El 22 de març de 1418, les Corts del Regne de València, que ja feia dos-cents anys que existien, es reunien al convent de Sant Domènec per aprovar la creació de la Generalitat. Avui fa sis-cents anys i, per a celebrar-ho, les Corts fan un acte institucional de commemoració des del convent, seu de la Capitania General de València. Podeu seguir-lo ací: ‘És un acte emblemàtic, d’afirmació, d’orgull, de voluntat de ser. Malgrat que els últims anys hem passat moltes vicissituds, com la pèrdua dels furs, dictadures, guerres i centralisme, el poble valencià encara és aquí i ho hem de commemorar’, explica el president de les Corts, Enric Morera. Ell mateix oferirà un parlament des de la sala capitular del convent de Sant Domènec, allà on fa sis-cents anys naixia la Generalitat. La Generalitat –o ‘Diputació del General’, com es va denominar inicialment– era l’organisme encarregat de recaptar i gestionar els principals imposts pagats al rei pels habitants del Regne de València. La creació de la institució va ser la culminació d’un llarg camí de vora dos segles en què es desenvolupà aquell nou territori europeu creat en època de Jaume I. I aquell moment fou també, justament, el punt d’eixida del Segle d’Or valencià. ‘De la mateixa manera que en el seu moment, les Corts van fer un pas cap a la direcció que ens va permetre ser protagonistes del renaixement europeu i viure un Segle d’Or, ara tenim l’oportunitat que amb bones polítiques puguem exercir un paper important en l’Europa dels pròxims anys’, diu Morera, que concep l’acte com un bon espai on poder reflexionar sobre el futur dels valencians. Les Corts han volgut donar importància a la data amb l’objectiu d’atorgar valor a la història de la institució i remarcar la singularitat del Regne de València. ‘Amb la celebració d’aquesta efemèride es tracta d’entendre millor la seva especificitat en comparació amb les institucions d’altres parts de la Corona d’Aragó, d’Espanya i d’Europa occidental i mostrar una possibilitat de construcció moderna de l’Estat que va quedar truncada al començament del segle XVIII (1707), arran de l’abolició de l’ordenament polític i institucional foral al Regne de València’, diu la declaració institucional aprovada el mes de gener. Breu història de la Generalitat Tal com explica la declaració institucional que es va aprovar el mes de gener, la Generalitat Valenciana va anar assumint de mica en mica funcions polítiques que la van configurar com una institució representativa del Regne i autònoma respecte dels oficials reials. Durant l’edat moderna, la Generalitat va anar perdent part del pes polític i va compartir la representació del regne amb una altra institució creada el 1648, la Junta d’Electes dels tres estaments o braços de les Corts. El 1707 va ser abolida, com la resta de les institucions del Regne de València, pel decret de Nova Planta promulgat per Felip V, arran de la guerra de Successió, que substituïa l’ordenament foral per les lleis i institucions castellanes, amb una visió de l’estat i del poder de la monarquia centralista i absolutista. Als segles XIX i XX, l’antiga Generalitat es va convertir en objecte, primer, d’evocació nostàlgica per part dels erudits i escriptors del Renaixement i, més tard, de reivindicació per part del valencianisme polític. Una de les figures clau d’aquest moviment va ser Josep Lluís Albinyana, que el 1978 esdevingué el president del Consell Pre-autonòmic del País Valencià, l’antecedent de la Generalitat Valenciana contemporània, i que havia de conduir el País Valencià cap al restabliment d’un autogovern. Amb l’anomenada transició política espanyola i l’aprovació de l’estatut de 1982, es va recuperar el nom de ‘Generalitat’ per a identificar el conjunt de les institucions d’autogovern valencià, incloent-hi el Consell, les Corts i les institucions consultives i normatives que l’estatut estableix com a nucli bàsic del sistema polític propi. El primer de presidir-la fou el socialista Joan Lerma, que estigué més de deu anys al capdavant de la institució. D’aleshores ençà, la Generalitat, com va fer als inicis, continua en el camí per ampliar les competències i tenir més autonomia. Podeu llegir ací el discurs de Morera: ‘Molt bona vesprada, Hui és un dia clau en la història dels valencians i de les valencianes. Commemorem que ací, en l’antic convent dels predicadors, es va produir el naixement de la nostra Generalitat, hui fa 600 anys. Eixe 22 de març de 1418 fou una fita clau en el nostre esdevenir col·lectiu, i, per tant, un dia transcendental, en la vida del poble valencià. També és una data que cal aprofitar per a la reflexió, per pensar què hem fet, d’on venim, on estem, i, sobretot, on estarem en un futur pròxim, on voldríem estar. Finalment, és un dia per a l’esperança: per projectar junts els anhels d’un futur millor, per a nosaltres, els nostres fills, per al nostre poble. Tenim l’obligació de marcar-nos fites, de consensuar objectius col·lectius per compartir, assolint una missió generacional, la que ens pertoca. Les actuals Corts Valencianes són les hereves modernes i democràtiques de les primeres Corts forals de l’any 1261. De les Corts Generals del Regne de València que, en 1418, crearen la Generalitat, com a òrgan de recaptació d’impostos, la qual cosa esdevindria la més important institució foral valenciana. Segles després, amb l’arribada de la democràcia, les Corts i la Generalitat continuen sent els símbols principals de l’autogovern del nostre poble. Les valencianes i els valencians tenim motius per estar orgullosos del nostre passat: som una nacionalitat històrica, amb arrels ben profundes i amb unes institucions parlamentàries de les més antigues del món occidental, precursores de l’equilibri i de la separació de poders. Si l’extensió dels Furs a la totalitat del regne representaren les aspiracions de drets i llibertats, les Corts van jugar un paper clau per al sorgiment de la identitat valenciana entre els habitants del Regne, com a subjecte polític col·lectiu. Segons la historiografia, la consciència podríem dir-li nacional valenciana, emergeix precisament amb la creació i consolidació de les noves institucions, i ben especialment amb els pactes i equilibris entre poders, entre la corona i els tres braços: la noblesa, l’església i les viles reials. Les Corts han viscut diverses situacions institucionals: època foral, centralisme borbònic, cantonalisme, repúbliques, monarquies liberals, dictadures… I a partir de l’any 1978, amb la nova Constitució i la recuperació de la democràcia, una monarquia parlamentària. El mateix any vam aconseguir el primer govern pre-autonòmic i amb la Constitució, una nova distribució de l’Estat que atenia la demanada popular de “llibertat, amnistia i estatut d’autonomia”. En aquell moment resultava impossible concebre el trànsit de la dictadura a la democràcia sense una descentralització del poder polític. L’any 1983, les valencianes i els valencians vam recuperar les nostres institucions, amb la mateixa denominació i amb l’orgull de poder ser un poble que compta amb institucions modernes, però ben ancorades en la història. Hem de conèixer el nostre passat per estimar-nos com a poble. Quan els valencians ens hem auto-governat hem tingut experiències notables d’èxit. Un clar exemple és el fet que ara celebrem. La sessió de Corts que va donar lloc a la Generalitat seria el precedent immediat del Segle d’Or valencià; del segle XV que ens va deixar grans obres civils com la Llotja, la seu de la Generalitat, el Palau dels Borja, les Torres dels Serrans, i l’expansió política, econòmica i cultural per la Mediterrània. Les pàgines més importants de la nostra literatura són d’autors valencians com ara Joanot Martorell amb el Tirant, o els versos d’Ausiàs March i les reflexions de Sor Isabel de Villena. Commemorem la voluntat de ser. Ser poble valencià. En tots i cadascun dels episodis que ens ha tocat viure, queda la voluntat de ser. I mentre mantenim el nostre caràcter obert, dinàmic i integrador, que ens és propi, és necessari pensar en les nostres debilitats per corregir-les. Perquè la nostra voluntat de ser ha de ser auto-exigent, perquè sabem que el benestar no arriba a tots; que la nostra realitat és imperfecta i necessita de la millor disposició de tots per transformar-la. Ací, entre les parets de l’antic Convent dels Dominics, on es reunien també els cavallers del braç militar, i que ara és seu del Quarter General Terrestre d’Alta Disponibilitat de la OTAN, podem mirar el passat, i el mirem amb orgull, per reflexionar amb perspectiva sobre el pròxim futur. Vivim la millor etapa de la humanitat, no havíem disposat mai d’un arsenal tan gran de coneixements i de capacitats. Sí, cal afirmar-ho sense ocultar els problemes que patim. A pocs quilòmetres d’ací, a l’altra riba de la mar tenim situacions difícils, molt complexes. Les urgències del dia a dia, l’enorme tràfic d’informació no ens donen treva. Les noves tecnologies són una realitat, que canvia la nostra forma de relacionar-nos, de produir, de comunicar-nos, i també d’aïllar-nos. És una paradoxa que en un món tant híperconnectat les persones es troben cada dia més perdudes en un mar de dades i xarxes socials. Per això, cal reflexionar sobre el món que construïm, sobre el món que ve, per posar les llums llargues. Són les idees les que fan canviar i millorar el món. Idees que es tradueixen en paraules, en diàleg, en negociacions i acords que ens ajuden a avançar. Actualment, els europeus travessem un inter-regne com el que tinguérem entre l’Edat Mitjana i el Renaixement. No sabem què durarà el trànsit entre saber què és passat i què és futur. En les grans transicions, en la lluita entre allò vell i allò nou, només queden les persones, com diu el sociòleg Manuel Castells, qui estudià ací, a València: “De lo que hagamos los humanos como humanos, no como clase, o creyentes o votantes, depende en último término que seamos capaces de convivir (…) porque en último término son los humanos los que deciden cómo quieren vivir, aunque cueste tiempo, (si no) sudor y lágrimas”. Vivim l’etapa més llarga de pau en la història d’Europa. És un fet que no amaga els conflictes que pateixen en moltes parts del món, com ara allà on va nàixer la humanitat, entre el Tigris i l’Èufrates; a l’Orient Mitjà, la persecució dels cristians i dels kurds. De conflictes bèl·lics també en tenim a l’Afganistan, al centre d’Àfrica i a molts altres llocs de la Terra. Però aquestes situacions cruels no ens poden fer oblidar l’avanç que s’ha observat en els últims anys. Hem superat malalties que fa pocs anys eren causa d’epidèmies mortals. L’evolució de la ciència i la tecnologia ens proporciona amples quotes de benestar, com mai no s’havien conegut. Però també és cert que queden molt llocs absents del progrés, que passen fam, persecució i violència. I no podem baixar la guàrdia. Especialment en els grans conflictes que reclamen solucions globals, com el canvi climàtic, la sostenibilitat del planeta o les migracions. El Papa Francesc afirmava fa unes setmanes que “quien no padece con el hermano que sufre, aunque sea diferente de él por religión, idioma o cultura, debe interrogarse sobre su propia humanidad”. Els reptes actuals ens interpel·len sobre el nostre futur col·lectiu, alhora que exigeixen amplis consensos, i més generositat que mai. Ho hem de dir ben clar. Necessitem altura de mires, alta política per preservar el bé comú, per l’interés general. Més cooperació. Sí, hui és un bon moment per reivindicar el paper de la polis i de la funció social de la política. Hui és un dia per a recordar que, quan les Corts Valencianes van crear el Diputat del General, estaven fent bona política. Donaven una passa de gegant pel finançament públic i per l’acció de govern col·lectiu, superant les visions i interès parcials. És un bon moment també per recordar que en la present legislatura, les Corts han assolit més consensos que mai, com ara, per exigir un finançament just i unes inversions equitatives, que necessitem per superar la causa principal del nostre empobriment col·lectiu. No volem privilegis. Exigim respecte i l’aplicació d’un principi constitucional, el d’igualtat. Podem afirmar categòricament, que ara com abans, l’amenaça principal al nostre autogovern és la falta d’un finançament just. Perquè sense suficiència financera no hi ha autonomia política. Passats 40 anys de vigència de la Constitució, s’ha obert el debat de la reforma del títol huité en allò que refereix als drets i deures, a les competències i al finançament de les comunitats autònomes, convertides hui en un dels pilars de l’Estat. L’actual crisi territorial que viu Espanya potser siga el resultat de la indefinició del text constitucional. Per als constituents de 1978, la prioritat era transitar d’un règim dictatorial a un altre democràtic, tot i que la distribució territorial de competències no queda definitivament solucionada. El disseny i l’estructura territorial de l’Estat, resta encara obert a la controvèrsia. Mentre tant, hi ha un sistema asimètric i arbitrari en el repartiment dels recursos públics, alhora que emergeix una pulsió centralista pre-constitucional, una amenaça per a la cohesió, per a la realitat plurinacional de l’estat que contradiu el nostre Estatut d’Autonomia. Davant d’aquest debat es fa necessària una posició valenciana comuna, unànime, que integre tots els partits polítics i la societat civil. Recordem l’oportunitat que vàrem perdre durant la transició democràtica a base de distraccions i divisions estèrils. Els valencians i les valencianes no hauríem de perdre un altre tren en la història. Ens convé més seguir amb el millor parlamentarisme que experimentem a les Corts. Estem complint el nostre treball raonablement. El nivell d’acords i de consensos és molt alt i els resultats poden ser molt positius perquè refermen una sòlida agenda valenciana a l’Estat. Cal bona política per a resoldre els grans conflictes presents o de futur. I per trobar les solucions que ens facen avançar en pau i harmonia. Europa és una història d’èxit que ara està repensant el seu futur. Els nostres problemes no són únics. Cooperem per compartir les experiències que ens aprofiten. L’any passat celebràrem el 60 aniversari del Tractat de Roma. Conceptes que aleshores ens semblaven estranys, són ara mateix idees força que projecten la nova arquitectura institucional de la Unió europea: el principi de subsidiarietat, protegir la diversitat cultural i lingüística, aprofundir en la democràcia participativa, interactiva… Davant la crisi institucional, territorial i generacional, la resposta no pot ser l’immobilisme d’uns, ni el titubeig d’altres; ni les decisions unilaterals ni les retallades a l’autogovern i als drets i llibertats constitucionals. Necessitem afrontar els grans reptes del nostre temps amb perspectiva històrica i unitat, amb grans consensos, des del respecte a la pluralitat. Més democràcia. La nostra obligació principal, ara, és oferir a la ciutadania, i molt especialment als més majors, seguretat. I als més joves, un marc de convivència estable, compatible amb els seus projectes particulars de vida, siguen quines siguen les creences, identitats, origen social, cultural o territorial. Tots i totes tenen els mateixos drets a somiar i a construir un futur més digne i millor. La política és l’instrument per a fer-ho possible. Per això caldria un gran pacte per garantir la suficiència del sistema de pensions i més decisió per combatre la violència masclista, un gravíssim problema que afecta tota la societat. Reivindique la bona política, la que ens ha permés millorar i avançar en el passat. La que ha propiciat grans passes per al benestar col·lectiu, la que ens ha portat les majors cotes de progrés humà. Perquè cal perseverar per continuar millorant. Sense deixar cap col·lectiu social al marge, sense oblidar-nos de ningú. I per això reivindique també l’esperança. Són molts els reptes, els problemes que ara semblen difícils, llunyans, però que s’apropen. Tenim fortaleses i debilitats, però ens anirà millor si els afrontem junts, amb unitat. L’acte que commemorem hui és un clar exemple del valor dels grans acords entre poders ben diferents, de l’equilibri. Els pactes assolits fa sis segles ací mateix foren la culminació d’un llarg camí de controvèrsies i desentesos. I, justament, foren també el preludi al Segle d’Or dels valencians, de l’època més brillant per a la cultura i les arts; per a l’economia i les finances, per al progrés i benestar del poble valencià, per a la humanitat. Els millors períodes de la història valenciana han estat conseqüència d’un ferm acord general sobre qüestions col·lectives fonamentals. Amb aquest desig d’unió per l’interés general i pel futur del nostre poble, hem fet hui aquest recordatori, per celebrar, per reflexionar i per obrir un camí d’esperança. Moltes gràcies per la seua atenció.’

Summary: La Generalitat commemora els 600 anys de la seva fundació en un acte d’autoafirmació


El 8 de juny del 1924, ara fa noranta-dos, l’alpinista Noel Odell va veure des del campament del Coll Nord de l’Everest dues siluetes enfilant l’aresta nord-est de la muntanya, pocs centenars de metres per sota del cim, situat a 8.848 metres. ‘Els meus ulls van quedar fixos en el petit punt negre que es retallava en una cresta de neu situada sota un ressalt rocós de l’aresta; el punt negre es va moure. Llavors va aparèixer un altre punt negre que es va desplaçar per la neu fins a reunir-se a la cresta amb el primer (…) Després, tota aquella fascinadora visió es va esvair, embolcallada en núvols’, relatà Odell. Quan els núvols van desaparèixer, els dos punts negres, que eren George Mallory i Andrew Irvine, ja no es veien. Cap dels dos no va tornar mai més. Des d’aleshores, es manté la incògnita de si van ser capaços d’assolir el cim de l’Everest abans de morir; haurien estat els primers a fer-ho, vint-i-nou anys abans de l’ascensió d’Edmund Hillary i Tenzing Norgay. El cadàver de Mallory Nombroses expedicions van assolir el cim per la ruta que van emprendre Mallory i Irvine durant els anys posteriors, però no van trobar mai cap rastre dels seus cadàvers ni de cap pista que permetés concloure si van arribar al sostre del món, fins al 1999, quan una expedició nord-americana va trobar el cadàver de Mallory (crònica). Aquella descoberta no va aportar proves concloents sobre la sort dels dos alpinistes anglesos, però va alimentar el debat i les suposicions sobre una de les històries més fascinadores de l’alpinisme. ‘Perquè hi és’ A George Mallory, se li atribueix la famosa resposta a la pregunta següent: ‘Per què voleu pujar a l’Everest?’ Mallory va respondre: ‘Perquè hi és’. La determinació que tenia d’escalar per primera vegada la muntanya més alta del món, el Chomolungma (la ‘Deessa Mare de les Neus’, en tibetà) i el finançament de la Royal Geographical Society, que volia que un britànic fos el primer d’escalar l’Everest, el qual consideraven el tercer pol del món, van fer que es fessin tres expedicions, el 1921, el 1922 i el 1924, que van comptar amb la participació de Mallory. L’expedició del 1921 fou de reconeixement del terreny i d’establiment de la ruta d’ascensió. L’any següent, Mallory formava part d’un altra expedició, en què hi havia un grup d’escaladors d’alt nivell. Van arribar una mica més amunt del Coll Nord, però van haver de recular quan una allau va matar uns quants xerpes que acompanyaven el grup. El 1924, la nova expedició va intentar una altra vegada d’arribar al cim. Malgrat el mal temps i una pila de contratemps que van haver de patir durant les primeres setmanes, un grup de quatre escaladors es va preparar per fer dos atacs al cim. Els primers atacs al cim Edward Norton i Howard Somervell van provar de pujar-hi el 2 de juny d’aquell any, sense oxigen suplementari. En Somervell va recular quan havien pujat més de dos-cents metres per l’aresta nord-est, i va tenir temps de fer aquesta espectacular fotografia d’en Norton, que havia decidit de continuar pujant. Fotografia d’Edward Norton. Quan va arribar als 8.573 metres va fer marxa enrere per la dificultat que tenia d’avançar per aquell terreny. El primer intent no havia reeixit. El segon intent, el van protagonitzar Mallory i Irvine, el 8 de juny. Es van endur bombones d’oxigen, atenent les dificultats respiratòries que havien patit Norton i Somervell. A les tendes del Camp VI, al Coll Nord, Noel Odell els acomiadava i els feia aquesta fotografia, just abans de sortir cap amunt, l’última imatge de Mallory i Irvine vius. Unes quantes hores després, Odell va veure aquells dos punts negres que es retallaven al cel per sobre de l’aresta i que no van tornar mai més. Resseguint les passes de Mallory Setanta-cinc anys més tard, el maig del 1999, l’expedició Mallory and Irvine Research Expedition, encapçalada per l’escalador Conrad Anker, va trobar el cadàver de Mallory a 8.155 metres, momificat per les baixes temperatures. Encara es conservava bona part de la roba amb què l’alpinista anglès havia pujat cap al cim el 1924, i alguns objectes. Però no es va trobar pas la càmera fotogràfica que ell i Irvine s’havien endut i que podria contenir imatges que podrien demostrar si van aconseguir d’arribar al cim. En aquella mateixa expedició, en Conrad Anker va intentar escalar l’aresta nord-est seguint la ruta traçada per Mallory i Irvine. El pas més complicat és l’anomenat Segon Graó: una paret de roca i gel d’uns trenta metres, molt exposat i extremadament complicat d’escalar. Des del 1975, en el tram final de la paret hi ha clavada una escala metàl·lica que va deixar una expedició xinesa i que ajuda a superar aquest obstacle important. Com que el 1924 no hi havia l’escala xinesa, Conrad Anker va provar de superar el Segon Graó en escalada lliure, tal com ho hauria hagut de fer Mallory el 1924, però no se’n va sortir, perquè va haver de posar un peu en un dels graons de l’escala metàl·lica. Aleshores, Anker va concloure que el 1924 Mallory i Irvine no haurien pogut fer el cim, tenint en compte l’equipament que duien en aquella època i l’enorme dificultat d’escalar el Segon Graó. El 2007, Anker va canviar de parer, quan va tornar a l’Everest per filmar un documental que recreava la mítica expedició del 1924. Aquesta vegada, sí que va superar el Segon Graó en escalada lliure. Tot amb tot, encara no hi ha res que demostri que Mallory i Irvine fessin el cim, ni res que ho desmenteixi. La primera ascensió confirmada continua sent la d’Edmund Hillary i Tenzing Norgay el 29 de maig del 1953. Però, per més que s’arribés a demostrar que fou George Mallory qui va assolir per primera vegada al cim de l’Everest, hi ha una cosa que el seu fill, John Mallory, té molt clara: ‘Per mi, l’única manera de fer un cim és tornar-ne viu. Si no tornes, vol dir que has deixat la feina a mitges’.

Summary: ‘Per què voleu pujar a l’Everest?’


La segona tanda de les eleccions municipals de Catalunya Nord ha quedat ajornada sense data. Ho ha anunciat aquest vespre el president francès, Emmanuel Macron, després que ahir es fes la primera volta tot i l’amenaça del coronavirus 2019. Louis Aliot, el candidat de l’extrema dreta, va guanyar la primera tanda a Perpinyà en una jornada electoral marcada pel descens de la participació. El primer ministre francès, Edouard Philippe, havia proposat d’ajornar-les fins el 21 de juny. Macron també ha anunciat restriccions de moviments a tot l’estat francès, amb un confinament de quinze dies. Només es podrà sortir per a comprar menjar o anar a treballar, en el cas que el teletreball sigui impossible. ‘Estem en guerra’, ha declarat. En la compareixença, ha explicat un pla de xoc econòmic basat en la suspensió del pagament dels imposts, dels lloguers i dels subministraments bàsics, a més d’un fons per a dotar de liquiditat les empreses i els aturats. Tanmateix, Macron no ha decidit d’aïllar els departaments del Gran Est i l’Illa de França, on hi ha París, les dues regions més castigades per la Covid-19. Avui també s’ha sabut que el govern espanyol ha tancat la frontera terrestre, impedint l’accés al Principat des de Catalunya Nord. Demà els estats europeus també podrien decidir de tancar l’espai Schengen als extracomunitaris. Adresse aux Français. https://t.co/V0kwXbU79J — Emmanuel Macron (@EmmanuelMacron) March 16, 2020

Summary: Macron ajorna la segona tanda de les municipals de Catalunya Nord i decreta un confinament de quinze dies a l’estat francès


El president italià, Sergio Mattarella, ha donat el seu vist-i-plau al nou acord entre la Lliga Nord i el Moviment Cinc Estels per a formar govern a Itàlia. Segons que informa La Repubblica, la llista de ministres del candidat independent Giuseppe Conte ha rebut l’aval del president. Conte li ha presentat la llista dels ministres acordats entre els dirigents de la Lliga Nord i el Moviment Cinc Estels, Luigi di Maio i Matteo Salvini. L’acord permet de desblocar la formació de govern i evita la repetició de les eleccions i el govern de l’ex-alt càrrec de l’FMI Carlo Cottarelli formi un govern provisional. Salvini assumeix el Ministeri de l’Interior i Di Maio la cartera de desenvolupament econòmic. Diumenge Matterella va obrir una crisi constitucional sense precedents en refusar el ministre d’Economia que li va proposar Conte perquè, Paolo Savona, perquè era massa contrari a l’euro i a la Unió Europea. La decisió va provocar crítiques de la Lliga Nord i del Moviment Cinc Estels, així com la renúncia de Conte. Paral·lelament, Mattarella va proposar a Cotarelli de fer-se càrrec de l’executiu de manera provisional amb l’objectiu de transitar cap a unes noves eleccions el 2019. Al final, però, el president de la república ha acceptat els ministres que li ha proposat Conte.

Summary: El president italià dóna el vist-i-plau al nou acord entre la Lliga Nord i el Moviment Cinc Estels per a formar govern


D’uns anys ençà, documents, disposicions legals i discursos s’han omplert de ‘tots i totes’, ‘benvinguts i benvingudes’, ‘nens i nenes’, ‘alumnats’ i ‘persones treballadores’. De vegades s’arriba a expressions caòtiques o ridícules. Fins a quin punt aquests desdoblaments i noms genèrics fan més visibles les dones o discriminen? Com afecten el llenguatge aquests canvis i com poden acabar deformant la gramàtica? En parlem amb la filòloga Maria Carme Junyent, coordinadora del llibre ‘Visibilitzar o marcar. Repensar el gènere en la llengua catalana‘, que recull les intervencions i les anàlisis d’una dotzena de professionals durant un jornada organitzada l’any 2010 pel Grup d’Estudi de Llengües Amenaçades. Junyent diu que tot plegat sorgeix de la confusió entre els conceptes de sexe –que és un tret biològic dels éssers vius– i gènere –categoria gramatical que afecta el substantiu i en determina les concordances–. Una confusió i una voluntat de donar més presència a les dones que no ha tingut en compte el funcionament de la llengua i que en certa manera l’ha pervertida. Junyent recorda com va anar aquella jornada: ‘Va sorgir quan vam veure imprès el títol d’un curs que fèiem el grup d’Estudis de Llengües Amenaçades, on havien canviat “alumnes” per “alumnat”. Em van dir que no hi podia fer res, que era norma. Ara havien de sortir textos meus que contradeien allò que jo havia defensat tota la vida? Vaig decidir de fer una jornada per parlar-ne. Vaig comentar-ho amb la gent i vaig tenir una gran sorpresa en veure que tothom estava d’acord amb mi, però que ningú no s’atrevia a dir-ho. Realment, era la versió més crua del vestit nou de l’emperador: tothom veu que va despullat però ningú no gosa dir-ho. Les negociacions també van ser dures, perquè és molt difícil de rectificar en públic, però vam aconseguir el consens, i d’aquí en va sortir un grup de treball, en què jo no vaig participar, i un document plenament vigent (“Acords per a l’ús no sexista del llenguatge”) que ve a dir que si escrius “els barcelonins” ja s’hi han de considerar incloses les barcelonines. En aquests tres anys s’ha notat el canvi.’ —Dieu que quan va començar el moviment feminista vam agafar l’exemple de la llengua anglesa, que no té gènere, i que això ens ha conduït a deformar la gramàtica… —Com que l’anglès no té gènere, l’han de marcar per poder saber si fan referència a un home o una dona. Aquí vam agafar aquesta teoria, sense tenir en compte que el català, i en general les llengües romàniques, sí que tenen gènere. I per tant nosaltres sí que podem diferenciar. Durant tots aquests anys, s’ha anat embolicant la troca i això també ha portat a la ridiculització del moviment feminista, perquè jugant amb la gramàtica han sortit coses molt absurdes. Era qüestió de visibilitzar, no pas de tocar la gramàtica. Jo aleshores havia fet uns quants articles oposant-m’hi, que van passar desapercebuts. Fins que va arribar el punt que això va passar a ser llei, i que tots els documents oficials havien d’anar escrits d’aquesta manera. —Era una manera de donar visibilitat a les dones a través del llenguatge. —Es van creure aquestes teories i van voler implementar-les aquí, amb totes les conseqüències i cada vegada amb històries més delirants. Com apareix al llibre, van ser a punt d’aprovar una llei parlant de ‘persones adolescents’ i ‘persones infants’. Puc compartir-ne la intenció, però això no té gens de sentit! Potser el meu problema és que sóc lingüista. —Justament per això parlem amb vós. Expliqueu-nos-ho… —Quan desdobles i d’un masculí en fas un femení, no sempre dónes la ‘versió dona’ de la paraula. I et pots trobar sorpreses desagradables, com ara ‘minyó-minyona’, ‘infant-infanta’ o el més emblemàtic, ‘home públic – dona pública’. Sovint, quan es desdobla, les dones hi sortim perdent. Això fins i tot les feministes primeres ho deien: ‘El gènere és una arma carregada.’ Aquesta no podia ser l’estratègia. —Quina ha de ser l’estratègia? —Hi ha molts usos que es poden canviar, que afecten el lèxic, no la gramàtica. I sobretot s’ha de tenir en compte que les gramàtiques són com són, al marge de les voluntats dels parlants. Ningú no es pot inventar una gramàtica, ni tan sols una acadèmia. Aquesta arrogància és el fet que menys s’entén. Suposar que per voluntat es pot canviar la gramàtica: això sí que és totalitari. —Al llibre es recorda unes quantes vegades que en català, per l’evolució que ha tingut la llengua, el masculí és la forma no marcada i el femení la marcada. —Això sempre ho comentava amb en Joan Solà. I li deia: ‘Si el masculí i el femení, en comptes de dir-se així, es diguessin “gènere A” i “gènere B”, aquest debat no l’hauríem tingut mai.’ Perquè hi ha moltes maneres de classificar els substantius. Hi ha llengües que divideixen entre animats i inanimats, unes altres entre humans i no humans, i unes que tenen una vintena de gèneres diferents. Cadascuna ho fa a la seva manera. I en un parell de casos el gènere no marcat de la llengua és el femení, i això no té res a veure amb el comportament ni amb la visibilització; són societats tan masclistes com la nostra. Atacàvem una cosa que realment no tenia res a veure amb la situació de la dona. —Llavors no esteu d’acord amb Albert Pla Nualart, que diu que el fet que el terme no marcat sigui el masculí i el marcat el femení és el reflex en la llengua de molts segles de cultura patriarcal? —No. En absolut. —Tot seguit ho compara amb les expressions relatives a la religiositat del nostre llenguatge, i diu que de la mateixa manera que això no ens fa mantenir la fe, l’ús del masculí genèric no fa ni més feministes ni menys els qui el fan servir. —La diferència és que aquestes expressions religioses no toquen la gramàtica. La marcació afecta el sistema de la llengua, i imposa unes jerarquies. Si una llengua té un terme per a ‘verd’ també en té un per a ‘vermell’. La llengua funciona així. No ens pot passar pel cap de treure el vermell, és impensable. Però, en certa manera, amb les duplicacions i la pretensió de marcar més el gènere s’ha fet això. —Com ho fem per visibilitzar les dones en el llenguatge, doncs? O creieu que no cal? —La dona hi ha de ser. I si hi és, ja la veurem tots. És això, que s’ha de canviar de la societat. I la llengua ja seguirà el canvi, si és que n’hi ha d’haver cap. —Al llibre també apareix més d’una vegada la reflexió que canviant el llenguatge es pot canviar la realitat… —Si això fos possible! —Hi pot influir? —Totes les llengües canvien sempre, contínuament, però de manera que les generacions es puguin comunicar. Això ja imposa unes restriccions. La llengua pot reflectir molt el món i la societat en què es parla. Si aquest món o aquesta societat canvien, la llengua s’hi va adaptant, perquè és un sistema molt flexible i es pot adaptar a qualsevol situació. Però que algú em digui un cas en què canviant la llengua s’hagi canviat la societat. No en conec cap. —Un dels contexts en què es fa servir més el desdoblament és a les escoles, i per això ara voleu fer xerrades a les universitats on formen els mestres. —No sé si ens en sortirem, però si més no farem que els arribi la informació. Això ha fet mal en el món de l’ensenyament. Alguns mestres ja expliquen que quan diuen ‘Els nens que hagin acabat els deures ja poden anar al pati’, les nenes que els han acabat no s’aixequen perquè no se senten al·ludides. —I com els convenceríeu, aquests mestres? —D’entrada, miro de fer-los veure que aquest plantejament és absolutament eurocèntric. En llengües romàniques això només s’ha fet en català, castellà i ara veig que també hi cauen els del gallec. Ni portuguès, ni italià, ni francès, ni romanès, ni cap altra llengua. Això sol ja és per a fer-s’ho mirar. Però sobretot cal fer entendre que la llengua funciona així, que no té sentit que nosaltres la vulguem controlar. —A banda els desdoblaments, hi ha gent i col·lectius que van un pas més enllà i fan servir el plural femení com a genèric, perquè diuen que volen evitar un llenguatge androcèntric. Com ho veieu, això? —És no entendre com funciona el llenguatge. Però mira, un exemple que vaig trobar aquest cap de setmana preparant les xerrades: en David Fernàndez, en aquella intervenció impactant al parlament amb els directius de Caixa Penedès, va dir ‘diputats imputats’. Ell sabia que si hagués dit ‘diputats i diputades’ o ‘diputades’ directament hauria perdut la contundència que podia tenir. Ho sap perquè ho fa servir. Era conscient que si en aquell moment hagués desdoblat i hagués fet el numeret del femení no hauria dit la mateixa cosa ni l’haurien pres seriosament. Aquest joc amb la llengua porta a acabar ridiculitzant les dones. Em sap greu que, en general, sigui l’esquerra que s’hagi apuntat a aquesta bestiesa. —De nou, aquí, la intenció és bona. —Sé que ho fan amb bona intenció. Tinc molts ex-alumnes que són de la CUP, i cada vegada que me’n trobo algun els ho dic. I tots em diuen que estan d’acord amb mi, però que no se’n surten! No convencen la resta, però crec que hi haurien de reflexionar. No fan cap favor a les dones, i segurament entrebanquen més l’arribada del missatge. —Cap on hauríem d’anar, doncs? Tornem enrere i abandonem els desdoblaments? Cerquem un equilibri? —La meva opinió, que ni tan sols és la del document de conclusions, és deixar les coses com estaven, perquè tots ja ens anem adaptant als canvis. —Es tracta, doncs, de fer servir el sentit comú? —És senzillament sentit comú, i punt. Si funcionés, ja no necessitaríem res més. I que no argumentin que això va a favor de les dones, si us plau, que ens deixin tranquil·les. El que cal és que facin unes altres coses. No cal que les diguin, ens conformem que les facin. —Al llibre apareix el vostre nom i al costat hi diu ‘editor’, en comptes de ‘editora’. Em va sorprendre. —Ja ho sé, volia això. I quan vam fer les jornades em vaig posar ‘director’, i em van rondinar des de la taula. —Això tampoc no cal! Ho feu per provocar… —Clarament. És com dir que jo no seré editora fins que abans no em deixin ser editor. Però el raonament és que jo faig una feina, i a la gent què li importa si sóc un home o una dona? Perquè una altra qüestió d’aquest debat és que als homes que s’hi han ficat, els han destrossat. A en Gabriel Bibiloni li han dit de tot. I sí, això és una provocació. Perquè la gent suposa que això ho fan els bons i a mi em situen a la banda dels bons. Però jo vull que s’acabi aquesta comèdia.

Summary: Carme Junyent: ‘Que s’acabi aquesta comèdia de desdoblar en masculí i femení’


Jaume Cabré, un dels escriptors catalans més internacionals, rebrà demà al vespre el premi Trajectòria, que un jurat format per editors i periodistes atorga cada any, amb motiu de la Setmana del Llibre en Català. Diu que si li donen aquest premi vol dir que es fa vell; és un dels pocs que no tenia en la llista de reconeixements. Cabré, Premi d’Honor de les Lletres Catalanes, s’ha reunit avui amb la premsa i, més animat que algunes altres vegades (com ara en la presentació del seu darrer llibre de relats, Quan arriba la penombra), ha parlat dels lectors, del procés de creació, de la importància de la Fira del Llibre de Frankfurt 2007 per a la internacionalització de la literatura catalana… I ha dit que VilaWeb era el mitjà de referència que dóna veu als intel·lectuals catalans a l’hora de reflexionar sobre el procés polític i la independència de Catalunya. L’autor de Jo confesso i Les veus del Pamano, nascut a Barcelona el 1947, enguany ha fet setanta anys. ‘A mesura que em faig més gran –deia ahir– sóc més lent, em costa més d’escriure. I cada dia estic més cansat per a fer els viatges de promoció, tot i que trobar-se amb els lectors és molt gratificant. En temps de Flaubert, el contacte amb els lectors es podia fer a petites dosis. Ara, amb les xarxes socials, és molt més fàcil. Així i tot, és molt gratificant que els lectors et parlin dels teus llibres. Els clubs de lectura, un invent senzill i humil però molt eficaç, n’és una bona eina. Perquè els lectors m’expliquen la novel·la. Jo només l’escric, són els lectors que amb la mirada verge s’hi capbussen i acaben sabent quina novel·la he escrit. Jo defenso que el contacte amb els lectors enriqueix. Quins moments destacaria Cabré d’una trajectòria que va començar el 1974 amb Faules de mal desar i que compta amb obres com La teranyina, Fra Junoy o l’agonia dels sons, Senyoria i Viatge d’hivern, a més dels que ja hem esmentat? Diu que recorda molt el primer text que va escriure amb consciència d’estil: ‘Volia descriure el naixement del dia en un poble. Entenia que cada paraula que posava tenia una raó de ser concreta i vaig ser conscient de quin efecte feien en mi les paraules. Vaig quedar enganxat. Tenia dinou anys. Encara vaig tardar a escriure, però vaig començar a llegir i ja no vaig parar’. Sobre com ha evolucionat la seva literatura i els objectius que ha assolit, Jaume Cabré diu: ‘Cada llibre m’ha costat molt i amb cadascun he adquirit experiència. M’imagino que és una escala i cada llibre representa un esglaó, perquè cada un és una petita conquesta més, un graó amunt. Hi ha una trajectòria i sé del cert que no hauria pogut fer Les veus del Pamano sense haver escrit abans Viatge d’hivern i Les ombres de l’eunuc, per exemple. Cada llibre és deutor dels anteriors. Ho dic en el sentit d’experiència. Hi ha hagut uns processos estilístics que s’han anat fent, primer amb timidesa, després aplicant els recursos. Ho tinc molt clar. Ara, jo no puc valorar allò que he fet; això pertany a la feina del crític i al lector.’ El mes vinent farà deu anys que es va fer la Fira del Llibre de Frankfurt, on la cultura catalana era la convidada d’honor. Aquella cita internacional va fer conèixer Cabré al públic alemany, que el va llegir en massa. Cabré explica: ‘La Fira de Frankfurt del 2007 va difondre una realitat que l’estat espanyol amagava, la vitalitat literària d’una cultura i d’una llengua que amb prou feines si era coneguda a Alemanya. Per a mi va ser essencial. De llavors ençà, les traduccions no han deixat d’augmentar. I avui ja no cal que expliquis què vol dir ser català i, des del punt de vista literari, tampoc. Frankfurt 2007 va ser un punt de ruptura.’ De deu anys ençà, Jaume Cabré no ha parat de viatjar presentant les seves traduccions a molts països europeus i llatinoamericans. Fa ben poc va anar a Mèxic, convidat per la Universitat Autònoma de Mèxic, on presentà una edició especial, pensada per al públic mexicà, de Quan arriba la penombra. ‘Els lectors de Tessalònica i els de Torrelles de Llobregat s’assemblen –diu–, fan les mateixes preguntes. Quan vas pel món parlant de literatura tens la sensació que jugues a casa.’ I, pel que fa a la traducció de llibres catalans a l’espanyol, diu: ‘A Espanya hi havia molt de recel cap als llibres traduïts del català. Els editors no els publicaven, perquè deien que no els hi voldrien. En canvi, a Mèxic, a l’Argentina, em deien: “Nosaltres no tenim manies, com ho podem fer per llegir-vos?” Això passava quan encara no m’havien traduït. Però jo crec que aquest recel s’ha anat perdent. Els lectors en llengua castellana van a buscar literatura, fins i tot els escrits originàriament en català. I això malgrat els moments difícils que passem. I ho hem fet entre tots.’ Sobre el moment polític, Cabré creu que cal continuar defensant la normalitat de la vida i accions de les nostres institucions: ‘Ara són moments de patacades, però després vindrà la calma, segur. El món sap que som uns quants milions de catalans que volem la independència, sobretot després d’aquest Onze de Setembre, que tothom ens mirava.’ Creu que el debat polític dels intel·lectuals és absent, en el moment actual? ‘D’entrada, cadascú fa el que pot o el que vol. Però pel que fa als intel·lectuals espanyols, només n’hi ha dos o tres o quatre que han aixecat la veu de manera valenta: Suso de Toro, Cotarelo… I, pel que fa als intel·lectuals catalans, un mitjà com VilaWeb és ple de gent que hi diu la seva, amb reflexions molt interessants i valentes.’ La conferència de premsa ha estat interrompuda unes quantes vegades per la manifestació d’un centenar de treballadors de les arts gràfiques, sindicats a CCOO, que es manifestaven per demanar un conveni digne.

Summary: Jaume Cabré: ‘Quan vas pel món parlant de literatura tens la sensació que jugues a casa’


Cal anar a votar el dia 20? Què hi hem d’anar a fer, a Madrid? Són dues preguntes que de ben segur que s’han fet alguns independentistes després del 27-S en relació amb les eleccions espanyoles. L’independentisme ha sortit d’un procés electoral molt intens, efervescent, i n’encara un altre amb els ànims més desinflats per una negociació llarga i complexa sobre la investidura, i per la perspectiva d’unes eleccions a les corts espanyoles en què no queda clar què s’hi pot guanyar des de la perspectiva de l’independentisme. Què votaran els votants de la CUP? Hi ha una part de l’independentisme que no es presenta a les eleccions, aquell que representa la CUP. Però això no vol dir que tots els seus votants se’n desentenguin. Segons l’últim CEO, entre aquells qui declaren haver votat la CUP en les eleccions del 27-S, tan sols un 8,5% diu que no votarà. La majoria de votants de la CUP, un 45% no, sap què votarà. Gairebé la meitat. Entre els altres que sí que saben qui votaran, el partit preferit és ERC, un 28,7%, tal com farà per exemple l’ex-diputat David Fernàndez, que en un acte conjunt amb Joan Tardà va dir que el 20-D votaria pels republicans. Un 10% dels qui diuen haver votat la CUP ho farà per Podem en les espanyoles; a aquests caldria afegir-hi el 4,3% que diu que votaria ICV-EUiA, que forma part també de la coalició En Comú Podem. Entre aquests hi podria haver l’ex-diputat Quim Arrufat, que va dir divendres que en cas d’anar a votar a les eleccions del dia 20 ho faria per En Comú Podem. ERC i Democràcia i Llibertat: públics diferenciats Els qui sí que s’hi presenten, Convergència i ERC, ho fan per separat, adreçant-se a públics diferents, i amb missatges també diferents que miren d’arribar, entre els uns i els altres, a un electorat tan transversal com sigui possible. És a dir, que anant per separat es pugui sumar tant i més que no anant junts. La principal dificultat que tenen tant ERC com Convergència —fent la coalició Democràcia i Llibertat amb Demòcrates de Catalunya i Reagrupament— és l’activació d’un electorat que es va mobilitzar molt en la campanya del 27-S. I el post-27-S ha estat certament traumàtic per a l’independentisme, per la complexa negociació entre Junts pel Sí i la CUP i l’ombra d’unes noves eleccions el mes de març. Els ànims han quedat tocats. El to de les campanyes d’ERC i Democràcia i Llibertat sembla adaptat a aquest estat d’ànim (o es podria dir fins i tot que el retroalimenta), però una anàlisi dels missatges ens permet de veure la segmentació de l’electorat potencial al qual s’adrecen els uns i els altres. ERC: tallats al bar Tio Cuco Esquerra procura aconseguir el votant de la CUP que sí que voldria votar independentisme el 20-D, i per això discurs d’anar a Madrid a defensar el mandat del 27-S, a fer de ‘delegació diplomàtica’, a renunciar a participar en segons quines comissions, etc. I s’adrecen a aquell votant que el 27-S encara no va votar independència, però que ho podria fer si el missatge rupturista de l’independentisme el convencés; un missatge que els republicans consideren que no arriba en part perquè hi ha un espai mediàtic que els és vetat: el de ‘La Sexta Noche’ i el ‘Salvados’. ERC també es disputa vot amb En Comú Podem, i fa valer el concepte de ‘república’, més que no independència, perquè pot tenir un abast més ampli. El vídeo de campanya dels republicans que millor ho exemplifica, perquè condensa uns quants missatges de cop, és aquell en què Gabriel Rufián i Joan Tardà prenen un tallat al bar Tío Cuco de Nou Barris, el mateix on fa unes quantes setmanes el programa ‘Salvados’ de Jordi Évole va enregistrar un cara a cara entre Albert Rivera i Pablo Iglesias. Al vídeo d’ERC figura que Rufián i Tardà són en a la taula del costat (fins i tot s’hi veu assegut un home amb cua i camisa blanca) i parlen dels orígens de l’un a Santa Coloma de Gramenet i de l’altre a Cornellà de Llobregat. Tornen a fer un discurs adreçat al vot metropolità i, alhora, insisteixen en la crítica a un espai mediàtic ocupat per Iglesias i Rivera i vedat als partits independentistes. ERC apel·la a la diversitat per a mirar de fer arribar el missatge als votants castellanoparlants. Gabriel Rufián parla molt dels seus orígens al barri del Fondo de Santa Coloma de Gramenet, justament un dels llocs on el 27-S l’independentisme va obtenir pitjor resultat. Rufián parla en castellà, tal com ja feia en la seva etapa a Súmate, però ara l’alterna amb el català. ‘Això no va de banderes’, repeteix. I el primer vídeo de campanya començava amb una imatge del seu pare, Antonio Rufián, i la frase: ‘andalusos, murcians, gallecs… es van deixar la pell perquè els seus fills estimessin aquesta terra i la seva llengua’. És un vídeo enfocat a defensar la immersió lingüística, i s’hi poden veure imatges molt diverses del barri, amb Rufián parlant sobre un fons musical de guitarra espanyola. ERC complementa aquest missatge amb el d’anar a Madrid a fer-hi una última cosa. ‘Encara falta dir-los el més important, que som república’, diu Tardà en el vídeo ‘Últim vol a Madrid’. La campanya d’ERC està despullada de l’èpica de la de Junts pel Sí: és més continguda, però sense renunciar als somriures i a les mirades a un horitzó millor, com palesa l’última imatge d’aquest mateix vídeo, on es veuen Oriol Junqueras i Marta Rovira, somrients, mirant ‘l’últim avió amb destinació a Madrid’ envolant-se de l’aeroport amb Rufián, Tardà i companyia. Democràcia i Llibertat: domina el gris El contrast respecte de la campanya de Junts pel Sí és més evident, més marcat, en la campanya de Democràcia i Llibertat. Recordem alguns elements de la campanya de Junts pel Sí: ‘El vot de la teva vida’, cares de candidats en cartells amb colors vius, el joc precisament amb una diversitat important de colors, els mítings multitudinaris… Hi havia èpica, que s’adeia a una campanya amb l’independentisme molt mobilitzat i motivat. Ara es defuig el triomfalisme. I d’una manera dràstica, si més no des del punt de vista visual. Els cartells de Democràcia i Llibertat són fotos en blanc i negre de primers plans dels candidats, acompanyades de la paraula ‘impossible’ amb el prefix im- guixat. I el fons blanc. Els vídeos i falques de ràdio de la campanya de Democràcia i Llibertat mantenen el to baix i el color girs dels cartells: un pla fix, en blanc i negre, amb un gran cartell amb la mateixa paraula ‘impossible’ i un tamboret on s’asseu el candidat, tapant el mateix prefix, és a dir, fent ‘possible’ allò ‘impossible’. I, de fons, una música senzilla de piano, gairebé melancòlica: El destinatari del missatge de Democràcia i LLibertat és diferent del que cerca ERC; en aquest cas s’intenta retenir el votant independentista ‘moderat’, el que deplora la rauxa, el que arrufa el nas quan veu les ‘concessions’ en la negociació amb la CUP: a aquest votant se li transmet ara un missatge de tranquil·litat, de serenitat, alhora que queda clar que l’objectiu és la independència de Catalunya. Però ara es fa mirant de projectar confiança, com dient allò de ‘tranquils que sabem el que ens fem’, o ‘si ho deixen en les nostres mans tot acabarà bé’, prevenint la temptació de voler votar Unió.

Summary: Moderació i vot metropolità: els missatges de l’independentisme per al 20-D


Xavier Domènech, dirigent d’En Comú Podem, refusava aquesta setmana el referèndum unilateral i demanava eleccions. Les declaracions es contradiuen amb unes d’anteriors, i també amb la voluntat majoritària dels votants de la coalició, partidaris d’un referèndum encara que no sigui acordat. Una majoria aclaparadora pel referèndum Una setmana abans de la cimera pel referèndum, El Periódico publicava un sondatge que deia que un 85% de catalans eren favorables al referèndum i la majoria, fins i tot, encara que fos sense acord amb l’estat espanyol. Segons les dades, analitzades ara que s’ha fet públic tot l’estudi, hi ha un suport transversal. Naturalment, hi ha diferències entre les formacions independentistes, que volen fer-lo amb acord o sense, i les d’àmbit estatal, en què una gran part dels votants s’oposa a qualsevol consulta o, si l’accepten, només en cas que sigui acordada. Entre els socialistes, trobem una aclaparadora majoria a favor, tot i que la formació ha abandonat la reclamació del dret de decidir per l’oposició dels dirigents del PSOE. En total, un 21% dels catalans que no es senten independentistes són partidaris del RUI. En el cas de CSQP, gairebé la totalitat dels votants és favorable a fer el referèndum i la majoria sense el vist-i-plau de l’estat espanyol, si cal. En aquesta qüestió, la coalició ha tingut una posició ambigua. De vegades ha dit que no ho condicionarien a l’acord amb l’estat espanyol i que no s’hi oposarien mai; fins i tot hi ha dirigents de Podem, com Íñigo Errejón, a favor d’una consulta sense acord. Però també de vegades han tancat la porta a un referèndum si no era acordat i s’han oposat frontalment a la unilateralitat. El suport al RUI encara creix en la candidatura dels comuns a les eleccions espanyoles, que va atreure una part de l’independentisme amb el compromís que el referèndum fos una línia vermella. Entre els seus votants, un 62% és partidari del referèndum unilateral i un 71% creu que a Espanya no hi ha democràcia si no el permet. Una participació al nivell de les eleccions A banda la majoria que fa costat al referèndum unilateral, hi ha una gran part dels ciutadans que, tot i no donar-hi suport explícit, aniria a votar si es convoqués. Gairebé dos terços del cens es decantaria per participar-hi. Segons el sondatge, la participació superaria la de referèndums com ara els dels estatuts del 1979 (60%) i del 2006 (49%), o el de l’OTAN (59%), i atenyeria el nivell de la majoria d’eleccions. Sense haver estat ni convocat, una part dels qui no es consideren independentistes ja s’ha activat i es decantaria per participar-hi (36%). Per tant, no seria un votació només del favorables. Prop d’un terç de votants de PSC i Ciutadans es mobilitzarien, majoritàriament per votar-hi en contra. En el cas dels comuns, un 76% dels que van votar CSQP i un 82% dels d’ECP, es mostren disposats a participar-hi si es convoca. Per tant, una alta abstenció dels votants només seria possible si hi hagués un boicot explícit del partit.

Summary: Un 62% dels votants dels comuns, a favor del referèndum sense acordar amb el govern espanyol


La vice-presidenta de la Generalitat, Mònica Oltra, ha criticat la comparació feta per la secretària general del PP del País Valencià, Eva Ortiz, entre l’assetjament feixista de què havia estat víctima Oltra i la samarreta amb la cara de l’ex-president Francisco Camps que va lluir l’any 2009. ‘Hi ha hagut persones que han portat a l’hemicicle de les Corts samarretes amb la cara d’un dirigent del PP’, ha dit Ortiz, després d’haver expressat la condemna del PP a l’atac contra Oltra. ‘Em sembla indignant que una alta dirigent política compare la samarreta de Camps que jo em vaig posar amb els feixistes que, encaputxats i amb la cara tapada per una màscara d’un assassí en sèrie, van venir durant la nit a la porta de ma casa’, ha dit durant la conferència de premsa posterior a la reunió del Consell. Visiblement enfadada, ha afegit que si Eva Ortiz ho deia seriosament, potser ja no calia que existís Espanya 2000. La vice-presidenta del Consell ha negat que l’atac de què va ser víctima a casa seva fos un escarn, ja que no havia tingut cap intenció política o social més enllà d’amenaçar. ‘Un escarn es produïx quan un col·lectiu que fa una reivindicació política protesta, a la llum del dia i amb la cara descoberta, davant un personatge polític sobre qüestions relacionades amb l’exercici del seu càrrec’, ha explicat. I ha afegit que una vegada els membres d’un grup partidari de la tauromàquia li van fer un escarn i ella els va atendre. ‘Cada partit i cada persona ha de decidir amb qui vol estar, amb la democràcia o amb el feixisme. Aquí no hi cap l’equidistància’, ha avisat Oltra, i ha dit que la comparació del seu atac amb un escarn donava cobertura als nazis i als feixistes. L’advocacia de la Generalitat ha denunciat l’atac al domicili de la vice-presidenta davant la fiscalia. Segons fonts pròximes, la denúncia, en què hi ha adjunts els vídeos de l’atac que Espanya 2000 va penjar a les xarxes socials, considera que l’acció podria ser constitutiva de delictes d’assetjament, odi i desordres públics. La denúncia va ser sol·licitada dijous pel president de la Generalitat, Ximo Puig.

Summary: Oltra diu prou al PP i l’acusa de ‘donar cobertura als nazis i als feixistes’


El govern català, a proposta de la consellera de Cultura, ha aprovat concedir la Creu de Sant Jordi a trenta personalitats i quinze entitats que ‘s’han destacat pels serveis prestats a Catalunya en la defensa de la seva identitat o en el pla cívic i cultural’. Entre els premiats, Carme Salvador i Guillem Agulló, pares de Guillem Agulló, que va ser assassinat a mans d’un militant neonazi el 1993, i dels quals s’ha destacat el seu ‘compromís amb la lluita antifeixista’. ‘A ells no els han mort un fill; i nosaltres hem perdut la por’: entrevista a la família de Guillem Agulló També s’ha premiat filòleg i articulista de VilaWeb, Joan Ramon Resina, de qui la Generalitat destaca les recerques que ha dut a terme en el camp de la narració europea moderna i contemporània, la teoria literària, la història de les idees, els estudis de cinema i la història cultural i política ibèrica. També han resultat premiats noms mediàtics com els germans Roca, per la seva tasca destacada en el món culinari, l’esportista Laia Sanz ‘per una carrera brillant en un àmbit extraordinàriament competitiu’, o la coreògrafa Sol Picó, ‘en reconeixement a l’excel·lència professional i per la seva llarga trajectòria com a ballarina i coreògrafa de dansa contemporània. Núria Cadenes: ‘El que va passar amb en Guillem Agulló va ser una autèntica pel·lícula de terror, amb una maquinària que trinxava persones’ Àngels Alaber, pianista, pedagoga i compositora; Josep Amat, doctor enginyer industrial; Miquel Barceló, pintor, escultor, ceramista i gravador; Roser Bru, pintora i gravadora; Martina Camiade, historiadora; Purificació Canals, biòloga; Antoni Canu, poeta; Teresa Capell, bioenginyera; Eduard Carbonell, historiador de l’art; Imma Colomer, actriu i directora escènica; Maria Josep Cuenca, lingüista; Joan Estruch, sociòleg; Jordi Fàbregas, músic i activista cultural; Jordi Galí, Economista; Rosa Maria Garriga, assistenta social; Gerhard Grenzing, músic i orguener; Benigne Marquès, arxiver, Anna Mercadé; directiva i empresària; Pere Miró, dirigent esportiu; Jordi Monés, pedagog; Josep Maria Monferrer, educador; Josep Maria Nadal, filòleg; Miriam Ponsa, dissenyadora; Montserrat Pujolar, pianista i compositora de sardanes, Laia Sanz, esportista; Carme Valls, endocrinòloga. També s’han premiat les següents associacions: Aire Nou de Bao; Associació Recvll Blanes; Aules d’extensió universitària per a la gent gran, de Barcelona (UB); Banda Municipal de Música d’Alcanar; Ecomuseu de les Valls d’Àneu; Federació d’Entitats Excursionistes de Catalunya (FEEC); Germans Roca; Fundació Hospital de Sant Jaume i Santa Magdalena de Mataró; Pro Discapacitats Fundació Privada Terrassenca; Fundació Sanitària Sant Pere Claver; Associació Cultural del Gremi de Pagesos de Sant Llorenç i Sant Isidre; Fundació Privada Hospital de Campdevànol; Orfeó Nova Solsona; Pallassos sense fronteres; Taller Àuria i SCCL. La Creu de Sant Jordi de la Generalitat de Catalunya va ser creada pel Decret 457/1981, de 18 de desembre, amb la finalitat de distingir aquelles persones naturals o jurídiques que, pels seus mèrits, hagin prestat serveis destacats a Catalunya en la defensa de la seva identitat o, més generalment, en el pla cívic i cultural.

Summary: Els pares de Guillem Agulló, entre els guardonats amb la Creu de Sant Jordi


El primer de gener de l’any vinent entra en vigor la normativa que prohibeix l’entrada a Barcelona dels cotxes considerats més contaminants. No podran circular dins la zona de baixes emissions, una àrea de 95 km2 que ocupa gairebé tota la ciutat, ni en àrees de Sant Adrià de Besòs, l’Hospitalet de Llobregat, Esplugues de Llobregat i Cornellà de Llobregat. Diversos col·lectius –tant d’usuaris de vehicles com entitats ecologistes– s’hi han oposat perquè consideren que no serà una mesura efectiva d’un punt de vista ecològic i que acabarà perjudicant les persones amb menys ingressos econòmics, obligades a canviar de cotxe. La Plataforma d’Afectats per les Restriccions Circulatòries (PARC) s’hi ha manifestat amb contundència. Dissabte va col·lapsar la Gran Via com a protesta. ‘Les mesures són fora de lloc en temps i capacitat de l’usuari per a adaptar-se. Haurien de ser progressives i mai socialment injustes com ho són ara’, diu Mònica Xufré, portaveu de la plataforma. 🚗 Mig miler de persones es concentren contra la zona de baixes emissions i col·lapsen la Gran Via https://t.co/oDPY5FMDLu pic.twitter.com/tZ7eaUN92i — btv notícies (@btvnoticies) September 28, 2019 Els vehicles que no podran circular són els que no tenen dret a cap etiqueta ambiental de la DGT –vehicles de benzina anteriors al 2000 i dièsel anteriors al 2006–, però el PARC diu que l’etiquetatge de la DGT no es correspon amb la realitat i que els cotxes sense distintiu ambiental no són necessàriament els més contaminants. ‘Un Porsche K&N té aquest distintiu i una vespa de l’any 1974, no. El primer és més contaminant, però podrà circular, i la vespa no. A molts cotxes d’alta gamma els posen un motor elèctric per a l’arrancada i l’estacionament, però després porten motors de cent cinquanta cavalls i tenen els diàmetres de les rodes enormes, de manera que desprenen més partícules fines’, explica Xufré. A més, considera contradictori que s’apliqui la mateixa normativa a tots els cotxes, si alguns usuaris –encara que tinguin cotxes més contaminants– l’utilitzen només per a anar a la feina, mentre que uns altres circulen durant hores. La plataforma proposa com a alternativa mesurar quant contamina cada vehicle de manera individual i en profunditat i a la ITV, i fer-ho tant amb els nous com amb els vells. ‘D’acord amb això es podrien atorgar etiquetes ambientals, com fan a Alemanya’, diu la portaveu. ‘També volem permís per a adaptar els nostres vehicles –també els que tenen distintiu– per fer-los menys contaminants, i hi ha moltes eines i mitjans per a fer-ho: filtres, catalitzadors…’ El peatge urbà, la proposta dels ecologistes Les associacions ecologistes Climacció, Families For Future Barcelona, Fridays For Future Barcelona, Moviment per la Justícia Climàtica i Rebel·lió o Extinció Barcelona demanen un peatge anticontaminant en compte de prohibir la circulació a certs cotxes. Consistiria a establir una taxa anticontaminant per a entrar a la ciutat que es destinaria al transport públic. ‘Hi ha estudis que demostren que la mesura que es prendrà a Barcelona és ineficaç i no ha funcionat allà on s’ha aplicat i que, en canvi, sí que ha funcionat l’aplicació del peatge’, diu Jaume Osete, de Rebel·lió o Extinció Barcelona, que té por que la mesura forci molta gent a canviar de cotxe: ‘No volem que incentivi la renovació del parc de vehicles, que implica més emissions en la fabricació. Si hi guanyem per una banda i hi perdem per una altra, malament rai.’ La Plataforma d’Afectats per les Restriccions Circulatòries refusa la mesura del peatge. ‘No som partidaris del peatge urbà perquè acceptar-lo és un contrasentit. Com quedem? El cotxe és dolent o no? Perquè si dius que admets la contaminació només si la gent paga… Paguem la festa als rics, doncs’, opina Xufré. Osete, que diu que els detalls d’aquesta mesura es podrien negociar, demana d’aprofitar la fi de les concessions a les autopistes perquè els peatges actuals es converteixin en peatges d’accés a la ciutat: ‘Proposem, per exemple, que els vehicles que portin tres ocupants o més no paguin el peatge, el que afavoreix la mobilitat compartida. No volem que les mesures vagin contra la gent amb menys ingressos.’ Xufré, en canvi, és més partidària d’establir corones –de manera que a les zones més denses de trànsit només hi entrin els vehicles més néts– o de taxes que gravin les persones que tenen vehicles més contaminants. La batllessa de Barcelona, Ada Colau, no ha refusat l’opció d’acabar implantant el peatge. Al juliol va anunciar que seria una alternativa si finalment la nova normativa no és efectiva per a reduir la contaminació. Així doncs, el juliol del 2020 es prendrà la decisió –que s’hauria d’acordar amb la resta d’administracions–, quan s’avaluï l’impacte de l’entrada en vigor de la zona de baixes emissions els primers sis mesos de funcionament. ‘Continuarà aplicant la mesura i hi afegirà el peatge’, pronostica Xufré. Les entitats ecologistes també tenen més propostes, com ara la reducció de carrils de les vies principals d’entrada, una cosa que, considera Osete, ‘afecta tothom de la mateixa manera i no diferencia entre classes socials’. Xufré, en canvi, creu que aquesta proposta no és mai una solució ‘si abans no s’ha pacificat el trànsit’. ‘Madrid té 57.000 places d’aparcament gratuïtes al voltant de la corona urbana. Deixes el cotxe i agafes el transport públic. Això a Barcelona no hi és.’ La portaveu de la plataforma d’afectats creu que la xarxa de transport públic a Barcelona i l’àrea metropolitana no és prou potent per a esdevenir una alternativa al cotxe privat. Les entitats ecologistes, en canvi, consideren que ho és prou en comparació amb algunes altres ciutats. És per això que també proposen l’aprovació de la targeta T-Ambiental, un abonament mensual amb viatges il·limitats amb preu inferior a quatre targetes T-10 i vàlid per a dues zones. A més de l’oposició a la nova normativa, tant la plataforma d’afectats com les entitats ecologistes convenen que la lluita contra la contaminació no es pot centrar només en els vehicles, i menys en una ciutat amb port com Barcelona, tenint en compte com contaminen els vaixells. ‘Barcelona té un port, i això vol dir molta contaminació’, recorda Xufré, que creu que l’Ajuntament no vol impulsar iniciatives per a millorar la qualitat de l’aire: ‘Volen treure cotxes de circulació, no millorar la qualitat de l’aire. No hi ha voluntat política i mesures com aquestes són per quedar bé i prou.’ L’exemple de ciutats europees Per a lluitar contra la contaminació, les grans capitals europees han posat en pràctica les àrees de baixes emissions. A Londres n’hi ha una de baixes emissions i una d’emissions ultrabaixes. La primera ocupa 1.572 quilòmetres quadrats i afecta principalment autobusos, camions i furgonetes, que han de pagar si no compleixen les condicions ambientals. Per a accedir a la zona d’emissions ultrabaixes, els conductors de tots els cotxes contaminants han de pagar cada dia. Aquesta zona abastarà uns 360 km2 el 2021. A París, els vehicles tenen l’obligació de dur un ‘adhesiu ambiental’ que separa els vehicles verds dels contaminants, amb una escala de l’1 al 5: a l’1 hi ha els cotxes més nous i al 5 els més vells. L’ajuntament va prohibir als vehicles amb distintiu 5 de circular per la ciutat els dies feiners durant la major part de la jornada i més tard va estendre la restricció als vehicles amb distintiu 4. Berlín va declarar gran part de la ciutat ‘zona ambiental’ i només s’hi permet l’entrada als vehicles que compleixin unes certes normes pel que fa a l’emissió de gasos. Aquesta àrea de baixes emissions ocupa un total de 88 km2. A Stuttgart i més ciutats alemanyes l’àrea de baixes emissions ocupa tota la ciutat, de manera que els cotxes contaminants no poden entrar-hi. És una mesura activa vint-i-quatre hores cada dia. La zona de baixes emissions de Roma es limita al centre de la ciutat i només és activa de 6.00 a 18.00. A Lisboa, en canvi, abasta gran part de la ciutat del 2011 ençà. A l’àrea més cèntrica hi poden circular cotxes fabricats després de l’any 2000 i a la que envolta el centre només els de després del 1996. A Amsterdam, la zona de baixes emissions ocupa gairebé tota la ciutat, però afecta tan sols motocicletes, taxis, furgonetes i autobusos de gasoli.

Summary: ‘Ineficaç’ i ‘socialment injusta’: col·lectius ecologistes i d’usuaris, contra la restricció de vehicles a Barcelona


El president de la Generalitat, Quim Torra, ha assegurat que demà anirà a declarar al Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC) per ‘acusar l’estat espanyol de violar dret i llibertats’. ‘No aniré a defensar-me de res’, ha dit Torra, citat a declarar aquest dimecres arran de la querella que va interposar la Fiscalia Superior per haver desobeït les resolucions de la Junta electoral espanyola que l’instaven a retirar els llaços grocs i les pancartes a favor dels polítics independentistes de la Generalitat. El president també ha fet valoració del primer any en el càrrec i ha subratllat que va ser ‘un honor immens’ assumir el repte quan li ho va proposar Carles Puigdemont. ‘El meu mandat ha estat el de treballar amb l’únic efectiu de fer efectiva la República; jo no em moure d’aquí’, ha afegit.

Summary: Torra diu que declararà al TSJC per ‘acusar l’estat espanyol de violar drets’, no per defensar-se


Dimarts a la nit a la plaça de Sant Jaume de Barcelona, mentre moltes persones miraven la presentació del Consell de la República davant d’una pantalla gegant, desenes de persones es concentraven al seu costat per a clamar justícia. Eren familiars de persones que han mort en presons catalanes i que fan pinya perquè es respectin dels drets dels presos i no hi hagi més víctimes. De la mà de les entitats Irídia, Sirecovi i Famílies contra la Crueltat Carcerària, aquestes persones estan aconseguint donar veu a una realitat oculta i poc coneguda que el 2017 va causar fins a 41 morts. La majoria d’ells moren en règim d’aïllament, un mètode de càstig que els familiars consideren que genera dany físic i psicològic, i que tot i existir agents internacionals que recomanen que no hauria d’allargar-se més de quinze dies, en alguns casos s’allarga diversos mesos. Per a fer una fotografia d’aquesta realitat de forma comprensible, parlem amb Andrés García, codirector d’Irídia. —Quaranta-un morts en presons catalanes només el 2017. La dada esfereeix. Per què no se’n parla? —Perquè la realitat de les presons està silenciada i no hi ha massa interès sobre què hi passa. I això és un problema perquè entenem que la democràcia es queda a la porta de la presó. I per una altra banda, creiem que no s’ha pogut explicar prou perquè fins ara no s’havia donat la conjuntura que algunes famílies hagin posat el tema sobre la taula amb la idea de trencar el silenci al voltant de la presó i d’un tema tan complex com el de les morts a dins aquests centres. Però el fet que les famílies s’hagin bolcat en aquesta denúncia, està fent que s’estiguin coneixent cada cop més casos, més situacions, tant de morts sota custòdia com d’altres tipus de vulneracions de drets. —Vosaltres porteu el cas de víctimes famílies que han perdut algun familiar a dins la presó. Quin és el vostre objectiu? Esclarir que va passar? —La nostra funció, en els casos que portem, és conèixer la veritat. Entenem que el protocol d’actuació que ara mateix té serveis penitenciaris no és adequat perquè a les famílies se’ls dóna informació molt poc adequada, no tenen un acompanyament que els ajudi a entendre el que ha passat, i per tot plegat, es generen ombres que no hi haurien de ser. Llavors, a nosaltres, els casos que ens arriben, el primer que fem és intentar saber què va passar. Demanem els expedients a nivell mèdic i psiquiàtric, expedients disciplinaris, tot el que permeti acreditar documentalment el que va passar els dies abans, per què es va produir aquesta mort i saber si hi va haver algun tipus de negligència. —Per què creieu que hi ha tanta opacitat? Dels quaranta-un morts el 2017, nou van ser per causes ‘desconegudes’. —La Generalitat diu que és que encara hi ha procediments oberts. En tot cas el que nosaltres entenem és que no hi ha la voluntat ni la cultura de protecció de drets humans. En un altre país, quan hi ha una mort d’aquest tipus, el que es fa és transparència total i absoluta. Explicar-ho tot, justificar-ho tot. Quan tu fas un ús de la força, com l’aïllament, has de rendir comptes. Igual que si utilitzes una arma. Però amb el que ens trobem és que la mateixa administració no vol donar respostes. En l’àmbit penal, hi ha una cultura que diu que si algú s’ha suïcidat a la presó, es tracta com si algú s’hagués suïcidat en llibertat, i és totalment diferent, perquè el responsable de protegir la integritat física de la persona reclosa, és de la mateixa administració. Clar, que hi ha morts que són inevitables, però la pregunta és: quants s’haurien pogut evitar amb un millor funcionament, amb més control i amb més garanties. Les famílies es mereixen explicacions. I em faig una pregunta. La roda de premsa que vàrem fer poc ha aparegut en molts mitjans, fins i tot a TV3. No entenc com els responsables polítics fins ara no s’han posat en contacte amb nosaltres per parlar amb les famílies. —La consellera de Justícia no s’ha posat en contacte amb vosaltres? —No. Òbviament nosaltres ho farem, però cal que hi hagi un canvi de cultura democràtica. Si estem parlant de drets civils i hem d’aplicar-los per a defensar-nos dels atacs que rep Catalunya, també hem de fer una revisió interna per elevar els estàndards de drets humans. És el moment oportú, perquè la gent està parlant de drets civils. Per això exigim coherència. Igual que es parla amb nosaltres per defensar els drets polítics i civils de la gent afectada l’1-O en un procés absolutament injust, també esperem aquesta reciprocitat per esbrinar que passa a les nostres presons. —Expliqueu-me un cas. El de la Raquel, que va tenir lloc el 2015 i va tenir força ressò. Què li va passar? —Estem convençuts que aquella mort s’hauria pogut evitar i la responsabilitat va ser dels professionals que no van actuar. Ella va morir el 10 d’abril del 2015. Va estar sis mesos continuats en aïllament penitenciari, quan era persona que tenia antecedents autolítics i s’havia intentat suïcidar. El seu estat mental era complicat i en diferents ocasions va dir que no podia més, que s’acabaria suïcidant. De fet, el dia abans de matar-se parla amb el psiquiatre i aquest decideix no fer cas, que en realitat la Raquel estava manipulant. A la tarda s’autolesiona els braços, no van fer res i a la nit s’acaba suïcidant. —I he aconseguit arribar a judici. —Podríem haver estirat el fil per la via penal, però la família entenia que per la via administrativa així hi podria haver canvis. Per la via penal es podria haver allargat molt. Sabíem que podíem aconseguir canvis des del primer moment perquè la major part de persones que treballaven en els mòduls de la presó van ser destituïdes després de la mort de Raquel. Però la conselleria no va donar la raó a la família i fins i tot va denegar la compensació econòmica, que era molt baixa. És aquí quan decidim de presentar la demanda i hem arribat a judici, que va començar el passat mes de juny. Fins i tot abans de començar-lo vàrem fer un nou intent amb la nova consellera de Justícia. Vàrem donar-li la oportunitat perquè reconegués la responsabilitat dels serveis penitenciaris. Però ens van dir que no. L’advocat de la Generalitat va defensar d’una forma molt poc respectuosa i va tractar la Raquel de mentidera i manipuladora. En la pròxima sessió, com volíem nosaltres, hi haurà testimonis a declarar, entre ells el director de la presó. —El cas de la Raquel va permetre el canvi en la legislació de l’aïllament penitenciari. —Sí, però la normativa continua sent insuficient. I en el grup de treball del Parlament ja ho van dir experts internacionals, relators especials de l’ONU sobre la tortura i el maltractament van dir que més de quinze dies d’aïllament continuat poden generar danys irreparables a les persones i que s’haurien d’evitar-se. —S’apliquen més de quinze dies? —I tant. La Raquel va estar sis mesos continuats… El règim d’aïllament s’aplica tant a persones que estan en primer grau com les sancionades. Aquestes últimes poden estar en aïllament cinc, deu i anar sumant fins a quaranta-dos dies. És el màxim. La qüestió està en el fet que segons quin tipus d’incident, se’t pot classificar en primer grau i llavors el temps d’estada en primer grau, pot ser de tres mesos, de forma prolongada sis, i hi ha gent que hi està anys en primer grau. Aquesta situació és absolutament preocupant. Al segle XIX, d’acord, però al segle XXI es pot tenir un mòdul de més control sense que la gent estigui reclosa de forma gairebé total. Mòduls més petits, amb menys persones, però que puguin interactuar entre elles, i que hi pugui haver més control. El que calgui, però el règim de primer grau no s’adequa als estàndards internacionals. —Es recorre massa a l’aïllament? —Sí, s’hi recorre massa. I per una altra banda, no hi ha suficients garanties. Una situació molt preocupant és quan es fan expedients d’aïllament, i per exemple, s’acusa un pres d’haver agredit o tractat malament un funcionari, si demanes els enregistraments de les càmeres o testimonis, mai es donen les proves. Llavors, hi ha un poder gairebé absolut per part dels funcionaris. Estem parlant d’una reclusió dins d’una reclusió. I cal que hi hagi mecanismes perquè quan s’apliqui, es faci amb rigor, i no amb arbitrarietats. —La dada més alta de morts a les presons és per malaltia. Legalment no es pot concedir la llibertat a algú que està en tractament? —Efectivament la llibertat provisional es contempla per les persones que tenen malalties terminals. Amb el tema de les malalties s’haurien de tenir en compte diferents qüestions. Una, el règim de vida per una persona que està abordant una malaltia com pot ser un càncer, encara que encara no sigui incurable, s’ha de tractar diferent. Tots hem tingut familiars i coneguts i sabem que l’estat d’ànim és clau per a superar segons quines malalties. I a dins de la presó no es fan excepcions a nivell de visites ni a molts nivells. I en el cas que una persona té una malaltia que pot portar-la a la mort, ens trobem que hi ha casos als quals no se’ls dóna la llibertat fins que no queden pocs dies perquè es mori. —També hi ha morts per sobredosi. Com pot ser que es permeti l’entrada de droga a les presons? —Efectivament hi ha droga a les presons. Hi ha diferents mecanismes i està present. Les mares hi posen molt èmfasi perquè és la causa d’algunes morts. —Hi ha permissivitat per part dels funcionaris? —Nosaltres no en tenim proves. Entenem que és una qüestió summament complexa i creiem que s’hauria de fer una auditoria. És un tema més a plantejar-se.

Summary: Andrés García: ‘No hi ha voluntat ni cultura de protecció de drets humans a les presons catalanes’


Un 48,8% de catalans descarta la independència, i un 41,9% vol que Catalunya sigui un estat, segons dades del Centre d’Estudis d’Opinió (CEO) recollides abans de la sentència del Tribunal Suprem espanyol. Els partidaris de la independència cauen més de dos punts (44%), mentre que els qui s’hi oposen en pugen mig (48,3%) en relació amb el CEO del juliol passat. El CEO també indica que el 33,6% dels enquestats opta per l’estat propi, que un 28% prefereix que Catalunya sigui una comunitat autònoma, i un 21,6% vol ser un estat dins un estat espanyol federal. El 7,8% vol ser una regió espanyola. L’informe, publicat aquest matí, s’ha fet presencialment amb una mostra de 1.500 persones entre el 16 de setembre i el 7 d’octubre de 2019.

Summary: Un CEO anterior a la sentència indica un descens del suport a la independència


Les denúncies de frau de l’oposició turca en el referèndum constitucional d’aquest diumenge han provocat les primeres reaccions en contra de la població. A Istanbul s’ha organitzat una cassolada de protesta. El No ha vençut a les principals ciutats (Istanbul, Ankara i Esmira), a més de la costa mediterrània i a les regions de majoria kurda, mentre que el Sí s’ha imposat a l’interior i a les àrees rurals. Video protester i gaderne i Istanbul #dkmedier pic.twitter.com/QubxqOvYMt — Savaş Karakaplan (@Karakaplans) 16 d’abril de 2017 beşiktaş’ta halk tencere tavalarla sloganlar atıyor pic.twitter.com/BjqzeRkar9 — deniz şapşikyan (@denizsapsikyan) 16 d’abril de 2017 Listen to Istanbul just now. Clanging pots. An act of protest used in #Turkey before and during Gezi protests #Turkiye @CBCAlerts #cbc pic.twitter.com/xneblZcI47 — Nil Köksal (@nilkoksalcbc) 16 d’abril de 2017 Pots and pans are back in #Cihangir, Istanbul. pic.twitter.com/hua75LXlkr — Tomas Thoren (@TomasThoren) 16 d’abril de 2017

Summary: Esclaten les protestes a Turquia denunciant el frau en el referèndum


L’alcaldessa de Vilanova i la Geltrú, Neus Lloveras (CDC), serà la presidenta de l’Associació de Municipis per la Independència (AMI) a partir de l’abril. La també diputada de JxSí al Parlament encapçala una candidatura de consens que s’haurà d’aprovar a la propera Assemblea General que l’AMI té previst celebrar el 15 d’abril en un municipi de l’àrea metropolitana. Lloveras ha explicat que la tasca de l’AMI en els propers mesos serà la d’aportar la visió municipal en el debat nacional i en la redacció de la nova Constitució catalana. “L’AMI té molt a dir perquè és qui té una visió dels alcaldes que, en definitiva, són els que viuen el dia a dia dels pobles”, ha destacat.

Summary: La batllessa de Vilanova i la Geltrú, Neus Lloveras, serà la nova presidenta de l’AMI


La comissió d’investigació del parlament sobre el 155 ha citat per a dimarts que ve el president de la Generalitat Carles Puigdemont, el consellers Clara Ponsatí i Lluís Puig, la secretària general d’ERC, Marta Rovira, i l’ex-diputada de la CUP Mireia Boya. De moment, fins avui al migdia, havien confirmat la seva compareixença per videoconferència el president Puigdemont i el conseller Lluís Puig, i de manera presencial Mireia Boya. Així doncs, després que aquesta setmana hagin comparegut els presos polítics en aquesta comissió, la setmana que ve serà el torn dels membres del govern que estan a l’exili. En la sessió de dimarts també s’ha citat l’ex-president del senat espanyol Pío García-Escudero i el membre del PP Ignacio Cosidó que previsiblement no hi assistiran.

Summary: La comissió del 155 cita Puigdemont, Ponsatí, Puig, Rovira i Boya per a dimarts


Després de les accions multitudinàries convocades pel Tsunami Democràtic, el ministre d’Interior espanyol, Fernando Grande-Marlaska, ha assegurat que les forces de seguretat de l’estat investiguen el moviment. ‘Acabarem sabent qui hi ha darrere’, ha dit en una entrevista a TVE. Sobre l’actuació policíaca a la T1, ha assegurat que va ser ‘més que proporcional, necessària i idònia’. Segons ell, els manifestants van tirar tanques i extintors al cordó policíac, fet que justifica les càrregues i la brutalitat dels agents. A més, ha destacat la cooperació entre els Mossos i la policia espanyola. Sobre l’acció de blocar l’aeroport, Grande-Marlaska ha dit que va ser ‘un acte il·legítim per mirar de paralitzar una infrastructura crítica’. No ha volgut comparar la situació de Barcelona amb la d’Hong Kong perquè el blocatge no va ser total. I fins i tot ha amenaçat els manifestants: ‘Prendre un aeroport i ocupar les pistes no és cap broma. És una conducta criminal seriosa en la qual es posen en risc molts béns del conjunt de la societat.’

Summary: El Tsunami Democràtic posa nerviós l’estat: ‘Acabarem sabent qui hi ha darrere’


L’ex-president de la Generalitat, Artur Mas, renuncia a l’acta de diputat del Parlament de Catalunya, segons que ha informat l’ACN. En un comunicat, Mas ha anunciat aquesta decisió després de desistir d’optar a la presidència en favor de Carles Puigdemont per facilitar un govern d’estabilitat amb el suport de la CUP. A partir d’ara, Mas es dedicarà a CDC, que encara un congrés previst a la primavera amb la intenció de refundar-se. Mas ha estat diputat a la cambra catalana des del 1995. Vegeu el piulet que ha fet el compte de Twitter del govern per anunciar la decisió: En data d’avui el #presidentMas ha entregat la renúncia a l’acta de diputat del #Parlament — Govern. Generalitat (@govern) 13 gener, 2016 Amb aquesta decisió, Mas perd la condició d’aforat i caldrà veure com influeix això en el procés judicial obert contra ell, Irene Rigau i Joana Ortega per la consulta del 9 de novembre de 2014. Mas va fer ahir un breu discurs de comiat en l’acte de presa de possessió de Carles Puigdemont com a president. Va desitjar-li ‘molt bona singladura, amb el desig d’arribar lluny i a bon port’. També va recordar els cinc anys de presidència i va donar les gràcies a tothom qui li ha fet confiança i l’ha ajudat a dirigir Catalunya en uns anys tan complicats. ‘Jo sí que us agraeixo els serveis prestats’, va dir. Era una referència indirecta al decret signat pel rei Felipe VI i publicat ahir, en què s’ometia l’apartat que sempre es dedica als ex-presidents per fer-los un agraïment. Finalment, va assegurar que deixava la presidència de Catalunya ‘amb una enorme tranquil·litat d’esperit’. I va afegir: ‘Vaig arribar a la plaça de Sant Jaume amb vocació honesta i sincera de servei a Catalunya. Me’n vaig amb l’esperit d’haver servit aquest país amb aquesta convicció.’ Podeu veure ací el vídeo del discurs de Mas, íntegre:

Summary: Mas renuncia a l’acta de diputat del parlament