Malgrat la indubtable importància del producte, la degustació de les bones orxates transcendeix qualsevol d’aquests paràmetres. Per a Josep Rubert, per exemple, el got perfecte és aquell que es comparteix amb els amics i s’acompanya amb una bona conversa. Titulat en ciència i tecnologia dels aliments per la Universitat de València i doctorat en anàlisi químic d’aliments i fluids biològics, Rubert és també un apassionat de l’orxata. «Hi ha dos tipus de persones», comenta, «a les que els hi agrada des del primer moment i les que, quan la proven, posen una cara estranya i no ho tenen gaire clar; jo sóc dels primers». Va ser a Torrenostra, el barri marítim del seu poble –Torreblanca–, on va tastar-la per primera vegada, uns records d’estiu i d’infantesa que manté lligats amb el sabor de la beguda. Ara, la seua vocació i un contracte postdoctoral oferit per la Generalitat Valenciana li ha permés conéixer aquest producte com mai ningú ho ha fet abans, i és que Rubert és l’artífex de la investigació químico-nutricional més completa realitzada sobre la xufa i l’orxata en els últims quinze anys. La idea d’aquest estudi va sorgir arran d’un projecte iniciat l’any 2014 amb el que es pretenia autentificar químicament l’origen geogràfic de diferents productes alimentaris d’alta qualitat. Junt amb la resta de l’equip, Rubert va identificar així l’empremta química de diverses varietats de vi i del safrà. Va ser així com va aconseguir demostrar en 2016 que vora la meitat del safrà etiquetat amb segell espanyol en realitat venia de fora, un descobriment que li va portar a qüestionar-se també el veritable origen de la xufa valenciana. «Coneixent les dades de producció i consum, i tenint en compte que per cada litre d’orxata es necessiten aproximadament 200 grams de xufa, els números canten», assegura. La polèmica respecte a la procedència de les xufes encara no s’ha esclarit, però el que sí que ha aconseguit el castellonenc ha sigut, de moment, desenvolupar un mètode fiable per diferenciar entre els tubercles d’origen valencià i africà aprofitant la informació continguda en les seues membranes cel·lulars. Tenint en compte les diferències climàtiques d’ambdues zones geogràfiques, els cultius africans i valencians han de fer front a un estrés hídric i tèrmic ben distint. Aquesta diferència genera canvis metabòlics quasi imperceptibles que afecten sobretot als lípids més superficials de la membrana. Mitjançant les tècniques analítiques d’última generació oferides per la Universitat de Química i Tecnologia de Praga –lloc on s’ha portat a terme aquesta primera part de l’estudi–, s’ha aconseguit aprofitar la informació d’aquests compostos per a determinar l’empremta química de les xufes segons allà on s’hagen cultivat. Tot i aquestes variacions metabòliques, la qualitat d’ambdós tipus de xufa és del tot similar. «Al cap i a la fi són la mateixa espècie», explica Rubert, «no hi ha cap diferència ressenyable». Per contra, on sí que s’han trobat diferències ha sigut en el suc comercialitzat d’aquests tubercles en la que ha sigut l’etapa més mediàtica d’aquesta investigació. En col·laboració amb l’Institut d’Agroquímica i Tecnologia dels Aliments (IATA–CSIC) i la Facultat de Farmàcia de la Universitat de València, Rubert ha aconseguit certificar la pèrdua de valor nutricional que experimenta l’orxata quan és sotmesa als processos tèrmics que allarguen la seua data de venciment. Una conclusió que no ha sorprés a ningú, ja que els efectes dels processos industrials en les llets convencionals eren ja de sobra coneguts, però que fins ara no s’havia estudiat amb detall en la beguda valenciana, ignorada per la curiositat científica a causa del seu caràcter local. Ara, l’interés d’algunes de les empreses més importants del sector per fer valdre l’artesania dels seus productes ha permés conéixer amb una profunditat fins ara desconeguda la composició nutricional de l’orxata. Molt més que una beguda refrescant La comparació d’un total de 43 mostres d’orxata natural –entesa segons la Legislació Tècnic-Sanitària de l’Orxata com la que «no ha sigut sotmesa a cap tipus de tractament tèrmic»– i 44 d’industrials, totes procedents de diferents orxateries i marques, ha evidenciat una major presència de fosfolípids, arginina i Biotina en les del primer grup. Així doncs, el contingut nutricional de les orxates naturals les converteix en una llet vegetal interessant més enllà del seu tradicional consum estiuenc, sobretot en els formats sense sucres afegits. Llig l’article sencer a la web de Mètode. Andrea Casas. Què és Mètode?

Summary: Descobrint l’orxata


El jutjat de primera instància i instrucció número 6 de Llíria jutjarà, el 23 de maig, el president d’España 2000, José Luis Roberto, i dues persones més acusades d’un delicte lleu d’amenaces per haver fet un escarn el 18 d’octubre a la nit al domicili particular de la vice-presidenta de la Generalitat Valenciana, Mónica Oltra. Segons que ha informat el Tribunal Superior de Justícia valencià, el magistrat cita el president d’España 2000, contra qui s’adreçava la denúncia interposada, i dues persones més que la Guàrdia Civil ha pogut identificar com a participants en la concentració. Segons el vídeo, que va ser difós a les xarxes socials per España 2000, una desena de persones encaputxades i amb màscares com les del film Scream es va concentrar durant la nit davant la casa d’Oltra amb una bandera espanyola que deia: ‘Visca la unitat d’Espanya’. Els concentrats van fer sonar l’himne espanyol i pasdobles mentre enregistraven l’interior del domicili i retransmetien l’acció per internet. La Fiscalia de València va investigar els fets després d’una denúncia interposada per l’advocacia de la Generalitat Valenciana en la qual s’adjuntava el vídeo difós i s’assenyalava el desconcert i la intimidació causada en l’entorn familiar d’Oltra per aquesta concentració. Segons el TSJ valencià, la jutgessa considera que aquests fets poden ser constitutius d’un delicte llei d’amenaces, castigats amb penes de multa segons l’article 171.7 del codi penal, que preveu d’un mes a tres de sanció per amenaces lleus. ‘Donar cobertura als nazis i als feixistes’ Després d’aquest escarn, la secretària general del PP del País Valencià, Eva Ortiz, va justificar-lo i el va comparar amb la samarreta amb la cara de l’ex-president Francisco Camps i que Oltra que va dur l’any 2009. ‘Hi ha hagut persones que han portat a l’hemicicle de les Corts samarretes amb la cara d’un dirigent del PP’, va dir Ortiz, després d’haver expressat la condemna del PP a l’atac contra Oltra. ‘Em sembla indignant que una alta dirigent política compare la samarreta de Camps que jo em vaig posar amb els feixistes que, encaputxats i amb la cara tapada per una màscara d’un assassí en sèrie, van venir durant la nit a la porta de ma casa’, va dir llavors Oltra. Visiblement enfadada, va afegir que si Eva Ortiz ho deia seriosament, potser ja no calia que existís España 2000.

Summary: El president d’España 2000 i dos ultres més seran jutjats per haver fet un escarn a Mónica Oltra


Del 2006 endavant, des de l’empresa petita i mitjana de l’edició en català, Jordi Ferré ha tingut un paper singular i valuós: mirar de trobar estratègies per a consolidar la xarxa d’editorials independents i plantar cara a l’oligopoli que va néixer amb la creació del Grup 62. Fundador i director de Cossetània Edicions des del 1996, avui és responsable del 9 Grup Editorial (format per Cossetània, Angle i Eumo). Precisament, enguany s’han commemorat els vint-i-cinc anys de la creació d’Angle Editorial. En aquesta dècada que ha transformat el món de l’edició en català, les accions de Ferré per a crear moltes menes d’aliances amb més editorials han fet sorgir projectes com ara la comercial Xarxa de Llibres i la fallida plataforma digital Edi.cat. I tot això des d’editorials que no tenen el centre neuràlgic a Barcelona i es trobem repartides per tot el territori. Entre el 2011 i el 2015 també va assumir la presidència de l’Associació d’Editors en Llengua Catalana. Repassem amb Jordi Ferré aquesta dècada apassionant, observem el present i encarem els objectius de futur del 9 Grup editorial, però també del món de l’edició en llengua catalana. —Com la veieu, aquesta última dècada que ha viscut el món de l’edició en català, des del 2006, amb la creació del Grup 62, les expectatives del llibre digital, la fallida de la distribuïdora Arc de Berà, el boom de les editorials petites independents, la crisi cruenta que tot just ara sembla que comença a esvair-se… Hi heu tingut un paper molt actiu, tot i que potser poc visible. —Aquests darrers deu anys han passat tantes coses en el món de l’edició en general i també en el món de l’edició en català, que costa de creure que la transformació hagi estat tan gran. És la dècada de l’arribada del llibre digital i les seves expectatives de negoci, i s’ha viscut una crisi tan impressionant que ha canviat el panorama editorial mundial. En un sistema d’editorials petites com és el català, que comparteix mercat i competeix amb la indústria editorial en castellà, és d’una enorme complexitat. —Però vau prendre posició i vau començar a engegar accions ben aviat. —L’any 2006, en tornant de vacances, que sempre és un període de reflexió, amb el meu soci, Josep Maria Olivé, vam començar a parlar de fixar algunes estratègies en l’àmbit digital. També teníem el problema de la distribució: en aquell moment teníem donat a un tercer el 100% de la comercialització del negoci. L’Arc de Berà ho feia tot: la logística i la comercialització. Vam començar a pensar en teixir aliances per controlar la part comercial del nostre negoci editorial. Que a Catalunya l’Arc de Berà controlés la logística i la comercialització era una concepció molt clàssica del negoci. Vam veure que això no passava a la majoria de països europeus, que no anava així. Vam pensar a traslladar el model europeu al nostre mercat. I així van sorgir les primeres aliances, el 2009, amb Angle i Bromera, per a cobrir la necessitat de tenir una comercialització pròpia. —Era l’origen de la comercial Xarxa de Llibres, amb participació de Cossetània, Angle i Bromera. —I aquesta xarxa, aquesta aliança, va ser el nostre salvavides, perquè el 2010 l’Arc de Berà va petar. Això va començar a evidenciar que les aliances entre editorials eren possibles. Paral·lelament, vam crear també amb Angle i Bromera la plataforma Edi.cat. Va ser un projecte fallit, perquè l’estat espanyol no va dotar el negoci del llibre digital d’un marc legal, a fi que es pogués desenvolupar. El llibre electrònic és impossible amb la quantitat de descàrregues il·legals que es fan. Són molt poc perseguides. Amb tot, l’experiència ha estat bona. Vam ser pioners en això. —La manca de persecució de la pirateria hi va tenir un paper, però la irrupció de més plataformes d’edició i venda de llibres digitals, com ara 36L, primer, i una mica més tard, Libranda, que aplegava els grans grups editorials espanyols, també us va dificultar el projecte. —Però això no ens va fer mal. Ens va fer mal que no hi hagués volum de negoci, per la inexistència d’un marc legal que garantís les vendes. Imagineu-vos que aneu cada dia al bar a prendre cafè i no el pagueu mai, perquè no us dóna la gana. És inviable. També és cert que potser amb la aparició d’Amazon i més plataformes tecnològiques ocupant aquest mercat no ens n’hauríem sortit, però era una opció que havíem d’intentar. A hores d’ara venem llibres digitals de les nostres editorials a través de més plataformes, però la facturació sobre el total és molt petita. —Quin tant per cent representa? —No arriba a l’1%. —Us sap greu avui haver-vos venut Edi.cat? —No, no. M’hauria sabut greu no haver-ho intentat. Haver-ho venut no em sap greu, perquè era un negoci sense recorregut. La decisió va ser correcta. —Parleu-me d’aquesta idea de crear aliances. —Precisament, el millor valor d’Edi.cat fou que ens va servir per a teixir aliances i coneixences i tenir molta informació de qui era qui i amb què i qui podíem comptar. I vam acabar creant Xarxa de Llibres amb Bromera i Angle. Aquesta comercial també va passar a ser la de més editorials. Avui treballen amb Xarxa de Llibres editorials com ara Viena, Eumo, Símbol, Abadia de Montserrat, Base… Tenim un volum interessant d’editorials independents. És una comercial no vinculada a cap gran grup, té plena autonomia. Enric Faura n’és el director. D’aquest projecte, n’estem molt satisfets i això ens confirma que anem bé. Perquè, o teixíem aliances o ho hauríem tingut molt complicat en un mercat que el 2010 va entrar en recessió. La manera de superar la crisi va ser aliar-nos per defensar-nos. —No n’heu parlat, però una altra raó per a les aliances era no ser en l’òrbita del Grup 62. —La voluntat és no ser en l’òrbita de ningú. Aquesta és la manera que tenim de defensar el nostre projecte de negoci i fer-nos grans. Més tard, el 2012, hi va haver una aliança d’Angle i Cossetània per formar el 9 Grup editorial, en el qual el 2015 es va afegir Eumo. El 9 Grup té un 30% de l’accionariat d’Eumo. També hi vam afegir un projecte de micromecenatge, Quòrum Llibres, amb el qual editem uns deu llibres l’any. —Què permeten les aliances de 9 Grup? —D’entrada, Cossetània, Angle i Eumo compartim despeses d’administració. Això ens serveix per a guanyar eficàcia. A més, les editorials del grup no han perdut la seva personalitat ni la manera de treballar. Són segells molt autònoms. —Optimitzeu recursos però no engoliu. —Exacte, no unifiquem projectes. Enguany, que Angle ha fet vint-i-cinc anys, el protagonisme l’ha tingut l’editora, Rosa Rey, i el seu equip. Treballar d’aquesta manera ens permet també de tenir perspectives més riques sobre els projectes de futur. És cert que això ens ha obligat a redefinir els punts d’intersecció de totes tres editorials. —L’aliança amb Bromera va caure pel camí? —No, perquè amb Bromera continuem vinculats amb Xarxa de llibres. Hi ha moltes menes d’aliances i això és molt important: amb Angle ens vam acabar fusionant, però d’Eumo no en tenim pas el control, el 70% del negoci és de la Universitat de Vic. El tipus d’aliances que es poden fer són molts i tots serveixen i els hem d’anar a buscar. —Quins objectius nous teniu? Com veieu el panorama editorial actual? —Deixant de banda la conjuntura actual que viu Catalunya, el sector editorial ha començat a deixar enrere la crisi. Per una altra banda, internacionalment, el llibre electrònic s’ha estancat. Recordo que deien que el 2020 el llibre electrònic hauria eliminat el llibre de paper. Doncs no, aquesta incògnita s’ha aclarit: ens hem de moure en l’àmbit del paper. Pel que fa al 9 Grup, hem de continuar refermant les línies editorials i incidir amb la màxima ambició possible en el mercat. Ara no tenim en perspectiva noves aliances, tot i que no tanquem mai la porta. Com ja us he dit, n’hi ha de moltes menes i ara us en posaré un altre exemple, que em ve al cap: amb l’editorial Alpina, que teòricament és la competència de Cossetània, hem arribat a un acord per tirar endavant dues col·leccions conjuntament. Aquests anys, consolidant aquest espai, hi hem deixat la pell. —En aquesta darrera època s’ha esdevingut el boom de les petites editorials independents en català. Com el valoreu, aquest fenomen? —M’entusiasmen molts projectes editorials nous, tot i que crec que cal anar en compte de no atomitzar excessivament el mercat. Entre aquestes petites editorials, també hi neixen aliances, només cal mirar-se l’associació Llegir en Català. Van en aquesta línia. L’atomització pot ser un problema que les aliances poden resoldre. Ho repeteixo: les aliances, diverses, són importants per a l’ecosistema editorial català. Hi ha moltes menes i nivells d’aliances, cada editorial s’hi ha de sentir còmoda. Ara, anar sol serà complicat. I un altre factor que vull destacar: la professionalització és bàsica, en el sentit que la gent s’hi guanyi la vida. En una editorial t’hi has de poder guanyar la vida. Ha de ser un negoci, l’ofici. Estan molt bé els projectes editorials que són un complement, però crec de veritat que cal decantar-se per les estructures professionals, que són les que creen el veritable ecosistema. No hem de crear un mercat editorial amateur. Implicaria una economia de resistència. Cal consolidar i fer créixer un món editorial professionalitzat. —No voldria acabar sense parlar de la importància que ha tingut el fet que aquestes iniciatives i projectes editorials hagin sorgit de fora de Barcelona, de diferents llocs del país: Valls, Manresa, Alzira, Vic… —En aquests moments, la tecnologia ens serveix per a crear estructures editorials des de qualsevol indret. Nosaltres n’hem estat actors, d’això. Fora de Barcelona i l’àrea metropolitana han nascut molts projectes i això ja s’ha consolidat. És un fenomen que enriqueix culturalment el país.

Summary: Jordi Ferré: ‘Les aliances són importants per a l’ecosistema editorial català’


El conseller de Territori i Sostenibilitat, Damià Calvet, ha previst que les obres de desenrunament a la C-13 s’allargaran tot el cap de setmana i que la via no es podrà reobrir ‘almenys fins diumenge a la tarda’. La C-13 porta més de 16 hores tallada entre Rialp i Llavorsí (Pallars Sobirà) per una esllavissada de roques. ‘Estem treballant molt ràpidament i intentarem escurçar hores al rellotge. Però les previsions són que es podria donar pas alternatiu a la zona demà cap al tard’, ha pronosticat Calvet. El despreniment de roques es va produir ahir a la tarda al quilòmetre 141,5 de la C-13, a tocar de Llavorsí. Hores d’ara, l’accés a l’estació d’esquí de Port Ainé està garantit, però els conductors han de fer una volta de més tres hores a través de l’Alta Ribagorça i la Val d’Aran per anar a les valls d’Àneu, de Cardós i Ferrera (on hi ha les estacions d’esquí d’Espot, Tavascan i Virós Vallferrera). Els viatgers han de fer una ruta que travessa el Coll de la Creu de Perves, el túnel de Vielha i el Port de la Bonaigua per arribar a Esterri d’Àneu. El sector turístic del Pallars Sobirà tem greus pèrdues econòmiques en plena campanya nadalenca. L’alcalde de Llavorsí, Josep Vidal Bringué, espera que la C-13 es pugui reobrir en les properes hores –a tot estirar durant la tarda d’aquest dissabte- i afirma en declaracions a Rac1 que ‘alguns hotels ja han informat que hi ha cancel·lacions’. No obstant això, Vidal assenyala que el servei de carreteres ‘ha desplegat tots els mecanismes perquè tiri endavant tot plega'” i espera que ‘tot quedi en una anècdota’. ‘Ha plogut molt aquestes darreres setmanes i pot haver fet un efecte que trenqués la penya’, ha reflexionat en veu alta l’alcalde de Llavorsí.

Summary: La C-13 estarà tallada tot el cap de setmana entre Rialp i Llavorsí per una esllavissada de roques


El secretari general del PSOE, Pedro Sánchez, ha advocat avui perquè el PSC es mantingui al govern de Barcelona encara que Ada Colau decideixi cedir espais municipals pel referèndum d’independència. ‘Quan el Partit Socialista s’incorpora a un govern, s’hi incorpora amb totes les conseqüències’, ha afirmat. De totes maneres, Sánchez ha volgut ressaltar que era la seva opinió i que la decisió final l’han de prendre els socialistes catalans. La federació barcelonina del PSC ha avisat diverses vegades que si Barcelona en Comú col·labora amb l’1-O, els quatre regidors socialistes abandonaran el govern de Colau. Tanmateix, Sánchez ha reiterat que el pacte del govern municipal ha de passar ‘per sobre de totes les circumstàncies’, inclòs el referèndum. El secretari general del PSOE ha participat en l’esmorzar informatiu del fòrum Primera Plana, organitzat per El Periódico. Sánchez s’ha dirigit directament a la batllessa i li ha retret que encara ‘no s’hagi posicionat de manera clara’ sobre l’1-O. A més, li ha demanat que faci com els batlles socialistes de l’àrea metropolitana que han decidit no participar en el referèndum.

Summary: Pedro Sánchez creu que el PSC s’ha de mantenir al govern de Barcelona si Colau col·labora amb l’1-O


La consellera de Presidència de les Illes Balears, Pilar Costa, ha informat que la participació en les eleccions al parlament ha caigut de 2,24 punts percentuals. Segons dades de les 18.00, el 44,19% dels electors ja ha exercit el seu dret de vot, cosa que implica un lleuger retrocés comparat amb el 46,35% del 2015. Les dades de participació per illes a les 18.00 són aquestes: A Mallorca s’ha registrat un descens de més de dos punts respecte del 2015 (45,14% enfront del 47,95% de fa quatre anys). A Menorca, a les 18.00 havien votat el 44,65% dels electors, gairebé igual que el 2015 (44,85). A Eivissa, la participació se situa per sota del 40% però creix lleugerament respecte del 2015 (37,73% contra 37,59% de fa quatre anys). A Formentera, a les 18.00 hi havia votat el 37,61%, una dada lleugerament superior a la del 2015 (37,27%). Si ho comparem amb la participació de les eleccions espanyoles del 28-A, s’ha registrat un descens de gairebé deu punts a les 18.00 (44,14% contra el 54,42 de fa un mes). #26M | Illes Balears📊 Participació per circumscripcions fins a les 18 hores:◽ Mallorca, 45,14 % (47,90 %, 2015)◽ Menorca, 44,65 % (44,85 %, 2015)◽ Eivissa, 37,73 % (37,31 %, 2015)◽ Formentera, 37,61 % (37,27 %, 2015) ℹ https://t.co/FSj51fNQB6 pic.twitter.com/Tlb19CpDCn — Govern Illes Balears (@goib) May 26, 2019 Segons la consellera, a les Illes hi han votat 332.356 persones abans de les 18.00 i no s’ha registrat cap incidència rellevant. El cens és de 801.594 votants.

Summary: La participació en les eleccions al Parlament de les Illes Balears cau de dos punts


Després d’un silenci discogràfic de tretze anys, Adrià Puntí presenta el seu nou àlbum ‘La clau de girar el taller’. Però no es tracta d’un disc convencional. Curiosament, la clau per a la seva interpretació es troba en un element extern a l’àlbum. Es tracta del llibre d’edició limitada ‘ Enclusa i un cop de mall’, que conté poemes, dibuixos i fins i tot un altre disc radiofònic del mateix Puntí. El cantautor explica que llibre i àlbum s’han gestat junts, majoritàriament al taller del seu pare, i que són indestriables: l’un és necessari per esbrinar l’altre. Les tretze cançons de ‘La clau de girar el taller’ seran presentades ben a prop de casa seva. Adrià Puntí tocarà aquest vespre a l’Auditori de Girona, estrenant el disc dins el marc del festival Temporada Alta. Fa dos dies va rebre a VilaWeb en un estudi de so de Barcelona. Podeu veure l’entrevista en el vídeo de dalt, o llegir-la: —Fem l’entrevista just en el moment que el president Artur Mas declara al TSJC. Què en penseU? —Vaig fer una cançó l’any 89 que es titulava ‘Motius sense judici, judici sense motius’… Ho resumiria una mica així. Que cadascú interpreti el que és aquesta frase. —El disc parla de ‘novatades’ que els feien als aprenents als tallers. Per exemple? —A vegades, déu n’hi do com n’eren de heavies… Fins el punt que t’esperaven amb una colla, et despullaven i et pintaven la cigala de pintura de mini. —’Sardana en un blues’. De què parla aquesta cançó? —Es pot ballar una sardana en aquesta cançó, tot i que és rockera. Vaig entendre que havia de tenir aquest títol, encara que també té una explicació literària. A la cançó hi surten uns indis, i com a català sempre he sentit que formo part d’una petita tribu. Dibuix i poema inclòs al llibre ‘Enclusa i un Cop de Mall’, d’Adrià Puntí —’Fill de presons’. Com surt? —Doncs un dia jo no em trobava bé: tenia nervis i dolor abdominal. I feia un dia trist i gris i estava angoixat. I vaig decidir que no podia ser, i em vaig posar amb la guitarra i vaig treure una cosa alegre. I no solament em va treure el malestar, sinó que a més ha acabat formant part del disc i és una cançó important. —’Esbrina’. De què parla? —Pot haver-hi punts referents a l’homosexualitat, es pot entendre així, però no necessàriament. També parla que ens esbrinem, que busquem al cor de les persones com som i que ens estiguem de romanços. Tothom tindrà un setembre. No tot és plàcid i dolç i a recuperació hi haurem d’anar tots. —Per què heu anat a crear dins el taller de son pare? —És molt inspirador, molt Max Ernst. Súper ordenat. No hi poso ni música, allà. —Heu dedicat el disc a son pare, força malalt. —És un dels motius pels quals li he dedicat. Com vaig fer per la meva mare, o per mares com la meva mare, he dedicat al meu pare els últims projectes que he fet: comencen amb ‘Incompletament’ i segueixen amb ‘La clau de girar el taller’ i ‘Enclusa i cop de mall’. Prefereixo fer-ho ara que encara està viu, perquè encara conserva tot l’ús de raó. El que passa és que la parla la té fotuda i la mobilitat també. Però he cregut escaient dedicar-li a ell i a pares com ell. —Tindreu fills? —No… De moment encara hi ha temps. —Escriviu grans lletres. Quin llibre recomaneu? —No sóc qui per recomanar… Jo la lectura la feia de molt més jove i ara no estic molt al dia. Sempre repasso. Últimament estic llegint ‘El carter’ de Bukowski… El penúltim que vaig llegir, però, és la biografia aquesta de Neil Young, que no està malament. —Pensàveu que la independència aniria més ràpid? —Pensava que si era el moment, seria més taxatiu. La veig complicada, la cosa. Sembla com si, en l’àmbit esportiu, uns juguessin un partit de tenis i els altres un de Rugby.

Summary: Adrià Puntí: ‘Tothom tindrà el seu setembre’


El president de la Generalitat, Quim Torra, ha convocat la taula de partits per divendres a les 17.00 al Palau de la Generalitat. El primer secretari del PSC, Miquel Iceta, ha explicat aquest matí a TV3 que ja ha rebut la cita, i també ho han confirmat a l’ACN fonts del govern i de la resta de formacions amb representació parlamentària. La de divendres serà la tercera reunió d’aquest espai, on sempre hi han participat representants de JxCat, ERC, PSC i CatECP, però mai ningú de Cs, PP ni la CUP. El govern havia previst celebrar aquesta reunió a principis del desembre passat però s’ha anat endarrerint per les negociacions de la investidura de Pedro Sánchez, i per problemes de calendari dels diferents partits. La primera reunió va tenir lloc l’octubre de 2018, i la segona -i última- el febrer de 2019. La presidenta de Catalunya en Comú Podem al parlament, Jéssica Albiach, ha reclamat que a la taula de partits es preparin els continguts de cara a la reunió de la bilateral entre governs. Albiach creu que aquest espai ja serveix per a parlar-ne i que no caldria impulsar una segona taula de diàleg preparatòria per a la trobada entre executius. ‘No és moment de començar a duplicar’, ha expressat des del faristol al parlament. La CUP, Cs i el PP no hi participaran Tal com ja ha passat en les altres reunions, la CUP, Cs i el PP ja han anunciat que no participaran en la taula de diàleg. La diputada de la CUP Natàlia Sànchez ho ha justificat per la convicció que ‘és una taula on no es pot parlar de tot’, ja que el PSC, que n’és impulsor i hi participarà, no reconeix el dret a l’autodeterminació de Catalunya. ‘No existirà un diàleg real entre iguals si no es reconeix el dret a l’autodeterminació, si no es posa fi a la repressió i si no hi ha un reconeixement de la sobirania del parlament’, ha dit. El diputat del PP Santi Rodríguez ha dit que no cal que esperin cap representant de la seva formació perquè com a molt estarien disposats a parlar ‘del que afecti a tots els catalans’, però en cap cas ‘de fantasies separatistes, com l’autodeterminació, la repressió o l’amnistia’. ‘No ens hi trobaran’, ha dit en conferència de premsa. A més, ha dit que no han estat convidats pel president de la Generalitat perquè consideren que Torra ja no ocupa aquest lloc perquè ‘ha estat inhabilitat’. Lorena Roldán, portaveu de Ciutadans, ha utilitzat el mateix argument per a menystenir Torra. En un piulet s’ha referit a Torra com a ‘ex-diputat i ex-president’ i ha dit que la convocatòria de partits és per a ‘intentar trepitjar, un cop més, els drets dels catalans’. Torra, exdiputado y expresidente, convoca a los partidos al margen del Parlament para intentar pisotear, de nuevo, los derechos de los catalanes. Sánchez ya ha cedido ante el inhabilitado, pero nosotros jamás lo haremos. Por eso, no asistiremos a esta nueva farsa del separatismo https://t.co/qTLLCNG2UF — Lorena Roldán (@Lroldansu) January 14, 2020

Summary: Torra convoca la taula de partits catalans per divendres a les 17.00 a Palau


Una setmana després de la declaració del vice-president Oriol Junqueras al Tribunal Suprem, avui és el torn dels altres empresonats, Joaquim Forn, Jordi Sànchez i Jordi Cuixart. Tots tres havien demanat de tornar a declarar davant del jutge Pablo Llarena arran de la decisió de mantenir-los a la presó el passat 4 de desembre. Serà la segona vegada que declarin davant seu, ja que, segons l’article 400 de la llei d’enjudiciament criminal, un investigat pot declarar les vegades que vulgui. Tanmateix, segons fonts de les defenses dels acusats, el resultat d’aquesta declaració –que no és previst que es resolgui avui– serà el mateix que va tenir la setmana passada Oriol Junqueras: continuar entre reixes sine die. Les expectatives dels advocats perquè Llarena dicti presó eludible amb fiança, tal com va fer amb altres consellers, són baixes. De fet, ahir, El Confidencial publicava en exclusiva que cap d’ells no sortiria de la presó. Expliquen que l’instructor, abans de la declaració, ja té previst de no deixar-los lliures perquè considera que són peces fonamentals en l’estratègia que va culminar la via unilateral amb la declaració d’independència. Tanmateix, avui, els acusats podran explicar-se i ser preguntats per totes les parts sobre els fets en qüestió, que són les protestes i manifestacions ciutadanes derivades del 20 de setembre, quan l’estat espanyol va detenir quinze funcionaris del govern de Catalunya. L’anterior vegada que van declarar davant de Llarena, el 4 de desembre, no van poder referir-s’hi i només els va permetre de parlar sobre les qüestions que afectaven els riscos de reiteració delictiva, de fuga i de destrucció de proves. Llarena va decidir de mantenir-los entre reixes perquè considerava que hi havia la possibilitat, si sortien lliures, que poguessin reproduir-se ‘actes amb greus, immediates i irreparables conseqüències per a la comunitat’. Malgrat les males expectatives, les defenses veuen amb bons ulls que els acusats puguin entrar al quid de la qüestió. És a dir, que defensin que no es va exercir cap violència durant el 20 de setembre i que no hi pot haver reiteració delictiva, contràriament a l’opinió de Llarena. L’estratègia que segueixen és diferent de la de Junqueras. El vice-president va comparèixer la setmana passada al Suprem, però no ho va fer davant de Llarena, sinó de la sala d’apel·lacions, on havia presentat el recurs. D’alguna manera, va intentar de consultar a una instància superior a Llarena perquè revisés la decisió, però aquesta va ser reprovada. Sànchez, Cuixart i Forn, de moment, es guarden aquesta opció, perquè prefereixen poder declarar sobre els fets directament davant del jutge, amb qui encara no han pogut fer-ho. Possibilitats de sortir per anar a plens En cas que Llarena no els deixi lliures, els lletrats podrien sol·licitar que Forn i Sànchez puguin sortir de la presó per recollir l’acta de diputats i també per assistir a plens com el d’investidura. Un pas que ja ha fet l’advocat d’Oriol Junqueras, Andreu van Eynde, qui ha demanat a Llarena el trasllat urgent de Junqueras a Brians 1 o a una presó que depengui de la Generalitat i que el deixi assistir al ple de constitució del parlament del 17 de gener i al posterior d’investidura. De fet, ja hi ha jurisprudència que estableix que un investigat en presó preventiva pot sortir de la presó i presentar-se com a candidat a president. Els fets es remunten al 1987, quan va presentar-se com a candidat a lehendakari Juan Karlos Ioldi, en presó preventiva per col·laborar amb ETA. Posteriorment, va ser condemnat, però en el moment de la constitució del parlament basc la Guàrdia Civil el va acompanyar i custodiar fins al ple.

Summary: Les defenses de Cuixart, Sànchez i Forn encaren la declaració amb poques expectatives que surtin de la presó


Nombrosos vídeos filmats ahir durant la cimera de l’OTAN a Brussel·les han tornat a desfermar un escàndol entorn del president de la Comissió Europea, Jean-Claude Juncker. Als vídeos s’observa perfectament com li costa molt de mantenir-se dret i l’han d’ajudar alguns caps d’estat i de govern. Arran de l’allau de preguntes, una portaveu de la Comissió ha dit que tenia un atac de ciàtica, si bé la cara del president no indica dolor en cap moment. També va dir que Juncker tenia problemes d’equilibri a causa d’un greu accident que el va deixar dues setmanes en coma l’any 1989. La discussió sobre si Jean-Claude Juncker està en condicions de governar o no i les especulacions sobre un possible alcoholisme no són noves, però cada vegada desperten més malestar públic. Sens dubte, el vídeo més conegut és el d’aquesta cimera a Riga, el 2015, on Juncker es comporta d’una manera que es podria qualificar de desimbolta i gens protocol·lària amb els seus col·legues. Una altra vegada, ben sorprenentment, ell mateix va dir al parlament irlandès que no anava embriac sinó que tenia ciàtica, i immediatament afegí que s’hauria estimat més anar begut (vídeo). Els polítics europeus són molt discrets sobre aquesta possible addicció de Juncker, però de tant en tant han fet declaracions comprometedores. L’ex-cap de l’Eurogrup, el neerlandès Jeroen Dijssebloem, va dir a la televisió del seu país que Juncker era un gran fumador i un gran bevedor. La dirigent dels conservadors escocesos, Ruth Davison, va dir que Juncker bevia molt i que no es podia considerar un ‘narrador sincer després d’un bon dinar’. La dirigent populista polonesa Krystyna Pawlowicz va anar més enllà i el va acusar de ser un alcohòlic el dia que es va adormir –amb postures estranyes– a Roma, durant la celebració dels seixanta anys de la UE. Juncker sempre ha negat que tingui addicció a l’alcohol i en aquesta entrevista al diari francès Libération va defensar-se dient que ell té un caràcter molt expansiu que sovint és incomprès. Tanmateix, el periodista que fa l’entrevista explica que durant la trobada ‘va menjar una amanida i es va beure quatre copes de xampany’. Abans d’arribar a la presidència de la Comissió, Juncker va ser primer ministre del seu país, Luxemburg, càrrec que va perdre després d’un gran cas d’espionatge il·legal del qual ell va ser considerat el responsable polític. Pocs dies abans de ser nomenat president de la Comissió, va esclatar l’anomenat LuxLeaks, un gran escàndol que implicava Juncker en pràctiques de paradís fiscal a Luxemburg, en favor de companyies multinacionals. La investigació va demostrar que Juncker, en la condició de primer ministre i ministre de Finances de Luxemburg, havia blocat directives europees per tal d’afavorir grans empreses.

Summary: Reneix el debat sobre el possible alcoholisme de Juncker i si té capacitat per a exercir


Simpatitzants del València CF, del Vila-real CF i del Llevant UE han deixat la rivalitat de banda per unir-se per una causa comuna: l’ús i la normalització de la llengua dels equips de futbol. D’aquesta manera ha sorgit Juga en Valencià, una associació que impulsa accions perquè el català tingui més visibilitat en el futbol. Volen estendre-ho a l’afecció però també als estadis i, fins i tot, a les plantilles dels clubs. Tot va començar fa uns mesos, a partir d’una proposta de Plataforma per la Llengua al País Valencià sorgida dels afeccionats. Una manera d’aparcar les diferències ideològiques i competitives per centrar-se en la defensa de la llengua. A partir d’un grup de WhatsApp, els seguidors dels equips van començar a reunir-se i, finalment, el passat 4 de juliol van constituir-se com a associació. Ara són una trentena de persones, però aspiren a aglutinar molta més gent. Algunes penyes també hi han volgut participar, és el cas de la Tòtil del Llevant i la Colla Blanc-i-Negra. A les comarques de l’Alacantí i del Baix Vinalopó, també s’hi han afegit els seguidors de l’Hèrcules CF, de l’Elx i del CE Castelló. Ara són en període d’inscripció dels socis.

Summary: Impulsen una plataforma per a promoure la llengua als clubs de futbol valencians


La manifestació en suport de Tamara Carrasco i Adrià Carrasco a Viladecans, sota el lema ‘I malgrat tot… seguirem lluitant’, ha començat amb nombroses mostres de solidaritat dels assistents, veïns i gent d’arreu que s’ha desplaçat a la vila de Tamara Carrasco per fer-li arribar l’escalf. Els manifestants han reclamat la llibertat de Tamara Carrasco, present a la capçalera, i el retorn d’Adrià Carrasco. Abans de començar la marxa, la mare de l’Adrià, Núria Tarrés, i Tamara Carrasco s’han fet una abraçada: Fotografia: Albert Salamé La manifestació ha sortit del Pla dels Màrtirs del Setge del 1714, davant el CAP Maria Barnedas. La gent ha recorregut els carrers de la vila fins a arribar a la plaça d’Europa on s’han fet els parlaments. Òmnium Cultural és una de les entitats que hi han participat. També hi ha hagut presència de representants polítics, com ara Laura Borràs, número dos de Junts per Catalunya a les eleccions espanyoles, i Gabriela Serra (CUP). Seguim d'empeus, seguim lluitant. #MalgratTotSeguiremLluitant #TamaraLlibertat #AdriEtVolemACasa pic.twitter.com/9ZrvO4MmNJ — CDR Viladecans (@cdr_viladecans) April 10, 2019 Tamara Carrasco, emocionada, ha agraït l’assistència de la gent de la vila i especialment dels qui hi han acudit de fora. La mare d’Adrià Carrasco, que ha parlat abans de començar la manifestació, ha denunciat la repressió de l’estat espanyol. Ha dit que l’objectiu de la manifestació era difondre encara més la situació que ha de suportar el seu fill. Vegeu-ne ací el vídeo: Som a Viladecans, a la manifestació en suport a la @TamaraVila83 i l’Adri Carrasco. La seva manca de llibertat és la de tots! pic.twitter.com/OUihZ3lY1x — Òmnium Cultural (@omnium) April 10, 2019 Fotografia: Albert Salamé. Els manifestats han cridat: ‘Adri, Tamara, llibertat‘, ‘Independència‘, ‘Tamara, no estàs sola‘, ‘Adri, et volem a casa‘ i ‘Ni Espanya, ni França, Països Catalans‘. Fa un any que Tamara és confinada a Viladecans, després d’haver estat detinguda i posada en llibertat amb la mesura cautelar de no poder sortir de la vila. A Viladecans hi ha pintades com aquesta que ha captat Albert Salamé: ‘Benvinguts a la presó de Viladecans.’ Fotografia: Albert Salamé Els grups de suport de Tamara Carrasco i Adrià Carrasco han organitzat tot un seguit d’actes, ara que fa un any que la Guàrdia Civil va picar a la porta de les casos d’aquests dos membres dels CDR per a detenir-los, acusats de rebel·lió, sedició i terrorisme. El punt culminant ha estat la manifestació d’avui. Però els actes ja van començar amb una jornada antirepressiva a Esplugues de Llobregat, el cap de setmana, en què hi hagué una taula rodona de la mare d’Adrià Carrasco, Núria Tarrés, i més mares de represaliats. Vegeu tot seguit un recull de fotografies de la manifestació d’avui. Són d’Albert Salamé: ‘Aquell dia el tinc gravat amb foc’: Adrià Carrasco i Tamara Carrasco, un any d’exili i confinament El 10 d’abril us esperem a Viladecans. Per l’Adri, per la Tamara, i per totes les encausades anònimes! ✊🏼@EtVolemACasa @TamaraVila83 pic.twitter.com/jL2vqwLOme — Tamara No Estàs Sola (@EstasTamara) March 31, 2019

Summary: La manifestació de solidaritat amb Tamara Carrasco i Adrià Carrasco omple els carrers de Viladecans


Fa cent cinquanta anys del naixement de Luigi Pirandello i Edicions de la Ela Geminada ho commemora publicant en català la darrera novel·la del gran autor italià, en una traducció de Marina Laboreo Roig. El volum arribarà a les llibreries dimecres, 21 de juny. L’argument: Vitangelo Moscarda és una persona aparentment senzilla, que viu de renda gràcies a l’herència del banc fundat pel seu pare. Un dia, la seva esposa li fa notar un defecte físic que fins aleshores li havia passat del tot desapercebut: Vitangelo té el nas lleugerament tort. Aquesta presa de consciència li permet d’adonar-se del fet que tothom al seu voltant té una percepció d’ell del tot diferent de la que ell té de si mateix. A partir d’aquest instant començarà un autèntic viatge d’autodescobriment per indagar qui és ell, realment. Gestada al llarg de gairebé quinze anys i publicada per primera volta el 1925, aquesta última novel·la de Pirandello constitueix la seva obra més madura, un punt de trobada on és impossible de destriar literatura i reflexió. Una autèntica novel·la filosòfica. Llegiu-ne ací el primer capítol. L’editor Oriol Ponsatí-Murlà explica: ‘Edicions de la Ela Geminada ha volgut commemorar el 150è aniversari del naixement de l’escriptor Luigi Pirandello (1867-1936) amb la publicació de la seva última novel·la, Un, ningú i cent mil, que encara no havia estat mai traduïda al català. Des de la distància crítica que proporciona la ironia (uns dels trets que caracteritzen millor l’estil de Pirandello), l’autor ens interpel·la i ens convida a acompanyar el pintoresc Vitangelo Moscarda en les seves reflexions alhora lúcides i perfectament desassenyades.’ ‘Ens fa una il·lusió especial, d’altra banda, que aquesta traducció representi el bateig d’una jove traductora, Marina Laboreo Roig, que s’ha sabut enfrontar al tità Pirandello amb mà experta i rigorosa. Per a tot editor, descobrir un traductor i acompanyar-lo és motiu de joia. I estem ben convençuts que, d’aquí a pocs anys, el nom de Marina Laboreo s’haurà consolidat en el panorama de la traducció literària a casa nostra.’

Summary: Avançament editorial: ‘Un, ningú i cent mil’, de Luigi Pirandello


L’ex-president de l’ANC Jordi Sànchez ha ridiculitzat el fiscal Javier Zaragoza i ha destruït una prova que presentava com a acusació recordant que el president de la sala, Manuel Marchena, va ser objecte dels polèmics whatsapps del portaveu del PP al senat espanyol, Ignacio Cosidó, que es vantava que controlarien la sala del Suprem ‘per darrere’ amb la renovació de la cúpula judicial espanyola. El fiscal ha mostrat a Sànchez un correu electrònic rebut a la seva adreça d’un home que suggeria d’aparcar vehicles particulars davant dels col·legis electorals per a impedir l’actuació de la policia espanyola durant el Primer d’Octubre. Sànchez ha dit que, com Marchena, ignorava el contingut del missatge i, fins i tot, ha demanat que es comprovés si va arribar a llegir-lo. Vegeu-ho ací:

Summary: Sànchez ridiculitza el fiscal aprofitant l’escàndol de Marchena amb els whatsappa


‘L’anarco-independentisme és la barreja, una mica estranya però molt més constant que no pensaríem, dels processos d’alliberament nacional i l’anarquisme com a tal.’ Així el defineix Jordi Martí Font (1969), autor de Llibre Negre (Calumnia Edicions, 2018) obra documentada en tres volums que recopila els texts i autors d’aquest corrent polític minoritari però constant. A les llibreries més destacades ja és possible de trobar-ne el primer volum. Jordi Martí Font té un màster en crítica literària, és doctor en filologia catalana a la Universitat Rovira i Virgili i regidor de la CUP a l’Ajuntament de Tarragona. Fa anys que escriu al bloc Prenent la paraula i el 2017 va publicar Visca la Terra i Visca l’anarquia (Calumnia Edicions), texts teòrics propis. A banda, deu anys abans havia participat en la reedició de l’obra més coneguda de l’anarco-sindicalisme, Anarquisme i Alliberament nacional, del 1987, i accessible sencer a la xarxa (en pdf). Però ara Martí Font no ha fet un llibre de texts propis, sinó que n’ha anat a recopilar dels altres autors del 1842 fins al 2018. El primer volum arriba fins l’any 1936. En són els orígens, antecedents i precursors. Origen del mot ‘La paraula “anarco-independentisme” neix el 1986 en una trobada a Guasila, Itàlia, on grups d’aquesta tendència d’arreu del món, menys d’Àsia, es reuneixen per primer cop i acaben dient que serà el terme que utilitzaran a partir d’aleshores. Abans es feien servir expressions com “anarquista catalanista”, “catalanisme llibertari”, “nacionalista anarquista”, “valencianisme àcrata”… Jo en aquest recull incloc anarquistes independentistes de fa més d’un segle, els orígens diguem, però també gent que, sense ser-ho, marquen un primer camí’, diu Font. Gent com per exemple Pi i Maragall i el seu concepte de federalisme. La cuidada edició de l’editorial mallorquina Calumnia inclou una cinquantena de texts, la font d’on els treu i un petit comentari de cadascun que, de manera molt concisa, curta i documentada, contextualitza i comenta tant el text com l’autor. I és realment sorprenent les coses que ha arribat a trobar en els set anys que fa que els recopila. Per exemple, Emili Guanyavents (1860-1941), autor de les paraules dels Segadors, va ser primer poeta anarquista i després es passà al catalanisme. ‘Per què en coneixem el vessant catalanista, però no pas l’anarquista?’ es demana Martí. O Salvador Seguí, el Noi del Sucre. Llibre Negre recull per primera vegada les dues famoses conferències d’aquest màxim exponent de l’anarquisme. Van ser a Madrid el 1919 i hi va deixar clara la seva posició. ‘Publico els dos texts coneguts’, diu Martí Font. ‘Primer, el publicat el 1957 al llibre Apòstols i Mercaders de Pere Foix. Molt controvertit per si va escriure de memòria les paraules de Seguí. Però també tenim la “conferencia tomada taquigráficamente” que Dolors Marín inclou a Anarquistes: un segle de moviment llibertari a Espanya (Ariel, 2010).’ En aquesta conferència Seguí diu: ‘Sabeu qui serien els primers de no acceptar la independència de Catalunya? Nosaltres, no; de cap manera; nosaltres ens entendríem molt bé i aviat amb la burgesia catalana. Sabeu, insisteixo, qui serien els primers de no acceptar la independència de Catalunya? Els mercaders de la Lliga Regionalista.’ Un altre cas, el resseguim al Chornaler, revista valenciana anarquista editada el 1883 en perfecte català i que comença així: ‘Companys, nosatros com vosatros, havem nascut en la misèria, no hem recibit més instrucció que la que proporciona el mànec d’una lligona o altra ferramenta pesà, ni més lliçons de moral, que les dures excitacions del burgès.’ Pere Coromines, pare del famós filòleg Joan Coromines, també surt a la llista. Diu Martí: ‘Vols creure’t que el seu fill va fer eliminar els escrits anarquistes de son pare a les obres completes que va compilar? Els va esborrar! Coromines pare tenia grans afinitats anarquistes i independentistes. L’acaben detenint el 1896 i el torturen a Montjuïc, com tants altres anarquistes.’ Garcia i Oliver i Francesc Macià. El primer, icona anarquista al costat de Durruti. El segon, independentista. Tots dos es van trobar a París el 1925 amb l’objectiu d’organitzar un alçament militar conjunt d’anarquistes i independentistes contra el dictador Primo de Rivera, com explica Garcia i Oliver a les seves memòries, El Eco de los Pasos. I ara aquest nou llibre recull la troballa de Marc Santasusana, autor de Quan la CNT cridà independència (Base, 2016). L’investigador ha trobat el text del pacte, que funda el Comitè d’Acció de la Lliure Aliança del 1925. Hi llegim: ‘Els obrers es comprometen a ajudar els separatistes d’Euskadi i Catalunya a l’establiment de les Repúbliques independents d’ambdós països i els separatistes a donar-los una situació legal en llurs països ja lliures i concedir una amnistia a tots els encausats.’ Al final els anarquistes no van participar dels Fets de Prats de Molló del 1926, que finalment Macià va dirigir en solitari. Joan P. Fàbregas, el 1932. Joan P. Fàbregas va ser un economista anarquista de la CNT i alhora independentista. El 1932 publicà Les possibilitats econòmiques d’una Catalunya independent. I quatre anys més tard va signar juntament amb el president Tarradellas el decret de col·lectivitzacions, un dels grans passos del moviment obrer d’aleshores. Aquests són alguns de la cinquantena d’exemples del llibre, juntament amb texts de Salvat-Papasseit, Cels Gomis, Felip Cortiella o Joan Maragall, de qui es pot llegir l’article El alma catalana, on apareix per primera vegada la màxima ‘dins de cada català hi ha un anarquista’, que ha arribat fins avui. L’excepció d’una regla Segons Martí, ‘aquest llibre és l’explicació de l’excepció. Perquè part del moviment llibertari ha estat espanyolista, i ho dic amb totes les lletres. Nacionalisme conscient o banal, però nacionalisme espanyol al cap i a la fi. Ara, les excepcions són molt més constants i persistents que la gent pot creure. Per exemple, l’11 de setembre de 1936 la FAI fa un comunicat que és flipant. Hi diuen que el 19 de juliol de 1936 és la torna de l’11 de setembre de 1714. Però una cosa és ser excepció tossuda i constant i l’altra fer-nos creure, per exemple, que l’anarquisme a Catalunya va arribar gràcies a la immigració. Aquesta és una absurditat de les més grosses. L’anarquisme català, catalanista o no, s’ha volgut amagar; conseqüència d’una reconstrucció històrica feta per un catalanisme conservador de dretes i una universitat controlada pel marxisme. I un dia o un altre hauríem de començar a carregar-nos-ho. Hem tingut la sort absoluta de personatges com Josep Termes, Dolors Marín o Xavier Díaz (i molta gent més) que neguen la premissa falsa.’ No són els únics. El llibre documenta la reacció verbal d’Alfonso Guerra (PSOE) a la possible declaració d’independència de Catalunya de 2017: ‘És el renaixement de l’anarquisme català’ Segon i Tercer volum. El segon i tercer volum encara no són al carrer i abastaran del 1936 fins al 2018, amb l’eclosió d’organitzacions i autors específicament anarco-independentistes. ‘La primera que trobem és Germania, al País Valencià. Preconitzen l’anticapitalisme i volen la independència del País Valencià i la confederació dels Països Catalans. Són un partit antiautoritari amb Josep Vicent Marqués com a personatge principal. També hi veureu personatges com Ramon Barnils, Eva Serra, o Ricard de Vargas Volarons. Col·lectius com Ikària, Negres Tempestes, o l’origen de l’MDT, en què participen IPC, PSAN, però també el FACC, amb anarquistes dins.’ Rosa dels Vents A la coberta del llibre, hi apareix una Rosa dels Vents de color vermell, que, de mica en mica, es va convertint en un dels símbols de l’anarco-independentisme i es va veient més a les manifestacions.

Summary: Orígens de l’anarco-independentisme


Tant homes com dones solen negar l’existència de discriminació en la universitat. Aquesta situació és invisibilitzada en major part pel professorat més jove o amb menor antiguitat, qui percep amb menor intensitat aquest problema (Matus i Gallego, 2015). El concepte «sostre de vidre» comença a utilitzar-se a partir de la dècada dels vuitanta; s’entén com una barrera invisible, delimitada i sòlida (Morrison, White i Van Velsor, 1987) que impedeix les dones promoure’s fins als càrrecs més alts de l’estructura piramidal de les organitzacions laborals. No obstant això, es tracta d’un terme que alberga una major complexitat: en primer lloc, encara que és sòlid i pràcticament infranquejable, és permeable. Com que és de vidre es pot trencar i, de fet, com mostren les xifres, s’està trencant. No obstant això, per poder trencar-lo les dones han de desplegar significativament millors resultats que els seus iguals barons i en molts casos els és necessari adoptar rols diferents de les dones que no ascendeixen. En segon lloc, tampoc es presenta en un camí únic blocat, tancat i fàcil d’identificar, sinó que hi ha distints camins que no condueixen al cim, la qual cosa a vegades s’ha denominat «laberint de vidre» (Ballarín, 2005). Finalment, no és una sola barrera, sinó un conjunt de dificultats que tenen la característica de ser additives, i que donen lloc a la connexió amb el fenomen dels «terres enganxosos», consistents en la dificultat d’eixir dels llocs més baixos (Torres i Pau, 2012). La bibliografia sobre la discriminació laboral per raó de gènere és extensa. N’hi ha molts, d’autors i autores que s’han preocupat per la subrepresentació de les dones en els estrats més alts de la piràmide organitzacional. Són nombrosos els estudis i recerques que aporten informació molt rellevant a la matèria. A pesar d’això, són escasses les ocasions en què el tema és abordat de manera exclusiva i en profunditat. D’altra banda, la bibliografia en revistes d’alt impacte sobre aquesta temàtica a Espanya és escassa (Matus i Gallego, 2015). No obstant això, els estudis nacionals tenen una àmplia i reputada trajectòria. La major part de la literatura es dedica a la descripció i mesurament del fenomen; no obstant això, com nombrosos autors i autores confirmen, cal fer investigacions empíriques que incidisquen sobre les causes i barreres del sostre de vidre en l’àmbit acadèmic, més enllà de l’anàlisi de xifres estadístiques. Únicament coneixent i analitzant la situació en profunditat es podran dissenyar i aplicar polítiques i mesures d’intervenció que eliminen les situacions de desigualtat entre homes i dones. Les conclusions presentades per aquelles persones que s’han ocupat d’analitzar i detectar les barreres i obstacles del sostre de vidre en l’acadèmia són diverses, igual com les classificacions que han estat plantejades, i no hi ha un consens sobre quines són les principals causes del fenomen. La falta de suport a les doctorandes El títol de doctor o doctora és el màxim grau possible en l’actual sistema universitari i acredita formalment la capacitat investigadora en una àrea científica. Tenint en compte que el punt clau assenyalat com el començament del sostre de vidre en la carrera acadèmica i científica és la lectura de la tesi doctoral, cal preguntar-se quins poden ser els motius perquè les doctorandes abandonen la seua carrera en major grau que els seus companys doctorands. La literatura ha manifestat l’existència de sistemes de cooptació en les universitats. En un àmbit en què es podria esperar que es constituïra com un espai d’igualtat, s’està produint la ineficàcia del sistema meritocràtic, la qual cosa posa en dubte la seua objectivitat. Sánchez, De la Rica i Dolado (2011, p. 12) constataven que la probabilitat que un home titular d’universitat fora promogut a catedràtic era 2,5 vegades major que la d’una dona en semblants característiques familiars, laborals i personals. Així doncs, es confirma l’existència d’un biaix de gènere en l’avaluació del mèrit científic. Llegiu l’article complet en la web de Mètode. Nazareth Gallego-Morón. Diplomada en Educació Social i Treball Social. Màster en Gènere i Igualtat i doctoranda en el Programa Desenvolupament i Ciutadania de la Universidad Pablo de Olavide (Sevilla, Espanya). Actualment gaudeix d’una beca de col·laboració concedida per concurs de mèrits en el Màster en Gènere i Igualtat d’aquesta universitat. És membre de l’Observatori GEP&DO (Gender, Economics, Politics and Development Observatory) i del Grup d’Investigació EcoEcoFem (SEJ507) «Economia ecològica, feminista i desenvolupament» de la Universitat Pablo de Olavide. Què és Mètode?

Summary: Trencant el sostre de vidre


El PP i Ciutadans han segellat l’acord que han assolit per dirigir els quatre anys vinents la Diputació d’Alacant. Així ho ha explicat el virtual president de la institució provincial, Carlos Mazón, del PP, després de signar el document de l’acord a Elx, concretament al Museu Escolar de Pusol. Ho ha fet amb el síndic de Cs a les Corts Valencianes, Toni Cantó, davant el president provincial del PP, Eduardo Dolón, i del batlle alacantí, Luis Barcala, entre d’altres. El ple de constitució de la nova corporació provincial, que inclou l’elecció del president, es farà divendres que ve a les 12.00. Mazón ha recalcat que en els dies vinents començarà una nova etapa ‘apassionant’, una de les legislatures amb ‘més expectatives’, on PP i Cs ‘se senten amb força per afrontar el repte’. També ha assenyalat que les dues formacions han posat en comú ‘el que ens uneix i aparcat els matisos diferents que existeixen en ser partits diferents’. La setmana vinents se signarà el decret del repartiment de competències i ha assenyalat que pot ser que hi hagi canvis amb l’objectiu d’aconseguir la ‘millor Diputació possible’, coordinada i per tal de rellançar les oficines comarcals com a ‘exemple’ de vertebració. Per la seva banda, Toni Cantó ha afirmat que podrien haver donat suport al PP o al PSPV però ha aclarit que ‘tenien clar que no estarien amb els socialistes, que en el govern valencià s’alien amb els populistes de Podem i els nacionalistes de Compromís’. ‘Ha estat un espectacle vergonyós el repartiment de butaques i càrrecs en el govern del Botànic’, ha apuntat el polític de la formació taronja. Cs comptarà amb dos representants en l’equip de govern. Un en Infraestructures i un altre a Cultura i a l’observatori de Transparència. En temes culturals, Cantó ha criticat la ‘mania’ del Consell de ‘programar per als seus’ i, en aquest sentit, ha deixat clar que programaran per a tots i en totes les llengües, ‘sense importar a qui votin’. D’altra banda, sobre els 500.000 euros no justificats pel PP a la Diputació, Mazón ha destacat que ‘s’ha complert la llei’, mentre que Cantó ha apuntat que aquest tema ‘no és competència’ de Cs sinó allò que es va a fer a partir d’ara. ‘Cada euro utilitzat serà auditat. S’ha de respectar escrupolosament la legalitat’, ha dit.

Summary: PP i Cs tanquen un acord a la Diputació d’Alacant


Dos grups polítics que donen suport al govern espanyol li demanen sobre les obres d’ampliació de l’aeroport de Palma. Les diputades d’Unides Podem Antònia Jover i Lucía Muñoz, al costat del diputat Juantxo López de Uralde, han registrat preguntes al congrés espanyol, adreçades al govern. Li demanen si sap les intencions d’Aena d’ampliar Son Santjoan i si la considera necessària, l’ampliació. En la mateixa línia, Esquerra ha demanat al govern espanyol si considera necessari d’ampliar l’aeroport. La diputada republicana Marta Rosique ha sol·licitat les respostes per escrit i ha advertit que trobarien l’oposició del seu partit. Ha instat el govern espanyol a aturar les obres si realment vol lluitar contra el canvi climàtic. Les diputades de Podem han fet servir arguments semblants en sengles escrits. ‘La prevista ampliació de l’aeroport de Palma per a augmentar l’espai aeri, els camps de vols, la plataforma d’avions, la terminal, l’aparcament de vehicles i els accessos van en contra de la lluita contra el canvi climàtic’, diuen. Podem assegura que aquesta ampliació és totalment innecessària i detalla que les noves pistes d’enlairament farien créixer la capacitat de l’aeroport d’un 12% i la d’espai d’estacionament per a l’embarcament i desembarcament d’un 15,79%. La de l’edifici processador augmentaria d’un 29% l’activitat comercial i es crearien 1.712 noves places d’aparcament.

Summary: ERC i Podem demanen al govern espanyol per l’ampliació de l’aeroport de Palma


L’ampolla du escrita amb guix i bona lletra les paraules ‘garnatxa’ i ‘carinyena’. El color del vi és com una premonició de tot allò que ha de venir a continuació: profund i fresc a la vegada. Pur Priorat al cor de Barcelona per a celebrar un renaixement literari empordanès. També hi ha ampolles dins glaçoneres amb garnatxa blanca. El vi negre procedeix del celler Vall Llach. El blanc d’un altre productor de Porrera, ‘perquè de blanc en fem molt poquet i quan s’acaba, s’acaba’, ens diuen mentre ens expliquen què menjarem per començar i quins plats podem triar per continuar. Qui ha ajuntat a taula una representació nodrida dels periodistes culturals del país és Maria Mercè Roca. L’avinentesa s’ho val, torna a la novel·la amb Al final t’agradaré (Rosa dels Vents) després de nou anys sense tocar el gènere i pràcticament sense escriure si descomptem un llibre de relats anterior. Perduda entre les vicissituds de la política, primer al parlament (elegida com a diputada per Esquerra Republicana de Catalunya), ‘en temps del tripartit, quan ens deien que érem el Dragon Khan’, i després en la foscúria de l’oposició a l’Ajuntament de Girona. L’ataquem sense que tingui temps de menjar res més que unes quantes olives i ens explica que torna a fer classes de català per a adults. ‘Abans vaig tenir molt èxit i vaig deixar-ho tot per escriure, que és quelcom que ara no recomanaria a ningú. Això era fa trenta-cinc anys i tenia clar que només em volia dedicar a escriure, però ara sóc molt feliç ensenyant la llengua a gent de tot el món que fa un gran esforç per a aprendre català, sobretot quan la seva gramàtica no és la nostra i quan a més a més són grans. Les aules són petites babels i m’he de treure el barret davant la tenacitat de tots aquests alumnes perquè les llengües no són fàcils.’ Maria Mercè Roca tenia ganes de tornar a l’honestedat de la literatura, tot i que comença afirmant: ‘Fa molt que no formo part d’aquesta moguda que és escriure, les presentacions i els mitjans ara em fan una mica de vertigen, però escriure és el millor que he fet a la meva vida i el retorn ha estat molt plaent.’ Pel camí ha deixat la política, que abandona una mica decebuda i amb un ‘el projecte ja no m’interessava tant’, amb el qual procura de llimar la distància entre l’equip municipal d’Esquerra i la cúpula dirigent. ‘Si els teus no creuen que pots guanyar, llavors no hi ha la confiança imprescindible per a poder continuar en un equip.’ Així, abandona la primera fila activa d’un partit que s’ha nodrit de nombrosos escriptors i intel·lectuals aquests darrers temps. ‘A mi m’és impossible escriure mentre estàs activa en política; la política ocupa totes les hores del dia.’ Encara fa dos comentaris durs sobre el seu pas per les institucions: ‘Mentre era al parlament nosaltres governàvem i vàrem poder fer coses i impulsar alguna llei important per a la cultura del país, però estar a l’oposició, encara que sigui en un ajuntament, és anar sempre a la contra i això no em va acabar d’agradar. És molt més agradable l’honestedat de la literatura, no hi ha res més personal. En la política he procurat fer-ho tan bé com podia, tant al parlament com a l’ajuntament.’ Decidim que és el moment de fer una pausa, que pugui menjar alguna cosa, que pugui tastar el vi que marida a la perfecció amb els formatges, la coca de vidre amb tomàquet, la patata emmascarada… i llavors sí, llavors és l’hora de parlar del perdó. I de les relacions humanes. Perquè és més o manco d’això de què tracta aquest retorn a la novel·la en forma de Al final t’agradaré. Hi ha dos protagonistes, la Rosó i l’August, un matrimoni separat, i hi ha trenta-cinc anys que són cabdals en la història del país: ella va fer carrera de turisme a Girona, hi apareix la mort de Franco, lliuraments de premis literaris, els Jocs Olímpics, els negocis pocs clars de l’August en la construcció just abans del gran esdeveniment, les crisis, les crisis de parella, les separacions, més dones, Girona, Barcelona i aquest perdó que l’August vol obtenir de la dona i que el lector no sabrà mai si aconsegueix o no. Si Maria Mercè Roca havia estat molt sovint una narradora d’espais de temps delimitats i concrets, abastables en una sola narració, ara ha volgut fer un pas endavant en la seva obra i mostrar-nos un gran període cronològic per a repassar els grans canvis a casa nostra mitjançant aquesta parella tan singular de protagonistes. I ho fa mentre recorda que el perdó i la manera com gestionem els perdons és un dels grans temes de la societat contemporània. Hi ha algunes coses de Maria Mercè Roca en aquesta protagonista: ‘Penseu que ella estudia quan jo més o menys vaig deixar Portbou per anar a Girona. Quan va morir Franco jo treballava a la Cambra de Comerç i pensava que potser ens donarien festa per poder tornar al poble, com jo volia, però no me’n van donar. A Girona llavors hi havia molts de franquistes, encara que pugui no semblar-ho, i encara ara n’hi ha.’ Però també hi ha coses viscudes per ella en la construcció del personatge de l’August. Explicada la novel·la i abans no es refredin, és l’hora d’anar degustant els segons plats. Ara la conversa es multiplica i s’atomitza, es parla amb els companys, i just abans de les postres l’autora tornarà a centrar l’atenció. Abans hi ha hagut algunes tafaneries interessants. S’ha parlat de crítiques demolidores aparegudes aquests darrers dies i també de les enveges que ha suscitat Enric Casasses obtenint el Premi d’Honor de les Lletres Catalanes. S’ha parlat de llibres que acaben d’aparèixer i d’alguns altres que es publicaran els dies vinents i s’ha constatat, entre tots plegats, que som un país molt petit i ple de misèries morals i que de vegades els poetes poden clavar els ganivets molt fondo, sobretot quan empren paraules esmolades. També hi ha hagut la sorpresa d’un periodista cultural veterà demanant un segon per recomanar ‘un llibre de contes publicat per una editorial d’aquestes a les quals mai no fem cas’. L’editorial és Voliana (a qui en aquesta casa sí que n’hi fem) i el llibre, La parla ardent, de Jaume Ferrer. Segurament és la mescla fecunda de garnatxa i carinyena que ha destapat algunes petites capses de Pandora abans Maria Mercè Roca no torni a prendre la paraula per recordar-nos que ara té seixanta-un any i que creu que és quan la gent es fa gran que fa les millors novel·les. Confessa que ha llegit poc les dones que la segueixen, amb excepció de Bel Olid, i es posa a recordar bons temps: ‘Quan vaig guanyar el Sant Jordi el 1992 amb Cames de seda se’n van vendre 50.000 exemplars. Això s’ha acabat, allò eren altres temps, i entenc que hi pugui haver companyes que no vulguin escriure o escriguin poc perquè hi ha hagut aquest canvi de paradigma. I això és una llàstima, perquè quan ets gran és quan ets millor, però jo entenc que als mitjans i a la gent en general els puguin fer molta gràcia els joves que escriuen.’ Es posa seriosa quan parlem de la manera com sovint els mitjans maltracten els escriptors sèniors de la nostra literatura i explica: ‘Tot depèn també de la manera de posicionar-te com a escriptora, hi ha qui no para de fer una exhibició impúdica de tot allò que fa i jo ni tan sols penso a fer una piulada dient que ha sortit el meu llibre, perquè vendre’l no és la meva feina, només faltaria també haver de fer això a més d’escriure’l.’ Sort que arriben les postres. Però falten menys de dos mesos per a Sant Jordi i és inevitable que tothom tregui les urpes, inclosos els periodistes culturals, que a més a més de celebrar el retorn d’una de les grans escriptores nostrades hem pogut fer safareig. Ai, aquests vins del Priorat…

Summary: El renaixement literari de Maria Mercè Roca i l’adeu a la política


Tres manifestants hongkonguesos han estat ferits de bala per la policia. Els agents han disparat amb foc real per dispersar les protestes que hi havia convocades, fet que ha desencadenat el caos. L’incident ha tingut lloc a la zona oriental de l’illa d’Hong Kong, segons el diari local South China Morning Post, que ha assenyalat que un dels manifestants havia estat traslladat a un hospital per operar-lo del ronyó i el fetge. El jove, de 21 anys, és ingressat a la unitat de vigilància intensiva a l’hospital, on s’ha fet una concentració de protesta. Imatges emeses per Cable TV mostren un home estirat sobre un bassal de sang amb els ulls oberts. La policia d’Hong Kong ha confirmat que havia fet servir munició real durant els incidents i ha negat a South China Morning Post cap enduriment de la resposta dels agents arran de la visita a Pequín de la cap de govern de Hong Kong, Carrie Lam, la setmana passada.

Summary: Tres manifestants ferits de bala per la policia d’Hong Kong en una altra jornada de protestes


Es reprodueix l’obra de l’artista que va pintar al 1989 a la plaça Salvador Seguí.

Summary: El mural de Keith Haring torna al Raval


Lluís Llach va afirmar anit al Programa ‘FAQS‘ de TV3 que els partits espanyolistes preparen un cop d’estat. I va suggerir una estratègia intel·ligent per part de Catalunya. Poques hores abans del començament de la manifestació de PP i Cs amb l’extrema dreta, Llach va enviar un missatge d’alerta a la ciutadania i els partits polítics. Vegeu ací el vídeo: "Volen aplicar un cop d'Estat institucional o no, ho tenen tot determinat. Hem de calcular molt bé els nostres temps" @lluis_llach a #FAQSfelónTV3 ▶ https://t.co/TcLphu6CO5 pic.twitter.com/Xb0fGofq50 — Preguntes freqüents (@FAQSTV3) February 9, 2019 Llach també va criticar la nul·la predisposició del president espanyol a aprovar el pressupost amb els partits independentistes i va denunciar el doble joc de l’executiu després del trencament del diàleg per part del PSOE. "Pedro Sánchez no ha volgut mai aprovar els pressupostos amb els independentistes" @lluis_llach a #FAQSfelónTV3 ▶ https://t.co/TcLphu6CO5 pic.twitter.com/n2FqEmTMiT — Preguntes freqüents (@FAQSTV3) February 9, 2019 També va apuntar els dos camins per a fer front a l’amenaça de l’espanyolisme. ‘La mobilització i la internacionalització o la rendició’, va dir. "L'única possibilitat és la mobilització i la internacionalització o la rendició. No vull tornar als anys 70" @lluis_llach a #FAQSfelónTV3 ▶ https://t.co/TcLphu6CO5 pic.twitter.com/Nmon3njotW — Preguntes freqüents (@FAQSTV3) February 9, 2019 A més de dirigir les seves crítiques als mitjans de comunicació espanyols que han generat el debat contra Catalunya a l’estat espanyol, Llach també va demanar a Europa si acceptava aquesta involució democràtica. "Europa haurà de decidir si accepta tenir una Turquia al sud" @lluis_llach a #FAQSfelónTV3 ▶ https://t.co/TcLphu6CO5 pic.twitter.com/A8BRWE4dXc — Preguntes freqüents (@FAQSTV3) February 9, 2019 Abans d’acabar, també va fer un repàs de què va ser la transició espanyola. Responsabilitza Felipe González i el PSOE de no haver-se desembarassat dels poders franquistes i recorda el paper del rei espanyol a Catalunya i el País Basc. "Al 78 hi ha uns pactes de supervivència del franquisme. M'indigna que Joan Carles es reuneixi amb els líders polítics dient que no pot frenar els militars si no es fa alguna cosa amb Catalunya i el País Basc" @lluis_llach a #FAQSfelónTV3 ▶ https://t.co/TcLphu6CO5 pic.twitter.com/EEXNrlW56b — Preguntes freqüents (@FAQSTV3) February 9, 2019

Summary: La gran lliçó de Lluís Llach: ‘Volen fer un cop d’estat i hem de calcular bé els nostres temps’


Els regidors de l’Ajuntament de Barcelona han suspès la seva agenda pública per la vaga general del 21 de febrer. Des del consistori s’ha facilitat que es poguessin canviar les reunions o trobades de consells programades per aquell dia. Ho ha explicat a TV3 l’alcaldessa de Barcelona, Ada Colau, que ha apuntat que l’Ajuntament com a tal no pot adherir-se a la convocatòria perquè no és dels sindicats majoritaris. En tot cas, sí que es garanteix que qualsevol treballar que vulgui exercir el seu dret a vaga ho faci. El govern del Consell Comarcal d’Osona també se suma L’equip de govern del Consell Comarcal d’Osona ha decidit sumar-se a la vaga convocada dijous en protesta pels drets laborals i pel judici de l’1-O. A través d’un comunicat, els consellers de PDeCAT, ERC i independents que formen el govern han manifestat ‘el suport als presos polítics així com el total desacord amb la judicialització d’uns fets que volien donar veu al poble per decidir lliurement el futur del país’. Concretament, els consellers amb cartera se sumaran a la vaga a títol individual i no cotitzaran a la Seguretat Social.

Summary: Els regidors del govern de Barcelona suspenen la seva agenda pública per la vaga del 21-F


El raper mallorquí Valtònyc, exiliat a Bèlgica des del maig del 2018, ha compost una cançó inspirada en les manifestacions que hi ha hagut a Catalunya els últims dies després de conèixer-se la sentència del procés. Porta per títol Revolta Tsunami: ‘Quantes vegades més us ho havíem de dir? Que si perdem la por, us fotem els somnis. Revolta a fora, revolta a dins!’, comença la cançó. Sobre els incidents viscuts, el raper és clar: ‘Quedem els violents perquè heu tancat els pacífics, malparits’.

Summary: Valtònyc posa música a la ‘revolta’ del Tsunami


José Luis de la Peña Vela és l’ambaixador espanyol a Ljubljana que haurà de comparèixer davant el ministre d’Afers Estrangers d’Eslovènia perquè li expliquin com va ser el procés d’independència. Mitjans eslovens diuen que la reunió és a petició del ministre –la Moncloa ho contradiu– i que vol deixar-li clar que Eslovènia no va actuar de manera violenta per independitzar-se, sinó que es va defensar de l’atac de l’exèrcit iugoslau. De la Peña és un diplomàtic consagrat. De fet, li ve de família. El seu pare, José Luis de la Peña Aznar, va treballar per al franquisme i va ser ambaixador a Etiòpia, entre més països. El fill va continuar les passes del pare i, gràcies al règim de la dictadura –concretament, del ministre d’Afers Estrangers franquista, Pedro Cortina–, va entrar en el cos consular el 1974. Era a les acaballes del franquisme, però encara amb la dictadura ben vigent. Igual com els jutges, policies i molt polítics, els diplomàtics també van reciclar-se amb l’arribada de la democràcia. De la Peña va tenir una carrera de prestigi i va ser ambaixador a Caracas, els Estats Units i Córdoba (Argentina) i també representant permanent d’Espanya davant la Unió Europea. Va ser cònsol general a Hendaia i director del gabinet del ministre d’Afers Estrangers, amb Abel Matutes, durant la presidència de José María Aznar. També ha dedicat bona part de la seva carrera a professionalitzar la diplomàcia i el protocol. Per això va ser introductor d’ambaixadors i director general de Protocol, Cancelleria i Ordres. I, posteriorment, director de l’Escola Diplomàtica de Madrid. Entremig, De la Peña va demanar una excedència i el va fitxar Repsol, una de les companyies espanyoles que més fortuna ha fet a l’Amèrica del Sud i que De la Peña coneixia bé. Hi va estar durant cinc anys, treballant com a director de Relacions Exteriors i Protocol. L’enfrontament amb Kučan El 2015 va ser nomenat ambaixador a Eslovènia pel PP, el partit al qual sempre ha estat vinculat. Tanmateix, no és pas una destinació fàcil per a un diplomàtic espanyol, perquè Eslovènia és un país que sempre ha manifestat simpatia pel procés català. Arran d’aquest fet i dels empresonaments dels polítics catalans, l’any passat De la Peña va arribar a enfrontar-se amb l’ex-president Milan Kučan, l’home que va dur Eslovènia a la independència el 1992 i que ha esdevingut una autoritat moral i política al país. L’origen de la polèmica va ser una taula rodona sobre la situació política a Catalunya organitzada per Forum 21, una societat presidida per Kučan. Fou a Ljubljana, el 14 de desembre de 2017, pocs dies abans de les eleccions catalanes. Amb les conclusions extretes en el debat, en què va participar l’eurodiputat català Ramon Tremosa, Kučan es va comprometre a enviar-ne una carta a l’ambaixador espanyol. I així ho va fer, públicament, per mitjà dels diaris Dnevnik i Mladina. Kučan hi denunciava l’existència de presos polítics i demanava que en la campanya electoral es respectessin els drets de tots els partits polítics, que el resultat de les eleccions fos reconegut pels implicats i que, d’allí, en sorgís un diàleg polític. Aquests comentaris no van agradar gens a l’estat espanyol i, pocs dies més tard, l’ambaixador José Luis de la Peña va respondre a Kučan amb una carta. No passa pas gaire sovint que un ambaixador faci retrets públics contra polítics del país amfitrió, oimés si tenim en compte la reputació de Kučan. El to de De la Peña va ser dur: ‘Atesos els vostres evidents prejudicis sobre l’afer, crec que no val la pena d’estendre’m a respondre una per una a totes les vostres afirmacions i acusacions.’ Sobre l’afirmació de Kučan que hi ha presos polítics, De la Peña va dir: ‘És una temeritat sense fonaments que no pot explicar-se més enllà de la més absoluta ignorància en el dret.’ I al final feia una amenaça, dient que actituds com la seva podien malmetre les relacions entre l’estat espanyol i Eslovènia: ‘Em fa l’efecte que, amb la vostra actitud sobre Catalunya, no contribuïu positivament a aquesta bona relació, sinó que la poseu en perill.’ Ara haurà de comparèixer davant el ministre d’Afers Estrangers eslovè, Miro Cerar, i, segons que expliquen els diaris eslovens, haurà d’explicar per què el govern espanyol, partits i mitjans han identificat la independència d’Eslovènia amb la violència. Per acabar-ho d’adobar, Kučan ha tornat a manifestar-se en aquesta polèmica i ha recordat que la guerra al país va ser imposada quan l’exèrcit federal iugoslau va atacar Eslovènia, l’endemà de la proclamació d’independència, el juny del 1991.

Summary: L’ambaixador espanyol a Eslovènia, un diplomàtic amb pedigrí que va iniciar-se en el franquisme


Divendres es van publicar els resultats de l’últim baròmetre del Centre d’Investigacions Sociològiques espanyol. La majoria dels titulars els van ocupar l’efecte Pedro Sánchez i el creixement del PSOE en intenció de vot, que se situa a menys de quatre punts del PP per primera vegada en molts mesos. Una altra dada destacable és que Joan Baldoví, portaveu de Compromís al congrés espanyol, repeteix com a dirigent més ben valorat pels enquestats i ja fa uns quants baròmetres que és en la primera posició. Ara, quan fa poc més d’un any que es va donar el tret de sortida a la legislatura espanyola, Baldoví en fa balanç. Una moció de censura fallida, un PP al govern que acumula casos de corrupció i l’evolució de Ciutadans –que diu que ‘ha anat perdent aquell plomatge de partit que venia a regenerar la política’– són alguns dels temes que posa sobre la taula. També li demanem si creu que l’1-O hi haurà urnes a Catalunya. —Torneu a ser el dirigent més ben valorat del congrés espanyol. A què ho atribuïu? —Al fet que la gent que em mira és molt generosa. A Compromís sempre intentem donar una imatge dialogant, de pacte, la imatge que es pot superar l’enfrontament i arribar a acords. Jo crec que la gent ho agraeix, en un moment en què la política està molt crispada. Després, la gent que em coneix em puntua molt alt, perquè, si no, evidentment no trauria aquests resultats. Estic content i agraït. I orgullós, perquè ja està bé que els polítics valencians també donem bones notícies. —Poc més d’un any després de les últimes eleccions espanyoles, quin balanç feu d’aquests mesos de legislatura? —Per diverses raons, no hem aconseguit de fer fora Rajoy. Es demostra una vegada i una altra que hi ha una majoria que podria fer-lo fora però, malauradament, alguns han preferit ocupar-se d’altres coses. Sincerament, no vull ser gaire ingenu perquè no sé fins a quin punt el PSOE es voldrà arriscar. Però que encara governe Rajoy quan, una altra vegada, hi ha proves que demostren que el PP no té majoria absoluta no és per estar content. Sobretot, perquè és un partit que dialoga molt poc i fa poc honor a allò que representa el parlament. En determinats casos, tant al País Valencià com a Catalunya, prefereix recórrer als tribunals que no pas haver de parlar, dialogar, consensuar o discutir per arribar a decisions que siguen bones per al conjunt de la ciutadania. —Vau criticar que es presentés la moció de censura sense tenir prou suports perquè prosperés. Es va gastar inútilment, aquella bala? —No. A veure, a mi m’hauria agradat gastar la bala tenint la certesa que encertaria la diana. Nosaltres sempre hem mantingut que era absolutament necessària, però si s’haguera anat una mica més pausadament i s’hagueren donat els temps, potser hauria pogut eixir d’una altra manera. Malgrat tot, el PSOE ara té a les seues mans el que queda d’estiu per a pensar si vol deixar que el senyor Rajoy esgote la legislatura o si realment està per allò que va dir en la campanya amb què el senyor Pedro Sánchez va guanyar la secretaria general. Haurem d’esperar el setembre per a veure què vol fer el PSOE. Aquesta enquesta demostra que, per damunt de les crítiques d’una certa elit madrilenya o, fins i tot, andalusa, la gent no té por a una majoria d’esquerres i de canvi. De fet, la majoria que sumen el PSOE, Podem, Compromís i més formacions és superior a la que sumen el PP i Ciutadans. Això demostra que, més enllà de la por que han volgut fer alguns, la factura, en aquest CIS, l’han pagada el PP i Ciutadans. —De fet, en aquest CIS el PP obté les pitjors dades des de les eleccions. Quin és el pas següent perquè deixi la Moncloa? —La manilla de les eleccions la té el president del govern i la hi va donar el PSOE quan es va abstenir i va permetre que fóra president. Democràticament, no hi ha cap altre mecanisme per a fer fora el PP que la moció de censura. I nosaltres insistim, Compromís votarà qualsevol moció de censura que pose el PP en l’oposició. Jo crec que això que es fa al parlament d’insistir, demostrar i aprofundir en la idea que el PP és un partit corrupte que ha guanyat les eleccions amb millors condicions que els altres perquè tenia uns diners que no li pertocaven i que ha tingut una bona part dels seus dirigents implicats en la corrupció continua fent mal al PP i, per tant, no hem d’abandonar-ho. Si serveixen d’alguna cosa, les comissions d’investigació, és per a mantenir candent la idea que el PP vol que no se’n parle. I per això utilitza totes les armes per a intentar evitar les comissions, i recorre al Tribunal Constitucional, intentant que Rajoy no vaja a declarar. Serveixen per a posar eixa imatge del Partit Popular com un partit corrupte. —Compromís va optar per pactar, si calia, amb Ciutadans perquè no s’investís Rajoy. Encara ho faríeu, veient el paper de Ciutadans al congrés? —La pregunta és errònia, nosaltres no vam optar per pactar amb Ciutadans, vam seure per veure si hi havia alguna possibilitat de pacte. Ciutadans ho va dir d’una manera taxativa: ‘D’aquest pacte no es toca ni una coma, i si es toca una coma, nosaltres ens aixequem.’ Amb això ja vam veure clar que no hi havia cap possibilitat de pactar amb Ciutadans i vam votar que no. A mesura que ha anat passant el temps, ha anat perdent aquell plomatge de partit que venia a regenerar la política. Jo, quan sent a Toni Cantó dir que és el partit que fa més contra la corrupció mentre el PP es vanta una vegada i una altra d’incomplir els acords que va signar amb Ciutadans i, alhora, aquest grup els manté en el govern d’una manera obedient i dòcil… La impressió que ens fa és que Ciutadans ha vingut a donar suport al PP. —Quin balanç feu de la relació amb Units Podem? —És una relació cordial, de col·laboració. Signem junts moltes iniciatives, peticions de compareixences de ministres, etc. Hem presentat les de la nuclear de Cofrents, el corredor mediterrani i el finançament. Però des de la independència de cadascuna de les organitzacions i des del criteri propi a l’hora de prendre les decisions. Que en el 99% de les ocasions estiguem d’acord no vol dir que sempre estiguem d’acord. És una relació que jo entenc des del respecte, però també des de la independència de les organitzacions respectives. —Va ser impossible aconseguir el grup propi per a Compromís-Podem-És el Moment. Creieu que a les pròximes eleccions s’hauria de tornar a crear la coalició o que és millor presentar-se per separat? —Jo m’hi mantinc. Crec que en les eleccions nacionals valencianes i en les municipals probablement sumarem més i serem més útils per a mantenir el canvi al País Valencià, si anem per separat. Les generals són molt lluny i, com diem els valencians, quan toque regarem. —Parlem de l’1 d’octubre. Creieu que l’immobilisme del PP es pot acabar girant en contra del govern de Rajoy? —De fet, ja se li ha girat. Que hi haja més d’un 40% de catalans decididament a favor de la independència demostra que l’actitud de voler rebatre decisions que el poble català havia adoptat de manera democràtica, l’actitud de voler humiliar el poble català intentant llevar l’estatut que havien votat, s’ha manifestat clarament contra els interessos del PP. Jo sempre dic que el dia 2 serà el millor dia perquè donem una oportunitat a la política. Algun dia, el PP haurà de deixar l’estratègia suïcida de fiar-ho tot als tribunals, de transferir la seua pròpia responsabilitat al Tribunal Constitucional. Haurà de fer-se major i saber que un problema polític s’arregla amb política i no amb tribunals. —Creieu que es posaran les urnes, l’1-O? —Sí, estic segur que hi haurà urnes.

Summary: Joan Baldoví: ‘Algun dia, el PP haurà de deixar l’estratègia suïcida de fiar-ho tot als tribunals’


Entrevista amb el Dr. Leon O. Chua, pare del memristor, un component electrònic que va teoritzar fa 37 anys i que tot just ara s’aplicarà. Permetrà l’arrancada automàtica dels ordinadors i una memòria permanent.

Summary: Chua: ‘Han trigat 37 anys a fer realitat la meva teoria’


El president del Tribunal Suprem espanyol (TS) i el Consell General del Poder Judicial espanyol (CGPJ), Carlos Lesmes, ha considerat que hi ha ‘una certa anomalia’ en la conversa entre el ministre de l’Interior en funcions, Jorge Fernández Díaz, i l’ex-director de l’Agència Antifrau de Catalunya (OAC) Daniel De Alfonso. En una entrevista aquest dilluns a TV3 recollida per Europa Press, ha apuntat que no pot ‘anar més enllà’ en la seva valoració perquè incorreria en un judici polític o en qüestionar la legalitat del cas i no li correspon, ha opinat. Sobre el fet que la Fiscalia no hagi vist delicte en les converses, ha dit que la Fiscalia no depèn d’ell, però així i tot ha conclòs: ‘Han arribat a aquesta conclusió i ho respecte’. Preguntat per la presumpta ‘operació Catalunya’, ha dit no tenir dades suficients per pronunciar-se: ‘Per donar una resposta fundada cal tenir un coneixement precís, que no tinc’. Ha sostingut que l’afirmació que la justícia està polititzada ‘és excessiva i no s’ajusta a la legalitat’, i ha lamentat que sigui un mantra recurrent tot i que els més de 5.400 jutges de l’estat espanyol treballin amb absoluta independència i imparcialitat, en les seves paraules. Consulta del 9-N Respecte a la causa per la consulta sobiranista del 9-N, ha dit que els jutges que treballaran en ella ho faran de manera imparcial perquè ‘no actuen amb criteris polítics sinó de legalitat’. Lesmes ha dit que tot i que en un cas ‘hi hagi a més un conflicte polític, és una cosa que als jutges els ha de ser aliè’ i així ha considerat que succeeix sempre.

Summary: El president del Tribunal Suprem espanyol veu ‘una certa anomalia’ en les converses entre De Alfonso i Fernández Díaz


Un total de 1.468 persones sense llar s’han adreçat a Arrels Fundació entre l’1 de juliol del 2018 i el 30 de juny del 2019 preguntant on poden trobar ajuda per millorar la seva situació. Aquesta xifra representa un 21,7% més que els dos mesos anteriors, segons ha informat la mateixa fundació en un comunicat. Entre les preguntes que plantegen, hi ha on poder dutxar-se i canviar-se de roba o com accedir a un allotjament i a serveis socials. De mitjana, Arrels ha atès 122 persones cada més, el 88,3% homes i l’11,7% dones. El 22,3% tenen nacionalitat espanyola i la resta procedeixen de fins a 95 països diferents. El 61,3% tenen entre 25 i 49 anys, mentre que l’11,6% és menor de 24 anys. ‘Es molt preocupant la quantitat de persones que venen en aquest situació, els recursos per a persones sense llar a Barcelona estan saturats, per això sempre intentem explicar la realitat per situar la persona’, ha afirmat la responsable del centre obert d’Arrels, Marta Maynou.La majoria de les persones que s’han adreçat a la fundació, el 79,5% han demanat poder accedir a serveis higiènics, mentre que el 30,6% també han preguntat si podien canviar-se de roba. Es tracta de persones que demanen el servei de dutxa de manera puntual mentre no troben i accedeixen als serveis higiènics públics, que habitualment funcionen amb cita prèvia. ‘El sistema se sol adequar al recurs, no a la persona, no pot ser que la majoria de recursos amb dutxes obrin només al matí”, ha dit Maynou. La tercera necessitat més expressada ha estat l’accés a l’allotjament, amb un 24,4% dels casos. El 21% han preguntat com accedir a serveis socials, el 17,· demanen un lloc on poder deixar les seves pertinences de manera estable i un 11,4% pregunta per menjadors escolars. El 4,7% han demanat ajuda específica per buscar feina, i el 4,5 per accedir a medicació. El 6,3% necessitaven suport perquè han estat agredides o els han robat la roba, les sabates o la documentació. Arrels denuncia que moltes de les 1.468 persones que han passat pel seu centre obert per demanar orientació han acudit prèviament a serveis socials del barri o als serveis específics de l’Ajuntament de Barcelona per a persones sense llar, però que no han tingut resposta. De fet, el 23,9%de les persones orientades han tornat més d’una vegada a Arrels. ‘Tothom hauria de tenir un treballador social de referència, però no tothom el té’, ha lamentat Maynou. Per això, ha demanat reforçar els serveis públics. Per exemple, més serveis higiènics, amb normatives i horaris flexibles: habilitar consignes on les persones que viuen al carrer o en llocs inestables puguin guardar les seves pertinences durant un temps, i obrir espais d’acollida nocturns i de baixa exigència a cada barri de la ciutat.

Summary: Arrels alerta que augmenten un 22% el nombre de persones que viuen al carrer i no saben on trobar ajuda


El president del govern espanyol, Pedro Sánchez, ha assegurat que el seu govern aprovarà al gener el projecte de pressupost general de l’estat i el portarà el mateix mes al congrés. És una estratègia diferent de la que havia anunciat aquestes últimes setmanes. Fins ara havia dit que no duria els comptes al congrés per evitar el desgast d’un debat perdut pel no de les forces independentistes. Aquest tomb és ara, després de les eleccions a Andalusia, on els socialistes han perdut la capacitat de formar govern a mans d’una entesa entre PP, Cs i el partit d’ultradreta Vox. Presentar els comptes és una manera de pressionar les forces independentistes perquè es repensin el vot i evitin, d’aquesta manera, un final abrupte de la legislatura que podria reproduir al congrés espanyol la majoria de dretes andalusa. Sánchez ha dit que si les forces independentistes no donen suport als comptes ‘hauran d’explicar-ho als seus ciutadans’. Ha afegit que si no s’aproven caldrà ‘reconsiderar moltes coses’, tot i que no ha volgut dir si es referia a un avançament electoral. ‘Tenim un full de ruta clar: al gener el consell de ministres aprovarà el seu projecte de pressupost i el congrés haurà de decidir si bloca aquesta proposta social o no’, ha dit.

Summary: Sánchez portarà el pressupost al congrés espanyol el mes de gener per a pressionar els independentistes


Un dels pacients britànics ingressats a l’Hospital Universitari Són Espases de Palma per sospites d’estar infectats per coronavirus ha donat positiu, segons ha confirmat el centre espanyol de microbiologia. Els altres tres pacients, d’una mateixa família britànica, han donat negatiu després de les proves realitzades. És el primer cas de coronavirus detectat al país. El director del Centre de Coordinació d’Alertes i Emergències del Ministeri de Sanitat espanyol, Fernando Simón, ha assegurat que el ciutadà britànic està ‘sa’ i aïllat a l’Hospital Universitari Son Espases. ‘Ara per ara aquesta bé de salut, amb pràcticament cap simptomatologia. Està sa, però cal mantenir-lo en aïllament’, ha dit. Tot i que la família del ciutadà britànic ha donat negatiu per coronavirus, Simón ha afirmat que la resta de la família ‘pot haver-se infectat i no haver donat positiu encara’, per la qual cosa ha subratllat que cal fer-los ‘un seguiment’. També ha destacat que una nena de la família ‘té simptomes de grip, i que s’ha confirmat que té la grip’.

Summary: Confirmat un cas de coronavirus en un dels pacients ingressats a Palma