A Hong Kong hi ha una estàtua de Bruce Lee; lletja, si puc expressar la meua opinió. La mítica estrella de les arts marcials, que es va morir en aquesta ciutat, és conegut entre moltes més coses, per una frase que fins i tot va arribar a ser popularitzada amb finalitats publicitàries: ‘Be water, my friend’, sigues aigua. La frase, que intentava d’explicar el principi taoista del Wu wei o ‘principi de l’acció natural no forçada’, resumeix a la perfecció l’estratègia que posa contra les cordes el govern autònom d’Hong Kong, però també el govern de la República Popular de la Xina. El moviment democràtic ha après d’allò que es podria considerar el fracàs del 2014 i ara es mou constantment, com l’aigua. Inunden tants espais com poden, talment una rierada impetuosa, i se’n van ràpidament si la cosa no funciona; i reapareixen en un altre lloc, constantment, imparables, dia rere dia. Tan aviat un grup col·lapsa l’aeroport com n’apareix un altre als nous territoris, ja a tocar de la Xina, com, coordinadament, bloquen els principals carrers de l’illa d’Hong Kong, allò que va ser l’eix de la colònia britànica i l’indret encara avui més representatiu de la ciutat. Manifestants al parc Tamar d’Hong Kong. Ahir les protestes es van concentrar sobretot al parc Tamar, just allà on convergeixen l’oficina de la cap de govern de la ciutat, el Consell Legislatiu i l’odiada caserna central de l’exèrcit xinès. Una muralla improvisada amb imponents i altíssimes barreres de plàstic, envoltava els edificis. Però si no hagués estat per això la normalitat hauria semblat absoluta tot el dia. Les autoritats, tanmateix, ja no saben què esperar ni quan. Al vespre milers de manifestants van aparèixer de tot arreu, la majoria vestits de negre i amb màscares per evitar la identificació amb les càmeres. Acabat l’acte, es van traslladar en grups compactes al ferri, el parc és al costat mateix de l’estació marítima, als autobusos o al metro. Davant l’estació central, un mapping espectacular reclamava que s’investigués la violència desfermada per la policia dissabte, quan va atacar la gent dins els vagons del metro. Ahir els antiavalots també van entrar al transport públic per escorcollar i identificar tothom. Feien que tothom es posés les mans al bescoll i actuaven amb una duresa que cridava l’atenció. A la porta de l’estació un altre grup de joves va improvisar una protesta mostrant vídeos. ‘No es pot tolerar que la policia agredesca tothom, sense cap justificació –em deien–. Hong Kong va esdevenint un estat policíac.’ Els demane què pensen que passarà i responen que mentre el govern no escolte la gent les manifestacions no s’aturaran. El pamflet groc i negre que circulava de mà en mà incloïa les cinc reivindicacions del moviment que han anat cristal·litzant aquests darrers dies: retirada de la llei d’extradició, rectificació del govern en el tracte als manifestants, alliberament dels detinguts, una comissió d’investigació de la violència i eleccions lliures. I una frase ben destacada per acabar: ‘O ens doneu la llibertat o ens doneu la mort.’ Dilluns van ser els estudiants que van omplir els carrers amb els seus uniformes escolars, després d’haver-se negat a entrar a les aules. L’acció la van començar sis joves que es van concentrar davant l’ex-escola de la cap del govern, el Col·legi Canossià de Sant Francesc. Al cap d’unes quantes hores els mitjans locals parlaven de desenes de milers de manifestants. 30.000 a la Universitat Xinesa, malgrat la crida explícita de les autoritats que no s’hi concentrassen. 4.000 més, sobretot de secundària, van irrompre a la plaça Edimburg. A Causeway Bay van aparèixer-hi petits grups amb cascs i ulleres per evitar els gasos lacrimògens. A Shau Kei Wan van fer una cadena humana. En una megalòpoli de set milions d’habitants és molt difícil de fer-se de notar i la vida continua com si res, llevats dels moments de gran violència o allà on hi ha una protesta. La sensació de vaga general és inexistent, malgrat tot. Però la persistència de les mobilitzacions durant tot l’estiu, la magnitud i la varietat indiquen un notable canvi de mentalitat. Manifestants a la Universitat Xinesa d’Hong Kong. La setmana passada, per exemple, va ser la gent gran que va prendre el carrer, els pares i els avis dels joves que encapçalen el moviment. Dissabte una gran manifestació havia de commemorar l’aniversari de la Revolta dels Paraigües del 2014. El govern va reaccionar detenint preventivament els dirigents socials més coneguts durant unes hores i oficialment la manifestació fou desconvocada. Tanmateix, aquella nit els carrers es van omplir de barricades i còctels Molotov, com no s’havia vist mai, cosa que desfermà uns enfrontaments que van fer la volta al món i que acabaren amb centenars de detencions, entre les quals la d’un xiquet de tretze anys. Protestes als carrers d’Hong Kong després de la detenció d’activistes. Les lliçons apreses del 2014 Hi ha dues coses que marquen la diferència entre aquest moviment d’ara i la Revolta dels Paraigües del 2014, un moviment que va ocupar durant setanta-nou dies el centre de la ciutat, i l’omplí d’esperança primer i de frustració després. La primera té a veure amb l’aigua: aleshores el centre de la ciutat va ser ocupat per una acampada de protesta que va acabar cansant els habitants pels enormes problemes logístics que originava. Mantenir durant dies i dies una ocupació multitudinària del centre, més encara en una ciutat tan geogràficament torturada com aquesta, és complicat perquè inevitablement un dia algú abandona el recinte, l’endemà ho fa un altre i quan el cansament pren cos la duresa repressiva de la policia troba el terreny adobat: un moviment cansat, un procés exhaurit. L’altra gran diferència neix del mateix lloc: ara el moviment no té líders. O, per a explicar-ho millor, es podria dir que els líders aparentment no lideren. Ja abans de la Revolta dels Paraigües, amb el moviment de les escoles contra la imposició del currículum xinès, hi ha figures que s’han significat com a autèntics dirigents. Alguns, com el joveníssim Joshua Wong, han esdevingut de fet figures mundials. Però, malgrat el gran reconeixement social que tenen, el moviment que fa mesos que sacseja Hong Kong no funciona amb els dirigents al capdavant sinó mitjançant una web: LIHKG. En aquell espai tothom pot proposar una idea i en qüestió de minuts les més interessants se sotmeten a votació i s’organitzen. És clar que això implica descoordinacions i fracassos. Però els èxits ho tapen tot. És la teoria de l’aigua: si no corre bé per un lloc se’n va a cercar un altre llit. Un semàfor ha estat modificat amb adhesius per a remarcar l’eslògan ‘Free Hong Kong’. I evidentment hi ha una tercera cosa que ha canviat, que és el nivell de la violència. Tot i que això és més responsabilitat del govern que no dels manifestants. A Hong Kong, fins el 2014, hi imperava encara el model més o menys britànic i la policia no solia fer servir gasos lacrimògens ni canons d’aigua tintada de blau, com ha fet servir aquests darrers dies. De fet els primers atacs amb gasos lacrimògens el 2014 van causar una autèntica commoció a la ciutat. Però res comparable amb l’onada d’indignació que van desfermar les imatges d’aquest dissabte, de la policia entrant als vagons de metro i atacant joves que tornaven de les concentracions de protesta. Un periodista hongkonguès amb qui fa mesos que parle ho va definir en un missatge directe de Twitter, curt però revestit de gravetat: ‘S’ha acabat, la reconciliació ja és impossible.’ Agents de la policia d’Hong Kong agredeixen passatgers al metro. Adeu a ‘un país, dos sistemes’ En termes, aquesta violència i el creixement de l’autoritarisme han definit la protesta com un intent de conservar l’estatut definit en la proposta ‘un país, dos sistemes’ i que bàsicament establia que, tot i que Hong Kong tornava a formar part de la Xina des del 1997, el govern xinès respectaria –oficialment i pel cap baix fins el 2047– l’existència de dos règims polítics i econòmics diferents, a Hong Kong i Macau per una banda i a la República Popular per una altra. Segons que és escrit a la constitució d’Hong Kong, ‘el sistema i les polítiques socialistes no seran practicats en la Regió Administrativa d’Hong Kong i el seu sistema previ capitalista i la seua manera de viure no es podran canviar durant cinquanta anys’. Aquesta és la raó, en definitiva, per la qual hi ha una frontera entre la Xina i Hong Kong i un sistema judicial diferent que, mal que siga amb dificultats creixents, assegura amb la seua independència que la llei és fiable i es compleix, i que es respecten les llibertats individuals –una necessitat essencial perquè les multinacionals continuen decantant-se per aquesta ciutat com un refugi liberal on no es trobaran sorpreses desagradables d’avui per demà. Tanmateix, després de tot això que passa, hi ha la sensació clara que la Xina ja no respecta l’acord internacional subscrit amb el Regne Unit i, per tant, l’Hong Kong que els seus ciutadans coneixen, aquell en què han viscut fins ara, perilla clarament. La data del 2047 sembla que s’haja acurtat al 2019, vists els enormes canvis que el govern ha anat introduint darrerament. La inauguració d’una nova estació de tren de gran velocitat s’ha aprofitat per a deixar que la policia xinesa prengués competències que fins ara eren de la policia d’Hong Kong. S’ha intentat d’implantar el xinès mandarí a les escoles, cosa que ha motivat una reacció extraordinàriament interessant: el cantonès ha esdevingut la llengua de la protesta i han aparegut tot de cartells en cantonès però escrits amb alfabet llatí, una manera originalíssima de desorientar els xinesos, que no entenen res. Però, sens dubte, han estat la violència i l’autoritarisme de les autoritats els grans revulsius socials. La repressió ha estat molt dura. Molta gent ha estat detinguda, mil persones aquests darrers quatre mesos, més de cent només el cap de setmana passat. S’ha prohibit el partit independentista, cosa que no havia passat mai. Han estat expulsats periodistes incòmodes i s’ha restringit i amenaçat la llibertat d’expressió i la de càtedra. Dirigents socials molt estimats han passat per la presó i fins i tot hi ha hagut diputats elegits per la població que han estat desposseïts del càrrec i expulsats del parlament per haver-se negat a jurar fidelitat a la Xina –sí, les concomitàncies amb el cas català són impressionants. I tot plegat ha acabat endurint el moviment i si el 2014 les actituds violentes eren malvistes ara, en canvi, són respectades. No fa la impressió que siguen compartides per tothom però no susciten rebuig i, en veient-les, tothom en culpa la repressió del govern. Alguns dels manifestants d’Hong Kong. Més de tres mesos de protestes constants Aquests darrers dies han estat els més intensos d’ençà que es van desencadenar les protestes. L’ocupació de l’aeroport, les detencions, la brutalitat de la policia, la manifestació de dissabte i la vaga general d’ahir i despús-ahir han elevat el nivell de la confrontació a uns extrems que, segons que diuen que va explicar dissabte en privat la cap del govern a diversos empresaris, ‘ja superen Hong Kong i afecten tota la Xina’. No hi ha manera de saber si la citació és textual, lògicament, però se’n palpa l’esperit. Tot indica que la Xina ha preferit de moment que el govern d’Hong Kong intente de sufocar el moviment amb les seues forces. I l’executiu local ja ho ha intentat gairebé tot: mobilitzar els partidaris de la Xina en contramanifestacions, enviar grups unionistes a agredir impunement manifestants, passar imatges de preparatius militars amenaçadors a l’altra banda de la frontera… El manual s’ha aplicat exhaustivament i fins i tot ha aparegut un grup, dirigit per una espècie de Miquel Iceta local, que diu que cal diàleg i que no està ni amb els uns ni amb els altres… Però en la mateixa frase explica que cal ser ‘realistes’ i que no hi ha cap solució que no passe per Pequín. La paradoxa és que és el canvi d’actitud de la policia, el reforçament del seu autoritarisme, la seua agressivitat i l’ús cada dia més habitual de material repressiu molt contundent ha provocat la indignació que alimenta el moviment, fins al punt d’haver fet oblidar com va començar. Perquè hi ha una excusa formal que desencadena el període de confrontació, que és l’intent d’aprovar una llei que havia de permetre l’extradició ràpida i sense garanties de qualsevol persona a la Xina. L’anunci d’aquesta llei va ser el detonant que feu eixir dos milions de manifestants al carrer el 18 d’agost, en la protesta més gran de la història de la ciutat. Però, al cap de poques setmanes el problema ja no és la llei –oficialment aparcada–, sinó Hong Kong. L’existència d’Hong Kong, amenaçada clarament en la seua forma de vida. No és gaire clar què ha canviat a Pequín perquè s’hagen produït tants errors tan de pressa. Evidentment, la consolidació de Xi Jinping com a dirigent etern, fins a la mort, hi té molt a veure. Havien passat uns quants anys en què semblava que la República Popular havia abandonat la pràctica de tenir un líder etern i que intentava de fer més o menys elegibles els màxims càrrecs del país. Xi Jinping ha tornat a la vella tradició i ha imprès un tomb encara més fort a l’autoritarisme xinès. A part això, hi ha un error important que els governs de la Xina i Hong Kong han comès: creure que la repressió del 2014 havia derrotat el moviment democràtic. Durant aquests darrers cinc anys qualsevol observador podia definir la situació d’Hong Kong dient que aquesta ciutat havia viscut un moment únic el 2014 però que cinc anys després la manca d’un projecte clar, la divisió dels demòcrates en faccions i una aparent resignació davant les condemnes, les detencions i els empresonaments feien impensable el retorn de la confrontació directa amb la Xina. I tanmateix la confrontació ha arribat, més vigorosa que mai, endurida per la repressió i la ràbia acumulada aquests anys, i més decidida, molt més decidida, que mai. Disposada a no frenar-se de cap manera. Cada dia que passa les reivindicacions creixen i apunten al cor del problema i no a les manifestacions anecdòtiques. L’exigència d’eleccions democràtiques i lliures ja és un punt central en les protestes. La població vol que la cap de govern siga escollida i no nomenada per les autoritats de Pequín, com passa ara. I fins i tot el paper i la responsabilitat del Regne Unit comença a treure el cap. Diumenge es va fer una manifestació davant el consolat britànic per reclamar a Londres una implicació més directa, per forçar la Xina a respectar els acords que va signar. Els manifestants brandaven passaports britànics perquè la majoria de la població en té, com una resta del passat colonial. Ha sorprès també l’acceptació popular de la bandera colonial, en contrast amb la bandera oficial d’Hong Kong, un disseny sense cap tradició que no pretén sinó assemblar-se a la bandera xinesa. Grups de manifestants ensenyen passaports britànics davant el consolat del Regne Unit. Un nou Tiananmen a la vista? La primera volta que vaig arribar a Hong Kong va ser precisament tornant de Pequín, on havia treballat gairebé dos mesos cobrint els esdeveniments que van acabar amb la matança dels estudiants a Tiananmen, el juny del 1989. El contrast entre aquell Pequín gris, tancat i aïllat, tenebrós, i la vibració que desprenia Hong Kong em va enlluernar, literalment. La revolta dels estudiants s’hi vivia amb emoció i la matança va caure com una llosa, essent conscient la població que l’acord per a transferir la sobirania britànica a la Xina ja s’havia tancat. Tanmateix, en aquella època no vaig saber trobar ningú que anàs contra el retorn a la Xina. Un bon amic meu, Jonathan Fenby, que aleshores era el director del South China Morning Post, el gran diari de la ciutat, sempre s’exclamava que jo no entengués un factor bàsic que explicava que, malgrat la preocupació, els ciutadans d’Hong Kong volguessen ser xinesos: ‘És que ho són i volen deixar de ser regits per un règim colonial, que no ho veus?’, em deia. Efectivament, era així. I cal remarcar que durant el mandat britànic la democràcia tampoc no es va exercir gairebé fins al final i sempre d’una manera incompleta. Era cert: la immensa majoria de la població d’Hong Kong era ‘nacionalment’ xinesa i per això volia ser de la Xina. Per això és tan impressionant que vint anys després la identitat d’Hong Kong haja esclatat com ho ha fet, fins al punt que les darreres enquestes demostren com ha anat caient la identificació com a xinesos i com avui la gran majoria dels ciutadans d’aquesta ciutat ja no s’hi reconeixen. L’ascens de l’independentisme, que ací en diuen ‘localisme’, ajuda a mesurar l’abast del canvi, però aquest canvi va més enllà i segurament ve de més lluny. Perquè Hong Kong té una gran tradició de lluita. El 1967 més de cinquanta persones van morir en enfrontaments amb la policia britànica, protestant contra l’ocupació. Als anys setanta les protestes es van generalitzar, cosa que obligà el govern britànic a fer reformes. Després del traspàs de poder, els primers intents xinesos d’implantar el seu model –com ara el 2003, quan van provar de fer entrar el delicte de sedició al codi penal– van ensopegar amb protestes enormes i efectives. El 2007 hi va haver un moviment fortíssim de protesta per les males condicions del transport públic. El 2012 estudiants molt joves van començar la revolta contra els plans escolars i el 2014 va esclatar la Revolta dels Paraigües, que va originar l’allunyament de bona part de la població respecte de la Xina i l’emergència del debat sobre la identitat d’Hong Kong i la seua possible independència. Hong Kong no és cap ciutat, no és cap país, fàcil de resignar-se ni dòcil. I ara s’enfronta a la que pot ser la batalla més decisiva de la seua història, i contra l’enemic més poderós que podria tenir. Tot això que ha passat aquest estiu ha fet nàixer una ràbia mal dissimulada a Pequín, que podria fer explotar el govern xinès. El dia que un grup de manifestants va assaltar el parlament fent pintades contra la Xina i va desplegar sobre el faristol l’antiga bandera colonial, tothom va coincidir a dir que no era imaginable cap gest més insultant per a les autoritats xineses. Ara com ara, no hi han intervingut directament. Hi ha casernes amb soldats xinesos dins la ciutat, però s’han quedat més tancats que de normal i tot. I si bé les imatges de moviments de tropes a la frontera són amenaçadores, de moment semblen més propaganda que no res més. La bandera britànica d’Hong Kong al faristol del parlament, ocupat pels manifestants. Ara, no hem de passar per alt que l’Exèrcit Popular d’Alliberament va acabar matant milers dels seus conciutadans el 1989. I sobretot no hauríem de passar per alt que els fets de Tiananmen van ser un procés llarg. Les mesures d’excepció van ser implantades a l’abril, la llei marcial al maig i l’exèrcit no va entrar a la plaça fins el juny. És lògic, doncs, de demanar-se si la Xina prepara un segon Tiananmen, pregunta que no crec que puga respondre ningú. Si la situació fuig encara una mica més de les mans del govern d’Hong Kong podria ser que el govern de Pequín decidís que no té cap més remei que entrar per força. Però tampoc no serà fàcil que això passe i si passa tindrà un preu molt alt. Avui l’economia xinesa necessita el món i no es poden tallar les comunicacions amb l’exterior com es va fer el 1989. Hi ha el factor britànic, l’acord signat que una part del moviment ja demana que Londres denuncie, com a pas previ d’un referèndum d’autodeterminació. I la mateixa geografia de la ciutat dificultaria molt un atac armat, Hong Kong no és Pequín amb les seues grans avingudes i espais buits; més aviat seria una ratera complicada per als soldats, si la població resisteix. Cosa que de moment sembla indiscutible, com el món sencer ha vist aquestes darreres setmanes, aquests darrers dies i aquestes darreres hores.

Summary: El coratge d’Hong Kong, crònica d’una revolta que n’aprèn


L’Eurogrup ha acordat aquest diumenge oferir a Grècia temps fins el proper dimecres, 15 de juliol, per aprovar una sèrie de lleis i reformes que permetin l’obertura de les negociacions per a un tercer rescat. Segons ha explicat el ministre de Finances finlandès, Alexander Stubb, la proposta inclou ‘condicions dures en la reforma laboral, les pensions, l’IVA i els impostos’, així com també ‘mesures dures en les privatitzacions’. L’oferta dels ministres de Finances, que segons el president de l’Eurogrup, Jeroen Dijsselbloem, encara té ‘un parell de temes oberts’, és ara sobre la taula dels caps d’estat i de govern de l’Eurozona, reunits a Brussel·les amb el primer ministre grec, Alexis Tsipras. Els ministres d’Economia i Finances de l’Eurozona han acabat la seva reunió aquest diumenge a la tarda, i han presentat les seves conclusions als caps d’estat i de govern, segons ha explicat Jeroen Dijsselbloem, que ha indicat que ara ‘depèn d’ells’. El ministre finlandès Alexander Stubb ha dit que la proposta sobre la taula és ‘molt bona’ i ‘ambiciosa’. Segons Stubb, si s’han d’obrir negociacions sobre un tercer rescat grec a través del fons europeu de rescat cal que abans ‘el govern grec i el parlament grec’ aprovin les mesures que els exigeixen els socis de l’Eurozona. ‘Tenen un bon document i una bona base per a negociar’, ha dit el finlandès, que dissabte era un dels més reticents a obrir el meló del tercer rescat per les pressions internes dels populistes dels True Finns en el seu govern.

Summary: L’Eurogrup proposa de donar a Grècia tres dies per implementar les seves promeses


Si no hi ha llista unitària, un 93% dels militant de Demòcrates han decidit d’unir-se a les llistes electorals que conformaran ERC, MES, Avancem i independents. Amb un cens total de 2.333 voluntaris demòcrates i un 36,65% de participació (855 voluntaris), un 93,13% (797 vots) ha votat sí, un 4,72% (40 vots) ha votat no i un 2,15% (18) ha votat en blanc. La pregunta que han hagut de respondre era: ‘Estàs d’acord que en cas que no s’esdevingui una llista unitària, que és l’opció prioritària per a Demòcrates, la nostra formació defensi un front comú de les forces lleials a la República, que tinguin com objectiu desenvolupar-la plenament, i articuli una llista el més transversal possible que en aquests moments de negociació té l’acceptació de les següents formacions polítiques -amb la possibiltat que se’n puguin afegir més- de Demòcrates de Catalunya, Esquerra Republicana de Catalunya, MÉS-Moviment d’Esquerres, Avancem i independents?’ La llista unitària, que és l’opció prioritària de Demòcrates, està sent notícies en les últimes hores. En declaracions a l’ACN, el president, Carles Puigdemont, ha expressat la seva voluntat d’encapçalar la llista unitària que impulsen sectors de la societat civil al marge dels partits polítics per a les eleccions del 21-D. Ha explicat que li agradaria que els partits polítics s’hi afegissin i que això seria una ‘bona notícia’ tenint en compte els fets dels últims dies.

Summary: Si no hi ha llista unitària Demòcrates s’unirà a les llistes d’ERC


El diari noruec Verdens Gang, més conegut per VG, ha activat una aplicació per a traduir qualsevol nom a l’islandès. La idea se’ls ha acudit arran del fenomen desfermat per la selecció de futbol islandesa, que s’ha classificat per als quarts de final de l’Eurocopa, tot i que Islàndia té una població de poc més de 300.000 habitants.

Summary: Voleu saber com s’escriu el vostre nom en islandès?


La mesa del parlament ha ratificat aquesta tarda que Carles Puigdemont, Jordi Sànchez, Jordi Turull i Josep Rull puguin votar demà en el debat de política general. La majoria que hi tenen JxCat i ERC ha refusat les peticions de reconsideració de la decisió que havien presentat C’s, el PSC i el PP, en aplicació de l’acord a què van arribar dijous sobre la suspensió dels diputats amenaçats per Pablo Llarena. Segons diverses fonts parlamentàries, els lletrats de la cambra han insistit que no haurien de poder votar perquè no han estat substituïts i, en canvi, han refermat la vigència de la seva delegació de vot, una delegació que hauria quedat anul·lada amb la interlocutòria del Tribunal Suprem perquè els processats per rebel·lió siguin suspensos en aplicació de l’article 384 bis de la llei d’enjudiciament criminal. Els dos socis de l’executiu han tornat a materialitzar a la mesa, així, l’acord amb què pretenien salvar la legislatura després d’una jornada maratoniana que va portar al bloqueig del funcionament de la cambra per les desavinences. El president del parlament, Roger Torrent, també ha demanat als lletrats que argumentin en un informe escrit el seu parer sobre les discutides delegacions de vot dels quatre diputats de JxCat. Es tracta d’un informe que Miquel Iceta ja va demanar dijous a Torrent i la previsió és que els membres de la mesa l’hagin pogut llegir abans que es tornin a reunir demà al migdia. El portaveu ajunt de JxCat, Eduard Pujol, ha assegurat que l’acord ‘continua vigent’ i que res fa pensar que hagi de ser ‘modificat’. Pujol ha admès que aquesta tarda hi hagut converses amb ERC i que s’ha ratificat l’acord, tot i que no han parlat de la petició de l’informe als lletrats. Per aquesta raó ha donat per fet que, demà, els quatre diputats afectats ‘haurien de poder votar.’ ‘Ni suspesos ni substituïts’, ha remarcat. Els socialistes catalans, a més, reclamaran ara al Tribunal Constitucional que prengui mesures cautelars i suspengui el vot dels diputats amenaçats abans que es reprengui, demà a la tarda, el debat de política general. No obstant això, el Constitucional no té cap ple ordinari aquesta setmana i difícilment atendrà amb urgència el recurs d’empara del PSC.

Summary: La mesa confirma la delegació del vot dels diputats de JxCat amb l’oposició dels lletrats


La consellera de la Presidència i portaveu del govern, Meritxell Budó, ha defensat que el PDECat ‘desaparegui’ com a partit tradicional una vegada JxCat quedi configurada com a única organització política que aglutini als diferents actors que ja participen en aquest espai. En declaracions a l’agència Efe, Budó ha explicat que, en la trobada de càrrecs que JxCat ha fet aquesta setmana a Bèlgica amb el president de la Generalitat Carles Puigdemont, s’ha parlat, entre altres temes, de la reordenació de l’espai de JxCat. ‘Tots convenim en què ha de convertir-se en una única organització, i en això s’estan centrant els esforços, a trobar un encaix entre els diferents actors polítics que formen part d’aquest paraigua que és JxCat’, ha assenyalat. Budó s’ha mostrat partidària que JxCat – espai en el qual ja participa el PDECat, a més de la Crida Nacional per la República, dues formacions a les quals està vinculada la consellera – ‘s’estructuri sota el lideratge del president Puigdemont, amb una estructura tradicional d’un partit polític’. Segons el seu parer, ‘el PDECat ha de formar part d’aquest espai polític, que és molt més ampli i recull moltes més sensibilitats’. ‘Segons el meu punt de vista, si la voluntat és que JxCat es converteixi en un partit polític, amb una estructura d’organització política tradicional, jo crec que no té cap sentit formar part de dues formacions polítiques’, ha raonat. I en aquest sentit ha afegit: ‘Si arribem a la conclusió que hem de convertir-nos en una única organització política, la meva opinió és que la resta de formacions polítiques, com a formacions polítiques tradicionals, han de desaparèixer, potser per donar el relleu a altres coses, com espais de pensament’. Entre aquests ‘espais de pensament’ dins el paraigua de JxCat, podria haver ‘un més liberal, un altre més socialdemòcrata’, ha citat Budó com a exemple. Davant el debat intern impulsat per la direcció del PDECat liderat per David Bonvehí, que es resisteix a la dissolució del partit per facilitar la reordenació de JxCat, Budó ha destacat que les bases del Partit Demòcrata en el territori li traslladen que ‘cal confluir en aquest espai’ més ampli. Sobre els membres del PDECat que participaran el 21 de setembre en Poblet (Tarragona) en una jornada sobre el futur del catalanisme moderat que renuncia a la via unilateral, Budó els ha allargat la mà. ‘JxCat ha d’intentar incloure el màxim de sensibilitats possible’, ha afirmat la consellera, per a qui ‘també és important poder recollir aquest espai de pensament polític dins l’espai més ampli de confluència’ de JxCat.

Summary: Budó diu que el PDECat ha de desaparèixer com a partit tradicional en favor de JxCat


La fiscalia de l’Audiència espanyola ha demanat els Papers de Panamà als dos mitjans espanyols que han publicat informacions sobre aquests documents, La Sexta i El Confidencial. La fiscalia ha fet aquesta petició en el marc de les diligències per investigar totes les persones i empreses que van crear empreses ‘off shore‘ a Panamà. Una investigació que s’afegeix a la que ha iniciat l’Agència Tributària espanyola. Dilluns passat aquest organisme va explicar que analitza ‘en profunditat’ si s’han comès delictes de frau fiscal i ocultació de béns a l’estranger.

Summary: La fiscalia de l’Audiència espanyola demana els Papers de Panamà a La Sexta i El Confidencial


Les preferències polítiques al nord d’Irlanda s’ha capgirat arran del Brexit. Si fa uns anys, la unificació d’Irlanda semblava molt llunyana, el darrer sondatge mostra que ja podria haver-hi una majoria que voldria unir-se amb la República d’Irlanda. El sondatge, fet als habitants del conjunt d’Irlanda, mostra que un 48% dels nord-irlandesos votarien a favor de la unificació com a via de tornada a la Unió Europea; en canvi, un 45% ho faria en contra. Els indecisos serien clau. En canvi, la majoria és molt clara entre els ciutadans de la República d’Irlanda: un 73% votaria a favor de la unificació i només un 14% ho faria en contra. Un 69% dels nord-irlandesos també responen que estan insatisfets amb l’actual acord del Brexit (per un 16% satisfet) i gairebé la totalitat dels habitants (82%) creu que el debat s’ha intensificat en els darrers temps. Preguntats sobre quan s’hauria de fer la votació. Entre els nord-irlandesos, un 42% ho voldria en aquesta legislatura , un altre 17% ho voldria en els deu anys vinents, i un 19% en un futur més llunyà. També hi ha un 23% que s’oposa a qualsevol data. Els ciutadans de la República d’Irlanda el voldrien encara d’una manera més immediata. Un 63% el voldria en els cinc anys vinents , un 15,4% en els deu anys vinents i només un 13% no el voldrien mai.

Summary: La majoria de nord-irlandesos votaria a favor la unificació si això permet la continuïtat a la Unió Europea


La fiscalia de Valladolid ha obert una investigació per aclarir què va passar amb les primàries de Ciutadans a Castella i Lleó després de rebre una denúncia anònima, segons que han avançat mitjans locals. L’acta de recompte es va publicar amb vuintanta-dos vots de procedència desconeguda que donaven suport a Silvia Clemente, ex-dirigent del PP i candidata d’Albert Rivera, i que van ser denunciats per l’equip de Francisco Igea, que finalment va ser proclamat guanyador. La fiscalia ja ha citat Igea per ser interrogat dijous i també cridarà altres dirigents de Ciutadans a la comunitat. També ha demanat informació al partit, com les actes, el sistema de vots i altres dades. El comitè de garanties de Cs també té oberta una investigació interna.

Summary: La fiscalia investiga la tupinada en les primàries de Cs a Castella i Lleó


El Mas de Bernis, una casa rural a l’Aldea, al Delta de l’Ebre, acull un mes de juny de cada dos anys tres escriptors, que s’hi estan cinc dies, compartint casa rural i preparant, o no, un conte que forma part després d’un volum que publica Labreu, dins de la subcol·lecció Cicuta de Bernis. El 2015 va sortir el primer volum, La recerca del flamenc, amb Sebastià Portell, Jaume C. Pons Alorda i Joan Todó; el 2017 va aparèixer el segon, Cremen cels, amb Míriam Cano, Martí Sales i Antònia Vicens; i ara, el gener del 2020, arriba el tercer, La vastitud, amb Albert Pijuan, Lucia Pietrelli i Adrià Pujol Cruells. Cada estada ha estat diferent en la manera com s’han organitzat els escriptors, que tenen llibertat absoluta a l’hora de triar tema. Però, tots els llibres mantenen quatre elements que els unifica: un pròleg del poeta Andreu Subirats, una foto inicial feta per l’escriptor Joan Vigó, les il·lustracions de coberta i interior obra de Núria Miret i el colofó, que sempre és el mateix: unes frases de l’artista Mariaelena Roqué invocant el compositor i músic Carles Santos. La vastitud consta del conte ‘Un gran pas’ d’Albert Pijuan, que és el més llarg (setanta planes), ‘Lo riu’ de Lucia Pietrelli i ‘L’espècie invasora’ d’Adrià Pujol Cruells. Tots tres contes són molt diferents, però hi ha uns punts de contacte que els escriptors van pactar d’entrada: que aparegués la lluna, que hi hagués un mort, que sortís la polla d’aigua o algun element gastronòmic del delta. I com es van organitzar aquells cinc dies? De maneres diferents, segons han explicat en conferència de premsa: mentre la Lucia Pietrelli va escriure el conte sencer durant els cinc dies d’estada al mas Bernis, l’Albert Pijuan només en va fer un esbós i es va dedicar a mirar documentals sobre l’arribada de l’home a la lluna, i l’Adrià Pujol va fer moltes coses (traduir, escriure tres articles…) però no va escriure ni una ratlla. Les impressions i idees després les va recordar. Sobretot les va treure de parlar amb la gent de la zona. I tots tres el que sí que van fer va ser caminar molt. Adrià Pujol: Vull fer notar que la desconnexió que aconsegueixes fer amb aquesta proposta és brutal. Perquè aterres en un no-res i no tens cap mena de possibilitat de temptativa lúdica. Ni tan sols tens connexió. I hi ha molta molta calma. Lucia Pietrelli: I són cinc dies on no tens cap obligació. Adrià Pujol: Desacceleració total. Tanta, que després dels cinc dies, quan tornes a connectar-te, pateixes un xoc. I és una sensació que no pots sentir en la vida ordinària. Albert Pijuan: Jo, quan vaig arribar al Mas Bernis, em trobava enmig de l’escriptura d’una novel·la sobre el turisme i se’m va superposar amb aquesta altra realitat i vaig treballar la idea de realitat versus simulació. Em va quedar una idea flotant: la imatge d’un arrossar que en realitat és una pantalla, que es posa un astronauta que és a la lluna. —Albert, ja heu acabat la novel·la? Albert Pijuan: Tot just la vaig acabar fa una setmana. Descobrim més similituds entre els contes: el paisatge dels arrossars i també la violència soterrada que emana d’aquest paisatge. Lucia Pietrelli: Em va impactar molt el paisatge. Era tant pla… Se’m va fer violent. Quan caminava trobava llocs que eren inquietants, que semblava que guardessin una cosa molt fosca, violenta. La meva història conta la violència del paisatge en una nena que es va fent gran. La innocència de la infantesa que de més gran es torna agressiva. Adrià Pujol: Sense dir-nos-ho, tots hem anat a parar a la violència. La violència dels aborígens versus els estrangers, perquè quan entres en contacte amb l’oriünd, hi ha violència. En aquesta estada m’he sentit més barceloní que mai, sense ser-ho. És allò que es diu: un paisatge violent fa gent violenta, com un paisatge endurit fa gent endurida. Albert Pijuan: I vam fer una escapada al cinema i vam veure John Wick! Adrià Pujol: Allà tot és molt Far West. Lucia Pietrelli: Res és com ho veus de lluny. Adrià Pujol: Cert. I ja ens ho va explicar així el propietari del Mas Bernis, l’Albert Hernàndez, que és un oriünd assimilat: entre els joves la droga i l’atur, el maltractament del territori… Ens va fer un bon retrat sociològic i després ho vam constatar parlant amb el noi de la benzinera, les caixeres del supermercat… L’Albert és el protagonista del meu conte i és el paradigma dels homes d’aquesta terra: sorruts, violents. Els escriptors Lucia Pietrelli, Albert Pijuan i Adrià Pujol Cruells. L’Adrià Pujol també explica que ‘la vastitud’ del títol no és només el paisatge del delta, sinó que també conté la vastitud de l’escriptor davant d’una obra per fer. Aquesta violència latent del paisatge i de la seva gent, la sensació de territori indomesticable, la mirada estranyada davant de tot això, va fer que els escriptors no es vinculessin d’una manera molt emocional amb el delta. Així, quan una part important va quedar soterrat durant la tempesta Glòria, no van quedar gaire afectats. Pujol ho va expressar així: ‘No vaig crear cap lligam afectiu amb l’Ebre. I pel que fa al Glòria, home, el delta es troba a dos metres per sota el nivell del mar. I els sediments no arribaran. l’Albert del Mas Bernis en aquest sentit expressava una resignació sàvia. I dic sàvia, perquè prové del coneixement. Ja ho deia: el delta és un lloc de futur incert. Albert Pijuan: No deixa de ser curiós que una setmana abans que nosaltres arribéssim, es va incendiar tot. I una setmana abans que sortís el llibre, es va inundar tot i va desaparèixer mig delta. Adrià Pujol: De fet, el meu conte és un homenatge al lloc i a la gent del delta, envaïts per espècies invasores, siguin el caragol poma o invasors especuladors o barcelonins que s’hi compren cases per quatre duros. Albert Pijuan: El meu conte té a veure amb els cinquanta anys de l’arribada de l’home a la lluna, que l’any passat es commemorava i de les teories conspiratòries que em fascinen. Té tres personatges principals i una bona dosi d’humor. Adrià Pujol: Normalment jo poso la trama al servei de l’estil. Però en aquest conte ho he volgut fer al revés: res de floritures si no tall. I m’ha sortit un aiguabarreig que se situa en una zona entre dos mons que no s’entenen, però que es toquen. I el que he escrit és un retrat violent, sense gens d’ironia, emmarcat en un gènere que no és el meu, el suspens. Per a mi aquest tema seria més propi de tractar-lo com un assaig, però l’he abordat a través del relat. Tot i l’estranyesa, tot i la violència sentida, la calma i la planúria, aquest és un projecte lligat a aquest paisatge, descentralitzat, que fa del delta un territori literari, que juga a favor dels autors i a favor del lloc.

Summary: Literatura d’un paisatge: la violència latent dels arrossars del delta


Aquest migdia, Patrici Tixis, president del Gremi d’Editors de Catalunya, ha fet balanç de l’any, mirant de fer una anàlisi de l’evolució del sector, que sembla que es recupera i va a l’alça. Però Tixis, que en altres ocasions havia estat combatiu, per exemple, reclamant més fermesa al govern espanyol en la reforma de la llei de la propietat intel·lectual per a combatre la pirateria, enguany ha estat discret, tebi, més i tot, ha defugit qualsevol opinió compromesa. És clar, el president del gremi d’editors és un home de Planeta, que no parla en representació de tots els editors, sinó que parla des de la visió de les grans editorials i des d’una visió espanyola, no pas catalana. Ha explicat que l’edició en català gaudeix d’una extraordinària vitalitat en aquests moments. Ha recordat que en un país de set milions d’habitants (no ha comptat pas els del País Valencià i les Illes com a lectors en català), s’editen vuit mil llibres cada any, una xifra insòlita, diu, en relació al mercat potencial. La raó que ha esgrimit Tixis per a explicar aquesta ‘vitalitat insòlita’ és el fet que hi ha una indústria editorial en castellà molt potent, que crea unes sinergies que afavoreixen l’edició en català. No ha deixat de recordat que dos terços del mercat català són en llengua espanyola, i que l’altre terç representa la venda de llibres en català. Cap mèrit per als editors en llengua catalana. També ha comentat que un mercat atomitzat, en què hi ha moltes editorials independents petites, pot existir gràcies als grans grups. Ha dit que, aquest 2017, el Gremi d’Editors de Catalunya representava el 51% del volum editorial espanyol total, i que en llibres de narrativa era el 75% del mercat. I ha recalcat: ‘En conjunt, el mercat aquest 2017 haurà anat bé. Continua en un procés de creixement que estimem que acabarà essent del 2% d’increment de vendes, en relació amb l’any passat, tot i les circumstàncies polítiques d’aquests últims mesos, que han afectat el consum.’ Tixis ha recalcat diverses vegades que, durant els mesos d’octubre i novembre, hi ha hagut un descens del consum de llibres, atribuint la responsabilitat de la baixada de vendes a la situació política de Catalunya. Calcula que el descens ha estat d’un 10% els mesos d’octubre i novembre. Tanmateix, quan han arribat les preguntes, Tixis ha trontollat. Preguntat si el canvi de seu social de Planeta podria destronar la capitalitat cultural de Catalunya en el sector del llibre, s’ha afanyat a dir: ‘El Grup Planeta forma part del Gremi d’Editors de Catalunya, del Gremi d’Editors de Madrid i del Gremi d’Editors d’Andalusia, independentment d’on tingui la seu corporativa. I allò que es genera a Catalunya computa al Gremi d’Editors de Catalunya.’ El dossier que enguany han lliurat a la premsa titula: ‘Un gremi que contribueix a enfortir el panorama cultural català’. En aquest sentit, ens ha sorprès que el president del gremi no hagi fet esment a l’IVA cultural, que el ministre Montoro reclama a entitats i institucions culturals catalanes per les ajudes rebudes del 2012 al 2015, IVA que s’havia compromès a no reclamar. Aquest fet, que és l’amenaça més mortífera i real contra el sector cultural català (i no pas la inestabilitat política ni el canvi de seu social d’algunes empreses), no l’ha ni esmentat, Tixis. Certament, el sector del llibre gaudeix d’un IVA reduït del 4%, però com a part del sector de la cultura, solidàriament, podria condemnar aquesta acció que vol perpetrar el ministeri d’Hisenda. Tixis no ha volgut condemnar-la, s’ha limitat a dir: ‘Estem a favor de la reducció de l’IVA cultural.’ La gravetat de voler cobrar l’IVA de les ajudes al sector de la cultura és extrema, fins al punt que, per exemple, els responsables del Festival Temporada Alta ja han advertit que si han de pagar aquest IVA, l’any vinent no podran organitzar el festival, que és un dels més importants d’Europa. El president del gremi ha reconegut que aquests últims mesos de l’any havien generat una gran incertesa respecte dels grans acords assolits durant el 2017: el govern espanyol encara no ha aprovat el pressupost del 2018 i, per tant, encara no ha assegurat els diners per a les mesures acordades sobre incentius fiscals per al foment de la lectura i alguna altra; la Generalitat, intervinguda, no pot garantir l’increment del 15% del pressupost de cultura per al sector del llibre l’any 2018 que va signar el conseller Santi Vila; i l’Ajuntament de Barcelona encara no ha ratificat l’aprovació del pla de govern municipal al foment de la lectura, amb la creació de la Casa de les Lletres, entre més, després de deixar, el regidor Collboni, el govern de l’Ajuntament de Barcelona pel suport del seu partit a l’article 155. Amb tot, Tixis, amb un grau de moderació inaudit, confia que els compromisos es mantinguin. En un altre ordre de coses, Patrici Tixis també ha dit que s’havia reduït una mica la pirateria en el llibre digital. Dels 390 milions de descàrregues il·legals s’ha passat als 374 milions de descàrregues il·legals l’últim any. Tot i això, Tixis creu que no es pot abaixar la guàrdia. També ha constatat que el llibre en paper representa el 95% de la facturació, en contraposició amb el 5% que és el llibre digital. Les previsions que s’havien fet fa uns anys sobre el domini del llibre digital i la desaparició gairebñe del llibre en paper no s’han complert. Tixis també augura bons resultats amb l’obertura del mercat dels audiobooks, que, a més, ha dit, és un segment d’usuaris que genera lectors nous. Tixis també ha destacat la necessitat de mirar d’augmentar el temps d’oci cap a la lectura, on hi ha molt a fer: es calcula que de mitjana es llegeix uns 20 minuts diaris, mentre que se’n dediquen 223 al consum televisiu. Aquest dilluns a la tarda, al Saló de Cent de l’Ajuntament de Barcelona, se celebra la 32a Nit de l’Edició, en què es lliura el Premi Atlàntida a l’editor Jordi Herralde, fundador de l’editorial Anagrama.

Summary: La tebior de Patrici Tixis, home de Planeta, al capdavant del Gremi d’Editors de Catalunya


El coordinador general de CDC, Josep Rull, ha qualificat el segon escorcoll a la seu de partit d’aquest dimecres de “performance” i ha denunciat una “escenografia inquietant en un estat de dret”. “És inadmissible”, ha afegit en una entrevista a Rac 1. A més, Rull ha considerat que “ahir hi va haver més d’espectacle mediàtic i d’escarni que intenció de buscar la veritat”. Preguntat per si hi ha finançament irregular a CDC, Rull ha respost que no li consta i ha refermat que es creu el que li expliquen els responsables de finances de Convergència. En canvi, ha afirmat que no posaria la “mà al foc” per l’exalcalde de Torredembarra Daniel Massagué. Rull s’ha mostrat “trist i un punt emprenyat” per l’escorcoll a la seu del partit i la detenció de tres treballadors: el tresorer, Andreu Viloca, l’administrativa Anna Benítez i el secretari del patronat de la Fundació CatDem, Carles Del Pozo. El coordinador general ha explicat que l’escorcoll de la Guàrdia Civil es va centrar en els despatxos d’aquestes tres persones però que la documentació que es van endur és “essencialment” la que el partit tenia preparada per entregar al Tribunal de Comptes i que la Guàrdia Civil ja s’havia emportat en format digital en el primer registre a la seu del 28 d’agost. Per aquest motiu, Rull considera que hi ha “desproporció” entre els mitjans que es van utilitzar en l’operació i allò que realment buscaven i ha afegit que les 12 hores que va durar l’escorcoll és un “espai exagerat”, així com també el nombre d’efectius i l’escenificació. També ha explicat que un cop va acabar el registre al carrer Còrsega, la Guàrdia Civil va estar escorcollant el domicili particular de Viloca fins a dos quarts de tres de la matinada.”Aquesta part d’escenificació és inquietant en un estat de dret. Quan els mitjans de comunicació saben abans que hi haurà un escorcoll i una detenció, no és una mala notícia per a CDC sinó per al conjunt de l’estat de dret a Espanya. En un estat de dret és inadmissible”, ha afegit. Preguntat per si hi ha finançament il·legal a CDC, Rull ha respost que com a coordinador general no porta les finances del partit però ha assegurat que es creu el que li expliquen els responsables de finances de Convergència. A més, ha refermat en la línia de les declaracions del president de la Generalitat, Artur Mas, que la contractació d’obra pública a Catalunya és “impecable” i que la legislació fa que sigui difícil que hi hagi alguna “manipulació”. En canvi, Rull ha afirmat que no pot posar la “mà al foc” per l’exalcalde de Torredembarra Daniel Massagué, detingut el passat juliol en relació amb l’operació ‘Petrum’ i ha recordat que Massagué no va ser el cap de llista de CiU en les últimes eleccions municipals. Tot i defensar que les aportacions de les empreses són legals, ha admès que en el context actual hi ha tendència a criminalitzar-ho. Per aquest motiu, ha explicat que de cara al proper Congrés del partit, Convergència vol establir que les aportacions privades siguin de persones i no d’empreses. De fet, Rull ha afirmat que les aportacions d’empreses al partit han baixat de manera “molt contundent” arran del cas que investiga el suposat finançament a través de comissions per l’adjudicació d’obra pública. Segons Rull, cal anar dues o tres passes per davant del que demanen els ciutadans i ha explicat que el partit està “redimensionant” l’estructura perquè en un termini de dos o tres mesos no sigui necessari que hi hagi aportacions d’empreses. Finalment, preguntat per com pot afectar l’operació judicial d’aquest dimecres a les negociacions amb la CUP, Rull ha expressat el seu desig perquè el cas ‘Petrum’ no les afecti i ha subratllat que tots els actors de la negociació haurien de ser capaços d’aïllar-se d’aquest fet. En aquest context, ha apostat perquè les “turbulències de vol intencionades” no afectin al procés.

Summary: AMPLIACIÓ:Rull titlla l’escorcoll de “performance” i denuncia que buscava més “l’escarni” i “l’espectacle mediàtic” que la veritat


Menys de tres mesos abans del referèndum i un terreny molt definit en el full de ruta. Aprovació de la llei del referèndum, convocatòria, campanya i votació. I l’endemà passat de la proclamació definitiva del resultat, proclamació de la independència al parlament. Les coses són tan clares que hem volgut parlar amb la CUP per saber si tenen la mateixa impressió. També volíem saber si després de l’episodi Baiget encara hi ha dubtes sobre la determinació del president i del govern en relació amb el referèndum. Parlem amb la portaveu nacional de la CUP, Núria Gibert, que es manifesta perplexa i decebuda per l’actitud de la cúpula dels comuns i que no descarta que la seva candidatura entri al govern, si cal, per assegurar l’èxit del referèndum. Parlem també de la pugna entre Endavant i Poble Lliure i de la previsió que han fet en cas de repressió de l’estat espanyol. —Encara resten dubtes dins la CUP sobre la determinació del govern de fer el referèndum? —Cal que el govern es comprometi al cent per cent amb el referèndum. No és una qüestió de fe de la CUP en el govern. És una qüestió de necessitat del procés quan som a tres mesos pel referèndum. Declaracions com les de Baiget no ajuden gens a crear confiança. Les dilacions i les actituds porugues tampoc no ajuden gens ni mica. Cada actitud temorosa que veiem, la denunciarem. Així com ho vam fer amb el conseller Baiget, ho continuarem fent. Ara no és el moment d’aquestes actituds i la màxima responsabilitat la té el govern. —I si la reacció del president és la que va tenir amb Baiget, no n’esteu satisfets? —Puigdemont fa la mateixa lectura. És normal perquè aquelles declaracions són clarament desmobilitzadores i emplacen a tenir por. Celebrem que Puigdemont prengués aquella decisió i ho fes ràpidament. Val més que hi hagi una crisi de govern ara que no al setembre —Però dubteu encara de més membres del govern? —És clar. Perquè hi ha més consellers que han expressat que no comparteixen aquesta via política. Que són lleials al president i tot el que vulguin. Ens agradaria que tots els membres del govern ho tinguessin tan clar com el president. No oblidem que aquest govern va ser dissenyat per l’ex-president Mas. Si hi ha un sector que no ho té clar, demanem que hi hagi determinació i qui no ho demostri, sigui destituït o es retiri. Val més que hi hagi una crisi de govern ara que no al setembre. I tant. —Demaneu un govern amb tota la determinació del món. però que el formin els altres. Poble Lliure proposa d’entrar al govern. És una possibilitat? —Poble Lliure fa una proposta i té tot el dret del món de fer-la. No és un debat tancat, sinó que no l’hem obert. Si em pregunteu si és possible, diré que farem tot allò que calgui. Ens vam presentar a les eleccions dient que seríem garantia. La gent sap que som capaços d’assumir contradiccions i tenir debats aspres per a aconseguir els objectius polítics. I farem tot allò que calgui. Si el govern té un compromís al cent per cent amb el referèndum, no caldrà que hi entrem. Ja veurem com evolucionen les coses. Farem allò que calgui perquè es faci el referèndum. —I aquest ‘allò que calgui’ pot ser entrar a formar un govern d’unitat excepcional? —No és una opció que ara hi hagi damunt la taula, però no descartem cap hipòtesi. Ara mateix no ho considerem com una opció imminent. No descartem d’entrar al govern, si cal, abans del referèndum. Benet Salellas ja ho va dir: si hi ha algú que no estigui disposat a signar decrets i ordres, ho farem nosaltres. No ho descartem, però qui té l’encàrrec i el compromís és el govern, al qual donem suport des de fora. —La CUP no va voler ser a la mesa del parlament. Tampoc no és al govern. Quin risc real assumirà la CUP per assegurar el referèndum? —Nosaltres assumim el risc en correspondència amb la força que tenim. De riscs, n’assumeixen els nostres càrrecs electes, els regidors, batlles… No defugirem d’assumir cap risc que convingui assumir per exercir l’autodeterminació. Anna Gabriel ho deia: si ens inhabiliten, ens hauran de treure a la força. Cadascú ha d’assumir el risc que li pertoca. El govern ens ha demanat temps aquests últims anys i nosaltres li demanem compromís. És una reciprocitat que es pot entendre. —Hom pot pensar que la CUP exigeix valentia a tothom però que no vol ser als llocs de risc, sigui al govern o a la mesa del parlament… —Ho entenc perfectament, que hi hagi qui pensi això. El fet de no ser al govern és la conseqüència d’una decisió política. Nosaltres ja no ens vam presentar en una candidatura àmplia que tenia l’objectiu de governar. Vam fer campanya sols perquè enteníem que representàvem una part concreta de la societat. Aquella gent que ha perdut la fe en aquestes institucions i en aquest sistema. Ens vam presentar amb la idea de ser garants del compromís cap a la independència. I sempre hem assumit la repressió que com a moviment polític hem hagut de suportar a la nostra pell. No hem tingut mai por de la repressió. La gent a qui han portat a l’Audiència espanyola emmanillada dins furgonetes de la policia és la nostra gent. Les qui han passat la nit a les comissaries són batllesses i regidores nostres. No tenim gens de por d’assumir la conseqüència de l’acció repressiva de l’estat. No n’hem tinguda fins ara ni en tindrem mai. Nosaltres no estem pendents del nostre patrimoni ni de l’estroncament de la nostra carrera política. Estem disposats a pagar la repressió amb el nostre cos i amb la nostra vida. No som al govern per decisió política. No pas per un càlcul ni per la por. —El resultat del referèndum es podrà validar sigui quina sigui la participació? —La Convenció de Venècia recomana que no es fixin mínims de participació, perquè això incentiva els contraris a fer boicot. Posar xifres va contra els qui volen que el referèndum tingui tanta participació com sigui possible. Nosaltres volem que la participació sigui alta i farem tot l’esforç del món per aconseguir-ho. Seria molt interessant que fos més alta que el 9-N, però no s’ha de fixar cap mínim. —Una bona participació reforça el missatge a l’estranger? —Si l’arma més forta que tenim és la legitimitat, com més persones es mobilitzin, millor. És important que es vegi el missatge d’un poble que es mobilitza contra els embats d’un estat amb tota la seva força repressiva i amenaçadora. Aquesta és la nostra força i la millor carta que podem jugar. Mobilització i democràcia. Internacionalment, no és igual presentar-se amb una xifra molt alta que amb una xifra molt baixa. És evident. Tanmateix, a nosaltres no ens trobaran en el ball de xifres. —El procés constituent era una prioritat per a la CUP. Ja no ho és? —Amb aquesta qüestió, estem insatisfets. Ens hauria agradat d’arribar al referèndum amb el debat constituent més avançat. Quan expliques a algú que tenim una oportunitat històrica com a país, parles d’un concepte molt eteri. En canvi, si pots explicar que és l’oportunitat de canviar coses concretes, és més fàcil d’entendre. I realment s’obre la idea del referèndum com una eina de transformació. Hem de poder explicar el després del referèndum. Nosaltres no som al govern i tenim la capacitat d’incidència que tenim. Hem insistit molt en el procés constituent i ho continuarem fent. És una de les feines pendents. —De què depèn que es faci el referèndum? —De la gent. Que el senti seu. Que pensi que és un mecanisme de poder transformador. I que el defensi en qualsevol moment i circumstància. Cal que tothom sigui portaveu del referèndum i l’expliqui a la família, als veïns, als companys de feina… Cal convèncer tothom d’anar a votar en un sentit o en un altre. I que els polítics que hi ha al capdavant tinguin la responsabilitat política i la fermesa necessària per a fer el referèndum amb les garanties desitjables. Ha de ser la cosa més semblant a uns comicis normals: que sigui convocat pel govern, que hi hagi neutralitat a les meses, que hi hagi un cens i vot exterior… —I aquesta defensa del referèndum per la gent implica una defensa física de les urnes? —Si s’escau, sí. Però la defensa física de les urnes pot ser mobilitzar-se al carrer el dia del referèndum. Pot ser vetllar perquè les escoles s’obrin. No cal que ningú interposi el seu cos entre les forces de seguretat i les urnes… O sí. Cadascú farà allò que voldrà. Aquell dia, tothom qui vagi a favor de la democràcia, ha de ser al carrer per a ser part de la solució. —I què preveieu que farà l’estat espanyol? —L’estat espanyol, malauradament, té moltes eines per a atacar la voluntat democràtica del poble. L’estat ha actuat històricament de mala manera contra l’independentisme. Cal recordar que aquests dies commemorem els vint-i-cinc anys de l’operació Garzón i totes les tortures. De casos d’aquests, n’hem tinguts molts. Ensumem que l’estat espanyol jugarà la carta de la por. Però nosaltres podem respondre-hi amb perseverança i convicció. Hem d’imaginar i analitzar possibles hipòtesis, però caldrà anar avançant sense jocs ni enganys. —Si es fa, el referèndum ja el tenim guanyat? —No es pot donar res per guanyat. Per guanyar-lo cal fer-lo. Cal que tothom es mobilitzi i cal recordar la cara real de l’estat espanyol. I aquesta cara és la del senyor de les Açores, el senyor X i el senyor ‘Apoyaré’. Aquesta és la imatge que ens ofereix ara mateix l’estat espanyol. Cal no deixar ningú per perdut. Cal anar a tots els barris i carrers a explicar que tenim l’oportunitat de canviar moltes coses. Cal fer una campanya molt activa i molt alegre. Ara ho tenim a tocar. —Una de les missions de la CUP és convèncer votants dels comuns per proximitat ideològica? —A tots, és clar. Tenim aquesta responsabilitat. Hem d’arribar als votants dels comuns i a tothom qui puguem. Parlem de democràcia i això ha d’interessar molta gent. Hem d’apel·lar absolutament tothom. Les cúpules ja són una altra cosa. Juguen les seves partides tàctiques. Abans-d’ahir defensaven un referèndum a Grècia convocat amb quinze dies d’antelació i avui resulta que no veuen prou garanties al de l’1-O. No hem agafat l’encàrrec formal de convèncer els votants potencials dels comuns, però sí que tenim la voluntat d’arribar a tots els no convençuts. —La posició de les cúpules d’aquest moviment us ha sorprès o decebut? —Ens sorprèn una mica. Ens pensàvem que no hi hauria tant de tactisme a la cúpula dels comuns. Nosaltres hi hem coincidit als barris i a les viles. Hi hem compartit moltes lluites. Ens decep la seva actitud quan hi ha la democràcia en joc. Són gent informada i preparada. Per tant, la seva opció és el resultat d’un càlcul estrany i poc coherent. N’estem decebuts, sí. —No compteu que s’acabin afegint a la majoria democràtica quan sigui el moment de la veritat? —Esperem que sí. Quina disjuntiva més fàcil de resoldre! Triar entre urnes i repressió… No entenc que els costi tant de decidir. Si em dieu que heu de triar Mas o març –com ens va passar a nosaltres–, encara ho entendria. Però la disjuntiva d’ara no és gens difícil. No puc entendre que persones que diuen que són transformadores, que vénen de l’esquerra, puguin tenir una posició tan tèbia i tan poruga que tan sols acaba afavorint l’statuo quo. Espero que els militants de base i la gent que els té de referència electoral acabi anant a votar i fent costat a la democràcia en majúscules. —Com tenim la pugna entre Endavant i Poble Lliure? —La pugna? No sé si parlaria de pugna. Som molt refractaris a parlar-ne en aquests termes. Jo mateixa vinc d’una assemblea que no viu aquestes tensions. És cert que hiha dues organitzacions estratègiques, organitzatives i polítiques que fan propostes de línies d’actuació. Però no hi ha pugna, pròpiament. Hi ha dialèctica. Es fan propostes i ajuden a fer debat. Són dues organitzacions que necessitem perquè tenen quadres polítics i fan bones propostes, però la CUP va molt més enllà d’aquestes organitzacions. És una candidatura àmplia que incorpora gent de tot arreu. Tenim gent amb trajectòries polítiques molt diferents. No podem reduir la CUP a aquests dos actors. Numèricament, no són les dues grans famílies. —Quan hi ha més en joc, abans del referèndum o després? —Quina pregunta! Són moments diferents, però és cert que ens hi juguem molt en tots dos. Fer un referèndum no és garantia de res. És garantia d’haver exercit de subjecte polític i haver decidit el futur. Però després cal guanyar-se aquest futur i constituir. Ens hi juguem molt, en primera instància, abans del referèndum. Però quan hàgim superat el referèndum, et diré que ens hi juguem més després. —Què ha de fer el govern si l’estat pretén inhabilitar algun dels seus membres? —Haurà de fer valdre la seva legitimitat. Si dius que faràs un referèndum encara que no ho vulgui el govern espanyol, has d’escollir. És el xoc entre legalitat i legitimitat. En aquest camí que fem hi ha un moment que has d’escollir. Buscar fórmules per a esquivar la repressió i no plantar-hi cara no és una bona opció. Davant d’una inhabilitació caldrà mantenir-se. Anna Gabriel ho va dir. Aquesta vegada sí que ens agafarem a la cadira. Ens és igual que ens inhabilitin. Només podem parlar per nosaltres. Però ens agradaria que ara el govern estigués a l’altura.

Summary: Núria Gibert: ‘Ens decep l’actitud de la cúpula dels comuns quan hi ha la democràcia en joc’


Els presidents de les Illes i el País Valencià, Francina Armengol i Ximo Puig, s’han reunit a Formentera per a tractar qüestions d’interès comú com ara el finançament autonòmic i la resolució del conflicte sobre els viatges de l’Imserso. Segons ha informat aquest diumenge l’executiu balear, Puig i Armengol van mantenir el dissabte una trobada a l’illa, en la qual van parlar sobre un nou sistema de finançament que incrementi els recursos que reben tots dos territoris. També van abordar la necessitat que el govern espanyol en funcions aboni a les comunitats el que els correspon en concepte de finançament aquest any, en concret, en el cas de Balears, 177 milions d’euros pendents de transferir. ‘Els dos presidents han acordat que els seus respectius governs intensificaran els contactes amb els responsables del Ministeri d’Hisenda amb l’objectiu que aboni les bestretes de finançament i la mensualitat de l’IVA que els deu’, indica l’executiu balear. Els mandataris socialistes han incidit en la importància que se superi la situació d’interinitat de l’executiu espanyol i que es configuri un govern progressista que afronti reptes com el de revertir ‘l’infrafinançament històric que pateixen’ el País Valencià i les Illes. Quant al risc del retard en l’adjudicació dels viatges de l’Imserso per la disputa judicial entre les empreses adjudicatàries de les diferents línies, Armengol i Puig han coincidit a recordar el relleu que aquests viatges subvencionats tenen per als resultats de les empreses hoteleres de totes dos territoris i en quina mesura contribueixen a l’estratègia per a allargar la temporada turística. ‘El president Puig i la presidenta Armengol faran arribar al govern de l’estat la importància d’aquest programa i la necessitat d’accelerar la seva tramitació i d’evitar retards que puguin perjudicar l’activitat econòmica dels dos territoris’, indica la nota del govern balear. El gabinet d’Armengol recorda que la passada legislatura va celebrar diverses trobades amb el president valencià, amb el qual va signar acords de col·laboració.

Summary: Front comú de Puig i Armengol contra el deute de l’estat espanyol


Si ara com ara hi hagués unes noves eleccions al Parlament de Catalunya, l’independentisme podria arribar a una projecció màxima de 74 diputats, quatre per sobre dels que tenen ara. La projecció del CEO indica que podrien arribar a un mínim de 69 diputats. Així, ERC (33-35 escons) empataria com a primer força amb Ciutadans (33-35 escons) i superaria Junts per Catalunya (29-31 escons), segona força el 21-D. La CUP per la seva banda pujaria dels 4 diputats, a un interval de 7-8. El PSC, per la seva banda, perdria entre un i dos diputats, Catalunya en Comú mantindria els vuit que té ara i el PP, es quedaria amb un interval d’entre tres i quatre, que són els que té ara. L’estudi, que està realitzat sobre una mostra de 1.200 persones, es va fer entre el 10 i el 30 de gener. Al marge de les projeccions sobre eleccions, destaca la caiguda del suport a la independència. A la pregunta, ‘Creu que Catalunya hauria de ser un estat independent?’, el suport disminueix i passa d’un 40,2% fins al 32,9%. Per una altra banda, el suport a què Catalunya sigui una comunitat autònoma dins de l’estat espanyol puja fins al 36,3. A la pregunta ‘Voleu que Catalunya esdevingui un estat independent?’, un 40,8% respon que sí, quan en el CEO anterior el suport era del 48,7%. En relació amb el procés, el sondatge també demana si el govern que sorgeixi dels resultats electorals del 21-D, ha d’apostar per la via unilateral. Un 19% aposta per a seguir amb la via unilateral cap a la independència, un 35,9% prefereix de cercar un acord bilateral amb el govern espanyol, un 20,8% abandonar el procés i participar en la comissió de reforma de la constitució, un 11,7% continuar amb l’estat de les autonomies com fins ara i un 2,2% recentralitzar competències. Diferències amb el CEO anterior En el CEO del mes d’octubre, posterior al referèndum i abans de les eleccions del 21-D, l’independentisme va aconseguir uns resultats lleugerament inferiors als que es publiquen avui. Llavors encara no se sabia que ERC i Junts per Catalunya anirien per separat a les eleccions i el sondatge estava fet tenint en compte la coalició Junts pel Sí. Juntament amb la CUP, l’independentisme va assolir una mínima representació de 68 diputats i una màxima de 72.

Summary: L’independentisme podria augmentar la majoria al Parlament, segons el CEO


El president de la Generalitat, Ximo Puig, i la vice-presidenta i consellera d’Igualtat i Polítiques Inclusives, Mónica Oltra, han criticat la decisió del ministre d’Hisenda espanyol en funcions, Cristóbal Montoro, de denegar l’avançament de 450 milions amb càrrec a la liquidació del pressupost del 2014, que el consell va sol·licitar a principi del mes de juny. Tant Puig com Oltra consideren que la decisió és ‘injusta’ i diuen que respon a ‘interessos electorals’. Amb aquest avançament denegat es pretenia satisfer necessitats de tresoreria durant el mes de juny, a més d’avançar en la reducció del període mitjà de pagament a proveïdors i atendre tota mena d’obligacions amb les empreses i el conjunt de la població, segons que ha explicat la Generalitat en un comunicat. Tots dos dirigents han coincidit a Alcoi per motius electorals, però han decidit d’aparcar la seva agenda de partit per comparèixer en una conferència de premsa per ‘defensar els interessos dels valencians’ i reprovar Montoro per aquesta decisió. ‘Açò sí que trenca Espanya, això sí que altera les regles del joc’, ha manifestat el president. També ha dit que la decisió ‘va en contra d’un estat com el nostre, en el qual ningú no pot posar la mà a la caixa i distribuir els recursos com li vinga de gust d’acord amb l’interès electoral’. Amb relació a la xifra que ha proporcionat enguany el govern espanyol a la Generalitat, Puig ha manifestat que no era ‘raonable’ que el govern d’Espanya destinés gairebé 3.000 milions d’euros al País Valencià l’any passat ‘per poder pagar els proveïdors i donar a la Generalitat els recursos necessaris i que aquest any només s’hagen rebut 536 milions’. ‘No volem fer d’això una qüestió de debat electoral; nosaltres volem que siga una qüestió de justícia’, ha manifestat Puig, que ha dit al titular d’Hisenda que no podia ‘fer responsable a aquest govern d’alguna cosa que no ha fet’. Mónica Oltra també ha expressat el seu desacord. ‘Ens castiga un govern en funcions i pocs dies abans de les eleccions, cosa que és doblement greu, i a més s’ha fet un ús partidista i electoral dels diners de totes i tots.’

Summary: Puig esclata contra Montoro: ‘Açò sí que trenca Espanya’


Els estats independents del món poden tenir un nou membre ben aviat amb la incorporació de la Regió Autònoma de Bougainville, que avui comença un referèndum d’autodeterminació acordat amb Papua Nova Guinea que durarà dues setmanes. És previst que l’opció de la independència guanyi per un marge ampli. Habitada per 230.000 persones, la regió autònoma és formada per l’illa de Bougainville, la de Buka i les Carteret. Tot i que depèn de Port Moresby, és a 760km de l’illa de Nova Guinea, amb la qual té diferències culturals evidents. En canvi, només és a set quilòmetres de les Illes Salomó. Situació geogràfica de la Regió Autònoma de Bougainville. En la votació, que es farà des d’avui fins al 7 de desembre, hi podran votar unes 206.000 persones. Hi haurà meses a tot l’estat, i també en països on hi ha una presència significativa d’habitants de Bougainville. Els resultats es faran saber, com a molt tard, el 20 de desembre. La raó per la qual el referèndum durarà dues setmanes és que hi ha regions remotes, sense telèfon, de manera que fer-hi arribar les urnes és una operació complexa. Ara, els col·legis electorals no obriran pas tots catorze dies, sinó que alguns obriran uns quants dies i alguns altres una setmana, en funció del nombre de votants inscrites a la zona. Un conflicte marcat pel coure La història recent de Bougainville és marcada per un mineral: el coure. El 1969 s’hi va descobrir una de les reserves més grans del món, la mina de Panguna, que representava el 40% del PIB de Papua Nova Guinea i el 45% dels ingressos per exportacions. En canvi, i malgrat les nefastes conseqüències per al territori, la regió només rebia entre el 0,5% i l’1,25% del benefici total. La població local va ser desposseïda de la terra per culpa d’aquesta mina, controlada per una companyia australiana i el govern papú, cosa que va comportar greuges econòmics i socials. Per exemple, es va crear un sistema d’exclusió de la població, amb unes instal·lacions per a treballadors blancs i unes altres per als habitants locals. Per al medi ambient també va ser devastador, perquè es van contaminar els rius i algunes espècies es van extingir. La mina de Panguna. Quan es va descobrir el jaciment, Bougainville era administrada per Austràlia, però el 1975 se’n va independitzar. Va proclamar la independència amb el nom de República de les Salomó del Nord, però finalment va arribar a un acord de reintegració a Papua Nova Guinea, que també s’havia declarat independent. Tanmateix, el conflicte va esclatar arran d’una campanya de sabotatge per l’arribada de treballadors australians i papús, la violència va créixer per les condicions en què vivia la població local i, finalment, el conflicte es va vincular a la identitat indígena. El 1988, la lluita ja era obertament per la independència. L’Exèrcit Revolucionari de Bougainville, format per indígenes desposseïts de les seves terres, s’enfrontava a l’exèrcit, que defensava la font d’ingressos principal de l’estat, i a milícies unionistes finançades pel govern. Fins i tot, va arribar a contractar forces de mercenaris de Sandline International que havien participat en la guerra civil de Sierra Leone. Els acords de pau a Bougainville El conflicte va degenerar en una guerra civil, amb vint mil morts (un 10% de la població) i el desplaçament de quinze mil persones a camps de refugiats i a les Illes Salomó. Es va acabar el 1997, gairebé deu anys més tard, i el 2001 es van signar uns acords de pau que incloïen una gran autonomia i un referèndum d’autodeterminació entre el 2015 i el 2020. Les primeres eleccions autonòmiques van ser l’any 2005 i hi va ser elegit un dirigent independentista. El 2016, els governs de Bougainville i Papua Nova Guinea van arribar a un acord per a fer un referèndum. El 12 d’octubre de 2018 se’n va pactar la pregunta: ‘Esteu d’acord que Bougainville tingui: (1) Més Autonomia (2) Independència?’ El govern papú n’ha finançat els preparatius i Bertie Ahern, primer ministre de la República d’Irlanda entre 1997 i 2008, és el cap de la Comissió del Referèndum de Bougainville. El vot favorable a la independència té molta força, però encara no és segur que això el converteixi en un estat independent. Segons els acords de pau, el parlament de Papua Nova Guinea ha de ratificar el resultat del referèndum, de manera que hi ha la possibilitat que l’acabi blocant o que allargui al màxim les negociacions posteriors. Una situació que podria fer retornar la violència a la zona. Una altra qüestió clau és que la viabilitat econòmica d’un Bougainville independent no és pas clara. El president actual considera fonamental reobrir la mina de Panguna, que roman tancada d’ençà de la fi del conflicte armat tot i que enclou cinquanta mil milions de dòlars en coure i malgrat que cada intent de reobrir-la ha acabat sempre en avalots.

Summary: La Regió Autònoma de Bougainville comença a votar avui en un referèndum pactat d’independència


El govern francès no ha aconseguit trencar el punt mort en el qual es trobaven les negociacions per revisar el sistema de pensions, per la qual cosa els caps sindicals han anunciat que les vagues i les manifestacions es continuaran produint durant el període de Nadal. L’estat francès fa dues setmanes que es troba immersa en una intensa onada de protestes, durant les quals hi ha hagut vaga de transports i d’educació, a més d’haver estat secundada per més de mig milió de persones als carrers d’arreu del país, per protestar contra l’ampli pla de reformes que pretén portar a terme el govern del president francès, Emmanuel Macron. El líder de la Confederació General del Treball (CGT), Philippe Martínez, ha anunciat que els sindicats han decidit continuar amb les mobilitzacions i protestes perquè ‘el primer ministre no ha escoltat el que diu el carrer’. Per la seva banda, el primer ministre, Édouard Philippe, ha subratllat que sí que s’han fet progressos i que el govern està decidit a continuar endavant amb els seus plans de posar fi als règims especials de pensions. En aquest sentit, el govern espera que els sindicats signin una treva per no entorpir els milions de desplaçaments que s’espera que es produeixin en els dies vinents amb motiu de les vacances de Nadal, un pacte tàcit que des d’alguns sindicats s’han negat a signar. Els sindicats s’oposen als plans de Macron de racionalitzar el sistema estatal de pensions francès, que significaria obligar els treballadors a retardar dos anys l’edat legal de jubilació, que passaria dels 62 als 64 anys. La mobilització social deriva de la reforma de les pensions, que aspira a unificar els més de quaranta esquemes que es contemplen actualment en un únic marc que, segons el president, afavoriria la igualtat entre els treballadors. Entre les preocupacions que han expressat els sindicats hi ha que el càlcul de les pensions es faci en virtut dels ingressos obtinguts tota la vida laboral i la suspensió de plans de pre-jubilació per a funcionaris com ara treballadors del transport públic i personal mèdic, si bé el govern encara no ha acabat de concretar el seu projecte.

Summary: El govern francès i els sindicats no es posen d’acord i les protestes continuaran durant el Nadal


El director general de l’Institut Valencià de Finances, Manuel Illueca, compareixerà dimarts que ve, 30 de juliol, en una reunió extraordinària de la comissió d’economia de les Corts per informar sobre el quitament del deute d’1,3 milions que va aprovar l’entitat pública a benefici del Grup Zeta, del qual és accionista el president de la Generalitat, Ximo Puig. La Junta de Síndics ha rebutjat amb els vots del PSPV, Compromís i Unides Podem la petició dels grups de l’oposició perquè Puig expliqués a la Diputació Permanent l’operació. El president de la Generalitat és accionista des de la dècada dels vuitanta de l’empresa Promociones i Ediciones Culturales (Pecsa), que edita el diari Mediterráneo de Castellón. Zeta era propietari del 85% de la capçalera fins a la compra recent d’Editorial Prensa Ibérica, que és propietària, entre més, del diari Levante. El síndic socialista, Manolo Mata, ha defensat la transparència del Consell en el cas, del qual assegura que ja se saben tots els elements i defensa que l’operació va ser ‘legal, legítima, transparent i coneguda per tots’. La síndica d’Unides Podem, Naiara Davó, ha defensat que el Botànic sempre havia estat exemple de transparència i que estaven a favor que es donessin explicacions, malgrat que el format depengui de la decisió del president. La síndica del PP, Isabel Bonig, ha aplaudit la compareixença d’Illueca però ha insistit que també ho hauria de fer Puig. Ha lamentat que encara no s’hagi publicat al Portal de Transparència l’acord de finançament del 2005 pel qual es va donar el crèdit al Grup Zeta, ni les modificacions posteriors, l’acord marc de finançament de juliol del 2017 i els informes de l’expedient del quitament.

Summary: El tripartit evita la compareixença de Puig a les Corts pel cas del Grup Zeta


El seguiment de la vaga general ha estat massiu a les universitats catalanes, excepte a la UPC, on l’afluència d’estudiants ha estat ‘menor a l’habitual’ han informat fonts de la Secretaria d’Universitats. A la Universitat de Barcelona (UB) el seguiment ha arribat al 90% en la majoria de facultats, excepte a les de de la Ciències de la Terra i en Economia i Empresa, on ha estat del 30%, segons universitats. La mateixa font ha confirmat que a les facultats d’Educació, Filosofia i Geografia i Història el seguiment ha estat total, mentre que no hi ha hagut classe, com ja estava programat, a les facultats de Farmàcia del Campus Diagonal i al Campus Clínic. D’altra banda, la Universitat Autònoma de Barcelona (UAB) ha destacat ‘l’absència de piquets informatius i la normalitat en l’accés al campus i als centres’. Segons aquesta universitat, aquest matí ‘no hi havia presència d’alumnes”‘a les facultats de Ciències de la Comunicació, Ciències de l’Educació, Traducció i Interpretació, Ciències Polítiques i Sociologia, Dret, Filosofia i Lletres, Psicologia i Unitat Docent de Ciències Mèdiques Bàsiques. A les Facultats d’Economia i Empresa i Ciències i Biociències la presència d’alumnes estava per sota del 5%, segons la UAB, que ha afegit que a la Facultat de Veterinària, Campus de Sabadell i Escola d’Enginyeria la presència d’alumnes era inferior al 50%. A la Universitat Politècnica de Catalunya (UPC) l’afluència d’estudiants ha estat ‘menor de l’habitual’, segons Universitats, i no s’ha produït cap incident excepte a primera hora en els accessos a Escola Tècnica Superior d’Enginyeria Industrial de Barcelona (ETSEIB), i una vegada resoltes les classes s’han desenvolupat amb normalitat. A la Universitat Pompeu Fabra, la incidència de la vaga ha estat del 100% al campus de Poblenou, del 50% al Campus del Mar mentre que al Campus de Ciutadella s’han impartit 9 de les 70 classes, ha detallat la mateixa font. D’altra banda, als campus de la Universitat Rovira i Virgili de Tarragona s’ha registrat un seguiment del 90% de la vaga, excepte al campus Vendrell de Coma-Ruga, on s’han seguit el 50% de les classes, segons Universitats. A la Universitat de Lleida només hi ha hagut normalitat en les classes al Campus de Ciències de la Salut, mentre que a la resta de facultats hi ha hagut alteracions en les classes, ha informat la mateixa font. El seguiment a la Universitat de Girona ha estat ‘massiu i no s’han registrat incidents’, segons fonts de la Secretària d’Universitats i de la pròpia universitat. Amb motiu de la vaga, el Consell de l’Estudiantat de les Universitats Catalanes (CEUCAT) ha instat rectors, degans i directors a suspendre les activitats avaluables.

Summary: Seguiment massiu de la vaga general a les universitats catalanes


Un estudi d’investigadors de l’Institut de Física Corpuscular (IFIC) revela que la matèria podria sobreviure a la seva incursió en un forat negre. L’IFIC és un centre mixt del Consell Superior d’Investigacions Científiques (CSIC) i la Universitat de València i l’estudi ha estat publicat a la revista Classical and Quantum Gravity. Un dels grans problemes en l’estudi d’un forat negre és que les lleis de la física deixen de tenir-hi sentit, sobretot en les regions més profundes. En aquest lloc, on es concentren grans quantitats de massa i energia, rep el nom de ‘singularitat’, l’espai-temps es corba fins a l’infinit i hi destrueix tota la matèria. O potser no, segons que es desprèn d’aquest treball. Els físics proposen d’analitzar la singularitat d’aquests objectes com si fos una imperfecció en l’estructura geomètrica de l’espai-temps. La seva interpretació resol el problema de l’infinit al centre del forat negre, diuen en un comunicat. Segons el parer de Gonzalo Olmo, investigador Ramón y Cajal de la Universitat de València a l’IFIC, ‘els forats negres són un laboratori teòric per a provar noves idees sobre la gravetat’. Al costat de Diego Rubiera, de la Universitat de Lisboa, i Antonio Sánchez, doctorand a la Universitat de València, Olmo analitza els forats negres mitjançant teories que van més enllà de la relativitat general (la teoria d’Einstein que descriu la gravetat i prediu l’existència d’aquests objectes). en aquest enfocament s’apliquen estructures geomètriques similars a les d’un vidre o una làmina de grafè, diferents de les usades tradicionalment en aquest camp. Segons Olmo, aquest tipus de geometries s’adapta millor al que passa en un forat negre. ‘Igual que els vidres tenen defectes i imperfeccions en l’estructura microscòpica, la zona central d’un forat negre es pot interpretar com una anomalia de l’espai-temps, cosa que requereix nous elements geomètrics per a poder fer-ne una descripció més acurada.’ ‘Explorem totes les opcions possibles i ens inspirem en fets observats en la naturalesa’, explica. Unint la gravetat amb aquest tipus de geometries, els investigadors obtenen una descripció dels forats negres on el punt central es converteix en una superfície esfèrica d’àrea mínima. Aquesta superfície la interpreten com l’existència d’un forat de cuc dins el forat negre. Una ‘porta’ ‘La nostra teoria resol de manera natural diversos problemes en la interpretació de forats negres amb càrrega elèctrica’, explica. I afegeix: ‘Resolem el problema de la singularitat, perquè hi ha una porta al centre del forat negre, el forat de cuc, per la qual espai i temps poden continuar.’ Els investigadors treballen amb un dels tipus més senzills de forat negre, que no gira però té càrrega elèctrica. El forat de cuc que prediuen les equacions al centre és més petit que un nucli atòmic. Així, un hipotètic viatger que entrés en un forat negre d’aquesta classe seria objecte d’un fortíssim estirament quan s’acostés al centre i acabaria semblant un espagueti, amb la qual cosa podria entrar en el forat de cuc. A l’eixida seria compactat novament. Vistes des de fora, aquestes forces d’estirament i compactació semblarien infinites, però el mateix viatger, vivint-ho en primera persona, només experimentaria forces extremadament intenses sense arribar a ser infinites. És improbable que el protagonista d’Interstellar pogués sobreviure a un viatge com aquest, però, segons el model proposat pels investigadors de l’IFIC, la matèria no acabaria perduda dins de la singularitat del forat negre, sinó que seria expulsada a una altra regió de l’univers pel forat de cuc del centre. Un altre problema que es resol amb aquesta interpretació, segons Olmo, és la necessitat d’usar fonts d’energia ‘exòtiques’ per a generar forats de cuc. En la teoria de la gravetat d’Einstein, aquestes ‘portes’ només apareixen en presència de matèria amb propietats inusuals (una pressió o densitat d’energia negatives) que no ha estat mai observada. ‘En la nostra teoria, els forats de cuc apareixen a partir de matèria i energia ordinàries, com pot ser un camp elèctric’, assegura l’investigador de l’IFIC. L’interès als forats de cuc per a la física teòrica va més enllà de crear ‘túnels’ a l’espai-temps per a connectar dos llocs de l’univers. També ajudarien a explicar fenòmens com l’entrellaçament quàntic i la naturalesa de les partícules elementals. Gràcies a aquesta nova interpretació, l’existència d’aquests objectes podria ser un poc més d’aquest univers i un poc menys de ciència-ficció, conclouen els especialistes.

Summary: Els forats negres podrien tenir sortida


La línia aèria Ibèria Airport Services ha assegurat que la segona jornada de vaga del personal de terra de la companyia a l’Aeroport de Barcelona transcorre ‘amb normalitat i sense cap incidència’. La companyia ha atès fins a dos quarts de set de la tarda d’aquest diumenge 347 vols, 174 sortides i 173 arribades. Segons l’empresa, que s’encarrega de la gestió dels equipatges de fins a 27 companyies al Prat, s’estan complint els serveis mínims i entre els treballadors el seguiment no arriba al 10%. I ha reiterat les seves disculpes a clients i altres companyies a les quals presta servei. UGT demana a Aena que s’impliqui en la negociació amb Ibèria El secretari general d’UGT de Catalunya, Camil Ros, ha demanat a Aena que s’impliqui en la negociació dels treballadors de terra d’Ibèria amb l’empresa i ha dit que desitgen una reunió amb l’aerolínia per acabar ‘aviat’ amb el conflicte laboral. En declaracions als periodistes a l’aeroport de Barcelona, Ros ha dit que Aena ha d’implicar-se perquè és ‘responsable d’un aeroport que és la porta d’entrada del turisme’ a Barcelona. ‘Exigim que s’impliquin perquè estem davant una situació de precarietat i de temporalitat que es pot solucionar sense costos per a l’empresa’, ha insistit. Ros ha demanat ‘actitud valenta’ a Aena com a responsable de la gestió i la qualitat de la infraestructura, i també ha criticat que Ibèria no ha fet cap moviment fins ara. El portaveu d’UGT Ibèria Barcelona, Omar Minguillón, ha dit que, per a negociar amb l’empresa, demanen que els informin del nombre de treballadors temporals que seran fixos i quan es farà el canvi. En declaracions als periodistes a l’aeroport de Barcelona, Minguillón ha dit que consideren ‘excessius’ els serveis mínims que s’han decretat, però que els respectaran.

Summary: Ibèria diu que la segona jornada de vaga a Barcelona transcorre amb ‘normalitat’


L’eurodiputat de Compromís Jordi Sebastià ha anunciat avui que deixava l’executiva de la coalició Compromís com a mostra de protesta per com s’han dut a terme les negociacions del pacte que ha desembocat en una aliança electoral amb Podem de cara a les eleccions espanyoles del 20 de desembre. La renúncia implica que Sebastià deixarà d’assistir a les reunions de l’executiva, de la qual formava part únicament per la seva condició d’eurodiputat. Amb aquesta decisió, Sebastià (militant del Bloc Nacionalista Valencià) expressa el seu desacord amb un pacte que també ha ocasionat la dimissió del diputat a les Corts Valencianes Jordi Juan de l’executiva de Compromís. Paral·lelament a la renúncia, Sebastià ha impulsat el manifest ‘Amb tu, més Compromís‘, que demana un congrés constituent de la coalició i més democràcia ‘participativa i real’. Ja l’han signat més de tres-cents càrrecs i militants. Aquests últims dies també ha deixat l’executiva de Compromís, pel mateix motiu, el batlle de Tavernes de la Valldigna i diputat Jordi Juan.

Summary: Jordi Sebastià deixa l’executiva de Compromís


Punt final de l’espectacle jurídic que s’ha organitzat arran de la decisió de la Junta Electoral espanyola de vetar les candidatures de Carles Puigdemont, Clara Ponsatí i Toni Comín a les eleccions europees. El jutjat contenciós-administratiu 9 de Madrid finalment ha acceptat el recurs dels candidats de Lliures per Europa, perquè no considera que hi hagi cap impediment legal que en limiti ni n’afecti el dret de sufragi passiu. Vegeu la resolució ací: Ahir el Tribunal Suprem espanyol es va inhibir del cas. Els magistrats de la sala tercera van determinar que l’òrgan competent, segons la LOREG, era el jutjat ordinari. Per això, el van instar a resoldre l’afer amb urgència, perquè dissabte expirava el termini per a pronunciar-s’hi judicialment. En la interlocutòria, a més a més, els jutges del Suprem van deixar clar que, a parer seu, Puigdemont, Ponsatí i Comín es podien presentar a les eleccions. El dia abans, dissabte, el jutjat contenciós administratiu de Madrid s’havia inhibit del cas adduint que volia evitar sentències contradictòries amb el Suprem, on els lletrats dels afectats també havien presentat el recurs. El jutge va prendre aquesta decisió tot i que la fiscalia havia fet públic un escrit en què deia que la JEC s’havia extralimitat apartant Puigdemont, Ponsatí i Comín. La fiscalia assegurava que la junta havia fet una ‘interpretació sense base normativa prou explícita’ de la legislació vigent. La JEC va apartar els candidats de Lliures per Europa l’endemà de les eleccions del 28-A. L’organisme va estimar els recursos presentats pel PP i Ciutadans, que asseguraven que Puigdemont, Ponsatí i Comín no es podien presentar als comicis perquè no eren registrats al registre d’espanyols residents absents, el CERA. La decisió, tanmateix, no va ser unànime, sinó que hi hagué quatre vots particulars, entre els quals els del president i el vice-president de la junta.

Summary: Puigdemont, Comín i Ponsatí podran ser candidats a les europees: el jutge desautoritza la Junta Electoral espanyola


La portaveu en funcions del govern espanyol, Isabel Celaá, s’ha mostrat convençuda que el PSOE milloraria els seus resultats en cas de repetició electoral. En una entrevista a la Cadena SER, Celaá ha fet referència a les enquestes que recullen, segons ha dit, ‘un suport molt important de la ciutadania’ a un partit que ‘ofereix estabilitat i seguretat’ i que té ‘un projecte per als pròxims quatre anys’. A dos dies que el rei espanyol Felipe VI culmini la seva ronda de consultes i aclareixi si proposa, o no, un candidat, Celaá ha emplaçat Unides Podem a moure fitxa perquè ‘encara queden hores’. ‘Si hi ha una proposta diferent del que significa participar en el govern, tota la resta està obert’ ha dit. Amb tot, Celaá ha admès que hi ha ‘desconfiança’ entre els dos líders i els equips negociadors. ‘No ha estat possible reconstruir aquesta confiança’, ha dit la portaveu del govern espanyol, i ‘no hi ha confiança perquè una part del govern no pot ser vigilada per una altra part del govern’. En aquest marc ha lamentat que el seu executiu s’ha trobat amb posicions ‘molt inflexibles’ per part d’Albert Rivera, de Pablo Casado, i també per part de Podem, que ‘no vol acceptar una altra cosa que no sigui un govern de coalició’.

Summary: El govern de Sánchez creu que el PSOE millorarà resultat en unes noves eleccions


Article actualitzat i corregit amb aquesta notícia: La Comissió Europea evita de pronunciar-se sobre Catalunya La Comissió Europea ha entrat en la campanya del 27-S. Avui el portaveu de la institució, Margaritis Schinas, ha dit que en cas que Catalunya s’independitzés quedaria fora de la UE: ‘Si una part d’un estat membre deixa de ser una part d’aquest estat per una independència, els tractats no s’aplicaran en aquest territori.’ Amb tot, ha explicat que aquest territori independent es convertiria en un país tercer respecte de la UE i que podria sol·licitar-hi l’ingrés. Schinas ha recordat que la posició de la Comissió Europea sobre les conseqüències de la independència d’una part dels estats membres de la UE no ha canviat: ‘És la posició que la Comissió té des del 2004 i avui hi continua creient. És una posició que s’ha expressat unes quantes vegades.’ ‘Volen condicionar les eleccions’ Albert Royo, secretari general del Consell de Diplomàcia Pública de Catalunya, en declaracions a Catalunya Ràdio, ha restat importància a les paraules de Schinas: ‘Són pronunciaments per a condicionar les eleccions i desincentivar el vot a favor de la independència.’ ‘No beneficia ningú’ El cap de llista de Junts pel Sí, Raül Romeva, ha pronosticat que Europa acabaria prioritzant el seu benefici a l’hora de decidir si una Catalunya independent roman dins de la UE: ‘No s’ha de valorar si un estat hi va més o menys a favor, sinó a qui beneficia que Catalunya no sigui membre de la UE. A ningú.’ Romeva també ha subratllat que ni cap dirigent ni cap estat no han negat mai el dret de Catalunya de decidir el seu futur. I ha afegit: ‘A vegades és més interessant allò que no es diu que no pas allò que es diu.’

Summary: El portaveu de la Comissió Europea opina que Catalunya quedaria fora de la UE si s’independitzés


El ministre de Salut i Solidaritat francès, Olivier Véran, ha recomanat públicament l’ús del paracetamol en cas de febre vinculada al coronavirus i ha desaconsellat l’ibuprofèn. En un piulet ha dit: ‘Prendre antiinflamatoris (ibuprofèn, cortisona…) podria ser un factor d’agreujament de la infecció. En cas de febre, preneu paracetamol. Si ja preneu antiinflamatoris, o en cas de dubte, consulteu el metge.’ La recomanació cal entendre-la d’acord amb dos fets importants. El primer és que es desaconsella l’automedicació perquè el metge que tracta cada pacient té més bona informació i pot prendre decisions de manera més conscient. En tot cas, com a pauta general, tractant-se d’adults, no s’hauria de superar mai la dosi de seixanta mil·ligrams per quilo i dia o tres grams el dia. El segon aspecte a considerar és per què les autoritats franceses desaconsellen de prendre ibuprofèn. Observacions clíniques d’aquests darrers mesos els han fet pensar que algunes infeccions, però no totes, costen més de guarir si es pren ibuprofèn o similars per fer baixar la febre, encara que alhora es prenguin antibiòtics. Ho indicava un estudi de farmacovigilància publicat el mes d’abril de l’any passat que advertia que l’ibuprofèn podria agreujar la situació del malalt en cas d’una infecció. Per això d’ençà del 15 de gener els antiinflamatoris no esteroïdals, com ara l’ibuprofèn, ja no es poden vendre lliurement a les farmàcies de Catalunya Nord i la resta de l’estat francès, per ordre de l’Agència de Seguretat dels Medicaments i els Productes de Salut (ANSM). Aquesta normativa l’ha copiada en part l’estat espanyol i així s’aplica també a la resta del país, però d’una manera irregular. L’ibuprofèn, que té diverses denominacions comercials, forma part de la família dels antiinflamatoris no esteroïdals i havia estat fins ara un dels medicaments més comuns en automedicació per l’eficàcia que havia demostrat contra la febre i el dolor. La inflamació, la febre, és una resposta normal del cos en cas d’infecció i un signe d’alerta. Si es pren un antiinflamatori mentre es comença a produir la resposta del sistema immunitari, la conseqüència no volguda és que es poden emmascarar els signes de la gravetat del cas i retardar-ne el diagnòstic i la reacció.

Summary: El govern francès recomana el paracetamol arran dels dubtes que es presenten amb l’ibuprofèn


L’extrema dreta francesa vol conquerir la capital de Catalunya Nord. El Rassemblement National de Marine Le Pen s’ha fixat la batllia de Perpinyà com un objectiu a les eleccions municipals. El diputat i conseller municipal a l’oposició Louis Aliot ha explicat que renuncia a ser cap de llista del seu partit a les eleccions europees de l’any que ve per dedicar-se de ple a preparar la seva candidatura a la batllia de Perpinyà. Ja n’ha informat Marine Le Pen, que és la seva dona. En aquests moments Aliot considera més important fer política de proximitat, en l’àmbit municipal, que no pas en l’àmbit europeu. Tanmateix, Aliot no ha explicat qui acabaria essent el candidat perquè encara no s’ha decidit i ha apuntat que fins al gener no se sabria. Ell ho era perquè Marine Le Pen li ho havia proposat.

Summary: Marine Le Pen fixa com a prioritat l’Ajuntament de Perpinyà


El president de la Comissió Europea, Jean-Claude Juncker, ha respost a les demandes dels diputats britànics advertint-los que la votació d’ahir a Westminster ‘no canvia les coses’. ‘L’acord de retirada del Brexit no es renegociarà’, ha reblat Juncker després que la Cambra dels Comuns aprovés en una sèrie d’esmenes que May torni a Brussel·les a renegociar l’acord. Per al luxemburguès, la votació a Londres ha augmentat el risc d’una retirada ‘caòtica’ però també s’ha mostrat convençut que es podrà assolir un acord amb el Regne Unit. ‘Sóc optimista per naturalesa’, ha expressat durant una intervenció al Parlament Europeu abans de l’inici d’un debat sobre el Brexit. El president de la CE ha afirmat que seguirà escoltant la primera ministra britànica, Theresa May, però alhora ha carregat contra els diputats britànics. ‘Sabem que la Cambra dels Comuns està en contra de moltes coses però encara no sabem exactament a favor de què està’, ha criticat qüestionant que els diputats britànics demanin que se substitueixi el pla de contingència per Irlanda del Nord, l’anomenat ‘backstop’, per mesures alternatives. Juncker ha afirmat que té la impressió que des de Londres s’espera que els 26 estats membre – sense comptar el Regne Unit i Irlanda – abandoni en l’últim moment el ‘backstop’. ‘Això no serà així, la frontera d’Irlanda és la frontera de la UE i per això és una de les nostres prioritats’, ha defensat. Davant la situació actual, el cap de l’executiu comunitari ha assenyalat que és ‘més important que mai’ que la UE ‘mantingui la calma i segueixi unida i determinada’. Al seu torn, el negociador de la UE pel Brexit, Michel Barnier, ha deixat clar que el ‘backstop’ forma part de l’acord de retirada i que Brussel·les no el reobrirà. En una línia similar a Juncker, Barnier ha criticat que el parlament britànic no hagi definit quines serien les mesures alternatives per substituir el pla de contingència i ha defensat que aquest és ‘una solució realista’ i el resultat d’una negociació amb Londres. ‘Alhora la Cambra dels Comuns rebutja l’escenari d’un Brexit sense acord sense referir-se als mitjans per evitar aquest escenari’, ha afegit Barnier, sobre una altra de les esmenes avalades a Westminster. ‘Aquesta és la situació que ens trobem avui’, ha lamentat. Amb tot, el francès ha apuntat que els europeus seguiran disposats a ser ‘més ambiciosos’ i ha reiterat altre cop la possibilitat de ‘reformula la intensitat’ de la relació futura entre el Regne Unit i la UE, en especial pel que fa a l’economia, indicant la possibilitat de remodelar la declaració política sobre la relació futura.

Summary: Juncker respon a Westminster: ‘La votació d’ahir no canvia les coses, l’acord de retirada del Brexit no es renegociarà’