a ser un departament, però amb les funcions calcades que les que tenia. Són unes funcions especificades a l’estatut de Catalunya. Per aquest motiu la conselleria creu que el recurs que ha interposat el govern espanyol al Tribunal Constitucional espanyol (TC) no reeixirà. El canvi de secretaria a conselleria respon a la voluntat del nou govern de donar un rang superior i més autonomia a la política d’acció exterior. ‘És la prova que el govern vol ser un estat. Per demostrar-ho, incorpora un departament d’afers exteriors’, diu una font de la conselleria. Un departament renovat La continuïtat d’Altafaj és l’excepció d’un departament molt renovat. A banda la figura del conseller Romeva, que fins ara no existia, molts càrrecs han canviat de mans, cosa normal quan hi ha un canvi d’executiu. El més destacat és el de Roger Albinyana, fins ara secretari d’Afers Exteriors i de la UE i màxim responsable de l’acció exterior de la Generalitat. Romeva cedeix aquesta responsabilitat a Jordi Solé, batlle de Caldes de Montbui per ERC. Albinyana deixa un llegat important, durant el qual ha dut el procés a parlaments de diversos països, com ara l’Uruguai, Irlanda, Bèlgica, o fins i tot al congrés dels Estats Units. Que no continués va sorprendre molta gent, sobretot a l’exterior, on havia aconseguit teixir molts contactes. Jordi Solé ha treballat al Parlament Europeu d’assessor dels eurodiputats d’ERC i des del 2011 és responsable de relacions internacionals del partit. Per sota seu, hi tindrà Maria Badia, ex-eurodiputada socialista durant el període 2004-2014, quan va coincidir a Brussel·les amb el que ara ha estat el seu principal valedor, Raül Romeva. És el mateix cas que Carme Garcia, nova directora general de Relacions Institucionals i amb el Parlament, que també depèn de la conselleria. Com Romeva, va formar part d’ICV i tots dos van acabar plegant-ne i donant suport a la independència.

Summary: Raül Romeva mantindrà Amadeu Altafaj a Brussel·les


Diverses desenes de persones s’han concentrat a la plaça de Sant Jaume de Barcelona per denunciar les dificultats que tenen els fills d’immigrants per aconseguir la nacionalitat espanyola i poder votar a les eleccions. Davant el Palau de la Generalitat, els convocants han penjat dues pancartes amb els lemes ‘Votar és un dret’ i ‘El racisme electoral legitima el racisme institucional’. Safia El Adamm, nascuda a Tarragona fa 23 anys, ha obert l’acte explicant que no podrà votar perquè els fills d’immigrants no obtenen la nacionalitat espanyola automàticament i els tràmits per aconseguir-la són molt lents. Després d’ella ha pres la paraula Ahmed Nassed El Alaoui, un jove de 18 que en fa set que viu a l’estat espanyol però tampoc no podrà votar el pròxim 28 d’abril. Estem a pl. St.Jaume xq volem el #VotxTothom ja que #VotarEsUnDerecho que NO ha d'estar vinculat a la #nacionalitat, sinó simplement ser garantit. Demà #28A +865.000 persones, un 15% de les persones majors d'edat a Catalunya, NO tindran #dretAdecidir. Prou #racismeinstitucional pic.twitter.com/l82NCgt5xT — SOS Racisme CAT (@SOSRacis) April 27, 2019 Tots dos han impulsat la campanya ‘Votar és un dret’, en la qual demanen a les persones que no tenen previst participar en les eleccions d’aquest diumenge que cedeixin el seu vot a immigrants que volen formar part de la vida democràtica del país en què viuen. ‘Els fills d’immigrants patim una cosa que es diu racisme institucional i que s’exerceix amb traves burocràtiques i dificultats que et deixen desemparat i sense drets’, ha dit Safia El Adamm. ‘Estem cansades d’esperar i hem passat a l’acció perquè és just que tinguem dret a votar després de viure tota o la meitat de la nostra vida a Espanya, pagar impostos, acabar carreres i un llarg etcètera’, ha afegit. Unes 2000 persones s’han inscrit fins ara al web de ‘Votar és un dret’ per demanar o cedir el seu vot i, ‘encara que no és una solució definitiva, almenys és una manera de donar veu a les persones que no la tenen’, ha conclòs Safia El Adamm. Fills d’immigrants reclamen el seu dret de vot

Summary: Fills d’immigrants reivindiquen el seu dret de vot amb un acte a Barcelona


Una cadena humana enllaçarà demà els poc més de nou-cents cinquanta metres que hi ha entre la plaça Paeria de Lleida i la porta dels Apòstols de la Seu Vella. És una acció convocada pels Cantaires de Ponent amb l’objectiu de servir per a reclamar la llibertat dels presos polítics, el retorn lliure dels exiliats i la fi de la repressió de l’estat espanyol. Segons que ha explicat el portaveu dels cantaires, Jaume Añe, l’acció s’inspira en una de semblant de fa uns mesos a Montserrat. Per això també és previst de fer pujar els retrats dels polítics independentistes empresonats i exiliats de baix a la Paeria fins a la Seu Vella. Aquest acte reivindicatiu ha estat presentat de forma transversal i gaudeix de la col·laboració d’Òmnium Cultural, l’ANC, l’Ateneu Popular de Ponent, La Baula, els Castellers de Lleida, els CDR, gent de l’Horta, les Dones de Lleida i els Pensionistes. L’acció serà el dilluns 3 de setembre a les 19.45, quan començaran a pujar els retrats dels presos i exiliats de la Paeria a la Seu Vella. Per tal de garantir-ne l’èxit, els organitzadors demanen que els participants siguin al seu tram quinze minuts abans. A mesura que els retrats avancin, la cadena humana s’anirà desmuntant. Prèviament, a les 19.30, els participants ja seran distribuïts pels set trams planificats entre la plaça de la Paeria, la de Sant Joan, el carrer del Canyeret, el carrer de Sant Andreu, el Camí inferior de Ronda, la porta de Sant Andreu, la plaça de la Sardana, la porta del Baluard de Mitja Lluna, la baixada de l’Assumpció i la porta dels Apòstols de la Seu Vella. Consulteu ací els diferents trams: Segons Jaume Añe, dels Cantaires de Ponent, ‘una de les pitjors coses que poden passar és que la normalització de la situació’ dels presos i exiliats i que es doni per perduda la causa deixant de reclamar-ne la llibertat. És per això que per ‘mantenir encesa la flama de la reivindicació’, les cantaires fan més accions a banda de la tradicional cantada de cançons de cada dilluns al vespre. Añe ha assenyalat que estan convençuts que aquesta de la cadena humana pot tenir un ressò important si aconsegueixen aplegar el quòrum per a cobrir tot el traçat. El grup de suport de la consellera a l’exili i delegada del govern a la Unió Europea, Meritxell Serret, ha anunciat que hi participaran. Serret és de Vallfogona de Balaguer (la Noguera). El proper dia 3 serem a #Lleida a la cadena humana per la llibertat dels presos i exiliats polítics. A les següents imatges trobareu el recorregut i la distribució per trams. Us hi afegiu? #Freeserret #cadenahumana #FreeThemAll #llibertatpresospoliticsixiliats pic.twitter.com/DRKan5HSXe — #FreeSerret (@FreeSerret) August 29, 2018

Summary: Lleida farà una cadena humana per la llibertat dels presos polítics


JxCat, ERC, PSC, comuns i la CUP reclamen la llibertat de la política algeriana Louisa Hanoune, detinguda i empresonada el nou de maig per ordre del Tribunal Militar de Blida just després de ser citada com a testimoni. Aquests grups, amb el Comitè per la Llibertat de Louisa Hanoune, havien intentat que el parlament aprovés en l’anterior ple una declaració institucional en aquesta línia, però es van trobar amb l’oposició de Cs i PP. En el text, s’exigeix el seu ‘immediat alliberament’ i es denuncia la seva ‘injustificada i arbitrària detenció’. D’altra banda, s’ha establert que el 20 de juny se celebraran concentracions davant les ambaixades i consolats d’Algèria en demanda de la seva llibertat. Els grups també intentaran visitar Hanoune a la presó. Josep Antoni Pozo, del Comitè per la Llibertat de Louisa Hanoune, ha explicat que la detenció de la secretària general del Partit dels Treballadors d’Algèria ‘no se sosté’ i ‘forma part del tripijoc del règim de Bouteflika per intentar sobreviure’. A més, ha assegurat que se l’arresta ara perquè s’ha oposat a un nou mandat del president de la república. ‘Res justifica la presó d’un responsable polític’, ha denunciat Pozo, que ha explicat que també demanaran comparèixer en la comissió d’Exteriors de la cambra catalana perquè hi hagi un posicionament en aquest sentit. ‘No és pas coincidència que aquesta detenció s’ha produït enmig de grans manifestacions populars que recorren tot el país, en demanda d’un canvi democràtic en profunditat’, assenyala la declaració. En una roda de premsa en què han comparegut JxCat, ERC, Comuns i CUP, el diputat Francesc de Dalmases (JxCat) ha dit que fa anys els hauria semblat impossible sentir-se empàtic a aquest nivell i ha recordat els polítics presos catalans. A més, ha dit que Hanoune no comptarà amb el suport del govern espanyol. El diputat Jordi Albert (ERC) ha denunciat que l’empresonament és ‘un atac a totes les persones que lluiten per la democràcia’. La portaveu dels comuns, Susanna Segòvia, creu que la detenció de Hanoune evidencia que hi ha una ‘reacció a tot el món de perseguir i criminalitzar les protestes’ i ha reclamat que el parlament tingui un paper clau en la denúncia. Per últim, el diputat de la CUP Vidal Aragonés ha fet una crida perquè, més enllà de les reaccions en seu institucional, tots els demòcrates se sumin a la denúncia.

Summary: JxCat, ERC, PSC, comuns i CUP reclamen la llibertat de la política algeriana Louisa Hanoune


Catalunya en Comú engega les votacions per renovar la direcció del partit, les quals s’allargaran fins dilluns a les 10 del vespre. Un total de 12.382 inscrits dels comuns tenen dret a vot i hauran d’escollir entre la candidatura de Construïm en Comú, encapçalada per Xavier Domènech i Ada Colau; Comuns Federalistes, de l’exregidor de Viladecans per ICV, José Luis Atienza, i Maribel Ibáñez de Barcelona en Comú, o bé la candidatura Desbordem, encapcalada per Sònia Farré i Sergi Talamonte. L’actual líder dels comuns, Xavier Domènech, es presenta a la reelecció juntament amb l’alcaldessa de Barcelona, Ada Colau, que aspiren a ser coordinadors nacionals. En el moment de presentar la candidatura, era clar que Domènech es presentaria a les primàries, però es va discutir qui havia d’acompanyar-li. Finalment va ser l’actual alcaldessa de Barcelona. D’altra banda, la candidatura de Comuns Federalistes és encapçalada per l’exregidor de Viladecans per ICV, José Luis Atienza, i per la coordinadora i militant de Barcelona en Comú Maribel Ibáñez. La seva proposta és trobar un encaix de Catalunya en una Espanya federal i plurinacional. Per últim, també hi ha l’opció de Desbordem, de la diputada d’ECP al Congrés, Sònia Farré, i el regidor del Comú de Lleida, Sergi Talamonte. La llista és propera al moviment anticapitalista i s’ha presentat amb la pretenció de ser un complement de la candidatura que guanyi. Les votacions es fan de manera telemàtica des de les 10 d’aquest divendres i fins a les 10 del vespre de dilluns. Per votar, els inscrits han de verificar la seva identitat. Tot i això, el cens d’inscrits participar en aquestes eleccions internes es va tancar el 18 de juny. Els comuns escolliran els membres de la nova executiva, el Consell Nacional, la Comissió de Comptes i la Comissió de Garanties de Catalunya en Comú.

Summary: Catalunya en Comú vota la nova direcció del partit


El sindicat de l’Ensenyament de Catalunya USTEC STEs considera que el document del model lingüístic a l’educació presentat pel conseller Bargalló dimecres s’hauria de tornar a elaborar de nou. Pel sindicat, que ha presentat un informe analític del document de la Generalitat, la proposta ha estat redactada ‘al marge de l’opinió del professorat i els seus representats’. Per això, considera l’USTEC, ‘el més convenient seria partir de zero d’acord amb la participació activa dels ensenyants’. Des que s’ha fet pública, la proposta del conseller d’Ensenyament, Josep Bargalló, ha aixecat polseguera. Ara el sindicat se suma a una de les veus crítiques amb el document. ‘L’autonomia dels centres que és reclamada com a garantia d’una política lingüística adaptada al context, en realitat el que fa és deixar la llengua en una situació de vulnerabilitat i fragilitat a les pressions de l’entorn’, argumenta l’informe. I continua: ‘L’absència d’unes directrius fermes possibiliten, per exemple, que un ajuntament hostil al català pugui incidir en el projecte educatiu, i per descomptat, el projecte lingüístic del centre, especialment en un moment en què el català és atacat per determinades forces polítiques’. A més, l’informe del sindicat també afegeix que es facin un conjunt de propostes sense que vagin lligades a uns majors recursos, fet que les converteix en ‘paper mullat’. De totes maneres, sí que fan una valoració postiva en el fet que es vulgui promoure la presència de la llengua d’origen dels alumenes ‘com a fórmula de respecte i reconeixement a totes les llengües, així com a manera d’estendre la interculturalitat entre els agents de la comunitat educativa’. Més informació: Entrevista a Josep Bargalló: ‘El català és i serà la llengua vehicular i això no ho toca ningú’ El document del nou model lingüístic al sistema educatiu presentat pel conseller Bargalló

Summary: La USTEC demana de ‘partir de zero’ i presentar un nou document sobre el model lingüístic en l’educació


Joan Tardà és un dels candidats d’ERC al congrés espanyol. Ens rep a la seu del partit, just després d’haver esclatat el cas Fernández Díaz. Inevitablement, la conversa comença girant entorn d’aquest tema, però també hi ha temps de parlar de la campanya electoral present, d’En Comú Podem i del debat obert sobre el full de ruta independentista. Vestit de negre, parla lentament, i parla clar. —Com us expliqueu que un ministre d’Interior espanyol intenti inventar-se proves contra ERC i CDC? —És un estat molt corromput. I a més a més, forma part del que és previsible. No hauríem de sorprendre’ns-en gaire. El joc brut forma part de la batalla que tenim establerta. La batalla és en tres fronts: el front d’allò més subterrani, l’ús pervers dels aparells de l’estat, les clavegueres. En segon lloc, hi ha el braç de l’ofec econòmic. I en tercer lloc, hi ha la violència judicial, a través de l’Audiència Nacional i el TC. Amb l’afegitó de l’ús dels mitjans de comunicació privats, també públics. Mitjans privats que no és que estiguin al seu servei, sinó que pertanyen als grups de capital en contra del procés. I que volen mantenir l’status quo. —Quin calculeu que serà el pas següent? —Tot plegat s’anirà intensificant. Ara han posat la tercera marxa o la quarta. Falta la cinquena, la sisena, etc. La cosa més important és adonar-nos no solament de què passa, sinó de què passarà. Haurem d’anar pensant com, cívicament, pacíficament, anem explorant escenaris de desacatament, resistència passiva. I aquí el govern de Catalunya hi tindrà molt a fer. Per això m’ha agradat molt que el president Puigdemont i el vice-president Junqueras hagin parlat del GAL mediàtic. M’ha agradat. Ens trasllada a la idea de guerra bruta matussera. —Perjudica el PP la filtració? No queda clar. —N’han tingut tants de casos, i tan grossos, que gairebé no haurien de gosar sortir al carrer. I no solament surten al carrer, sinó que sembla que guanyaran les eleccions. Jo diria que aquesta notícia no afecta, allà. Pel grau de saturació. No crec que els votants del PP els deixin de votar per aquest cas. Perquè va directament a fer mal a l’independentisme. I això pot ser molt dirigible per a un votant del PP. —Autocrítica: només Solidaritat va votar en contra de nomenar l’altre implicat, el director de l’OAC, Daniel de Alfonso. ERC i ICV es van abstenir. CDC i PSC, a favor. Potser anem amb el lliri a la mà, aquí. —En aquell moment el govern de CiU tenia el suport del PP. Sánchez Camacho gallejava molt pel Parlament i Convergència respirava gràcies al suport del PP. I a Madrid s’aprovaven lleis molt importants amb el suport de CDC. Lleis no gaires progressistes. Aquesta és la realitat. Tot i amb això, ERC es va abstenir. Quedi dit. I el PSC, a favor. Jo suposo que van veure una persona amb una carrera professional i acadèmica més que correcta. Una persona pot ser de dretes i honrada. Ara, desconec els arguments pels quals ERC es va abstenir. —Lliri a la mà? —No ho sé. No ho sé. Que una persona hagi comès un frau enorme i una il·legalitat no vol dir que anys enrere quan el van anomenar fos igual. —Sabeu qui el volia al càrrec, aquest home? Duran i Lleida? CDC? El PP? —Ho desconec. Ara, per a ser honestos: de la mateixa manera que la ideologia d’una persona no necessàriament ha de pressuposar que és deshonesta, s’ha de dir que si no haguéssim viscut en el context d’un PP donant suport a CDC potser aquest home no hauria estat ni candidat. —Amb aquest cas l’estat mostra debilitat, o força? —Debilitat. Ara, encara que l’estat fos sempre matusser com en aquest cas, malgrat tot, tenen tants aparells que es visualitza la capacitat de fer mal que tenen. Això no ve d’ara. I en molts altres casos sempre hi ha hagut contradiccions dins el mateix aparell de l’estat. Guerra entre la guàrdia civil i la policia, entre serveis d’intel·ligència militars i els de Moncloa. —Ho llegiu així? —Faria una fantasmada brutal si negués que no ho sé. Aquesta és la veritat. Nosaltres, al final, vivim instal·lats en els perímetres del poder. Som espectadors privilegiats, al congrés. I encara: pensa que hem estat vetats a la comissió de secrets oficials. No tenim constància que hagi passat en cap altre parlament europeu. Veiem el que veiem. —Canviem de tema. Diumenge quin seria un bon resultat per a ERC? —A mesura que han anat passant els dies, trobo la gent més animada, més engrescada, més convençuda. Al començament veníem de la patacada gran que vam tenir amb la no-aprovació del pressupost. Però precisament perquè va haver-hi aquella patacada, creiem que la millor de manera de refer-nos tots plegats, i que la moció del setembre no sigui de confiança al president Puigdemont sinó al procés, seria tenir un molt bon resultat aquest diumenge. És evident que la CUP i Junts pel Sí n’han de sortir molt reforçades, de la moció de confiança. Jo estic segur que si les eleccions van bé serà un reforçament al procés. Per això nosaltres hem volgut relativitzar allò que per a nosaltres és un error: el no de la CUP als pressupost. —Relativitzar-ho? Per què? —Perquè volem recordar que el catalanisme ha comès errors molt més grans. Mil vegades més grans. Els nostres pares, durant la transició, llevat d’Heribert Barrera i Trias Fargas, no van voler el concert dient que era antigalla. Mira si n’hem fet, d’errors. —Doncs hi ha gent que diu que la CUP es farà xixines, per aquest cas. Com Unió o CDC. —Fa de mal dir. La CUP d’alguna manera no té gaire ben resolt allò que pertany a l’estratègia i a la tàctica. Hi ha uns encreuaments. No vull donar lliçons a ningú. Fa quatre dies a ERC vam tenir un parell d’escissions. Però, segons amb qui parles de la CUP, alguns arguments que consideren tàctics, de fet són estratègics, i al revés. I la tàctica és cabdal quan la història agafa velocitat. I per mi és un error tàctic brutal (com n’ha comès ERC, segur) no deixar tramitar el pressupost. Això donava una trajectòria i maduració de l’ús de les institucions molt gran. Per això crec que si només es tracta d’un error de confondre tàctica i estratègia, doncs això s’arregla amb un debat intern. Però ara no podem malbaratar aquesta oportunitat històrica. Mai no havia depès només de nosaltres. Què direm: que no vam tenir pebrots de fer-ho? —En aquesta campanya ERC es veu capaç d‘atrapar En Comú Podem? —No hi entenc. Ara, tinc la impressió que a En Comú Podem la campanya se’ls fa llarga, i a nosaltres curta. Però no sé si n’hi ha prou. Reconec que al moment zero de la campanya electoral veia els meus amics d’En Comú Podem molt més eufòrics que nosaltres. I ara, en canvi, la nostra gent està molt engrescada. —I ells? —Els que conec jo estant catatònics perquè molt referèndum referèndum … i diu que faran comissió. I jo que sé com funcionen les comissions. Els meus amics d’En Comú Podem estan desorientats. Cosa que entenc. Tots ho hem estat, en algun moment. —En aquesta campanya us heu centrat més a atacar En Comú Podem, veig. —No, no, no. La victòria, i aquesta és la idea més important, es materialitzarà en els mesos vinents sabent convergir els que ja som independentistes amb els autodeterministes. És evident que convergirem. Hi confio en la mesura que d’aquí a pocs mesos se situaran en una cruïlla: estan pel procés constituent o per l’status quo? Aquí s’han de complir dues condicions, que dono per fetes: que el govern no s’arronsi i que mantinguem els 72 diputats independentistes. Aleshores arribarem a iniciar el procés constituent. Aleshores, com que Madrid no canviarà res, doncs ells ho hauran de decidir: o caixa o faixa. —A En Comú Podem us diran que la comissió sobre el referèndum va fent via i que és a tocar. Esperem! —No. Perquè si el govern fa allò que ha de fer la topada de trens serà inevitable. Des del 27-S és així. Aquí rau el big bang. Per això l’escenari actual és únic. Per primera vegada tot depèn de nosaltres. Si fem el que hem de fer, aprovar les tres lleis de desconnexió, la topada és inevitable. El dia que imputin la presidenta del parlament, Xavier Domènech i Ada Colau, què fareu? Sortir al carrer o quedar-vos a casa? —A mi em toca pensar malament: quedar-se a casa. —No es poden quedar a casa. No es podran quedar a casa. No ho crec. Si ho fan avalarien la repressió. —Un clàssic: no hauria anat més bé que CDC i ERC s‘haguessin presentat juntes? —Al revés. La praxi diària a Madrid, on no hem votat de manera diferent res que tingués a veure amb Catalunya, demostra que tenir dues veus en lloc d’una amplia. Diré més: tant de bo la CUP s’hi presentés, també! Com fa l’esquerra abertzale. Perquè, encara que nosaltres tinguéssim algun diputat menys, tant se val: hi hauria tres veus. Tres veus diferents i plurals: la nacionalista, la republicana i la de l’esquerra anticapitalista. Seria encara molt més plural i amplificat. —‘CUP, ajudeu-nos‘, vau dir fa poc. Per què us han de votar si el factor capitalisme els pesa tant, a ells? —Doncs perquè la CUP és plural com ERC. Hi ha persones molt anticapitalistes i hi ha persones socialdemòcrates radicals. Candidatures d’Unitat Popular. Dins ERC pactem independència, república i socialdemocràcia avançada. Molt plural. I en segon lloc perquè som a la fase d’acumular forces. I crec que és bo, acumular forces. I després, perquè som gent honrada i patriota. No hem fet mai res a Madrid que hagi pogut molestar la gent de la CUP. Jo m’he fet un fart d’anar a judicis a l’Audiència Nacional, i a tot arreu, de persones que no ens han votat mai, ni ho faran. Perquè hem dit ‘ajudeu-nos’, però en el fons és ‘ajudem-nos’. De fet, sense CDC no hi ha independència, sense la CUP no hi ha independència i sense ERC, tampoc. —Us agrada que s‘hagi obert un debat sobre el full de ruta i que no es doni per bo l‘actual, i punt? —Sí, em sembla bé que s’obri el debat. Crec que hem de tenir molt clar que tot és dialèctic i dinàmic. Tot allò que passi pel parlament queda avalat. Ara, no podem permetre que es canviï el full de ruta sense un debat clar, diàfan, transparent i que no es voti el canvi al Parlament de Catalunya. Acceptem que hi ha una possibilitat entre 10.000 (bé, una entre 100.000!) que el govern espanyol ofereixi a Catalunya un referèndum. S’ha de preveure, ni que sigui intel·lectualment. Què passaria? Que el Parlament hauria de debatre-ho. I votar, o no, de canviar el full de ruta actual per l’oferta. Si ho fes el parlament, cap problema. Imaginem-nos que el parlament, en lloc del full de ruta actual, creu que acumula més forces amb un altre. Mentre el debat es faci davant la ciutadania, cap problema. Què hem d’evitar? Que es faci als despatxos. —El full de ruta actual em fa por. Si el final depèn de votar una constitució, pot dividir-nos. —Un procés constituent és un debat que es fa a la societat, que es trasllada al parlament… —… i s‘ha de referendar. Català oficial, Unió Europea, transgènics. No ens posarem d‘acord. —Que quedi clar: fins que el parlament no decideixi, previ debat, de canviar el full de ruta, el que tenim és el que val. Res al marge del parlament. Si no, invalidaríem el motiu pel qual volem fer les coses diferents de com s’han fet fins ara. Hem d’anar de cara. —Què n‘espereu de la moció de confiança al setembre? —Mira, jo espero que el president Puigdemont, quan es presenti a la moció de confiança, n’hagi parlat amb la CUP i Junts pel Sí. Per això cobren. Per això cobrem. Imagina’t que les forces decideixen el canvi X. Si ho proposen davant el parlament, doncs és que sí. Endavant. D’aquesta moció, n’ha de sortir el rellançament. I trobo que la idea de la moció de confiança és magistral, magistral. Enhorabona al president Puigdemont, o qui en tingués la idea.

Summary: Joan Tardà: ‘Els meus amics d’En Comú Podem estan desorientats’


La presidenta del grup parlamentari de la CUP, Mireia Boya, ha confirmat que hi ha converses en marxa amb Junts pel Sí per acordar quin és el millor moment i la millor formula per fer efectiva la proclamació de la república, aplicar la Llei de Transitorietat i Fundacional de la República i ‘començar d’una vegada per totes el procés constituent’. La diputada cupaire ha explicat que tindrà lloc en els ‘pròxims dies’. ‘No donarem detalls ni de la forma, ni del dia, ni de l’estat de les converses’, ha afegit Boya, que ho ha justificat pel ‘context repressiu’. D’altra banda, els cupaires no consideren imprescindible que se sotmeti la proclamació a votació. ‘El diàleg ha perdut tota vigència’ Boya ha advertit també que després de l’empresonament dels líders de l’ANC i Òmnium Cultural, Jordi Sànchez i Jordi Cuixart, ‘el diàleg ha perdut tota vigència’. ‘Entenem que el diàleg ha de venir un cop proclamada la república’, ha insistit Boya, que ha afegit: ‘La resposta al diàleg ha estat l’empresonament’. Els cupaires, que consideren que la república catalana és una ‘necessitat bàsica, ineludible per garantir drets i llibertats fonamentals’, han advertit però a la coalició del PDeCAT i ERC que ‘no hi ha pas de la llei a la llei’ després de l’anul·lació de la Llei del Referèndum per part del tribunal constitucional espanyol. Encara sobre la decisió de la jutgessa Carmen Lamela d’empresonar sense fiança Sànchez i Cuixart, Boya ha considerat que ‘les idees, i no els fets’ es troben a la base de la interpretació dels delictes i que ‘l’Audiència Nacional és encara el Tribunal d’Ordre Públic’. ‘Això és extremadament greu, no només no hi ha separació de poders sinó que l’estat ha decidit esclafar la dissidència, ha respost a la crida al diàleg creant nous presos polítics’, ha dit. I ha afegit: ‘Volen humiliar-nos, que ens agenollem’, ha assegurat la diputada cupaire.‘

Summary: La CUP anuncia converses amb Junts pel Sí per proclamar la república en ‘els pròxims dies’


VilaWeb ha organitzat un debat sobre la repressió contra l’independentisme l’endemà del segon aniversari de l’1-O, la qual no és cap excepció sinó una constant en les nostres vides. Hi han participat l’escriptora Núria Cadenes, l’activista Tamara Carrasco i el president de l’Associació Memòria contra la Tortura, Ramon Piqué, en un acte al Centre de Cultura Contemporània de Barcelona conduït pel director de VilaWeb, Vicent Partal. ‘Hem viscut en el monstre i en coneixem les entranyes’- Crònica Andreu Barnils Podeu recuperar ací l’acte íntegre. Núria Cadenes, els articles de la qual podeu llegir cada dijous, va ser detinguda el 1988, quan tenia divuit anys, acusada de ser membre de Terra Lliure. Ella va negar sempre l’acusació però va ser condemnada sense proves a vuit anys de presó, dels quals en va complir quatre. Va sortir en llibertat l’octubre de 1992. Uns mesos abans, el 6 juny, Ramon Piqué va ser detingut i torturat en el marc de l’operació Garzón, que va comportar la detenció de 45 independentistes arreu dels Països Catalans. Li van aplicar la llei antiterrorista i va ser torturat. Al cap dels anys, el Tribunal d’Estrasburg va condemnar l’estat espanyol per no haver investigat les denúncies de tortures fetes pels detinguts. Tamara Carrasco, finalment, va ser detinguda l’abril del 2018, acusada de terrorisme i de formar part dels CDR. Va ser obligada a viure confinada a Viladecans fins al 30 de maig d’enguany, sense haver passat per cap judici.

Summary: Acte sobre la repressió contra l’independentisme, amb Núria Cadenes, Tamara Carrasco i Ramon Piqué


Els Mossos d’Esquadra han detingut almenys quatre manifestants pel tall de la AP-7 a Salt que va convocar el Tsunami Democràtic acusats els delictes d’atemptats a l’autoritat i danys. A la tarda, dos dels detinguts han passat a disposició judicial a Pineda de Mar i han quedat en llibertat amb càrrecs, malgrat que la fiscalia havia demanat presó. ⚠⚠ Dos de les detingudes aquest matí a Pineda (El Maresme) surten en llibertat amb càrrecs despres de passar a disposició judicial. La fiscalia havia demanat presó per elles. Han estat detingudes per participar en les mobilitzacions durant el tall a Salt el passat 13N. pic.twitter.com/oh8aWYk2uv — Alerta Solidària (@AlertaSolidaria) December 13, 2019 Un dels detinguts és de Pineda de Mar. Dos agents no uniformats l’esperaven davant del seu domicili i, quan ha sortit, l’han detingut i l’han portat a la comissaria de Pineda, on espera abans de passar a disposició judicial. El seu germà ha capturat el moment i ho ha compartit a Twitter: De bon matí, els Mossos, han esperat a la porta de casa i han detingut el meu germà. Sembla que per les protestes contra la sentència. pic.twitter.com/QqWZvEOicG — Ferran Dotras 🎗 (@FerranDotras) December 13, 2019 Al vespre hi ha hagut una concentració a Arenys de Munt de rebuig a les detencions. El vídeo i la fotografia són de Iolanda Soler. Concentració a Arenys de Munt contra les detencions d'aquest matí per l'acció del @tsunami_dem a la AP-7 https://t.co/RjRbOb306w pic.twitter.com/gMiTDPisli — VilaWeb (@VilaWeb) December 13, 2019

Summary: En llibertat dos dels quatre detinguts pel tall del Tsunami Democràtic de la AP-7 a Salt


Toni Morral (Cerdanyola del Vallès, 1957) és secretari general de la Crida Nacional per la República i diputat de JxCat. És mestre i especialitzat en gestió cultural. Afiliat a Comissions Obreres, fou batlle de Cerdanyola per ICV gràcies a un acord amb CiU i ERC i va dirigir l’àrea de Medi Ambient de la Diputació de Barcelona. Havia estat fundador de Nacionalistes d’Esquerra. Quan molts dels membres d’aquell partit van passar a ERC, va optar per continuar militant en un espai que no era pròpiament independentista sinó federalista. Ho creia més útil per a l’independentisme. ‘Ens vam quedar a la coalició amb el PSUC que després va donar peu a ICV’, recorda. El 2014 va ser elegit secretari de l’ANC i exercí el càrrec durant set mesos. El 2015 va creure en les eleccions plebiscitàries, va fer campanya per JxSí i va donar suport a Raül Romeva per a encapçalar la candidatura. Arran d’això, ICV el va expulsar. Després Jordi Sànchez, president de la Crida, li va demanar que l’ajudés a impulsar el moviment. Ens rep a la seu nacional. —Aporteu una imatge d’esquerres a la Crida. Què més? —L’experiència, suposo. Tinc una trajectòria política bastant dilatada. Tot i que he mantingut la meva professió, he estat compromès socialment i políticament des de molt jove. Puc aportar la meva experiència, el meu perfil polític. Ja fa uns anys que vaig dir que em dedicaria a buscar espais d’unitat. La meva aportació és provar de bastir ponts d’unitat. La idea forta de la Crida és aquesta. —Sou una persona molt acostada a Jordi Sànchez. En sou també el seu executor, tenint en compte que ell és a la presó i ara en ple judici contra el procés? —Jordi Sànchez és Jordi Sànchez i jo sóc jo. Som dues persones. Ell es troba en una situació, jo en una altra. He de dir que tenim força sintonia, i no d’ara. Ve de molts anys. Ens coneixem de la Crida a la Solidaritat. Hi vaig participar en el meu territori. Tot i que ell és més jove que jo, ja tenia un paper de lideratge a l’àmbit nacional. Teníem una relació d’amistat i política, perquè compartíem espais de coincidència ideològica, tot i que jo tenia un lloc en una organització i ell era a la societat civil. Ell no ha militat mai en cap organització política; ha estat militant de la idea de no ser de cap partit, però sempre ha estat vinculat al món sobiranista i independentista, a l’espai social. És una persona d’esquerres, clarament, però no de partit. En canvi, jo sí que hi he militat, tot i que ara fa anys que no. Som dues persones diferents. Ni voldria substituir-lo ni ho podria fer; i ell, suposo que a mi tampoc. —Com afecta l’organització de la Crida la situació de Sànchez? —En Jordi sempre ha tingut molt clar que la Crida és apoderada per l’òrgan de direcció que es va elegir en el congrés constituent que vam fer ara fa quinze dies. Ell n’és el president però no condiciona. Ens ha fet arribar expressament que anem fent i hi estem en contacte permanent. Emet opinió, ens escriu, vaig a veure’l a la presó tant com puc. Hi ha una relació molt periòdica. Però la direcció és la direcció. L’autoritat la té l’organització i ell exerceix com a president amb les dificultats que implica que ell sigui a la presó i Carles Puigdemont –el nostre president fundacional– a l’exili. Són dues persones de referència a la Crida, perquè en són els dos caps, per dir-ho d’alguna manera, però el govern de la Crida és apoderat. —Com l’heu vist, el començament del judici? —És un judici que, d’entrada, és molt colpidor. Les imatges van carregades d’emocions. Ahir  va ser un dia molt dur. No es poden jutjar uns fets polítics. És un judici que, pel contingut, es veu clarament que és de caràcter polític. Les defenses van fer uns al·legats molt potents, amb molta càrrega política. Hem d’intentar convertir aquesta sensació que tots tenim que jutgen a nosaltres en un clam d’esperança. Aquest judici l’hem de guanyar, qui l’ha de perdre és l’estat. És una confrontació jurídico-política o político-jurídica entre l’estat i Catalunya. Per tant, els nostres companys i companyes són allà per a acusar l’estat i guanyar-lo moralment. Judicialment, de segur que els serà molt complicat. La justícia probablement l’haurem d’anar a cercar fora. —Quina resposta social i política s’ha de donar a les sentències? La Crida farà cap proposta o treballa per la unitat estratègica? —La nostra proposta organitzativa és molt innovadora, excepcional, d’una organització d’acció política que no té antecedents. L’objectiu principal és reforçar-nos com a organització. Tenim pressa per a aconseguir els nostres objectius, que és fer efectiu el mandat de l’1-O, però no ens volem precipitar perquè volem guanyar. Sabem que és un objectiu molt ambiciós que requereix ser forts, estar junts i ben organitzats i veure clar el camí. Mirarem d’abordar amb rigor aquest repte. Ens sembla que la Crida pot ser un espai que afavoreixi la unitat estratègica. Però per això no podem precipitar-nos. Hem de reforçar-nos com a organització, donar forma a la unitat, concretar-la. —Per tant, no fareu cap proposta de resposta a la sentència mentre us desplegueu organitzativament? —Batallarem com tothom, posarem el nostre gra de sorra per fer la màxima pressió perquè la sentència sigui l’absolució. Ja veurem què passa al judici, com es desenvolupa, quins elements hi ha entremig. Ens preocupa cercar la màxima pressió social per condicionar el judici. Participem en totes les mobilitzacions que hi ha convocades. Per exemple, dissabte en la manifestació de Barcelona, en la de Madrid el mes que ve, a la vaga general del dia 21. Posarem tota la carn a la graella perquè siguin un èxit. —En la ponència ideològica, parleu d’accions no violentes, de desobediència civil. Esmenteu la vaga de tramvies, el moviment contra el servei militar. Després de la sentència, pot ser un bon moment per a aplicar-ne? —No hem de descartar res. Per aconseguir un estat independent en forma de república, i aquest és el mandat de l’1-O, no podem descartar cap via. De camps de treball n’hi ha molts. Uns són de construcció i uns altres, de resistència. Els de resistència són la mobilització. El de la desobediència civil és un altre, però s’ha de treballar molt. La desobediència civil, si és ben coordinada, planificada, compartida i s’estableixen complicitats amb la societat civil, és molt potent, perquè és la suma de voluntats. Hem d’estar molt atents a les oportunitats que puguin sortir en contextos que ara són inimaginables. L’estratègia segurament no és una línia recta. El camí és sinuós i l’hem de saber traçar en cada moment. Si arriba una oportunitat, com diu moltes vegades el president Torra, l’haurem d’aprofitar per fer un pas endavant en l’objectiu d’assolir el mandat de l’1-O. —Si el PP i Cs arriben al govern espanyol amb el suport de Vox, el context empitjorarà per a l’independentisme? —La nostra causa no té aquest mirall. Òbviament, l’extrema dreta, o la dreta més la dreta extrema, és el pitjor panorama que podem tenir davant. Però el PSOE no accepta el dret d’autodeterminació. Quina aliança podem esperar en clau espanyola que ens pugui ajudar a avançar en un referèndum, com vol el 80% dels catalans? Em costa de veure majories en clau espanyola que puguin afavorir això si no mantenim viu el conflicte, la pressió de Catalunya. El fet important és que els catalans estiguem molt units per a aconseguir l’objectiu, és a dir, que l’estat s’assegui en una taula a negociar el referèndum. Considerem l’1-O com un mandat polític, per a nosaltres és el referèndum fet, però tant de bo l’estat es prestés a negociar-ne un de pactat. El tornaríem a fer. Mentre no sigui així, el mandat de l’1-O és un mandat polític com no l’ha tingut aquest país en la seva història. —Què passarà si la bel·ligerància de l’estat espanyol contra l’independentisme empitjora, amb un 155 permanent o més repressió? —El conflicte que tenim no l’hem creat nosaltres. L’ha creat l’estat. Qui ha liquidat la constitució han estat els constitucionalistes. Nosaltres vam fer molt bé els deures, seguint tots els protocols constitucionals, per tenir un nou estatut amb més competències, perquè necessitàvem disposar dels nostres recursos i tenir les nostres eines. Després, el Tribunal Constitucional trinxa el referèndum de l’estatut i deslegitima les seves pròpies normes. Es va trencar el pacte constitucional. A partir d’aquell moment comença el conflicte. Catalunya vol ser reconeguda i exercir els seus drets com a nació. Si empitjora la situació, veurem quina és i hi haurem de fer front. Per això parlava abans del camp de treball de la construcció. Necessitem protegir les nostres institucions i veurem qui es destrueix el marc legal. —Si s’apliqués un altre 155, les institucions catalanes haurien de resistir? —Per a aplicar el 155, hi ha d’haver motius. Ara com ara no n’hi ha. Hem de construir república, amb noves eines com el Consell per la República, la Crida, el Fòrum Cívic per al model de país, i protegir les nostres institucions, amb les competències que realment els dóna l’estatut i la constitució. Posant-les al servei de la causa sense arriscar-les. —La lliçó apresa, per tant, és que la independència s’ha de fer des de fora de les institucions autonòmiques? —Les hem de tenir en mans republicanes per a protegir-les, per mantenir l’escola catalana, els mitjans de comunicació propis, els Mossos d’Esquadra… No hem de donar arguments a l’adversari perquè ens prenguin les competències. Hem de mirar que totes les alcaldies siguin republicanes, que la Generalitat sigui a les mans dels partits republicans. I alhora hem de construir república i des de la societat civil prendre consciència i compromís. —Si hi ha eleccions espanyoles aviat, la Crida s’hi ha de presentar? —No s’ha ni previst, això. Com deia abans, no volem precipitar-nos. La Crida s’ha dotat d’un partit polític perquè, d’una instrumental i en cada moment, pugui decidir si presentar-se a les eleccions és útil o no. No hi ha res decidit. —I a les europees? —Ens ho mirem molt seriosament com una oportunitat. Aquestes eleccions podrien ser molt útils per a avançar en l’objectiu. Posar com a oferta electoral els valors de la causa catalana, que són molt transversals i unitaris, i que sintonitzen amb els valors fundacionals de la Unió Europea: la democràcia, la llibertat, la defensa dels drets humans i el dret d’autodeterminació. No pensem a presentar-nos a aquestes eleccions com a tals, sinó a promoure una candidatura que vagi en aquesta direcció. —Promoure vol dir que la Crida no es presentaria com a partit i que apadrinaria una candidatura? —D’opcions, n’hi pot haver moltes: una agrupació d’electors, una coalició de partits, i també la Crida pot aplegar com a paraigua diverses organitzacions o persones. L’eina no ha de ser el problema. El desafiament és que puguem concretar i configurar una candidatura unitària. Ens sembla que Europa és una oportunitat per a concretar la idea d’unitat. Podria visualitzar molt bé el conflicte entre Catalunya i Espanya. —ERC ja ha tancat la candidatura i la CUP no s’hi presenta. Seria al marge d’aquests partits? —No descartem de parlar amb ERC i que pugui participar-hi. Hi ha temps. —Si no hi entreu, voldríeu fer igualment aquesta candidatura? —No ho sé. Aquí no hi hem arribat, encara. Si obrim el debat i ens llancem a impulsar un procés d’unitat, per teixir-lo des de la suma de gent, de voluntats, de persones i d’entitats, primer de tot parlarem amb els partits, amb ERC, la CUP, el PDECat, per a saber la seva predisposició. Són organitzacions polítiques que tenen uns objectius i unes aliances, però la Crida vol obrir un espai de paraigua on puguem ser tots. Som enmig del judici, la confrontació amb Espanya és molt clara, la gent del carrer demana unitat, i les europees no són unes eleccions de poder territorial. Són més de càrrega conceptual i ideològica, de missatge a Europa. Seria interessant per al procés que això es pogués produir. —Si l’únic partit que hi vol entrar és el PDECat, com hi encaixaria? —No pensem pas en coalicions. Ens volem reforçar com un actiu polític que no és un partit, que és un moviment. Una coalició, tant si fos amb ERC com amb la CUP, ens marcaria com un apèndix i condicionaria l’objectiu fundacional de la Crida. Si hi hagués una coalició de tots els partits per a fer aquesta candidatura unitària, seria una altra cosa. Però la Crida en coalició amb un partit… —Amb el PDECat? —Això no. No volem entrar en coalicions ni en lògiques partidàries perquè això ens pot col·locar en un terreny de joc que no és el nostre. La lògica partidària molta gent la té al cap perquè és la dels partits, la dels seus opinants, perquè tenen maquinària en els espais d’opinió, les tertúlies… Intentem bastir un imaginari nou. —Per tant, tampoc no fareu una federació amb el PDECat. —Perdria tot el sentit del que vol ser la Crida. —Aleshores, només podeu anar a les europees com un agrupació d’electors o com a partit. —O no anar-hi. Fa quinze dies que ens hem constituït. No volem cremar l’organització amb processos que poden condicionar el fet que la Crida sigui un espai útil per a concretar la idea de la unitat gràcies a la suma de persones. —Carles Puigdemont en podria ser el candidat? —Carles Puigdemont es va oferir a anar de segon, darrere d’Oriol Junqueras. —I tampoc no ha descartat de ser candidat… —No descartava d’encapçalar una candidatura unitària. Ho va manifestar públicament. És un actiu polític molt important. Si ja va manifestar aquesta predisposició, va en la direcció d’allò que anunciava abans. —També s’ha parlat de Jordi Sànchez. —Si aquesta proposta prengués força, si en Jordi estigués disposat a participar-hi i el president també… Això ja ho veuríem. Tampoc no és damunt la taula. La reflexió que hi ha sobre la taula és si la Crida impulsa aquest desafiament o no. Si ho fa, ho farem saber a totes les organitzacions i mirarem de reforçar socialment aquesta idea perquè sigui viable. —Diversos membres de la direcció de la Crida seran candidats a les municipals. Ho és Pep Andreu i probablement també Elsa Artadi i Ferran Mascarell. Això és compatible amb aquesta unitat que cerqueu? —És possible que hi hagi gent de la Crida en candidatures d’ERC, de JxCat, de la CUP i fins i tot dels comuns. És positiu que hi hagi gent de la Crida a diverses candidatures que apostin per la república, la sobirania i la independència. La Crida pot influir en candidatures municipals i aquestes candidatures poden tenir com a referent la Crida. —Quina és la diferència entre la Crida-associació i la Crida-partit? Hi ha qui us veu com un partit camuflat. —El nostre NIF és una associació. La gent que hi entra, entra en una associació. Aquesta associació té registrat un partit com a instrument si considera que l’ha d’utilitzar. Ara no s’ha proposat. En el moment que es proposi ho veurem. Els candidats, els programes, la manera de fer-ho, es discutirà a l’associació. El partit seria una eina administrativa perquè si et vols presentar a les eleccions has de ser un partit polític o una agrupació d’electors. —L’hora de la veritat perquè la Crida es presenti com a tal a les eleccions serà les eleccions catalanes vinents? —Hauria de ser-ho. És la meva opinió personal. Esperem que, arribat aquest moment, la Crida tingui prou fortalesa perquè els partits la puguin veure com un espai de paraigua o d’aixopluc per a configurar una candidatura unitària. La Crida hauria de ser l’espai de paraigua de l’1-O per a guanyar unes catalanes i per a poder-ne fer efectiu el mandat. —Una mena de JxSí… —Crida. —Hi ha una batalla per a l’hegemonia política entre ERC i l’espai post-convergent. ERC us pot veure com un futur partit que ha vingut a disputar-la-hi. —Perquè ens miren en clau partit. Ens agradaria que ERC i la gent del PDECat s’hi trobés còmoda i que fos una eina útil per a guanyar. Una vegada aconseguit això, la Crida no tindria sentit. Sabem que no és fàcil, que és antisistema. —Carles Puigdemont el va proposar Artur Mas. Tot i que no sigui un membre orgànic del PDECat, la Crida es pot percebre com una altra refundació de l’espai convergent. —Ens volen situar en allò que no som ni volem ser. Som un espai que vol conservar la independència i on cap tothom. Volem construir unitat des de baix i volem fer-ho bé. Anirem tant de pressa com puguem, sense pausa. Volem organitzar un espai nou, diferent, amb patrons diferents. —Com es farà el desplegament territorial de la Crida? —Hem de constituir un consell de representants. Hi haurà vuitanta representants del territori i dels diversos espais ideològics i sectorials. Comencem a tenir una proposta d’organització de municipis, barris, districtes, per a organitzar els espais de participació al territori. Aviat anirem al territori a reunir tota la gent que s’ha adherit a la Crida i s’elegiran els membres del consell de representants, que ens agradaria constituir tan aviat com puguem. Convocarem tota la gent que va donar suport al manifest i que en va fer fundadora. —Ja hi ha entitats sobiranistes, com l’ANC i Òmnium. —La diferència és que aquestes associacions no volen ni poden presentar-se a les eleccions. Són especialitzades en la mobilització i fan una feina molt important i necessària. És compatible i complementari amb allò que vol ser la Crida. Tenim pendent una reunió amb l’ANC i Òmnium per a concretar aquesta complementarietat. Aquestes associacions han encapçalat les mobilitzacions més grans d’aquest país que ens han dut on som. La Crida vol ser un espai d’acció política, no únicament en les mobilitzacions. Volem influir en els governs, volem que hi hagi majories a tots els nivells parlamentaris que defensin el mandat de l’1-O. —La CUP diu que el govern és autonomista. JxCat no ha servit per a aplicar el mandat de l’1-O i han hagut de crear la Crida? —L’opció de la CUP hauríem de veure cap on ens porta. Hem de protegir les nostres institucions per a posar-les al servei del país. Si hi hagués una majoria parlamentària sòlida, forta, que tingués clara l’estratègia, potser podríem parlar-ne. També hem de tenir presents els efectes de la repressió institucional (l’amenaça del 155 permanent), la judicial… Hem de ser conscients de la situació en què ens trobem per a jugar les nostres cartes i que ens permetin d’avançar, no retrocedir. Ens hauria agradat investir Carles Puigdemont el 30 de gener de l’any passat i no va ser possible. Hem arribat a un punt de trobada per a poder governar el país. En unes eleccions nacionals, hem de crear les condicions per a fer un pas qualitatiu més important. —Aquesta legislatura es pot acabar amb un nou intent d’investir Carles Puigdemont? —És obvi que és difícil, això. Ja ens agradaria. Si hi ha les condicions, ho faríem demà mateix. Carles Puigdemont va guanyar les eleccions, tenia una majoria parlamentària per a ser president. Hem desvirtuat o ens han obligat a desvirtuar els resultats del 21-D. L’estat no va acceptar el resultat d’aquestes eleccions i ha generat totes les dificultats perquè poguéssim governar.

Summary: Toni Morral: ‘La Crida perdria tot el sentit si es federés amb el PDECat’


El País Valencià, el Principat i les Illes intensifiquen la col·laboració mútua. Els governs impulsen trobades bilaterals estables per mirar de sumar forces amb vista a assolir objectius comuns en el terreny del finançament i de les infrastructures. Comissió de les Illes i el Principat per a millorar el finançament D’una banda, el govern de les Illes i la Generalitat de Catalunya començaran a treballar en una comissió per a millorar les relacions econòmiques i financeres amb l’estat espanyol. L’objectiu és capgirar la situació actual, en què les Balears i el Principat són dels territoris que més aporten i dels que menys reben dels comptes estatals. L’economista Guillem López Casasnovas en serà el coordinador. La comissió es constituirà avui amb un acte a Barcelona amb el vice-president del govern català, Oriol Junqueras, i la consellera d’Hisenda i Administracions Públiques de les Illes, Catalina Cladera. Després, tots dos faran una reunió. Tot seguit es farà la primera sessió de la comissió bilateral. L’equip de treball el formaran tres experts del Principat i tres de les Illes. L’objectiu, segons que ha informat el govern illenc en una nota, és ‘avançar en la proposta de nous paradigmes que permetin millorar el finançament que reben Catalunya i les Balears’. En el nomenament com a coordinador a Palma, López Casasnovas va exigir un ‘nou marc de relació financera’ perquè el Principat i les Illes tinguin més capacitat de gestionar tant els ingressos com les despeses propis. Reunió entre els consellers balear i valencià D’una altra banda, el conseller d’Economia Sostenible, Sectors Productius, Comerç i Treball del govern valencià, Rafa Climent, va rebre ahir el conseller de Treball, Comerç i Indústria balear, Iago Negueruela, juntament amb la directora general d’Indústria, Júlia Company, per a parlar sobre indústria, comerç i treball. Durant la reunió van acordar que, passat l’estiu, hi hauria trobades entre els directors generals de les dues conselleries per a impulsar accions que beneficiessin tots dos territoris, segons que va informar la Generalitat Valenciana. ‘Tenim en comú la voluntat de diversificar el model productiu, d’adoptar mesures que reforcen les indústries i de potenciar el comerç de proximitat amb sinergies conjuntes que afavoresquen els milions de persones que viuen en les dues comunitats’, va dir Climent. Sobre el govern balear va subratllar: ‘És un referent que s’ha de tindre en compte i posarem en comú les polítiques que desenvolupen els nostres governs, com el pla d’industrialització, el pla energètic, el pla d’acció de comerç i la llei de comerç sostenible.’ El conseller de Treball de les Illes es referí a la voluntat de treballar conjuntament ‘per a potenciar l’arc mediterrani’ i insistí en la necessitat de demanar al govern espanyol que tingués en compte el País Valencià i les Illes. ‘El fet de tenir el corredor ja voldria dir que per cada euro d’inversió en retornarien vuit. I amb aquest retorn tindríem moltes altres infrastructures que ajudarien a millorar el benestar dels ciutadans’, va dir. El conseller balear també va reunir-se amb el Consell de Cambres de Comerç del País Valencià i va visitar el Mercat Central de València.

Summary: Els governs del Principat, el País Valencià i les Illes Balears estrenyen els llaços de col·laboració


La dreta espanyolista torna a fer servir la llengua per atiar la confrontació, en aquest cas a les comarques del sud del País Valencià. El secretari d’Educació, Miquel Soler, ha negat que el decret del plurilingüisme, que ja s’aplica a l’etapa de primària i que a partir del setembre entrarà en vigor a secundària i batxillerat, discrimini l’alumnat de les comarques del sud. Retreu que els batlles del PP i Ciutadans dels catorze municipis que han consensuat mobilitzacions per a protestar contra la normativa han reprès la guerra de la llengua i han creat un problema on no n’hi ha, i els ha demanat que deixin de banda l’enfrontament lingüístic. El regidor d’Educació d’Oriola, Ramón López, argumenta que el decret no garanteix la igualtat perquè hi ha alumnes que no poden aprendre en la seva llengua materna i que això incompleix la igualtat en l’accés a l’educació. Soler ha recordat que el decret estableix que el 25% de la formació que reben els alumnes de secundària i batxillerat sigui en castellà, un altre 25% en català i entre el 15% i 25% en una altra llengua estrangera. En opinió del responsable d’Educació, amb aquesta distribució es garanteix que els alumnes sàpiguen bé les dues llengües oficials. Els alcaldes del PP i de Ciutadans, majoritàriament del Baix Segura, impulsaran una iniciativa legislativa popular per a modificar el decret del plurilingüisme i secundaran una manifestació convocada el 18 de gener a Oriola.

Summary: PP i Ciutadans proven de reobrir la guerra de la llengua al Baix Segura


La sensació de l’advocat Jaume Alonso-Cuevillas, un dels que s’encarreguen de la defensa del president Carles Puigdemont, és d’indefensió. Per les condicions en què s’ha fet el processament dels membres del govern de Catalunya per part de la justícia espanyola, per la manca de garanties, per la vulneració del dret de la defensa i de drets fonamentals… La situació de Puigdemont i dels consellers a Brussel·les és incerta, i no hi ha manera d’intuir què acabarà decidint el jutge belga sobre la petició d’extradició a l’estat espanyol. ‘És com llançar una moneda en l’aire’, diu en aquesta entrevista, en què explica fil per randa què implica cadascuna de les situacions que es poden obrir a partir del dia 4 de desembre. —En la vista del 4 de desembre el jutge ja decidirà sobre l’extradició? —Sí, el dia 4 o els dies immediatament posteriors. El que pugui passar a Bèlgica és una incertesa, una moneda llançada en l’aire. La regla general és que les ordres europees d’extradició es concedeixin, perquè parteixen del principi de confiança mútua entre els estats europeus. Però el fet sorprenent és que quan la fiscalia belga va enviar la petició d’informació a l’Audiència espanyola va dir expressament que si bé amb caràcter general n’hi hauria d’haver prou amb aquest principi de confiança mútua, atesa la singularitat de les persones implicades i dels fets relatats, aquesta vegada no seria així. Això volia dir que caldria verificar que no es vulneressin els drets fonamentals de les persones. És una referència sorprenent. Perquè és una cosa insòlita en el marc de les ordres europees de detenció. —En què basarà la decisió el jutge? —Aquestes ordres són regulades per una directiva europea i després cada país ha de fer la seva llei d’adaptació. La directiva diu que hi ha una llista d’una trentena de delictes i sempre que es demani l’extradició per un d’aquests delictes, l’extradició és automàtica. Quan el delicte no és a la llista, s’ha de comprovar la doble incriminació, que vol dir que s’ha de comprovar si els fets descrits a l’ordre serien delicte d’acord amb el codi penal belga. La primera cosa important és que juntament amb l’euroordre hi ha un formulari normalitzat en què es pot marcar un d’aquests trenta delictes d’extradició automàtica; la jutgessa Lamela marca corrupció, i la fiscalia belga diu que això no ho pot ser. Aquest és el primer gran èxit, que descarta l’automatisme de l’extradició. —Però ara s’ha de mirar si els fets encaixen amb el codi penal belga, i és això que s’ha d’examinar. —Per això ens han donat un termini a les parts per a fer unes al·legacions per escrit que el tribunal ja tindrà el dia 4. No es miren tant la rebel·lió i la sedició com els fets descrits per la jutgessa Lamela. I no examinen si els fets són creïbles o no. Perquè la percepció del tribunal belga, pel que em consta, és que aquí no hi ha violència. Però ells no poden entrar a jutjar si els fets s’han produït o no, sinó que han de valorar-los tal com són descrits a l’ordre europea de detenció. Ho faran d’acord amb aquesta descripció. Ells no el tenen, el delicte de rebel·lió; en tenen un d’atemptat, però és una cosa diferent perquè és atemptat contra la vida del monarca. Podria encaixar amb un altre delicte que tenen ells que és la coalició de funcionaris, i ara miren si els fets descrits hi podrien encaixar. —No valoren si és certa l’acusació que fa Lamela? —No. I sobre els drets de la defensa, no hi ha cap termini de citació mínim, però tots els convenis internacionals, com el Conveni Europeu de Drets Humans i la Carta Europea de Drets Fonamentals parlen d’un termini raonable per a preparar la defensa. És evident que amb una querella com aquesta, d’aquesta extensió i gravetat, deixar menys de vint-i-quatre hores i no procedir a la suspensió no ha estat respectuós. Però ni tan sols en això segurament no hi entraran, perquè diran que s’exhaureixin els recursos en l’ordenament espanyol. Fotografia: Albert Salamé. —Per tant, si veuen que sí que s’ajusta al codi penal belga…? —Doncs concediran l’extradició. —No tindran en compte si s’ha vulnerat el dret de la defensa ni d’un judici just? —En principi, no. Perquè això resta sotmès a l’ordenament jurídic del país que requereix l’extradició, és a dir, Espanya. —Quin sentit tenia, doncs, la petició d’informació que va fer la fiscalia belga a la jutgessa Lamela sobre les condicions que tindrien els acusats en el cas d’empresonament i processament a la justícia espanyola? —Aquesta informació s’acostuma a demanar, tot i que normalment es fa en la fase de l’apel·lació i no en primera instància. I partia d’una petició de la fiscalia que ja deia que era un cas excepcional. Per cert, això ho va demanar dos dies abans que es publiqués un informe del Consell d’Europa que qüestionava seriosament el règim penitenciari espanyol. —I tot això no ho tindrà en compte el jutge a l’hora de decidir sobre l’extradició? Si tindrien dret a un judici just? —Sí, és que la directiva europea ho preveu així. La justícia belga ha de comprovar que hi hagi dret a un judici just. Però sobre el paper, com que és una anàlisi formal, Espanya és un estat de dret. Encara més: la legislació processal espanyola és molt garantista i, per tant, en teoria hi ha un règim de recursos, una independència judicial… El problema és que, tot i que és garantista, aquest sistema permet que un jutge n’abusi i no hi ha mecanismes veritablement eficaços de reacció. En teoria, hi ha independència judicial, però el Consell d’Europa mateix ha posat de manifest de manera contundent en un informe del 2016 que Espanya no compleix els requisits mínims exigibles en el nomenament d’alts càrrecs de la magistratura. A partir de presidents d’audiència provincial, del TSJ, de l’Audiència espanyola i del Tribunal Suprem són designacions discrecionals per part del CGPJ, que és un òrgan polític. I això no compleix els requisits d’independència i imparcialitat objectiva. Per a la majoria d’afers això no té transcendència, però quan es tracta d’un afer que afecta polítics, com aquest, sí que fa que es qüestioni. —Vosaltres al·legareu això? —Sí, nosaltres ho posarem tot de manifest. Però, segons que em diuen els advocats belgues que encapçalen el procés, el tribunal es basarà molt més en uns altres aspectes. —Que són aquests aspectes més formals. —Sí. Les peticions són formals, perquè la directiva parteix de la premissa de la confiança mútua entre estats europeus. La directiva també preveu que no es vulnerin drets fonamentals, però l’anàlisi aquí serà molt formal. I, tot i que pugui ser evident que no es respecten els drets perquè no s’ha donat ni un termini suficient per q exercir una defensa, és difícil que s’entri en aquests aspectes. —Després de la decisió del jutge hi haurà opció a dos recursos, encara. —Sí, un d’apel·lació i un de cassació. De fet, el president Puigdemont volia mantenir capacitat d’actuació durant el període electoral i sempre ha dit que no esquivaria l’acció de la justícia i, encara més, ha dit que voldria venir a ser investit president. Què pugui passar seria secundari des d’aquest punt de vista. Si no tenim una resolució fins el 4 i hi ha l’opció d’aquests recursos segur que anem més enllà de les eleccions. —La constitució del parlament seria a començament o a mitjan gener… —A partir d’aquí no queden clars els terminis. Al dia 21 hi arribem segur, però no sé si arribarem a la investidura. —En cas que no s’hagi resolt l’extradició, el president estaria disposat a venir a Barcelona a ser investit si fos el cas? —Això és el que ha manifestat públicament. —Què podria passar si vingués en aquesta situació? —Ell té una ordre de detenció. En el moment que posi els peus en territori espanyol serà immediatament detingut i posat a disposició del Tribunal Suprem. I el Suprem haurà de decidir durant les següents setanta-dues hores si el deixa en llibertat o adopta cap mena de mesura, com ara la presó, la fiança… Fotografia: Albert Salamé. —En una situació com aquesta, el procediment a Bèlgica s’acabaria automàticament? —L’extradició només té per objecte decidir si Bèlgica lliura a Espanya el senyor Puidgemont, Ponsatí, Puig, Comín i Serret. No els han empresonat a Bèlgica, però els han imposat mesures cautelars: no poden sortir del país, i només ho podrien fer amb el permís de les autoritats belgues. Ara, si Puigdemont va a les autoritats belgues i els demana de tornar a Espanya, estaran encantades de treure’s de sobre la patata calenta. Ell teòricament no pot venir, i si se’n va de Bèlgica el procediment lògicament s’ha acabat. Si anés a França, per exemple, aleshores començaria un nou procediment d’extradició allà. —Imaginem-nos que la decisió és de no-extradició. En aquest cas, podrien moure’s lliurement per qualsevol estat de la UE? —No. S’haurien de quedar a Bèlgica. —I si tornessin aquí? —En aquest cas hi hauria vigent l’ordre de detenció. Fins que no prescrivís l’ordre, que és de vint anys, no podrien tornar. I si durant aquests vint anys sortissin de Bèlgica, començaria un nou procés d’extradició idèntic en qualsevol altre país. I aquesta situació tampoc no és cap regal. —En aquest cas, uns consellers serien processats i jutjats en tribunals espanyols i els altres quedarien confinats a Bèlgica. —Exacte. —I si tornessin de Bèlgica a Catalunya abans d’aquests vint anys, començaria des de zero el procés judicial contra ells? —Des de zero no, perquè la llei preveu que la instrucció quedi acabada i s’hauria de fer el judici. —Hi ha cap garantia a la qual es pugui acollir Puigdemont si torna de Bèlgica per a poder ser investit president amb l’extradició pendent? —No. Només hi ha un precedent d’un parlamentari basc, a qui van concedir permís perquè pogués fer el seu discurs d’investidura. Però no hi ha cap previsió específica. Allò va ser un permís de règim penitenciari. —Es pot negociar una amnistia amb el govern espanyol si guanyen els partits que duen al programa electoral l’alliberament dels presos? —No, una amnistia no és permesa. A curt termini es pot revocar la presó provisional, que ja hem dit que no es donen les condicions perquè s’imposi aquesta mesura. Qualsevol mesura cautelar s’aplica mentre romanguin les mateixes circumstàncies, és a dir, si ahir hi havia risc de fugida i ara no n’hi ha es podria deixar sense efecte. Es podria deixar sense efecte la presó provisional, però no arxivar el procés. —Què caldria per arxivar el procés? —Només si totes les acusacions desisteixen de l’acusació. La fiscalia ho podria fer, però és molt difícil pensar que ho fes. Però imaginem que s’avé amb els nostres arguments que no hi ha sedició, ni rebel·lió, acreditar que no s’ha malversat ni un euro i que no hi ha hagut ni desobediència ni prevaricació. Imaginem que se n’arribés a demanar l’arxivament, tot i que sembla ciència-ficció. El cas és que després ho haurien de demanar també totes les acusacions populars, que n’hi ha un munt. És impensable. —Com influeix en el procés el trasllat de la causa al Suprem? —Qualsevol cosa és millor que l’Audiència espanyola, pels orígens, el tarannà, la manera d’actuar… És el tribunal de caire més repressiu que hi ha. A part, el magistrat instructor al Suprem, Pablo Llarena, és un jurista fi i una persona exquisida, i des d’aquest punt de vista és positiu. Però s’haurien d’haver acumulat totes les causes; si diem que hi ha una unitat de l’enjudiciament, això afecta també la causa contra Trapero i Laplana, i les causes obertes a Catalunya… Ara el Suprem n’ha agafades algunes i n’ha deixades d’altres. I hi continua havent dispersió de causes, cosa contrària al dret de defensa. —El Suprem tampoc no és el tribunal competent? —El tribunal competent és el TSJC. I per portar-ho al Suprem han fet una interpretació absolutament forçada, dient que part dels delictes s’han comès fora de Catalunya. I hi ha un argument que és el que més pesa, que l’expressen per escrit i que no és un argument legal, que és evitar la pressió al TSJC. Aquest és el tribunal competent, i que no sigui així dificulta la tasca de la defensa. —El jutge Llarena subscriu el relat dels fets que feia Carmen Lamela? —Això funciona per jerarquia. El Suprem reclama la competència, i fa un informe en què li demana que doni compte del que ha fet. I Lamela hauria pogut fer un informe molt més reduït que no el que va fer. En canvi, ha fet un informe molt més ampli amb valoracions i tot. A partir d’aquí el tribunal actuarà amb absoluta llibertat de criteri. —Encara hi haurà gent que pensarà que el jutge Llarena és un sant i que un cop surtin de la presó preventiva ja està tot. —No, no. La interlocutòria de Llarena és duríssima. Exquisida en la forma però molt dura en el fons. No decreta presó provisional, però és molt dur pel que fa al fons: sobre la violència, els alçaments tumultuaris, i la possible existència dels delictes de rebel·lió i sedició. —Què penseu, com a lletrats, quan veieu allò que ha passat i això que relaten en les querelles i les interlocutòries? —I també els atestats policíacs! És que no hi ha aixecament ni tumultuari ni violent. Hi ha hagut episodis de violència i de danys? Sí, però també n’hi va haver en celebracions del Barça, o en la manifestació unionista en què es va veure un grup de manifestants acorralant mossos d’esquadra a la plaça de Sant Jaume… Conceptualment és el mateix. Però veiem que, depenent de qui sigui la víctima, rep un tractament diferent. —Teniu manera de denunciar totes les vulneracions de drets que patiu en aquest procés? —De recursos en podem anar fent, però veiem que allà hi ha una interpretació única que, com que som en un estat de dret, l’última paraula la tenen els tribunals. Per això moltes de les coses que fem i els recursos que presentem els fem pensant en Estrasburg; amb poca esperança que prosperin aquí, però pensem que poden tenir recorregut al Tribunal Europeu de Drets Humans. Ara, aquest recorregut és llarg, de cinc anys o sis. Fotografia: Albert Salamé.

Summary: Jaume Alonso-Cuevillas: ‘El tribunal belga no hi veu violència’


Segons que ha pogut saber VilaWeb, el president Carles Puigdemont i el conseller Toni Comín han entrat aquest migdia al Parlament Europeu. Tots dos eurodiputats hi han anat acompanyats de Ramon Tremosa, eurodiputat fins ara, com a convidats. L’objectiu de la visita és de reunir-se amb uns quants grups parlamentaris per estudiar la seva possible incorporació. El servei de seguretat del Parlament Europeu no ha posat cap impediment a l’accés dels dos diputats, a qui fa uns dies, en canvi, van impedir d’entrar per ordre del president de la cambra, el conservador italià Antonio Tajani. En principi, no es preveu pas que s’acreditin avui perquè el parlament ha retirat les acreditacions que ja tenien els nous eurodiputats de la circumscripció espanyola. Dins el Parlament Europeu, Puigdemont i Comín, que anaven acompanyats de Ramon Tremosa i Aleix Sarri, coordinador de la política internacional del president de la Generalitat de Catalunya, s’han reunit amb el vice-president liberal del Parlament Europeu Pavel Telicka, qui ha assegurat que ningú no li havia consultat la decisió de la setmana passada de vetar la seva entrada a les instal·lacions per fer les acreditacions provisionals com a eurodiputats electes. A la reunió informal, Telicka els ho ha explicat personalment.

Summary: Puigdemont i Comín han entrat al Parlament Europeu


A vegades, a l’estiu no ve de gust menjar un segon plat, perquè la calor ens pren la gana i perquè ens vénen més de gust plats més lleugers. Una bona alternativa és l’esqueixada: un plat ric en proteïnes, sense greix i que no necessita cocció. L’única cosa que cal tenir present és que l’esqueixada necessita certa planificació. Heu de comprar el bacallà esqueixat (d’aquí ve el seu nom), és a dir, el bacallà estripat a tires que tenen el gruix d’un dit. Ho podeu fer de dues maneres: dessalat o encara salat. Si el compreu dessalat, cal que prepareu l’esqueixada el mateix dia perquè el bacallà que ha estat en remull, com que ja no té el poder conservant de la sal, no es pot guardar. Si el compreu encara salat, seguiu les instruccions que trobareu a continuació. Com dessalar el bacallà El bacallà sec salat es pot conservar molt de temps, perquè la sal és un poderós conservant. L’efecte que té la sal sobre un aliment és el de captar-ne l’aigua: l’atrau, la captura i asseca el producte, que sense aigua als teixits no es pot corrompre. El bacallà o les anxoves es conserven d’aquesta manera: la sal els treu tot el líquid que contenen. Penseu que la carn dels peixos té molt més contingut en aigua que la carn dels animals terrestres i per això el peix és molt més delicat i es fa malbé més aviat. També és per aquest motiu que, mentre que es recomana de menjar una ració de carn de 100g, de peix se’n recomanen 150g, perquè una part important del pes és aigua. Per dessalar bé el bacallà, cal tornar a hidratar la carn del peix. Si la carn no es rehidrata, la textura del bacallà serà dura i corretjosa. Per tal d’hidratar-lo bé, cal tenir el bacallà en remull com a mínim 24 hores, amb l’aigua justa per a cobrir-lo, dins d’un recipient no gaire gran, on el peix quedi recollit. S’ha de deixar en remull sempre dins de la nevera. En un dia, s’aconsegueix que la carn augmenti de gruix. El podeu deixar 48 hores o més, ja que aquesta primera aigua manté la concentració de sal i el bacallà no es farà malbé. Quan ja han passat les 24 o 48 hores, es fa el primer canvi de l’aigua i, llavors, ja comença el procés de dessalar. Es canvia l’aigua, s’esbandeix el peix, es torna a cobrir i es deixa a la nevera. Es fan dos canvis d’aigua en un dia i es tasta per si cal fer una esbandida més. El punt òptim de dessalatge és aquell que, quan el tastes, no es nota salat però té una mica de vida. Si es dessala en excés, perd la gràcia. Després de la segona o tercera esbandida, es deixa el bacallà en un colador amb un plat a sota dins de la nevera perquè perdi tota l’aigua. Esqueixada de bacallà Ingredients (per a 2 persones) 300g de bacallà esqueixat 1 tomàquet vermell 1 pebrot verd 1 ceba 1 grapat d’olives negres d’Aragó un raig d’oli d’oliva verge Preparació Renteu les verdures i talleu el pebrot verd i el tomàquet a daus. Si us hi agrada, hi afegiu la ceba trinxada. La podeu posar crua o la podeu escaldar. Poseu el bacallà dessalat i ben escorregut en un recipient per servir-lo, hi afegiu les verdures tallades i les olives negres d’Aragó. Ho amaniu tot amb un bon raig d’oli d’oliva verge. És bo servit fred de la nevera. Suggeriments S’hi pot posar també una mica de julivert trinxat. Hi ha qui hi posa ou dur a rodanxes. Comentaris Aquest plat no es recomana a les persones que tenen hipertensió arterial perquè té una quantitat elevada de sal. És un segon plat molt lleuger i, per tant, el primer plat pot ser més consistent en pasta, arròs o patates. Aquesta preparació no necessita cocció ni demana gaire estona, només cal planificar quan es vol dessalar i fer els canvis de l’aigua. Valoració nutricional Aquesta recepta té una aportació calòrica baixa perquè hi ha molt pocs glúcids, pocs lípids i, en canvi, és molt ric en proteïnes. És un plat ideal per a mantenir o perdre pes. A més, aporta moltes vitamines que provenen del peix i de les hortalisses crues.

Summary: Receptes d’estiu: Esqueixada


Junts per Tortosa ha votat juntament amb el PSC i Ciutadans contra una moció de la CUP que demanava la retirada de la simbologia franquista dels carrers de la ciutat. La CUP ha rebut el suport dels regidors d’ERC i de Movem Tortosa. La moció instava l’ajuntament a retirar la simbologia franquista de l’espai públic. JuntsxTortosa s'alia al Ple de #Tortosa amb PSC i Cs x tombar la moció de retirada dels símbols franquistes #vergonyaconvergent#PleTortosa — CUP Tortosa (@CUPTortosa) September 9, 2019 El grup municipal de JxCat s’ha justificat assegurant que l’ajuntament no és competent per a retirar simbologia franquista que no sigui a les dependències municipals. L’Ajuntament no és competent per retirar simbologia franquista que no estigui en dependències municipals. Teníem el compromís d’elaborar un catàleg de vestigis franquistes i així ho hem fet, ara està en mans de la conselleria de Justícia, d'ERC. — Junts per Tortosa (@juntspertortosa) September 9, 2019

Summary: Junts per Tortosa s’alia amb el PSC i Ciutadans per tombar una moció per la retirada de la simbologia franquista