Està àmpliament demostrada la diferent dedicació del temps entre homes i dones; són les dones les que es dediquen en major mesura a l’atenció de les necessitats plantejades per la llar/família. Les dades ajuden a donar visibilitat a aquesta diferència. En el cas de l’Estat espanyol, els homes dediquen més hores del seu dia a la jornada laboral remunerada (8 hores i 12 minuts, com a mitjana) i menys a les tasques agrupades sota l’epígraf de llar/família (2 hores i 37 minuts). Les dones tenen –com a mitjana– jornades laborals més reduïdes (6 hores i 51 minuts) però passen més temps de la seva jornada dedicades a la cura (4 hores i 36 minuts). A més a més el nivell d’estudis no introdueix diferències significatives en el temps que s’hi dedica a la llar/família: 3 hores i 53 minuts entre les persones sense estudis o amb estudis primaris, i 3 hores i 29 minuts en les persones amb estudis universitaris (Institut Nacional d’Estadística, 2011). Aquesta diferència en la distribució dels temps ajuda a entendre la relació que mantenen les dones amb el mercat de treball, caracteritzada per la precarietat. Especialment a un país com el nostre on el benestar depèn de com de nodrides i sòlides siguen les relacions familiars, relacions bàsicament protagonitzades per dones. Les xifres, però, no mostren la gran varietat de tasques que representa cuidar a l’àmbit de la família, ni la gran heterogeneïtat de circumstàncies que envolten la cura i que poden canviar, i molt, el grau d’intensitat i la rigidesa en què aquesta es manifesta: la forma familiar de convivència, el moment en el cicle vital i familiar que es travesse, la classe social, l’ètnia o l’origen de la necessitat de cura (per exemple, una malaltia greu), entre d’altres. Hi ha, però, un tret comú en parlar de cura que és fortament significatiu: l’obligació de gestionar el temps propi en funció de les necessitats de la persona que requereix atenció, sovint sense ni tan sols poder decidir com i quan fer-ho, i que pot comportar la sobrecàrrega física, però també emocional, de les persones que cuiden, sobretot de les dones (Obiol, 2014). L’abnegació que tradicionalment se li ha reclamat a les cuidadores xoca de front amb l’abnegació que se li reclama avui dia al treballador en general però sobretot al científic. Aquella idea de lliurar-se al coneixement «en cos i ànima» (Santos, Muñoz i Poveda, 2015) és clarament visible en la tendència creixent d’un model de recerca basat en la rendició de comptes mitjançant l’elaboració d’indicadors de producció científica i la inclusió d’aquests com a criteris per a l’ordenació en les promocions del personal acadèmic, en la concessió de projectes i convenis, en la distribució de partides pressupostàries o en les relacions departamentals, per citar només alguns dels casos. De fet, sense aquest sistema avui dia és complicat entendre la construcció de la carrera acadèmica de la majoria del personal investigador. En conseqüència, obviar les condicions socials en què es produeix la recerca que avaluen –fins i tot les condicions en què es construeixen els mateixos indicadors– representa un greuge respecte l’assoliment de la igualtat d’oportunitats entre les persones que investiguen. No matisar els indicadors tenint en compte el temps que requereix la cura és penalitzar aquelles persones que se’n responsabilitzen, bàsicament les dones. De fet, tot i les recomanacions europees per aconseguir un entorn acadèmic eficaç i competitiu, sembla que continua no sent equitatiu en termes de gènere; així ho mostren les últimes dades, precisament publicades per la Comissió Europea. Les dones continuen estant poc representades en els llocs més alts de la presa de decisions acadèmiques en una proporció inferior al 40 %. Els estats europeus que més s’acosten al 50 % són Suècia, Luxemburg i Països Baixos (Comissió Europea, 2016). En les universitats de l’Estat espanyol, 4 de cada 10 persones que treballen com a professorat universitari són dones, tanmateix en el cos de catedràtics 8 de cada 10 són homes, dels quals gairebé la meitat tenen més de seixanta anys. Així doncs, les posicions més altes de la jerarquia acadèmica estan masculinitzades i envellides. El reiteradament anomenat sostre de vidre, que no s’aconsegueix superar, evidencia la persistència de la desigualtat de gènere en la universitat. Llegiu l’article complet en la web de Mètode. Alícia Villar Aguilés. Professora del Departament de Sociologia i Antropologia Social de la Universitat de València i actual directora de la Revista de la Asociación de Sociología de la Educación. Investiga sobre trajectòries formatives, desigualtats socials i educatives i transformacions en les institucions universitàries. És mare de dues xiquetes i un xiquet. Sandra Obiol Francés. Professora del Departament de Sociologia i Antropologia Social de la Universitat de València i membre del grup de recerca Copolis. La seua recerca s’ha centrat en els processos de precarització laboral i vital així com en l’anàlisi de les famílies monoparentals i les polítiques familiars. És mare de dues xiquetes. Què és Mètode?

Summary: Boges per la ciència


BARCELONA, 4 (EUROPA PRESS) El secretari d’Empresa i Competitivitat de la Generalitat, Joan Aregio, ha considerat que el Ministeri de Foment ha actuat ‘una mica tard’ a l’hora de demanar explicacions a l’aerolínia Vueling per l’acumulació de cancel·lacions i retards. En una entrevista aquest dilluns a TV3, Aregio ha afegit: ‘M’atreviria a preguntar si haurien tingut el mateix ritme d’actuació si això hagués passat a Barajas’. Ha assegurat que el Ministeri ha citat Vueling per a una reunió a les 16 hores d’aquest dilluns, però ho ha fet després que el mateix Govern la cités a les 17 del mateix dia. Aregio ha afirmat que les afectacions poden desembocar en sancions ‘greus, de centenars de milers d’euros’ per a l’aerolínia, i sobre les causes que han portat a aquesta situació, ha apuntat que la companyia no ha contestat als requeriments d’informació de la Generalitat. Tanmateix, Aregio ha assegurat que tot apunta que ‘s’han venut massa bitllets per a la capacitat de gestió que té la companyia’. Ha subratllat que és ‘fonamental’ que els passatgers afectats presentin una reclamació a l’empresa, i ha suggerit que després la facin arribar a l’Agència Catalana del Consum i el Ministeri de Foment.

Summary: El Govern creu que el Ministeri de Foment ha actuat ‘tard’ en la crisi de Vueling


El TTIP ‘ha fracassat’. Amb aquestes paraules el ministre d’economia alemany, Sigmar Gabriel, va donar per mort aquesta setmana el projecte d’acord comercial entre els Estats Units i la Unió Europea que fa mesos que es negociava. I no és l’únic que ho veu d’aquesta manera. Segons el socialdemòcrata, el fracàs de les negociacions és un fet ‘encara que ningú no ho reconegui’ perquè després de 14 rondes de converses amb la delegació nord-americana no han assolit ni un sol acord en cap dels 27 capítols debatuts. La posició de Gabriel contrasta amb la de la cancellera Angela Merkel –amb qui comparteix govern de coalició–, que sempre s’ha mostrat favorable al tractat de lliure comerç amb els Estats Units. Tanmateix, la del ministre és una opinió matisada. Sí que és favorable a l’acord amb el Canadà, anomenat CETA, el qual considera un exemple que cal seguir per elaborar més tractats de comerç internacional. Per una altra banda, la Comissió Europea assegura que la negociació funciona i que Brussel·les està disposada a tancar un acord amb els Estats Units a final d’any. Ben diferent de ‘les coses no es mouen’, que Gabriel havia etzibat en una entrevista a la televisió alemanya ZDF. Margaritis Schinas, portaveu de l’executiu de la unió, va defensar ahir que ‘la pilota estava en joc’ i que hi havia ‘progressos’. Segons que va explicar Schinas, la CE gaudeix del ‘suport polític’ de tots els estats membres de la UE, que van donar al seu president, Jean-Claude Juncker, un aval per a continuar negociant la nova ‘fase crítica’ de les converses. Schinas també ha citat Junker per insistir que la Unió Europea ‘no sacrificaria la seguretat, la salut, la protecció social i de dades o la diversitat cultural d’Europa pel lliure comerç’. En això està d’acord amb Sigmar Gabriel. Aquest, però, considera que el fet que Europa no s’hagi doblegat arran de les peticions americanes ha desembocat a l’estancament actual. Creix l’oposició França també reclama el final de les negociacions. El president de la segona economia del continent, François Hollande, considera que ‘les discussions no podran arribar a un acord d’aquí a final d’any’. I va afegir respecte del tractat: ‘França no el podrà aprovar’. Hollande també va argumentar que no s’havien respectat les posicions durant el procés i que hi havia ‘desequilibris evidents’. La posició francesa la va deixar clara el secretari d’estat de comerç, Matthias Fekl, en un piulet amb l’anunci: ‘França demana l’aturada de les negociacions del TTIP.’ La France demande l'arrêt des négociations du #TAFTA #TTIP — Matthias Fekl (@MatthiasFekl) August 30, 2016 Per Fekl, hi hauria d’haver un final inequívoc de les converses perquè puguin tornar a començar ‘sobre una bona base’. També va desmentir la comissió i va assegurar que ja no hi havia ‘suport polític de França per a les negociacions’. Segons el ministre francès, els Estats Units oferia ‘només engrunes’ en una actitud impròpia d’aliats.

Summary: Alemanya i França giren l’esquena a un TTIP ‘de facto fracassat’


El col·lectiu antirrepressiu Alerta Solidària ha presentat una querella al jutjat d’Instrucció de Sabadell pels delictes de detenció il·legal, contra la integritat moral, amenaces i coaccions per la detenció de Ferran Jolis el 23 de setembre. I han anunciat que els dies vinents en presentarien una altra pels drets vulnerats en la detenció de Jordi Ros. Segons que exposa la querella de Jolis, en les set hores que va durar l’escorcoll al seu domicili de Santa Perpètua de Mogoda, no va estar assistit per cap advocat ni el van informar jurídicament dels seus drets. Tampoc no se’n va comunicar la detenció al Col·legi d’Advocats de Sabadell, sinó directament al de Madrid, que li va assignar una advocada d’ofici tot i la voluntat de la família que fos assistit per un advocat de confiança. I no va poder entrevistar-se amb l’advocat designat per la família fins al cap de vint-i-tres dies. Després de l’escorcoll, va ser traslladat en un vehicle de la Guàrdia Civil fins a la comandància del cos a Tres Cantos (Comunitat de Madrid). Durant el viatge, que va durar més de set hores, va estar emmanillat i amb els ulls tapats. Segons que denuncia Alerta Solidària, durant el trajecte va ser amenaçat, coaccionat i interrogat de manera il·legal, amb referències constants a la seva família amb l’amenaça que si no actuava com li deien hi hauria conseqüències contra ells. Aquesta situació, diuen, va continuar durant l’estada al centre de detenció, on va estar-s’hi hores sense reunir-se amb l’advocada d’ofici. Malgrat tot, el van fer declarar des de la mitjanit fins a les sis del matí següent. La querella exposa que la vulneració de drets va continuar a l’Audiència espanyola i a la presó de Soto del Real, on és ingressat en règim FIES. Durant la durada del registre a casa del Ferran, més de set hores, en cap moment va ser assistit ni informat jurídicament per tal de conèixer els seus drets. @detingudes23S — Alerta Solidària (@AlertaSolidaria) December 5, 2019

Summary: Alerta Solidària es querella per les vulneracions de drets durant la detenció de Ferran Jolis


No fa gaires mesos el poeta i arquitecte Joan Margarit va complir vuitanta anys i ara ha volgut celebrar-ho amb els seus lectors mitjançant un obsequi molt especial en forma de llibre, titulat Per tenir casa cal guanyar la guerra, transcripció quasi exacta d’un vers del poema ‘Primera nit a Forés’, inclòs en el llibre Es perd el senyal, del 2012. Com ell mateix s’apressa a puntualitzar en les primeres pàgines, no tenim a les mans un llibre de memòries sinó de records. Més concretament, un en el qual ha volgut «bussejar exclusivament en els records que hagin quedat dins la ment i tractar d’entendre per què encara hi són. I, en aquest cas, què tenen a veure amb la construcció dels meus poemes». Margarit, un autor que sol tancar els reculls de poesia amb epílegs que orienten el lector sobre el sentit final d’allò que acaba de llegir, defineix aquest aplec de records com «l’epíleg més extens que he escrit. Un acompanyament necessari a la meva obra poètica». S’entén, doncs, que l’autor ha volgut fer un exercici d’introspecció fins als moments i les circumstàncies que donen origen a la seva vocació poètica i, a partir d’aquí, mirar de trobar el sentit de tot plegat, de la seva vida i dels seus escrits. Un exercici que ja ens avisa també que no tindrà continuació perquè, situat en la senectut, «després que hagi passat, no hi seré per a explicar-la. Segur, doncs, que aquí s’ha d’acabar aquesta narració» i que es tanca el 1964 quan, a vint-i-sis anys, cursa l’últim any de la carrera d’Arquitectura. La solitud, la guerra No crec que m’equivoqui si dic que el mot més repetit en aquest llibre és ‘soledat’, seguit molt de prop (ja al títol mateix, sense anar més lluny) per ‘guerra’ i complementat per un trio de mots que hi són íntimament lligats: ‘por’, ‘derrota’ i ‘misèria’, tant a escala material com espiritual. Respecte d’això, Margarit és lúcid i implacable –«es podria dir que l’única sort dels que vàrem néixer en aquella època va ser que, durant la nostra vida, ja mai més coneixerem un país més trist i llòbrec que aquell on vàrem obrir els ulls»– i, sense patetisme, parla del seu creixement com a infant en contacte amb la soledat, valorant allò que pot tenir d’aprofitable, perquè, al cap i a la fi, «el lloc més solitari i fred pot ser un refugi». Per això, quan evoca el temps viscut a Girona confessa que «ha estat el descobriment de la soledat com una condició i alhora un territori on el pensament propi pot construir sistemes de supervivència importants». Un antídot ben singular, doncs, al dolor i a l’infortuni. Domicilis provisionals Les circumstàncies especials de la seva família fan que l’infant Joan Margarit sovintegi els canvis de domicili i de ciutat. De Sanaüja, on neix, el veiem passar per llocs com Rubí, Santa Coloma de Gramenet, Barcelona, Figueres, Girona i el Port de la Selva (i no estic segur de ser exhaustiu) fins al descobriment de Tenerife, on la família es desplaça a viure el 1954 (i uns anys després a Las Palmas), abans del retorn definitiu a Barcelona. Tant el pare com la mare formen part de la legió dels derrotats a la guerra. Ell, arquitecte de professió, aconseguirà una feina al ministeri franquista d’Obres Públiques, concretament al departament de ‘Regions devastades’, de poc relleu, sota sospita i en destins allunyats de casa. La mare, mestra a Rubí, aportarà a l’economia familiar la seguretat d’una feina estable. La imatge del pare, sempre lluny a causa de la feina, traspua inseguretat i poca confiança en ell mateix; la mare, en canvi, també marcada per la por, l’expressa mitjançant un caràcter dur, enèrgic i poc amant d’expansions afectives. El contrapunt d’aquesta situació és l’àvia, sempre a prop, sempre a l’abast. Una àvia inculta del punt de vista social o literari però que «té una comprensió profunda de l’amor que, per a ella, és l’únic lligam profund entre els membres d’una família. Ella m’ensenya la força dels qui tenen la sort de néixer bones persones…». És a dir, en aquella època encara dominada pel gran paraigua negre de violència i mort que va ser la guerra i els anys posteriors, el record de l’àvia es manté poderós i reviurà bastant temps després en Joana, la filla del poeta: «Tindré vora meu al llarg de la meva vida dues persones així, una suma de bondat i d’aquesta aparent ignorància que oculta una altra saviesa. Seran l’àvia a la infància i, més de vint anys després, la Joana, una de les filles que tindrem la Mariona i jo, afectada d’una minusvalidesa mental. El misteri. Totes dues seran la meva principal referència íntima de salvació personal.» Els lectors de Joana, aquell bellíssim recull de l’any 2002, copsaran millor que ningú el significat d’aquestes paraules. ‘Almenys ja no hi ha guerra’ Amb el pas dels anys, a mesura que l’autor entra en l’adolescència, veiem com les figures del pare i de la mare es matisen. Amb el pare sorgirà el recurs a la cultura, una complicitat i un guiatge que li permetran d’entrar en contacte amb els museus i l’art, amb l’arquitectura de la ciutat passejada, amb les parades de llibres del mercat de Sant Antoni i amb les sessions dominicals de lluita lliure al Gran Price. A la mare, li deurà «la tranquil·litat vital que fa referència a coses com menjar de tot, no haver de fer mai cap esforç per ser estricte en les qüestions d’higiene i urbanitat, no ser malgastador, no tenir capricis estranys o difícils…» En aquest ambient el jove poeta comença a bategar. Descobreix els plaers de la lectura, la música i el cinema i, alhora, sap mostrar-se clement amb les limitacions de l’època que arrosseguen els pares, els mestres i tanta gent marcada per la pèrdua: «Com puc comprendre el que han patit, el que pateixen, per jutjar-los? El país està terroritzat per tota mena d’autoritats físiques i morals, i això coexisteix amb una sensació de ‘almenys ja no hi ha guerra’. Perquè per dura, cruel, injusta que sigui la pau, la guerra ho ha estat més, molt més.» El veiem passar per l’escoltisme de mossèn Batlle (amb poc entusiasme, val a dir) i, en contrapartida, per la mateixa època al Port de la Selva descobreix la mar i escriu: «alguna cosa ha quedat encaixada, ha trobat el seu lloc». Però potser un dels moments més aclaridors del llibre és quan Margarit, un poeta descriptiu i detallista, comença a trobar els lligams, l’amor i la claredat, d’allò que seran les seves dues vocacions: «una obsessió per lligar amor i claredat, per intentar dotar el sentiment d’amor o afecte cap a persones, coses i llocs de la màxima claredat possible, una característica que hauré de desenvolupar amb els anys, no ja en l’arquitectura pròpiament dita, sinó en el Càlcul d’Estructures i, sobretot, a l’hora de compondre els futurs poemes.» El càlcul d’estructures Sempre m’havia cridat l’atenció el fet que un poeta tan notable com Joan Margarit fos, alhora, un professional de nivell altíssim en la part, diguem-ne, més prosaica de l’arquitectura: el disseny i càlcul d’estructures. Ara ja en sé la raó: l’aiguat que el 25 de setembre de 1962 va derivar en inundacions mortals al Vallès. Aquella nit Joan Margarit, un noi de vint-i-quatre anys, acompanya el pare a l’hotel Avenida Palace, on l’equip d’arquitectes del ministeri ha establert el seu centre d’emergència. «Viure –doncs– de prop aquest drama col·lectiu em fa percebre que una part fonamental del món de l’arquitectura és el de la seguretat dels edificis, i aquesta presa de consciència m’empeny cap al Càlcul d’Estructures. Intueixo que és una especialitat que, indirectament, em proporcionarà unes eines poderoses en l’aprenentatge d’un rigor que ja valoro en els poemes dels grans poetes que llegeixo i estudio.» Dos anys després Margarit és a punt de graduar-se i ja té molt clar que viu «sense fissures i creixent jo mateix a través d’uns estudis científics que ja no deixaran de conviure d’una manera noble i neta amb la Poesia. M’haurà salvat tenir prou seny perquè no em destruís ni el fet de confondre-la amb la vida ni el fet de confondre-la amb un ofici, com ja estan fent, segons la meva opinió, alguns dels poetes socials de la ‘generació dels 50’.» Parets de totxana sense arrebossar Un capítol important dels records de Joan Margarit és dedicat a Tenerife, la nova destinació del pare, l’any 1954, amb una situació professional bastant més consolidada. En aquell noi de setze anys el canvi és radical: «l’entorn per a mi ha canviat amb brusquedat, ha passat de forma clara a ser favorable per primera vegada.» Tenerife és l’illa del tresor, un indret endreçat, net i sense «els grollers estucs escrostonats o les desastroses parets de totxana vista que algú s’estalvia d’arrebossar i pintar, tan comuns a Catalunya», en què li passa una cosa nova: «Em sento feliç. A vegades, en la meva vida, ho seré tant com aquí. No més.» I on, per acabar d’arrodonir el quadre, un bon professor li descobreix Antonio Machado, cosa que li obre camí cap a un descobriment encara més important: Pablo Neruda. Els anys viscuts en la placidesa d’aquella illa l’acompanyaran tota la vida, es reflectiran en la seva obra i, com no podia ser altrament, ocuparan un lluminós espai de preferència en el repertori de records que ara Joan Margarit ha volgut compartir amb tots nosaltres. Un repertori escrit amb el cor, amb aquella placidesa que atorga la vellesa d’una existència viscuda a flor de pell. Em sembla que era Elias Canetti qui deia que la infantesa esdevé més plena a mesura que envellim i, certament, ‘plena’ és la paraula més adient. Els primers anys són evocats per Margarit sense filtres de coloraines, amb una prosa clara i directa que no apel·la a la filigrana innecessària i que, des de la plenitud, ens ofereix un retrat d’infantesa i joventut que el lector no pot evitar de contemplar amb molta emoció i també, per què no reconèixer-ho, amb un polsim d’enveja. El mètode Margabux Abans de cloure aquest comentari em permetré una breu expansió personal: la primera vegada que vaig tenir notícia de l’existència de Joan Margarit va ser els primers anys de la dècada dels setanta, durant els meus estudis d’aparellador. En l’assignatura d’estabilitat (és a dir, de càlcul d’estructures) vaig haver de recórrer a una publicació que encara conservo que es deia Método Margabux para el cálculo de estructuras porticadas ortogonales. Era un extens repertori de taules de suport a l’elaboració d’uns càlculs a mà que anys després els ordinadors van començar a fer més de pressa i amb molta més fiabilitat. La marca Margabux era la contracció dels cognoms dels dos catedràtics d’estructures de l’Escola d’Arquitectura que havien ideat el mètode: Joan Margarit i Carles Buxadé, dos noms que posteriorment hem vist units professionalment en un munt de projectes de gran importància. Com és notori, de Margarit, hom n’ha parlat molt. En canvi, la figura de Carles Buxadé, que no fa poemes, també té unes dimensions culturals i humanístiques que em semblen dignes de remarca. No entraré en detalls, però no estaria tranquil sense aprofitar aquesta avinentesa per exposar la meva intuïció que fóra molt interessant d’aprofundir en la vida, obra i personalitat de Buxadé. Ací en deixo la proposta i tant de bo algú s’animi a arreplegar el guant. Estaria la mar de bé.

Summary: Joan Margarit: viatge als orígens del poeta i de l’arquitecte


El conseller d’Interior, Miquel Buch, ha comparegut a la comissió d’Interior del parlament per a donar explicacions sobre el dispositiu policíac de les protestes contra la sentència del procés. Un mes i mig després, Buch ha dit que els Mossos continuen investigant si va haver-hi actuacions irregulars d’alguns agents per a veure si s’han de sancionar en l”auditoria interna més gran de la històrica de la policia catalana’, i ha insistit que es volien garantir els drets de tothom. També ha destacat l’actitud cívica i pacífica de la majoria de manifestants, i ha insistit en l’actitud ‘hostil i violenta’ d’un grup minoritari contra la policia. Durant la compareixença, Buch ha revelat que actualment s’investiguen 33 actuacions d’agents dels Mossos. Durant les protestes va haver-hi uns 150 ferits –entre els quals quatre manifestants que han perdut la visió d’un ull– i una trentena d’empresonats, la majoria dels quals han quedat en llibertat amb càrrecs els últims dies. Buch ha justificat l’actuació de la policia per la presència de manifestants violents que van llançar pedres, objectes i còctels molotov contra la policia espanyola i els Mossos a Barcelona. En canvi, diversos col·lectius agrupats sota el paraigua de Som Defensores han denunciat agressions desproporcionades i indiscriminades de la policia, i els empresonats han explicat els maltractaments que van patir per part dels Mossos i la policia espanyola. Un nou balanç de la repressió policíaca després de la sentència informa de tortures, amenaces i 149 ferits El Síndic de Greuges, en un informe, va criticar l’ús excessiu de la força i les actuacions desproporcionades de la policia, així com els aldarulls d’una minoria de manifestants, en contrast amb la majoria de mobilitzacions pacífiques que va haver-hi. Rafael Ribó també va demanar una investigació imparcial per a depurar les responsabilitats dels cossos policíacs i va carregar contra l’ús de material molt lesiu com les pilotes de goma. Tanmateix, el Síndic també diu a l’informe que l’actuació dels cossos policíacs va ser necessària en ‘algunes manifestacions, minoritàries, de caràcter violent’. ‘Relat absolutament parcial’ La diputada de la CUP Maria Sirvent ha acusat Buch de fer un ‘relat absolutament parcial’ dels fets i d’assumir el relat policíac. Ha mostrat imatges de la ‘violència policial desfermada’ per part de la policia, i ha llançat una bateria de preguntes sobre les actuacions més polèmiques i desproporcionades de la Brimo. Sirvent també ha demanat un debat sobre el model de seguretat i d’ordre públic. En el seu torn de resposta, Buch ha acusat la CUP de parcial i ha insinuat que pot haver-hi imatges editades i tretes de context. ‘En el conjunt de les imatges es veuen ciutadans afectats per l’ús de la força, agents agredits i ciutadans que es van veure afectats per les conseqüències dels aldarulls’, ha dit. Ha afegit que lamenta totes les imatges d’agressions i ha constatat que tenen models de seguretat diferents. Sirvent li ha replicat que hi ha impunitat amb les males praxis de la policia. Marc Parés (Catalunya en Comú-Podem) ha fet valdre les mobilitzacions multitudinàries cíviques i pacífiques, i ha criticat la repressió exercida contra els manifestants. Ha destacat les denúncies de vulneracions de drets dels manifestants i ha demanat a Buch que reconegui l’ús ‘abusiu, antireglamentari i desproporcionat de la força’, i li ha retret que no esmenti les agressions a desenes de periodistes. El conseller d’Interior ha respost als comuns que una de les prioritats dels dispositius és la protecció dels periodistes, i els ha responsabilitzat de les ferides rebudes per haver estat ‘ubicats a segons quins indrets’. Crítiques d’ERC i tancament de files de JxCat Els socis de govern han marcat una diferència en les seves intervencions. Mentre ERC ha dirigit crítiques a la violència policíaca i a la falta d’autocrítica, JxCat ha tancat files amb el conseller d’Interior. Montserrat Fornells (ERC) ha criticat l’ús desproporcionat de la força en alguns casos, els cops de porra indiscriminats, l’ús de bales de foam a poca distància dels manifestants i la tècnica del carrusel. També ha condemnat l’actitud violenta d’una minoria dels manifestants i ha demanat que es depurin les responsabilitats dins dels Mossos. El també republicà José Rodríguez ha afegit que els hagués agradat que Buch hagués fet més autocrítica i ha instat el conseller d’Interior a parlar amb el ministre d’Interior espanyol, Fernando Grande-Marlaska, perquè no s’utilitzin pilotes de goma al Principat. Buch ha respost als diputats d’ERC que els han ‘faltat orelles’ perquè diu que sí que ha fet autocrítica. ‘Sóc el primer de fer-ne, sempre. El meu discurs és aquest. No puc ser millor si no analitzo què faig’, s’ha justificat. Ha assegurat que els agents que no portaven el número d’identificació és perquè portaven una armilla a sobre. Al torn de rèplica, Rodríguez ha retret a Buch que li ha faltat el respecte perquè ell li dirigia una crítica política, no personal. JxCat ha estat l’únic partit que ha tancat files amb Buch. El diputat Ferran Roquet ha criticat l’ús de la presó provisional que fa la justícia espanyola, referint-se a la trentena de manifestants empresonats. Ha demanat als Mossos proporcionalitat en les seves actuacions, i ha donat suport al conseller, amb qui comparteix partit. L’unionisme, satisfet amb l’actuació dels Mossos Els partits unionistes s’han mostrat satisfets amb l’actuació dels Mossos. Matías Alonso (Cs) ha donat suport als agents contra els ‘grups violents organitzats’, i ha insistit en el relat criminalitzador dels manifestants. Carles Castillo (PSC) ha celebrat la coordinació entre els Mossos, la policia espanyola i la Guàrdia Civil i ha parlat també de ‘guerrilles urbanes’ i ‘vàndals’ que van actuar ‘destrossant ciutats’ durant les protestes. Així mateix, ha demanat una millora de les condicions laborals dels Mossos i n’ha destacat la professionalitat. Esperanza García (PP) ha dit que ha estat un ‘mes negre a Catalunya’ per la ‘violència salvatge’ dels manifestants, i per això ha agraït la feina feta pels Mossos i ha posat en dubte que s’hagin d’investigar les irregularitats comeses, que ha titllat de ‘cacera de bruixes’. Buch ha respost a Ciutadans que s’ha d’impulsar un model de proximitat i la mediació, la qual ha reivindicat com a ADN dels Mossos d’Esquadra, i ha criticat que els agents van trobar ‘moltes reticències’ a la mediació. Sobre les investigacions obertes per actuacions irregulars, ha dit que cal analitzar la feina dels policies com d’altres servidors públics, ha negat que sigui una cacera de bruixes i ha afegit que és una manera perquè la policia catalana millori. Al PSC, li ha dit que el Departament d’Interior està esperant interlocutors sindicals dels Mossos per a negociar sobre les condicions laborals. Al PP, els ha garantit que els policies tenen garantit el suport jurídic del govern.

Summary: Buch justifica l’actuació dels Mossos en les protestes contra la sentència i diu que el govern investiga 33 casos


Els presos polítics i els seus familiars denuncien les dificultats per comunicar-se durant les jornades de judici. En aquest sentit, el conseller Josep Rull ha relatat a Twitter que ‘els dies que anem a Suprem no podem trucar a les nostres famílies’, ja que quan tornen a Soto del Real no els és permès de fer trucades. Rull afirma que ‘l’aïllament emocional’ és de les coses més dures del judici. Des de dilluns no hem pogut parlar ni els 5 minuts a què tenen dret tots els interns. Cada dia que passa és més ignominiós i més encandalós aquest #JudiciFarsa i aquesta presó preventiva injustificada. https://t.co/0iQMZjdBMo — Meritxell Lluís (@mlluisvall) February 28, 2019 A la denúncia s’hi ha afegit la seva parella, Meritxell Lluís, que lamenta que des de dilluns no s’han pogut comunicar amb els presos polítics ni ‘els cinc minuts a què tenen drets tots els interns’. Lluís assegura que la situació és un escàndol i una ignomínia.

Summary: Els presos polítics i els familiars denuncien les traves per comunicar-se en les jornades de judici


La situació a l’aeroport de Barcelona avui al matí és de ‘normalitat’ amb esperes d’entre deu i quinze minuts de mitjana per a passar els filtres de seguretat, coincidint amb la novena jornada de vaga convocada pels vigilants dels controls per exigir millores salarials i laborals. Fonts d’Aena han informat a l’agència Europa Press que les cues per a superar els controls duren entre deu minuts i quinze, amb alguna punta que ha superat els vint però que no ha alterat l’activitat normal. La vaga indefinida i de 24 hores dels treballadors de Trablisa, adjudicatària del servei de seguretat d’ençà del 2018, va començar divendres, i els serveis mínims decretats per la Delegació del Govern a Catalunya són del 90%.

Summary: Normalitat a l’aeroport de Barcelona el novè dia de vaga de vigilants de seguretat


El jutjat de primera instància i instrucció número 1 de Nules (Plana Baixa) ha acordat processar l’ex-secretari general de la Confederació d’Organitzacions Empresarials del País Valencià (Cierval) i de la Confederació d’Empresaris de Castelló (CEC), Rafael Montero i l’ex-directiu, José Antonio Espejo, en la causa oberta contra les dues patronals per presumptes irregularitats en la gestió de les subvencions per a plans de formació. Segons que ha informat el Tribunal Superior de Justícia (TSJ) del País Valencià, la instrucció ha finalitzat amb el processament de Montero, Espejo, tres empresaris més i quatre empreses (acadèmies i centres de formació). El magistrat investiga presumptes factures falses que haurien permès desviar 1,8 milions d’euros concedits a la CEC per Cierval del total de les subvencions que la Generalitat a destinar a cursos de formació. Amb el processament, el magistrat compleix amb el mandat de l’Audiència de Castelló, que va revocar la primera resolució dictada el juliol del 2016 pel jutjat de Nules, en considerar que no estava prou motivada i va ordenar dictar una nova resolució en la qual es concretés amb més precisió les dades objectives de què es dedueix la rellevància penal de la conducta dels investigats, informa el TSJ valencià. A la nova resolució, el magistrat considera que els fets investigats ‘revesteixen caràcter de delicte’ i processa els investigats per falsedat documental i delictes contra la Hisenda Pública i contra la Seguretat Social. El magistrat manté que Montero, com a secretari general de Cierval i de la CEC i Espejo, com a encarregat de plans de formació de la patronal castellonenca, guiats per ‘l’ànim de lucre mitjançant la indeguda obtenció de fons públics’ varen acordar amb els empresaris també processats perquè, a través de terceres persones ‘es facturessin activitats complementàries inexistents a altres efectivament realitzades, de manera que, per cada acció formativa s’emetien dues factures’. Una d’aquestes factures, explica el magistrat en una resolució, ‘s’ajustava a la realitat i era emesa pel centre que havia impartit el curs’; l’altra, paral·lela, ‘no corresponia a acció formativa ni de cap col·laboració, la qual es reputa falsa’. Les factures s’abonaven directament per la CEC ‘per autorització expressa’ de Montero i Espejo, ‘malgrat no existir vinculació contractual per a això entre l’entitat pagadora i aquestes terceres persones interposades, les quals, a més, no tenien la capacitat, formació o mitjans necessaris per realitzar aquestes suposades activitats complementàries, no constaven com a docents en cap de les accions formatives incloses en l’expedient’. El jutge assenyala que aquestes persones ‘no apareixen com a docents en els parts de signatures, ni es van efectuar per la seva part cap treball d’avaluació de la qualitat de la docència, ni intervenir en la gestió i execució dels cursos, tots aquests conceptes inclosos en les factures falses, no estant tampoc donats d’alta en l’aplicació informàtica de gestió dels plans de formació, imprescindible per a efectuar aquestes tasques’. La interlocutòria recull que ‘en dates pròximes a cadascun dels abonaments corresponents a les factures falses, alguna de les persones concertades es personaven a la sucursal bancària corresponent i retirava en metàl·lic la pràctica totalitat dels diners transferits, sense justificar la destinació donada a aquests fons’.

Summary: Dirigents de patronals valencianes, processats per presumptes irregularitats en la gestió de subvencions


Unes dues-centes mil persones s’han manifestat pels carrers d’Edimburg en favor de la independència d’Escòcia. La marxa ha estat la culminació de les manifestacions fetes l’estiu a Glasgow, Aberdeen i Perth, en el marc de la campanya independentista All Under One Banner (‘Tots sota una mateixa bandera’). Els organitzadors han considerat la marxa com la més important en la història recent. I insisteixen que la perspectiva d’un Brexit sense acord fa més plausible un escenari en què Escòcia pugui esdevenir un estat independent. Catalunya també hi ha estat present: entre els manifestants hi havia representants d’entitats catalanes i s’hi han pogut veure estelades. Vegeu a continuació un recull d’imatges i vídeos de la multitudinària manifestació: Thousands of people from all over Scotland march in Edinburgh at the 'All Under One Banner' event in support of Scottish Independence The event is set to be the largest in recent history. See thread for tweets from marchers.#AUOBEdinburgh #auob #indyref2@AUOBALBA @AUOBSCOT pic.twitter.com/LttC4FzR0C — ScottishPoliticsNews 🏴 (@ScoPoliticsNews) October 5, 2019 First March, Certainly not the last. 🏴 #AUOBEdinburgh pic.twitter.com/ai4jgvHuHw — Kieran Grant SNP (@KieranGrantSNP) October 5, 2019 So great to be part of it today. #AUOBEdinburgh #MakingHistory pic.twitter.com/kev5pxbDbB — Angie in Scotland (@AngieinScotland) October 5, 2019 A brilliant atmosphere in Edinburgh. We see many Catalan flags!🏴🏴✊🏻 #AUOBEdinburgh pic.twitter.com/XNghriS3uk — Catalans for Yes 🎗 (@CatalansForYes) October 5, 2019 Bikers for independence ride past Scottish Parliament #auobedinburgh @AUOBALBA #allunderonebanner #auob pic.twitter.com/cTsjT8rWjD — colin mearns (@MearnsColin) October 5, 2019 A wee video from #AUOBEdinburgh 🥰🏴 #auob #indyref2 pic.twitter.com/CkwhMUhsnq — claire 🍁 (@clairdassian) October 5, 2019 Royal Mile #AUOBEdinburgh pic.twitter.com/GWTeJJSBbN — Phantom Power (@PhantomPower14) October 5, 2019 The very beginning of #AUOBEdinburgh 😎 pic.twitter.com/463VBTAawo — Sarah Mackie (@lumi_1984) October 5, 2019 Great atmosphere at the massive march for Scottish independence in Edinburgh today. Many people marching for the first time, including some who voted No in 2014. #AUOB #AUOBEdinburgh #indyref pic.twitter.com/W3t9rkH8ww — Angus Robertson (@AngusRobertson) October 5, 2019 Take it away! #AUOBEdinburgh pic.twitter.com/by3SYCXONI — YesDay Scotland (@YesDayScotland) October 5, 2019

Summary: Desenes de milers de persones clamen a Edimburg per la independència d’Escòcia


El resultat de les eleccions del 27-S ha obert una nova etapa del procés cap a la independència. Certament, a l’horitzó hi ha incògnites que són de mal respondre, com ara de quina manera es configurarà el nou govern. Amb tot, hem volgut fer un esforç per explicar el present i el futur del procés. Hem proposat tres preguntes a cinc bons coneixedors de l’actualitat política: els periodistes Eduard Voltas, Patrícia Gabancho, Odei A.-Etxearte i Francesc-Marc Álvaro, i l’economista Arcadi Oliveres. Els hem demanat què pensaven del resultat de les eleccions i com afectaria el ritme del procés, quina posició prendrien els diputats de Catalunya Sí que es Pot i quina repercussió política tindria l’encausament d’Artur Mas. —El resultat del 27-S afectarà el ritme de la desconnexió d’Espanya? L’escurçarà o el dilatarà? —Eduard Voltas  Si donem per fet que una majoria absoluta de vots independentistes hauria conduït a un escenari de DUI immediata, cosa que no és clara, aleshores sí, el resultat de diumenge hauria dilatat el ritme. En canvi, si entenem que la majoria absoluta d’escons està garantida (i això depèn de si hi ha acord entre Junts pel Sí i la CUP), crec que el termini de divuit mesos que ja s’havia previst és perfectament aplicable. Veig, això sí, un possible factor d’acceleració a partir del 20 de desembre en cas que els resultats de les eleccions a Espanya confirmin el tancament per dalt del règim autonòmic i l’immobilisme respecte de Catalunya. —Patrícia Gabancho  El resultat no és determinant excepte en un factor, que és eliminar la possibilitat immediata d’una declaració unilateral d’independència. Això queda descartat. En canvi, el ritme dependrà de la capacitat de gestió que tingui el govern i el parlament que en resultin. Això és precisament l’element més essencial i el que en aquest moment hi ha en debat. Com que els divuit mesos eren teòrics, un paràmetre una mica imaginari, jo crec que el procés anirà per un altre rumb. Segurament hi haurà un referèndum, però això fa molt temps que ho dic. No farem la independència sense passar per un referèndum de si o no. El procés continuarà endavant, perquè no s’ha aturat en cap moment, però serà amb uns paràmetres que desconeixem perquè la peça essencial –que són el govern i el parlament– no la tenim segura. Hi ha molta incertesa. Escurçar-se, segur que no, però tampoc no podem afirmar que s’alenteixi perquè no sabem tots els paràmetres. —Arcadi Oliveres  No, jo crec que és un pas més en un camí que va començar fa uns anys, que s’hi va avançant i al qual li falta una maduració notable. Fa uns anys hi havia una minoria de gent a Catalunya que creia en la independència. Aquests últims anys això s’ha anat ampliant considerablement per moltes raons i jo crec que ara estem en un punt intermedi. Aquestes eleccions han demostrat estrictament meitat i meitat i, per tant, vol dir que si hem d’inclinar la balança, encara ens falta convèncer molta gent; encara ens falta que es vegi molt bé què significa aquesta independència. Per tant, continuar avançant. Jo crec que ni l’ha accelerat ni l’ha desaccelerat. És un pas més en un camí que va començar i que penso que acabarà bé d’aquí a uns anys. —Odei A.-Etxearte  La dependència de Junts pel Sí amb la CUP pot forçar un escurçament del període de divuit mesos previst inicialment per la candidatura de Raül Romeva, Artur Mas i Oriol Junqueras. Encara que hagin renunciat inicialment a la declaració unilateral d’independència, els d’Antonio Baños proposen un termini més curt i exigeixen actes de desobediència immediats a l’ordenament jurídic espanyol. De manera que no tan sols el termini de desconnexió pot ser més breu, sinó que es pot agafar formes més radicals. Una altra cosa és la viabilitat de la construcció de les estructures d’estat pendents amb una Generalitat que depèn financerament de Madrid, tant pel que fa a la gestió dels impostos com a l’accés als mercats per endeutar-se. Sigui com sigui, faltarà una nova legitimació del procés a les urnes, aquesta vegada en nombre de vots, encara que el futur govern espanyol mantingui el rebuig a un referèndum d’independència pactat. És clar que l’única manera de forçar-lo pot ser mantenir el conflicte institucional i jurídic obert amb actes de desobediència. —Francesc-Marc Álvaro  A priori, el resultat tendeix a alentir el procés però no pas a aturar-lo. La coalició gran del sobiranisme, Junts pel Sí, ha quedat massa lluny de la majoria absoluta i això, com és evident, complica les coses. Calia reforçar el carrer central del sobiranisme però l’electorat ha preferit fer créixer la marca petita del bloc pro-independència. Un dia n’haurem de parlar a fons, d’això. Ara cal treballar amb allò que tenim, fent una política que faci passar davant els elements que assegurin el full de ruta i que donin continuïtat i credibilitat a aquest desafiament. —Quin paper farà d’ara endavant Catalunya Sí que es Pot? L’11% que va votar Catalunya Sí que es Pot i Unió pot incorporar-se a través del procés constituent? Ja han dit que no volen ser comptats al bloc del no… —E. V.: M’agradaria veure Junts pel Sí i la CUP fent els màxims esforços per incorporar aquests onze diputats al procés constituent del nou estat. Abans del 20 de desembre ho veig impossible, perquè tenen tot el dret de mantenir la seva defensa d’un canvi a Espanya. Després, la situació pot ser molt més propícia. —P. G.: Unió és a la banqueta. Unió de moment no jugà i difícilment jugarà. Jo crec que li serà molt difícil de tenir un diputat a les eleccions espanyoles. Sigui com sigui, és a la banqueta i per tant són vots que s’han de reconvertir a unes altres opcions. El cas de Catalunya Sí que es Pot és més complicat, perquè hi ha una posició ideològica molt forta, una estratègia de confrontació social intensíssima, que és la de Podem, però que no s’ajusta a Catalunya. Per tant seran difícils. Ara, jo crec que si són honestos amb ells mateixos i amb la gent que configura el grup, no podran votar de cap manera contra les propostes sobiranistes concretes que faci el parlament; per exemple, una declaració de sobirania. Si ho fessin, quedarien retratats. Jo no crec que un independentista, per raons ideològiques, voti contra una proposta de declaració d’independència. —A. O.: Bé, a mi al principi em van demanar que hi fos. Al final me’n vaig desentendre. Per tant, no he seguit gens ni mica el partit. Ni he anat als seus mítings electorals ni tampoc no he vist què feien. Jo crec que de moment no es pot dir res fins que el 20 de desembre no se sàpiguen els resultats electorals de l’estat espanyol, perquè dependrà molt de la posició que prengui Podem dins Catalunya Sí que es Pot. Una altra cosa és què pot pensar Iniciativa o Esquerra Unida, però amb aquesta aliança s’ha volgut donar un protagonisme, probablement excessiu, als de Podem. Han tingut tres setmanes seguides a Catalunya aquest senyor. Aleshores, com que ell ho llegeix tot en clau de política espanyola, el partit actuarà segons què passi. Per tant, tinc la impressió que el futur de Catalunya Sí que es Pot, si és que ha de continuar, dependrà de la posició que prengui Podem. Aleshores, segons com vagin les eleccions, prendran una posició o una altra i fins i tot, evidentment, si no estan d’acord poden arribar a separar-se. —O. A.-E.: Catalunya Sí que es Pot s’esperarà previsiblement a les eleccions espanyoles. Si Pablo Iglesias no és decisiu i, a més, l’opció d’un doble procés constituent es veu impossible i el referèndum tampoc no arriba, el grup parlamentari pot acabar fent un tomb o tenir divisions internes. No passem per alt que ICV, a la darrera convenció nacional, va deixar la porta oberta a la independència si l’encaix es demostra impossible. A més, després dels mals resultats de diumenge, han avançat el congrés a principi d’any. Tant els votants de Catalunya Sí que es Pot com la direcció d’ICV (amb Podem o sense) poden acabar enganxant-se al procés constituent. El debat sobre la constitució catalana (participatiu primer i parlamentari després) és la via més clara per a incorporar més ciutadans al procés i sumar-los més endavant, en vots, a la nova legitimació democràtica que arribarà bé en un referèndum pactat, bé en unes eleccions constituents, bé en un referèndum de ratificació de la constitució catalana. Els votants d’Unió, en canvi, podrien estar més a prop del PSC, del PP o de Ciutadans que no del sobiranisme. —F.-M. Á.: Ja han dit que no volen ser comptats al bloc del no… Una cosa són els aparells dels partits i una altra els votants. No sabem què farien els votants de Catalunya Sí que es Pot i els d’Unió en cas d’un referèndum pactat, i això és una bona notícia per al sobiranisme, perquè indica que hi ha camp per córrer. El futur de Catalunya Sí que es Pot serà molt marcat pel resultat de Podem als comicis espanyols i per la capacitat dels dirigents d’ICV de corregir una línia que ha estat desastrosa. Se’m fa difícil de fer previsions sobre el grup parlamentari encapçalat per Rabell. Penso que ni ells no veuen clar per on tiraran. En tot cas, es podria buscar algun acord esporàdic amb Catalunya Sí que es Pot o amb una part dels seus diputats. —L’encausament de Mas afectarà l’evolució del procés d’independència? Com? —E. V.: Depèn de la resolució final del jutge. Si Mas és inhabilitat, podria ser un altre factor d’acceleració. Encara més clarament si finalment és condemnat a presó. Veurem com s’ho fa l’estat per gestionar els temps d’aquest procés judicial. De moment, ha estat molt maldestre. —P. G.: Els juristes opinen que no hi haurà condemna i que la causa s’arxivarà. Si és així no l’afectarà; jo crec que no hi haurà inhabilitació. Seria molt gros que hi hagués inhabilitació. Però sí que el reforça com a símbol polític del procés. I, essent reforçat com a símbol polític del procés, fa més indispensable la seva investidura. Perquè fora de Catalunya ningú no entendria que el sobiranisme fes exactament allò que Ciutadans demana: fer plegar el senyor Mas. —A. O.: No. Jo crec que no. Són dues coses diferents. Una cosa és un acte fora de tota lògica jurídica i de tota lògica democràtica, que són els encausaments de Mas, Rigau i Ortega. És un acte il·legítim, vergonyant; un acte davant del qual tothom ha de rondinar al màxim. Una altra cosa és la influència que això pugui tenir en la discussió que hi ha en aquests moments sobre la presidència de la Generalitat. Penso que tindrà una importància relativa perquè aquí es negocia amb la CUP, que ja veuen les coses fortament diferents. I crec que a la llarga tot plegat serà una qüestió més que hi haurà influït, però sense un pes gaire determinant. —O. A.-E.: L’encausament evidencia davant el món el dèficit democràtic espanyol. Internament, forçarà els partits independentistes i Catalunya Sí que es Pot a tancar files entorn de la seva figura, al marge de les discrepàncies ideològiques i del debat d’investidura, en què per sobre dels noms es pot acabar prioritzant un pacte programàtic. El procés judicial contra Mas pot durar més temps que els divuit mesos en què ell mateix ha circumscrit el final de la seva carrera política. Però això no impedeix que s’acabi erigint en símbol de la repressió d’un estat que, amb la reforma del Tribunal Constitucional aprovada fa poc, podria aplicar multes i suspensions a més càrrecs electes i institucionals per mirar d’aturar el procés per la via ràpida. La mà dura, però, ho pot acabar de precipitar tot. —F.-M. Á.: És difícil que no l’afecti. Per una banda, dóna més relleu al paper de Mas però també condiciona els seus moviments molt fortament. L’encausament posa en evidència que l’estat espanyol opta per la línia dura i alhora ens distreu d’unes altres coses que hem de fer per desenvolupar la desconnexió. Encara que el procés ve de baix i ningú no és imprescindible, tenir Mas a la presidència o no tenir-l’hi no és una qüestió menor.

Summary: Present i futur del procés d’independència en cinc mirades


La cancellera alemanya, Angela Merkel, i el primer ministre grec, Alexis Tsipras, es reuniran avui a Berlín, per discutir, entre altres qüestions, la situació financera grega i les relacions de la Unió Europea amb Turquia. Ulrike Demmer, portaveu del govern alemany, va informar dilluns de la trobada i va avançar que no hi hauria roda de premsa posterior. Entre els temes que es tractaran a la reunió també hi haurà les negociacions a Xipre i la situació dels refugiats, però la qüestió central serà previsiblement la complicada situació econòmica i financera de Grècia, que actualment es troba en el seu tercer rescat. Malgrat això, la portaveu ha descartat que Tsipras es reuneixi amb el ministre de Finances alemany, Wolfgang Shäuble, considerat per molts grecs com el responsable de les mesures d’austeritat imposades des de Brussel·les.

Summary: Merkel i Tsipras es reuneixen per parlar de la situació financera grega


En una cultura literària com la nostra, sovint molt pudorosa (o de vegades poc valenta, segons qui sigui el crític que formula la teoria), la rapidesa amb què ha aparegut No tornaran vius, la nova novel·la de Xevi Sala, és una excepció i un símptoma d’una certa europeïtzació o del retrobament amb la tradició francesa. Sala, periodista i escriptor, aquesta vegada decideix d’enfrontar-se a un dels nostres dimonis més coetanis i ens presenta el procés de radicalització i islamització d’un grup de nois que acabaran cometent un atemptat. Per a qualsevol lector català serà inevitable de pensar en la cèl·lula que fa dos anys va atemptar a la Rambla, amb un escamot de nois resident a Ripoll, però si la novel·la es tradueix a qualsevol altra llengua pot funcionar igualment bé: un grup de nois accelera la seva transformació mitjançant un procés de captació i radicalització per acabar essent els agents actius d’un atemptat. Sala explica: ‘Dos anys després dels atemptats de la Rambla i Cambrils, sense oblidar els fets d’Alcanar, que varen colpir tan durament Catalunya, hem tingut moltes respostes a tot allò que va passar. La majoria han arribat del periodisme o de la universitat i també de la policia. Aquesta vegada intento aportar una possible resposta de la literatura, que permet, com en altres països, d’explorar la ficció per acostar-se a la realitat.’ El camí no ha estat gens fàcil. Com a autor, la primera dificultat amb què ha topat ha estat la vida mateixa. ‘La literatura ha de ser entretinguda i és una ficció. La premsa ja ha fet totes les reconstruccions possibles per buscar una explicació, però la literatura també ha de ser un entreteniment i una reflexió’, diu. I explica que l’altra gran dificultat ha estat escriure mantenint el respecte per les víctimes, per totes en conjunt. ‘Hi ha gent que considera que els familiars dels executors dels atemptats també són víctimes. Jo ho veig així. Hi ha molta gent que creu que no i això fa que en qualsevol atemptat acabem comptant menys víctimes de les que realment hi ha hagut.’ Sala en tot moment ha volgut defensar els seus dos oficis: ‘Ara com ara, he escrit cinc novel·les i us puc assegurar que el periodisme i la novel·la no tenen res a veure. El periodisme ha de ser coherent amb la realitat, mentre que la novel·la ha de ser consegüent amb la versemblança. Cal versemblança per a explicar les històries, encara que siguin fets que han succeït.’ I Sala ha fet això, en la seva història. ‘Després d’haver escrit la novel·la hi ha molts interrogants que no tenen respostes. Els experts han fet informes molt aprofundits sobre aquesta cèl·lula, en ambients acadèmics diversos, i tots assenyalen que els nois no van tenir una integració millor o pitjor. Podríem debatre molt sobre què entenem per integració, si el fet que parlin el nostre idioma i portin roba com la nostra ja vol dir que s’han integrat; o bé si hem de parlar de moltes més coses. En aquest cas tothom coincideix a dir que va ser un problema d’identitat: per als avis no practicaven la religió amb prou rigor, però a l’escola eren els moros. Aquesta crisi d’identitat, a més a més de la ràbia per tot allò que passa al front de guerra, els converteixen en preses fàcils per als reclutadors, que busquen aquesta crisi en nois de poc menys de vint anys i fins a trenta, que són el principal planter.’ Una cosa és clara: Sala no vol reconstruir els fets dels atemptats, sinó la manera de fer. ‘Al lector no li és explicat des de Catalunya, però evidentment al lector d’aquí li vindrà al cap Ripoll. Llegit a França, es podria pensar en els atemptats de París, que van tenir un modus operandi similar, en què una colla de nois, alguns dels quals són germans, formen la cèl·lula. No és en cap cas un atemptat de llop solitari’. Per a nosaltres la figura de l’imam de Ripoll i els seus contactes amb el Centre d’Intel·ligència espanyol (CNI) és una de les claus principals i més misterioses de tota la trama dels atemptats de la Rambla. ‘Considero que tot això és un terreny que pertany al periodisme d’investigació. Saber què va passar correspon a la investigació periodística, però l’imam és una figura molt potent. A la novel·la el mal no es presenta mai de cara, sovint es disfressa i es disfressa del bé. Convivim amb el mal i el fem familiar. La temptació de passar la línia és fàcil per a algú disfressat d’home de fe entre una colla de nois.’ Sala no creu que la crisi econòmica sigui un dels factors que influeixen en la possible captació de joves terroristes. ‘Una de les lliçons que hem extret és que els reclutadors actuen en totes les capes socials. No hi ha un patró homologable per a un jove captat. Per això són difícils de detectar. Costa de lligar aquests fets amb les motivacions econòmiques, perquè molts d’aquests nois tenien feina, nòmina i recursos propis; per tant, la crisi econòmica no és pas un dels factor decisius.’ En canvi, sí que és decisiu el ritme d’alta volada que Sala impregna a la novel·la, una de les marques de la casa, d’un autor que publica cada dos anys o tres, però que cada vegada l’encerta i ens proposa un debat ètic o sobre la memòria. ‘Em guanyo la vida amb el periodisme i per això el ritme de publicació és el que és. Si em guanyés la vida com a novel·lista el ritme seria diferent o potser tindria una crisi creativa, vés a saber. De les novel·les en parlo quan ja són publicades i mai abans.’ De moment toca parlar de No tornaran vius, una novel·la que ens fa ser europeus perquè ens enfronta als nostres tabús a partir de la immediatesa.

Summary: Xevi Sala trenca el tabú del terrorisme per fer-ne literatura


Llaços grocs gegants penjats als edificis i pancartes han rebut Albert Rivera a Errenteria (Guipúscoa), al País Basc, on han arribat tres autocars de simpatitzants de Cs que ha decidit de fer un míting en aquest feu abertzale. Un fet que no ha estat gaire ben rebut en aquest municipi. Errenteria avui per la visita del Rivera. Gràcies! pic.twitter.com/N3sqUr3hL5 — Rosa (@vivales4) April 14, 2019 Cacerolada Antifascista para recibir a el neofalangista A. Rivera CsAlgunos le han lanzado "papelinas simuladas" a su paso La ertzaintza cargó contra vecinxs y antifascistasLa porra es una defensa, no un bate de béisbol para destrozar los cuerpos de las personas#Errenteria pic.twitter.com/ftgk4CXtiM — Sare Antifaxista (@Antifaxismoa) April 14, 2019 L’acte del partit de la dreta espanyolista ha comptat amb la presència del líder de Cs, Albert Rivera, i del filòsof Fernando Savater. En acabat el míting, la policia basca ha carregat amb porres i ha disparat salves a l’aire contra les persones que protestaven per la presència de Cs. L’acte electoral d’Albert Rivera s’ha desenvolupat en un ambient de tensió. Centenars de persones s’han donat cita en la plaça dels Furs on es duia a terme. El discurs del líder espanyolista ha estat contestat pels crits dels manifestants i dels veïns de les cases de la plaça. L’Ertzaintza ha habilitat un passadís perquè els simpatitzants de Cs poguessin abandonar la vila i ha carregat contra els ciutadans d’Errenteria. Cal recordar que Cs només té un regidor a Euskadi i no disposa de representació al parlament basc. En el seu compte personal de Twitter, el batlle de la localitat, Julen Mendoza (EH Bildu), va realitzar ahir una crida als veïns per no caure en provocacions i mantenir ‘el camí que el nostre poble’ ha seguit fins al moment malgrat que alguns cerquin ‘el contrari’. La Ertzaintza ha cargado contra los manifestantes en Errenteria, a la hora de salir los fascistas de Cs que han venido a ver el mitin en 3 buses. pic.twitter.com/vXUcmHCDnn — ElCalvoCabron (@CCaIvo) April 14, 2019

Summary: Errenderia rep Albert Rivera amb llaços grocs gegants


La Comissió Europea ha considerat que Espanya no podia reclamar l’extradició de Josep Miquel Arenas, àlies Valtònyc, amb un codi penal posterior als fets pels quals va ser condemnat. En la vista oral prejudicial del cas al Tribunal de Justícia de la Unió Europea (TJUE), l’executiu europeu s’ha posicionat en línia amb els arguments de la defensa del cantant i ha dit que l’estat espanyol no va fer correctament l’euroordre automàtica contra Valtònyc. Per la seva banda, Espanya, Bèlgica i la fiscalia belga han sostingut, durant la vista, que el codi penal que calia tenir en compte era el vigent en el moment d’emetre l’euroodre. L’advocat general del TJUE anunciarà les conclusions sobre el cas el 26 de novembre. En un piulet havent sortit del TJUE, Valtònyc ha dit que tenien bones sensacions. En la mateixa línia s’ha pronunciat el seu advocat, Simon Bekaert, que ha dit que aquesta decisió els feia tenir confiança en la decisió del tribunal de Gant al desembre. Bones sensacions a la sortida del TJUE de Luxemburg. La Comissió Europea se posiciona a favor nostre. Propera cita: 26 de novembre, quan emetran les seves recomanacions definitives al jutge de Gant. Defensarem la llibertat d'expressió, davant 15 jutges i els que calguin! pic.twitter.com/xZIeV7snJw — Josep Valtònyc🎗 (@valtonyc) September 16, 2019 Hearing @cjeu went well ! Good vibes. The end ruling of the cjeu should not be expected before december, but we look forward to it with confidence! @valtonyc preliminary question extradition case pic.twitter.com/uEVTSCYXUE — Simon Bekaert (@Simonbekaert) September 16, 2019 Espanya va demanar l’extradició automàtica del cantant pel delicte d’enaltiment del terrorisme, però la legislació europea només permet aquesta via ràpida per crims castigats, a l’estat en qüestió, amb tres anys de presó com a mínim. Valtònyc va ser condemnat a dos anys de presó pel delicte d’enaltiment del terrorisme, d’acord amb la llei espanyola del 2012. Quan es va emetre l’euroordre, el codi penal s’havia reformat i la pena màxima que marcava arran de la reforma del 2015 era de tres anys. Els magistrats belgues han preguntat a Luxemburg si es podia aplicar de manera retroactiva el codi penal a l’hora d’activar per la via ràpida una euroordre, tal com va fer Espanya. Concretament, volen saber si es pot agafar com a referència la llei penal ‘en el moment en què es va dictar l’ordre de detenció europea’. Arguments de la Comissió Europea L’advocat de la Comissió Europea, Rudi Troosters, ha defensat que ‘només el dret concret aplicable’ als fets és ‘rellevant per a l’euroodre’ i nega que utilitzar la llei del moment de l’emissió doni ‘més possibilitats de lliurament’ d’un condemnat. En aquest cas, la Comissió Europea ha exposat un potencial problema de ‘despenalització’ si el cas fos a la inversa, és a dir, que certs estats rebaixessin les penes del codi penal per dificultar les extradicions automàtiques per determinats delictes. A més, Troosters ha dit que la llei europea sobre euroodres no especificava concretament que s’hagués d’aplicar el codi penal del moment en què s’emet. ‘Ho hauria d’haver dit clar i precís’, reclama.

Summary: La Comissió Europea diu que Espanya no pot demanar l’extradició de Valtònyc


L’Havana és una ciutat que brilla, entre més coses, pels seus bars. De fet, n’hi ha dos, si més no, que podrien entrar en tots els rànquings d’establiments més emblemàtics ja no de Cuba, sinó de tot el planeta. Parlem, és clar, de la Bodeguita del Medio i del Floridita. En la mitificació d’aquests dos bars, hi va tenir força a veure l’escriptor nord-americà Ernest Hemingway, que a les seves estades a l’Havana compaginava l’escriptura amb la beguda. Si en una paret de la Bodeguita hi va deixar escrit My mojito in La Bodeguita, my daiquiri in El Floridita, al seu segon bar de referència, no gaire lluny del primer, ja fa dècades que hi ha la seva figura esculpida i asseguda al llarg taulell de caoba (obra de l’ebenista lloretenc Esteve Pi). Sembla que sigui a punt de demanar un altre daiquiri, la beguda de l’orient de l’illa que el Floridita va ajudar enormement a popularitzar gràcies al seu expert cocteler, Constantí Ribalaigua i Vert. Nascut el 2 de març de 1888 a Lloret de Mar (Selva), el 1901 Ribalaigua ja constava en la Cuba post-espanyola com a membre de la veterana Societat de Beneficència de Naturals de Catalunya i domiciliat al carrer de Monserrate, 71, ben a prop del bar on pocs anys més tard rebria, ja com a Constante, els títols de mag, rei i fins i tot pontífex dels còctels. Abans d’haver esdevingut el bàrman oficial del Floridita, amb tot, Ribalaigua va passar per alguns establiments regentats per dos lloretencs més, Joan Sureda i Guinart (1846-1916) i Josep Pujol i Guinart (1951-1926), com ara el Centro Alemán i el Café Central. El 1915, uns altres lloretencs també ficats en negocis de restauració, els germans Narcís i Francesc Sala Parera, van adquirir una taverna ben situada a l’Havana, l’antiga Piña de Plata i des del 1902 coneguda per la Florida, amb la intenció muntar un bar més modern i amb begudes adaptades al gust de la important clientela nord-americana, amb la llei seca planant al seu país. I per ajudar a arrencar el Floridita, com es va acabar batejant l’establiment decorat amb la platja de Lloret en una paret, l’empresari Josep Pujol va cedir el jove Constantí Ribalaigua als germans Sala Parera. Començava la seva carrera com a mestre cocteler i pare, en definitiva, de la Cantina Cubana. La trajectòria meteòrica de Constantí Ribalaigua al Floridita, del qual va acabar essent propietari i tot, és seguida amb detall pels historiadors Montserrat Sala i David Barba per mitjà de la iniciativa Amargura Cultura. I quant als catalans que, com Ribalaigua, van deixar un important llegat a l’Havana, n’és un bon coneixedor Josep Maria Torné, autor del monumental Molta terra catalana a l’Havana. En dos volums (el primer és del 2018 i el segon és a punt de publicar-se), es proposa de divulgar la vida quotidiana i professional i les peripècies de centenars d’emigrants catalans establerts durant els segles XIX i XX a la capital de Cuba. A l’extens índex onomàstic, per fer-nos-en una idea, només de Lloret de Mar n’apareixen una trentena de referències. I una mica més: Els primers anys de Constante al Floridita va compartir glòria com a cocteler amb Miquel Boadas Parera, nebot dels germans Parera Sala. Però el 1922 va decidir de tornar a les arrels dels seus pares, Lloret de Mar, i provar fortuna a Barcelona, on el 1933 al costat de la Rambla va obrir la icònica i veterana cocteleria Boadas. —Què és Com a casa? —Tots els articles —Suggeriments per a la secció: marti.crespo@partal.cat

Summary: El bàrman lloretenc de Hemingway


Diumenge se celebra el Dia internacional de l’escriptor perseguit. Com cada any, al voltant d’aquesta data, el PEN català ha organitzat una sèrie d’actes i activitats per denunciar que arreu del món encara es persegueixen, torturen, empresonen i assassinen escriptors i periodistes que lluiten per la llibertat d’expressió. Com cada any, un artista de renom signa el cartell commemoratiu de la diada per al PEN català. Enguany ha estat Francesc Abad, amb la peça ‘La fissura al Mur’. Ahir, al MACBA (Museu d’Art Contemporani de Barcelona), es va presentar el programa, el cartell i també es va plantejar una acció ideada per Abad i protagonitzada pel periodista i documentalista iranià Ahmad Jalali Farahani, perseguit pel règim del seu país i avui refugiat a Dinamarca. Ahmad Jalali va escenificar i materialitzar el trencament d’un mur alçat al pati de les escultures del museu. Veieu la seqüència: Acció 'La fissura al mur' de Francesc Abad, pel Dia internacional de l'escriptor perseguit 2015. A la tarda, a l’Arts Santa Mònica, es va projectar el documental de Ahmad Jalali ‘We are journalists’, que reflecteix les dificultats que pateixen els periodistes a l’Iran en el seu intent d’expressar-se lliurement i lluitar per la democràcia. Ahmad Jalali Farahani va explicar la seva epopeia: nascut el 1975 a l’Iran, des de fa un temps viu a Copenhaguen. La seva història gira al voltant d’aquest film documental ‘We are journalists’, que va començar a rodar l’any 2005, sense permís. L’any 2008 les forces de seguretat li van prohibir de continuar filmant. Tanmateix, l’any 2009, davant la possibilitat de canvis polítics reals, va tornar a enregistrar imatges i testimonis. Els polítics reformistes van guanyar les eleccions, però una tupinada de Mahmoud Ahmadinejad el va mantenir en el poder. El jove periodista i cineasta va continuar gravant i penjant fragments a internet de la cara real del règim. La gent sortia al carrer i no només els periodistes reclamaven llibertat d’expressió. Però el febrer del 2010 Ahmad Jalali va ser traït pel seu millor amic, que el va denunciar. La policia va entrar a casa seva a la matinada i davant de la dona i la filla el van agafar i el van posar a la presó. El van deixar sortir al cap d’un temps a canvi que destruís les imatges gravades. Va cremar un 20% del material per no incriminar a amics i altres testimonis. Va partir molt a la presó i va viure situacions grotesques i molt dures. I avui denuncia que Obama i altres dirigents occidentals s’acostin a l’Iran i estableixin ponts de col·laboració tot i que no estan garantits els drets humans en aquest país. El programa del PEN català amb motiu del Dia internacional de l’escriptor perseguit va començar el 7 de novembre a Manresa, amb una lectura de poemes del poeta palestí Bàssem an-Nabrís, que va ser un escriptor acollit a Barcelona durant els anys 2012-2014. Avui, dimecres 11 de novembre, l’Institut Francès de Barcelona projectarà el documental: ‘Sur le chemin de l’école’ i comptarà amb la presència de la guionista francesa Marie Claire Javoy. Dijous 12 es presentarà a Palma la Setmana del PEN Català a les Illes i es donarà a conèixer el guanyador del VI Premi Internacional Veu Lliure-PEN Català, a un escriptor que hagi patit o pateixi persecució per les seves paraules. L’acte de lliurament del premi tindrà lloc divendres 13 a Manacor, on també es projectarà el documental ‘We are journalist’. Finalment dissabte 14 de novembre, Eivissa acollirà el recital ‘Rompre Barrots’. Amb textos dels escriptors perseguits Ali Bouijal, poeta sahrauí, i Salem Zenia, escriptor amazic. La presidenta del PEN català, Carme Arenas, ha mostrat el seu disgust i profunda decepció perquè les autoritats marroquines no han permès que Ali Bouijal viatgés a les Illes Balears. L’argument que han fet servir, que el poeta no tenia diners per sufragar el viatge, és fals perquè el PEN corria amb les despeses del viatge.

Summary: Fissures al mur: escriptors i periodistes en perill per haver defensat la llibertat d’expressió


El fiscal de l’Audiència espanyola, Pedro Rubira, ha posat en dubte que els tribunals puguin jutjar la causa per rebel·lió i sedició contra la cúpula dels Mossos d’Esquadra. Segons el representant del ministeri públic espanyol, cal ‘imparcialitat’ per a tractar els fets i s’ha preguntat: ‘Pot haver-hi imparcialitat i serenitat si la causa de rebel·lió i sedició s’envia a Catalunya?’ Trapero es desmarca de la cúpula dels Mossos i no qüestiona la competència de l’Audiència espanyola Rubira ha defensat que l’Audiència espanyola és el tribunal competent per a jutjar la causa contra la cúpula dels Mossos perquè el 20-S i l’1-O van ser fets que van afectar la forma de govern de l’estat espanyol. En aquest sentit, el fiscal s’ha oposat a la petició de les defenses de Cèsar Puig i Pere Soler perquè la causa passi a mans de l’Audiència de Barcelona o un jutjat ordinari de la ciutat. ‘Com no afectarà quan es vol formar una república independent a través d’un referèndum il·legal? Com no serà competent davant d’aquests fets gravíssims?’, ha conclòs el representant del ministeri públic.

Summary: La fiscalia diu que els tribunals catalans no tenen ‘imparcialitat ni serenitat’ per a jutjar Trapero


Els professors de l’Escola d’Arquitectura de La Salle, que forma part de la Universitat Ramon Llull, van rebre ahir un comunicat de la direcció amb la instrucció que les classes ‘es poden fer tan sols en una d’aquestes dues llengües, anglès o castellà’. El motiu del comunicat, tal com consta en el text, és ‘donar resposta a una pregunta recurrent sobre l’idioma oficial de l’escola’. Alguns professors que es queixen per la prohibició d’impartir les classes en català han fet arribar el text a VilaWeb. La direcció de La Salle ha confirmat que l’havia tramès, però ha indicat que no s’havia expressat prou bé. Vegeu-lo ací: La direcció ha explicat que a l’Escola d’Arquitectura, igual com a la d’Animació, es fan dos grups diferents d’alumnes: en l’un les classes són en anglès, i en l’altre són en espanyol. Si un alumne de la classe d’espanyol diu que no entén el català i que vol que la classe es faci en espanyol, el professor té l’obligació de fer-la-hi en aquesta llengua. La direcció recorda, en la línia del comunicat, que l’atenció individualitzada ‘o en grup reduït’ sí que es pot fer en català, o ‘en qualsevol altra llengua, si així s’ha convingut prèviament amb els alumnes’. Segons dades aproximades que han estat facilitades a VilaWeb, ara per ara la meitat de les classes dels graus en Arquitectura i Edificació són en anglès, i l’altra meitat es reparteixen un 25% en català i un 25% en espanyol. En els cursos de màsters, la presència del català és menor, ‘perquè hi ha més presència d’alumnes estrangers’. El rectorat de la Universitat Ramon Llull ha dit a VilaWeb que no tenia pas coneixement d’aquest comunicat i de moment no s’hi ha pronunciat. Actualització: La URL troba ‘lamentable’ l’avís d’una escola de La Salle als professors sobre l’ús del català a classe

Summary: La Salle-URL avisa els professors que només poden fer classe en espanyol o en anglès


El director de TV3, Vicent Sanchis, ha respost de nou les acusacions de manipulació de la televisió pública en una conferència a l’Institut de Seguretat Pública de Catalunya amb motiu de l’obertura de l’any acadèmic 2018-2019. ‘Volem ser una màquina d’agitació en el millor sentit, agitar les persones i les consciències. Volem informar i interpretar bé la realitat, no amagar res’, ha reflexionat. En aquest sentit, Sanchis ha assegurat que qui acusa els mitjans d’adoctrinar ‘considera que la gent que els mira són idiotes’. Així mateix, ha demanat als agents evitar fer el ‘caldo gros’ en l’ús de les xarxes socials i no fer prevaldre la raó del més fort, perquè potser no és la del més just. ‘Entenc que parlo amb gent acostumada a la disciplina, però que també s’ha d’acostumar a mirar el què és just i el què no. La força no sempre és justa’, ha reblat, alhora que demana treballar amb honestedat. Davant de tot això, ha afirmat que tant la policia com els mitjans només els queda la credibilitat i el prestigi per a continuar treballant. Paral·lelament, també ha demanat als agents anar amb cura en l’ús de les xarxes socials per evitar unir-se ‘al caos, al qüestionament i la bronca’. Sanchis ha assegurat haver-ne ‘estat víctima’per part ‘d’alguns altres cossos policíacs’ i creu que és una actitud que no han de tenir ni la premsa pública amb vocació de servei al país ni una policia amb la mateixa vocació. En aquest sentit, també ha assegurat que la televisió pública catalana no té competència ni pública ni privada perquè ‘TVE no té vocació de ser-ho, els fets ho demostren’. ‘Això no vol dir que tinguem l’ajuda, la comprensió o la complicitat des de l’estat, que no passa. Hi ha moltes dificultats per fer la feina’, ha afirmat. Creu que alguns conceben TV3 com una televisió regional i que volen antropològic” i acusa l’estat de no acabar d’entendre els mitjans públics catalans fins al punt que a vegades els agradaria que no hi fossin.

Summary: Sanchis: ‘Qui acusa els mitjans d’adoctrinar considera que la gent que els mira són idiotes’


BARCELONA, 25 (EUROPA PRESS) El consell d’administració de Banc Sabadell ha nomenat aquest dijous conseller independent George Donald Johnston en substitució de Joan Llonch Andreu, que ha acabat el seu mandat. El president del banc, Josep Oliu, ha agraït a Llonch la seva “extraordinària contribució” durant 20 anys en el consell, segons el comunicat remès a la Comissió Nacional del Mercat de Valors (CNMV). El consell d’administració també ha acordat nomenaments en les seves comissions delegades, per substituir en elles a Llonch: José Manuel Lara García, vocal de la Comissió d’Auditoria i Control; María Teresa García-Milá, de la Comissió de Nomenaments, i Manuel Valls Morató, de la Comissió de Riscos.

Summary: Banc Sabadell nomena conseller a George Donald Johnston en esgotar el seu mandat Joan Llonch


Un dels arguments del ministre de l’Interior de Turquia, Suleyman Soylu per a defensar la polèmica decisió d’haver destituït i substituït tres batlles electes kurds ha estat la suspensió i empresonament dels dirigents independentistes. Tal com detalla el periodista Borzou Daragahi a The Independent, Soylu va recordar en una trobada amb periodistes la suspensió i persecució de càrrecs electes dels moviments independentistes bascs i catalans per part de l’estat espanyol, comparant-ho amb la decisió del govern turc. ‘Tot i que no hi ha hagut cap acte violent, dotze dirigents catalans han estat processats per delictes de destrucció de l’ordre constitucional amb violència i desobediència’, va dir. També va descriure la decisió del govern de Recep Tayyip Erdogan com ‘un pas legalment justificat’ per a contrarestar el PKK, és en una llista negra com a organització terrorista.

Summary: Turquia defensa de destituir batlles kurds amb l’argument que Espanya deté polítics catalans


Cada vegada és més clar el tomb que ha començat a fer la Unió Europea en relació amb l’independentisme escocès. El factor diferencial és l’activació del Brexit. I avui, en unes declaracions publicades a la BBC, en veiem la mostra més clara i contundent. Elmar Brok, eurodiputat de la CDU, un polític de referència del partit d’Angela Merkel i fins fa poc president de la comissió d’Afers Estrangers del Parlament Europeu, ha desmuntat els arguments d’Espanya per a afirmar que una Escòcia o una Catalunya independent quedarien fora de la UE i haurien d’anar ‘a la cua.’ Brok, que és considerat un dels màxims responsables del text de la constitució de la Unió Europea, deixa clar que el procés de reentrada d’una Escòcia independent a la UE pot ser ‘relativament ràpid’. Diu que hi hauria alguns obstacles tècnics que caldria superar. Una posició ‘més suavitzada’ sobre l’independentisme Deixa entendre que l’oposició europea a la independència s’ha suavitzat de resultes del Brexit. Però que això dependrà en gran part de l’actitud de països com ara Espanya. Precisament, diumenge el ministre d’Afers Estrangers espanyol, Alfonso Dastis, declarava obertament que el govern espanyol no vetaria pas una Escòcia independent a la UE. I ja hi ha hagut més veus de dins la UE que han indicat una posició cada vegada més resignada d’Espanya, amb un enfocament molt més amable que fins ara sobre la possibilitat d’una Escòcia independent. ‘Escòcia té la nostra simpatia’ Brok ha estat molt clar: ‘Escòcia té la nostra simpatia’, pel fet que un 62% dels escocesos va votar de romandre a la UE. ‘Si hi ha una possibilitat que el Regne Unit es trenqui —cosa que no esperem— , aleshores hauríem de tenir una relació positiva amb Escòcia per a trobar solucions.’ El polític alemany diu: ‘Ens agradaria de tenir el Regne Unit sencer dins de la Unió Europea. Si una part vol venir, seré l’últim que m’hi oposaré.’ I afegeix que Escòcia ja compleix els requisits per a ser membre de la UE pel fet de ser part del Regne Unit. ‘Hi ha moltes coses que hem de negociar amb els països candidats que no hem de negociar amb Escòcia perquè Escòcia ja ho ha fet.’ Admet que no sap què acabarà fent Espanya amb Escòcia. Però recorda que les lleis europees ja s’hi apliquen, a Escòcia. Una qüestió de voluntat política Desestima així l’argument repetit manta vegada pel govern espanyol, emparant-se en l’anomenada doctrina Barroso, segons el qual una Escòcia (o Catalunya) independent hauria de passar a fer cua darrere els estats que aspiren a ser membres de la UE per a entrar-hi de nou. El problema és una qüestió de voluntat política: ‘Si hi hagués un acord polític, el procés seria relativament ràpid. Escòcia és un membre de la UE i compleix totes les condicions. No hi haurà gaires problemes tècnics.’ El segon referèndum escocès –diu Brok– s’hauria de fer d’acord amb Londres, com el del 2014. Però la primera ministra britànica, Theresa May, no ho veu amb bons ulls. Sobre això, ha declarat: ‘Si el referèndum no és pactat amb Londres, tindrem problemes amb més països, perquè podria ser un exemple per a Catalunya, per exemple.’

Summary: La CDU alemanya rebenta el discurs d’Espanya sobre Escòcia i Catalunya a la UE


MADRID, 18 (EUROPA PRESS) Un mínim de 70 generals de l’Exèrcit i almiralls de la Marina de Turquia han estat detinguts per la seva presumpta vinculació amb el fallit cop d’estat que es va produir divendres passat a Turquia, segons el registre oficial, recollit per l’agència turca Anatolia. Aquests se sumen als més de 6.000 soldats i jutges que han estat detinguts des de divendres per la seva relació amb l’intent colpista, segons les dades anunciades pel ministre de Justícia turc, Bekir Bozdag, aquest diumenge. Tots ells han estat detinguts acusats de delictes contra l’ordre constitucional, en virtut del Codi Penal turc, l’article 309 del qual indica que ‘qualsevol persona que intenti dissoldre la Gran Assemblea Nacional de Turquia —el parlament— o entorpeixi el rendiment dels òrgans legislatius, en la seva totalitat o de manera parcial, mitjançant l’ús de la força o d’amenaces, sigui castigat amb cadena perpètua’. El president de Turquia, Recep Tayyip Erdogan, responsabilitza del cop d’estat el clergue Fethullah Gülen, amb qui està enemistat després que el 2013 es coneguessin casos de corrupció, suposadament destapats per simpatitzants del clergue, en el cercle més íntim del president.

Summary: Uns 70 generals de l’Exèrcit i almiralls de la Marina, detinguts després de l’intent colpista a Turquia


La causa oberta contra l’independentisme i que dirigeix el jutge de l’Audiència espanyola Manuel García-Castellón és secreta, però la premsa espanyola va plena de filtracions i de suposades informacions que provenen del sumari amb què proven d’empastifar fins i tot els presidents Quim Torra i Carles Puigdemont. La darrera filtració va orientada a assenyalar els dos presidents i a situar-los enmig d’una suposada trama terrorista, d’haver tingut contacte amb els empresonats i d’haver-ho fet gràcies a la germana del president a l’exili Anna Puigdemont (que ha fet aquesta carta condemnant la intoxicació). Però hi ha alguns advocats penalistes que han alertat de la possible maniobra que amaguen aquestes filtracions: fer un atac directe contra Puigdemont, obrint la porta a una possible acusació per alguna activitat terrorista i obtenir-ne l’extradició automàtica. El president mateix alertava ahir de l’intent per part de l’estat espanyol de voler manipular el procés de l’euroordre: La lawfare portada a la seva màxima expressió: de rebels a terroristes per intentar manipular, altre cop, el procés d’euroordre. Tornaran a fracassar. Perquè només ens trobaran en l’única via que sempre hem seguit: la de la democràcia, el civisme i la no-violència. — Carles Puigdemont (@KRLS) September 29, 2019 Però si la justícia espanyola arribés a construir una causa per terrorisme contra Carles Puigdemont i en demanés l’extradició per aquest delicte, el lliurament seria automàtic? És cert que hi hauria diferències amb les euroordres anteriors, fracassades, de l’Audiència espanyola i del Tribunal Suprem contra els exiliats. Alguns juristes com el catedràtic de Dret Penal de la UB Joan Queralt, en un piulet a Twitter, i com el professor de Dret Penal de la Universitat de València, Antoni Llabrés, consultat per VilaWeb afirmen que l’extradició podria ser immediata. Perquè a diferència de l’acusació de rebel·lió contra el president i contra els consellers a l’exili, el terrorisme sí que forma part de la llista dels trenta-dos delictes predeterminats pels quals l’euroordre es fa efectiva automàticament. En el cas de la rebel·lió, els tribunals de Bèlgica, Alemanya i Escòcia van examinar la doble incriminació dels delictes pels quals es demanava l’extradició. És a dir, si la rebel·lió i la malversació encaixaven en els seus codis penals respectius, i si no hi havia una motivació política. Aleshores les euroordres van caure. Però l’acusació de terrorisme sí que és dins de la llista de trenta-dos delictes, i una euroordre per aquesta acusació seria en principi automàtica. Però en aquest automatisme hi intervé sempre un jutge, que és qui ha d’acabar concedint el lliurament de la persona reclamada. I ja hi ha precedents en la causa de la justícia espanyola contra els dirigents independentistes que això no ha funcionat, ni tan sols amb l’automatisme. Perquè el novembre del 2017 la jutgessa de l’Audiència espanyola va intentar el lliurament automàtic dels exiliats, que aleshores eren tots a Brussel·les, marcant la casella del delicte ‘corrupció’, enentent que la malversació és això. I en el jutjat de primera instància de Brussel·les on van compareixer el president i els consellers aquesta maniobra ja va caure. Perquè el jutge va veure que allà no es podia pas parlar de corrupció. Si Puigdemont és acusat de terrorisme, el jutge belga (o escocès, o alemany) no veurà l’enorme diferència entre els fets i l’acusació? I, a més, sobre la mateixa persona a qui ja es va intentar extradir per rebel·lió fa dos anys? És possible –i això és hipotètic– que fins i tot hi pogués veure un cas de persecució política o de detenció arbitrària. El cas de Vatònyc Hi ha un precedent força recent d’intent d’extradició amb l’acusació de terrorisme. Encara és obert el cas contra Valtònyc, que és a l’exili també a Bèlgica i per qui l’Audiència espanyola demana l’extradició perquè fou condemnat per enaltiment del terrorisme. El jutge espanyol va marcar la casella de terrorisme en aquest cas en el formulari de l’euroordre, però no n’ha pogut obtenir l’extradició. Perquè la defensa del raper ha pogut demostrar que la petició es va fer de manera irregular. Això és així perquè per al lliurament automàtic al país reclamant no n’hi ha prou que el delicte formi part de la llista de trenta-dos, sinó que també ha de ser castigat amb penes superiors a tres anys de presó. I Valtònyc va ser condemnat a dos anys pel delicte d’enaltiment del terrorisme, perquè el codi penal espanyol que se li va aplicar era anterior a l’actual, que sí que permet penes de fins a tres anys. I després de la sentència del Suprem? Aquestes especulacions en relació amb Puigdemont i la causa oberta per terrorisme contra l’independentisme arriben molt poc abans de la publicació de la sentència del judici contra el procés. I aquest moment serà decisiu també per als exiliats. La condemna que hi pugui haver, tant si és per rebel·lió com si és per sedició, entra en contradicció amb la posició fixada pel Tribunal Superior de Slesvig-Holstein, que va determinar que no hi va haver la violència pròpia d’una rebel·lió o d’una sedició. Però la justícia espanyola voldrà aprofitar aquestes condemnes per tornar a provar d’extradir els exiliats. Si s’emeten noves euroordres de detenció després de les condemnes, només se’n podrà demanar l’extradició pels delictes pels quals hauran estat condemnats els presos, tant si és rebel·lió, com si és sedició, conspiració per la rebel·lió, malversació, etc. En aquest cas, la justícia del país on es trobin els exiliats –Bèlgica, Alemanya, Escòcia…–, en el moment que arribi l’euroordre, haurà de tornar a començar el procediment per a examinar-la i per a decidir si en concedeix l’extradició. Això en el cas de països de la UE on funciona el sistema de l’euroordre. En el cas de Suïssa, que no és membre de la UE, caldrà veure si Espanya emet una ordre internacional de detenció per a Marta Rovira i Anna Gabriel; i sobretot si tan sols comença els tràmits per a l’extradició, tenint en compte que l’any passat, tan bon punt el govern suís va advertir públicament que no acceptava extradicions per delictes polítics, l’estat espanyol ni ho van intentar. El Tribunal Suprem espanyol només podria jutjar els exiliats pels delictes pels quals fossin extradits. De manera que tant podria passar que aconseguís l’extradició per tots els delictes pels quals els persegueix com només per algun. Fou el cas del president Puigdemont, que hauria pogut ser extradit per malversació, però Llarena no ho va voler. I també podria passar que es denegués l’extradició per qualsevol dels delictes per què fossin reclamats. Els tribunals de Bèlgica, d’Escòcia o de l’estat de la UE on es trobessin els exiliats en el moment de fer-se pública la tercera euroordre tindrien en compte diversos elements a valorar. La justícia espanyola voldrà fer valer la sentència i els fets que hi hauria declarat provats per a pressionar la justícia d’aquests altres països, per a condicionar-los. I serà un element que tindran damunt la taula. Però a l’altra banda de la balança hi ha uns altres factors tant o més importants, com ara que Carles Puigdemont i Toni Comín estan pendents d’una resolució del Tribunal de Justícia de la Unió Europea sobre la seva condició d’eurodiputats, sobre la seva immunitat. I encara un altre: el desprestigi de la justícia espanyola pel mal ús que ha fet de les euroordres, retirant-les dues vegades –el desembre del 2017 i el juliol del 2018– per la por de no aconseguir el propòsit perseguit. La confiança mútua entre diverses jurisdiccions europees, amb què es basa l’euroordre, va quedar tocada per la manera com la va intentar utilitzar Espanya. Quants anys haurien de passar a l’exili? Però si la justícia espanyola no n’aconseguís l’extradició ni tornessin a l’estat espanyol, en quina situació es trobarien els exiliats? Per a tornar sense ser detinguts, caldria que passessin els anys de prescripció dels delictes pels quals són reclamats. Els delictes de rebel·lió i de sedició prescriuen al cap de vint anys; el de malversació, al cap de deu anys; i el de desobediència, al cap de cinc. La particularitat del cas d’Anna Gabriel Aquest darrer cas és el que afecta l’ex-diputada de la CUP Anna Gabriel. Quan es va exiliar, Llarena va emetre una ordre de detenció contra ella dins l’estat espanyol, que continua vigent. Però no en va emetre cap d’internacional. Gabriel és processada per desobediència, que no implica penes de presó, sinó multa i inhabilitació fins a dos anys. Si fos extradida a l’estat espanyol per desobediència, només la podrien jutjar per aquest delicte. Però si no hi hagués un procediment d’extradició i fos ella que es posés a disposició de les autoritats, sí que la podrien acusar per delictes més greus, per més que hagi estat processada per desobediència. És a dir, si Anna Gabriel tornés, la podrien detenir i li podrien imputar càrrecs més greus que els que li atribueixen ara mateix. I si hi hagués una sentència d’Estrasburg contra Espanya? Hi ha un factor damunt la taula, que és aquell a què al·ludeixen les defenses dels represaliats repetidament: el Tribunal Europeu dels Drets Humans (TEDH). Què pot passar si els exiliats romanen encara en una situació d’exili i hi ha una resolució del Tribunal d’Estrasburg contra Espanya per la condemna als presos polítics? D’entrada, l’estat espanyol té l’obligació d’aplicar les decisions i la doctrina d’aquest tribunal. Si Estrasburg digués que han de sortir de la presó, haurien de sortir-ne. L’article 954.3 de la llei d’enjudiciament criminal obliga els tribunals espanyols a revisar les condemnes dels qui han aconseguit una sentència d’Estrasburg contra Espanya. Les sentències del TEDH afecten la persona que ha impugnat una condemna per vulneració d’algun dels seus drets fonamentals. No hi hauria cap vinculació directa entre una condemna d’aquesta mena contra l’estat espanyol i la situació dels exiliats, perquè els exiliats encara es trobarien en una situació processal prèvia, sense haver exhaurit la via judicial interna espanyola. Però és clar que l’impacte judicial i polític que tindria una condemna d’Estrasburg contra Espanya hauria de fer bellugar les coses. Segons els juristes consultats per VilaWeb, en virtut d’una sentència com aquesta contra Espanya, els exiliats haurien de demanar el sobreseïment de la causa contra ells, de manera que si el cas fos arxivat ja podrien tornar lliurement. O bé que la fiscalia retirés els càrrecs contra ells; això seria a les mans de les autoritats espanyoles. Pels experts consultats, en una situació hipotètica com aquesta, seria inconcebible jurídicament que el Tribunal Suprem espanyol –i més concretament el jutge instructor, Pablo Llarena– no acceptés el sobreseïment; o que la fiscalia no retirés els càrrecs contra els exiliats. ‘Això seria una situació tenebrosa’, diuen.

Summary: És possible una extradició immediata de Puigdemont i els altres exiliats?


Aquest novembre, la Càtedra de Geografia i Pensament Territorial de la Universitat de Girona, dirigida per Mita Castañer (també responsable del grup APTA), juntament amb els professors Joan Nogué (ex-director de l’Observatori del Paisatge de Catalunya) i Joan Vicente (director del departament de Geografia de la UdG), van impulsar el seminari ‘Límits. Marges. Franges. Fronteres’. En un moment de redefinició de les fronteres geopolítiques, aquest centre d’interès era atraient com un imant. I més tenint present que aquests seminaris tenen la voluntat de ser interdisciplinaris i transversals. La justificació de l’aplec convidava a anar més enllà del concepte de la frontera geopolítica convencional i endinsar-se en la idea de límits, ‘això és, la franja que delimita i alhora actua de punt de contacte entre dues entitats geogràfiques determinades o més’. Perquè: «Tendim a focalitzar la nostra mirada en el centre, en el nucli d’espais conformats per límits sovint arbitraris, tot oblidant el que succeeix en els límits, en els llindars, en les fronteres, sempre híbrides, mestisses, heterogènies i, precisament per això, esmunyedisses.» L’argumentari acabava dient: «Semblaria que ha arribat l’hora de pensar el territori des dels marges: qui sap si, en aquests indefinits i suggeridors llindars, hi trobarem el desllorigador a molts dels nostres conflictes.» De les diferents ponències –interessants o suggeridores– ens centrem en dues, inspiradores, polèmiques i complementàries entre si: la de l’arquitecte i professor Quim Español, especialitzat en estructura de la forma; i la de l’ex-rector i professor de filologia catalana de la UdG, Pep Nadal, que va tractar la idea de llengua com la relació de dependència i límits entre l’estàndard i els dialectes. I és interessant perquè conceptes com ara la relació d’interdisciplinarietat i centralitat o la idea de lentitud són vincles que van establir totes dues ponències. Simbiosi reeixida entre diferents disciplines artístiques Quim Español, que tractava sobre els límits en l’arquitectura, va començar recordant l’amistat que havia tingut amb Jorge Wagensberg i sobre les seves intenses converses a propòsit de la manera com calia aproximar-se a les fronteres i límits entenent-los com espais permeables, fructífers, fecunds i interdisciplinaris. Tots dos concebien la seva professió partint de la interdisciplinarietat i ja sabien quines dificultats implicava transitar pels límits entre les diferents arts. En el cas de l’arquitectura, Quim Español explicava: ‘Treballem elements físics i també conceptuals o abstractes. Ens cal saber construir forma (que és diferent de construir edificis) i saber construir significats.’ D’aquesta perspectiva, es va endinsar en la idea de la simbiosi entre disciplines diferents, que és una manera de treballar en els límits. Perquè els límits són permeables i sovint cal traspassar-los. Les simbiosis entre disciplines són difícils d’aconseguir, va dir, ‘i la prova la trobem en la quantitat d’impostures i ingenuïtats que generen en l’art. Les simbiosis no poden ser arbitràries ni frívoles, perquè cada disciplina té les seves lleis i cal conèixer-les en profunditat’. Entre els exemples de simbiosis reeixides, Español va citar el pavelló Mies van der Rohe, on l’arquitecte va establir una relació profunda amb el neoplasticisme que en aquell moment es desenvolupava. El pavelló té molt a veure amb l’obra de Mondrian. Influït per aquest corrent, Mies van der Rohe va planificar per primera vegada en la història parets que no tanquen espais i encara més recursos nous. Diu Quim Español: ‘És un cas de simbiosi productiva. La lògica del neoplasticisme s’adapta a l’arquitectura, perquè descobreix l’espai fluid.’ Un altre exemple: el videoart de Bill Viola, que relaciona el llenguatge actual en moviment amb les pintures i composicions de la pintura barroca. Són exemples que per l’arquitecte mostren la riquesa i eficàcia de la frontera, compartint elements comuns, evitant impostures gratuïtes (‘impostures –va dir Español– que tant abunden en l’art actual’). Com un edifici construeix vida social Explicades les simbiosis entre diferents disciplines artístiques, entra en el concepte de la manera com una obra d’arquitectura no construeix únicament espai interior, sinó també exterior, vida social. I assegura: ‘Només els arquitectes sensibles saben integrar l’edifici en el lloc. I quan això es dóna, ens trobem davant del cas d’un edifici sense límits. Perquè si un edifici és encapsulat, reclòs en ell mateix, es converteix en una espina clavada en aquell espai, en un edifici disminuït, no pas emergent com l’edifici que sap integrar-se en el seu entorn. Els edificis que s’integren, eixamplen.’ Va explicar aquest concepte amb les maneres constructives que van marcar diferents èpoques. A l’època medieval (i els barris vells de moltes ciutats encara en són un exemple), cada casa es construïa conscientment o inconscientment en funció dels altres edificis que tenia al costat. Aquesta és una de les raons de per què ens agrada tant passejar-nos-hi: les cases utilitzaven el mateix material, compartien una mateixa manera de fer les finestres, etc. Hi havia una coherència inconscient entre els edificis, encara que després els carrers anessin torts. En aquest cas, es parla d’unitat en el detall i tumult en el conjunt. Això era a causa del fet que l’evolució de la societat i les tècniques constructives era lenta. La idea de la lentitud és clau. A l’edat mitjana existia una complexitat ordenada, principi de la bellesa, segons Marcel Proust. L’espai públic, perquè tingui bellesa, ha de ser unitari, diu Español. També explicava que més endavant, a partir del Barroc, en una ciutat com París, la unitat la donava les ‘servituds especials d’arquitectura’, que se’n deien. En aquella època totes les façanes havien de ser iguals (mentre que a dintre es podia fer com es volgués). Això va donar una gran coherència al centre de la ciutat. A Barcelona va passar igual amb el Pla Cerdà, que només Gaudí va aconseguir de trencar. En aquest segon cas, la coherència s’aconsegueix a l’inrevés: tumult en el detall i unitat en el conjunt. En canvi, d’ençà de la segona meitat del segle XX i aquestes primeres dècades del segle XXI, en les ciutats contemporànies s’ha perdut l’espai social, s’ha perdut el sentit de l’espai públic i la vida social ha desaparegut de molts àmbits de la ciutat. Un cas emblemàtic és la ciutat de Xangai: són una munió d’edificis que es barallen entre si i només miren cap a dintre. Aleshores, no existeix un sistema de relacions i quan això s’esdevé, desapareix la forma. Perquè és fonamental sortir de l’edifici per potenciar la ciutat, diu Quim Español, per construir sociabilitat, per fer civilització, progrés civilitzador. En aquest sentit, cal transcendir els límits per projectar-se. Quim Español va acabar dient que la frontera de l’arquitectura s’hauria de dilatar en la ciutat fins a diluir-se.

Summary: Pensant sobre límits, marges, fronteres (1)