Avui, 16 d’agost de 2018, fa deu mesos que l’Audiència espanyola va decretar presó provisional per als presidents de dues de les entitats civils de Catalunya més importants: Jordi Cuixart, president d’Òmnium Cultural, i Jordi Sànchez, llavors president de l’Assemblea Nacional Catalana. Per a commemorar-ho, Òmnium i l’ANC han convocat una protesta a la plaça de la Vila de Gràcia de Barcelona a les 19.00, on faran un llaç groc gegant. A banda, també se n’han convocat a molts més municipis del país. Atesa la disparitat, les entitats sobiranistes recomanen de consultar a cada municipi on es farà la protesta. Vegeu a continuació un recull d’alguns: 🔴CONCENTRACIÓ "10 mesos sense el Jordis" a #SantaPerpètua🔴 Ni presó ni exili‼ ➡Amb un record especial per a les víctimes del 17A 📅Dijous 16 d'agost🕗20 hores📍Plaça dels Països Catalans Us hi esperem! #CDRenxarxa #Llibertatpresospolítics #NiUnPasEnrere pic.twitter.com/5YQr9rX3Uv — CDR Sta. Perpètua 🎗 #ElPoderDelPoble (@CDR_StaPerpetua) August 14, 2018 El proper dijous, farà 10 mesos que els Jordis són a la presó. Volem que tots els presos i exiliats tornin a casa! Vine vestit amb peces de roba de color groc, a encerclar el Llac de Puigcerdà!! 📆 Dijous, 16 d'Agost🕐 19:30h📍llac de Puigcerdà#UsVolemACasa pic.twitter.com/EgyQflxecc — Òmnium Cerdanya (@omniumcerdanya) August 10, 2018 LA REPRESSIÓ NO FA VACANCESDemà fa 10 mesos que els Jordis són a la presó.Porten més de 300 dies injustament empresonats i no ho podem normalitzar! Sortim al carrer una vegada més per recordar-los i exigir la seva llibertat! pic.twitter.com/05jaVXG5x1 — ANC AlcoVer 🎗 (@ancalcover) August 15, 2018 Demà fa 10 mesos que els Jordis són a la presó, demà 16 d'agost ens concentrem a les 19 h davant de l'Ajuntament del Catllar pic.twitter.com/soeszLPFf1 — ANC El Catllar (@ANCElCatllar) August 15, 2018

Summary: Faran un llaç groc gegant a Gràcia pels deu mesos de l’empresonament de Sànchez i Cuixart


Uns quants manifestants amb estelades caminen en direcció contrària per la Meridiana en un migdia tranquil de vaga general. La llibertat també és això: trepitjar una autopista de cinc carrils gairebé deserta, en divendres i contra direcció, amb la il·lusió d’un dia en què les carreteres i els carrers tornen a ser de la gent. Són molt a prop del naixement de l’avinguda, en l’encreuament amb la C-58. Dues de les columnes de la Marxa per la Llibertat són a punt de passar, les de Berga i Vic, fusionades des de Sant Quirze del Vallès. Fa pocs minuts que la marxa ha arribat a l’altura de Ciutat Meridiana i hi ha molta expectació entre els qui n’esperen l’arribada des d’aquí. A Nou Barris, als blocs de pisos de la Trinitat Nova, també hi ha veïns encuriosits. Al número 621, un matrimoni està a l’aguait des d’un dels balcons del primer pis, guarnit amb llaços i una estelada. Unes plantes més amunt, els del sisè han deixat una estanquera solitària lligada a la barana. A peu de carrer, alguns vianants s’atansen a mirar per l’ampit de la carretera. N’hi ha un que acaba de comprar el pa, un altre passeja el gos, però ningú és aliè al que s’acosta. És ben bé que el d’avui no és un migdia qualsevol. Desenes de persones esperen veure l’entrada de la marxa des d’una posició privilegiada: sobre el pont de Sarajevo, que travessa l’avinguda i uneix la Trinitat Nova i la Trinitat Vella, Nou Barris i Sant Andreu. La primera línia del pont és plena de gent amb estelades i samarretes d’antigues Diades, amb els mòbils a la mà, motxilles lleugeres i vambes per a caminar. Uns quants s’han enfilat sobre l’estructura metàl·lica que corona el pont per penjar-hi una pancarta: ‘Benvingudes a Nou Barris. República catalana.’ Al fons de l’autopista, ja s’intueixen els vehicles de la policia, i pocs minuts després arriba un estol de motos tocant el clàxon. Si tanquéssim els ulls, pensaríem en el soroll d’un embús monumental, però no: són els motoristes que ho donen tot per saludar els congregats, que de seguida aplaudeixen, xiulen, criden, branden algunes estelades. ‘Visca Catalunya lliure!’, fan, una vegada i una altra, emocionats. I unes quantes botzines s’imposen al ritme de ‘Els carrers seran sempre nostres’. I quan ja s’albira la pancarta de la capçalera i el formigueig de la multitud que s’acosta, els del pont comencen a cantar ‘Els segadors’. I aleshores algú llança un coet. I els del pont aplaudeixen, sense saber la magnitud del que s’acosta. ‘Visca, visca, visca, Catalunya lliure!’ i ‘Llibertat presos polítics’, criden. I peta una traca, i un altre coet. ‘Això no s’ho esperen, eh? I imagina’t la Diagonal!’, diu una senyora, emocionada. I la capçalera de la marxa travessa el pont. Els de dalt i els de baix aplaudeixen plegats, i se saluden amb la mà, amb xiulets, amb crits i brandant banderes. ‘I, inde, inde-pendèn-cia’, fan tots junts, en l’esclat d’eufòria més gran. Qui sap des d’on vénen, els qui ara travessen el pont, en quin punt del recorregut es deuen haver afegit a la marxa. Però són molts, molts centenars, molts milers. Perquè no se’n veu el final. I continuen passant, durant molts minuts. ‘Els carrers seran sempre nostres!’, criden, i es barregen amb xiulets i aplaudiments sense fi. ‘Hi anem?’, fa una senyora del pont. Alguns comencen a baixar a la Meridiana, però el pont no s’acaba de buidar. Els veïns del barri van i vénen, impressionats per la panoràmica. La riuada de persones continua. És immensa. No se’n veu el final, encara no, i ja fa més de vint minuts que la marxa passa per aquí. Des d’aquesta banda del pont de Sarajevo, Ciutat Meridiana enllà, la manifestació no té final. Des de l’altra banda, Barcelona endins, tampoc no té principi; la capçalera fa molta estona que s’ha perdut en l’horitzó. Tot és ple de gent que avança, en una corrua infinita, inabastable, impossible de comptar. Passa mitja hora, i després tres quarts, i la marxa continua avançant. Fins que passa una hora. Una hora seguida de gent desfilant, i aquesta és tan sols una de les marxes que han de confluir avui a Barcelona. Fa tanta impressió que els veïns espanyolistes també s’exclamen i s’exciten. A la banda de la Trinitat Vella, al carrer de Mireia, un grup de veïnes s’ha aplegat per observar la multitud en moviment. ‘Si els independentistes són dos milions, en falten cinc. On són els altres cinc?’, li pregunta en castellà una veïna a una altra, identificant-se amb una majoria que no és capaç de manifestar-se així, però que bé deu existir. O no? Una de les veïnes del grup ha sortit de casa amb un barret amb la bandera espanyola. És de les més sorolloses del grupet escandalitzat per la marxa i la vaga general. Amb ànim de provocar, elles també canten a la riuada de gent que fa més d’una hora que passa pel seu barri. El repertori va del ‘Y viva España’, de Manolo Escobar, fins al ‘España, unida, jamás será vencida‘. De sobte, una altra veïna irromp en el grup per posar pau: ‘Això és la llibertat d’expressió de cadascú. Jo l’he de respectar. És com si vénen els altres i fan una manifestació per Espanya.’ I la discussió s’escalfa i una noia li etziba que, si ara baixés a la carretera, els independentistes li trencarien la cara. Però no, no ho sembla pas: els manifestants que veuen les veïnes de lluny les saluden brandant els braços i somrient a les proclames espanyolistes. Per ells, el d’avui és un altre dia gran. Uns metres més enllà, encara dalt el pont, un senyor comenta a uns altres que ha enregistrat cinquanta-set minuts seguits de la marxa passant per aquí. I també en castellà, celebra que tot això sigui per culpa ‘de la Soraya’, que va dir que decapitaria el moviment independentista i mira, aquí continua la gent. La riuada ja comença a ser menys nombrosa, els darrers manifestants s’esbraven per l’autopista fins que les últimes formigues independentistes travessen tranquil·lament el pont de Sarajevo una hora i deu minuts després de la capçalera. A poc a poc, els carrers de la Trinitat Vella tornen a la normalitat. En un dels bars del carrer de Finestrelles, que ha quedat buit durant el llarg pas de la marxa, una veïna travessa la porta amb qui sembla el seu home i el nen i demana una canya: ‘Però tu has vist la marabunta?’

Summary: Feia tanta impressió que els veïns espanyolistes també s’exaltaven


El president de la Generalitat, Quim Torra, es reunirà avui amb el president basc, Iñigo Urkullu, al palau d’Ajuria Enea, la seu del govern basc. Serà un dinar de treball, la primera trobada entre tots dos presidents, que després faran una conferència de premsa conjunta per a explicar les seves impressions sobre la reunió. L’última reunió entre Urkullu i un dirigent de l’independentisme català va ser el 15 d’agost, quan el president basc va visitar el president d’ERC, Oriol Junqueras, als Lledoners. En canvi, no ha visitat el president Carles Puigdemont a Waterloo, cosa que sí que ha fet el dirigent d’EH Bildu, Arnaldo Otegi. Ahir el portaveu del govern basc, Josu Erkoreka, va dir que Urkullu no s’oferiria com a mediador entre la Generalitat i la Moncloa. En canvi, sí que parlaran de la relació institucional en ‘matèries compartides’ i de la necessitat d’avançar en la modificació del model d’estat perquè es reconegui de manera efectiva la plurinacionalitat. Sobre la taula també hi ha el no de l’independentisme al pressupost del govern espanyol i el possible suport del PNB als comptes de Pedro Sánchez. Actes a Sant Sebastià Després de la reunió, a les 17.15, Torra es reunirà a Sant Sebastià amb quatre representants de la plataforma Demokrazia Bai: Joseba Azkárraga, ex-conseller de Justícia i Treball basc; Anjeles Iztueta, ex-consellera d’Educació; Rafa Díez Usabiaga, ex-secretari general del sindicat LAB; i Dani Arranz, ex-governador civil de Biscaia. Finalment, a les 19.00, Torra farà una conferència a Sant Sebastià, en un acte organitzat per l’entitat Gure Esku Dago –plataforma cívica basca fundada el 2013 que vol activar el procés polític basc i que s’emmiralla en l’ANC–, sota el títol ‘Sobirania, democràcia i llibertat’. Gure Esku Dago ha organitzat diverses onades de consultes populars en què pregunta sobre la independència del País Basc i més opcions de relació amb l’estat espanyol. Diumenge vinent es votarà precisament a Sant Sebastià, que serà la primera capital basca on es farà la consulta. També hi haurà votacions a Irun, Balmaseda, Zalla i Alonsotegi.

Summary: Torra es reuneix amb Urkullu un any després dels fets de l’octubre


L’actual segona tinenta de batllia i regidora de Salut, Participació i Atenció a les persones de Verges (Baix Empordà), Susagna Ribas, ha deixat la CUP perquè un company l’assetjava psicològicament, segons que fa saber el Diari de Girona. El vot contrari al pressupost de Ribas (pels motius que va detallar a Twitter) en un ple extraordinari de dilluns passat va ser la gota que va fer vessar el got. Ribas entrarà ara al grup no adscrit, en un consistori on la resta d’edils són de Junts Fem Poble (CUP), que assegura que es va activar el protocol intern en tenir constància de la denúncia i que es va apartar l’assetjador. Tanmateix, Ribas n’ha criticat la ‘mala gestió’ en un fil de piulets i el poc suport que ha rebut. I evidentment no puc continuar participant d’un grup q m’indica contínuament q no em creuen, encara q l’assetjador el van convidar a marxar del grup, hi és d’altres maneres… — Susagna Ribas ⭐ (@susagna40) January 30, 2020 . l’article no explica res més q el q vaig escriure aquí i a Twitter. . la mediació la vaig demanar JO MATEIXA a la CUP veient q la situació amb l’equip de govern es feia insostenible. — Susagna Ribas ⭐ (@susagna40) February 1, 2020 . els q sou membres del grup de l’AVI sabíeu perfectament la situació x un missatge q va escriure el meu company el vau fer fora i no pas el “senyor” i no vau fer res. Ans el contrari vau fer fora a la meva parella i el “senyor” continua amb vosaltres… gràcies. — Susagna Ribas ⭐ (@susagna40) February 1, 2020 No deixaré de defensar el q penso per més que alguns haurien volgut que callés i que no es fes públic. — Susagna Ribas ⭐ (@susagna40) February 1, 2020 La CUP de Verges ha assegurat en un comunicat que dóna suport a Ribas. La formació ha insistit que tant bon punt es van a assabentar dels fets van actuar ‘immediatament’ i ‘pensant sempre en el benestar de la regidora’. En aquest sentit, han explicat que van apartar l’altre l’assetjador el juny del 2019. A banda, també remarquen que els fets no van tenir lloc en el context d’activitat política, però han reiterat que ‘en tot moment’ han estat al costat de l’afectada. ‘La gestió de la situació s’ha basat en tot moment en donar suport a la regidora i activar el protocol intern de la CUP, mitjançant un acompanyament extern que fins ara s’estava executant conjuntament amb l’equip de govern i amb la regidora’, han argumentat. A més, tot i que han lamentat que hagi decidit abandonar el projecte de la formació, han agraït la seva feina feta al capdavant de l’equip de govern de l’ajuntament.

Summary: Una regidora de Verges deixa la CUP per assetjament psicològic d’un company


Mairie de Belloy-en-Santerre 18, rue de Catalogne Mapa a Google El Somme, a la Picardia, és un riu tranquil que fa honor al seu nom, derivat d’un mot d’origen celta que significa justament ‘tranquil·litat’. Tot i això, ara fa poc més d’un segle les seves ribes van ser l’escenari d’una de les batalles més sagnants de la Primera Guerra Mundial, ja de per si cruenta. La coneguda com a batalla del Somme, desenvolupada entre l’1 de juliol i el 18 de novembre de 1916, va ser una de les més llargues i costoses en termes de vides humanes del conflicte internacional, amb més d’un milió de morts, desapareguts i ferits en quatre mesos i mig d’infructuosa ofensiva de tropes franceses i soldats de la Commonwealth contra els alemanys. Al nostre país, Catalunya Nord va ser el territori més implicat en la Gran Guerra, tal com mostren els monuments erigits en bona part de municipis en record dels homes mobilitzats per l’exèrcit francès que van morir en combat. Però no sols hi van participar nord-catalans. Al Principat, àmpliament aliadòfil i francòfil, des del primer moment, centenars de voluntaris es van allistar a la Legió Estrangera (entre mil i més de deu mil, segons les fonts), convençuts que lluitar per França, símbol de llibertat i progrés, era lluitar pel reconeixement dels drets de Catalunya. Els voluntaris, reclutats en medis nacionalistes i independentistes per la Unió Catalanista, van participar en les principals batalles, curiosament sota les ordres d’un rossellonès, Josep Joffre, comandant en cap de l’exèrcit francès. En la del Somme, concretament, sols quatre dies després d’haver començat hi va haver una carnisseria prop del municipi de Belloy-en-Santerre, on en un sol dia van morir nou-cents combatents de la Legió, una cinquantena dels quals eren voluntaris catalans. Al capdavant seu hi havia el poeta barceloní Camil Campanyà, organitzador d’una oficina d’enrolament als exèrcits aliats i fundador del periòdic La Trinxera Catalana, el cos del qual va ser embolcallat amb una estelada amb molta història. El seu sacrifici no es va veure recompensat: amb l’armistici de l’11 de novembre de 1918, les victorioses potències aliades no van fer ni un gest per la causa catalana. Però el seu record, poc o molt, es va mantenir: el 1936, quatre dies abans del cop d’estat franquista a la República, es va inaugurar al parc de la Ciutadella de Barcelona una estàtua de Josep Clarà dedicada als catalans que havien lluitat a la Legió Estrangera; i, des del 2016, a la façana de la casa de la vila de Belloy-en-Santerre hi ha una placa dedicada a Camil Campanyà, just a sota d’una altra que recorda la mort en combat del també poeta i voluntari nord-americà Alan Seeger. I al peu del monument als morts de la Legió a la zona encara hi ha un altre esment als voluntaris catalans… Com també passa a Marsella. Les referències catalanes al petit poblet de la Picardia no s’acaben aquí. Devastat pels combats, la Mancomunitat de Catalunya i l’Ajuntament de Barcelona van finançar immediatament després de la guerra amb mig milió de francs la reconstrucció del municipi, i en agraïment, des d’aleshores els carrers principals s’anomenen rue de Catalogne i rue de Barcelone. I una mica més: A les onze del matí del segon diumenge del mes de novembre, les autoritats britàniques commemoren oficialment cada any el Dia del Record dels morts i veterans de les guerres. Al territori de Gibraltar, la cerimònia –enguany el dia 10– té lloc als peus del monument als caiguts britànics a la Primera Guerra Mundial, esculpit el 1923 per l’escultor barceloní Josep Piquet i Catulí. Casa de la Vila de Belloy-en-Santerre (Wikipedia)Monument als caiguts de la Legió Estrangera (ilya100ans.fr) —Què és Com a casa? —Tots els articles —Suggeriments per a la secció: marti.crespo@partal.cat

Summary: El record dels voluntaris catalans a la Gran Guerra


El president de l’Uzbekistan, Islam Karimov, ha mort després de patir una hemorràgia cerebral la setmana passada, segons que han confirmat a l’agència Reuters tres fonts diplomàtiques. ‘Sí, ha mort’, ha afirmat una de les fonts, referint-se al veterà mandatari, que portava a l’hospital des del dissabte. El govern de l’Uzbekistan ha informat unes hores abans que el president estava ‘en estat crític’. ‘Amb gran pesar informem que en les últimes 24 hores l’estat del president ha patit un gran deteriorament i és considerat crític pels metges’, ha indicat l’executiu en un comunicat, recollit per l’agència Sputnik. Karimov, de 78 anys, és l’únic president que Uzbekistan ha conegut des de la seva independència el 1991. De moment, no té un successor clar.

Summary: Mor Islam Karimov, el president de l’Uzbekistan


Pocs minuts després de la detenció del regidor de Vic Joan Coma per ordre de l’Audiència espanyola, la CUP i el moviment 30/03 convocaven, a través de les xarxes socials, mobilitzacions de suport davant les cases de la vila de tot el país. L’independentisme tornava a sortir el carrer per defensar la llibertat d’expressió i denunciar la judicialització del procés català. Us oferim un recull de les millors fotografies de la concentració de Vic. Podeu veure’l tot ací. I si voleu veure el recull de fotografies i vídeos dels actes que s’han fet a tot el país, cliqueu ací. Fotografia: Albert Salamé Fotografia: Albert Salamé Fotografia: Albert Salamé Fotografia: Albert Salamé Fotografia: Albert Salamé Fotografia: Albert Salamé Fotografia: Albert Salamé Fotografia: Albert Salamé Fotografia: Albert Salamé Fotografia: Albert Salamé Fotografia: Albert Salamé Fotografia: Albert Salamé A continuació podeu veure dos vídeos dels actes d’ahir:

Summary: Les millors fotografies de la concentració de Vic en suport de Joan Coma


Tres eleccions aquest darrer mes són tres avinenteses en què l’independentisme s’ha hagut d’examinar. De fons, el judici al Suprem espanyol, presoners polítics i un ambient de repressió. I en aquest escenari tan dur hi ha la consolidació electoral d’un pes de l’independentisme, impensable no fa pas tant. Tal com mostra aquest mapa, a bona part del Principat les tres darreres eleccions han estat guanyades amb majoria absoluta, de manera homogènia, per l’independentisme. Tenint en compte les dades de les eleccions espanyoles del 28-A, i les municipals i europees del 26-M, s’han assenyalat amb vermell les poblacions on l’independentisme ha aconseguit més del 50% en totes tres eleccions; i amb vermell més intens, allà on s’ha superat fins i tot el 70% dels vots a totes les convocatòries.  Allà on l’independentisme torna a vèncer Sobre aquestes mateixes tres eleccions, però, també es pot avaluar la solidesa electoral de l’independentisme d’un punt de vista complementari. Si en el primer mapa s’ha dibuixat l’espai on l’independentisme té una majoria abassegadora, en el següent es pot observar també, de cada municipi, el nombre de vegades que un partit independentista ha guanyat en les tres darreres eleccions. Això és important per a observar que l’independentisme és completament consolidat a la major part del territori i creix a la resta, és a dir, guanya cada vegada més espais de poder institucional a més zones del país i restringeix molt el tros de territori on l’espanyolisme és hegemònic.  De fet, aquest tercer mapa ho explica bé, això. Ensenya en quins municipis de Catalunya els partits espanyolistes, inclòs el PSOE, han guanyat les tres darreres eleccions amb més d’un 50% dels vots. La comparança amb el primer mapa d’aquesta pàgina és l’explicació més rotunda de la situació política d’avui al Principat.

Summary: Independentisme o espanyolisme: els territoris on se supera el 50%


L’eurodiputada d’Esquerra Unida Marina Albiol ha presentat la dimissió de portaveu del grup parlamentari perquè la direcció del partit no ha respost a les queixes de treballadors de la delegació per l’assetjament ‘laboral, moral i físic’ per part d’eurodiputats. En una carta adreçada al coordinador general d’Esquerra Unida (IU), Alberto Garzón, que publica Eldiario.es, Albiol explica que la direcció del partit no ha contestat a ‘les dues comunicacions signades per diversos treballadors de la delegació on posaven en coneixement de la responsable de Política institucional  i el responsable d’organització’, Ismael González, les queixes. Meyer diu a Eldiario.es que abans de l’estiu van començar un ‘protocol’ amb els treballadors i van portar la qüestió a la coordinadora –òrgan de decisió d’Esquerra Unida. A més, diu que, com a mesura preventiva, la persona denunciada pels treballadors va ser exclosa del càrrec de portaveu rotatori creat per la baixa de maternitat d’Albiol. ‘A més, els nous estatuts d’EU inclouen una comissió antiassetjament a la feina. Fins ara teníem protocols per a conflictes amb militants, però no amb treballadors’, explica. A la carta de dimissió, Albiol diu: ‘La direcció hauria pogut començar un expedient sancionador d’ofici amb el coneixement de fets tan greus, però no ho ha fet.’ Així mateix critica: ‘No hi ha hagut cap sanció i s’ha instat els treballadors a continuar treballant amb aquestes persones.’ Albiol justifica la dimissió dient que no comparteix la manera d’actuar de la direcció del partit, fet que, segons que diu, ‘contravé els principis més bàsics d’una organització d’esquerres’. A més d’Albiol, els eurodiputats d’Esquerra Unida són Ángela Vallina, Javier Couso i Paloma López.

Summary: Marina Albiol dimiteix de portaveu d’IU a l’Eurocambra perquè el partit no ha respost a les queixes d’assetjament laboral


La crisi descarnada que enfronta ERC i PDECat pel control de la Diputació de Barcelona demostra la importància d’aquest organisme provincial com a estructura de poder. Com totes les diputacions, té un pressupost elevat, sense control polític, que els partits fan servir per teixir la xarxa de relacions amb els municipis i també per col·locar-hi els seus quadres, tant si són al govern com si són a l’oposició. La de Barcelona té una importància decisiva, perquè és la diputació amb un pressupost més ampli de tot el país i de tot l’estat espanyol, 955 milions d’euros. Cal entendre que la Diputació de Barcelona no desenvolupa tasques polítiques, ja que aquesta funció és exclusiva de les conselleries de la Generalitat. Aquest ens dóna un suport econòmic especialment als ajuntaments petits i mitjans que no poden arribar a tot, com ara en la recaptació d’imposts o assessorament; o construir infraestructures que no són de titularitat de la Generalitat. També té un paper fonamental en finançar polítiques culturals, de benestar (socials, esports, residents estrangers, joventut o famílies) o d’acolliment de dones maltractades. Ara, la clau d’aquest organisme –suprimit durant la República espanyola i recuperat pel franquisme el 1939– és la poca capacitat de saber explicar les seves funcions. Una diputada que n’havia format part explica que el gruix de la massa econòmica que es gestiona té dues vies. Per una banda, es destina als catàlegs de serveis, és a dir, partides dedicades a serveis socials –com ara escoles bressol o serveis d’atenció domiciliària. I, per una altra, les meses de concertació, inversions adreçades a crear i mantenir infraestructures i equipaments locals. En són exemples la construcció d’una piscina municipal o la millora de les instal·lacions d’una pista poliesportiva. Ni les meses de contractació ni els catàlegs de serveis no han de passar pel ple, de manera que no se sotmeten a la votació dels altres grups. No és estrany, doncs, que la direcció política de la diputació marqui l’orientació de qui rep les adjudicacions. Si observem qui s’ha beneficiat més de la Diputació de Barcelona en aquesta última legislatura, controlada per ERC i CiU després de trenta-un anys de domini del PSC, veurem que són les comarques interiors, on l’independentisme té més força. Ho dibuixa aquesta memòria de les meses de concertació entre el 2016 i el 2019. Per contra, un membre de la junta de govern sortint assenyala que la distribució és normal, perquè són els petits municipis de la demarcació de Barcelona els que principalment es recolzen en la Diputació. Més del 50% dels 311 municipis de la demarcació tenen menys de 5.000 habitants i com que no tenen una infraestructura gaire gran, requereixen de recursos, sigui per a recaptar imposts, sigui per a gestionar polítiques educatives i socials. Les retribucions, una part important del pastís Aquestes últimes hores, ERC i el PDECat han dit i redit que l’estira-i-arronsa no respon a un repartiment de cadires. Sigui com sigui, les diputacions, i especialment la de Barcelona, impliquen una quota de poder i retributiva molt llaminera que serveix als partits per a col·locar personal de la seva confiança. El cas més cridaner és el dels batlles de ciutats mitjanes i poblacions petites, a qui els partits reconeixen la seva tasca de base premiant-los amb un càrrec a la diputació. Tot i que continuen la seva tasca als ajuntaments respectius, renuncien al sou del consistori i així poden cobrar el de la diputació, sempre molt més generós. Només cal mirar els membres de l’actual junta de govern actual, tots amb dedicació exclusiva a la diputació. El president, Marc Castells (batlle d’Igualada pel PDECat), rep 7.468,91 euros; el vice-president primer, Dionís Guiteras (batlle de Moià per ERC), en rep 6.431,14; igual com la vice-presidenta segona, Laura Martínez (regidora de Vilassar de Mar pel PDECat); el vice-president tercer, Martí Pujol (batlle de Llinars del Vallès per ERC); i la vice-presidenta cinquena, Núria Parlón (batllessa de Santa Coloma de Gramenet pel PSC). Cal recordar que durant aquest darrer mandat el PSC formava part de l’acord de govern. També exercien el seu càrrec a la diputació amb dedicació exclusiva polítics importants, com ara la batllessa de l’Hospitalet de Llobregat, Núria Marín, a qui sortia més a compte cobrar com a presidenta del grup del PSC a la Diputació de Barcelona –6.431 euros–, que no pas de batllessa; o la batllessa socialista d’Esplugues de Llobregat, Pilar Díaz, que rebia 5.725 euros en concepte de portaveu del PSC. I així fins a 28 càrrecs. Alguns altres, s’estimaven més cobrar amb una dedicació parcial, que pot anar del 75% al 25%. Depenent del càrrec que ocupaven, podien cobrar entre 5.000 euros i 1.000. Els diputats que no exercien el càrrec amb dedicació exclusiva o parcial, 15 diputats dels 51 de la diputació, percebien dietes d’acord amb la seva assistència al ple o a les comissions. Pel fet d’assistir a una comissió, que podia durar pocs minuts, un diputat cobrava 393 euros i per l’assistència al ple, la retribució s’enfilava fins a 858. Però el pastís de la diputació no s’acaba aquí. Els grups polítics amb representació, els diputats i la presidència tenen el dret de contractar assessors tècnics a dit, sense haver de passar cap filtre. Entre tots, 79. Segons el règim retributiu, poden cobrar entre 2.529 euros i 5.956 depenent la categoria, que va del nivell N1 a l’N8. Tanmateix, si observem tots els assessors nomenats, veurem que cap no rep una retribució del 6, 7 o 8. Per tant, cap baixa de 3.720 euros mensuals que atorga el nivell 6. Tal com va destapar l’Anuari Media.cat, aquest mecanisme de contractació a dit podria entrar en contradicció amb la llei, segons dos informes elaborats per l’Oficina Antifrau de Catalunya (OAC) i remesos a les diputacions de Barcelona i Lleida. Tanmateix, cap de les dues diputacions no ha fet reformes en el reglament. Els càrrecs electes i els assessors no són els únics que participen del pastís. Els partits també reben diners i ho fan per dues vies. Per una banda, reben una dotació econòmica que compta amb un component fix i un altre variable. Per exemple, només en l’exercici del 2018 CiU és qui més diners va rebre, 154.669 euros. Per darrere, ERC (130.668), PSC (122.667), Entesa (73.999), Ciutadans (66.664), PP (66.664) i CUP (66.664). Però no acaba aquí. Les seves fundacions també reben diners, com és el cas de la Fundació Rafael Campalans, del PSC, que el 2015 rebia 55.903 euros de la Diputació de Barcelona; la Fundació Josep Irla (ERC), 14.838; la Fundació CatDem (CiU), 46.165; O la Fundació Nous Horitzons (ICV), 17.737.

Summary: El caramel de la Diputació de Barcelona: molt poder i escàs control


Pablo Iglesias ha lamentat que Íñigo Errejón i Manuela Carmena li hagin ocultat que preparaven un projecte propi per a la batllia de Madrid. Avui, ambdós han signat una carta conjunta on anuncien que volen estendre Més Madrid, la marca amb que Carmena es va presentar a la batllia, a tota la comunitat de Madrid. ‘En política s’ha d’estar acostumat a aquesta mena de maniobres, fins i tot si vénen de companys, però reconec que m’ha deixat afectat i trist’, ha dit. Iglesias també ha anunciat que, en deferència a Carmena, amb qui Podem va formar coalició en les últimes eleccions, el partit podria no presentar llista a la ciutat de Madrid, que sí que en presentaria a la resta de la comunitat. L’anunci d’Errejón i Carmena coincideix amb el cinquè aniversari de Podem. Iglesias ha retret a Errejón que li hagi trucat per comunicar-li que se n’anava minuts abans que la carta d’ell i de Carmena arribés a tots els mitjans de comunicació i a les xarxes socials. També ha dit que sentia vergonya per la notícia i que els inscrits del partit mereixien més respecte. A parer seu, el nou projecte de Carmena s’assembla molt poc al de fa quatre anys. Tanmateix, ha dit: ‘Si aquest projecte i les exigències de Manuela  de decidir la llista del primer a l’últim nom són la condició perquè els corruptes i els reaccionaris no tornin a governar Madrid, Podem està disposat a no presentar-se a les eleccions municipals a Madrid.’ Però ho ha reblat: ‘Amb tots els respectes, Íñigo no és Manuela.’ Per això ha explicat que Podem sí que sortiria a guanyar a la resta de municipis de la comunitat de Madrid, al costat d’Esquerra Unida i de la resta d’aliats d’Units Podem.

Summary: L’enèsima crisi entre Iglesias i Errejón deixa Podem en un atzucac


El rei emèrit espanyol, Juan Carlos de Borbó, va admetre la possibilitat de cedir la ciutat de Melilla al Marroc el 1979 i posar Ceuta sota el control d’un protectorat internacional similar al que havia tingut Tànger del 1923 fins a la independència del regne alauita, el 1956. Va ser durant una trobada al palau de la Zarzuela amb el senador nord-americà Ed Muskie, enviat personalment pel president d’EUA, Jimmy Carter, a una ronda per Europa per discutir confidencialment amb diversos mandataris els principals desafiaments que encaraven Europa i els EUA. La conversa de més d’hora i mitja entre el rei espanyol i el senador, juntament amb l’ambaixador dels EUA a Espanya, Terence Todman, va ser resumida en un telegrama secret. Aquest document fou enviat per la missió diplomàtica americana a Madrid al Departament d’Estat, i va ser desclassificat el 2014. Hi fa referència l’historiador Charles Powell, director del Reial Institut Elcano, en un capítol del llibre Rey de la democracia, presentat avui, en què diversos autors analitzen la contribució del regnat de Juan Carlos a la democràcia espanyola. En aquest cablegrama diplomàtic, l’original del qual ha estat consultat per Europa Press, diu: ‘El gran assumpte entre Espanya i el Marroc són els dos enclavaments espanyols. Ell (Joan Carles) considerava que Melilla es podria cedir al Marroc en un termini relativament curt de temps perquè només hi vivien 10.000 espanyols.’ El telegrama, escrit per l’ambaixada americana, es va enviar a Muskie abans de remetre’l a Washington. El senador no hi va fer cap objecció ni cap correcció. El disgust de l’exèrcit durant dos mesos El monarca va reconèixer als seus interlocutors que la cessió de Melilla desagradaria a l’exèrcit espanyol, que protestaria, però que el malestar ‘duraria només dos mesos’. A més, Juan Carlos estava convençut que podria ‘controlar la situació’. Pel rei espanyol era més complicat cedir la ciutat de Ceuta, on aleshores vivien 60.000 espanyols, massa gent per a decidir sense més que passessin sota sobirania marroquina. Per al cas de Ceuta ‘potser la millor solució’ –deia– seria un estatut similar al que havia tingut Tànger entre el 1923 i el 1956, quan la ciutat fou administrada per una comissió de diversos països europeus, entre els quals Espanya. ‘A falta d’una solució,  temia la possibilitat d’una altra Marxa Verda que hauria pogut crear problemes seriosos’, s’afegeix en el document. El cable diplomàtic comença descrivint el clima en què es va desenvolupar la conversa –registrada per la premsa gràfica al començament i al final de la trobada– amb un monarca ‘molt relaxat i comunicatiu’ que va repetir unes quantes vegades que parlaria de manera ‘franca i oberta’, entre més coses perquè la conversa era ‘secreta’. La reunió fou el 30 d’abril de 1979, tres anys i mig després de la Marxa Verda amb què el Marroc va envair el Sàhara, una crisi que va fer sorgir el vincle entre Joan Carles i Hassan II del Marroc, segons que subratlla Powell.

Summary: Un telegrama de l’ambaixada dels EUA revela que Juan Carlos va proposar de tornar Melilla al Marroc


CIUTAT DE MÈXIC, 31 (EUROPA PRESS) El president mexicà, Enrique Peña Nieto, ha rebut nombroses crítiques per la reunió que té prevista per a aquest dimecres amb el candidat republicà a la Casa Blanca, Donald Trump, malgrat els comentaris racistes del magnat estatunidenc sobre els immigrants mexicans. La trobada al Palau dels Pinos –seu de la Presidència de Mèxic– estava programada per a les 14.30 (hora local), però s’ha endarrerit a les 15.00, segons ha informat el Partit Republicà, perquè a Trump li doni temps a arribar des de Califòrnia. “Crec en el diàleg per promoure els interessos de Mèxic en el món i, sobretot, per protegir els mexicans on vulgui que estiguin”, ha esgrimit Peña Nieto en el seu compte oficial de Twitter, i ha avançat que també s’entrevistarà amb l’aspirant demòcrata, Hillary Clinton. Però aquestes explicacions han estat insuficients. Polítics de l’oposició, intel·lectuals i mitjans de comunicació han carregat contra Peña Nieto per convidar a Mèxic algú que ha anomenat “criminals” i “delinqüents” els immigrants mexicans als Estats Units. “En quin cap cap convidar Donald Trump? Els mexicans tenim memòria i dignitat. Trump no és benvingut a Mèxic”, ha dit, a través de la mateixa xarxa social, el president del Partit Acció Nacional (PA), Ricardo Anaya. L’expresident mexicà Vicente Fox ha acusat Peña Nieto de caure en la “trampa” de Trump. “Ens està ‘chamaqueando’. Ho està usant per als seus vils propòsits de recuperar vots perduts”, ha advertit, i ha indicat que “l’única manera de salvar la cara” és que el líder republicà “demani perdó de genolls”. En la mateixa línia s’ha expressat el també opositor Partit de la Revolució Democràtica (PRD) en un comunicat. “L’entrevista privada que tindrà amb Donald Trump no té cap benefici per al nostre país i només afavoreix les aspiracions polítiques d’aquest demagog i antimexicà”, ha lamentat. “Ja que s’ha convidat Trump a Mèxic, el mínim que es pot esperar és que ofereixi una disculpa pública pels insults que ha llançat en contra dels mexicans dient-nos ‘criminals'”, ha demanat, per la seva part, l’historiador mexicà Enrique Krauze. Des dels Estats Units, la campanya demòcrata ha recopilat tots els comentaris ofensius que Trump ha dirigit als mexicans durant aquests mesos. “Mèxic no és el nostre amic. Ens estan matant a la frontera i estan matant les nostres tasques”, va dir, i va proposar construir “una gran muralla” que pagués el país iberoamericà. “Des dels primers dies de la campanya, Trump ha qualificat els mexicans de ‘violadors’ i ‘criminals’ i ha promès deportar 16 milions de persones, incloent nens i ciutadans nord-americans”, ha recordat l’equip de Clinton. Després d’entrevistar-se amb Peña Nieto, el candidat republicà es traslladarà a Phoenix, Arizona, un estat fronterer amb Mèxic, per defensar la seva política migratòria. “L’important és el que digui als votants a Arizona, no a Mèxic”, han subratllat els demòcrates.

Summary: Peña Nieto s’enfronta amb un huracà de crítiques per la seva reunió amb Trump


Marko Daniel ha presentat les línies generals del seu projecte al capdavant de la Fundació Joan Miró. Educat, polit, contundent també, però amb una gran cordialitat, elogiant la institució i la professionalitat de l’equip, ha estat clar en les prioritats que té per a dirigir la Fundació Miró de Barcelona. A partir del 2 de gener, prendrà el relleu de Rosa Maria Malet, que ha pilotat aquesta institució museística gairebé des del principi, ara fa quaranta anys. Marko Daniel (Aquisgrà, Alemanya, 1964) prové de la Tate Modern de Londres, on havia exercit el càrrec de comissari de programes públics, una tasca en què s’aplicà a fons, perquè, encara que sembli difícil de creure, va articular més de 350 projectes públics anuals. Daniel coneix bé l’artista Joan Miró, i també la cultura catalana i internacional. En el vessant personal, la seva dona és gironina. En el professional, és expert en art contemporani xinès i català. La seva tesi doctoral escrutava la relació d’art i propaganda durant la guerra del 1936-39. Davant la premsa, ha començat explicant el seu vincle amb la Fundació Miró: ‘La primera vegada que vaig visitar la Fundació Miró va ser el 1993 amb motiu de l’exposició del centenari del naixement de l’artista. Jo era a Barcelona treballant en la meva tesi doctoral. Aquella exposició em va significar una experiència molt emocionant, alhora que em va permetre una lectura intel·lectual. L’exposició havia comportat una recerca de gran altura.’ Aliment intel·lectual i emocional I des d’aquest referent, Marko Daniel ja ha esbossat unes primeres prioritats de la seva gestió al capdavant de la Miró: ‘Va ser molt important aquella exposició, perquè contenia dos elements que considero fonamentals: l’aliment intel·lectual i l’aliment emocional. Perquè sóc del parer que les institucions museístiques necessiten estructurar programes que proveeixin aquestes dues qualitats.’ L’altra prioritat, sobre la qual ha insistit molt, es refereix als públics: ‘Tot i la diversitat de públics, la intenció és de fer descobrir coses noves al públic que ja coneix la fundació i mirar de captar un públic nou, que s’interessi pel que fem. I això té relació amb la funció social i cívica que ha de tenir un museu.” El segon vincle que Daniel ha destacat de la seva trajectòria amb la Miró ha estat el treball de col·laboració que va establir amb l’exposició ‘L’escala de l’evasió’. ‘Aquesta relació es va esdevenir divuit anys després d’aquell primer contacte. Llavors jo ja formava part dels treballadors de la cultura. Aquella experiència em va permetre de relacionar-me amb l’equip de la fundació, molt professional, tant pel que fa als coneixements, com per l’actitud acollidora que transmeten, tant els professionals vinculats a les sales com els d’arxiu i magatzem. En aquest sentit, en el món de Miró no hi ha un lloc igual, però tampoc no es troba dins del món de la cultura. I jo crec que és l’esperit de Miró que inspira tot l’equip i el visitant de la Fundació Miró. Això és únic i té un gran valor.’ ‘La Fundació Joan Miró és una institució imprescindible per als treballs de recerca sobre l’artista, no solament aquí sinó en relació amb la recerca internacional també. En aquest sentit, és molt important d’entendre que la Miró és un centre d’estudis d’art contemporani. Es va fundar amb aquest esperit, quan a Barcelona no n’hi havia cap més, i tot i que avui la ciutat acull més centres vinculats a l’art contemporani, la Fundació Miró no ha perdut aquest esperit, persisteix i es projecta cap al futur.’ Les exposicions temporals també les considera un eix fonamental, sempre lligades a l’esperit Miró, a aquesta sensibilitat hiperlocal que es projecta cap a l’àmbit global, de l’art i la cultura. En aquest sentit ha parlat de la voluntat de fer costat a l’art jove, l’art experimental i les noves generacions d’artistes. Marko Daniel vol afavorir la recerca i per això considera que s’ha de treballar amb el fons i amb l’arxiu: ‘Tenim en aquests àmbits una riquesa que no s’utilitza tant com es podria. És en aquests espais on es veu la manera de pensar i treballar d’un artista. I és la manera com es mostra la importància de l’art en la nostra vida quotidiana.’ Captar nous públics El nou director ha explicat la voluntat d’oferir noves lectures de l’obra de Miró, de com Miró pot inspirar les noves generacions de visitants: ‘Volem que els joves d’aquest país reconeguin Miró, no només com un artista conegut, sinó com un artista de referència pel seu pensament, que ens connecta amb la realitat que vivim avui. I això vol dir que tinc la voluntat de revitalitzar la recepció i la imatge de Joan Miró. Perquè potser es valora més a fora que no aquí.’ ‘Nosaltres creiem que l’art és important per a tothom. Però aquesta importància de l’art no l’aconseguirem afirmant-la, sinó que l’hem de demostrar cada dia. I amb Miró en tenim una oportunitat esplèndida, perquè és un artista que va saber-se crear un món propi, però al mateix temps es va comprometre amb el seu context social i amb el seu temps. Aquest és un camí i una oportunitat que tenim per a reivindicar noves formes d’arribar als nous públics, explicant com Miró i l’art tenen importància per a tots.’ Per Daniel, una de les prioritats és captar nous públics. I per això vol definir una programació integrada i coherent, on tots els programes i actes vagin vinculats, els uneixi una temàtica i una visió estratègica i coherent. ‘La Miró ocupa un lloc important a Barcelona i al país. Vull que aquesta posició es fortifiqui. Perquè vull que visitar la fundació sigui un acte d’inspiració i ple d’expectatives positives, que el visitant sap que aconseguirà.’ ‘Això té a veure amb una institució viva, amb la idea d’una exposició viva, perquè una exposició no s’acaba amb la inauguració. Hem de treballar amb la finalitat d’aconseguir motivacions i punts d’interès diversos a cada visita.’ I per aconseguir-ho, ha assegurat: ‘Treballaré amb un equip esplèndid i molt professional. Treballarem perquè la Fundació Miró sigui l’orgull de Barcelona i de Catalunya, i amb la voluntat que el visitant senti que la fundació els pertany d’una manera directa. I per això cal oferir experiències d’afecte i d’especulació intel·lectual per a tota mena de públic.’ Sobre les limitacions pressupostàries dels equipaments culturals del país, Daniel ha dit que és una situació difícil i que cal treballar conjuntament amb tot el sector. ‘Per això m’enfoco cap als públics, perquè hem de treballar sobre l’impacte que tenim en la societat. La cultura és la imatge que Catalunya projecta cap enfora. Catalunya seria inimaginable sense l’art ni la cultura. I els museus que treballem aquests artistes hem de ser conscients que per a molta gent d’arreu som el primer contacte i coneixement que tenen del país.’ Encara ha afegit: ‘Alhora, volem treballar d’una manera conscient a fi que l’oferta que donem mereixi una visita. Aquest és un eix fonamental també de la nostra existència i model econòmic.’ I ha acabat essent molt clar: ‘Vull atreure públics que ara no vénen a la fundació, i vull que els públics que ja vénen vinguin més sovint, perquè els oferim experiències de grandíssima qualitat. Vull que la gent no pugui deixar de passar per la Miró.’

Summary: El nou director de la Fundació Joan Miró, Marko Daniel, vol revitalitzar la recepció i la imatge de l’artista


La Força Aèria de Rússia ha efectuat aquest dilluns un atac contra l’organització terrorista Estat Islàmic a la ciutat de Deir ez-Zor, en el nord-est de Síria, que s’ha saldat amb més de 200 milicians morts, segons ha informat el Ministeri de Defensa rus. Les autoritats militars han indicat que l’objectiu era ‘un gran comboi d’Estat Islàmic’ que es dirigia a Deir ez-Zor, ‘on els terroristes internacionals intenten reagrupar-se i instal·lar la seva última base a Síria’. El bombardeig rus ha aconseguit destruir més de 20 vehicles carregats amb armes de gran calibre i munició i matar a més de 200 gihadistes. ‘La destrucció d’Estat Islàmic a la zona de Deir ez-Zor serà una derrota estratègica d’aquesta organització terrorista a Síria’, diu la nota oficial, recollida per l’agència de notícies Sputnik. Els terroristes tenen voltada Deir ez-Zor des de fa tres anys. Fa uns mesos van aconseguir tallar la comunicació entre la ciutat i un aeroport militar proper i des de llavors es proveeix als seus habitants amb helicòpters procedents de Qamishli, a la frontera amb Turquia. El Ministeri de Defensa va anunciar la setmana passada que les tropes russes, que lluiten al costat del Govern de Bashar al-Assad, havien aconseguit alliberar la localitat d’Al-Sukhnah, propera a Deir ez-Zor, la qual cosa va permetre obrir una primera via d’accés a la ciutat.

Summary: Un atac de l’aviació russa sobre Deir ez-Zor se salda amb més de 200 milicians d’Estat Islàmic morts


Coneixem Stefano M. Cingolani per la seva recerca i erudició en l’àmbit de la literatura medieval. Estudis dedicats a Joan Roís de Corella, Bernat Desclot, les Cròniques i la figura de Jaume I, Pere el Gran, l’edició crítica de Lo somni de Bernat Metge… Ara us presentem un vessant literari nou de Cingolani: els seus poemes. De poesia en fa i n’ha fet, però durant molt de temps no ha volgut fer-la pública. Fins ara. Antoni Clapés, editor de Cafè Central, poeta i traductor, el va convèncer per publicar una part d’aquesta poesia que té escrita. Cingolani va triar la de sexe més explícit. El llibre, Ho veig per la veu, arribarà a les llibreries el 26 de febrer. Podeu llegir-ne el prefaci i una selecció dels poemes. L’editor de Cafè Central i la col·lecció de poesia Jardins de Samarcanda, Antoni Clapés, explica: «Fa anys que el conec, l’Stefano; no sabria dir quants. Però recordo que, amb motiu de la nova edició que va fer de Lo somni, de Bernat Metge, el vaig convidar a participar en el programa de lectures poètiques que llavors fèiem a l’Aliança Francesa de Sabadell. En el viatge de tornada de Sabadell vam tenir temps de parlar de moltes coses, entre les quals les lectures de poesia que es feien a l’Horiginal, on ens trobàvem sovint. I aleshores se’m va ocórrer de preguntar-li si n’escrivia, ell, de poesia. I, amb aquell somriure murri que sol fer quan no vol contestar directament, ni ho va afirmar ni ho va negar –cosa que em va fer pensar que, efectivament, n’escrivia. Un temps després vaig tornar a fer-li la pregunta. I llavors em va dir que sí, que n’escrivia, però que no volia fer-la pública. Davant la meva insistència, em va dir que estava acabant un llibre que, cito literalment, potser ‘no t’agradarà, si el llegeixes’. Però que, de tota manera, me’l faria arribar quan estigués enllestit. Breu. Fa un parell d’anys em va passar els poemes que ara hem publicat a Jardins de Samarcanda. El títol, crec, era un altre; però finalment tenia els poemes de Ho veig per la veu. L’Stefano ja m’havia advertit que eren poemes formalment molt clàssics. I que eren el record d’una relació, excitant i tempestuosa. Quan els vaig llegir em vaig adonar que estava davant d’un llibre cridat a trasbalsar la poesia catalana, no solament pel tractament explícit dels moments de la història sinó per la finesa en l’adopció de formes clàssiques barrejades amb un llenguatge actual i, sovint, poc ortodox. El lector que s’hi atansi descobrirà una poesia d’alt contingut eròtic, escrita amb passió i, a la vegada, amb un punt d’erudició que no el deixarà indiferent. Com ell mateix ha dit, una poesia molt diferent d’allò que ‘he escoltat i llegit’ per aquí.» Stefano M. Cingolani (Roma 1956). Quan, a final de gener de 1995, va tornar a Barcelona com a professor visitant, l’autor pensava que seria tan sols per sis mesos; no sabia que ja no seria mai més professor i que s’hi quedaria a viure. La vintena de llibres que ha publicat són gairebé tots de literatura i d’història de Catalunya a l’edat mitjana. Aquest és el seu primer llibre de poemes que veu la llum.

Summary: Avançament editorial: ‘Ho veig per la veu’, poemes de Stefano M. Cingolani


Segons els resultats del Baròmetre semestral de Barcelona, el 59,9% dels enquestats consideren que la ciutat ha empitjorat, malgrat que el 63,1% creuen que millorarà en el futur. En relació amb el baròmetre del començament del mandat, s’ha doblat el nombre de barcelonins que creuen que la ciutat empitjora (ha passat del 30,9% al 59,9%). Entre aquest sondatge i el que es va publicar al juny, els qui creuen que la ciutat ha millorat baixen del 29,5% al 25,5% i els qui la veuen igual passen del 20% al 12%. La percepció que la inseguretat és la principal preocupació ha crescut de 15 punts respecte del juny ençà. La inseguretat (21%) desbanca del primer lloc la preocupació per l’accés a l’habitatge (12,1%), que ocupa el segon lloc, davant la relació de Catalunya i Espanya (7,3%). El quart problema percebut pels barcelonins és la circulació i el trànsit (6,3%) i la gestió de la política municipal (6,2%). La valoració positiva de la gestió del govern municipal també cau de 12 punts en comparació amb el juny: un 43,4% creu que és bona o molt bona, un percentatge pràcticament igual que els dels qui consideren la gestió del govern d’Ada Colau ‘dolenta o molt dolenta’, que són el 42%. Com que és el darrer baròmetre abans de les eleccions, el sondatge no demana sobre la valoració dels dirigents polítics municipals ni tampoc sobre la intenció de vot.

Summary: El 60% dels barcelonins creu que la ciutat ha empitjorat


Dues persones han resultat ferides lleus arran de l’impacte de dos balins mentre repartien fullets en un envelat de JxCat al districte de Sant Martí de Barcelona, segons que ha informat la formació política en un comunicat. L’envelat era a l’avinguda Diagonal amb el carrer Llull, i hi ha impactat també un tercer balí, per la qual cosa han avisat els Mossos d’Esquadra, que han aixecat acta. ‘Possiblement els trets han vingut de pisos pròxims’, ha explicat la candidatura, que ha afegit que els Mossos han informat que no és el primer incident i que un tirador ja ha disparat a més persones al barri, entre les quals un pakistanès.

Summary: Dos ferits lleus per balins en un envelat de JxCat a Barcelona


Que passa quan tot canvia? ‘Quan tot canvia’ és el lema del Kosmopolis d’enguany, que es fa al Centre de Cultura Contemporània de Barcelona, des d’avui fins diumenge. Kosmopolis, que s’organitza cada dos anys, vol aplegar debats de gran abast que ja se’ns manifesten avui, però que alhora contenen els desafiaments de futur. Per això és tan estimulant aquest festival de la literatura, pels temes que ofereix i els ponents que convida, en bona part escriptors. És la literatura amplificada i arrapada al fet social, a l’esdevenidor. Enguany Kosmopolis ens proposa dos grans eixos temàtics. Per una banda, la idea del canvi i en concret del canvi climàtic, que és el canvi que ens determinarà el futur en més gran mesura. Per un altre, les ‘Constel·lacions femenines’, dedicat a l’extensa, profunda i no sempre visible creativitat femenina. Juan Insua, director del festival, ens recorda que avui la velocitat dels canvis que vivim és constant. Són canvis propiciats per grans revolucions, com ara la quàntica, la cibernètica, la genètica. Aquestes revolucions canvien el temps, la velocitat, els models de relació… És la cultura del canvi o el canvi de cultura?, es pregunta. Aquestes revolucions han produït uns sismes simultanis arreu del món. A través de la literatura del canvi, Kosmopolis pretén obrir el debat i la reflexió sobre els grans canvis que afrontem i com ens transformen, per mirar d’escatir quines sensibilitats haurem de conrear si volem atenuar-ne els efectes. Aquest primer gran bloc té de protagonistes Timothy Morton, filòsof i autor del concepte Dark Ecology, que proposa de repensar la nostra visió de l’ecologia, l’antropocentrisme i l’art; Hope Jahren, geobiòloga nord-americana, considerada una de les cent persones més influents de l’actualitat segons la revista Time; el neurobiòleg italià Stefano Mancuso, que fa una crítica de la visió antropocèntrica tot reivindicant les intel·ligències no humanes, especialment la de les plantes; i Carl Safina, divulgador de la intel·ligència animal. Perquè, segons Insua, el canvi no té a veure amb el posthumanisme, sinó amb el fet d’entendre i fer valer la resta d’intel·ligències que coexisteixen en el nostre món. Una segona temàtica important del Kosmopolis d’enguany pren el nom de Constel·lacions femenines. Amb un programa especial de conferències, performances i debats es reivindica l’extensa creativitat femenina, profunda i no sempre visible, i es posa sobre la taula alguns dels temes més candents, com ara la maternitat, l’envelliment i els prejudicis sobre la literatura escrita per dones, amb la veu d’una sèrie d’escriptores com ara Orna Donath, Maria Llopis, Brigitte Vasallo, Sophie Divry i Kirstie Logan, entre més. També s’hi ha convidat l’activista Lynne Segal, històrica del feminisme britànic, que obrirà el festival. L’àmbit ha estat coordinat per l’editora Laura Huerga i les escriptores Bel Olid i Marina Espasa, que també signen el llibre Women Writters in Catalan, un llibre catàleg amb una selecció de cinquanta escriptores contemporànies i deu escriptores clàssiques de la literatura catalana. La publicació, que es presenta durant el Kosmopolis, és en anglès i català. Més: en els Diàlegs K trobem alguns dels escriptors més reconeguts del panorama literari internacional. S’ofereixen les converses entre Jean-Yves Jouannais, crític d’art i escriptor francès, autor de diverses novel·les i assaigs, i Jean Echenoz, guanyador del Goncourt i el Medicis; o el diàleg sobre novel·la negra entre Pierre Lemaitre, autor de la sèrie del detectiu Camille Verhœven, que acaba de publicar Recursos inhumans, i John Banville, que acaba de publicar la novel·la Fins i tot els morts amb el pseudònim Benjamin Black (totes dues obres a Edicions Bromera). També s’ha de destacar un tercer eix temàtic, la ‘Literatura en xarxa’, que aplega activitats vinculades amb l’Oficina UNESCO Barcelona Ciutat de la Literatura. I les seccions ja clàssiques del festival: Canal Alfa i Bookcamp. Consulteu tot el programa Kosmopolis 2017.

Summary: Kosmopolis 2017, quan tot canvia


La fiscalia de l’Aràbia Saudita demana la pena de mort d’Israa al-Ghomgham, activista defensora dels drets humans. Si la sentència s’executa, serà la primera dona saudita a qui s’aplicarà la pena capital per motius polítics. El seu delicte és haver participat en manifestacions pacífiques per demanar la fi de la discriminació del règim contra la minoria xiïta i la llibertat dels presos de consciència. El 28 d’octubre el jutjat haurà de ratificar o denegar la condemna. Dilluns va córrer per la xarxa que ja havia estat executada, però era una notícia falsa. Al-Ghomgham va ser arrestada el 2015 per ‘activitats antiestablishment’. D’aleshores ençà, ha passat trenta-dos mesos detinguda, sense poder comptar amb la defensa de cap advocat. There is false news/video being circulated that #IsraaAlghomgham has been executed. This is FALSE. She's currently undergoing trial… her next court session will be in October. No final sentence has been issued yet, but a death sentence has been demanded. She is at high risk! — #IsraaAlGhomgham #إسراء_الغمغام (@IsraaAlGhomgham) August 19, 2018 El seu futur és ara a les mans del tribunal penal especialitzat de Riad, encarregat del cas. Aquest tribunal és el que va dictar el novembre de 2017 la implantació de la polèmica llei contra el terrorisme, que penalitza fins amb deu anys de presó els insults al rei o a la família reial i amb penes de mort ‘els actes de terrorisme’. L’Organització Saudita Europea pels Drets Humans (ESOHR) descriu aquest tribunal com ‘un organisme totalment parcial, controlat pel rei’. ‘Les seves sentències ja són dictades abans del judici, sempre en consonància amb el discurs oficial de l’estat’, deia un informe publicat la setmana passada per aquesta organització. Però aquest document ha estat eliminat de la xarxa i només en resta la referència que en van fer alguns mitjans. Qui és al-Ghomgham? Israa al-Ghomgham és originària de la ciutat portuària de Qatif, a la província Est de l’Aràbia Saudita, on hi ha una forta presència de musulmans xiïtes i que durant les Primaveres Àrabs del 2011 i del 2012 va esdevenir un dels principals focus de protestes i de repressió i violència: van ser assassinats o arrestats milers d’activistes. Fou aleshores, també, quan el nom d’Israa al-Ghomgham va situar-se sota el focus de les forces governamentals, com a participant i activista en les protestes. És coneguda per haver alçat la veu i haver-se manifestat de manera pacífica a favor dels drets de les dones, haver denunciat la persecució dels xiïtes a l’Aràbia Saudita i haver criticat el règim del rei Mohammed bin Salman. La decisió de la fiscalia ha alertat els defensors dels drets humans i ha encès la xarxa. Així i tot, també han aparegut missatges que defensen la sentència. Hate messages from Saudi men coming in fast this time lol — Rana Harbi (@RanaHarbi) August 19, 2018 Pena de mort: seixanta-cinc executats el 2018 No hi ha xifres oficials de persones executades pel règim saudita. Segons el Centre Cornell sobre la pena de mort, fins el 15 d’agost l’estat havia assassinat, pel cap baix, seixanta-cinc persones. Tanmateix, segons un recompte de l’Agència de Premsa Francesa (AFP), fins el 17 de juliol el nombre d’executats per l’estat s’enfila a setanta-tres. Amnistia Internacional denuncia que el nombre real de sentències a mort és probablement molt superior al nombre d’execucions conegudes. Tampoc no es pot confirmar el nombre de persones que hi ha al corredor de la mort, a causa de la manca de xifres oficials. L’ESOHR assegura que, pel cap baix, a hores d’ara hi ha cinquanta-una persones esperant de ser executades. D’aquests, vuit eren menors d’edat quan els van detenir o quan van cometre el crim que els imputen. Els tribunals saudites imposen la pena de mort per delictes relacionats amb el tràfic de drogues o per conductes com ‘bruixeria’ o ‘adulteri’. Segons Amnistia Internacional (AI), els tribunals saudites imposen la pena de mort per diversos delictes, com els relacionats amb el tràfic de drogues, o per conductes que segons les normes internacionals no haurien de ser penalitzades, com ara ‘bruixeria’ o ‘adulteri’. ‘Moltes persones van ser condemnades a mort en judicis injustos davant tribunals que les van declarar culpables sense investigar adequadament les denúncies –diu l’organització–. Les confessions dels acusats són obtingudes mitjançant la coacció i la tortura.’ A més, en general, les autoritats no informen les famílies dels condemnats que seran executats imminentment ni tan sols després. Amnistia Internacional diu que l’Aràbia Saudita és el tercer país del món en nombre d’execucions per any, darrere la Xina i l’Iran. El 2017 s’hi van assassinar gairebé cent cinquanta individus. Multiple #humanrights organisations warn that #SaudiArabia could be set to carry out its first execution of a female political activist @IsraaAlGhomgham. 😢The #Tory Gov't will probably remain silent as they did with the causalities in #Yemen! link: https://t.co/0mYRw3Iacy pic.twitter.com/I1xgG4SDW9 — Hossein Safari (@hosseinsafari99) August 21, 2018 Els drets de les dones, pràcticament inexistents Israa al-Ghomgham és defensora dels drets de les dones en un país en què tenen una manca de drets dramàtica. Les dones necessiten una autorització d’un home tutor –pare, espòs, germà o fill– per matricular-se en un centre d’ensenyament superior, cercar feina, viatjar o casar-se. Tampoc no reben la protecció adequada contra la violència sexual ni cap mena de violència contra la seva condició de dones, tal com denuncia Amnistia Internacional. Les dones necessiten una autorització d’un home tutor –pare, espòs, germà o fill– per matricular-se en un centre d’ensenyament superior, cercar feina, viatjar o casar-se Tot i aquesta situació, l’Aràbia Saudita forma part de la Comissió dels Drets de les Dones de Nacions Unides d’ençà de l’abril del 2017, i de l’entitat per a la Igualtat de Gènere i l’Apoderament de les Dones, també de les Nacions Unides, d’ençà de l’abril d’enguany. Saudi Arabia elected as new member to the Executive Board of the United Nations Entity for Gender Equality and the Empowerment of Women. Saudi Arabia looks forward to working alongside our fellow members starting in January 2019 pic.twitter.com/CZw8hgrxZN — KSA Mission UN (@ksamissionun) April 16, 2018 Com és que l’Aràbia Saudita forma part dels organismes de l’ONU? També se’n fan creus els activistes dels drets humans. ‘El país aquests últims anys ha fet canvis marginals en l’àmbit dels drets de les dones, principalment en l’accés a l’educació superior i al mercat laboral’, diu Adam Coogle, investigador sobre l’Orient Mitjà, en un article publicat per Human Rights Watch. ‘Però aquests canvis –afegeix– han estat obstaculitzats o fins i tot anul·lats perquè les autoritats han permès que el sistema de tutela masculina continuï essent intocable, de manera que els homes continuen controlant la vida de les dones.’ Un d’aquests canvis marginals és la despenalització de la conducció de les dones. El 24 de juny, per primera vegada en la història del regne, les dones van poder conduir legalment. Però el procés tampoc no fou exempt de polèmica: poques setmanes abans el règim havia detingut quatre activistes que havien capitanejat les campanyes a favor del dret de conduir de les dones. Horrifying. For the very first time, Saudi Arabia is set to behead a female human rights defender, Israa Al-Ghomgham, for participating in peaceful protests. Really puts the “human rights” in UN Human Rights Council. pic.twitter.com/5FionQDqSZ — Sarah Abdallah (@sahouraxo) August 20, 2018

Summary: L’Aràbia Saudita vol fer la primera execució d’una dona per motius polítics


ncara amb la ressaca del 31è Aplec Internacional al National Mall de Washington, l’Associació per a la Difusió del Folklore (Adifolk) prepara un altre esdeveniment de primer ordre. Es tracta de la 2a Diada d’Adifolk a Perpinyà (DAP), que el 27 i 28 de juliol acollirà una gran amalgama d’expressions festives a la capital del Rosselló. Concretament hi participaran trenta-sis entitats, com a representants de les agrupacions musicals, els esbarts, els gegants i capgrossos, el sardanisme, les corals, els diables, els esbarts i els jocs tradicionals. A més, seguint la línia instaurada de convertir un col·lectiu de cultura popular en protagonista de la festa, també s’hi ha convidat onze colles bastoneres. Divendres 27, la Catedral de Sant Joan Baptista albergarà l’acte inaugural. Com a tastet de la Capitalitat de la Sardana, que Perpinyà ostentarà l’any 2019, hi tindrà lloc un concert de cobla, cor i sardanes. Una experiència que ja es va viure en la primera edició del DAP i que, tant per la majestuositat de l’escenari com per la qualitat dels intèrprets –Cobla Mil·lenària de la Fidelíssima Vila de Perpinyà i Societat Coral La Llanterna de Súria— es preveu molt espectacular i emotiva. Llegeix l’article sencer a Tornaveu, fent clic aquí.

Summary: Compte enrere per la 2a Diada d’Adifolk a Perpinyà


L’operació policial i judicial anticorrupció contra CDC va comportar de vint-i-quatre persones. Entre els detinguts hi havia el president de la Diputació de Lleida i batlle de Fondarella, Joan Reñé, i el cap del servei de vies i obres de la corporació provincial, Enrique Regaño. L’operació està relacionada amb el pagament de comissions a CDC a través de la fundació CatDem, segons ha pogut confirmar l’ACN. Segons el TSJC, inicialment estava previst fer vint-i-sis detencions però finalment van ser vint-i-quatre. Així mateix, hi va haver sis escorcolls, al Palau de la Diputació, a la seu de l’Organisme Autònom de Recaptació de Tributs, a la delegació de Carreteres a Lleida, a l’empresa M.J. Gruas o a l’enginyeria Innalba de Mollerussa. La causa és oberta des de 2016 per corrupció i enriquiment personal en relació al contracte d’una empresa per part de la corporació municipalista i la porta el jutjat d’Instrucció número 1 de Lleida. Els vint-i-quatre detinguts durant la jornada d’ahir van quedar en llibertat en seu policial i estan a disposició de la magistrada per quan aquesta els citi a declarar. L’operació es va desenvolupar en els partits judicials de Lleida, Balaguer i Solsona. En aquests moments encara no hi ha cap calendari de declaracions previst ja que fonts judicials apunten que hi ha molta documentació per analitzar. La causa sota secret de sumari.

Summary: L’operació anticorrupció contra CDC va acabar amb vint-i-quatre detinguts


Una sola conferència no pot traçar un pont entre dos elements tant pròxims com allunyats, com són la cuina o les pràctiques culinàries i la cultura popular, però pot aportar un granet de sorra per a la construcció d’aquest pont simbòlic. I així es pot considerar la conferència de l’arqueòleg i expert en Patrimoni Cultural Immaterial, Lluís Garcia Petit, qui fa uns anys es va colar a les cases dels catalans, com el concursant que es va endur el pot més gran de la història del programa El gran dictat. A la seu de la confederació de cultura popular Ens de l’Associacionisme Cultural Català, entitat editora de Tornaveu, i dins el cicle La Conferència de l’Ens, l’expert ha ofert una variada ponència plena d’exemples de plats i tradicions i pràctiques associades a la cultura popular. Potser com a colofó d’una sessió entretinguda -en què ha parlat de plats tan tradicionals com el conill amb cargols, del qual hi ha vestigis que el situen al paleolític, o el tortell de reis- i que a més d’un haurà fet salivar, l’expert en patrimoni cultural immaterial, ha defensat la consideració del patrimoni culinari com a cultura popular: “Mantenir la cuina tradicional i les seves pràctiques associades contribueix a mantenir la nostra identitat”. És cert que en un món que aposta per la globalització, un dels majors reclams a l’hora de viatjar és tastar la cuina del lloc on es viatja; potser algun dia tocarà un àpat a base de menjar ràpid o la universal pizza, però sempre deixarem un racó (a l’estómac i a la butxaca) per tastar la cuina local. Llegeix la crònica sencera a Tornaveu, fent clic aquí.

Summary: Tot el que amaga un plat de la cuina tradicional


La presidenta de l’ANC, Elisenda Paluzie, ha defensat el paper de l’Assemblea i ha dit que, ‘des que va néixer, la seva agenda ha estat condicionar l’agenda política des de fora’. Ho ha dit en una entrevista a RAC1, on ha contestat a les paraules d’ahir de l’ex-diputat d’ERC Joan Tardà, que va dir que l’ANC s’equivocava fent de ‘contrapoder’ i que havia perdut la seva essència ‘de treballar per desvetllar inquietuds, socialitzar afanys i rendibilitzar energies’. Paluzie ha respost que potser Tardà tenia ‘un cert desconeixement’ de què havia ‘fet l’ANC l’últim any’ i ha citat com a exemple el triomf independentista a la Cambra de Comerç de Barcelona impulsat per l’ANC. En la mateixa línia, ha defensat que ‘la societat civil, arreu del món, fa pressió als governs’ per influir-los i aconseguir els seus objectius. ‘Recordem els durs “president, posi les urnes”‘, ha dit en al·lusió a la crida de Carme Forcadell, aleshores presidenta de l’entitat, per a convocar la consulta del 9-N primer, i les eleccions plebiscitàries, després. Tal com ha recordat, allò ‘va suposar una certa incomoditat de qui era interpel·lat’. Ha afegit que, com a militant de base que era llavors, va estar d’acord amb la crida. Paluzie també ha contestat a les crítiques dels partits per haver promogut processos de primàries les passades eleccions municipals, els quals, en alguns casos, com el de Barcelona, van comportar l’aparició d’una quarta llista independentista, a banda d’ERC, JxCat i la CUP. ‘A final de febrer, l’ANC va deixar la seva participació a Primàries Catalunya i vam acabar demanant el vot per a totes les candidatures’, ha dit. I ha afegit que li feia ‘gràcia’ la crítica de Tardà a les primàries perquè ‘en alguns municipis, com les Borges Blanques i Argentona, ERC va participar en el procés de primàries’. ‘Ressuscitar això ara, molts mesos després, no sé a què respon’, ha acabat. A banda, ha separat la pressió de l’ANC als partits del posicionament concret a favor d’un o un altre dient que les declaracions ‘més dures’ contra un partit polític ‘van ser davant la Diputació de Barcelona i contra JxCat’, pel pacte de govern amb el PSC que va fer presidenta Núria Marín. La via unilateral i la reacció a la sentència També ha parlat de les diferències estratègiques que hi ha entre partits i l’ANC, defensora de la via unilateral. ‘Ens refermem en la via unilateral perquè és la que veiem més plausible, no perquè creiem que sigui la millor’, ha dit. Tal com ho entén l’ANC, ‘ens hem de preparar per a la via que depèn de nosaltres, que és la que ens va portar a fer el referèndum’. Paluzie ha reconegut que era una via ‘complexa i difícil’, per la qual cosa l’ANC havia fet una anàlisi de les febleses expressades l’octubre del 2017 per tal de corregir-les, amb campanyes com la del Consum estratègic, que vol debilitar la dependència de les grans empreses que van pressionar contra la República catalana. Sobre quina ha de ser la resposta del sobiranisme a una condemna del Tribunal Suprem espanyol, ha dit que havia de ser ‘refermar-se en la lluita pacífica i democràtica per la independència’. ‘La sentència busca que abandonem l’objectiu, és venjança. Intenta fer-nos creure que la independència és impossible i il·legal, cosa que no és certa.’

Summary: Paluzie defensa que el paper de l’ANC des que va néixer és ‘condicionar l’agenda política’


La presidenta del Parlament de Catalunya, Carme Forcadell, i la secretària primera de la mesa, Anna Simó, ja han sortit del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC) on han estat poc menys d’una hora. Han declarat durant uns vint minuts cadascuna. Totes dues són acusades d’un delicte de desobediència i prevaricació per haver permès la votació de la resolució sobre el referèndum unilateral en el debat de política general. És la segona vegada que Forcadell declara davant aquest tribunal. El desembre passat ho va fer acusada d’haver permès la votació de les conclusions de la comissió del procés constituent. Sobre la declaració d’avui, Forcadell va avançar que apel·laria al principi d’inviolabilitat parlamentària, un figura prevista a l’estatut per protegir els diputats i la llibertat d’expressió. Forcadell i Simó s’adrecen ara al parlament, on faran una conferència de premsa per explicar el contingut de la declaració judicial davant la jutgessa Maria Eugènia Alegret. Més d’un miler de persones s’han concentrat a les portes del Palau de Justícia per donar-los suport i un seguici institucional encapçalat pel president de la Generalitat, Carles Puigdemont, les han acompanyades des del parlament. La coordinadora del PDECat, Marta Pascal, ha dit: ‘Hi serem tantes vegades com calgui per rebutjar la persecució de les idees que fa el govern del PP per mitjà dels tribunals.’ .@martapascal: "Hi serem les vegades que calgui per rebutjar la persecució de les idees que està fent el govern PP a través dels tribunals" — Partit Demòcrata (@Pdemocratacat) May 8, 2017 El vice-president de la Generalitat, Oriol Junqueras, ha assegurat: ‘Aconseguirem que la democràcia triomfi davant d’aquells que volen impedir l’exercici del dret de vot.’ .@junqueras: "Tothom entén el concepte de democràcia i de votar, també als EUA on ens van expressar la seva simpatia" #LaLlibertatNoEsJutja pic.twitter.com/kUtXUVf3UI — Esquerra Republicana (@Esquerra_ERC) May 8, 2017 Ací podeu veure el moment en què Carme Forcadell i Anna Simó surten del TSJC: En declaracions als mitjans, la diputada de la CUP Mireia Boya ha animat la presidenta del parlament i els membres de la mesa a ‘no fer ni un pas enrere’. Boya ha assegurat que el carrer sempre els faria costat. ‘Tot el suport a la mesa del parlament. Ni un pas enrere cap al referèndum’, ha afegit. El president de la Generalitat, Carles Puigdemont, ha expressat el suport a Forcadell i Simó a Twitter: ‘Sempre al vostre costat, i endavant! Haver de respondre als jutjats les preguntes de la política és un senyal de feblesa democràtica.’ Sempre al vostre costat, i endavant! Haver de respondre als jutjats les preguntes de la política és un senyal de feblesa democràtica. https://t.co/C1kJfQyLbE — Carles Puigdemont (@KRLS) May 8, 2017 #ÚLTIMAHORA 🔴 Ha acabat de declarar Carme Forcadell al TSJC pic.twitter.com/9oR6cAy8Qb — CatInfo Política (@Cati_Politica) May 8, 2017 La portaveu del grup parlamentari d’EH Bildu, Maddalen Iriarte, ha escrit a Twitter: ‘Dues dones valentes, Carme Forcadell i Anna Simó. Davant els jutges d’Espanya per la democràcia i la llibertat’. Bi emakume ausart, @ForcadellCarme eta @AnnaSimo, Espainiako epaileen aurrean, demokrazia eta askatasunaren alde egiteagatik. #LoveDemocracy pic.twitter.com/m9HOXce7Ay — Maddalen Iriarte (@maddaleniriarte) May 8, 2017 El president del grup parlamentari de Catalunya Sí que es Pot, Lluís Rabell, ha declarat: ‘El problema de fons és l’aspiració democràtica del poble de Catalunya. Aquest procediment s’ha d’anul·lar. Nosaltres insistim en una via possible, que és cercar suports i l’opinió de la Comissió de Venècia. És un camí tortuós, però no hi ha cap via més senzilla.’ La secretària general d’ERC, Marta Rovira, ha dit: ‘Això que passa avui va contra de tots els diputats i diputades. No som ingenus. Això és una persecució política perquè renunciem al referèndum.  Demanem a la mesa que mantingui la fermesa perquè tots els diputats puguin continuar defensant les seves idees.’ El president de l’Assemblea Nacional de Catalana, Jordi Sànchez, ha afirmat: ‘Les declaracions d’avui no ens aturaran. Estem disposats a acabar un procés democràtic.’ El president d’Òmnium, Jordi Cuixart, ha dit: ‘No ens acostumarem mai a veure aquesta actitud antidemocràtica. Estem convençuts que la situació del poble de Catalunya serà reconeguda per la comunitat internacional.’ La multitud ha cantat l’himne nacional abans que Forcadell i Simó entressin al TSJC. Heus-ne ací el vídeo: I ací imatges en directe de la concentració: El passeig de Lluís Companys ara mateix: Crits de "ni un pas enrere" i "votarem" quan arriben a Passeig de Lluís Companys#SíalaIndependènciaJudicial#lovedemocracy pic.twitter.com/SzcIV64MYD — Assemblea Nacional (@assemblea) May 8, 2017 La gent rep Focadell i Simó amb crits d’independència, ‘Sí, sí, sí, votarem’, ‘Fora la justícia espanyola’ i ‘Ni un pas enrere’. El seguici arribant al passeig de Lluís Companys: El passeig de Lluís Companys es va omplint per rebre Forcadell i Simó: Esperem la Presidenta i els membres de la Mesa del @parlament_cat #lovedemocracy #SÍaLaIndependènciaJudicial Endavant! Guanyarem! pic.twitter.com/Du1PAUuSUP — BCN x Independència (@BCNxlaIND) May 8, 2017 Avui ens tornem a mobilitzar davant el TSJC per acompanyar @ForcadellCarme i @AnnaSimo Mai caminareu soles! #LoveDemocracy pic.twitter.com/hP0tjxzg7M — Esquerra Tàrrega (@EsquerraTarrega) May 8, 2017 La comitiva multitudinària avança pel parc de la Ciutadella: Ací podeu veure el moment de la sortida des del parlament: Seguiu ací la comitiva en directe, de camí cap al TSJC. Els comuns també són al parlament. El batlle accidental de Barcelona, Gerardo Pisarello, el tinent batlle, Jaume Asens, i el diputat Lluís Rabell són alguns dels seus representants. També hi són presents les encausades pel 9-N Joana Ortega i Irene Rigau. Les acompanya Xavier Trias. Més arribades al #Parlament @joanaortega #Rigau i @xaviertrias #referèndum pic.twitter.com/vBwE9lDoSm — Victòria Vilaplana (@vplana_catradio) May 8, 2017 El president de la Generalitat, Carles Puigdemont, i l’ex-president Artur Mas, també són al parlament: Arriba el president @krls Puigdemont. pic.twitter.com/R2uyiDVNQr — Jordi Corbalan (@jcorbalan) May 8, 2017 L'ex president Mas arriba al #Parlament pic.twitter.com/ojy2zyQKLS — Jordi Corbalan (@jcorbalan) May 8, 2017 Diversos representants polítics ja són al Parlament de Catalunya preparats per a acompanyar Forcadell i Simó al TSJC: La @martarovira, el @joanignasielena, l'Oriol @junqueras i el @gabrielrufian al #Parlament. #lovedemocracy #somhi pic.twitter.com/cy0mpRUTIr — Isaac Peraire Soler (@isaacperaire) May 8, 2017 Tot a punt al passeig de Lluís Companys per a rebre Forcadell i Simó: Tot preparat x acompanyar als membres de la Mesa del Parlament, investigats x permetre un debat. #SÍaLaIndependènciaJudicial#lovedemocracy pic.twitter.com/8JhM7NrY58 — Assemblea Nacional (@assemblea) May 8, 2017

Summary: Una gran comitiva fa costat a Forcadell i Simó davant el TSJC


La policia d’Hong Kong ha detingut més d’una vintena de manifestants pro-democràcia durant el dia de Nadal, segons que han informat les autoritats pro-xineses. Els manifestants van decidir d’ocupar diversos centres comercials per aprofitar la campanya de compres de Nadal per denunciar la repressió del govern de Carrie Lam. La policia ha tornat a fer servir gas pebre contra els manifestants i han carregat amb violència. La cúpula policíaca ha justificat la brutalitat dels agents assegurant que les mobilitzacions i reunions no havien estat autoritzades per l’administració de la ciutat autònoma. Les manifestacions contra el govern de Carrie Lam van començar ara fa més de sis mesos, quan va decidir de tirar endavant una llei d’extradició a la Xina continental. Amb el temps les protestes han agafat més contingut polític, i com la Revolució dels Paraigües del 2014, han derivat en grans mobilitzacions en favor d’un sistema democràtic.

Summary: La policia d’Hong Kong deté més de vint manifestants pro-democràcia el dia de Nadal


A través d’aquest vídeo podeu seguir en directe el debat que organitza la Universitat Catalana d’Estiu sobre les garanties jurídiques del procés constituent de Catalunya. Hi participen el conseller de Justícia, Carles Mundó, el politòleg i membre del Consell Assessor per a la Transició Nacional, Josep M. Reniu i Vilama, de Transició amb Carles Mundó, el politòlegJosep M. Reniu i Vilamala (Universitat de Barcelona) i el professor de dret administratiu a la Universitat de València, Andreu Boix. L’encarregada de moderar el debat és Eva Pons, professora de Dret Constitucional a la UB.

Summary: Debat en directe: El procés constituent de Catalunya: amb quines garanties jurídiques?


El president de la Generalitat, Quim Torra, ha visitat la presidenta del parlament, Carme Forcadell, al centre penitenciari del Mas d’Enric, al Catllar. A la sortida, Torra ha participat en l’acte ‘Cap dona en l’oblit’, organitzat per diversos partits i entitats independentistes, i s’ha adreçat als centenars de persones que s’hi aplegaven per denunciar els nou mesos ‘d’injustícia’ dels empresonaments i exilis de les polítiques sobiranistes. Torra ha llegit una carta de Forcadell i tots dos han expressat agraïment pel ‘civisme’ del 21-D i han insistit que ‘l’únic camí’ era el de la ‘no violència’. ‘Un cop més heu demostrat al món que sou un poble pacífic, cívic i amant de la pau’, ha dit, i ha demanat que no s’abandoni ‘mai la bandera de la pau, del diàleg i de la no-violència’. En declaracions posteriors als mitjans de comunicació, Torra ha explicat que Forcadell es trobava ‘ forta’ i ‘valenta’ per a encarar un judici que ha qualificat de ‘farsa’. ‘Ens enfrontem a l’intolerable i l’any que ve, amics meus, serà l’any de la llibertat’, ha afegit. Cuevillas diu que el judici potser es farà la segona meitat de gener Segons l’advocat de Carles Puigdemont, Jaume Alfonso-Cuevillas, els presos podrien ser traslladats a presons madrilenyes de ‘manera imminent’, una vegada comenci el judici, que preveu que serà la segona quinzena de gener. Cuevillas, que ha intervingut en l’acte, ha afegit que la reunió entre el govern català i l’espanyol aquesta setmana no influirà en el procés judicial. ‘Una vegada la maquinària judicial es posa en marxa, funciona de manera independent i, per tant, el Tribunal Suprem, tant els magistrats com la fiscalia, ja porten la seva dinàmica’, ha explicat. I ha constatat que no creia que els afectés ‘l’actitud que tingui el govern de Pedro Sánchez’, i més quan considera que ‘sembla que no tenen gaire sintonia’. Centenars de persones reclamen unitat i la llibertat dels presos polítics Des de les deu del matí, desenes de persones han participat en les activitats organitzades amb el lema ‘Cap dona en l’oblit. Us volem a casa, lliures ara’. Entre aquestes, hi havia una caminada per l’entorn de la presó del Mas d’Enric, un cant de nadales i la trobada per a ‘teixir per la llibertat’. De fet, els manifestants han engalanat l’entrada del centre penitenciari amb una bufada molt llarga i han pintat l’espai de groc. A l’acte, hi ha intervingut la presidenta de l’ANC, Elisenda Paluzie, l’advocat Jaume Alonso-Cuevillas, i representants de la CUP, ERC, Demòcrates i Junts per Catalunya. Durant la jornada, s’han cridat consignes a favor de l’alliberament dels presos, de la independència i de la unitat.

Summary: Torra i Forcadell agraeixen el civisme del 21-D i insisteixen que ‘la no-violència és l’únic camí’


El Parlament Europeu no perd el temps i ja ha començat a preparar la sessió constituent de la legislatura, que es farà el 2 de juliol. Per això ahir ja va activar el servei d’acolliment dels eurodiputats nous i aclarí quins tràmits haurien de seguir. Són els tràmits que el president Carles Puigdemont, Toni Comín i Oriol Junqueras han de fer ara. Tan bon punt els estats comuniquin quins eurodiputats han estat elegits, en començarà l’acreditació oficial, que es pot fer tant a l’edifici de Brussel·les com al d’Estrasburg. A Brussel·les el procés es farà entre el 27 de maig i el 28 de juny, al tercer pis de l’edifici József Antall (popularment anomenat ‘edifici JAN’); i a Estrasburg, a l’anomenada Galeria Colombo del primer al 4 de juliol. A tots dos llocs ja s’ha instal·lat un equip de funcionaris multilingüe encarregat de l’acreditació dels diputats. Els nous diputats han de presentar-hi una declaració escrita certificant que no tenen incompatibilitats per al nou càrrec. Això vol dir que Puigdemont i Comín hauran de renunciar a l’acta de diputat del Parlament de Catalunya i Junqueras a la del congrés espanyol. Després d’això han de complir un seguit de formalitats burocràtiques, com ara comunicar un compte corrent i fer-se una fotografia oficial. Amb això el procés d’acreditació s’haurà completat. L’acreditació s’ha de fer personalment i amb documents acreditatius de la personalitat pròpia i no es pot delegar. Això és un impediment per a l’acreditació de Junqueras. Hauria d’anar a Brussel·les o Estrasburg per adquirir l’acta, fet que requeriria alliberar-lo, perquè la policia espanyola no pot custodiar-lo fora de l’estat espanyol. Però com que no n’hi ha cap precedent, no se sap què passarà si l’estat espanyol no li permet d’anar a l’hemicicle i, doncs, no pot prendre possessió del seu escó. Quant a Puigdemont i Comín, nous eurodiputats de Junts per Catalunya, és evident que les gestions al Parlament Europeu les podran fer sense impediments, perquè són ciutadans lliures sobre els quals no pesa cap persecució judicial ni a Brussel·les ni a Estrasburg –l’estat espanyol va emetre dues ordres de detenció contra ells, però les va retirar. La Junta Electoral espanyola té vint dies per a fer el recompte dels vots, assignar els escons i proclamar els candidats electes. El 2014 aquest procés va durar disset dies. Això vol dir que cap al 15 de juny l’estat espanyol haurà de comunicar al Parlament Europeu el resultat de les eleccions, el nombre de vots de cada candidatura i la llista dels eurodiputats electes. I ací començarà el debat jurídic, l’última barrera que l’estat espanyol provarà d’alçar contra la presència de Puigdemont i Comín al Parlament Europeu. L’estat espanyol pretén que per a ser eurodiputat s’hagi d’acatar la constitució espanyola de manera presencial a Madrid, una condició que els eurodiputats independentistes qüestionen. Espanya pot provar d’imposar al Parlament Europeu una norma que l’eurocambra no inclou entre els requisits per a ser-ne membre. Però això, si arriba a passar, obrirà una batalla jurídica i política molt important. Que en el cas que no sigui resolta pel Parlament Europeu pot arribar al Tribunal de Justícia de la Unió Europea. La jugada té un gran risc pe a Espanya. La resta d’estats no veuen amb bons ulls que, per un tràmit burocràtic, un estat pugui desqualificar un candidat elegit. I el fet que Puigdemont hagi guanyat les eleccions a Catalunya i hagi obtingut un milió de vots encara hi afegeix més entrebancs. A més, Puigdemont i Comín podrien girar fàcilment el debat contra Espanya i la violació que fa dels drets polítics davant els tribunals europeus; on, cal recordar-ho, sempre han guanyat.

Summary: Els passos que han de seguir Puigdemont, Comín i Junqueras per a obtenir la condició d’eurodiputats


Les obres per finalitzar el ramal de la Zona Franca de la línia 10 del metro de Barcelona s’han reprès aquest dilluns al matí, just després que divendres passat entrés en servei el tram de la línia 9 entre la Zona Universitària i l’Aeroport del Prat. Les obres de la nova infraestructura consten de la col·locació de les vies i de les catenàries de la segona via del ramal, a més de la finalització de les obres a les estacions i instal·lacions de la línia. El túnel i el viaducte per on discorre l’L10 ja estan enllestits i actualment donen servei amb una sola via als trens de la línia 9 que es desplacen fins als tallers de la Zona Franca. El Govern preveu que aquest tram de l’L10 entri en servei el 2017. El nou tram de la línia 10 transcorrerà per part de l’Hospitalet de Llobregat i pels barris de la Marina i la Zona Franca de Barcelona. Concretament, la futura L10 es bifurcarà del tram comú amb la línia 9 a l’estació de Can Tries-Gornal per prosseguir cap a Provençana, Ildefons Cerdà, Foneria, Foc Cisell, Motors, Zona Franca Litoral, Zona Franca Port, Zona Franca ZAL, Nova Estació Zona Franca i Polígon Pratenc. De moment, el conseller de Territori i Sostenibilitat, Josep Rull, s’ha compromès a fer tot el possible per posar en servei el “màxim nombre d’estacions” del ramal de Zona Franca l’any 2017.Entre les estacions del Gornal i de Motors, la línia 10 transcorre per un túnel amb les vies de diferent nivell, una solució que comparteix amb el futur tram central de l’L9-10 i amb bona part del ramal nord d’aquesta infraestructura. A partir del tram de la Zona Franca, la línia 10 passarà per un viaducte elevat de 4,2 quilòmetres que segueix el traçat del carrer A d’aquest polígon industrial de la capital catalana. En total, tot el nou tram de la línia 10 de metro consta d’una longitud de 6,3 quilòmetres.De la mateixa manera, les cinc estacions del tram de la Zona Franca de la línia 10 de metro estaran ubicades en el viaducte per on passarà el metro, mentre que les cinc restants que es troben als barris de la Marina estan construïdes amb el sistema de pou. L’enginyeria civil de tot aquest tram de l’L10 està gestionada per l’UTE Gorg. Pel que fa a l’arquitectura, les estacions de la Zona Franca han estat dissenyades pels arquitectes Jordi Fabré i Mercè Torras, mentre que Daniel Freixes ha estat l’arquitecte responsable de les estacions de Provençana, Cerdà, Foneria i Motors, i Toyo Ito de la parada de Foc Cisell.

Summary: Es reprenen les obres del ramal de la línia 10 del metro a la Zona Franca