El ple de les Corts ha aprovat avui, amb els 52 vots a favor dels tres partits del Botànic (PSPV, Compromís i Unides Podem) i els 46 en contra de l’oposició, la coneguda com a llei d’acompanyament al pressupost, a la qual s’ha incorporat en aquest últim tràmit una única esmena amb el suport del PSPV, Compromís i el PP, la qual permet la contractació de policies locals int0erins en determinades circumstàncies. La Llei de Mesures Fiscals, de Gestió Administrativa i Financera i d’Organització de la Generalitat ja havien superat les tres esmenes a la totalitat amb les quals PP, Ciutadans i Vox van demanar la seva devolució al Consell i en la fase de debat de les esmenes parcials es va produir una incidència que ha sigut novament comentada en aquest últim debat, ja en el ple de la cambra. En concret, es va produir quan els grups del Botànic van demanar un recés de quinze minuts per a arribar a un acord entorn de l’esmena amb la qual es bonificava en un 99% l’Impost de Successions i Donacions per a empreses familiars – el PSPV defenia eliminar el requisit de facturació anual de menys de deu milions d’euros -, que es va perllongar durant quaranta-cinc minuts. PP, Cs i Vox van abandonar la comissió en senyal de protesta i la sessió va ser suspesa fins a diversos dies més tard. Finalment, l’acord per a deixar aquest requisit de facturació per a empreses participades i amb accions, eliminant-ho en el cas d’empreses agrícoles i d’activitats professionals i individuals, ha sigut posat avui en valor pel Botànic i novament criticat per l’oposició, que fins i tot ha assenyalat que haurien d’haver demanat perdó per l’ocorregut. El diputat socialista Ernest Blanch ha defensat una altra de les esmenes dels partits del Botànic que quedaven pendents per al ple, la que permet la contractació de policies locals interins per part dels ajuntaments en determinades circumstàncies, ja que la Llei de Coordinació de Policies Locals del 2017 no ho permet, la moratòria a aquesta prohibició acaba el mes de gener i hi ha una sentència del Constitucional que avala aquesta contractació.

Summary: Les Corts aproven la llei d’acompanyament al pressupost


El vot en contra de la independència de Nova Caledònia va guanyar ahir el primer referèndum dels tres previstos amb un clar 56%. Però el sí a la independència va arribar al 43% i guanyà amb molta claredat a la província del nord. Amb això, els independentistes canacs consideren que el resultat és molt bo, perquè els situa molt millor per als dos referèndums d’autodeterminació acordats amb França que es faran els anys vinents. Els partits polítics francesos volien aconseguir una victòria contundent del no per a evitar aquests altres dos referèndums, acordats entre França i el Front d’Alliberament Canac. La participació, a més, va ser molt alta, del 80%. En total, els dos blocs es van separar de 18.000 vots. Els partidaris de restar dins l’estat francès van ser 78.361 i els votants a favor de la independència foren 60.573. La clau fou la capital, Nouméa, on viuen més francesos. Allí el no va avantatjar de 25.000 vots el si, de manera que va decantar el resultat global. Vegeu també: Nova Caledònia organitza un referèndum d’autodeterminació acordat amb l’estat francès El no guanya en el primer referèndum d’autodeterminació de Nova Caledònia

Summary: El no s’imposa a Nova Caledònia però el sí sorprèn i avisa per als pròxims referèndums


Procés Constituent i la CUP no concorreran plegats a les eleccions del 21 de desembre, segons ha explicat en un comunicat la primera formació. La decisió arriba després que no s’hagi pogut concretar una proposta de confluència entorn dels objectius plantejats per Procés Constituent. Alguns d’aquests objectius passen per la sobirania nacional i l’apoderament ciutadà, un procés constituent d’iniciativa ciutadana, combat del neoliberalisme, agermanament amb la lluita per a l’alliberament polític dels pobles i nacions oprimides o alliberament dels presos polítics, defensa de les institucions catalanes i rebuig de l’aplicació de l’article 155. Encara que no s’ hagi pogut concretar aquesta proposta de confluència, els dos actors constaten que cal continuar la col·laboració que hi ha en l’àmbit del municipalisme i que cal seguir ampliant els marcs d’entesa en el territori. També s’ha dit que hi ha coincidència en la línia programàtica i que s’està obert a col·laborar un cop passades les eleccions del 21-D. A banda, Procés Constituent es compromet a col·laborar i afavorir qualsevol plataforma unitària i transversal que pugui sorgir després de les eleccions del 21-D per defensar les llibertats, els drets laborals i socials, i promoure els espais democràtics i la sobirania.

Summary: Procés Constituent no participarà a les eleccions del 21-D


Aquesta setmana entrant, arribarà a les llibreries Divan occidental-oriental de Goethe, publicat per Adesiara, que no s’havia traduït mai al català i que el poeta alemany va escriure una vegada va haver llegit els grans poetes orientals, sobretot perses i hindús. La traducció i nota introductòria és obra de Manuel Carbonell. Llegiu-ne un fragment. L’editor Jordi Raventós ens ofereix un comentari lúcid, rodó, sobre la importància de comptar amb aquesta obra per a la literatura catalana: El ‘divan’ de Goethe Molt aviat arribarà a les llibreries del nostre país un dels reculls més eminents de la poesia germànica, el Divan occidental-oriental, de Johann Wolfgang von Goethe, traduït sencer per primera vegada en català per la ploma experta de Manuel Carbonell (el qual ja ens havia regalat anys enrere traduccions modèliques de lírica alemanya, com els Himnes de Hölderlin o les Poesies de Nietzsche), que ha esmerçat més de tres anys de feina en aquest llibre. Ens agrada molt la gran poesia d’arreu i de totes les èpoques, i per això, any rere any, Adesiara malda per publicar poesia. Crec, a més, que aquest Divan és una fita per a la cultura del país com ho han estat enguany, segons la meva modesta opinió, l’extraordinària Ilíada homèrica de Montserrat Ros i, així mateix, la primera traducció catalana dels Diaris de bord, de Iorgos Seferis, a cura de Joan Frederic Calabuig. No cal dir res de Johann Wolfgang von Goethe (1749-1832), segurament l’autor més conegut de les lletres germàniques, ni tan sols cal esmentar les seves obres més conegudes. Però el Divan occidental-oriental constitueix un cas realment únic en la trajectòria del poeta. En efecte, l’any 1814, un Goethe ja exalçat per les Muses llegeix, amb seixanta-cinc anys, el Divan de Hafiz (un dels grans noms de la poesia persa) en la traducció alemanya de l’orientalista Joseph von Hammer-Purgstall. I la sorpresa i la fascinació que li causa aquesta lectura el mouen a escriure pocs anys més tard aquest recull, en el qual el poeta ret honors, vers rere vers, als grans mestres de la poesia oriental. Qui hagi tingut la sort de llegir Sa’di, Khayyam, Rumi i, òbviament, l’esmentat Hafiz ja sap a què em refereixo. El Divan occidental-oriental està dividit en 12 llibres o seccions, cada un dels quals porta el títol en persa i el títol en alemany. En destaquen el ‘Llibre del poeta’, el ‘Llibre de l’amor’ i el ‘Llibre de Suleika’, no solament per la delicadesa i la sensibilitat fora mida que els versos exhibeixen, sinó també perquè alguns dels compositors germànics més universals (Schubert, Schumann, Strauss, etc.) en feren uns Lieder d’enorme bellesa. Estic convençut que aquest Divan, que acaba d’arribar en català just dos-cents anys després d’haver-se publicat per primer cop a Alemanya, seduirà els lectors actuals com ha seduït, durant gairebé dos segles, els lectors d’arreu del món. A part de la seva vàlua poètica, que sembla indiscutible, jo afegiria, a tall de conclusió, uns mots encertadíssims del traductor al pròleg del volum, que fan d’allò més vigent –necessari, gosaria dir– aquest Divan: ‘El respecte que hi ha per l’altre, pel que és culturalment distint, el converteix en un referent inevitable per a tots aquells que s’adonen que cada vegada que desapareix una cultura –i una llengua– no és res de què calgui alegrar-se ni res que mereixi ser celebrat, ans al contrari, és una catàstrofe que colpeix el món enter i que l’acosta més a la ruïna que, amb acerada perspicàcia, advertí Nietzsche: “El desert creix: ai d’aquell que alberga deserts!”‘ Jordi Raventós, editor

Summary: Avançament editorial: ‘Divan occidental-oriental’, de Goethe


El conseller de Treball, Afers Socials i Famílies, Chakir el Homrani, ha reclamat que els casos de violència masclista no siguin tractats de manera diferent segons la nacionalitat o l’origen de l’agressor. En una entrevista a l’ACN, El Homrani ha denunciat que això s’ha produït en les últimes setmanes quan menors estrangers no acompanyats han estat acusats de presumptes casos d’agressió sexual. El conseller també ha apostat per reprendre el programa Catalunya-Marroc per ‘dotar d’oportunitats’ els menors en el país d’origen. El conseller ha remarcat que actuaran amb contundència cada cop que un menor que està al sistema de protecció sigui acusat presumptament d’una agressió sexual. Però al mateix temps ha demanat no vincular aquestes accions als orígens de la persona que les comet. ‘La xacra de la violència masclista no té origen ni nacionalitat ni edat, només té un element, que és entendre malament la masculinitat’, ha assegurat. En aquest sentit, ha xifrat en més de 3.000 les denúncies presentades en aquest sentit a Catalunya durant el primer semestre del 2019, i ha lamentat que ‘no és just’ que el casos es tractin ‘de manera diferent segons qui és qui les fa’. ‘El que no es pot és valorar-ho de manera diferent segons els orígens, i per desgràcia en les últimes setmanes hem vist que es feia i ens preocupa’, ha reblat. El Homrani confia que els 1.100 dinamitzadors socials que es contractaran en el marc del pla de suport presentat aquesta setmana als municipis on hi ha centres amb menors estrangers no acompanyats permeti ‘treballar millor l’àmbit comunitari’ amb els veïns, així com millorar la coordinació entre els gestors dels centres i els ajuntaments. A més, el conseller ha afegit que, si amb el temps creuen que cal, s’ampliarà el número de dinamitzadors. Nou centre d’acollida a Barcelona Aquesta mateixa setmana es posa en marxa a Barcelona un nou centre de primera acollida per a menors no acompanyats que arriben a Catalunya. S’ubicarà a Collserola i ha de permetre, entre d’altres, que sigui l’espai on els Mossos d’esquadra registrin els menors en el moment de la seva arribada. El de Collserola, però, és un centre temporal i Afers Socials treballa en obrir un centre a la ciutat que entri en funcionament els pròxims mesos i, de fet, el conseller no descarta que durant un temps tots dos funcionin al mateix temps. Programa Catalunya-Marroc Una de les apostes del departament per als mesos vinents és tornar a posar en marxa, amb algunes modificacions, el programa Catalunya-Marroc que va estar en funcionament entre el 2006 i el 2009. L’objectiu, segons el conseller, és ‘dotar d’oportunitats’ els menors al seu país d’origen, perquè és ‘la millor manera de treballar preventivament’. El Homrani ha recordat que el 80% dels menors que venen a Catalunya procedeixen del nord del Marroc, i que això pot ajudar a ‘treballar oportunitats laborals’ tant amb les empreses del país com les empreses catalanes que hi ha instal·lades. El conseller s’ha mostrat sobtat per algunes crítiques procedents d’entitats socials, entre les quals SOS Racisme, perquè el programa prevegi retornar menors al Marroc. El Homrani ha remarcat que el retorn dels menors sempre ha de ser voluntari. ‘Tenim una visió molt estereotípica d’aquests nois, la majoria van iniciar els estudis secundaris en el país d’origen i han pactat el trajecte amb la família’, ha dit. El Homrani ha afegit que són minoritaris els menors que ja viuen al carrer al Marroc abans de venir a Catalunya. Majors de 18 anys Pel que fa al moment en què els menors que estan al sistema de protecció arriben a la majoria d’edat, el conseller ha defensat la feina que es fa tant des de l’oficina d’extutelats, com amb els 700 nois a qui se’ls ha fet una pròrroga assistencial tot i haver complert 18 anys. ‘Sí que és veritat que, si el noi fa 18 anys i no vol continuar en el sistema de protecció, no se’l pot obligar’, ha afegit. El Homrani ha insistit en què els joves rebin un permís de treball inicial, en lloc de residència, per no generar vulnerabilitat cap als persones que surten del sistema de protecció de menors. ‘La llei d’estrangeria genera vulnerabilitat, perquè per convertir el permís de residència en un permís de treball necessites una oferta laboral d’un any de durada i de jornada completa’, ha explicat, ‘i això amb 18 o 19 anys, és bastant complicat et diguis Mohamed o Josep’. A més, el conseller ha remarcat que, a més de menors, a Catalunya també arriben joves majors d’edat que viuen en situació “molt gran” de vulnerabilitat. ‘De la realitat dels majors d’edat ningú en parla i són igualment situacions de vulnerabilitat’, ha dit, ‘quina diferència hi ha entre tenir 17 o 19 anys?’. El Homrani ha lamentat que ‘no se’n parli’.

Summary: El Homrani: ‘Fem trampes quan volem vincular la violència masclista amb els orígens d’una persona’


Pablo Iglesias, professor de ciència política i presentador dels programes de televisió ‘La Tuerka’ i ‘Fort Apache’, és la cara visible de Podemos, una iniciativa d’organitzacions d’esquerra i moviments socials espanyols que vol impulsar una candidatura rupturista unitària a les eleccions europees. Està disposat a ser-ne cap de llista, i en un sol dia ha aconseguit les 50.000 adhesions mínimes de suport que s’havia proposat. En aquesta entrevista explica quins són els principis i objectius de Podemos: ‘Volem ser la nota d’una nova cançó que puguem compondre entre tots’, diu. I deixa clara la posició respecte de la consulta sobre la independència del 9 de novembre: ‘Qualsevol demòcrata ha de celebrar que la gent pugui votar i ha de respectar la decisió que prengui el poble de Catalunya.’ —En la presentació que vau fer divendres vau dir que Podemos no era cap partit ni cap candidatura. Què és, doncs? —Una iniciativa que apunta a les eleccions europees i que té com a principal característica que volem donar el poder a la gent. La hipòtesi és que jo pugui ser el candidat, però abans hi ha d’haver un suport mínim, que recollim a través de la web i que hem establert en 50.000 persones. Recollirem adhesions fins el 8 de febrer. A partir d’aleshores voldríem fer una ronda de contactes amb organitzacions polítiques i socials que durant aquests anys han combatut les polítiques d’austeritat. Els voldrem proposar un mètode participatiu per a la constitució, almenys, d’un cap de llista. Si jo tinc un mínim suport de ciutadans, es faria un procés obert –s’anomenés primàries o d’una altra manera– en què hi podria participar qualsevol ciutadà. Estic disposat a competir de manera amistosa amb qualsevol company, i si n’hi ha cap que té més suport, jo em posaré darrere seu. —Amb quin objectiu ho feu? —En el context actual és molt important que les organitzacions polítiques donin la paraula a la gent. Aquest és el nostre objectiu fonamental. No volem només aconseguir representació a l’europarlament. Per nosaltres l’èxit seria que la campanya servís per a mobilitzar la gent i deixar instruments d’organització social i d’autoorganització que serveixin per a un ‘empoderament’ des de baix, que ens sembla que és imprescindible. La política no pot ser només cosa dels partits. —Qui hi ha darrere Podemos? —A banda els signants del manifest ‘Movem fitxa‘ i gent que ha escrit articles i s’ha posicionat públicament, hi ha militants amb experiències en col·lectius diversos i organitzacions polítiques. També cada vegada més ciutadans sense experiència política se sumen a nosaltres. Les cares més conegudes fa temps que som en els moviments socials i en l’esquerra política; en el meu cas a la tertúlia política ‘La Tuerka‘. També hi ha companys que militen en diverses formacions polítiques d’esquerres, a la ‘marea blanca’, la ‘marea verda’, etc. —Què us diferencia de qualsevol altre partit d’esquerres? —Principalment, que no som un partit polític ni ho volem ser. Ni un partit ni una coalició. Ens sembla molt bé que la gent militi en partits, però no volem això. Ja n’hi ha molts. Es poden construir iniciatives i instruments de participació popular que es relacionin amb els partits però que d’alguna manera assumeixin allò que per nosaltres és important de dir als qui militen en partits: que els partits són condició necessària però no suficient per a la batalla de recuperació democràtica que hem d’emprendre ara. —Per què heu triat les eleccions europees? —Pensem que poden ser el començament simbòlic d’un cicle de recuperació de la democràcia enfront dels qui ens la volen robar. Permet una mobilització ciutadana que pugui dir no a les polítiques de retallades i assumpció del deute. És un moment interessant perquè comenci la nota d’una nova cançó que puguem compondre entre tots. No volem donar la nota, sinó ser la nota d’una nova cançó. Les europees, a més, tenen una particularitat: el sistema electoral no té els efectes de resultats majoritaris com a l’estat espanyol, que va per circumscripcions, sinó que tot el territori de l’estat és una circumscripció. A nosaltres ens agradaria que hi hagués una sola candidatura de totes les forces que s’oposen a l’austeritat a ultrança i que defensen la democràcia i els drets humans, però si això no passés, en unes eleccions com aquestes tots els vots que anessin a candidatures amb aquests principis els consideraríem com a propis. I parlar d’Europa ens permetrà de dur un debat a la ciutadania que ens sembla clau: el problema no és Europa sinó aquesta Unió Europea, amb unes institucions que no són democràtiques. El fet que els governs ja no puguin prendre decisions i que la sobirania s’hagi transferit a institucions supranacionals que no ha escollit ningú, ens sembla un segrest de la democràcia. —Aquesta iniciativa recorda la de Procés Constituent. Hi teniu cap relació? —Per nosaltres són una inspiració important, en particular Teresa Forcades i Arcadi Oliveres. També hi ha més experiències a Catalunya que ens agraden molt, com la de la CUP, i mirem amb simpatia més formacions polítiques de l’esquerra, com EUiA i Iniciativa. També tinc molt bona relació amb alguna gent d’ERC, com en Joan Tardà, tot i que potser entenem poc les aliances d’ERC amb CiU. Però Procés Constituent ha marcat un abans i un després en la política catalana i a nosaltres ens encantaria assemblar-nos-hi. Quan anem a buscar companys catalans per consultar-los si els interessa construir alguna cosa amb nosaltres, ells seran els primers amb qui parlarem. —Un dels punts del manifest ‘Movem fitxa’ per una candidatura rupturista defensa un referèndum a Catalunya. Com veieu que es faci una consulta al novembre i què us semblaria que guanyés el sí? —Qualsevol demòcrata ha de celebrar que la gent pugui decidir, em sembla indiscutible. Negar el dret de la gent de donar la seva opinió és una barbaritat. A mi m’encantaria que els catalans o els bascs no se n’anessin i poguéssim construir un país de països, amb moltes nacions, però qui sóc jo per dir a un ciutadà de Catalunya què ha de votar, com s’ha de sentir ni què ha de ser? Tenim màxim respecte per les decisions que es prenen democràticament, ens sembla absolutament indiscutible. Jo sempre dic que sóc patriota, però per mi ser patriota no té res a veure amb amenaçar catalans o bascs, ni dir que l’exèrcit ha de salvaguardar la unitat de la nació. Els qui s’omplen la boca amb la paraula Espanya són els mateixos que tenen comptes a Suïssa i que destrueixen els serveis socials. I això també val per als catalans de dretes que governen Catalunya. Però pels qui entenem que la pàtria també és el dret de tothom a tenir una sanitat i una educació decents i uns sistemes de protecció socials, el dret de cadascú de tenir una identitat nacional pròpia ens sembla indiscutible. Tant de bo els catalans puguin votar, i qualsevol demòcrata ha de respectar allò decideixi la ciutadania de Catalunya. Tant de bo poguéssim continuar junts, però això serà si tothom ho vol. Si els catalans no ho volen, no hi ha res a discutir. —Què creieu que significaria per a l’estat espanyol la independència de Catalunya? —És un debat complex, però els demòcrates no hem de tenir por dels canvis. Qualsevol que revisi un tractat d’història s’adonarà que les coses canvien molt. Ara el fet més important és la recuperació d’institucions sobiranes per a poder decidir. És molt bonic que parlem del dret de decidir perquè això permet precisament posar en qüestió que en aquests moments és una minoria, des de dalt i a qui la gent no ha votat, qui pren les decisions. Si els processos que s’obren perquè la gent opini i decideixi serveixen perquè aquest debat s’ampliï, serà meravellós. I tant se val quins colors tingui el mapa d’Europa en un futur mentre hi hagi democràcia i es garanteixi l’accés de tothom a la sanitat i l’habitatge, que es respectin els drets humans, en definitiva. —Què en penseu, d’això que ha passat aquests dies al barri Gamonal de Burgos, a Castella? —Si cada vegada que en una ciutat, davant un projecte especulatiu, s’hagués reaccionat així, tindríem un país molt diferent. La història de Gamonal és la història de l’estat espanyol dels últims temps: les administracions públiques no s’utilitzen per servir els ciutadans sinó com a instrument perquè s’enriqueixin uns pocs gràcies a contractes públics. En aquest sentit, ha estat una resposta exemplar, i demostren que quan la democràcia no és només una papereta en una urna, sinó que es converteix en poder popular les coses poden canviar. —Creieu que pot ser l’espurna d’un moviment més ampli? —Tant de bo, però això no es pot saber. En tot cas, és una lliçó democràtica i de les lliçons se n’aprèn. Tant de bo hi hagi molta gent que aprengui la lliçó dels veïns d’aquest barri humil i vegi que ningú no anirà a fer-los política. O fas política tu, o te la fan. Per nosaltres, política és això que hem vist a Gamonal: gent autoorganitzant-se i defensant allò que és de tots.

Summary: Pablo Iglesias: ‘Si els catalans volen marxar, no hi ha res a discutir’


El TSJC ha anul·lat el reglament de la Generalitat que recomana als treballadors públics de comunicar-se en català, segons que ha publicat El Mundo. La sentència estima el recurs d’un treballador de l’Hospital Universitari Joan XXIII de Tarragona que havia estat assessorat per l’associació unionista Impulso Ciudadano. Sorprenentment, per justificar una mesura com aquesta el tribunal invoca la llibertat d’expressió. La sentència anul·la regles sobre el protocol d’usos lingüístics de la Generalitat recomanat als treballadors de l’administració pública. Un d’aquests usos aconsellats és que a l’hora de fer reunions de treball la llengua emprada sigui el català.

Summary: El TSJC diu que no es pot recomanar l’ús del català als funcionaris perquè va ‘contra la llibertat d’expressió’


‘M’han fet un gol per l’escaire’, va reconèixer la ministra espanyola de Treball, Magdalena Valerio, quan va saber que el seu ministeri havia donat el vist-i-plau a la constitució d’un sindicat de treballadores sexuals. Amb aquestes declaracions posava sota el focus el debat estrella del feminisme: què se n’ha de fer, de la prostitució? Malgrat l’errada, el govern espanyol s’ha mantingut fidel a la posició abolicionista que sempre han defensat els socialistes. I la directora general de Treball i responsable de la tramitació del sindicat, Concepción Pascual, finalment va dimitir. Però la cosa no s’acaba aquí. La contundència de l’executiu de Pedro Sánchez ha sorprès molta gent. Per què s’ha de prohibir un sindicat que, d’entrada, defensa els drets d’un col·lectiu tan vulnerable? Regular aquesta activitat pot servir per a extingir el tràfic de dones? La prostitució ha de ser considerada una activitat laboral? Els moviments feministes ho veuen amb ulls molt diversos. Si el més radical defensa l’abolició d’aquesta activitat mitjançant el model suec, que multa els clients i els proxenetes, el feminisme liberal o l’anomenat feminisme pro sex creu que legalitzar l’activitat –i llevar-ne l’estigma– és la millor manera d’encarar la qüestió. Un sindicat il·legal en el marc jurídic espanyol Malgrat les diferències, hi ha dos punts de consens, dins el feminisme: cal protegir els drets de les prostitutes i reclamar un canvi en el model reglamentista de l’estat espanyol, que no opta per la legalització però tampoc per l’abolició. La llei no considera que la prostitució exercida de manera autònoma sigui il·legal, però no l’entén com una activitat laboral. Sí que tipifica com a delicte el proxenetisme; és a dir, el fet de lucrar-se amb la prostitució d’una altra persona, sigui voluntària o no. Tal com explica Núria González, advocada especialitzada en drets humans i presidenta de l’Escola A.C., un sindicat de prostitutes no tindria gens de sentit en aquest marc legal: ‘Legalitzaríem de fet el proxenetisme. Si es crea un sindicat, es reconeix que hi ha una patronal i, per tant, es dóna legitimitat a la patronal de proxenetes. Perquè això fos possible, caldria treure el proxenetisme del codi penal.’ Tanmateix, les prostitutes sí que poden crear una associació de la mena del sindicat de manters que, malgrat el nom, no és considerat cap sindicat ni actua com a tal. Dels locals de lleure nocturn, la llei diferencia entre el bar de copes i el lloc on es practica la prostitució: si només s’hi acompanyen els clients i s’hi fan consumicions, sí que s’hi regula la relació laboral entre l’amo del local i qui exerceix l’activitat, però si hi ha una relació sexual, no. Pauline Ezkerra, membre de la secció sindical de treballadores sexuals de la Intersindical Alternativa de Catalunya, considera que és una llei hipòcrita, perquè en aquests locals no hi ha mai copes i prou: ‘És evident que hi ha sexe en aquests clubs. Hi ha un interès econòmic. Si no, per què els donen les llicències sabent que hi haurà treball sexual?’ De fet, la distinció entre aquests dos tipus fa que els amos d’aquests locals s’hagin organitzat legalment en l’Associació d’Empresaris Mesalina, legalitzada pel Tribunal Suprem espanyol. ‘Ni són empresaris ni són bars de copes, són prostíbuls i proxenetes’, diu Amelia Tiganus, integrant de Feminicidio.net i víctima del tràfic de dones. Aquest marc jurídic tan complex es barreja amb les decisions dels ajuntaments, les sentències judicials i els mandats procedents de la Unió Europea, que reconeix la prostitució com a tipus de violència de gènere. Aquesta espècie d’indefinició legal implica que, sovint, les dones que treballen al carrer siguin perseguides i multades. El model suec: atacar la demanda és resoldre el problema? Un sindicat de prostitutes sí que tindria trellat si la prostitució fos legal. Però, aquesta és la millor solució per a protegir els drets de les dones? A banda el model reglamentista espanyol, a Europa n’hi ha tres més. El primer és el prohibicionista, impulsat per la dreta conservadora i refusat de ple pel feminisme. És el de països com ara Irlanda o Hongria, on tant clients com proxenetes i prostitutes són perseguits i multats. El segon model és el suec o abolicionista. Aprovat el 1999 de manera pionera, s’ha estès a Noruega, Islàndia i França. Al nostre país, aquest model s’ha implantat a municipis com ara Gavà. Aquest sistema prohibeix de pagar per sexe però no pas exercir la prostitució; és a dir, persegueix els clients i proxenetes, però no les prostitutes. Els imposa multes costoses i fins i tot penes de presó si hi ha reincidència. Per augmentar la pressió i mirar de frenar-ne la demanda, aquestes multes s’envien a casa dels clients. La idea que hi ha darrere aquest model és que la prostitució és una forma de violència estretament lligada al gènere (l’enorme majoria de clients són homes) i que les prostitutes no trien lliurement mai de ser-ho, sinó que hi són forçades o condicionades per les circumstàncies. Aquest model també entén que atacar la demanda és una manera de reduir-ne l’oferta. Les prostitutes, doncs, deixen d’exercir, però l’administració les ajuda a entrar al mercat laboral. Els col·lectius de prostitutes consideren que aquest model condemna moltes dones a la clandestinitat: ‘Amb aquest sistema, els clients només van amb nosaltres si estem amagades perquè, si els enxampen, la multa els arriba a casa –explica Ezkerra–. Si tens un forn i et prohibeixen de vendre el pa, tu abaixaràs el preu i faràs qualsevol cosa per sobreviure. Ens obliguen a ser més pobres.’ González, en canvi, defensa que legalitzar la prostitució tan solament fomenta la demanda, mentre que a Suècia s’ha reduït de dos terços. ‘Els clients demanen cada vegada més mercat. Al puter no li interessa tenir relacions amb la mateixa dona tres vegades. Si en feines en què els empresaris no són criminals ja hi ha precarietat laboral, imagina’t si l’amo de l’empresa és un criminal.’ Ací arribem al tercer model. La prostitució és legal en estats com els Països Baixos o Alemanya, on els propietaris dels bordells han de pagar imposts i la seguretat social a les prostitutes. L’abolicionisme considera que d’aquesta manera es legitima la cosificació de les dones i es posa d’exemple el Barri Vermell d’Amsterdam, on les prostitutes s’exhibeixen als aparadors, o les ofertes de barra lliure de cervesa i dones d’Alemanya. ‘La cosificació ve des que som nenes i no perquè siguem prostitutes, sinó perquè som dones i el sistema ens hipersexualitza’, diu Ezkerra. ‘Sota el paraigua de reconeixement que som treballadores, podem estar donades d’alta de la seguretat social, tenir dret de pensió i de jubilació, tenir drets de ciutadania i laborals, que ningú no ens pugui prendre un fill…’, afegeix. Defensa, a més, que seria una manera d’independitzar-se dels empresaris i una oportunitat de crear cooperatives de treball sexual. Tiganus creu que la solució requereix actuacions públiques més enllà d’ajudes econòmiques, com ara protegir els seus drets i tenir accés a formació per accedir al món laboral. De cap manera no considera que la prostitució s’hagi de considerar una feina perquè qui l’exerceix és ‘travessada per múltiples violències generades pel capitalisme i el patriarcat’: violència econòmica, física, simbòlica, sexual, institucional, sociocultural… Sense tràfic de dones no es cobreix la demanda? Encara que es consideri que legalitzar la prostitució milloraria les condicions laborals d’aquelles qui exerceixen voluntàriament, què els passa a les que hi estan obligades? No hi ha dades fiables sobre la xifra de tràfic de dones perquè en la majoria de casos les víctimes, amenaçades o coaccionades, no ho denuncien ni ho expliquen. Però sí que hi ha dades sobre la demanda: l’Associació de Prevenció, Reinserció i Atenció a la Dona Prostituïda calcula que el 39% dels homes han anat amb prostitutes alguna vegada. Es pot cobrir aquesta demanda només amb les prostitutes voluntàries? Ezkerra creu que la demanda no és tan alta tenint en compte que, d’aquest 39%, hi ha molts consumidors ocasionals: ‘El treball sexual ha disminuït moltíssim perquè la gent en fa ús només quan li sobren els diners.’ Tiganus, que defineix la prostitució com un ‘camp de concentració’, considera que no hi ha prou dones que triïn lliurement d’exercir la prostitució per abastar tota la demanda i denuncia l’horror del tràfic de dones, que ha viscut en primera persona. A Romania, on va néixer, va ser víctima d’una violació múltiple a tretze anys. De resultes d’aquell fet, fou estigmatitzada i marginada socialment i familiar. A disset anys, un proxeneta la va comprar per tres-cents euros per prostituir-la a l’estat espanyol: ‘S’aprofiten d’aquesta situació de vulnerabilitat per a presentar-te el fet d’exercir la prostitució a Espanya com la salvació’, assegura. ‘Són les màfies les que s’encarreguen de violar nenes de dotze o tretze anys. Ens trenquen, ens deshumanitzen i ens marginen perquè els proxenetes es converteixin en els nostres protectors i salvadors.’ Una qüestió ètica i no legal? Deixant de banda quin model s’ha d’aplicar, els moviments feministes també tenen discrepàncies sobre el fet que un home decideixi de pagar per tenir sexe amb una dona. González es mostra contundent en aquesta qüestió: ‘L’única diferència entre una violació i el que fa un puter són els trenta euros que paga. Si una de les dues persones és condicionada per la seva situació, el consentiment no existeix.’ Tiganus hi coincideix: ‘En un sistema neoliberal, els diners emblanqueixen la violència sexual.’ Ezkerra, en canvi, creu que aquesta posició tracta la sexualitat femenina d’un punt de vista purità i masclista, que diferencia les ‘bones dones’ de les prostitutes: ‘Volen relegar la sexualitat a la parella, com si la nostra vagina fos sagrada. El feminisme diu que la dona ha de decidir què fer-ne, del seu cos, i en aquesta societat tan desigual, el treball sexual és una opció. No em poden dir que no tinc capacitat de decisió i estic alienada.’ Tiganus creu que no és la decisió de la dona que cal qüestionar, sinó el sistema en què es fonamenta la prostitució, la manera com els homes exerceixen la seva sexualitat i com la prostitució afecta totes les dones. ‘Amb l’excusa que n’hi ha una que ho fa perquè vol, ens mercantilitzen totes. La dona passa de ser una persona a ser un objecte consumible i comerciable’, coincideix González. ‘Amb la prostitució hem de fer com amb el maltractament. Fins fa uns anys no es veia ni com un problema públic. Hem de posar el focus en els puters i que siguin malvistos.’ Com sempre passa en aquestes qüestions, una solució segura a llarg termini és l’educació. Amelia Tiganus ho veu així: ‘S’ha de treballar en l’educació sexo-afectiva dels joves i, mentrestant, fer baixar la demanda. No es pot pensar en una societat igualitària si l’estat posa a disposició dels homes espais on puguin continuar sent els mascles de sempre.’

Summary: Del model neerlandès al model suec: què se n’ha de fer, de la prostitució?


Finn Nielsen Arup, un investigador danès especialitzat en l’anàlisi de dades, ha agrupat les persones relacionades amb els ‘papers de Panamà’ per professions. N’ha resultat el gràfic següent, que demostra que la política és la professió més esquitxada pels arxius publicats pel Consorci Internacional de Periodistes d’Investigació (ICIJ). També s’hi destaquen col·lectius com ara advocats, empresaris, emprenedors o persones vinculades amb federacions de futbol.

Summary: Quines són les professions més esquitxades pels ‘papers de Panamà’?


Com cada any, a la darreria de novembre els col·lectius feministes s’organitzen per fer visible un problema estructural encara massa silenciat, menystingut, banalitzat i mal interpretat: la violència masclista. El feminisme la denuncia en totes les seves formes, encara que sovint en destaca l’alarmant xifra de feminicidis i la violència sexual, tan mal entesa per gran part de la judicatura i la societat en general. Parlem sobre aquestes dues qüestions amb Carla Vall, advocada penalista especialitzada en violència masclista. Li demanem per un dels últims casos mediàtics de violència sexual, el de l’escandalosa sentència de la violació en grup de Manresa, en què es van condemnar els agressors per abús i no pas per agressió sexual. També ens dóna algunes claus per a entendre com funciona el procés de la violència envers les dones i reivindica que el dret no ha de ser estàtic ni monolític, sinó una eina viva, que evolucioni amb la societat. Per això opina sobre què cal millorar en aquest àmbit per a combatre la violència masclista. —De la violència masclista que darrerament s’ha parlat més als mitjans és la sexual. Per exemple, del cas de la violació en grup de Manresa. Dieu que hem de deixar d’anomenar ‘Manada’ (‘bandada’) als agressors. Per què? —Primer, perquè crec que fa referència a un concepte animal que desdibuixa la capacitat humana de poder evitar les violències. A més, dient ‘Manada’, no saps de quin delicte es tracta. Al damunt és el nom que van triar ells per anomenar-se; per tant és com un reconeixement que no els hem de fer. Els agressors que actuen en grup, al contrari que una bandada animal, són molt dèbils. Aquesta unió de grup és molt dèbil i es basa a agredir, a reconèixer-se els uns als altres mentre agredeixen, mentre fan un exercici de poder sobre una persona que consideren més dèbil, en aquest cas una dona. Actuen per buscar el reconeixement dels seus iguals, així que els hem de treure aquest poder simbòlic que es donen. Hem de dir-los ‘agressors grupals’ o fins i tot podríem parlar de ‘depredadors’. —Com a experta, què us va sobtar més de la sentència? —Una de les coses que criden l’atenció és que continuem veient condemnes per abús i no per violació. Es parteix d’una concepció legalista que diu que en els casos en què hi hagi un estat de somnolència o s’estigui sota els efectes de l’alcohol o alguna altra droga la qualificació serà de ‘abús’. Això és perquè a escala de política criminal s’ha legislat molt malament. Es pensa que una víctima que està sota els efectes de l’alcohol o alguna altra droga (o inconscient, per la raó que sigui) no s’adona de què passa. I es considera que d’alguna manera això és menys greu que si fos conscient, quan moltes psicòlogues ens diuen que és al contrari. Les víctimes que no recorden què ha passat se senten molt més culpables, les llacunes les pertorben molt més… Pateixen no solament per què va passar, sinó per totes les opcions de què va poder passar. Les víctimes de violació que no recorden què ha passat se senten molt més culpables. Pateixen no només per què va passar, sinó per totes les opcions de què va poder passar —De la sentència gairebé es pot despendre que drogar una dona per violar-la és un atenuant. —La condemna és menor perquè la classificació és d’abús. Això es correspon a un dèficit que causa que indirectament hi hagi un incentiu si es tria una víctima dèbil. Trobaríem casos en què qui l’ha posada en aquesta situació és el mateix autor del delicte. És evident que això s’ha de reformular perquè en aquests delictes la violència i la intimidació són intrínseques. Si a tu no et cal aplicar gaire violència per cometre el delicte és perquè l’estructura en què es produeix aquesta violència ja és molt consolidada. Si no et cal treure una arma per a intimidar prou ningú, és perquè aquesta persona té gravat a foc què és el terror sexual, com en diu Nerea Barjola. Perquè totes nosaltres sabem què vindrà després i el cos entra en estat de xoc. Malgrat aquestes deficiències legislatives, sí que és veritat que es podria haver condemnat per violació, perquè hi ha una testimoni que explicava que la víctima no estava inconscient del tot i que, per tant, percebia què passava. —Per tant, qui té més culpa, els jutges o les lleis? —En aquest cas la llei té un pes més important que no en el cas de Pamplona, perquè hi ha aquesta excepció que preveu un subtipus específic d’abusos. Igualment, els jutges podrien interpretar-ho de manera diferent i condemnar per violació. Passa que amb els fets provats d’aquesta sentència s’acota força més que en el cas de Pamplona i, per tant, jo tinc menys esperances en el recurs. Si no apliquem la perspectiva de gènere en aquests delictes, ens trobem sentències socialment inexplicables. Són uns delictes que són comesos sobretot per homes i patits sobretot per dones. No obstant això, tenen una redacció molt neutra quant a l’autoria però, en canvi, l’acció es dirigeix molt cap a la perspectiva masculina. Són delictes molt fal·locèntrics i que van enfocats a la penetració amb el fal·lus. Hi ha una subclassificació en cas que es penetri amb alguna altre membre del cos o bé objectes. Però això a la víctima li és completament igual… Al final passa que és agredida. —I com castiga la llei una agressió sense penetració? —Podria ser un delicte d’abusos o agressió sexual sense penetració. Té una pena menor. Quan hi ha penetració la pena és més alta. —Diu molt del concepte del sexe en les societats patriarcals… —Totalment. I després, ja ho deia als anys noranta la gran jurista nord-americana Catharine MacKinnon, perquè parlem d’uns delictes patits altament per dones però que són redactats per homes. En el cas de Pamplona, la comissió codificadora que es va reunir era tota formada per homes. Jo, quan faig formacions a professionals, sempre els explico que ells es pensen que una violació és que t’agafi amb violència un home en un carrer fosc a les cinc de la matinada després d’haver begut. I, en realitat, quan parlem de violència sexual parlem del fet que la teva parella et violi quan ets a casa. A casa teva, al teu llit. Fins que no canviem aquest imaginari costarà molt que els jutges ho entenguin. Jo sempre els poso el vídeo de ‘Soy Ordinaria’. És allò de ‘li he dit que no moltes vegades i de diferents maneres, però ell ho acaba fent’. I difícilment en dius violació, d’això. Quan volem atacar el nucli dur del patriarcat hem d’atacar això. —Ara es vol reformar el codi penal perquè només sí sigui sí. Però molts encara no ho entenen, i no parlo únicament de Cayetana Álvarez de Toledo. Com ho explicaríeu? —Hi ha una part que no em correspon. El codi penal parla de violències, no de sexe. Això que han intentat aquests partits o els seus representants ha estat arrossegar el terreny de la sexualitat al del dret penal. En aquests casos, com en la resta de tipus jurídics en què hi ha una interacció humana, el consentiment és positiu. Si formulem un contracte de venda o una intervenció quirúrgica, serà amb un consentiment positiu. Si es pensa que el consentiment s’ha de destruir, és perquè hi ha la idea que el consentiment preexisteix i que, per tant, les dones estem a disposició dels homes fins que diem que no. En qualsevol pràctica, qualsevol home i qualsevol moment. Li hem de donar la volta i dir que el consentiment s’ha de construir, no destruir. Hem de parlar de desig i de consentiment desitjat, en tot cas. Com pot ser que estiguis en una relació en què simplement consents? Em sembla molt pobre. I de l’òptica masculina, vols que et tolerin, simplement? Vols un subjecte actiu per a tenir sexe o un objecte? S’ha d’educar en el respecte als altres cossos i a buscar el consentiment actiu, amb reciprocitat i pensant que les dones som subjectes sexuals i no objectes sexuals. Si es pensa que el consentiment s'ha de destruir, és perquè hi ha la idea que el consentiment preexisteix i que, per tant, les dones estem a disposició dels homes fins que diem que no —Un últim detall de la sentència: l’home que es va masturbar mirant la violació va ser absolt. Com s’explica? —Es diu que la víctima no era en una situació de violència ambiental i que per això no hi ha una condemna per agressió, però alhora aquesta pressió ambiental era prou forta perquè aquest home no truqués al 112, segons la sentència. El tribunal diu que ell no hi podia intervenir de manera directa. A mi em sembla que no hi ha una absència de conducta, sinó conducta activa de reforç al grup. En una agressió en grup no cal que tothom penetri. La simple presència és suficient, perquè reforça positivament la conducta. És com el xat del cas de Pamplona. Encara que no hi siguis, el suport grupal fa que persisteixis en la conducta criminal. —Hi ha la percepció social que la violència sexual ha augmentat, especialment les violacions en grup. És cert o simplement es denuncien més i tenen més ressò mediàtic? —Ens és molt difícil de respondre a aquesta pregunta. Són delictes que presenten una xifra oculta importantíssima. És la diferència entre delictes denunciats i delictes que es cometen. S’estima que és del 80%. És a dir, fins ara n’han denunciat només el 20%. I ja teníem la dada que deia que hi ha una agressió sexual cada vuit hores. Jo sí que penso que hi ha hagut un increment de denúncies a conseqüència que la supervivent de Pamplona va fer aquella carta preguntant-se què hauria passat si no ho hagués denunciat. Crec que les dones fan un segon vot de confiança en les institucions i que precisament per això hem d’estar a l’altura. Diria que no han augmentat, més que res per unes dades del 2015 de l’Agència Europea de Drets Fonamentals que apuntaven que un 45% de les dones europees devia haver patit violència sexual o física. Ara assumim aquesta realitat i després del ‘Jo et crec’ i del ‘Explica-ho’ es treu l’estigma de víctima. Per mi és la gesta més important d’aquests darrers anys, que no faci vergonya dir que has estat una víctima. Normalment en un delicte hi ha la vergonya que pesa sobre els agressors, però paradoxalment en aquests delictes pesa sobre les víctimes. A més de la victimització per mitjà del delicte, en tens una per mitjà d’una sanció social com si no t’haguessis protegit bé ni haguessis fet tot allò que han dit a una dona que ha de fer per no ser violada. —Parlem dels feminicidis. Tenim una legislació pionera contra la violència masclista, però així i tot la xifra de dones assassinades és altíssima. A part de la qüestió estructural, què cal millorar? —Falten recursos perquè les dones puguin anar-se’n de casa seva com abans millor i que s’adaptin, sobretot en els casos en què hi ha menors. Cal pensar en la millor solució per a cada dona i cada situació. Falta que els jutjats no estiguin saturats i que els judicis ràpids realment puguin ser-ho. Falta també que tots els operadors jurídics i tots els qui atenem les víctimes tinguem nocions de les altres àrees (policíaca, mèdica, psicològica…). També cal reformar la llei perquè té mancances importants. Va ser una llei pionera quan es va aprovar, però jo crec que és compatible de criticar la llei i defensar-la. També cal repensar com és a escala pràctica l’estada als jutjats per una víctima: és un espai molt hostil, tancat, on se sent poc acompanyada, amb poc temps per a parlar amb l’advocat… Moltes vegades entren a declarar i no saben ni qui és qui a la sala. Això causa molta incertesa. Tampoc no tenim un índex d’ordres de protecció suficient per a protegir les dones, i això fa que desisteixin del procés. —Què falla en les ordres d’allunyament? —A Catalunya n’atorguen el 20%. De l’estat espanyol, és on menys en donen. Això moltes vegades fa que sigui el primer revés que rep la dona, que entén que no la creuen. Entén que, si no és mereixedora de protecció, per què ha de continuar amb el procediment? Moltes vegades no donen l’ordre i més endavant arriba la condemna. A més, solament l’ordre de protecció en si mateix no és prou i cal pensar en mecanismes com ara les polseres o mesures que fan que les dones tinguin una seguretat real. Moltes vegades no aconseguim presons provisionals per al problema principal i en canvi sí que n’aconseguim pel trencament de la mesura… —Un altre problema molt greu és la qüestió dels menors. Molts maltractadors conserven la custòdia dels fills. —S’ha de fer un canvi de xip. Moltes vegades demanem al dret respostes que són en altres ciències socials. Quan assumim que un maltractador no és un bon pare, és una cosa que ve de fora del dret, però que ha de tenir conseqüències jurídiques. Jo crec que al dret li costa molt d’escoltar aquestes altres ciències. Llavors, quan mirem les estatístiques i el nombre de menors assassinats a les mans dels seus pares, veiem que no són excepcions. Podem constatar que, per a fer mal a les mares, una via pels agressors és fer mal als nens. El Conveni d’Istanbul diu que els fills i les filles són víctimes directes de la violència masclista. Assimilen un grau de violència que els roba la infància. Pensar que una persona, de manera selectiva, pot dipositar la violència contra la dona però no contra els fills és irreal. És estudiadíssim que els agressors trien qui tenen per sota. Pensar que una persona, de manera selectiva, pot dipositar la violència contra la dona però no contra els fills és irreal —En quin sentit? —Moltes vegades comencen la violència contra els animals, per posar el llindar de tolerància. Després, passa a la dona i als fills. Aquests mecanismes inhibidors de la violència que tenim tots els éssers humans s’acaben neutralitzant. És la síndrome de la granota bullida: si tires una granota en aigua bullent, la granota en surt. Però si vas apujant la temperatura a poc a poc, la granota mor bullida. Això passa amb la violència. Els agressors no són persones que un dia, del no-res, claven una bufetada. Cuinen una situació de prou violència psíquica per a poder agredir algú i que no hi hagi conseqüències. A vegades es diu allò de ‘la violència psicològica és pitjor que la física’. Ja, però quan n’hi ha hagut de física, segur que també n’hi ha hagut de psicològica. És indestriable. ‘Un maltractador no és mai un bon pare’: els perills de créixer en una llar marcada per la violència masclista —Cal reformar la definició de feminicidi? La legislació només considera violència masclista els assassinats per part d’una parella o ex-parella. —Sempre serà un feminicidi. Els delictes tenen la part objectiva –la descripció d’uns fets– i la part subjectiva –la intencionalitat amb què es cometen. No tenim davant un delicte que necessiti una part subjectiva. Quan tu, en una societat tan masclista, assassines una dona pel fet de ser-ho, és intrínsec. El Conveni d’Istanbul diu que això no és qüestió de relacions de parella, perquè no és cosa de la manera com es relacionen homes i dones, sinó la construcció social en què es relacionen. El problema és la jerarquia social, no la manera en què es relaciona en concret una parella. L’experiència llatinoamericana en la tipificació d’aquest delicte ens n’ensenya. Moltes vegades jurídicament el nostre nord és el sud i hauríem d’estar més atentes a què fan les companyes a Llatinoamèrica. —Allà tot assassinat d’una dona és considerat un feminicidi? —Sí, hi ha diverses classificacions. De fet, n’és pionera la llei mexicana. Una de les redactores, Marcela Lagarde, quan la va presentar, va dir ‘He escrit el meu millor poema d’amor’. Crec que no hi ha cap descripció millor. Carla VallFoto: Adiva Koenigsberg

Summary: Carla Vall: ‘Quan parlem de violència sexual, parlem del fet que la teva parella et violi quan ets a casa’


L’Institut Ramon Llull apostarà per difondre el gran escriptor universal de la llengua catalana, Ramon Llull, en la Fira del Llibre de Frankfurt 2015, que se celebrarà del 14 al 18 d’octubre. Com l’any passat, el Llull es presentarà en un mateix estand, amb el departament de Cultura, l’Associació d’Editors en Llengua Catalana i l’Ajuntament de Barcelona. Segons el director del Llull, Àlex Susanna, el lema de l’aplec literari, com l’any passat, serà: ‘Catalonia land of books, Barcelona capital of publiching’ (Catalunya país de llibres, Barcelona capital de l’edició). Susanna ha explicat: ‘L’any passat anar junts ens va donar molta visibilitat i una imatge d’unitat i de força. I vam tenir una gran afluència de visites, que enguany ja hem superat, perquè en tenim 120. Això ens confirma l’interès.’ ‘Dedicar l’estand i els màxims esforços a difondre la figura de Ramon Llull també és una manera d’escalfar motors de cara a l’inici de l’Any Llull, que s’esdevindrà a finals de novembre. La voluntat és aconseguir el màxim nombre de traduccions noves i reedicions. Llull és un dels autors més traduïts de la literatura catalana, però cal tornar a posar a les llibreries de tot arreu els seus llibres. I en aquest sentit, apostem pel ‘Llibre d’amic e amat’ com a carta de presentació del pensador. En aquest sentit, s’ha editat un opuscle en anglès elaborat per Enric Soler, amb cites dels principals estudiosos i una relació de traduccions significatives que ja són fetes. L’objectiu: aconseguir la màxima difusió.’ L’Any Llull, ha recordat Àlex Susanna, s’iniciarà a Palma de Mallorca el 25 de novembre amb una inauguració al Consulat de Mar, amb la màxima representació institucional tant per part del govern de les Illes Balears com del govern de Catalunya. Del 25 al 27 de novembre es farà un primer congrés internacional a Palma i es tancarà amb un concert de Jordi Savall a l’església de Sant Francesc, el mateix dia 27. L’endemà, el dia 28, a l’església del Pi de Barcelona, Savall repetirà el concert dedicat a Llull i dilluns dia 30 de novembre és la data en què es farà l’acte institucional al Palau de la Generalitat amb una actuació del baríton menorquí Joan Pons, amb tres poemes de Llull musicats pel compositor Antoni Parera Font. Susanna ha explicat: ‘Són dos actes plens de simetria. I de cara a l’any vinent, la coordinació i la suma d’esforços de tots dos governs serà màxima a l’entorn a l’Any Llull. Penseu que aquesta participació és el primer acord que hem establert amb el govern balear, que ja ha sol·licitat el reingrés a l’Institut Ramon Llull. Hi ha hagut visites creuades per part dels consellers de cultura, cartes entre els presidents i penso que de cara a primers de l’any que ve es formalitzarà l’ingrés.’ I les negociacions amb el govern del País Valencià? Segons Susanna, no s’han iniciat les converses encara, tot i que ja no es qüestiona que compartim una llengua, una cultura i una literatura. I ha assegurat que no hi ha cap projecte més idoni que l’Any Llull per col·laborar tots plegats. Per això creu que el govern valencià se sumarà als actes de celebració de l’Any Llull. També adverteix que cal considerar diferent el cas del País Valencià, que no ha estat mai fundador del Llull, com el balear. Però també ha recordat que hi ha diferents actes en els quals ja col·laboren, com ara unes jornades didàctiques de la llengua catalana que se celebraran a Vinaròs i Morella, en col·laboració amb la Xarxa Vives d’universitats i l’Acadèmia Valenciana de la Llengua. Traduccions de tardor i festival literari a Toronto Àlex Susanna, director del Llull, i Josep Anton Fernández, responsable de les àrees de literatura i pensament i de llengua i universitats, han parlat també de la collita de traduccions de la tardor. S’hi compten: ‘L’altra’ de Marta Rojals a l’italià, ‘El jardí dels set crepuscles’ de Miquel de Palol al francès en un sol volum, els contes de Mercè Rodoreda ‘Quanta, quanta guerra’ a l’anglès. I també a l’anglès es traduirà ‘Vida privada’ de Josep Maria de Sagarra i ‘Els nois’ de Toni Sala (amb crítiques boníssimes). ‘Incerta glòria’ de Joan Sales es traduïrà a l’alemany, ‘Desig de xocolata’ de Care Santos al suec, i ‘Vals’ de Francesc Trabal al neerlandès. També s’ha recordat que l’escriptora Marina Espasa es troba fent una estada literària a la residència Leding House de Nova York. A més, l’Institut Ramon Llull, continuant amb l’objectiu de posar el focus en esdeveniments internacionals, del 22 d’octubre a l’1 de novembre participarà en l’Internacional Festival of Authors de Toronto. Àlex Susanna ha explicat que s’aposta per Toronto seguint l’estela del fet més rellevant del 2014 en l’àmbit de la traducció, que la segona llengua en nombre de traduccions del català després de l’espanyol va ser l’anglès. Era un objectiu molts anys cobejat, per això, ara cal continuar treballant perquè el mercat editorial anglosaxó sigui receptiu davant la literatura catalana. A Toronto hi viatjaran vuit autors, que tenen obra traduïda a l’anglès, parlen anglès i tenen interlocutors (perquè la majoria d’actes es basen en diàlegs): Anna Aguilar-Amat, Flavia Company, Marc Pastor, Jordi Puntí, Toni Sala, Martí Sales, Francesc Serés i Teresa Solana. Àlex Susanna també ha anunciat que de cara al 2016 l’aposta es farà cap al mercat polonès, bon receptor de literatura catalana en els darrers anys. El Llull participarà en la Fira Internacional del Llibre de Varsòvia, on la cultura catalana en serà la convidada juntament amb la ciutat de Barcelona.

Summary: Internacionalitzar Ramon Llull, el gran autor de les lletres catalanes


La Conselleria de Salut ha recomanat als ciutadans que aquest estiu facin una ‘dieta digital’ allunyats dels dispositius electrònics per afavorir el descans durant les vacances i cultivar comportaments més saludables, com fer esport a l’aire lliure, menjar més fruites i hortalisses i fer un ús més adequat de la tecnologia. Els beneficis de la desconnexió digital es poden notar encara que només es deixin de banda els dispositius intel·ligents durant una part del dia i així poder aprofitar si la resta de l’any s’ha estat contínuament connectat a Internet i pendent del telèfon mòbil, segons ha informat la Conselleria aquest dijous en un comunicat. La ‘dieta’ pot aportar una millor percepció de l’autocontrol, gestionar millor el temps, descansar mentalment de l’excés d’estímuls, relacionar-se més intensament i sense interferències amb la família i els amics i disposar de més temps per llegir, pensar o no fer res. Les estratègies que s’aconsellen van des d’apagar el telèfon o deixar-lo en una altra habitació durant una part del dia a elegir espais lliures de dispositius a casa o a la feina on no hi hagi interferència amb altres activitats i amb les relacions personals i es recomana posar els mòbils a la taula mentre es menja o s’està al cotxe. Per aconseguir una desconnexió digital satisfactòria s’han de desactivar les notificacions automàtiques en tots els dispositius, posar el despertador en comptes de tenir el mòbil al costat del llit i tenir un nombre d’emergència per si de cas truquen familiars o personal de la feina, fet que podrà ajudar amb els problemes associats a l’ús de dispositius intel·ligents com la falta d’hores de descans i les distraccions associades al seu ús.

Summary: Salut recomana de fer una ‘dieta digital’ durant les vacances per desconnectar


Catalunya Sí que es Pot s’ha de reunir avui per acabar de decidir què votarà demà sobre la llei del referèndum. Serà una reunió ‘tensa’, segons paraules del diputat Joan Josep Nuet, perquè les posicions dels tres partits de CSQP –Podem, Iniciativa i EUiA– són força allunyades entre si. Molt allunyades, de fet, i divideixen la coalició en dues grans meitats. Els partits, separadament, ja s’han anat reunint per fixar la posició. Ara toca acordar la posició dins la coalició. Descarten de votar contra la llei del referèndum Dels onze diputats de CSQP, n’hi ha cinc que ja han declarat que no veurien amb bons ulls de votar contra la llei del referèndum. Són partidaris d’abstenir-se o votar-hi a favor. Són el diputat d’EUiA, Joan Josep Nuet, i els diputats de Podem: Albano-Dante Fachin, Àngels Martínez, Joan Giner i Jèssica Albiach. Nuet va dir aquest cap de setmana a Catalunya Ràdio que el seu grup hauria d’emetre un sol vot, i va afegir: ‘De cap de les maneres no pot anar contra el sentiment general del poble de Catalunya, que vol el referèndum.’ Admetia que la reunió d’avui seria tensa perquè hi ha ‘sensibilitats diferents’. Pel que fa a Podem, la setmana passada va descartar de votar contra la llei del referèndum. És previst que el Consell Ciutadà es reuneixi aquesta tarda per confirmar aquesta decisió, quan ja s’hagi fet la reunió de CSQP. Segons Fachin, Podem decidirà, independentment del que digui CSQP. I el dubte és si optaran per l’abstenció o el vot afirmatiu. Votar a favor Que l’abstenció es convertís en vot afirmatiu dependria entre més raons del fet que s’acceptessin canvis en la llei del referèndum. Ho explicava el diputat de Podem Joan Giner en el seu bloc personal, en un apunt titulat ‘Mà estesa’: ‘Crec que, després dels debats on la militància de Podem vam decidir participar l’1-O, és raonable –des de les diferències clares que tenim amb les proposants– que treballem per poder votar a favor de la llei de referèndum al parlament. I per fer aquest treball són condició necessària els ponts i espais de diàleg. Cal portar la llei al parlament i obrir període d’esmenes per trobar punts en comú. És una llàstima que al debat entre els partits impulsors ni tan sols es plantegi això, sinó que fins i tot s’estigui discutint no portar-la al parlament. Sincerament, no mirar cap a enfora no sembla la millor estratègia per a maximitzar les forces, i sembla que algunes forces han perdut la voluntat de sumar. Reflexionem-hi.’ La CUP i membres de Podem havien conversat sobre la possibilitat que la CUP fes de pont a l’hora de parlar de canvis a la llei, i permetre el vot afirmatiu de Podem. Fonts de la CUP han dit a VilaWeb que de moment no han rebut propostes per part de Podem. Un altre que es va obrir a votar que sí va ser Fachin, però no va acabar de concretar en canvi de què podria fer-ho. Sí que va insinuar-ho: ‘No ens molesta el caràcter vinculant ni el neguem, però difícilment estem en un context de normalitat en el qual hi pugui haver un referèndum vinculant’, va dir. La llei, en canvi, deixa clar que el referèndum és vinculant. Contra la llei del referèndum El partit més bel·ligerant amb la llei del referèndum és ICV, que té quatre diputats dins CSQP (Joan Coscubiela, Marta Ribas, Marc Vidal i Hortènsia Grau). A l’agost, Fachin va acusar ICV de practicar un boicot actiu al referèndum. I en aquest grup Joan Coscubiela porta la veu cantant i contrària. Una veu dura, aspra i contundent. Dilluns mateix, en declaracions al programa ‘Al rojo vivo’ de la Sexta, Coscubiela va arribar a dir: ‘La llei del referèndum pot acabar en un procés de degradació democràtica del parlament.’ Paraules molt dures del diputat d’ICV. L’independent Lluís Rabell també sembla molt decantat cap a una posició ben contrària al referèndum. Finalment, hi ha la independent Gemma Lienas, escriptora, que havia estat a l’òrbita del PSC i que no s’ha pronunciat clarament en cap sentit. Vot de consens o vot dividit Joan Josep Nuet va demanar aquest cap de setmana passat que CSQP tingués un vot únic. Un vot únic que només podria ser l’abstenció. ICV hauria de rebaixar la seva bel·ligerància. I Joan Giner, les ganes de votar sí. L’abstenció podria ser la solució si es pretén de no dividir el vot, perquè a hores d’ara sembla difícil que Joan Coscubiela, per exemple, voti a favor de la llei. I també sembla molt difícil que Nuet hi voti en contra. Si no hi ha consens, CSQP es dividirà en dos blocs a causa de la llei del referèndum.

Summary: La llei del referèndum divideix Catalunya Sí que es Pot en dos grans blocs


La batllessa de Barcelona, Ada Colau, i el president del grup municipal del PSC, Jaume Collboni, han arribat a un pacte per al cartipàs de l’ajuntament, que han anomenat ‘Acord d’Esquerres per al Govern’. Barcelona en Comú (BComú) i PSC han trigat gairebé un mes a arribar a un pacte, que han presentat a la Galeria Gòtica de la casa de la ciutat. El govern tindrà sis tinences de batllia: Jaume Collboni (PSC) serà primer tinent batlle d’Economia, Treball, Competitivitat i Hisenda; Janet Sanz (BComú) serà la segona i es farà càrrec de les àrees d’Ecologia, Urbanisme, Infrastructures i Mobilitat; la tercera serà Laia Bonet (PSC) i s’ocuparà de l’Agenda 2030, Transició Digital, Esports i Coordinació Territorial i Metropolitana; Laura Pérez (BComú) serà la quarta tinenta de Drets Socials i Feminisme; Albert Batlle (PSC) serà el cinquè tinent, de Prevenció i Seguretat; i Joan Subirats (BComú) serà el tinent de Cultura, Educació i Ciència. Els deu regidors de districtes seran els següents: Ciutat Vella – Jordi Rabassa (BComú) Eixample – Jordi Martí (BComú) Gràcia – Eloi Badia (BComú) Horta-Guinardó – Rosa Alarcón (PSC) Les Corts – Xavier Marcè (PSC) Nou Barris – Marga Marí-Klose (PSC) Sant Andreu – Lucía Martín (BComú) Sant Martí – David Escudé (PSC) Sants-Montjuïc – Marc Serra (BComú) Sarrià – Sant Gervasi – Albert Batlle (PSC) Vegeu ací la presentació de l’acord: El PSC va donar suport a la investidura d’Ada Colau com a batllessa el 15 de juny amb el compromís de negociar un govern de coalició. Les negociacions han estat lentes i l’acord es presenta cinc dies abans del ple d’aprovació del cartipàs, pendent que el ratifiquin les bases de BComú, com estableix el reglament d’aquesta formació.

Summary: Colau i Collboni presenten el repartiment de càrrecs del govern de Barcelona


Itziar González (1967), arquitecta i urbanista, presenta aquests dies la gran remodelació de la Rambla que ha proposat a l’Ajuntament de Barcelona. Calcula que al cap de sis anys deurà estar acabada. En aquesta entrevista González comenta els aspectes concrets de la remodelació, l’ampliació de voreres als nous espais d’estada, però també de narcopisos, dels candidats a la batllia de Barcelona o dels presos polítics. Itziar també avança que, després d’haver viscut a Ciutat Vella d’ençà que tenia divuit anys, ara ha resolt de canviar d’aires i anar-se’n a París. D’ara endavant viurà entre la capital francesa i la catalana. —En la remodelació de la Rambla com ha de ser el passeig central? —Nosaltres ampliem el passeig central i les voreres. Pensa que hi ha llocs, com al costat de l’església de Betlem, on la vorera fa noranta cm. Una persona amb cadira de rodes o carregada no hi passa. El passeig central s’amplia perquè els escocells dels arbres siguin més amples. La terra al voltant de l’arbre tindrà més base. Un metre a banda i banda. Més pluja per a ells i més espai de passeig per a la gent. —On hi haurà les terrasses? —En ampliar la vorera central, sota els arbres hi haurà molt espai i és allà on posem els quioscs, les terrasses i els espais d’estada. El passeig central estarà lliure. —Els cotxes? —Un únic carril per al viari de pujada i un altre de baixada. Tres metres i mig d’ample. En el costat del raval ara n’hi ha dos i en alguns punts tres! El projecte procura de tenir una vorera per als vianants de tres metres, si més no. I en alguns trams l’espai alliberat ens permet de posar un altre carril de càrrega i descàrrega de mercaderies, aturada de taxis o aparcaments per a persones amb diversitat funcional. I també tots els contenidors de brossa i reciclatge que calien al Raval i al Gòtic i que els situem a la Rambla perquè hi ha espai. —La Rambla s’allarga? —L’allarguem cap amunt de manera que ara s’hi podrà arribar pel carrer Pelai. I també per baix, de Santa Mònica fins a Colom i arribarà al mar. Guanyem un gran espai verd davant les Drassanes, que es convertirà en un equipament que afrontarà la Rambla i reforçarà encara més el seu caràcter cultural. —Podrem seure-hi sense haver de consumir? —Aquesta és la idea! En aquest espai entre els arbres en generarem d’estada amb bancs i cadires, sota l’ombra. Però hem de ser conscients del fenomen actual de la cuina de carrer: Gent que compra menjar preparat i per emportar-se i se’l menja al carrer o assegut als bancs i cadires que troba. Nosaltres proposem d’estudiar-ho i mirar d’evitar-ho. —Avui a la Rambla viuen quaranta-vuit veïns. L’objectiu final és que n’hi hagi dos-cents? —L’objectiu final de la proposta és que recuperem la funció social de l’habitatge també en un lloc tan turístic i ‘car’ com ara la Rambla. Hi ha edificis que s’han transformat en grans magatzems i de moment és difícil d’imaginar que es tornin a convertir en habitatges. Uns altres són hotels, teatres o edificis administratius o institucionals. Però, quant als que encara mantenen l’estructura de pisos i que són buits i a l’espera de comprador o a l’espera d’un canvi polític que els permeti de tornar a fer Airbnb, nosaltres proposem mesures urbanístiques que volen ser vies constructives perquè l’operador privat també contribueixi a l’interès general a partir de la idea de retorn social. —Què voleu dir? —Els barcelonins, amb el seu ajuntament, farem una inversió i millorarem l’espai públic i, per tant, cal garantir que, després d’aquesta millora, les plusvàlues del privat retornin a la societat. I aquí s’obre un camp que els partits polítics i els qui liderin el projecte hauran de concretar. Perquè tenim un problema. Els caps de setmana tres-centes mil persones al dia omplen Ciutat Vella, especialment la Rambla. Però es buiden les cases. Hi ha un fenomen d’erosió física del lloc i de desertització dels habitatges. Per tant, no en tenim control social. Arribarà un moment que en el centre i cor del país tindrem un espai on la impunitat serà absoluta. Si no tens cap veí que et critica això o allò altre, qui se n’assabenta? Si roben un turista, qui ho sap? Si hi ha escenes degradants, qui les veu? Per tant, és fonamental que tots veiem que hi ha d’haver una estratègia de repoblament de la Rambla. Hem de repoblar la Rambla. Com ho fem? Qui la repobla? Han de ser veïns de tota la vida? Poden ser estudiants? Ho haurem de debatre i posar-nos tots a fer-ho possible. —De tot el projecte, quin és el però? —Ara penso en la Mònica, que ha estat molts anys a peu del carrer, a la Rambla, una ocellaire. Passa que els ocellaires eren essencialment ramblers. I el seu negoci, vendre ocells a la via pública, el van declarar il·legal i han hagut de reconvertir-se. Els ocellaires tenen aquest dolor: s’hi han estat tota la vida, se senten ramblers i perdre aquell lloc els dol. L’administració els va oferir de reconvertir-se en una altra activitat, però potser és massa vinculada al turisme, i ara és la ciutadania que és molt crítica amb això. El quilòmetre zero tenia com a element invariant el Pla Especial de la Rambla del 2014, que fixa la desaparició d’aquest ofici tal com el nombre màxim de quioscs, l’emplaçament, on es poden posar terrasses, etc. Per això no hi hem pogut intervenir. —Quan s’haurà acabat la remodelació de la Rambla? —Al cap de sis o set anys hauria de ser feta. Però les polítiques per a rescatar habitatge o programes culturals s’haurien de fer ara mateix! —Passem a un tema candent. Narcopisos. Per què n’hi ha? —Comencen amb aquest procés de desertització de veïns dels barris del centre. Aquest és l’origen. Pisos buits que s’omplen de punts de venda. Perquè, si poses tota una ciutat a especialitzar-se a atendre allò que demana el visitant, serà clar que, allò que fa les polítiques de cap a on va la ciutat serà la demanda del visitant. I què demana el visitant? Alguns cultura, però cada cop més demanen oci, gresca i també consum de drogues i alcohol. La demanada determina l’oferta. —Creia que els narcopisos també eren part d’una estratègia per a fer fora veïns. Has comprat un edifici amb veïns i els vols buidar i revendre’l? Posa-hi narcopisos. La gent se n’anirà. I ja tens l’edifici buit —La meva experiència, i fa trenta anys que visc a Ciutat Vella, és que, quan governa algú d’esquerres que en l’exercici de la seva responsabilitat de govern perjudica o atura alguns interessos econòmics concrets, rep una mena de boicot que consisteix a orquestrar l’augment de fenòmens que generen alarma social i ressò mediàtic. Quan jo era regidora i vaig limitar la possibilitat de fer hotels i vaig regular apartaments turístics, a banda les conseqüències personals, se’m van omplir els carrers de manera clarament intencionada de nous traficants de venda de droga. Traficants i punts que abans no hi eren, i ben visibles, per a alertar els veïns. I al seu torn es van revoltar contra mi. I també va haver-hi tot un desplegament de dones exercint la prostitució sota control de màfies que es van disposar al llarg de la Rambla i el mercat de la Boqueria. —I amb els narcopisos d’ara és una cosa semblant? —Jo crec que sí. Sincerament. Les decisions fermes de Gala Pin i Janet Sanz d’aturar alguns interessos hotelers al Raval, les paguen cares. I realment crec que hi ha una construcció de relat alarmista i que es despleguen d’una manera molt vistosa. I és veritat que veig que es degraden algunes altres coses que s’havia aconseguit tenir controlades. —Manuel Valls es presenta. Ernest Maragall es presenta. Ada Colau es presenta. Es presenta Itziar González? —No! Què dius ara? Jo ja vaig fer una vegada de política institucional. I vaig veure que allò que calia fer no es podia fer només des de dins. S’ha de fer amb una mena d’aliança entre la ciutadania i l’administració pública. I amb un paper més secundari dels representants polítics. Vaig intuir que, si l’administració i la ciutadania comencen a entendre’s bé, i això hem fet a la Rambla, aleshores sols ells dos poden fer una mena de contracte-programa, que els polítics haurien de signar. —Passem a les municipals de maig, els candidat forts hi són. Manuel Valls. —Manuel Valls et sembla fort? En quin sentit? —Pel càrrec que tenia. A la cursa electoral hi ha un primer ministre. —Crec que arriba una mica desgastat. Tenir una vida política anterior sovint desgasta la teva imatge. No el veig tan fort. —Ernest Maragall? —Va ser un dels principals dissenyadors de l’administració democràtica municipal. És lògic que hi vulgui ser. Passa que no sé és si no es trobarà que aquell ajuntament que va ajudar a bastir als anys vuitanta i la seva estructura política-administrativa és ara part del problema a l’hora de generar la transformació amb lideratge ciutadà que necessita Barcelona. Ens cal innovació en el paradigma de la manera com hem de governar i com la ciutadania té accés als espais de decisió. —Com valoreu els quatre anys d’Ada Colau? —No sé si és bo de fer la pregunta així i de reduir la tasca de tot el govern i tota l’administració a una sola persona. Reforça la visió d’un poder jeràrquic i una estructura piramidal. Són quatre anys d’una ciutat amb grans contradiccions, amb una administració que, del meu punt de vista, s’ha de repensar i obrir un debat administratiu i ciutadà encara més intens. En parlava fa unes setmanes amb els treballadors dels serveis socials bàsics i trobava que els qui són a l’administració, en primera línia, havien de fer ells mateixos el disseny de la manera com volen treballar d’ara endavant. —La situació dels presos, com la veieu? —Que algú deixi de ser lliure és una cosa molt greu. Per tant, crec que la societat catalana s’enfronta al fet que els representants polítics han hagut de donar no únicament la cara, sinó també el cos a causa de les accions que varen fer com a representants polítics. Tal com em diuen els qui els han pogut visitar a la presó, se senten convençuts d’allò que han fet i demanen a la gent que perseverin en les seves reivindicacions polítiques. Això demostra que la presó existeix si la ment s’atura un cop pres. Però ells continuen fent un procés teòric, reflexiu i polític que dóna eines a tots nosaltres per a desbordar aquesta situació de falta de democràcia i de violència institucional. —Un ocellet em diu que us en aneu a París. —Sí. Sóc a punt d’anar-me’n a viure a París. De fet, estaré entre París i Barcelona. Crec que en aquest moment anar a viure a una gran metròpolis em pot aportar la distància que necessito per a continuar reflexionant sobre la manera com rescatar les nostres ciutats de les dinàmiques econòmiques i mediambientals actuals, tan devastadores. Perseverar i continuar lluitant per la utopia de moltes revoltes micropolítiques a tot el món.

Summary: Itziar González: ‘Hem de repoblar la Rambla’


Aquest dilluns, 19 de juny, arribarà a les llibreries la novel·la del britànic Jonathan Lee (1981) El gran salt, que Edicions del Periscopi publica en una traducció de Ferran Ràfols Gesa i amb un pròleg de Mattew Tree. Lee és un jove escriptor i editor considerat una de les noves veus de la literatura britànica. El gran salt és la seva darrera novel·la i la primera que se li tradueix al català. L’argument: el setembre de 1984 un home s’allotja al Grand Hotel de Brighton amb un objectiu clar: posar una bomba per a matar Margaret Thatcher durant la convenció anual del Partit Conservador. La història farà confluir la vida d’en Moose, ex-atleta retirat i actual director general de l’hotel, i la de la seva filla Freya, una adolescent que es demana què fer amb la seva vida després d’acabar l’institut, amb la d’en Dan, un jove de l’IRA expert en explosius. Llegiu-ne un fragment. L’editor de Periscopi, Aniol Rafel, parla de la novel·la i del seu autor: ‘Fa deu anys (l’any 2007), tot just començava a fer els primers passos al sector editorial i vaig tenir la sort de poder entrar com a estudiant en pràctiques a Libros del Asteroide. Allà vaig aprendre de primera mà moltes de les coses que posteriorment han fet que Periscopi sigui el que és: una editorial que valora i cuida el contingut, que té cura d’un catàleg que vol que sigui coherent i que procura fer arribar la bona literatura a un nombre creixent de lectors que saben què poden esperar del que els oferim. En Luis Solano va ser una de les persones que em van assessorar i donar un cop de mà quan, al cap d’uns anys, estava desenvolupant el projecte del que acabaria essent l’editorial. Així que quan, poc després de saber que coincidiríem publicant L’acusació de Bandi, em va recomanar que llegís un manuscrit que acabava de contractar i que creia que feia molt per Periscopi, no vaig tardar a aconseguir-lo ni, a continuació, donar-li la raó: El gran salt, de Jonathan Lee, és una novel·la elegant, amb un punt sorneguer, que, des d’una contemporaneïtat desacomplexada, ens transporta a l’Anglaterra dels vuitanta, amb el conflicte irlandès de fons. Lee no cau en una simple recreació històrica, sinó que ens ofereix una novel·la de personatges a través dels quals fa una reflexió sobre la identitat des d’un punt de vista polític i nacional i, sobretot, des d’un vessant humà.’ ‘El gran salt recrea un atemptat històric, la bomba que l’IRA va col·locar al Grand Hotel, de Brighton, amb l’objectiu de matar Margaret Thatcher. Tal com explica Matthew Tree al pròleg que acompanya la novel·la, és un d’aquells fets que marquen la vida d’un país. Encertadament, Lee no pretén recrear personatges històrics, sinó que crea personatges ficticis i els col·loca al lloc i el moment en què succeeixen els fets, de manera que el que podem llegir és, sobretot, una novel·la de personatges, on les relacions entre pares i fills, la quotidianitat i les frustracions del dia a dia ens permeten de posar-nos a la seva pell. I és de la mà d’aquests personatges tan humans, magistralment dibuixats, que ens submergim en els efectes que el conflicte va generar, tant a irlandesos com a anglesos, a persones concretes com podrien haver estat en Dan, la Freya i en Moose. Perquè, un cop ha començat el salt, el compte enrere ja no es pot aturar.’

Summary: Avançament editorial: ‘El gran salt’ de Jonathan Lee


Brussel·les proposa de pagar sis mil euros als estats membre per cada refugiat o migrant provinent d’un centre de desembarcament establert a la Unió Europea que acullin voluntàriament al seu territori. La Comissió Europea ha informat que proporcionarà ‘suport financer’ als estats membres que acceptin refugiats o immigrants desembarcats a les costes de la UE. Es compromet a pagar 6.000 euros per cada persona reubicada als països europeus que voluntàriament acceptin demandants d’asil que arribin en un futur. Ha detallat que en els centres de desembarcament, hi aniran els qui desembarquin a la Unió Europea i serviran per a ‘distingir entre els qui que necessiten protecció internacional i els immigrants irregulars’. Brussel·les també s’ofereix a finançar ‘la infrastructura i els costs operacionals’ dels centres de persones salvades a la Mediterrània. Els ambaixadors d’estats membre de la UE discutiran demà la proposta de la Comissió sobre els centres controlats dins de la UE i ‘les plataformes de desembarcament’ de fora d’Europa. Per als camps externs, es reuniran també amb l’Organització Mundial per a les Migracions (OIM) i l’agència de les Nacions Unides per als Refugiats (ACNUR).

Summary: Brussel·les proposa de pagar sis mil euros per cada refugiat o immigrant acollit a Europa


L’Associació de Municipis per la Independència (AMI) ha acordat convertir la resolució del parlament que demana l’abolició de la monarquia en una moció perquè els plens dels ajuntaments catalans també se sumin a aquesta petició. Ho ha anunciat el president de l’entitat, Jose Maria Cervera, després del Comitè Executiu de l’AMI que s’ha celebrat Sant Celoni. Cervera també ha explicat que duran a terme una executiva conjunta amb l’Associació Catalana de Muncipis (ACM) per mostrar la ‘unitat’ del món municipalista per tirar endavant la república. A banda, ha reconegut que no descarten que en algun moment l’entitat hagi d’exiliar-se a la Catalunya Nord o Andorra tenint en compte ‘com s’està comportant la justícia espanyola’. Josep Maria Cervera ha explicat que l’objectiu de la moció que l’AMI vol fer arribar als ajuntaments catalans és ‘denunciar el fet antidemocràtic d’aquesta monarquia anacrònica i la necessitat d’abolir-la’. Cervera ha explicat que el text serà una adaptació de la resolució que el parlament va aprovar el passat 11 d’octubre que a banda de demanar la supressió de la monarquia també condemnava el posicionament del Rei Felip VI i la seva intervenció en el conflicte català. La reunió del Comitè Executiu de l’AMI també ha servit per acordar celebrar una executiva conjunta amb l’ACM per convocar una jornada del món municipalista. ‘Volem trobar-nos tots els alcaldes i posar en comú tot el que sentim’, ha comentat Cervera, que ha indicat que la voluntat de l’ens és ‘refermar la il·lusió i la força del món municipalista per tirar endavant la república i mostrar un posicionament unitari, que no vol dir uniforme’. El màxim responsable de l’AMI ha reconegut que el darrer any ha estat molt dur per l’entitat i els seus membres, i s’ha referit a ‘l’embat judicial’ que han hagut d’afrontar i que encara segueix obert. ‘Aquesta setmana havíem de tenir les primeres sentències del TSJC sobre les quotes a l’AMI’, ha recordat el president, que ha dit que per ara no en tenen cap notícia. El que sí que els consta, ha assenyalat Cervera, és que, darrerament, diversos batlles, sobretot del Baix Llobregat i també el de Mongat, han estat citats a declarar per l’1-O. ‘Hem d’esperar i estar atents per veure si això es repeteix arreu del territori’, ha considerat. També ha lamentat que la petició que l’entitat va fer perquè s’arxivessin les investigacions contra els batlles que van donar suport a l’1-O ja hagi obtingut una primera resposta negativa per part d’un fiscal de Palafurgell. ‘Estem determinats a fer valdre ala nostra legalitat i estem convençuts que la nostra acció en cap cas és punible’, ha sentenciat. Cervera ha assegurat que el pròxim 6 de novembre, tant l’executiva de l’AMI com la de l’ACM, acompanyaran l’ex-presidenta de l’ens Neus Lloveras i el conseller Miquel Buch a declarar. ‘Van encapçalar les nostres entitats i tot el que van fer va ser amb tota la nostra complicitat, per això sempre estarem al seu constat’, ha remarcat.

Summary: L’AMI impulsa una moció perquè els plens dels ajuntaments catalans demanin l’abolició de la monarquia espanyola


VerdCel ha emprès aquests dies una campanya de microfinançament per a pagar l’edició del CD i DVD de l’espectacle ‘Del cor a les mans‘, dedicat a Ovidi Montllor, ara que fa vint anys que es va morir. Dins aquesta campanya, que es tanca el 22 de desembre, el projecte multidisciplinari impulsat per Alfons Olmo proposa algunes accions complementàries com ara l’estrena en exclusiva a VilaWeb, avui, de la cançó ‘Història d’un amic‘, que formarà part del disc. VerdCel explica així l’origen de la peça: ‘A l’espectacle enregistrat en directe el 12 de setembre per al disc hi ha tot d’objectes i conceptes idea que van eixint. En aquest cas és un conjunt de peces agençades: he ajuntat “Història d’un amic”, una versió lliure de “El desesperat” i una de la mateixa cançó més fidel a l’original i teatralitzada.’ Quant al concepte implícit en la cançó, ‘va lligat al tema de la consciència de classe, de classe treballadora, de proletariat, de l’Ovidi, envers la vocació: allò de “voler el pa sencer” significa exigir educació i cultura en igualtat d’oportunitats.’ A ‘Història d’un amic’, doncs, Alfons Olmo enumera alguns dels molts oficis que en el decurs de la vida Ovidi Montllor no va deixar de fer, combinant-los tots, però sempre veient molt clares les seves vocacions (artista, cantant, pallasso).

Summary: VerdCel estrena a VilaWeb el vídeo ‘Història d’un amic’, inclòs en un nou CD-DVD de tribut a Ovidi Montllor


El ministre d’Afers Estrangers espanyol, Josep Borrell, ha afirmat que té previst de presentar una denúncia formal contra el Regne Unit per la confiscació d’un petrolier iranià que volia dur petroli a Síria. El conflicte sorgeix pel fet que l’estat espanyol considera que la mar que hi ha al voltant de Gibraltar forma part de les seves aigües internacionals. En canvi, els britànics consideren que són seves. Al tractat d’Utrecht no s’especificava si en la cessió s’incloïen les aigües que teòricament pertocarien als britànics per proximitat o només s’hi incloïa el penyal. El Regne Unit diu que les autoritats britàniques van informar Espanya que el vaixell era a punt de ser detingut per Royal Marines i que tota l’operació va ser vigilada per un vaixell de patrulla de la Guàrdia Civil. Borrell, en canvi, diu que els marines no eren sota comandament de la policia de Gibraltar, ans actuaven sota ordre dels Estats Units. Diu que s’estudien ‘les circumstàncies i la repercussió en la sobirania espanyola’. Gibraltar deté un petrolier que tenia la intenció de portar cru a Síria tot i les sancions de la UE Es considera que el petrolier traslladava una càrrega de cru que es dirigia a un port de Síria i, doncs, que incomplia les sancions que havia imposat la Unió Europea. La confiscació del vaixell ha suscitat una situació diplomàtica delicada per al Regne Unit, perquè s’esforça a mantenir bones relacions amb l’Iran. L’ambaixador britànic a Teheran va ser convocat al Ministeri d’Afers Estrangers.

Summary: Un estirabot de Borrell desencadena ara una crisi d’Espanya amb el Regne Unit


‘Les mostres espontànies de condol a les Rambles per part de la ciutadania, la seva retirada en el moment just i les manifestacions pacífiques en defensa de la pau demostren que som una societat madura, perquè reaccionem pacíficament en front d’una desgràcia que considerem injusta’, diu el psicòleg expert en gestió del dol, Ricard Díaz, que analitza com ha reaccionat Catalunya als atemptats terroristes del 17-A. Tot i això, també hi deixa anar una crítica punyent: ‘Hem fet molt bé la coreografia, les manifestacions públiques de després dels atemptats, però no hem anat més enllà, no hem arribat al fons de la qüestió. No s’han fet passos per a treballar la idea de “l’altre”, la cultura de la pau i el tabú de la mort a escoles, centres de treball o centres cívics’, assegura el psicòleg, el qual tracta algunes de les víctimes de l’atac d’ara fa un any. Les guerres, els desastres naturals, els atemptats, generen traumes col·lectius que marquen i defineixen una societat. Les desgràcies que acumula i la manera com s’hi enfronta permeten d’entendre-la. Ara fa un any els atemptats terroristes de Barcelona i Cambrils van colpir Catalunya, que ha hagut de fer-hi front, preguntar-se’n el perquè i reaccionar a les morts que hi van deixar. Catalunya i l’estat espanyol, a diferència de gran part dels països occidentals, han viscut una història molt recent de violència amb els atemptats d’ETA. ‘Aquí, la mort violenta no ens és aliena. I qualsevol mort violenta genera un odi que cal que aprenguem a canalitzar, gestionar i reconvertir. El camí és anar cap a l’agermanament i no atiar el conflicte’, diu Díaz. Les dificultats per a superar les morts violentes, si no es gestionen adequadament, es fa palès en la guerra del 1936-1939, de la qual tant la societat catalana com l’espanyola encara arrosseguen la ferida. Evidentment, els atemptats de l’any passat no van involucrar tanta gent ni es van perllongar en el temps, però també exigeixen un període de dol per a abordar la ràbia i, com apunten els experts, atacar-ne les causes. Precisament, per il·lustrar-ho, la psicòloga clínica i coautora del primer i únic estudi fet a l’estat espanyol sobre el trauma i la seva transmissió, Anna Miñarro, subratlla les dificultats que hi ha, encara avui, per a parlar del franquisme i fer realitat la reparació de les seves víctimes. Amb això critica fortament els qui argumenten que ‘no s’ha de remoure el passat’: ‘Cal parlar dels fets dolorosos que afecten una societat. La memòria activa preserva la salut mental individual i col·lectiva. El silenci, en canvi, només fa que el trauma resti, per tot allò que no s’ha dit ni treballat’, explica. Per això és molt crítica amb la manca de suport i acompanyament ofert a les víctimes dels atemptats. ‘Si no es fa, el trauma es converteix en un dol patològic, que s’hereta i es transmet de generació a generació.’ Contra la categoria de bons i dolents Després d’un atemptat o de qualsevol situació violenta sempre s’identifiquen dos bàndols: els bons i els dolents. Per a treballar el dol i superar-lo, cal que la societat en el seu conjunt condemni la violència i, alhora, que trenqui aquesta dualitat, que manté el conflicte en el temps, car perpetua la idea que hi ha un grup que ha provocat el dolor. ‘La gestió del dol també serveix per evitar la fractura social. Hem de condemnar els discursos xenòfobs que van aparèixer després, que qüestionaven els orígens familiars dels atacants o l’educació que havien rebut’, diu contundent Miñarro. I és que superar la idea dels bàndols i agermanar la comunitat és un pas important per a guarir qualsevol trauma i, a més, prevenir més accions violentes. Quant a això, il·lustra Díaz, hi va haver símbols bonics, com l’abraçada entre el pare del nen de Rubí mort a les Rambles i l’imam de la població el dia de la manifestació a favor de la pau a la vila. ‘És una imatge bonica, però acabarà com una fotografia o la idea que vol transmetre arribarà a les aules?’, es pregunta el psicòleg. Interpel·lació personal Però, si no s’ha viscut l’atemptat de prop ni es coneix ningú que hi hagi mort, com és que igualment ens sentim interpel·lats per l’atemptat? Doncs perquè anava dirigit als vianants que passegen per Barcelona en concret i per les ciutats occidentals en general. I en aquesta categoria tots ens sentim connectats emocionalment amb la desgràcia. L’espai on passa també és important. I les Rambles, un dels llocs més emblemàtics de Barcelona que tothom reconeix, encara acosta més les morts. ‘Són un espai simbòlic que la ciutadania ha perdut, perquè ja no hi resta res que no sigui per als turistes. Després dels atemptats hi va haver una reconciliació, que va durar uns dies, amb les Rambles i amb els turistes’, reflexiona l’antropòleg Manuel Delgado. ‘Tots som passejants de la ciutat’, conclou. Amb tot, hi ha una clara diferència entre el dol que passarà algú que ha patit la mort d’un familiar o persona propera, algú que ha viscut els fets en primera persona, i la societat en general. ‘La societat, acostumada a veure atemptats per la televisió, quan els viu al costat, té por. I és lògic’, analitza Miñarro. L’homenatge, només una ‘floritura’ institucional Les institucions organitzen l’acte d’aniversari dels atemptats a Barcelona el 17 d’agost. Però segons els experts i en contra d’allò que afirmen els polítics, l’acte no servirà als parents de les víctimes mortals, perquè els familiars no s’hi han sentit inclosos, ningú no els ha demanat res ni sobre què hi volien ni tampoc s’han sentit acompanyats la resta de dies. De fet, Díaz explica que, d’una banda, els processos administratius com a víctimes del terrorisme han estat carregosos. I de l’altra que les víctimes no tenen dret de cap mena de suport psicològic per a enfrontar-se a la ràbia i la impotència de l’assassinat d’algú pròxim. ‘Els han ignorat i, fins i tot, els han complicat la vida durant aquest any i ara els organitzen un acte? Les víctimes no s’ho creuen.’ Miñarro, a més, critica durament l’actitud de l’estat espanyol: ‘Els nois van ser captats per una organització sectària. D’acord. Prou. Però, i l’estat? L’imam de Ripoll era confident del CNI. Això genera un desemparament enorme, perquè és la institució que representa que ens ha de protegir com a ciutadans’. Tot i això, les víctimes també s’han sentit soles en molts altres àmbits de la seva vida, en part pel tabú que hi ha amb la mort, especialment si és violenta. ‘No sabem acompanyar algú que pateix psicològicament. En aquest país no es fa sinó receptar fàrmacs, però això no resol el problema, només l’anestesia’, afirma Miñarro. L’altra cara es troba a Ripoll, la població dels atacants, d’on Díaz destaca el treball social, educatiu i cívic fet ‘en la bona direcció’. ‘S’hi ha treballat molt bé perquè en comptes de generar odi, aquest fet serveixi per a millorar el lligam entre comunitats. Han gestionat l’etiqueta de ser el lloc “dels dolents” i ho han fet amb una societat compromesa a treballar-hi perquè no torni a passar’, reflexiona el psicòleg.

Summary: Defugir el silenci: el camí per a superar el dol pels atemptats i prevenir-ne de futurs


Isabel-Clara Simó s’ha mort aquesta matinada a setanta-sis anys després d’una llarga malaltia. Considerada una de les escriptores més destacades de la literatura catalana moderna, va ser guardonada amb el Premi d’Honor de les Lletres Catalanes el 2017. Arran de la distinció, Simó va declarar: ‘He estimat bojament els Països Catalans i avui me’n sent corresposta‘. En la cerimònia de lliurament del premi, l’escriptora alcoiana va sorprendre el Palau de la Música amb la seva energia i reivindicant el talent artístic dels Països Catalans. Però va fer una confessió personal una mica amarga: ‘He donat la imatge, pel fet de ser dona i més, que escric històries d’amor per a tietes, que escric per a dones, des d’interiors, i m’he sentit rebutjada moltes vegades. De tota manera, no he abandonat: a cada bufetada una mica més d’impuls. No m’he sentit estimada sovint.’ Amb tot, les mostres d’afecte i reconeixement no li van mancar mai. Amb motiu del Premi d’Honor de les Lletres Catalanes, també li van retre un gran homenatge a València. L’escriptora havia rebut un gran nombre de reconeixements durant la seva trajectòria, com ara la Creu de Sant Jordi el 1999, el premi Joan Coromines el 2008, el premi Trajectòria de la Setmana del Llibre en Català el 2009, el premi Pompeu Fabra el 2009, la Medalla d’Or de la ciutat d’Alcoi el 2013, que li va fer una gran il·lusió pel fet de ser reconeguda a la ciutat on va néixer, i la Medalla d’Honor de la Xarxa Vives d’Universitats el 2016, entre més. El món de la cultura i, especialment, de la literatura catalana li va retre un sentit homenatge el juny passat, a la Vil·la Joana. Precisament, al març havia deixat de ser la degana de la Institució de les Lletres, càrrec honorífic que exercia des del 2016. Isabel-Clara Simó va ser una dona de caràcter, amb unes fortes conviccions. Gran defensora dels Països Catalans i de la llengua catalana, no va deixar de fer de pont entre els diferents territoris del país. I va ser una gran defensora dels drets de les dones. En l’àmbit literari, va publicar més d’una cinquantena d’obres de gèneres diversos, i ha estat traduïda a nou llengües (l’alemany, l’anglès, el basc, el castellà, el francès, el gallec, l’italià, el neerlandès i el suec). Isabel-Clara Simó va guanyar alguns dels premis més destacats que es convocaven al país. El 1993, el premi Sant Jordi de novel·la per La Salvatge, un relat amorós de desig i possessió entre una noia de catorze anys i un sexagenari, ric i divorciat. El mateix 1993, també va rebre el premi Crítica Serra d’Or de narració per Històries perverses. El 2001, li van atorgar el premi Andròmina de narrativa per Hum… Rita!: l’home que ensumava dones, i el 2004, el premi de la Crítica dels Escriptors Valencians en assaig per En legítima defensa. També va ser distingida amb el XIX premi de Novel·la Ciutat d’Alzira per El meu germà Pol el 2007 (podeu veure un capítol d’Escriptors.TV amb l’autora llegint un fragment d’aquesta obra), entre més. Altres llibres destacats de l’autora són: Júlia (1983); Dones (1997), llibre del qual s’han venut més de 120.000 exemplars; Amor meva (2010), Homes (2010), Els invisibles (2013) i Jonàs (2016). Les dues últimes novel·les que va publicar van ser Prime time. Irreverències i La sarbatana, totes dues el 2019. Com a periodista, Simó va exercir de directora del setmanari Canigó, revista fundada per qui fou el seu marit, el periodista Xavier Dalfó. També va ser columnista del diari el Punt Avui. El comiat de l’escriptora serà dijous a les 12 del migdia al tanatori de les Corts, a Barcelona. Isabel-Clara Simó: ‘No estic convençuda del procés, no estic convençuda dels mitjans, no estic convençuda del resultat’

Summary: S’ha mort l’escriptora Isabel-Clara Simó