Desenes de manifestants s’enfronten amb còctels Molotov contra agents antiavalots des d’aquest matí a la Politècnica d’Hong Kong durant un dels episodis més violents des que van començar, el passat mes de març, les protestes al territori contra les autoritats i el govern de Pequín. De moment, els aldarulls han tingut un nombre no precisat de detinguts i almenys un agent de policia ferit d’un cop de fletxa en una cama sense que es temi per la seva vida. Els enfrontaments han tingut lloc tant en ple carrer com a l’interior d’algunes aules de la Politècnica. També en el Centre d’Aprenentatge Lingüístic Independent, on ha esclatat una bomba de fum de la policia. L’increment de la tensió ha estat causat, en part, per la presència ahir als carrers d’Hong Kong d’un grup de militars xinesos per col·laborar en les tasques de neteja i desmantellar les barricades dels manifestants. Alarma a Hong Kong per la presència al carrer de l’exèrcit xinès, de moment en tasques de neteja Els enfrontaments van començar entorn de les deu del matí quan almenys un centenar de persones van començar a retirar les barricades dels voltants de la Politècnica, moment en què desenes de manifestants els van ordenar que desistissin i abandonessin immediatament el lloc. Diverses unitats d’antiavalots de la policia amb almenys dos canons d’aigua es van presentar immediatament en el lloc, cosa que va causar l’intercanvi de còctels Molotov, pedres, granades de fum i dolls d’aigua tenyida de blau per a facilitar la identificació dels manifestants. #BREAKING NOW: Battlefield outside Polytechnic University of Hong Kong. Standstill. #HKprotests pic.twitter.com/rtRI8sRt6f — EYEPRESS NEWS AGENCY (@eyepressnews) November 17, 2019 La Politècnica és considerada com l’últim reducte del grup de manifestants que fa una setmana que ocupen les universitats del territori, en una acció concertada que ha portat a la suspensió de les classes en tots els centres d’estudi del territori fins, com a mínim, dilluns. El sindicat de professors d’Hong Kong ha emès un comunicat en el qual ha declarat la seva ‘extrema preocupació’ per aquests incidents i ha cridat urgentment a la calma a totes les parts. ‘La situació d’escac actual és causada per la cadena de decisions adoptada pel govern i cal resoldre-la amb responsabilitat’, segons la nota, recollida pel ‘South China Morning Post’. Els participants estan començant a desplaçar la zona de les hostilitats al Tunel Interportuari prop de la Politècnica mentre reiteren la seva intenció de ‘normalitzar el caos’ fins que les autoritats no atenguin les seves demandes, començant per la principal, el respecte a la independència judicial del territori. ‘Jo, per la meva banda, estic donant suport al moviment més que mai’, ha declarat Jade, una manifestant de 30 anys. ‘La policia està fora de control, i estan fent tot el possible per causar danys’, ha afegit, abans d’expressar la seva consternació per la presència dels militars xinesos. ‘Em sembla sorprenent que algú pensi que estaven buidant els carrers per pròpia voluntat. Algú creu que no segueixen ordres? Em sembla fins i tot il·legal que vinguin aquí, i odio que el govern d’Hong Kong no digui ni una paraula sobre aquest tema’, ha lamentat. L’agent ferit, responsable del servei de premsa, es troba ingressat a l’hospital Kwong Wah per rebre tractament, amb pronòstic estable. “Good aim!” A protester gets applause after throwing a petrol bomb at a water cannon, which aims back near The Hong Kong Polytechnic University #HongKongProtests #香港 #PolyU pic.twitter.com/WjBb01UXwp — Bloomberg TicToc (@tictoc) November 17, 2019 Armoured truck failed its advance on footbridge above Hung Hom tunnel tool station in face of Molotovs and blasts. #Polyu pic.twitter.com/66AohxhUe4 — Xinqi Su 蘇昕琪 (@XinqiSu) November 17, 2019

Summary: La Politècnica d’Hong Kong es converteix en un camp de batalla durant les noves protestes contra les autoritats


El company de Laura Fernàndez Comas, la noia de 25 anys que va morir divendres passat en ser envestida pel cotxe que conduïa un home begut, temerari i sense carnet (Francisco Javier Medina Muñoz), ha escrit una carta oberta al conseller Jordi Jané i al vicepresident Oriol Junqueras, amb reflexions sobre l’actuació, seguint els “protocols” dels Mossos, que va propiciar que sortís lliure de la comissaria de Sant Feliu de Guíxols tot i que havia perpetrat diversos delictes. La carta de David de la Llave textual: ‘El meu nom és David de la Llave i sóc la parella de Laura Fernàndez, la noia que va finar en un accident de circulació el proppassat 29 de gener. Feia menys de dos mesos que havíem comprat un pis, un mes que hi vivíem (tot i que havíem conviscut prèviament) i el divendres 5 de febrer havien de dur-nos l’habitació. Tota la il·lusió es va truncar sobtadament. Deixin-me dir-los, també, que la Laura era un ésser excepcional. Aquesta afirmació és repetida per tothom que perd algú proper, però en aquest cas no els parlo únicament des de la subjectivitat de qui perd una persona estimada, sinó des del coneixement del seu caràcter bondadós i generós, i és que mai tenia un no per resposta i sempre estava disposada a donar sense esperar rebre res a canvi. Em permeto també dirigir la carta a l’Hble. Sr. Oriol Junqueras, en espera d’una mica d’empatia, i és que la Laura sempre deia, entre somriures, i permetin-me el to col·loquial: “En Junqueras mola molt.” No es va perdre cap discurs dels que va pronunciar a Girona, s’hi va fer més d’una fotografia i m’atreviria a posar les dues mans al foc afirmant que durant un temps la fotografia amb l’Hble. Sr. Oriol Junqueras era la seva imatge de perfil. És des de la idolatria, per dir-ho així, que la Laura li dispensava que em permeto dirigir-li la carta. Amb tot, i després de les notícies aparegudes als mitjans de comunicació, vull fer notòria la meva opinió sobre l’actuació dels agents dels Mossos d’Esquadra que van actuar prèviament contra el conductor de l’altre vehicle. Vagi per endavant que, personalment, no opino que hi hagi una responsabilitat dels agents en el tràgic desenllaç, tot i que també els dic que la família, tant la pròpia com la de la Laura, i els amics i coneguts no comparteixen la meva opinió, i són força més durs. De fet, fins i tot m’he arribat a trobar dispensant l’actuació dels agents en alguna conversa. Sigui com sigui, i malgrat l’exculpació, opino que l’actuació no va ser l’adequada ni correcta. Sóc advocat de professió, i puc dir-los amb rotunditat que he assistit a les comissaries alguns detinguts per coses molt menys importants. De fet, i d’entre els casos que ens trobem els advocats en el torn d’ofici, els podria fer una llarga llista, que seria complementada per molts companys de professió. Després de poder confirmar que les notícies aparegudes corresponen amb el que va passar, els puc dir que no s’entén que algú que es mostra obertament agressiu envers un familiar, causa un accident i fuig, és perseguit per la policia i, amb menyspreu total per la seva autoritat, intenta escapar-se conduint de forma temerària, posant en perill la vida dels altres conductors, es confirma que està sota l’efecte de begudes alcohòliques i a més no disposa d’autorització administrativa per conduir, pugui sortir tranquil·lament per la porta d’una comissaria de policia. Com a mínim havia comès cinc delictes en el moment en què la policia va permetre-li sortir, lliurement: lesions, desobediència a l’autoritat, conducció sense llicència, conducció temerària i conducció sota l’efecte de begudes alcohòliques. La comissió d’un d’ells pot no ser tan rellevant per comportar la detenció, però el reguitzell de delictes és prou important per prendre una decisió més severa. Ens han parlat dels “protocols”, que desconec, però aquella persona, per anomenar-la d’alguna manera, en aquell moment en què va sortir per la porta de la comissaria, era un perill per als altres: en un evident estat d’excitació i possiblement afectada per l’alcohol o d’altres substàncies. Els agents, si haguessin tingut un bon criteri, haurien optat per, ni que fos amb finalitat preventiva, detenir-lo fins que, al dia següent, almenys, s’hagués mostrat més tranquil, i per evitar que cometés alguna barbaritat com la que va acabar provocant. No sé què diuen els “protocols”, ni quin marge d’actuació tenen els agents, però aquests “protocols” haurien de ser diferents si poden permetre que algú, amb continuïtat infractora i delictiva, amb un historial que no presagiava res positiu, pugui acabar sortint, tranquil·lament, per la porta de la comissaria després d’haver fet una repassada a tots els delictes previstos en el Codi Penal contra la seguretat del trànsit.’ Van sortint testimonis de les temeritats prèvies El causant de l’accident mortal, Francisco Javier Medina Muñoz, de 42 anys, continua ingressat en estat greu a l’UCI del Trueta, mentre els Mossos, gràcies a la campanya feta per la família de la víctima, han pogut recollir dos testimonis, els ocupants d’un altre cotxe que van veure, gairebé patir, les temeritats a la carretera de Medina Muñoz abans que xoqués amb el cotxe de Laura Fernàndez. Els testimonis van declarar ahir i van explicar que abans de l’accident anaven darrere de l’Alfa Romeo i van poder veure com feia un avançament en contínua i posava en risc altres conductors. Els Mossos encara busquen més testimonis de les temeritats que va fer en el trajecte entre Sant Feliu de Guíxols i l’entrada de Girona, on va envair el carril contrari i va causar el xoc mortal. El divendres 29 de gener, Francisco Javier Medina Muñoz, vell conegut de la policia, va tenir una trifulga amb un germà al Trueta, on hi havia ingressat el pare, que va obligar a cridar la policia. Ell va fugir i va agafar el cotxe en direcció a Sant Feliu, el seu poble. A l’altura de Llagostera, va encalçar un cotxe per darrere. Va baixar i va parlar amb la conductora, però va acabar fugint a tota velocitat. A través de la matrícula, els Mossos el van començar a buscar. Sabien qui era i el van esperar a Sant Feliu. Van provar d’interceptar-lo amb uns cotxes sense retolar, però ell es va escapar pels carrers de la població fent temeritats, i la fugida va acabar quan va encastar-se contra unes motos aparcades davant d’un bar. Davant d’un nombrós grup de clients, molts coneguts de Medina, els Mossos van optar per convidar-lo a anar a la comissaria i no detenir-lo. Allà el van fer bufar i va marcar més de 0,60 mg/l, índex penal. Li van agafar el carnet i van permetre que un amic retirés el cotxe del lloc on l’havia encastat perquè no fes nosa. El cotxe, però, va tornar a mans de Medina. En casos d’alcoholèmia penal, els Mossos i la gran majoria de les policies locals (excepte la Guàrdia Urbana de Barcelona) no porten l’infractor als calabossos sinó que li fan una imputació i el deixen lliure ordenant-li que ha d’anar al jutjat quan li ho requereixin.

Summary: Protocols que no van aturar el conductor homicida


En Jordi (Sabadell) i la Mireia (Sant Feliu de Guíxols) proven de tornar a casa des de Cambotja. Són dos catalans que fa mesos que viatgen pel sud-est asiàtic i a qui la crisi del coronavirus 2019 ha agafat lluny de casa. No són pas els únics. En Jordi s’ha posat en contacte amb VilaWeb per explicar el seu cas, després de llegir ahir el de quatre catalanes atrapades a Colòmbia. El Departament d’Acció Exterior ha explicat a VilaWeb que ja ha atès 250 casos que afecten uns 750 catalans que són a l’estranger i que cerquen la manera de tornar a casa. D’aquests, la meitat ja han pogut tornar a Catalunya i la resta o bé estan pendents de volar aviat o bé en tràmit. La Generalitat no pot gestionar les repatriacions ni noliejar avions, competència que depèn del Ministeri d’Afers Estrangers espanyol, però sí que fa contactes amb les aerolínies i les autoritats d’alguns altres països per mirar d’ajudar cadascú a resoldre la seva situació. A més, el Departament d’Acció Exterior ofereix assessorament per mitjà del contacte amb les delegacions, les línies telefòniques i les xarxes socials. Segons que explica en Jordi, el problema principal és la falta d’informació i de connexió aèria amb Europa, a més dels preus desorbitats que imposen les aerolínies en aquesta situació de crisi. L’ambaixada espanyola no dóna facilitats als qui volen tornar a casa i el Ministeri d’Afers Estrangers espanyol, de moment, continua sense actuar. Sí que reben l’assessorament del Departament d’Acció Exterior de la Generalitat, malgrat que la competència de la repatriació depèn directament del ministeri. Us oferim el relat d’en Jordi sobre la seva situació. «La Mireia fa onze mesos que viatja pel sud-est asiàtic i jo en fa sis. La crisi del coronavirus ens ha agafat en ple viatge. Ara mateix estem confinats a l’illa de Koh Rong i fa tres dies que fem les mil i una per intentar tornar a casa com sigui. Hem enviat correus electrònics i ens hem intentat posar en contacte amb l’ambaixada. Estan saturats, com és lògic. Hi ha molta gent de l’estat espanyol viatjant pel món. L’única resposta que rebem és que tornem tan aviat com sigui possible a Espanya. Ens han donat consells sobre quines aerolínies encara operen, però a partir d’aquí ja no ens han ofert cap més possibilitat. Hem intentat apuntar-nos a les llistes dels vols noliejats de repatriació, però de moment no és possible. Sincerament ens sentim una mica desemparats per l’ajuda rebuda de l’ambaixada. A diferència del que passa amb l’estat espanyol, el Departament d’Acció Exterior de la Generalitat sí que s’ha posat en contacte amb nosaltres. El conseller Solé em va trucar personalment ahir per saber en quina situació ens trobàvem. Els ho vam explicar i tot l’equip del departament ens ajuda, a mi i a tots els catalans que estem repartits pel món perquè puguem tornar a casa. Es porten realment molt bé. Els nostres plans immediats són d’intentar sortir de l’illa demà mateix. Al matí tenim un vaixell que ens portarà cap a la península. Allà agafarem un transport terrestre per anar cap a la capital, Phnom Penh, i anirem directament a l’aeroport. No sortirem de l’aeroport fins que no trobem una porta d’entrada a Europa. Del Departament d’Acció Exterior ens han dit que la via Bangkok-Rússia-Madrid de moment és viable, que hi ha altres catalans que ho han aconseguit així. Nosaltres ho intentarem demà, tot i que Tailàndia ara és bastant recelosa de rebre gent de l’estat espanyol i pot ser que ens hi posin traves. Però explotarem aquesta via perquè no tenim cap més opció. Denunciem l’increment dels preus dels vols per part de les aerolínies en un moment d’incertesa i caos. Creiem que és un acte molt miserable intentar treure partit d’una situació tan delicada com la que vivim. Però vaja, és el sistema capitalista i l’oferta-demanda, no hi podrem lluitar. Tampoc no estem contents, per dir-ho d’una manera fina, amb el comportament de l’ambaixada de l’estat espanyol. No hem rebut tot el suport que crec que ens mereixem com a ciutadans. En canvi, volem lloar la feina que fa la Generalitat.» En Jordi també va penjar un vídeo a Twitter dissabte denunciant la situació en què es troba a Cambotja. Si us plau. Feu RETUIT d’aquest video. Denunciem que les companyies aereas estiguin fent negoci amb la crisi del COVID-19 a tots aquells viatgers que volem tornar a casa amb els nostres. I com els governs i embaixades es netegen les mans. pic.twitter.com/sQuiJwFZMz — Jordi🎗 ☭ ♀ 🏴 🌍 Sempre Endavant! (@petitxeff) March 21, 2020

Summary: Catalans atrapats a Cambotja: ‘Ens sentim desemparats per l’ambaixada espanyola’


La visita oficial d’Emmanuel Macron a Andorra ha deixat petjada. El president de França i copríncep se n’ha anat havent acomplert els objectius que n’esperava el govern: ha refermat el coprincipat com a institució, s’ha compromès a enfortir els lligams entre França i Andorra i l’ha esperonada a caminar decididament cap a un acord d’associació amb la Unió Europea (UE). Tot plegat en menys d’un dia i en una estada que l’ha dut a visitar les set parròquies andorranes. Sempre acompanyat del cap de govern, Xavier Espot, i la síndica general, Roser Suñé. L’acte institucional més important ha estat la recepció a Casa de la Vall, l’antiga seu del Consell General. Allí ha estat rebut pel copríncep episcopal, l’arquebisbe d’Urgell, Joan-Enric Vives. Una trobada poc freqüent i que il·lustra la vigència del coprincipat, qüestionat aquests darrers anys dins i fora de les Valls. Entre més, per l’amenaça de Vives de renunciar-hi si el parlament despenalitza l’avortament algun dia. És una incògnita si els dos caps d’estat d’Andorra n’han parlat en els vint minuts de reunió privada al despatx de la síndica general. Tot seguit, Macron s’ha dirigit al govern i als 28 consellers, en un discurs a l’hemicicle de l’antic parlament. Allí ha lloat la història i la identitat d’Andorra i ha reafirmat el compromís amb el seu paper institucional. No s’ha estat d’evocar Napoleó, De Gaulle i Mitterrand. I malgrat que presidents francesos molt més recents també han visitat el país, no n’ha fet referència. Difícil de creure que se n’hagi oblidat. Solemnitat a banda, ha llançat els missatges polítics que hom n’esperava. De primer ha manifestat la voluntat d’implicar-se perquè Andorra i França reforcin els lligams històrics, especialment en l’economia i la cultura. Tot seguit, ha reiterat que serà al costat del Principat en la negociació amb la UE, fent com pugui perquè es respectin les seves especificitats. En contrapartida, i d’acord amb el seu europeisme militant, ha demanat a Andorra que no tingui por d’un futur obert a Europa. Macron a Andorra: ‘Escollir Europa és escollir el futur’ Fora d’hores i de protocol Si bé l’acte institucional ha deixat els missatges de fons, ha estat el recorregut per les parròquies allò que l’ha acostat a la ciutadania, objectiu implícit de la visita. Davant cada un dels set comuns ha trobat una calorosa benvinguda: centenars de persones l’esperaven amb banderes tricolors, en una estampa digna de la pel·lícula Bienvenido, Míster Marshall. El president francès s’ha esplaiat saludant infants, signant autògrafs i fent-se fotografies. Per desesperació del seguici mediàtic i el seu equip, impotent en veure com el protocol se n’anava en orris i l’agenda acumulava retards a cada aturada. El públic era divers: de residents francesos a turistes que rebien amb curiositat la presència de Macron, tot passant pels nacionals. ‘De tots els coprínceps vinguts, és el més simpàtic i accessible’, s’exclamava una padrina que l’esperava a Andorra la Vella, hores abans que hi arribés. La seva acompanyant afegia que la visita era un honor, perquè reforçava la identitat andorrana. ‘He perdut l’hora que tenia a la perruqueria’, confessava. Com molts més, estava enganxada a la cobertura de la televisió pública al llarg de tot el dia. ‘No tingueu por del futur que s’obre’ La jornada de Macron ha culminat a la plaça del Poble d’Andorra la Vella, on ha pronunciat el discurs adreçat a la ciutadania. Ha reprès les idees i els missatges que ja havia avançat a la Casa de la Vall, tot aprofundint en la qüestió de la negociació amb la UE. Conscient que ara com ara seria complicat que els andorrans aprovessin l’acord en un referèndum, s’ha esmerçat a provar de contagiar el seu entusiasme per la integració europea, de la qual n’és el principal abanderat. ‘No tingueu por del futur que s’obre’, ha demanat. La defensa apassionada del projecte europeu li ha valgut l’aplaudiment dels centenars de persones aplegades per escoltar-lo. S’han repetit en cada un dels anuncis –amb cert to de míting– que ha deixat caure: compromís de millorar les connexions viàries entre Andorra i França; reforç de la presència cultural i educativa del francès al Principat i voluntat de reobrir serveis consulars. Tot relligat amb un record gairebé èpic dels vincles històrics entre tots dos territoris. Alguns dels presents, ministres inclosos, maldaven per aguantar les llàgrimes. Macron pren partit sobre la despenalització de l’avortament El debat sobre la despenalització de l’avortament fa anys que plana en el debat públic i polític del Principat. També ha sobrevolat tota la visita. Fins al punt que ha irromput de ple a la plaça del Poble. Membres de l’entitat feminista Stop Violències han exhibit fulards a favor, tan bon punt el cap de govern ha pres la paraula i fins que no ha acabat el discurs. Una protesta perquè l’executiu refusa de legalitzar la interrupció de l’embaràs en cas de violació, malformació del fetus o perill per a la mare. Els fulards s’han abaixat quan ha arribat el torn de Macron. El president francès no ha defugit el debat i s’ha dirigit directament a les activistes: ‘En tant que home i ciutadà sempre he defensat el dret de les dones de disposar del seu cos. En tant que president de la República Francesa, elegit pel poble francès, he fet de la igualtat home-dona la gran causa del quinquenni.’ Però a continuació ha recordat que s’adreçava als andorrans en tant que copríncep, garant de la independència de la nació. ‘Qui seria jo per dir-vos què heu de fer? Vosaltres, que elegiu democràticament els representants que han d’aprovar les lleis’, s’ha demanat. I ha afegit, després d’haver estat interromput per aplaudiments: ‘Sabeu què en penso. Sabeu què faig allà on sóc dipositari de la sobirania popular. Us pertany a vosaltres, quan hi ha eleccions, d’obtenir la majoria que us permetrà de procedir a les evolucions en les quals creieu.’ Les paraules de Macron han deixat tothom satisfet. D’una banda el govern, que opta per potenciar l’acompanyament a les dones que avorten a l’estranger, tot evitant de posar en risc la figura del coprincipat per la posició de la Mitra. També al col·lectiu feminista, que no s’esperava aquesta resposta. ‘El copríncep Macron té raó: el nostre govern no fa la tasca per la qual el paguem, que és tenir garantits tots els drets. Fa cinc anys que diem que l’avortament ha de ser un dret a Andorra’, deia Vanessa Mendoza, portaveu d’Stop Violències. Sobre el fet d’assolir una majoria parlamentària per a fer-ho possible, Mendoza es plany que bona part de la població resident no tingui dret de vot. ‘És cert, hem votat el fonamentalisme. Hem votat el més de dretes que hem pogut, però hi ha una confusió: la gent creu que si no ets de dretes no estimes el país. I ningú no s’estima tant el país com nosaltres’, ha denunciat. El Partit Socialdemòcrata, que ha intentat infructuosament de trobar uns quants minuts per a parlar de la qüestió amb el copríncep francès, ha aplaudit que Macron hagi marcat una posició molt clara. ‘Manifestament a favor de l’avortament, del dret de les dones a decidir’, ha destacat el cap de l’oposició, Pere López. El dirigent socialdemòcrata també ha valorat que Macron hagi recordat el seu paper com a copríncep: ‘Us dic què m’agradaria que es fes però això correspon al Consell General decidir-ho. I penso que aquest és el paper que també ha de prendre el copríncep episcopal sobre qualsevol llei’, ha conclòs López. ‘Èxit rotund’ Pel cap de govern, la jornada ha estat ‘fantàstica’. Espot ha subratllat la proximitat de Macron, la seva escolta en tots els moments de la visita i l’esforç per a conèixer Andorra. ‘El copríncep francès marxa d’aquest país amb un coneixement immillorable de la realitat andorrana.’ El dirigent de Demòcrates per Andorra també ha valorat molt positivament el suport explícit de França en la negociació amb Brussel·les, ‘un dels desafiaments cabdals.’ ‘Tot ha quedat perfectament plasmat en el discurs final, que crec que serà recordat durant generacions com un gran discurs.’ Per tot plegat ha qualificat la visita ‘d’èxit rotund.’ Macron arribant a la plaça del Poble acompanyat del cap de govern i de la síndica general. Macron, a la cimera ibero-americana? Aquesta visita històrica de Macron a Andorra podria no ser l’última. El govern voldria que els dos coprínceps presidissin la recepció dels caps d’estat i de govern a la Cimera Ibero-americana 2020, que es farà a Andorra. Diverses veus no amagaven que la idea sedueix el president francès, que tindria un aparador internacional destacat, envoltat dels dirigents de l’Amèrica Llatina. Ara, en cap cas no podria participar en les discussions i prèviament caldran esforços diplomàtics per a prevenir qualsevol recel de Madrid. Quan VilaWeb li ha demanat sobre la qüestió, Macron ha afirmat haver-ne pres nota: ‘No vull fer promeses a Andorra que no pugui complir. Desitjo tornar-hi malgrat que no sé si hi arribaré l’any vinent. Però penso que seria una bona ocasió, així que ho consideraré.’ Macron se n’ha anat d’Andorra com va arribar dijous: per carretera. No sense abans posar-se part del poble andorrà a la butxaca. ‘En aquestes valls, al peu de les muntanyes, em sento a casa meva’, ha dit tot agraint l’acollida rebuda. ‘Vive l’Andorre. Visca Andorra!’, s’ha acomiadat. Més d’un hi deu haver afegit: ‘I que visquin els coprínceps!’

Summary: El príncep francès revoluciona Andorra


Avui i demà es fa a Mèxic el congrés anual de la FIFA, que té damunt la taula l’ingrés de les federacions de futbol de Gibraltar i de Kossove com a membres de ple dret. Tots dos ja formen part de la UEFA: Gibraltar des del 2013 i Kossove des de la setmana passada. El Tribunal d’Arbitratge Esportiu (TAS) va ordenar fa pocs dies a la FIFA que acceptés Gibraltar ‘de manera immediata’, mentre que a la reunió anual de la UEFA de la setmana passada Kossove fou admès com a cinquanta-cinquè membre de ple dret. Abans-d’ahir, el consell de la FIFA ja va recomanar que a la reunió d’avui es reconeguessin aquestes federacions com a associades 210 i 211. Si finalment són acceptades, les seleccions respectives podrien participar en la fase classificatòria per al Mundial del 2018. Espanya és un dels països que més s’ha oposat, infructuosament, a l’admissió de Gibraltar i Kossove als màxims organismes futbolístics mundials.

Summary: La FIFA, a punt d’obrir la porta a Gibraltar i Kossove


Que el nostre és un país estrany ningú no ho posa en dubte. Un dels fets que ho palesa és la quantitat de traduccions literàries que arriben a la nostra llengua. Són poques les que poden explicar que en un sol any s’hagin publicat dues versions diferents de la Ilíada, per posar-ne només un exemple. A més, fa poques setmanes que les llibreries dels Països Catalans s’han omplert d’un altre cim literari universal, l’Eugeni Oneguin d’Aleksandr Puixkin, traduït en vers del rus durant deu anys per Arnau Barios per al Club Editor. Una altra proesa de la traducció que ens ha arribat enguany i que ens situa com una de les principals llengües de cultura del món quant a la recepció de la literatura estrangera. La importància de tenir aquesta obra de Puixkin traduïda al català i a més en vers –per tant de la manera més aproximada a la versió de partida de la novel·la– la pot exemplificar aquesta cita del poeta Aleksandr Blok, que va dir el 1921 (quan Rússia era un país devastat encara en procés de conversió cap al singular projecte polític que va ser la Unió de Repúbliques Socialistes Soviètiques) que ‘la nostra memòria guarda d’ençà de la infantesa un nom alegre: Puixkin. Aquest nom, aquest so, ha omplert molts dies de la nostra vida’. Ho recull Arnau Barios en el pròleg que ha preparat per a la traducció. Aleksandr Puixkin (1799-1837) és una pedra angular de la literatura russa, i de fet per molts és el fundador de la literatura russa moderna i el seu millor poeta. Barios explica que ‘la seva llengua costa de traduir, massa transparent, massa arrelada. Per això, i en una paradoxa molt russa, el clàssic més celebrat a casa és potser el més desconegut a fora’. Certament, en comparació amb les nombroses traduccions que han conegut els altres escriptors russos, és relativament poc representat. Cal recordar que Puixkin –que a casa nostra és més conegut per La filla del capità, un clàssic que s’ha pogut llegir en nombroses col·leccions de literatura infantil i juvenil que no pas per cap de les seves grans obres– va tenir una vida molt més que atzarosa en què s’ajunta la seva formació amb les elits russes del moment, el suport a diversos grups revolucionaris, l’exili, la restitució i fins i tot la mort en un duel. Amb només trenta-set anys va aconseguir de revolucionar la literatura russa i col·locar-la en un dels seus cims més alts, tant que els seus successors viurien el període de màxima consolidació d’aquesta literatura –especialment en la narrativa– durant la segona meitat del segle XIX. Només els novel·listes francesos i en certa manera l’obra de Dickens van aconseguir fer una mica d’ombra als narradors russos de l’època. I quina és l’obra mestra de Puixkin? Doncs ni més ni menys que la meravella que Barios ens presenta després de deu anys de feina: Eugeni Oneguin. Es va publicar en forma de sèrie entre el 1823 i el 1831, va conèixer una primera edició completa el 1833 i la definitiva el 1837, l’any de la mort de l’autor. És escrita majoritàriament en tetràmetres iàmbics, en estrofes conegudes per sonet puixkinià o estrofa oneguiana. Arnau Barios ha dedicat deu anys de la seva vida a traduir aquest llibre. El protagonista del llibre és Eugeni Oneguin, un dandi rus que hereta una mansió al camp del seu oncle i que en anar-hi a viure es farà amic del poeta Vladímir Lenski. En una festa, coneixerà Tatina, la germana d’Olga, la promesa de Lenski. Tatiana s’enamora d’ell però la refusa. En una altra festa, Oneguin flirta amb Olga, la promesa de Lenski, que el desafia a un duel en què Oneguin el mata i ha de fugir. Tatiana esbrinarà en una visita a casa seva que Oneguin és una mescla de molts herois literaris –ho descobreix tafanejant entre els seus llibres. Posteriorment es traslladarà a Moscou i es casarà amb un príncep. Anys després Oneguin la retrobarà i s’adonarà de l’error que va cometre rebutjant-la. La novel·la va tenir un gran èxit i el 1879 Txaikovski va compondre una òpera basada en el text que destaca pel protagonisme dels barítons i perquè cada any és una de les més representades a Rússia i en algunes de les principals òperes del món. El 1999 també se’n va fer un film britànic, Oneguin. En el pròleg de Barios també hi podem llegir: «Puixkin comença la novel·la en vers Eugeni Oneguin durant el seu bandeig al sud de l’Imperi Rus, a Chisinau, avui Moldàvia, el maig de 1823. L’acaba a Bóldino, a la província de Nijni Nóvgorod, on els Puixkin tenien unes propietats, la tardor de 1830. Ell mateix n’apunta el còmput temporal exacte, ‘set anys, quatre mesos, disset dies’. Sap que ha acomplert la seva obra més important i distingeix el moment en un poema: ‘L’hora anhelada ha arribat, ha conclòs la feina de tants anys’. Publicada abans per capítols, la primera edició íntegra de l’Eugeni Oneguin surt el 1833. Només d’una altra creació seva, el drama històric Boris Godunov (1825), se sentirà orgullós d’aquesta manera. Per a una obra que s’amara d’hores de solitud creativa, que acompanya l’autor dels vint-i-tres als trenta-un anys i que testimonia el fracàs ensordidor d’unes esperances, els eixos no en podien ser d’altres: el temps, la joventut, la desil·lusió.» I com hem de llegir aquesta obra avui? Doncs novament és Barios qui ens en dóna les claus: «Llegint l’Oneguin trobem remarques lúcides i ironies que semblen d’avui mateix, però també trobem duels, exaltacions, manies d’altres temps i la realitat feudal del servatge. De la banda de la modernitat, sobresurt la construcció de la novel·la, amb l’autor que apareix quan vol, amb les notes posades per fer broma i per fer nosa, amb les estrofes absents (…) el món de l’Eugeni Oneguin és el de la noblesa russa, urbana i campestre, de principis del segle XIX, un món prou acostat perquè s’entengui i prou remot perquè intrigui. Un cop més, en la mesura justa, la diferència.» Així doncs, havent incorporat aquesta obra traduïda en vers, el conjunt de la literatura universal vessada al català ens equipara a algunes de les llengües de cultura més importants del món i demostra que som una potència de primer ordre a l’hora d’importar els millors texts de totes les cultures per a engrandir la nostra. Fóra bo que aquesta ànsia traductora cerqués compensar la balança cultural amb una exportació potent tant dels nostres clàssics com de la literatura més contemporània. Però de moment, gaudim de Puixkin i de la novel·la que ho va canviar tot a la literatura russa i va abocar-la a la modernitat.

Summary: Eugeni Oneguin, la gran novel·la fundacional russa, ja és en català i en vers


Ens cita a l’estació de metro de Fontana, a Gràcia. Cerquem un lloc on prendre una infusió o un cafè a mitja tarda. Els dos primers llocs que havíem pensat són tancats. Anem a petar a La Violeta, la casa de la festa. Una menta, un cafè, un tallat… Fa un mes que Jordi Cuixart és a la presó acusat d’un delicte que no ha comès. Una mena d’escarment per haver fet un referèndum amb més de dos milions de participants malgrat la violència descarnada de la policia espanyola. I per haver respost amb una multitudinària mobilització contra l’intent de cop d’estat del 20 de setembre. Txell Bonet és la companya de Cuixart. És periodista i té les idees molt clares. Encara la situació amb una fermesa sorprenent. Diu que Cuixart és fort i positiu, dins la presó. Parlem amb ella d’aquest mes nefast, de la vida dins Soto del Real i dels impactes de l’empresonament del president d’Òmnium. —Us havíeu imaginat que s’arribaria a aquesta situació? —Era una possibilitat que teníem en compte. Sabíem que podia passar. Però fins que no passa, no veus la dimensió que té. —Potser havíem confiat massa en la idea que no serien capaços de portar la repressió tan lluny… —Quan has dit això de ‘no serien capaços de…’, si vols que et confessi el meu procés anímic en tot això, et diré que el dia 1 d’octubre va ser, per a mi, el punt d’inflexió. S’havia produït una escalada de la repressió, amb aquella recerca de butlletes i urnes, l’entrada als mitjans, les detencions del 20 de setembre… Ens semblaven coses que atacaven molt els nostres drets, però l’1 d’octubre va marcar un abans i un després. Jo vaig estar molt pendent de la reacció de les institucions europees per veure si denunciaven la violència policíaca repressiva. I em va frapar aquella impunitat. Tan greus són la violència i la repressió com el silenci que hi va haver després. Allò em va regirar l’estómac durant uns quants dies. —I va arribar el dia que el van tancar. —Això que va passar després amb el Jordi… La primera vegada que el van cridar a declarar a l’Audiència espanyola el vaig acompanyar. Aleshores van demanar que li apliquessin mesures cautelars. I la segona vegada ja hi vam anar més mentalitzats. Potser teníem la sensació que es tractaria d’una fiança desmesurada o una cosa així. Però ja ens plantejàvem qualsevol hipòtesi. La primera vegada ja hi vam anar amb una maleta per si se’l quedaven. Per mi, les coses més fortes han estat el mal que s’ha fet al poble, a la gent, i la manca de reacció d’Europa. Allò em va deixar molt tocada. Fotografia: Albert Salamé —L’empresonament dels Jordis va ser una venjança pel referèndum? —Em costa de pensar així. Jo visc allò que passa i reacciono a cada cosa. Sí que és cert que l’acusació enrevessada del delicte de què els acusen fa pensar que volen associar-nos a coses molt grans. Perquè és un delicte que no han comès en cap cas. Em costa de fer servir la paraula venjança… Com la paraula ostatge… Costa molt que aquestes paraules surtin de la meva boca. Fins que no ha disminuït el gas, potser perquè Europa diu ‘sotto voce’ a Espanya que freni, jo tenia la impressió que anaven a sac a reprimir qualsevol cosa. El seu objectiu és fer por per aconseguir l’autocensura. Si a les deu del matí veus que colpegen gent que va a votar, et fa por portar l’àvia que gairebé té cent anys al col·legi. No sé si llavors l’estat espanyol era prou conscient de la mirada del món. Encara que el món no reaccioni com nosaltres voldríem, l’estat espanyol no té tanta impunitat com es pensa. —L’empresonament de mig govern us fa témer la caiguda en un segon pla? —No. Tota aquesta història que passa, li passa al meu company, però jo ho visc com una cosa que passa al nostre país i a tothom. La violència contra el poble el dia 1 d’octubre, l’aplicació del 155 i la manera com perillen les nostres institucions, l’amenaça sobre els nostres mitjans, els atacs a l’escola catalana… Tot i que el Jordi és el meu company, jo veig el seu cas com una part de tot això. És tan bèstia tot això que passa al país, que no puc comparar un cas amb els altres ni pensar si passarà a un segon pla. A mi també em fa por que el nostre sistema educatiu es vegi alterat. No ho puc comparar amb el fet que el meu company faci un mes que no viu amb mi. Són coses que em preocupen igual, però que tenen plans diferents. En relació amb l’empresonament dels membres del govern, em demano si s’acabarà unificant la causa. I em temo que no sigui tot més lent en el nostre cas. —Hi trobeu res de positiu, a la vostra situació? —Sempre hi ha una part positiva. Sempre. No tinc més remei que cercar els aspectes positius de tot plegat. Ens aferrem a les coses que trobem per sortir-nos-en. Tot plegat és un aprenentatge, és posar-se a prova… En aquestes situacions surt la millor part de cadascú. Jo no pensava que la gent es prendria l’empresonament del Jordi com si haguessin posat algú de casa seva a la presó. M’ha fet veure que som un poble madur, solidari i que se sap autogestionar… Potser no calia que ens posessin tant contra les cordes. —Les proves que ens posa la vida… —La meva relació amb el Jordi… Tots dos vivíem sense horaris, fent la nostra feina tan bé com podíem, i intentàvem trobar els nostres espais… Doncs ara el nostre espai són els cinc minuts merdosos de conversa telefònica. Em sento unida a ell. Però és cert que el fet d’estar molt de temps separat d’una persona passa factura. Sé que s’ha de fer un esforç i que cal trobar l’encaix. Sí, és una prova que ens ha posat la vida i és a les nostres mans l’oportunitat de sortir-ne més forts. Fotografia: Albert Salamé —Esteu satisfeta amb la resposta popular que hi ha hagut? Hi ha gent que voldria anar més enllà de les concentracions de condemna… i que té una sensació d’impotència. —No sé per què, però, dins la desgràcia, sóc positiva. La revolució social que fem en aquest país és perquè ens adonem que com a ciutadans tenim poc poder, però que tenim una capacitat transformadora si ens organitzem. Cada cop som més conscients que podem canviar les coses segons la mena de vida que fem, les marques que comprem, les empreses d’energia i telefonia que contractem… Nosaltres pensàvem que l’ús de violència causaria un terratrèmol i que podríem apel·lar als drets humans, però potser només hi ha moviments de plaques tectòniques quan esclata la prima de risc. Que la gent sigui conscient que ens volen com a consumidors i que tenim la possibilitat de dinamitar-ho per mitjà del nostre consum. Això és important per a fer una societat més intel·ligent, encara que la transformació sigui lenta. —Les vostres respostes són sempre de dimensió col·lectiva. Ho veieu així o són una cuirassa? —Et puc assegurar que em surt de dins. Vaig tenir la sort de ser a Birmània per feina i vaig parlar amb presos polítics que han estat molt de temps tancats. No sé res de budisme ni he llegit llibres d’autoajuda… Però em sembla que els occidentals donem molta importància al jo. A l’individu com a centre. I em passa que molts dies no tinc ni temps de pensar en la meva pròpia vida. Els esdeveniments arriben com una sotragada, però tinc poc temps d’aturar-me a pensar-hi. —No pensar-hi gaire també és un mecanisme… —Si penso poc en la meva vida privada i no em provoco el desig de voler anar a sopar amb el Jordi al vespre o de marxar al Montseny amb ell el cap de setmana, és perquè em surt naturalment. Portàvem un ritme de vida que ja no ens permetia gaire de fer aquestes coses. I ell també té una manera de pensar molt col·lectiva. Si ell es va posar en tota aquesta història, i a mi ja m’agradava tenir una parella que tingués aquesta vida, és perquè ja teníem aquest xip d’entendre-ho tot en clau col·lectiva. Potser sí, que d’ací a un temps m’agafarà com una ressaca. Però ara no tinc temps de fer-ho. —El vostre fill ha fet set mesos. Això sí que deveu pensar com anirà… —Com que mai no havíem tingut cap fill, són coses que tampoc no et planteges fins que no et passen. Ara, el cap de setmana, el nen que pesa nou quilos, l’enfilo a la motxilla, anem cap a Soto del Real… El veu a través d’un vidre i reacciona… Però fins que no comenci a parlar i pregunti perquè els altres pares van a cercar els seus fills a la guarderia i nosaltres l’anem a veure darrere un vidre… Encara no m’hi he trobat i espero que no hi arribem. Però si mai passa, el meu fill ja haurà crescut amb aquest condicionant. De moment, jo visc al dia. Aquest problema encara no el tinc. Quan el tingui, ja li cercarem una solució. Sóc conscient que algun dia pot passar. —Feu l’exercici de pensar que això va per llarg i, si surt abans, serà una bona notícia? —És exactament això, el que ens hem dit amb el Jordi. Que ha d’anar per molt llarg i que, si s’escurça, serà una bona notícia. No sé per què aquesta última setmana he tendit a pensar que potser tot seria més curt. Però no em puc aferrar a aquestes idees i esperances. Tothom em diu que no pot anar per llarg. Però tampoc no comptàvem amb la violència, ni ambel fet que empresonessin mig govern i l’altre mig s’exiliés a Brussel·les… Fotografia: Albert Salamé —Us heu preguntat si paga la pena? —Mira, el Jordi és molt coherent. Ha fet sempre tot el que ha pogut per fer avançar aquest país. En aquest cas, se l’acusa d’un delicte que no ha comès. Tot és un nyap jurídic. I ara ell està serè i convençut de la feina feta. Dins la presó, té molt bona relació amb els altres interns. I li diuen que té molta sort de no haver de tenir remordiments. Té una gran tranquil·litat d’esperit. Hem d’esperar que la veritat s’imposi, amb el testimoni dels guàrdies civils i els mossos, els recursos presentats… Quan a la teva vida no cerques la seguretat i t’impliques, ja assumeixes uns riscs. Forma part del joc. —I si li proposen de renunciar a la seva activitat independentista a canvi de sortir, què passaria? —Ell sempre em diu que és el president d’una entitat cultural que vol difondre i defensar la cultura catalana, la llengua, i fer país. No pensa que faci res mal fet. I no té sentit deixar-ho de fer. Em costa molt parlar per ell. Només puc dir que és una persona molt implicada i amb uns principis molt forts. No li agrada que li diguin què ha de fer. —Una de les seves obsessions d’aquests últims temps ha estat establir ponts i reforçar vincles amb la gent dels comuns. Us ha sobtat la reacció equidistant que ha tingut la majoria d’aquest món? —Em costa parlar de política i prefereixo no entrar-hi. Sóc molt ‘outsider’ i ja no espero res de ningú. Prefereixo no jutjar-los. Només puc dir que el Jordi és una persona que, malgrat tot tot, sempre voldrà bastir ponts. I som dels que mai no llancen la tovallola. —Us ha sorprès alguna mostra de solidaritat que no esperàveu? —Em sobta veure persones completament desconegudes per mi, que no em coneixien de res abans, que se m’acosten plorant i tan tocats que estan més fumuts que jo. Penso com la gent els tenia realment dins casa seva. M’ha sorprès com de dolguda està la gent. —Heu dit que escriu molt a la presó? —Sí. Explica que fa un diari de la presó. Coses que passen allà dins, reflexions polítiques… Una barreja amb molts ‘flashbacks’. Una cosa que em va dir des dels primers dies de ser allà dins és que li venien molts records de moments passats. Escriu sobre totes les persones de qui ha après alguna cosa, per molt llunyana que fos la seva relació. Té una gran capacitat d’empatia. I s’ha interessat per quin motiu estan a la presó les persones amb qui comparteix mòdul. A vegades, arriben nigerians que no saben que tenen dret a un advocat d’ofici i ell els ho explica. Escriu instàncies per a molta gent que no sap escriure bé, que no en saben o que se n’han oblidat. I li demanen que els ajudi a escriure. Això li agrada molt. Sentir-se útil. S’ha fet el seu microcosmos allà dins. I també té bona relació amb els funcionaris. És fort i aquesta fortalesa ens retroalimenta a mi i a la família. El seu estat d’ànim és positiu. —A partir d’ara tindreu més peticions d’editors que de periodistes… —Ja ho veurem. Espero que sigui un llibret molt breu. ‘El meu mes a la presó’… Fotografia: Albert Salamé

Summary: Txell Bonet: ‘Els altres presos li diuen que té molta sort de no haver de tenir remordiments’


Lítica, de Lucia Pietrelli, publicada per l’editorial Males Herbes, és una novel·la que embolcalla, que sumeix el lector en un estat boirós, a voltes dens, a voltes lleuger, sempre inquietant. Ella, la germana gran, la protagonista, de qui no sabem el nom, habitant d’un poble del qual tampoc no sabem el nom, habitant d’un temps que podria ser qualsevol temps, habitant d’una casa on només viuen dones, a tocar del bosc, un bosc que amaga secrets i tresors. Com una faula. Ella, la germana gran, que es desespera i desespera el lector, que no viu ni un bri de calma, sempre de pensament brillant però captiu, altament inflamant, com el liti. Lítica, amb característiques del metall, el més lleuger que ha donat la natura, també altament reactiu i inflamable, favorable en casos de trastorns bipolars i de personalitat. Lítica és una de les novel·les d’aquesta represa literària, abundant i fecunda. La seva autora, Lucia Pietrelli, d’origen italià, fa set anys que viu a Mallorca i té el català de llengua literària. Abans d’aquesta novel·la, ha publicat Cadenes (Edicions 62, premi Joanot Martorell 2015), Qui ens defensarà (Lleonard Muntaner, 2014) i Nissaga (Moll, 2013). L’autora juga amb el recurs de la faula, del mite, del conte i també de l’element fantàstic. ‘Jo crec que el fantàstic està imbricat en la quotidianitat i la diferència és el punt de vista, per això la importància de l’estil.’ Sobre l’estil, diu l’editor, Ramon Mas, que és una novel·la curta però comprimida. Que Pietrelli exerceix una tensió sobre el llenguatge. Per a ella és determinant el com, més que no el què. Pietrelli porta la prosa poètica a la novel·la. Perquè l’escriptora és abans que res poeta (té publicats sis poemaris) i això marca la seva narrativa, que conté una càrrega estilística molt forta i poc habitual. Diu: ‘El com és la cosa important, perquè és el que fa la diferència. La idea és habitar en el llenguatge. El llenguatge és la nostra manera de comunicar-nos i de silenciar allò que sovint no es mostra mai. Una comunicació sovint gastada, perquè el llenguatge també és ple de coses sobrants.’ Un dels temes importants que apareix a Lítica és la impossibilitat de conèixer completament l’altre: la germana petita narra la història de la germana gran, que li fa de mirall, alhora que se n’ha de separar per ser ella mateixa. La impossibilitat de conèixer la germana gran o la impossibilitat de la germana gran de conèixer el seu xicot. I, en conseqüència, la manca de comunicació, la càrrega de sexualitat, la proximitat dels cossos com a camí de coneixement de l’altre… En aquest sentit, la impotència és un dels grans sentiments de la germana gran. Un altre tema que fa de motor és la construcció de la identitat. ‘Com agafes els referents, com t’afecten, com et construeixen i desconstrueixen la identitat.’ Lítica és una novel·la molt destil·lada, plena de capes, que Lucia Pietrelli ha tardat molts anys a tancar. I com diu l’editor, ‘és una història trista, però les imatges que la creen tenen molta llum.’

Summary: ‘Lítica’ o com habitar en el llenguatge


Carles Dénia (Gandia, 1971) és músic i cantant sense etiquetes. Riu i respon que no sap com se n’ha de dir, d’això que ell fa, que igual s’arrela al cant d’estil com juga amb els ritmes del jazz o del flamenc, que és guitarra i cantador i compositor i tot alhora. El darrer repte, superat amb escreix, ha estat posar música (músiques) al Cant espiritual d’Ausiàs Marc. Ha convertit els dos-cents quaranta-quatre versos en tretze cançons i n’ha fet un espectacle dels que deixen sense alè. El 23 de març, divendres, serà al Teatre Auditori de Cardedeu, i l’endemà arribarà al Rialto de València amb les entrades exhaurides de fa temps. —Sé que ja ho sabeu, però no me’n puc estar: això que heu fet és molt fort. — Sí? Us ha agradat? —La primera vegada que ho sents és com un cop de karate. —Potser una mica sí. També ve pel caràcter mateix del poema i del poeta: no es podia fer una cosa només bonica. Per això supose que té aquest toc una mica esquizofrènic també en el camp musical, amb canvis de paisatges i de pensaments, com en el poema mateix. —Essent com sou de la Safor, que us rondés Ausiàs Marc, i que li hàgiu posat música, pot semblar lògic. Però és que n’heu triat un poema… —El més dur i complicat, crec, sí. A banda, com que són versos sense rima, estramps, treuen facilitats, però també en donen. Sempre és la mateixa història, quan fas un disc de poesia: què és més senzill de musicar, una quarteta amb rima consonant o una poesia lliure? —A la introducció del disc, Anacleto Ferrer cita Joan Fuster per recordar-nos que si hi ha cap poesia lírica que es pugui qualificar de ‘mínimament lírica’ és la d’Ausiàs Marc. I heu cercat la més mínimament de totes les mínimaments que tenia. —Exactament. Així és. Per bé que jo no estic tan segur del ‘mínimament lírica’ en general. Aquest poema sí que hi encaixa, però, amb aquesta manera tan directa de parlar. —I com va ser que decidíreu de musicar-lo? —Una pura estratègia de màrqueting  vaig pensar: avui dia, què demana la gent, què li pot agradar? Ausiàs Marc filòsof, és clar! —I posant en vers conceptes teològics! —Sí! Però, en fi, en realitat és fruit d’una recerca contínua de poesia. I quan comences a musicar poemes, després és molt complicat no fer-ho. A mi em costa molt escriure, li pose voluntat però és difícil. I he de buscar poesia. En eixa recerca he anat per molts camins. T’interessa una temàtica, tibes un fil, traus material… —I compareix Ausiàs Marc. —Em vaig haver d’amerar molt, no sols del poema sinó del personatge, del context històric, social, geogràfic: de tot. Va ser una feina prou dificultosa, però, de sobte, va quallar. —El Cant espiritual fa una interpel·lació contínua a Déu des d’una humanitat absolutament càrnia i angoixada i contradictòria. —Sí, és una interpretació. Hi poden haver d’altres enfocaments. Jo he triat una temàtica que també hi és i que m’ha servit per a fer una fotografia pròpia del poema: la lluita de l’amor contra la por. L’he pres com a columna vertebral del poema. Temàticament i també estèticament. Si us hi fixeu, tot, des de la mateixa portada, vira cap a aquesta dualitat, aquests sentiments extrems del poeta, de l’amor, de la por i de la manera bigarrada que té de mesclar coses. I he anat per ací, més que no per la qüestió de la fe, que he pres més com un símbol que no com una part del tema del poema. La lluita de l'amor contra la por és, per a mi, la columna vertebral del poema. —Cada època troba els seus mitjans d’expressió per acabar descrivint situacions que són tan humanes que ens continuen tocant passats els segles. —Absolutament. És que la por d’ell és recurrent i no tan sols en el camp literari: és la pregunta de l’humà: d’on vinc i on vaig i no sé què fer i tinc por de la foscor i de la fi de la fi. És l’eterna pregunta en un format diferent. —Què heu sentit a l’hora de crear la música per a aquest gran poema? —Uf. De broma, com per a rebaixar tensió, solia dir que em passava les hores tancat dins del meu quarto parlant amb Ausiàs Marc. Però és que era veritat. Comences a llegir i a llegir i ho sents així. I no m’és fàcil trobar poesia que m’emocione, però no sé què té, Ausiàs Marc, que em posa la pell de gallina. Fins i tot abans de comprendre’n el significat, només amb el so de les paraules. —’De passió parteixen mes paraules’, escrivia. Ara sembla que Carles Dénia pugui dir ‘De passió parteixen mes músiques’. —Bé, ja ho voldria. Ausiàs Marc és un talent… una cosa… és molt bèstia, eh? Parlem d’un personatge molt increïble. A més, a banda de la passió, hi ha la determinació. I la intensitat vital. No només d’ell. Crec que era una cosa d’aquella època. Per fer aquest treball, m’he capbussat en la seua vida, què havia fet i què feia en el moment d’escriure aquest poema. He buscat, pensat en aquells paisatges que ell veia i que jo també veig, què passava en aquella època. I és que una persona amb quinze anys ja tenia un passat! I ell ja havia fet una vida, ja era polític. I se’n va anar a les guerres de Sardenya i al nord de l’Àfrica contra els pirates. I després de tallar el cap a la gent, au, escriure aquells poemes! Aquesta poesia és fruit d’aquella intensitat. I això no és tan fàcil de trobar, avui. —Penseu que s’ha d’haver viscut per poder crear? —No m’atrevesc a dir això o allò és necessari. Però crec que les experiències són essencials. I la intensitat. Una vida massa còmoda, massa convencional, no crec que siga un bon terreny per a collir bons fruits en el camp artístic. —Us n’han sortit tretze cançons. Us ho vau proposar d’entrada, que faríeu temes diferents en comptes d’un de seguit, o va sorgir? —En principi tenia la idea que fora com una suite, efectivament, una sola peça que va canviant. Però, després, no sé què ha passat, s’ha fet d’alguna manera. Em semblava massa dens. I hi volia canvis més radicals, perquè, de fet, els seus pensaments i els seus versos són així: de sobte, pim, pam!, uns canvis d’estat d’ànim brutals. Una vida massa còmoda, massa convencional, no és bon terreny per a collir bons fruits en el camp artístic. —’A temps he cor d’acer, de carn e fust.’ —Exacte. I, a l’hora de fer les cançons, la cosa realment difícil ha estat la mateixa estructura del poema. Perquè primer n’has de desxifrar l’estructura. I és que canvia com vol d’un lloc a un altre. I no ho fa després de vuit versos, d’una estrofa, no: de vegades en el sisè vers canvia de temàtica, i els dos versos que queden tenen una temàtica diferent de la de les estrofes següents. És molt complicat. De primer, has d’estudiar i entendre el poema. Perquè, si no, com trenques, com divideixes les cançons? Si tingueren títols o números o qualsevol cosa, seria més fàcil. Però no. —A cada tros, a més a més, heu de trobar-li la melodia. —Aquesta és l’altra dificultat: els decasíl·labs amb cesura en la quarta. Tot el poema, tot el sant poema, amb el mateix ritme. I ara tu vine i desfés-ho! Com ho fas? Doncs amb algunes tècniques, amb repeticions, descodificar-ho i recodificar-ho, trobant les peces, fent el trencaclosques. Fotografia: Natxo Francés —La presentació d’aquest Cant espiritual va ser a Gandia, precisament, ciutat ausiasmarquiana per excel·lència. Quines sensacions us en queden? —Hi havia una tranquil·litat absoluta. El repertori estava agafat d’aquella manera, pràcticament amb agulles, però és que porte un grup de músics increïbles. A més a més, hi va passar una cosa especial: de sobte, van desaparèixer els nervis i tot va fluir molt fàcilment. Va ser màgic. Quan vaig acabar, vaig dir: això era el que jo volia fer, sí. A més, l’espectacle és com el disc, evidentment: no pots canviar l’ordre del poema. És molt guapo perquè comença i no para mai la música. Com que totes les peces van lligades, la gent no sap quan aplaudir. De fet, comença l’espectacle que no diem res. I després no es pot dir cap paraula que trenque la dinàmica del poema: ‘Hola, bona nit, acabem de fer el primer no sé què…’ . No. Res. —I hi heu posat dansa, també. —Sí, és clar. —És clar? —Quan comença l’espectacle, s’obri el teló i hi ha un silenci i no comencem a tocar immediatament: mirem tots el públic, el ballador també, com desafiant. M’agrada la idea d’aquesta incomoditat, de la tensió amb el públic, crec que la imatge ajuda a explicar l’enfocament del poema. —S’agraeix aquest vostre suposar que ho entendrem. No és un poema fàcil, ni una interpretació fàcil, i ho heu fet sense aquell donar-ho tot mastegat que sembla que ara s’hagi d’imposar. —Ai, que bé! Exactament! És així com ho pense. He fet molta feina en aquest disc, perquè pense que l’autor ho val. I el poema, també. I no volia fer res pensant en la simple comoditat de l’oient. Si de cas, buscar-ne la complicitat, que hi pose també de la seua part. Per això el text no està tocat. Al començament pensava fer una cosa entenedora, però a la segona estrofa ja em vaig dir que ni parlar-ne: això no es pot tocar, és així i prou. —D’alguna manera, això acaba també parlant bé de nosaltres, el públic, els oients o com se’n digui, la societat que ho rep. El fet que una proposta com aquesta sigui reconeguda potser ens mostra que som més cultes, lliures, desvetllats i etcètera que no ens pensem. —Sí… Deixeu-m’ho pensar. Pot ser que siga així, però no n’estic tan segur. Encara que és cert que fa un mes que estan exhaurides les entrades del Rialto, i que això no m’havia passat mai ací, en València. Mai. I el Verkami també va funcionar rapidíssimament. O siga, que hi ha un sector de la societat que hi és, que existeix. Encara que no sempre es veja, hi és. Però per una altra banda… No sé si sóc tan optimista. No sé si la societat està predisposada a certes coses. O em costa de creure-ho. De tota manera, jo sempre he anat amb eixa mentalitat de fer les coses segons com m’han vingut, sense pensar a ‘rebaixar’ res perquè ‘s’entenga’. I si m’ha anat bé és perquè hi ha hagut molta gent que sí, que ho ha captat. Sí. —Acabem: quin és el darrer llibre que heu llegit? —La guitarra española, de José Villar Rodríguez. Llegesc molt sobre coses de lutieria: la construcció d’instruments, les fustes, les eines, la història.

Summary: Carles Dénia: ‘Ausiàs Marc és una cosa molt bèstia, eh?’


L’Associació Cívica per la Llengua El Tempir d’Elx fa vint-i-cinc anys que lluita pel català al sud del país i que fa saó, com indica el nom. Des de la capital del Baix Vinalopó, abanderen una valencianitat i un valencianisme desacomplexats, carregats d’optimisme, que tenen en la cohesió del territori, la consciència de país i l’ús del català els fonaments per a aconseguir una societat més moderna i democràtica. Fan presentacions de llibres, cursos sobre llengua, jornades patrimonials, exposicions, cicles de cinema per a menuts i grans, visites guiades, Trobades d’Escoles en Valencià i una gran quantitat de campanyes per a fomentar-ne l’ús. Amb tot això, arrosseguen institucions clau i de prestigi com ara escoles i instituts, la Universitat d’Alacant i la Universitat Miguel Hernández d’Elx, l’Ajuntament d’Elx i els de localitats pròximes, com ara Elda. Tenen un discurs social, polític i lingüístic clar i contundent, que abasta tots els aspectes que incideixen en la salut del català: la minorització constant de la llengua, la vertebració del territori, el sentiment identitari, l’ús del català dels centres educatius, els mitjans de comunicació i les administracions, etc. Ha estat un element de pressió per a marcar polítiques lingüístiques. Van impulsar, per exemple, el reglament de normalització lingüística de l’Ajuntament d’Elx i de la comissió de normalització lingüística municipal. En definitiva, salvaguarden la llengua dels embats dels poders polítics de torn. Josep Enric Escribano, el president del Tempir, explica que sempre han actuat amb una actitud de resiliència enfront de les polítiques autènticament catalanòfobes de la dreta i també de les polítiques ‘claudicants, amb una certa por i acomplexament’ de l’esquerra: ‘Hem fet un paper propositiu en cerca de noves solucions que impulsen l’ús social del valencià. Creiem que en aquest país les entitats tenim un paper de lobby perquè ací la responsabilitat no és, solament, de la Generalitat ni de la societat civil: ambdues han d’anar conjuntament i caminar en el mateix sentit.’ El començament de la lluita El Tempir va nàixer l’any 1993 i va canalitzar les reivindicacions derivades de l’estatut d’autonomia de l’any 1982 i la Llei d’ús i Ensenyament del Valencià de l’any 1983. Escribano recorda que als anys noranta no s’havien cobert les expectatives en matèria de normalització lingüística: ‘Ni l’administració local ni l’autonòmica no eren exemplars en l’impuls del valencià. L’any 1989 s’inaugura RTVV i no té el valencià com a llengua vehicular.’ Aquesta situació va fer que elements més dinàmics i més nacionalistes de la ciutat, actius en favor de la llengua, decidissen d’organitzar-se i forjar una eina bàsica i fonamental per a atènyer eixes reclamacions. Avui, amb el Tempir al capdavant, aquella lluita es manté, lligada a la demanda d’un reconeixement i un tracte millor per al sud. Cal tenir en compte que Elx és la tercera ciutat del País Valencià en nombre d’habitants. Escribano valora la importància de les comarques del sud i considera fonamental que siguen un agent més a l’hora de construir el país: ‘El sud ha d’anar marcant el seu ritme i els problemes no han de ser resolts des de València, però ha d’acompanyar-nos, com ha d’acompanyar el Maestrat. València no alça el cap per veure el país, és tremendament autista. De manera que nosaltres som doblement perifèria, respecte de València i respecte de Barcelona. Es manté la dinàmica de veure el sud com una terra boirosa, inabastable.’ Un dels principals objectius del Tempir és cohesionar el país, crear un sentiment d’identitat arrelat i democràtic per a reivindicar millores socials, infrastructures i drets lingüístics. ‘Tot el territori que la Generalitat Valenciana no guanye –diu Escribano–, tot projecte de modernització que no tinga una ànima de valencianitat, el guanyarà la Diputació d’Alacant, per absència, i la proposta identitària que fan ja sabem quina és; no és mirar cap a València, sinó cap al centre. Nosaltres hem de fer un país en què per a un d’Oriola (Baix Segura) siga molt més avantatjós formar part del País Valencià que no de Múrcia.’ El català al sud Al sud del país hi ha àrees castellanoparlants ‘per decret’, amb centres educatius exempts de català i poblacions en què el castellà ha guanyat terreny al català, com passa a Elx i a gairebé totes les ciutats grans dels Països Catalans. En vista d’aquesta situació, Escribano, explica: ‘Ser valencià és una cosa molt plural. Nosaltres volem un moviment valencianista que defense la identitat des d’un punt de vista democràtic i que tinga el valencià com a element de cohesió social, tot respectant els trets identitaris i lingüístics individuals i comarcals. Això no implica que els habitants del Baix Segura no puguen considerar-se valencians; ho són, històricament, tant com nosaltres, ho tenim molt clar.’ A la capital del Baix Vinalopó hi ha hagut un procés de substitució lingüística originat per un trasbals demogràfic: s’hi ha quadruplicat el nombre d’habitants d’ençà dels anys seixanta. Tanmateix, Escribano diu: ‘A Elx hi ha indiferència vers la llengua; pots expressar-t’hi i viure-hi en valencià gairebé sempre, però no plenament, perquè el cinema i els prospectes dels medicaments són en castellà i el metge no t’atén en valencià. Eixe problema també el tenen a Catalunya i a les Illes Balears.’ El cas d’Elx és igual arreu de l’anomenada línia Biar-Busot, un territori on no existeix el conflicte lingüístic que es creà d’ençà de l’anomenada Batalla de València; no hi afecta el blaverisme: el problema és entre valencià i castellà. El testimoni de Francesc Ferrer, que és de Foios (Horta Nord) i professor d’Educació Física a Elx, és revelador. Explica que quan li van donar la plaça a Elx va veure amb sorpresa que no hi havia rebuig cap a la llengua, a diferència de València. Però afegeix: ‘Els quatre anys del PP han fet molt de mal i l’últim any, amb el procés català, s’ha agreujat. Ara la gent no se n’amaga i et diu que li parles en castellà. Pense que creen problemes on no n’hi havia: Vox, Ciutadans i més els busquen. La gent sent que tenen dret que els parles en castellà, però no pensen que tens dret de parlar en valencià.’ Campanya de conscienciació contra els prejudicis lingüístics (El Tempir)Campanya de conscienciació contra els prejudicis lingüístics (El Tempir)Campanya de conscienciació contra els prejudicis lingüístics (El Tempir)Campanya de conscienciació contra els prejudicis lingüístics (El Tempir)Campanya de conscienciació contra els prejudicis lingüístics (El Tempir)Campanya de conscienciació contra els prejudicis lingüístics (El Tempir)Campanya de conscienciació contra els prejudicis lingüístics (El Tempir)Campanya de conscienciació contra els prejudicis lingüístics (El Tempir)Campanya de conscienciació contra els prejudicis lingüístics (El Tempir)Campanya de conscienciació contra els prejudicis lingüístics (El Tempir) Per revertir aquesta situació l’associació proposa d’actuar en tots els àmbits possibles, tot augmentant l’ús social del català d’una manera positiva i fomentant espais per a utilitzar-lo. N’és un exemple la Universitat d’Alacant, on el català s’estudia amb una bona dosi de motivació i una estratègia d’implantació clara, que implica diversos departaments. Sandra Montserrat hi fa de professora de filologia catalana i admet que l’escola bàsica ha fet molt per canviar l’actitud de rebuig que hi havia abans cap a la llengua. Explica que a la Universitat d’Alacant el Departament de Filologia Catalana enfoca la docència de magisteri, en una primera fase, amb la intenció que els futurs mestres tinguen una actitud favorable vers la llengua, per a passar a una segona fase de domini de la llengua. ‘Amb l’alumnat no hi ha problemes, si els ho expliques bé i els fas sentir bé amb una docència de qualitat i d’acord amb els seus interessos. La cosa va molt bé entre els castellanoparlants, amb gent de Villena, de Saix, amb un veneçolà o amb un romanès.’ Vint-i-cinc anys d’accions diverses, visibles i efectives Les accions del Tempir són contundents en pro de la valencianitat. Actualment lliura una batalla contra l’exempció del valencià a les escoles i als hospitals i s’oposa al decret del multilingüisme que vol impulsar el govern valencià. Per una altra banda, valora positivament la nova ràdio i televisió valencianes i li demanen un tomb cap a la comercialitat. També reclamen la reciprocitat plena dels mitjans de comunicació públics del país. En el curs dels anys el Tempir ha fet moltes més accions. Una de les més visibles va ser la lluita contra la retolació bilingüe d’Elx –en castellà i català– que, després de diverses denúncies, va obligar el govern local a rectificar, és a dir, a restituir la retolació solament en català. O l’acte d’encesa d’espelmes amb el lema gegantí ‘Al sud en valencià’, del 2017, que reivindicava la valencianitat lingüística i cultural del sud i reclamava la necessitat d’aprofundir en polítiques i estratègies lingüístiques que impulsassen i prestigiassen l’ús social de la llengua a les terres del migjorn. Gran part de les activitats van encaminades a defensar els drets lingüístics, desmuntar prejudicis i fomentar l’ús social de la llengua, com ara la campanya ‘M’agrada el valencià‘, un fotoreclam en què hom lluïa pancartes que incitaven a l’ús de la llengua a partir de l’optimisme, amb lemes com ara ‘somiar-te en valencià’, ‘m’agrada la meua llengua en la teua boca’ o ‘m’agrada el valencià perquè et fa chic, cool i sexy’. En aquesta campanya es van visitar més de setanta escoles oficials d’idiomes, escoles de primària, instituts, fires de turisme i institucions com la Universitat d’Alacant, que col·labora en l’organització de les Jornades Llengua i Identitat al Sud, del Tempir. Sandra Montserrat explica: ‘Les jornades serveixen per a generar debat i tenen molt bona acceptació. Aprofundeixen en la situació d’ací per a donar solucions. Per exemple, de l’última jornada, n’ha eixit un decàleg d’explicació del multilingüisme; sempre n’ix alguna cosa pràctica per a explicar a pares i professors de la zona.’ A les jornades de l’any 2016, s’hi va presentar el documentari Ser a la frontera sud. El film inclou entrevistes aleatòries que radiografien un sentiment divers de valencianitat i evidencia una realitat complexa, sovint culturalment i lingüísticament indiferent. A més de tot això, lliuren els Premis El Tempir, que fan visible la pluralitat de gent al sud, amb una forta càrrega personal i de reconeixement. Escribano ho explica així: ‘Moltes vegades la imatge icònica del país se centra en la gent que ha treballat a favor del país, de la llengua, de la cultura, de València i del centre del país, com si no hi hagués gent als extrems que també ho fan. A voltes ens hem de dir que ens estimem i que ho fem bé, perquè no ens ho dirà ningú. Hi ha gent que ha dedicat tota la vida a això i se li ha de reconèixer.’ O ara o mai L’associació fa seues les tesis fusterianes de l’ara o mai. Escribano es mostra optimista: ‘Eixe ara o mai és radicalment vigent i molt urgent, no podem badar. Hem d’entendre que cal crear un discurs i una estratègia per a arrossegar la nostra gent. Hem de presentar-ho com un nexe d’unió que no va contra la individualitat de cada persona perquè, avui dia, la realitat ha canviat, és multicultural i el canvi és molt ràpid. Cal ampliar la base i tirar endavant sense complexos. Hem de fer que s’acabe l’exempció? Doncs fem-ho.’ Sobre això, Francesc Ferrer creu que en determinades zones catalanoparlants no tenen consciència de la tasca que s’ha de fer. No tenen eixa concepció que la llengua perilla. ‘L’exemple del Tempir –diu– és necessari per a explicar per a què ens cal la valencianitat, la consciència de país i la importància de la vertebració del territori. Jo fins que no he viscut al sud no he sentit el valencianocentrisme; el sud no existim.’ Després de vint-i-cinc anys de guardar la frontera del sud, el Tempir no perd la força creadora. Escribano dibuixa un futur del país on la cohesió social del territori porte a una realitat en què les qüestions més emocionals, identitàries i simbòliques no siguen una batalla: ‘Que pugues parlar amb total llibertat d’un País Valencià possible, modern, de progrés, en què el valencià tinga el paper que li correspon de cohesió social i que, al mateix temps, respecte les particularitats lingüístiques individuals i comarcals. Tenir un projecte de modernització de la societat per a tot el domini lingüístic, un mercat cultural comú i que ens sentim reconeguts de tu a tu. I que els prejudicis entre els valencians desapareguen, com també el desconeixement cap al País Valencià.’

Summary: El Tempir: 25 anys guardant la frontera sud


El 78% dels compromissaris escollits aquest cap de setmana pels afiliats de Ciutadans perquè els representin a l’assemblea general del 14 al 15 de març seran afins a Inés Arrimadas, actual portaveu al congrés espanyol i candidata a la presidència del partit. Concretament la candidatura oficialista, ‘Unidos y adelante‘, ha aconseguit 277 dels 355 compromissaris en joc. La llista de crítics que encapçala Francisco Igea, vice-president de Castella i Lleó, només ha aconseguit 21 delegats, el 5,9% del total. Els 57 compromissaris restants no pertanyen a cap de les dues candidatures. La votació ha comptat amb una participació del 51,67% dels afiliats.

Summary: Els afiliats de Ciutadans validen el model continuista d’Inés Arrimadas


Més per Menorca amenaça de blocar el pressupost si no es recondueixen les inversions previstes amb l’impost de turisme sostenible. L’executiva del partit ja ha aprovat el conjunt d’esmenes que presentarà, segons informa IB3. No obstant això, deixa marge fins dijous, quan s’acaba el termini, per a negociar amb el govern i evitar de paralitzar la tramitació dels comptes. El partit és molt crític amb el repartiment de l’impost acordat per la comissió de turisme sostenible i especialment bel·ligerant amb la intenció de destinar deu milions d’euros a ampliar el metro de Palma fins al Parc Bit. Amb les esmenes que volen presentar també pretenen que els projectes ja inclosos al pressupost no es derivin cap a l’ecotaxa, com ha succeït amb el Conservatori de Música o la futura escola d’Hoteleria i Turisme de Ciutadella. Si en 48 hores no hi ha acord, el govern de Francina Armengol es trobarà en un destret, perquè a la comissió d’Hisenda i Pressupostos la majoria depèn de Més per Menorca. Això vol dir que, sumant-hi els vots de l’oposició, el govern no podria aprovar els comptes.

Summary: Més per Menorca blocarà el pressupost si no es recondueixen les inversions de l’ecotaxa


La diputada de la CUP Eulàlia Reguant ha anunciat que plantaran cara al Tribunal Suprem espanyol denunciant la presència de Vox com a acusació al judici contra el procés. Reguant ho ha dit després de comparèixer al Tribunal Superior de Justícia de Catalunya, on a ella i a l’ex-diputat Antonio Baños se’ls ha notificat una multa de 2.500 euros per haver-se negat a contestar les preguntes de Vox en la seva declaració com a testimonis al Suprem. ‘Entenem que l’ètica i el compromís antifeixista ha d’estar per sobre del que ens ordeni el tribunal. Fèiem un acte d’objecció de consciència i ho defensarem fins al final’, ha dit Reguant. L’ex-diputada ha afirmat que estan ‘convençudes’ que aquest acte d’objecció de consciència ‘s’ha de permetre’ i no ha volgut avançar quin serà el següent pas, ni tampoc si pagarien les multes. Segons que ha dit, aniran ‘pas a pas’ i posaran sobre la taula ‘tots els elements necessaris per a discutir al Suprem que hagi acceptat a Vox com a acusació’. Entre aquestes opcions, ha admès que plantegen la possibilitat de presentar un recurs. Ara, Eulàlia Reguant i Antonio Baños tenen cinc dies per a recórrer la sanció. En menys de 24 hores després dels fets, la CUP va recaptar 25.000 euros per a pagar les multes que es derivin de la decisió de no contestar les preguntes de Vox.

Summary: Reguant diu que ‘defensaran fins al final’ la decisió de no contestar les preguntes de Vox


El jutjat d’instrucció 7 de Sant Feliu de Llobregat ha citat a declarar com a investigats Toni Soler i dos col·laboradors del programa de TV3 ‘Està passant’, Jair Domínguez i Magí Garcia (Modgi), després de la denúncia de la fiscalia per injúries greus contra els cossos i forces de seguretat de l’estat arran d’un gag sobre els Mossos d’Esquadra. El jutjat ha obert diligències per un presumpte delicte contra les institucions de l’estat i els ha citat a declarar tots tres el 24 de març. La fiscalia va presentar la denúncia per un gag emès el 16 d’octubre en què es criticava l’actuació policíaca durant les setmanes posteriors a la sentència del Suprem sobre l’1-O i que incloïa imatges de gossos amb cascs de policia i amb projectils de foam. Es jugava amb l’equívoc entre les paraules ‘gossos’ i ‘mossos’ i l’esquetx es tancava culpant-ne els seus ‘amos’, amb una fotografia del conseller d’Interior, Miquel Buch. Tres sindicats dels Mossos i una associació de comandaments van portar el gag a la fiscalia. L’endemà, Soler es va disculpar i va admetre que el gag era ‘poc afortunat’. Quan la fiscalia va presentar la denúncia, fonts de la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals van defensar que el gag formava part d’un ‘programa d’humor’ i van demanar que s’entengués ‘en aquest context’.

Summary: El jutge cita a declarar com a investigats Toni Soler, Jair Domínguez i Magí Garcia pel gag sobre els Mossos


La batllia d’Agres (Comtat) depèn de la decisió d’un regidor socialista que té un viatge demà per a agafar un creuer per Escandinàvia i l’absència del qual donaria la vara de batlle a PP mentre que si assisteix al ple, permetrà que governi Compromís. Les dues formacions tenen tres regidors, però el PP és la llista més votada, per la qual cosa si el socialista no dóna el seu suport a Compromís, el PP governaria. L’ajuntament, encapçalat fins ara per Josep Manel Francès (de Compromís), havia decidit realitzar el ple d’investidura a les 00.01 del dissabte per a facilitar la presència de l’edil socialista i poder mantenir la vara de comandament. Aquesta decisió va ser recorreguda pel PP i finalment el ple d’investidura en l’Ajuntament d’Agres haurà de celebrar-se entre les 08.00 i les 20.00 de demà, i no a les 00.01 hores com s’havia previst per a evitar que el regidor socialista que té la clau del govern no estigués en la sessió. En les eleccions de maig, PP i Compromís van empatar a tres edils i per això la batllia depèn de l’únic regidor socialista que té un viatge previst per a les 03.00 que li impedia estar present en el ple. La Junta Electoral de Zona ha rectificat perquè el ple ha de celebrar-se dins d’un horari de treball propi dels funcionaris municipals, entre les 08.00 i les 20.00 del dissabte, han precisat les fonts consultades. D’aquesta manera, caben dues opcions: o el regidor socialista perd el vol i vota amb Compromís; o bé, no acudeix al ple i la batllessa seria la candidata del PP, María García, per ser la formació més votada en les eleccions municipals amb 163 vots. Compromís va sumar 149 vots i el PSPV 48. En aquest segon cas, Compromís i PSPV haurien d’esperar juny de 2020 per a poder presentar una moció de censura per a desallotjar la batllessa del PP.

Summary: La batllia d’Agres, pendent del creuer per Escandinàvia d’un regidor


Una trentena de dones de la CUP i les organitzacions de l’esquerra independentista i anticapitalista s’han aplegat avui a Barcelona, en un acte en què han reivindicat la doble condició de dones i persones dedicades a la política. Les diputades del grup parlamentari de la CUP han estat les encarregades d’explicar, de manera ben contundent, els insults que havien rebut aquests darrers mesos a les xarxes socials i alguns mitjans pel fet de ser dones i alhora fer política. A tall de testimoni reivindicatiu, Gabriela Serra, Mireia Boya, Eulàlia Reguant, Anna Gabriel i Mireia Vehí han volgut plantar cara als insults i se n’han servit per a fer proclames polítiques. Per això han clamat que eren ‘lletges’, ‘grasses’, ‘putes’, ‘retardades’ o ‘mal follades’ i que alhora es dedicaven a la política i defensaven ‘l’educació i la salut públiques’, ‘la llibertat i dignitat de les persones i dels pobles’, o ‘uns Països Catalans socialistes i feministes’. Vegeu el vídeo ací: I llegiu tot seguit el manifest sencer: «Durant aquests últims mesos hem estat testimonis d’una eclosió masclista especialment visceral en un moment de gran tensió política on les nostres companyes han tingut una projecció mediàtica i un protagonisme, una representativitat i una autoritat polítiques, inusualment significatives, que han fet esclatar els ploms a tota una sociologia que ha vist refutada la seva concepció sobre la funció de les dones en aquesta societat. Hem vist com grans aparells mediàtics al servei d’una manera molt concreta i barroera de fer política, han descarregat tota la seva artilleria contra les nostres companyes a fi de desacreditar-les i desautoritzar-les, en una aposta clarament desencertada que se’ls ha girat en contra, com un bumerang, i que ens ha portat aquí a denunciar aquesta ofensiva fastigosa, masclista i violenta, i a dir que totes som una i que quan ataquen una dona en termes que només tenen a veure amb el fet de ser-ho, estan atacant totes les dones, i que quan ataquen una de les nostres ens estan atacant a totes nosaltres. És per això que, com a militants de l’esquerra independentista, de les organitzacions que conformen el nostre moviment, hem volgut convocar aquesta roda de premsa unitària, per tal de denunciar col·lectivament l’onada d’insults, desqualificacions i menyspreu masclista que com a dones militants hem estat objecte durant els últims mesos, tant a les xarxes socials com als mitjans de comunicació. Som plenament conscients de la situació infinitament més precària i violenta en què es troben la gran majoria de dones que ni tan sols tenen accés a un altaveu que es faci ressò del seu patiment. Dones invisibilitzades, políticament anul·lades, expulsades de la representació política, emmudides, precaritzades, violentades, i tot a conseqüència de la ideologia patriarcal que inunda la nostra societat i ens vol sotmeses per tal de poder domesticar-nos i governar-nos; amb l’objectiu final de forçar-nos a assumir el rol que aquesta societat patriarcal ens té reservat. I és precisament per l’emancipació de totes aquestes dones i de nosaltres mateixes que vam decidir organitzar-nos i lluitar, per enderrocar aquest sistema que ens condemna a ser subalternes, a netejar, cosir, curar, parir, assentir, obeir… sense poder decidir lliurement sobre les nostres vides ni els nostres cossos. En aquest sentit volem compartir les següents consideracions: Els insults i desqualificacions llançats contra les nostres companyes tenen un caràcter clarament polític. No són opinions personals i individuals pronunciades en l’exercici de la llibertat d’expressió, sinó que es tracta d’expressions de caire polític amb un destinatari col·lectiu, vomitades des d’una lògica que pretén negar a les dones la possibilitat que siguem representants de la col·lectivitat, i que és il·lustrativa d’un imaginari paternalista i condescendent que ens condemna a ser representades i governades, mai representants o governants. Aquesta ofensiva s’insereix dins del normal funcionament del patriarcat, que es manifesta a través d’un contínuum en forma de violència simbòlica, econòmica, física, assetjament, maltractament, violació… i que té com a conseqüència més tràgica els feminicidis, els assassinats masclistes de dones, dels que ja en portem tres als PPCC en el que va de 2016. La finalitat de tots aquests comentaris masclistes és convertir les dones no en subjectes sinó en objectes. I és que el fet que la immensa majoria de tots aquests exabruptes es centrin en el nostre físic no fa sinó continuar encapsulant-nos en l’element corporal (versus intel·lectual) a què ens condemna la concepció dicotòmica de dona-natura (cos) / home-cultura (ment). La divergència se centra en el nostre físic i en la nostra manera de vestir, i no pas en el nostre discurs i en la nostra actuació política, de manera que les nostres propostes i lectures polítiques queden desautoritzades i el debat es trasllada al cos. Es dóna, així, una objectificació del cos de les dones (com sempre passa sota el capitalisme patriarcal, on el cos és el principal terreny d’explotació de les dones, i tots els comentaris misògins dels darrers mesos en són una bona mostra). Aquesta objectificació, combinada amb la tradicional pressió estètica i l’intent de subjugació de les dones als motlles de feminitat tradicionals, són una forma no només de descrèdit, d’infantilització, de desprestigi i de menyspreu, sinó que són també un intent de segrestar la veu a les dones, per fer palès que aquest terreny (el públic, el polític, el de la presa de decisions) no ens pertany. Que quedi ben clar, doncs, que no venim a agradar, ni a fer bonic, ni a ser reconegudes pel nostre físic, ni pel nostre caràcter, sinó a lluitar pels nostres drets i pels de la col·lectivitat a què pertanyem i representem, a decidir, a incidir, a prendre i exercir el poder. Volem denunciar, igualment, que el silenci davant aquestes agressions, el sobtat emmudiment de tants i tants comentaristes i opinadors, militants i representants polítics, és un silenci que dóna cobertura i legitima els insults i l’assetjament contra les dones. L’ofensiva centrada en les nostres representants polítiques és una expressió més del masclisme que enverina tots els àmbits de la societat, en general, però especialment el polític, la finalitat de la qual és atemorir les dones referencials, apoderades i combatives, així com disciplinar les dones que gosin defugir el rol socialment assignat i llençar un avís extensiu al conjunt de les dones, perquè tinguin clares les conseqüències de no sotmetre’s. Tot això està tenint lloc en un context d’agreujament de l’ofensiva patriarcal del capitalisme neoliberal, entre altres coses perquè la seva aposta pel desmantellament dels serveis públics necessita de dones submises i obedients que facin de manera gratuïta les feines que anteriorment assumien les institucions. En l’actual context de ‘procés’ independentista resulta més evident que mai la necessitat que aquest procés serveixi per canviar-ho tot, incloent-hi les relacions patriarcals de dominació, per la qual cosa és urgent que les dones s’incorporin als diferents espais de participació i decisió lligats a aquest procés així com a futurs possibles esdeveniments del mateix. Les nostres reivindicacions no són complementàries, ni la contradicció patriarcat versus vida n’és una de secundària (o terciària). Les nostres reivindicacions són absolutament vertebrals, i la lluita feminista és tant indestriable de la lluita per l’emancipació nacional com ho és de la lluita per l’emancipació social. Així doncs, una independència que serveixi a les dones ha de permetre crear una república feminista, en què les dones podem participar lliurement i podem decidir sobre tot allò que ens concerneix, una república que garanteixi l’exercici efectiu i només nominal del dret a una vida digna i plena. I perquè això sigui possible, les dones ens hem d’organitzar i hem de lluitar. Hem de participar plenament en el debat i en l’activitat política. I ho hem de poder fer sense haver de ser insultades i assetjades per fer-ho. En conclusió, ens insulten individualment, però nosaltres responem col·lectivament, perquè sabem que quan n’ataquen una ens volen sotmetre totes, i per això cridem que som manada i que si en toquen una, ens toquen a totes. Que totes som una. Que totes som l’Anna, la Gabriela, la Natàlia, l’Eulàlia, les companyes de Gràcia encausades per penjar pancartes contra la llei de l’avortament, i la Naty en vaga per exigir unes condicions laborals dignes, i les companyes de Palma imputades per denunciar la llei de l’avortament, i les dones que diàriament reben cops dels seus companys, i les que cobren un 20% menys per fer la mateixa feina que els homes, i les joves que es veuen condemnades a sotmetre’s a avortaments clandestins, i les estudiants que pateixen violència masclista als centres d’ensenyament i no saben on recórrer, i les dones que són assetjades al carrer, i les que es veuen obligades a aguantar situacions masclistes a la feina perquè necessiten els diners, i les que són criminalitzades per exercir el treball sexual, i les que han d’assumir totes les tasques de cura que han estat expulsades del sistema públic a conseqüència de les retallades neoliberals, i les 800.000 dones en risc d’exclusió social… En definitiva, som militants feministes, dones organitzades per combatre aquest sistema patriarcal capitalista que ens vol relegar a un rol exclusivament ornamental dins de l’espai on es decideix sobre la nostra vida, i estem aquí per ser agents actius en la construcció d’una societat lliure, és a dir, feminista.» Alerta Solidària Arran Coordinadora Sindical (COS) CUP – CC Endavant (OSAN) SEP

Summary: ‘Sóc puta, grassa, lletja, retardada i mal follada, i faig política’: la CUP es reivindica contra el masclisme


Si feu clic a la imatge us podeu descarregar el VilaWeb Paper especial en obert. VilaWeb s’afegeix a la vaga feminista convocada amb motiu del Dia Internacional de la Dona. Els homes es faran càrrec d’atendre els serveis mínims del diari. Avui publiquem un dossier especial titulat ‘Vaga feminista: la lluita continua’. Tal com hem fet en dies semblants, durant tot el dia només informarem sobre les notícies relacionades amb la vaga i de les mobilitzacions que hi hagi a tot el país. Us podeu descarregar el VilaWeb Paper especial: ‘Vaga feminista, la lluita continua‘, un monogràfic dedicat al 8-M.

Summary: VilaWeb s’afegeix a la vaga feminista del 8 de març


Els membres del govern que viuen exiliats expliquen avui als partits independentistes i a les associacions els plans per al Consell de la República, en què han treballat molt especialment el president Puigdemont i el conseller Comín. A la reunió, a més del president Puigdemont i del president Torra, han assistit representants de partits i de les associacions. Per part d’ERC, és el president del grup parlamentari Sergi Sabrià qui hi ha assistit, tal i com ha informat la portaveu republicana Marta Vilalta. ‘Hi som, hi hem estat i sempre serem en aquelles taules de negociació i diàleg que ens permetin compartir estratègies i fer passos per caminar cap a la materialització de la República’, ha dit Vilalta. L’ANC i Òmnium han assitit també a la trobada. Per part de l’Assemblea el representant és el vice-president Josep Cruanyes, segons ha confirmat l’entitat a VilaWeb. Òmnium no ha precisat qui enviava a la reunió. Per la seva part, la CUP ja va dir divendres que no hi assistiria. Un cop acabada la reunió, el president Puigdemont i el president Torra compareixeran per a informar-ne.

Summary: Puigdemont i Torra compareixeran després de la reunió amb partits i entitats a Waterloo


La secció quarta de la sala contenciosa administrativa del Tribunal Suprem espanyol ha sentenciat contra un recurs presentat per un grup de diputats i ex-diputats de JxSí i la CUP del Parlament de Catalunya contra l’ordre de dissolució de la cambra amb l’aplicació de l’article 155 de la constitució espanyola, que va anar seguida de la convocatòria imposada de les eleccions del 21-D. VilaWeb ha tingut accés a la sentència del Suprem, que a més condemna el grup de diputats i ex-diputats de la cambra a pagar les costes judicials del procés. El tribunal sosté que l’ex-president espanyol Mariano Rajoy va substituir el president de la Generalitat després de la destitució de Carles Puigdemont i que, com a tal, tenia la capacitat de dissoldre el parlament i convocar eleccions, prevista a l’estatut. A més, la sentència diu que hi ha dos recursos contra el 155 –un del parlament i un de Podem– interposats al Tribunal Constitucional espanyol i que haurà de ser aquest tribunal que resolgui sobre la constitucionalitat de l’ús del 155. El TC encara no s’hi ha pronunciat. El Suprem refusa que s’hagi vulnerat l‘article 23.2 de la constitució espanyola, relatiu al dret de participació i de representació política, tal com sostenia el recurs, i dóna la raó a l’advocacia de l’estat espanyol i a la fiscalia, que hi havia presentat al·legacions. Tanmateix, no argumenta per què l’aplicació que va fer-se del 155 no vulnera aquest dret. A més, remarca que la convocatòria de les eleccions del 21-D va complir tots els requisits legals i que tots els partits polítics van concórrer-hi. També diu que els resultats no van qüestionar-se i que van donar lloc a la investidura d’un nou president de la Generalitat. No obstant això, el recurs feia referència a la vulneració de què van ser víctimes els diputats que van perdre l’escó amb la dissolució del parlament del 27 d’octubre. El recurs van presentar-lo conjuntament Germà Gordó, Roger Torrent, Antoni Balasch, David Bonvehí, Montserrat Candini, Magdalena Casamitjana, Antoni Castellà, Violant Cervera, Adriana Delgado, Chakir El Homrani, Maria Assumpció Laïlla, Àngels Ponsa, David Rodríguez, Maria Rosell, Maria Dolors Rovirola, Benet Salellas, Marc Sanglas, Jordi-Miquel Sendra, Teresa Vallverdú i Montserrat Vilella. Blindatge del parlament JxCat i ERC volen blindar el parlament amb la reforma del reglament que s’elabora durant aquesta legislatura. Els partits independentistes pretenen reforçar les garanties d’inviolabilitat i integritat de la cambra establint que la dissolució només pugui fer-la el president de la Generalitat, ‘d’acord amb la llei’. La proposta vol protegir la cambra contra les constants amenaces dels partits de la dreta espanyola de tornar a aplicar l’article 155. Aquesta mesura –criticada pel PSC, el PP i Cs– es recull al reglament de l’Assemblea d’Extremadura, en la qual s’inspira la proposta dels partits independentistes.

Summary: Primera sentència sobre el 155: el Suprem avala la dissolució del parlament


Els Mossos d’Esquadra han detingut un membre del CDR de Badalona en el marc d’una investigació judicial sobre les protestes contra la manifestació de Jusapol el 29 de setembre a Barcelona. Els Mossos han confirmat la detenció, però no han facilitat més detalls per les diligències judicials. Els CDR han convocat una concentració de suport al detingut davant la comissaria de la policia catalana a Badalona. 🚨ATENCIÓ🚨 – S’acaben d’emportar a declarar una persona de #Badalona per protestar el dia 29/O en contra de #Xusmapol. CONCENTRACIÓ DE SUPORT del @CDRBadalona ara mateix a la Comissaria dels @mossos de Badalona (Av. de Pomar, 3-5). #ProuRepressió #OrganitzemRepública pic.twitter.com/uQ5XUhJrmf — CDR Badalona 🎗 (@CDRBadalona) November 21, 2018

Summary: Detenen un membre del CDR de Badalona per les protestes contra la manifestació de Jusapol


El Tribunal Consitucional espanyol (TC) ha suspès l’entrada a presó dels ultres que van assaltar el centre cultural Blanquerna, a Madrid, durant la celebració dels actes institucionals de l’Onze de Setembre del 2013. El TC ha acceptat els recursos d’empara de la defensa i ha mantingut els ultres en llibertat. Els assaltants, que van ser condemnats a penes de quatre anys de presó pel Tribunal Suprem, ja havien aconseguit que l’Audiència de Madrid i el mateix Tribunal Suprem ajornessin la seva entrada a la presó. Ara és el mateix TC qui paralitza aquest ingrés, la suspensió del qual no té data de caducitat i queda establert fins que el TC resolgui els recursos, cosa que els magistrats prometen de fer ‘en el termini més breu’ possible. A les seves interlocutòries, els magistrats argumenten que, malgrat que la llei estableix que la interposició d’un recurs d’empara no suspèn els efectes d’una sentència, sí que permet de deixar-la sense efecte si ‘perjudica de manera que pot fer que es perdi la finalitat de l’empara’, sempre que aquesta suspensió de la condemna ‘no ocasioni una pertorbació greu en l’interès constitucionalment protegit, ni en els drets fonamentals o les llibertats públiques d’una altra persona’. En aquest cas, segons els jutges, concorren els requisits que exigeix la jurisprudència constitucional per a atorgar la suspensió de l’execució de les penes. Sostenen que no s’acrediten riscs certs sobre l’efectivitat de l’acció de la justícia, perquè els recurrents han estat a plena disposició dels òrgans judicials’ i han afrontat el pagament de les responsabilitats civils fixades.

Summary: El Tribunal Constitucional espanyol suspèn l’entrada a presó dels ultres que van assaltar el centre Blanquerna la Diada del 2013


El baròmetre d’abril del Centre d’Investigacions Sociològiques (CIS) manté el PP com a primera força política, amb una estimació de vot del 24%, però ja només treu 1,6 punts al segon classificat, Ciudadanos, que puja fins al 22,4% i supera el PSOE (22%). La quarta plaça és per a Units Podem i les seves confluències, que marquen un 19,6% en estimació de vot. El sondatge es va realitzar en els primers dies d’abril, en plena crisi política a la Comunitat de Madrid, quan ja havia saltat la polèmica del màster de Cristina Cifuentes, però abans que acabés dimitint després de sortir un vídeo d’un suposat furt el 2011. Aquest sondatge mostra uns resultats molt diferents als estudis privats encarregats pel Periódico o El Español. Tots dos donaven una àmplia victòria al partit de Rivera. En l’estudi del Periódico, publicat a principi d’abril, s’atorgava al partit taronja entre 110 i 114 diputats, trenta més que el PP (79-82).

Summary: Ciutadans no supera el PP segons el baròmetre del CIS


‘Espanya ha enviat l’euroordre de detenció en castellà i Finlàndia ha respost que faci el favor de tornar-la a enviar, però en anglès. Les coses s’han de fer bé’, han explicat a VilaWeb fonts parlamentàries finlandeses. Això pot allargar els tràmits burocràtics en un moment clau, perquè asseguren en aquests moments Puigdemont es troba a Finlàndia, però la seva tornada a Bèlgica és prevista d’ací a poc temps. ‘En aquests moments, Puigdemont continua la seva visita privada a Finlàndia. Les seves trobades públiques van acabar ahir divendres. Segons allò que sabem, si la justícia finlandesa rep l’euroordre en anglès i decideix convocar-lo, ell s’hi presentarà. Ho haurem de veure, però. Faltarà que arribi i que la justícia consideri oportú citar-lo’. Mostres de suport Diversos parlamentaris finlandesos han mostrat el seu suport al president als seus comptes personals de Twitter. Hi demanen que en cap Finlàndia retorni Puigdemont a Espanya, sinó que el deixi lliure. És el cas de Mikko Kärnä i Hanna Sarkkinen: Finland must say no to #Spain. We defend human rights, democracy and human rights. So does president @KRLS of #Catalonia. Spain is a francoist tyranny. Not real democracy. https://t.co/AXYXLkBt1Z — Mikko Kärnä (@KarnaMikko) March 24, 2018 La diputada finesa @HSarkkinen demana al seu país que no extraditi el President Puigdemont. https://t.co/7KaM0naoyw — Aleix Sarri Camargo (@aleixsarri) March 24, 2018

Summary: Espanya envia l’euroordre en castellà i Finlàndia respon que la redacti en anglès


El Banc Central Europeu (BCE) ha decidit de donar més flexibilitat en el tractament dels actius morosos perquè els bancs de l’Eurozona puguin donar ‘plenament’ suport a les garanties i moratòries aprovades pels estats per combatre els efectes del coronavirus. L’objectiu de la mesura és evitar que els bancs deixin de donar préstecs davant el temor que empreses i famílies no els puguin pagar. Així, el BCE flexibilitza de forma temporal la classificació dels préstecs de ‘pagament improbable’ quan el deute estigui sostingut pels avals públics anunciats pels governs.

Summary: El BCE rebaixa les exigències als bancs perquè prestin diners amb més facilitat


La Plataforma por las Garantías Ciudadanas és una associació que aplega afiliats i ex-militants de Ciutadans, crítics amb la direcció d’Albert Rivera. I el 2 de març proppassat van presentar una denúncia contra el partit a la fiscalia anticorrupció ‘per si hi hagués indicis de l’existència d’un finançament il·legal o una altra mena de delicte contra l’administració pública’. Segons que publica el diari El Mundo, han presentat aquesta denúncia perquè consideren que la ‘carta ètica i financera’ que el partit obliga a signar a tots els seus candidats pot constituir una il·legalitat en la forma de finançament. Concretament, expliquen que ‘es duu a terme aquest possible finançament mitjançant les assignacions públiques als grups polítics dels ajuntaments, les diputacions i els parlaments autonòmics.’ Ciutadans fiscalitza els ingressos dels seus càrrecs públics perquè financin el partit, però hi ha una clàusula en la carta ètica i financera que diu: ‘Dedicar els ingressos que es poguessin obtenir per als grups parlamentaris o municipals al pagament de crèdits que el partit hagués pogut contreure per a fer front a les despeses de les respectives campanyes electorals.’ La plataforma crítica considera que la finalitat de les aportacions públiques per als grups municipals són per a ‘despeses de funcionament’. Això pot contravenir la llei de finançament de partits, segons que diuen. També es queixen que les assignacions als grups municipals i parlamentaris no són controlades per aquests grups, sinó per la direcció del partit. I ‘podria haver-hi la circumstància’ que es destinessin diners ‘al pagament de crèdits’ per al finançament de les campanyes electorals.

Summary: Els crítics de Ciutadans denuncien el partit per possible finançament il·legal