L’explosió d’abans-d’ahir a la planta d’IQOXE ha obert en canal el debat sobre la seguretat del complex petroquímic de Tarragona, el més gran del sud d’Europa. Al Camp de Tarragona no és pas nova, la controvèrsia. Ja fa temps que diverses organitzacions denuncien que la població hi és exposada a un aire contaminat. Però l’accident d’abans-d’ahir, amb tres morts i set ferits, ha posat el focus sobre la Generalitat. Els col·lectius demanen que l’administració controli el nivell d’emissions, canviï la legislació per a sotmetre les empreses a un control més rígid i es millorin els protocols d’actuació, que ahir no van funcionar. En parlem amb Josep Maria Torres, portaveu de Cel Net, un dels col·lectius que fa anys que batalla perquè el problema surti a la llum. —Per què us heu manifestat? —Perquè fa uns sis anys que vam reclamar al Parlament de Catalunya un seguit de mesures que crèiem necessàries per a afrontar la situació que tenim de convivència entre el complex petroquímic i la ciutadania. Es van fer unes propostes i, per unanimitat, el parlament les va aprovar. Sis anys més tard ens trobem que no se n’ha convertit cap en llei. Només es va fer una taula de treball que realment no ha portat cap resultat. I després de molts anys fent denúncies i queixes, ha passat allò que tots sabíem que passaria. —Què demaneu? —Reclamem tres eixos molt clars. Un és la legislació i la regulació d’aquest complex petroquímic. Considerem que la legislació, tant pel que fa a emissions com a controls de l’administració en la indústria química, és totalment obsoleta. —No és sotmesa a cap control? —No. Si tu ara demanes a l’administració quines són les emissions del polígon i què respirem, l’única cosa que trobaràs són uns estudis que fem nosaltres com a plataforma, finançats per l’Ajuntament del Morell –perquè la resta se n’han desvinculat tots per pressions del sector petroquímic–, i un altre fet per l’empresa Repsol sobre el polígon nord. Però on hi ha hagut l’accident és al polígon sud, que és el que toca més a Tarragona i afecta més habitants. Si demanes a l’administració quins compostos floten en l’aire, no t’ho sabrà dir ningú. I som al 2020. —Parleu-nos de la regulació. —No pot ser que aquestes empreses continuïn funcionant amb autoregulació. La Generalitat ha de fer una regulació molt més àmplia per evitar aquesta accidents. En alguns casos són empreses molt obsoletes, que no saps ben bé què produeixen, i que són elles que informen l’administració sobre la seva activitat. Haurien de tenir la mateix normativa d’una central nuclear. És que és un polvorí. Ha petat aquest tanc, però en podria petar un altre i no sabem què pot passar. És d’un interès prou general perquè la Generalitat en faci un control més exhaustiu. I el tercer punt són els mecanismes de comunicació i coordinació. S’han de tenir molt ben preparats els protocols de funcionament per a un cas de risc com aquest. I la població n’ha d’estar ben informada. No ens poden prendre com a menors d’edat. —Ho dieu perquè no es van activar les sirenes? —Sí, que per por de l’alarmisme no s’activin les sirenes de confinament. El conseller Buch diu que van decidir de no activar-les després d’una anàlisi de toxicitat que va sortir negativa. Home, no fotem! I si ho hagués estat, què? Ja ens hauria afectat. No es funciona així en un context de risc com el que vivim. —Al desembre l’Ajuntament de Tarragona va encarregar el primer estudi sobre la qualitat de l’aire. Però què diuen els estudis que heu encarregat vosaltres? —En el primer estudi vam detectar vuitanta compostos orgànics volàtils i un seguit d’hidrocarburs, alguns dels quals cancerígens, en uns nivells molt elevats. El fet més preocupant és que la Generalitat no en tenia ni idea. —Un altre estudi fet per Repsol diu que cap emissió no supera els límits legals. —Per això demanem un canvi de legislació. Justament perquè la legislació no és feta per a un context tan específic com és un complex petroquímic en una àrea urbana d’aquesta mena. Territori i Sostenibilitat analitza la qualitat de l’aire, com demana la legislació, des d’una perspectiva urbana: òxid de nitrogen, òxid de sofre… Contaminants típics dels cotxes. Però nosaltres, aquí a Tarragona, respirem nivells molt alts d’1.3 butadiè i àcid ascètic, compostos que no es detecten enlloc sinó en un complex petroquímic. I no hi ha cap legislació que en reguli els nivells. Per tant, ells compleixen la legislació? Sí, és clar. Però no pot ser que el complex petroquímic més gran del sud d’Europa no tingui una regulació i una legislació específica. —Just a tocar hi ha la Universitat Rovira i Virgili, que té l’Institut Català d’Investigació Química i l’Institut d’Investigació Sanitària Pere Virgili. No han fet estudis anuals sobre l’impacte de la petroquímica en la població? —No, les universitats fan els estudis que els financen i els paguen les administracions. Se’ls ha de sol·licitar. Nosaltres vam treballar amb la UPC, tot i que hauríem pogut treballar amb ells. —Però a vegades el centre pot tenir la iniciativa d’investigar sobre allò que passa a pocs quilòmetres. —Estaria molt bé. Ara es van activant. Abans eren molt recelosos a col·laborar amb les plataformes i els ajuntaments que ens queixàvem de la situació. Entenem que amb la proposta de l’Ajuntament de Tarragona de pressupostar 200.000 euros per a fer un estudi la URV hi participarà. —Fins ara quin ha estat el paper dels ajuntaments? —Fins ara els ajuntaments de Tarragona, de la Pobla de Mafumet, de la Cononja, Constantí… tots, sempre han fet la mateixa cantarella: que si la Generalitat ja hi està al darrere, contraestudis, contraiformacions… Nosaltres vam començar a treballar amb quatre municipis molt petits, que en principi haurien de tenir molt poca pressió per part de l’administració i la indústria química, perquè financessin un estudi sobre la qualitat de l’aire que valia 60.000 euros, no pas més que un concert de festa major. I això ja era una radiografia claríssima del que respirem. Doncs de tots quatre, només en va quedar un, el Morell. Els altres van rebre pressions. —Què en penseu, que hagi hagut de passar una desgràcia com aquesta per obtenir atenció mediàtica? —És trist que es proposin solucions després de tres morts i set ferits. Tota la població fa anys que protesta i és conscient d’on som. Avui els mitjans se’n fan més ressò, però aquí la gent ja sap d’on venim perquè hi ha incidents periòdicament. —Quins hi ha hagut aquests darrers anys? —D’una fuita d’1.3 butadiè el 2010, que hauria pogut ser molt greu per a la població, fins a una fuita de tones i tones de nafta, que és la substància amb què s’obté la gasolina, als aqüífers. Va arribar fins a Tarragona i se’n van adonar perquè els pagesos, quan regaven, sentien molta pudor de gasolina. De fet, era com si reguessin amb gasolina. Repsol també va contaminar el riu Francolí, un episodi que es va liquidar amb una multa, i ara treballem amb la denúncia al poble de Vilallonga perquè constantment hi ha un núvol de pols blanca. Hem comptat deu incidents aquests últims cinc anys. En diem ‘incidents’ perquè no arriben al punt d’accident. Un accident és el que hi va haver ahir, en què hi ha hagut víctimes. —Aquesta setmana també s’ha estrenat la nova variant de Vandellòs, però que limita les comunicacions a Salou, l’Hospitalet de l’infant i fins i tot a Tarragona. Hi ha un cert abandonament del sud del Principat? —Si una cosa m’enutja de debò és que sempre ens parlen dels diners que aporta la indústria química i nuclear. Però les dades ens diuen que la renda per capita més baixa de Catalunya és la província de Tarragona. És on hi ha més pobresa i menys renda per capita, i a sobre tenim dues centrals nuclears i un complex petroquímic. Ens envien tota la brossa. L’única cosa que fa de contenció és la indústria turística, però tampoc no és gaire ecològica. Tarragona és la província abandonada de Catalunya. Aquests municipis que viuen al costat del complex petroquímic tenen rendes per capita molt baixes. Els que tenen milers de milions de beneficis són les empreses, que reverteixen en festes majors i futbol, això sí. Regalen paelles, tenim tots els equips a primera catalana i donen diners als capgrossos i a les colles castelleres. I així tothom calla.

Summary: Josep Maria Torres: ‘És trist que la Generalitat proposi solucions després de tres morts i set ferits’


L’estat espanyol ha superat les 100.000 sol·licituds d’asil pendents de resolució, segons dades de la Comissió Catalana d’Ajuda al Refugiat (CEAR, per les sigles a nivell espanyol). L’organització assegura que entre gener i maig es van rebre 46.000 noves peticions, a les quals cal sumar les acumulades altres anys. Les xifres apunten a un nou any de rècord tant a l’estat espanyol com a Catalunya. El 2018, Catalunya va registrar més de 8.000 peticions, i enguany ja ha superat les 6.000. El CEAR qualifica la política d’asil de Pedro Sánchez de ‘gran decepció’ i lamenta el ‘seguidisme’ —tant a l’estat espanyol com a bona part de la Unió Europea—de les posicions més bel·ligerants defensades per governs d’extrema dreta.

Summary: L’estat espanyol supera les 100.000 sol·licituds d’asil pendents de resoldre


Ha arribat als deu anys exhibint diversitat i molt bona salut: la Nit de les Lletres Catalanes s’ha celebrat, com ja és tradicional, a la Societat Coral El Micalet, a València. És un acte ideat per l’activista Simó Aguilar i que, des de la seva desaparició, organitza l’Associació d’Escriptors en Llengua Catalana (AELC). La mecànica és senzilla i efectiva: trobar-se, compartir taula i presentar als col·legues de lletra el llibre o els llibres publicats durant l’any anterior. Per fer-ho, cadascú té un micròfon i tres minuts, comptats amb un icònic petit rellotge de sorra. Fins que sona la campaneta, i donem fe de l’exactitud amb què la gent de lletra accepta el mandat del temps, hi ha qui llegeix un text preparat o qui improvisa, qui relata la gènesi d’un poema o comparteix un relat o declama o canta: també aquí la creativitat té colors i formes diverses. Com que la literatura, i qui la fa, és expressió del temps i de l’espai que li ha tocat, enguany la reivindicació ha continuat formant part de la trobada cultural: ‘Presos polítics, presos de llibertat d’expressió, censura d’exposicions i de llibres, multes, persecució de l’educació i de la llengua, amenaces als mitjans no afins… Benvinguts a la Turquia occidental!’, s’exclamava Vicent Penya, membre de la junta de l’AELC, durant la presentació de l’acte. I és que, junt amb la potència de la nostra literatura també al País Valencià, les intervencions han compartit igualment la denúncia del ‘continu assetjament’ i de la ‘persecució que les lletres catalanes pateixen per part de l’estat espanyol’. Gemma Pasqual, vice-presidenta de l’AELC pel País Valencià, va dedicar també unes paraules de solidaritat amb el raper Valtonyc, va denunciar la censura explícita i empresonadora, així com la que no es veu i actua per l’efecte de la por, i va constatar com ‘en els moments difícils pels quals hem passat al País Valencià, els nostres companys del nord no ens han deixat mai sols. Ara nosaltres tampoc no ho farem: som una pinya’. A la taula, junt amb la mostra dels llibres presentats, una petita pila de llacets grocs, que de seguida va quedar repartida a les solapes. I, havent sopat, a l’hora del micròfon i de la campaneta, efectivament, es va poder constatar la diversitat i la qualitat de la producció literària del 2017. En una mostra, tan sols, però ben representativa. I un tast de la que vindrà. Perquè hi va haver, atenció: un parell d’exclusives, quan Josep Guia i Maria Conca van mostrar la coberta de la biografia de Xavier Romeu que ben aviat veurà la llum (A frec del seu nom, El Jonc), o quan Josep Lluís Roig, després de presentar la novel·la juvenil La primera pedra (Perifèric), va llegir un tros de poema del seu proper llibre, La llum del curtcircuit (Bromera); alguns trios, amb Manuel Molins presentant-ne dues de teatre per a adults, Poder i santedat (3i4) i Les veus de la frontera (Pruna), i una de juvenil, L’univers (un viatge amb els superneutrins) (Bromera), o amb Raquel Ricart, Carme Manuel i Núria Cadenes compartint micròfon en representació de la desena d’autores que han ficcionat el pensador de Sueca a La improbable vida de Joan Fuster (3i4); hi va haver relats trepidants, amb Antoni Rubio llegint pràcticament sense respirar una de les històries del seu Black Friday (Sembra), contes cantats, amb Mari Carmen Sáez i Les gallinetes de dol i contes que arriaven des de les pàgines dels diaris, com ara el microrelat ‘Pel camí de Pinedo’, de Josepa Montagud; hi va haver història, amb els relats eròtics transformats en la novel·la que és Vestals de Roma (Pagès), d’Encarna Sant-Celoni, o amb el post-franquisme dels relats que fan novel·la a Lluna crua (3i4), d’Octavi Monsonís; hi va haver assaig, amb els treballs d’història de la sexualitat que ha escrit Albert Toldrà (‘perquè, com deia Joan Fuster, la humanitat sencera comença de cintura cap avall’, va recordar), Per la reixeta (PUV) i El plaer de la carn (Alfons el Magnànim) i amb el recull d’articles sociolingüístics de Ferran Suay, Parlants fets i drets (Voliana), que va presentar qui n’ha fet la compilació, Josep Vicent Sanxis; i hi va haver molta poesia, també, amb els sonets de Rubén Luzón, llegits des d’Alguna cosa (3i4), l’enginy i el cop de Pere Císcar, condensat en un poema dit de memòria, des d’Anit sempre (Buc), la calma de Mari Carme Arnau Orts des del seu En el decréixer de la pluja (Cossetània), la fe de Josep Ferrer Guzmán, la passió d’Hermini Pérez Edo a Descarnat a mossos (Neopàtria), o la solidesa de Josep Micó a Creuar l’instant. Una molt bona mostra de la collita del 17, efectivament. L’acte va comptar amb la col·laboració d’Acció Cultural del País Valencià, la Institució de les Lletres Catalanes, la Societat Coral El Micalet i la llibreria Fan Set.

Summary: Reivindicació i molta literatura a València


El ple de les Corts ha nomenat al tècnic d’investigació de l’Institut Valencià d’Investigacions Econòmiques (IVIE) i membre de la comissió d’experts de finançament, Vicent Cucarella, com a síndic de Comptes. Alhora, ha renovat Marcela Miró i Antonio Mira-Perceval com a membres d’aquest organisme. La sessió plenària d’esta setmana ha començat amb l’elecció dels síndics de la Sindicatura de Comptes, mitjançant votació secreta en urna. Els tres noms han aconseguit 77 vots favorables, però també s’han comptabilitzat onze en blanc –Podem ja ha avançat que s’abstindrien perquè defensaven reformar primer la llei de la Sindicatura i després fer el nomenament. Vicent Cucarella és llicenciat en Ciències Econòmiques i Empresarials, és tècnic d’investigació de l’IVIE i professor associat de la Universitat de València. També és un dels membres de la Comissió d’Experts nomenats per les Corts Valencianes per a l’anàlisi del sistema de finançament autonòmic. Cucarella serà previsiblement el pròxim Síndic Major, en substitució de Rafael Vicente Queralt que es jubila, ja que hi ha acord entre els grups parlamentaris, tot i que correspon al president de la Generalitat el seu nomenament. Tant Marcela Miró com Antonio Mira-Perceval van ser nomenats síndics el 2004 per les Corts Valencianes –a proposta del PP i del PSPV, respectivament–, i renovats en els seus càrrecs el 2010, ja que estos mandats tenen una durada de sis anys. Miró, enginyera agrònoma i professora, va ser consellera de Cultura, Educació i Esports, així com de Benestar Social, a més de presidenta de les Corts Valencianes en la cinquena legislatura. Per la seua banda, Antonio Mira-Perceval, llicenciat en Ciències Econòmiques i Empresarials, va ser subinspector en la Delegació del Ministeri d’Hisenda d’Alacant i diputat provincial.

Summary: Les Corts nomenen Vicent Cucarella Síndic de Comptes


Les verdures d’estiu L’estiu és una bona època per a gaudir dels productes de l’hort: les hortalisses. És el moment de collir les pastanagues, la mongeta tendra, els alls, la remolatxa o els raves. I també és el temps de dues grans famílies: les Solanàcies (albergínia, pebrots, tomàquets i patata) i les Cucurbitàcies (carabassa, carabassó i cogombre). La majoria d’hortalisses es consumeixen un cop cuites, excepte en els casos de les amanides o els gaspatxos, que es consumeixen crues. Els minerals no es transformen amb la cocció, però les vitamines no resisteixen les altes temperatures, per això és aconsellable menjar verdura cuinada i també amanides de verdura crua. En aquesta recepta hi ha verdures cuites i els tomàquets frescos, i això és una bona combinació que ens proporciona més vitamines. Els productes de l’hort tenen un contingut d’aigua molt elevat i, en canvi, no contenen pràcticament greixos ni hidrats de carboni ni proteïnes. Només hi ha una excepció: les patates, que són riques en hidrats de carboni i no estan incloses dins del grup de les verdures, sinó que es troben dins del grup dels farinacis. Per això les verdures tenen un valor calòric molt baix, i aquest és el motiu pel qual es recomana augmentar la ingesta d’hortalisses quan es tracta de perdre pes o de mantenir-lo. Es recomana de prendre’n entre dues i tres racions diàries i és fàcil d’aconseguir-ho perquè se’n pot menjar per dinar, per sopar, als acompanyaments i també hem de tenir en compte tota la verdura que es necessita per a fer sofregits i salses. Les vitamines de les verdures —Són una de les principals fonts d’obtenció de carotenoides, que l’organisme transformarà en vitamina A. —Contenen vitamina C, que, com que perd les propietats amb l’escalfor, no es pot aprofitar si la verdura és cuinada, però sí que es pot aprofitar si es menja crua en amanides. —Contenen àcid fòlic, que és una de les vitamines del grup B, present a les verdures de fulla verda i que intervé en la formació de components de la sang i en el sistema immunitari. Els minerals de les verdures —Gairebé no contenen sodi, el principal component de la sal. —Són molt riques en potassi, que ajuda a eliminar el sodi, i per això a les persones hipertenses els convé consumir molta verdura. —Tenen ferro que ens costa d’aprofitar. Per ajudar a absorbir-lo convé menjar una fruita àcida per postres. Els antioxidants de les verdures —Protegeixen l’organisme, reforcen el sistema immunitari i ajuden a prevenir l’aparició de malalties, com el càncer. —La pastanaga és molt rica en carotens, que es transformaran en vitamina A, que té poder antioxidant i protegeix la pell. —Les diverses varietats de pebrots, l’albergínia, el tomàquet i la remolatxa, gràcies als pigments de colors vius que les caracteritzen, ens aporten una gran quantitat d’antioxidants. —El tomàquet (com la síndria) té color vermell a causa d’un pigment, el licopè, que pertany a la família de la vitamina A amb acció antioxidant. El licopè és més efectiu si es cuina, per això és molt recomanable fer salses amb tomàquet natural. El licopè ajuda a prevenir i a tractar, sobretot, el càncer de pròstata. La mongeta tendra La mongetera és una planta originària de l’Amèrica del Sud, de la família de les lleguminoses. Si consumim la mongeta tendra, ens referim a la tavella verda que embolcalla les llavors tendres de la planta. Si deixem créixer la llavor i l’assequem, llavors tenim la mongeta seca. La mongeta tendra és una d’aquelles hortalisses que rep el nom de verdura pel color verd intens que té. Es pot trobar al mercat durant tot l’any, però el moment òptim de consum és entre l’abril i l’octubre. A l’hora de comprar-les hem de vigilar que tinguin un color verd viu sense decoloracions, una forma regular i, per saber si són fresques, es pot intentar doblegar-les: si la mongeta es doblega, no és fresca, si es trenca i apareix una gota d’aigua, sí que ho és. Es poden guardar pocs dies a la nevera, al calaix de la verdura. Una de les varietats més consumida és la mongeta perona, que és plana, ampla, amb llavors petites i de bona cocció. Deu el seu nom a Eva Perón. Al final de la dècada dels anys quaranta, es van fer una sèrie d’intercanvis comercials entre Espanya i l’Argentina. Van arribar excedents de diversos productes des d’aquell país, entre els quals hi havia aquesta mongeta plana que era més tendra que la d’aquí. La dona del president argentí era molt popular i la població espanyola, que l’admirava, va batejar la nova varietat amb el seu nom. També podem trobar una altra varietat, la mongeta bobi, que és més allargada i rodona, amb forma de tub. Si es cou al punt i queda una mica tibant, la mongeta bobi va molt bé per fer en amanida o saltada amb un sofregit o amb pernil. Recepta La base d’aquesta recepta és la verdura del temps. Com he comentat altres vegades, podeu afegir o treure algun ingredient. L’originalitat del plat rau en el fet de barrejar verdura cuita (la mongeta i la pastanaga, que normalment mengem calentes) i verdura crua. Per això en dic amanida, perquè du el tomàquet cru i es menja freda. Us recomano que prepareu les mongetes i les pastanagues amb temps, unes hores abans de l’àpat o el dia abans, per tal que pugui servir-se com a plat fred. Ingredients (per a 2 persones) 200g de mongeta tendra (de la varietat perona o de la bobi) 2 pastanagues 2 tomàquets madurs o 12 tomàquets cherry 1 llauneta petita de blat de moro oli d’oliva verge extra sal Maldon Preparació Renteu les mongetes i les pastanagues. Raspeu la pell de les pastanagues i talleu-les a rodanxes. Traieu la punta de la mongeta, allà on hi ha la tija, i talleu les mongetes per la meitat o de la mida que desitgeu. Podeu bullir la verdura en una olla amb poca aigua, la justa per a cobrir-la. Les afegiu quan l’aigua arrenqui el bull i hi tireu una culleradeta de sal. Les deixeu bullir deu minuts i punxeu la verdura per veure si està cuita. Com que és una amanida, és millor que no quedi massa feta, més aviat que sigui una mica tibant. Després les escorreu i les deixeu refredar. També podeu coure les verdures al vapor, en una olla que permeti fer la cocció dins el colador que separa la verdura de l’aigua i les saleu. Quan la verdura s’hagi refredat, hi poseu el tomàquet tallant-lo de la mida que us agradi. Obriu la llauna del blat de moro, l’escorreu i l’esbandiu. Barregeu-ho tot. Hi afegiu sal Maldon i oli al moment de servir-ho al plat Suggeriments Es pot afegir una ceba tallada crua o escaldada (si preferiu que no us repeteixi). Com que és una amanida, hi queden bé les olives, que poden ser farcides o negres d’Aragó. També podeu amanir-la amb una vinagreta amb oli, una mica de vinagre i una culleradeta de mostassa. És un primer plat molt lleuger i estaria bé combinar-lo amb un segon plat amb més consistència, com un tall de pollastre o de peix a la planxa o guisat. Comentaris És una recepta apta per a dietes vegetarianes i veganes. No conté gluten. Valoració nutricional Aquesta recepta és la d’un primer plat basat en verdures i, com que no hi ha ni pasta ni arròs, té pocs glúcids. També hi ha poques proteïnes (els cereals i els llegums en tenen molta més quantitat) i pocs greixos, perquè només s’hi afegeix l’oli d’amanir. Fixeu-vos que el que aporta més quilocalories, a part de la cullerada de postres d’oli que fa 5g, és el blat de moro, perquè és un cereal i conté hidrats de carboni. És un plat ric en fibra, vitamines i minerals. A més de servir-se fred, és ideal per als dies de calor perquè la digestió d’aquesta amanida no requereix esforç per a l’organisme i no eleva la temperatura corporal. És un plat molt lleuger, però que no ens deixarà amb gana perquè combina l’efecte saciant de la fibra amb els glúcids del blat de moro.

Summary: Receptes d’estiu: Amanida de mongeta tendra


La repressió de l’estat espanyol contra l’independentisme a Catalunya té la forma i el propòsit d’allò que s’anomena lawfare, és a dir, ‘guerra judicial’, un concepte d’origen nord-americà que es refereix a l’ús de la llei com a arma política. Els últims atacs contra l’advocat Gonzalo Boye i les decisions arbitràries de la Junta Electoral espanyola han fet emergir de nou aquest concepte, sovint utilitzat per a descriure com els aparells de l’estat i la justícia imposen criteris polítics per sobre del dret per a reprimir l’independentisme. El lawfare és una forma de guerra desigual, perquè qui la promou és qui té el control de la llei, per més que això vulgui dir forçar-la, tergiversar-la o àdhuc incomplir-la. ‘Qui ha fet que avui ERC i JxCat no tinguin líders perquè estan escapçats? Mariano Rajoy i el PP’, es vantava la vice-presidenta espanyola, Soraya Sáez de Santamaría. Una operació d’estat amb un mateix propòsit: la inhabilitació de l’adversari polític, la persecució judicial de l’enemic, i la justificació –mitjançant les lleis– de la vulneració de drets fonamentals. ‘La llei estava per damunt de la convivència ciutadana’, va dir el cap del dispositiu policíac de l’1-O, Diego Pérez de los Cobos. Un cas evident de lawfare, de guerra judicial. L’origen d’aquest concepte és incert, tot i que n’hi ha referències als anys setanta als Estats Units. Però hom considera que el primer a teoritzar-lo fou el coronel de les forces aèries dels EUA Charles Dunlap Jr. amb l’assaig ‘Law and military iterentions: Preserving Humanitarian Values in 21st Conflicts‘ (pdf). Dunlap hi defineix lawfare, directament, així: ‘Ús de la llei com a arma de guerra.’ Més tard, ha estat la iniciativa The Lawfare Project, impulsada per l’advocada de drets humans i directora de cinema Brooke Goldstein, que n’ha ampliat la definició. I ha ajudat a popularitzar-lo, fent veure els diversos casos arreu del món en què un sistema legal o una legislació són utilitzats per justificar l’eliminació d’oponents polítics. ‘Es tracta de l’abús de la llei i dels nostres sistemes judicials per a minar els principis que pregonen: l’estat de dret, la presumpció d’innocència i el dret de llibertat d’expressió’, deia Goldstein en aquest discurs el 2010. Aquest vídeo de la iniciativa No Lawfare és revelador, si s’aplica a la situació de repressió política i judicial de l’estat espanyol: #Lawfare es utilizar el Poder Judicial y los medios de comunicación para perseguir a líderes populares. Aprendé un poco más sobre el #Lawfare mirando este video. pic.twitter.com/qEomiJaYiV — NoLawfare (@nolawfare) 29 de desembre de 2017 Defineix aquestes accions emmarcades en el lawfare: ‘Persecució política, destrucció de la imatge pública o inhabilitació d’un adversari polític; combinació d’accions que semblen legals amb una gran cobertura mediàtica que exerceix pressió sobre l’adversari i el seu entorn, formulant acusacions sense proves, de manera que perdi suport i que no disposi de capacitat de reacció.’ ‘S’ha acabat la broma’ L’instrument més clar i contundent de la repressió política a l’estat espanyol aquests últims anys ha estat el Tribunal Constitucional, amb un sistema de designació dels magistrats que respon a les majories polítiques que hi ha, i que en el cas de Catalunya ha tingut una funció de detonant del conflicte, amb la sentència del juliol del 2010 que escapçava un estatut d’autonomia aprovat pel parlament, retallat després per les corts espanyoles i aprovat finalment en referèndum pels catalans. Francisco Pérez de los Cobos I amb l’eclosió del procés independentista, la majoria absoluta del PP va permetre la reforma de la llei orgànica del TC, feta expressament per a combatre aquest procés i els seus dirigents, dotant el tribunal per primera vegada de capacitat sancionadora. ‘S’ha acabat la broma’, amenaçava el dirigent del PP català Xavier Garcia Albiol en la presentació de la reforma. Eren els anys de creixement de l’independentisme, amb fulls de ruta que tenien l’aval d’una majoria parlamentària, els anys immediatament posteriors a la sentència de l’estatut, durant els quals Francisco Pérez de los Cobos, ex-militant del PP, amb un passat vinculat a l’extrema dreta i reconegut anticatalanista, va presidir la institució. Pérez de los Cobos, germà del policia que deia que la llei estava per damunt de la convivència. La ingerència política en un tribunal que lidera l’acció repressiva contra l’independentisme s’ha fet evident els últims anys. Per exemple, amb les trucades del govern espanyol al president i als membres del tribunal per fer-los veure la importància d’admetre a tràmit la impugnació de la candidatura de Carles Puigdemont a ser investit president de la Generalitat. El tribunal va acabar ajornant la decisió sobre el recurs, però va accedir a complaure el govern espanyol imposant unes mesures cautelars impossibles d’assumir per Puigdemont per a poder-se sotmetre a la investidura. Ho va fer tenint en compte que ni el ponent, ni els lletrats, ni el Consell d’Estat espanyol no aconsellaven l’admissió a tràmit d’un recurs que a la pràctica implicava una impugnació preventiva d’una votació d’investidura d’un candidat que es va poder presentar a les eleccions perfectament. Una cosa mai no vista. Tot això va acompanyat d’una acció decisiva de pràcticament tota la maquinària mediàtica de l’estat espanyol, que construeix un discurs de caricaturització i demonització, d’elevació d’aquest adversari a la condició d’enemic públic número u, i que permet de fer penetrar entre l’audiència i la ciutadania la convicció que el càstig que rebi serà just, i que les consideracions de dubtosa legalitat o de manifesta il·legalitat són secundàries. Perquè l’objectiu polític, en aquest cas la preservació de la unitat d’Espanya, s’ho val. Ana Rosa Quintana forma part de l’engranatge de la maquinària mediàtica La violència és culpa dels agredits L’enemic no és només Puigdemont; és tot l’independentisme. Per això es va obrir una causa general, feta amb investigacions secretes i construïda amb atestats policíacs que falsegen deliberadament els fets, per a permetre que l’acció de la justícia sigui implacable amb els responsables d’uns fets que són convenientment presentats com a violents, ‘tumultuaris’. D’ací es desprèn l’acusació de sedició contra Jordi Sànchez i Jordi Cuixart, de l’alçament ‘tumultuari’ i violent, al qual es refereix el codi penal espanyol. La manifestació del 20 de setembre davant el Departament d’Economia va ser multitudinària i pacífica, i els dirigents d’Òmnium i l’ANC van actuar perquè ho fos. Però, en canvi, seran jutjats per sedició, i és per aquesta acusació que fa més de cent dies que són en presó preventiva. El 20 de setembre hi va haver les concentracions de protesta; el dia 22 a migdia l’aleshores portaveu del govern espanyol, Íñigo Méndez de Vigo, ja parlava d’accions ‘tumultuàries’; i quan encara no havia acabat la conferència de premsa la fiscalia general de l’estat ja presentava una denúncia per sedició contra Sànchez i Cuixart. Més tard, la jutgessa Carmen Lamela, primer, i el jutge Pablo Llarena, després, assumien la tesi de la Guàrdia Civil, que era la mateixa que la del govern espanyol, que era la mateixa que la de la fiscalia, que era la mateixa que la seva. I que la del jutge Llarena. Un cas de lawfare en tota regla. I una cosa semblant va passar amb les acusacions de rebel·lió contra els membres del govern i els de la mesa del parlament, inclosa la presidenta. Que no hi havia la violència que requereix l’acusació del delicte de rebel·lió? La Guàrdia Civil, i la fiscalia, i la jutgessa Lamela, i el jutge Llarena, se la van inventar en sengles atestats i interlocutòries. I si les proves de violència dels manifestants eren escasses, s’acabava fent responsable de la violència de la policia espanyola durant el referèndum de l’1-O (una violència, aquesta sí, molt evident i clamorosa) als qui havien convocat el referèndum, és a dir, als qui n’havien estat víctimes. Tot plegat amb l’acompanyament mediàtic adequat. I social i polític. El PSOE, l’altre gran partit de l’estat, ha fet pinya amb el PP, Ciutadans i el rei d’Espanya. El 3 d’octubre, quan Felipe VI va comparèixer ordenant d’actuar contra l’independentisme, els socialistes van retirar la petició de reprovació de Sáenz de Santamaría per la violència de l’1-O. I només els mitjans estrangers es van estranyar del discurs de Felipe VI i van criticar-ne la duresa. Tots els poders de l’estat remaven alhora contra un enemic comú que calia destruir. Aquest és un dels principis de la definició de lawfare, el de guerra desigual, entre un combatent molt poderós, amo de la llei, i un altre que en rep les conseqüències. En aquest combat, se n’ha ressentit també la llibertat d’expressió i s’ha fet un ús impropi del concepte de delicte d’odi, que s’imputa a tots els qui han gosat criticat la violència de la policia i la Guàrdia Civil durant l’1-O. Acaba essent inútil de recórrer a cap dels mecanismes interns de què disposa el sistema judicial espanyol, perquè en totes les instàncies judicials hi ha un mateix punt de vista i una mateixa manera de procedir en aquest conflicte; que és la mateixa que dicta la majoria política a l’estat espanyol. Queda el recurs a la via judicial internacional. Perquè, políticament, tampoc la UE no ha servit, de moment, per a demanar empara davant la repressió.

Summary: Així desplega Espanya una estratègia clara de ‘lawfare’ contra Catalunya


A occident aquell era el dia de Nadal de 1991, avui fa just vint-i-cinc anys. A Rússia, on el nadal ortodox es celebra uns dies més tard, era en canvi un dia normal. De feina. Un dimecres qualsevol que tanmateix estava destinat a marcar per sempre la història del món. A les 7 i 32 de la vesprada, amb un fred inclement, un funcionari del Kremlin va pujar a despenjar la bandera soviètica amb la falç i el martell de la torre on onejava sempre, il·luminada per potents focus. La plaça roja estava pràcticament buida però pels altaveus va sonar amb força l’himne que generacions senceres de russos, georgians, kazaks, armenis, txetxens, estonians o iacuts havien cantat per enaltir la que havia nascut com la república dels treballadors: ‘Slavs’ya, Otechestvo nashe svobodnoye…’ Aquell ritualitzat i envellit ‘Glòria a tu! pàtria lliure’ va sonar aquella nit amb la solemnitat de sempre. Estranyament. Amb el pas dels anys Putin ha recuperat molts símbols soviètics, entre els quals l’himne, la música del qual segueix sonant, amb un altra lletra, ara com a himne de Rússia. La bandera de la Unió Soviètica, però, no tornaria a flotar mai més sobre Moscou, en aquella torre des d’on havia presidit setanta anys llargs de comunisme. En el seu lloc es va hissar immediatament la bandera tricolor russa, un emblema perseguit i criminalitzat només fins uns pocs mesos abans. I amb això la Unió Soviètica, el fenomenal imperi comunista que ocupava onze fusos horaris, de Vladivostok a Kaliningrad simplement es va esfumar de la història. Per als qui, com jo, feia anys que estudiàvem i viatjàvem a la URSS intentant seguir la seua complicada vida política era tan difícil de creure allò que estàvem vivint… L’última nit de la Unió Soviètica va començar mitja hora abans de la baixada de la bandera, a les set en punt. A aquella hora, des d’una sala petita del Kremlin que no era el seu despatx habitual, Mikhail Gorbatxov va fer una declaració televisada al seu país i al món. ‘Compatriotes, benvolguts camarades: després de la formació de la Comunitat d’Estats Independents ací s’acaba la meua feina com a president de la Unió Soviètica’. Gorbatxov vestia de negre i tenia a les mans els fulls amb el discurs que havia preparat. Al seu costat una tassa de te, que no va tocar fins que les càmeres no van desconnectar. Al seu davant un munt de periodistes que no acabaven de donar crèdit al que estaven sentint. Dos guàrdies de seguretat, record del que havia estat el fort grup de guardaespatlles de la secretaria general del PCUS, es recolzaven contra la paret, un d’ells amb les mans al davant i un altre amb les mans al darrere i la mirada perduda. Tot just si havien fet a un costat les dues cadires que normalment hi havia en aquella taula. Tot semblava improvisat, trist, pobre, gèlid. Ara tot just sabem, per un recent llibre de Svetlana Savranskaya i Thomas Blanton, que Gorbatxov va dubtar molt sobre quan i com havia d’anunciar el final de la Unió Soviètica. Va pensar en fer-ho dimarts 24 però finalment va decidir que el dia ideal era el 25 al vespre. Això li va donar vint-i-quatre hores de coll per a preparar el que més por feia al món: el traspàs dels codis nuclears soviètics al president de la nova Rússia, l’impetuós i poc previsible Boris Ieltsin. Dues hores abans del seu discurs va telefonar al president dels Estats Units George Bush. L’unia amb Bush una amistat profunda i real que es veu clarament reflectida en la transcripció de la conversa que presenten els dos autors de “The Last Superpower Summits: Gorbachev, Reagan, and Bush: Conversations that Ended the Cold War.” En aquella telefonada Gorbatxov explica a Bush que és a punt d’anunciar el final de la Unió Soviètica i que tot està sota control. I li prega que vigile ell també els líders de les noves repúbliques i sobretot els de Rússia, especialment en els afers nuclears. Li demana, però, que done suport al seu gran enemic Boris Ieltsin i que reconega la independència de les onze repúbliques que naixeran oficialment aquella nit. Els dos homes que junts havien canviat tant el món es van dedicar, segons es pot llegir en la transcripció de la conversa, paraules molt afectuoses i sinceres. Bush fins i tot convida Gorbatxov a anar als Estats Units, invitació que aquest rebutja: ‘jo no m’amagaré en la taiga, seguiré lluitant.’ El Kremlin era, i és, un complex mastodòntic. El recinte inclou dins la famosa muralla quatre grans palaus i quatre catedrals que encara aquella nit eren el centre de poder de la URSS. En aquell temps el poder polític de la república russa residia en l’anomenada Casa Blanca, un edifici més o menys modern vora el riu, on sobretot s’hi reunia el soviet rus. Va ser des d’allà que aquella nit Boris Ieltsin, el president de la Rússia soviètica que anava a ser el primer president de la Rússia independent, es va desplaçar fins al Kremlin travessant amb el seu cotxe oficial la llarga avinguda d’Arbat, tallada al tràfic pels guàrdies, com en les ocasions més solemnes. La fortalesa del riu Moscova seria, des d’aquella nit, el seu propi palau, desallotjat Gorbatxov, desallotjat al preu d’acabar amb la Unió Soviètica. Perquè aquesta va ser la clau del final de la URSS. Ieltsin va deixar caure la Unió Soviètica no perquè n’estigués en contra sinó per apartar al seu gran, i de fet únic, adversari polític. Dins la Unió Soviètica, constitucionalment, Gorbatxov, com a president de tots, estava per sobre d’Ieltsin, que només era el president de Rússia. Però si la URSS desapareixia ningú no estaria per damunt del president rus. La independència de Rússia i les onze altres repúbliques post soviètiques té aquest element de lluita personal en el centre de tot. Les tres repúbliques bàltiques ja havien marxat i la URSS havia reconegut a l’agost d’aquell mateix any la seua independència. Les altres onze es van trobar aquella nit que eren independents. Algunes d’elles, Armènia, Geòrgia, la mateixa Ucraïna, ho esperaven amb ganes des de feia molts anys. Però algunes altres, sobretot les repúbliques de l’Àsia Central es van trobar que eren independents sense ganes ni de ser-ho. Unes setmanes abans Rússia, Ucraïna i Belarús, el nucli fundador de la URSS havien acordat dissoldre la Unió Soviètica, sota la pressió del president rus. Per a Ieltsin era una jugada tàctica ja que comptava amb refer-la immediatament després. I efectivament onze d’aquelles repúbliques soviètiques, totes les de la URSS excepte Geòrgia i les tres bàltiques, van signar a les poques setmanes un acord per crear una Comunitat d’Estats Independents que estava destinada a reconstruir la Unió Soviètica però ara sense soviets. El projecte, tanmateix, va fracassar i Ieltsin es va convertir oficialment en l’enterrador del país en el qual ell mateix creia, aquell que anava del Pacífic a la Bàltica. Anys després Vladimir Putin va explicar en una curiosa entrevista parlant de Boris Ieltsin com de difícil li va resultat a aquest abandonar el Kremlin quan va arribar l’hora de deixar de ser president. Putin, que el va succeir en el càrrec, va explicar que fins i tot li havia demanat que el deixés seguir vivint dins aquells murs en un dels diversos palaus de la fortalesa. Era el cinc de gener del dos mil, dos dies abans del nadal ortodox i nou anys després d’aquell altre nadal que havia vist la desaparició de la URSS. I aquell Ieltsin imprevisible, borratxo, cridaner i mal educat que s’havia acostumat a viure com un tsar, pel que es veu no comprenia que el seu paper històric només havia estat el d’acabar amb la URSS. Gràcies a ell avui la que havia estat la segona gran potència de la humanitat només és un record, però els russos segueixen discutint sobre si el preu de l’ambició personal de Ieltsin no va ser massa car. Tant que s’han inventat una deliciosa expressió ‘blizhneye zarubezhye’ (l’estranger d’ací al costat) que amaga clarament l’enyor d’un món on no res es movia de Berlín a Pequín i en els cinc continents sense que Moscou o Washington hagueren pres una decisió al respecte.

Summary: L’última nit de la Unió Soviètica


La Fiscalia del Tribunal Suprem ha enviat al diputat del PDeCat al Congrés i alcalde de Tortosa, Ferran Bel, una citació perquè comparegui voluntàriament el pròxim dilluns a les dotze del migdia en relació al suport del seu consistori al referèndum de l’1-O. Bel és un dels 712 alcaldes catalans que el fiscal general de l’Estat, José Manuel Maza, va posar al punt de mira el passat dimecres, quan va ordenar als caps de les Fiscalies de Barcelona, Girona, Tarragona i Lleida que citessin com a investigats tots els batlles de les poblacions que han anunciat el seu suport al referèndum de l’1-O. Bel és diputat al Congrés, i contràriament al que ha passat amb els altres quatre alcaldes aforats al Parlament de Catalunya, la seva citació introdueix aquesta possibilitat de no acudir voluntàriament a la cita, una diferència que segons ha explicat el mateix Bel a l’ACN denota una irregularitat més dins del procediment. Per impulsar la causa contra ell, el Tribunal Suprem haurà d’enviar un suplicatori al ple del Congrés dels Diputats, que l’hauria d’avalar per majoria simple. El passat divendres Maza va ordenar a les fiscalies del Tribunal Suprem i del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC) que citessin a declarar els alcaldes aforats. Bel ho és en condició de diputat al Congrés, fet que situa el seu cas al Tribunal Suprem, mentre que els alcaldes de Vilanova i la Geltrú, Neus Lloveras; Mollerussa, Marc Solsona; La Seu d’Urgell, Albert Batalla, i Valls, Albert Batet, són diputats al Parlament de Catalunya. El mateix dimecres en què es va anunciar la imputació de 712 alcaldes catalans pel suport dels seus municipis a l’1-O Bel ja va avançar que els moviments de la Fiscalia ‘no ens faran canviar d’actitud’. Aleshores va qualificar de ‘kafkià’ que un Fiscal General de l’Estat que ha estat reprovat pel Congrés dels Diputats ordeni que es cridi a declarar 712 alcaldes elegits democràticament. Dimarts o dimecres anunciarà la decisió L’alcalde de Tortosa, Ferran Bel, ha explicat que aquest dimarts a Madrid avaluarà la citació voluntària amb els seus advocats i anunciarà la seva decisió aquest mateix dimarts o dimecres. ‘Entenc que com és una citació voluntària si no compareixo no poden enviar a la policia local a detenir-me’, ha assegurat. En aquest sentit, personalment, preferiria sotmetre’s al suplicatori al Congrés abans de l’1 d’octubre. ‘Voldria que es pogués debatre al Congrés i votar-ho i veure amb quines complicitats compta el PP per intentar processar el 75% dels alcaldes d’aquest país’, ha reconegut. Amb tot, Bel ha assegurat que la decisió la prendrà després de parlar amb els seus advocats i amb la direcció del PDeCAT. ‘Hem de veure políticament també què ens convé’, ha declarat. En tot cas, la citació voluntària en el seu cas assegura que demostra les ‘irregularitat’ del procés. ‘La meva condició d’aforat i la declaració voluntària hauria d’haver-se fet també per als diputats al Parlament i a aquests no se’ls hi ha ofert sinó que se’ls ha citat obligatòriament. Entenc que, si em citen voluntàriament, és perquè no ho poden fer obligatòriament sense passar pel suplicatori i volen estalviar-se’l’, ha detallat.

Summary: La Fiscalia del Tribunal Suprem cita l’alcalde de Tortosa perquè comparegui voluntàriament dilluns vinent


El mateix dia que ens deixava (esmaperduts, incrèduls, orfes) l’escriptora Isabel-Clara Simó, el mateix dia 13 de gener però vint anys abans, moria Enric Valor i Vives. Per recordar-lo, per celebrar-ne l’obra, i analitzar-la, i continuar-la escampant, diverses entitats cíviques i culturals han organitzat una jornada completa que se celebrarà a València el 18 de gener, dissabte. La figura d’Enric Valor (Castalla, Alcoià, 1911 – València, 2000), intel·lectual respectat i estimat, té vessants i meandres i colors, i per això l’homenatge és també divers: la jornada començarà al cementeri de València mateix, amb una ofrena floral, i, tot seguit, a les 12.30, hi haurà l’acte acadèmic. A l’aula magna de la Universitat de València. Presidit per la rectora, Mavi Mestre. I amb les intervencions de Joan Borja, director de la Càtedra Enric Valor de la Universitat d’Alacant; Vicent Brotons, professor de la mateixa universitat; Josep Daniel Climent, investigador de la figura d’Enric Valor; Josep Vicent Escartí, escriptor i director de l’Institut de Filologia Valenciana; Rosa Serrano, de Tàndem, i Núria Sendra, de Bullent, editores de la seva obra; i Enric Valor i Hernàndez, fill de l’escriptor. Després del dinar a l’OctubreCCC (s’ha organitzat transport amb autobús des d’Elx, Petrer, Castalla i Alcoi, i bé cal també un àpat col·lectiu), Numen Teatre oferirà l’espectacle (i jocs valorians) Un habitatge per a l’eternitat. L’homenatge és divers com diverses són també les entitats del Migjorn valencià que s’han unit per recordar Enric Valor ‘a la mateixa ciutat on va viure la major part de la seua vida i on realitzà tota la seua tasca literària, lingüística i cultura: València’: del Tempir a Acció Cultural del País Valencià, del Centre Cultural Castellut a la Cívica, la Coordinadora Alcoià i Comtat pel Valencià, l’Ateneu Cultural Republicà de Petrer, la Coordinadora per la Llengua de les Terres del Vinalopó, el Teix, Contarelles i Camins o les colles de dolçaines i tabals Estrela Roja i el Terròs. Una figura clau Enric Valor, l’homenot del barret, pot ser popularment conegut per les rondalles que amb tanta dedicació va aplegar i ordenar i literaturitzar i difondre, perquè no es perdessin, perquè fóssim tots conscients de la riquesa patrimonial que representen, perquè continuéssim tenint històries per a contar als infants: pensar la mare dels peixos o Joan-ratot o el mig pollastre o l’albarder de Cocentaina és, de fet, pensar Enric Valor. Tant, que, per a molts, les nostres rondalles, les rondalles valencianes són, en realitat, ‘les rondalles de Valor’. I qui diu les rondalles, diu els verbs: La flexió verbal va ordenar (i ordena) les conjugacions en les variants valencianes del català i continua exercint d’eina imprescindible per a estudiar o consultar. Enric Valor, juntament amb Manuel Sanchis Guarner i Carles Salvador, fou impulsor clau de la normativa de Pompeu Fabra al sud del país: d’entrada, al setmanari d’Alacant, satíric i republicà, El Tio Cuc, on va entrar de redactor l’any 1930; després col·laborant en la redacció del diccionari Alcover-Moll; i, sobretot, treballant en favor de la difusió de la normativització escrita del català en el temps de les negacions, les prohibicions i les persecucions que va implicar la dictadura franquista. Obres de Valor són, per exemple, Millorem el llenguatge (que continua en ús, a Tres i Quatre) i el Curso medio de gramática catalana referida especialmente al País Valenciano, del 1973, i que el 1977 ja es va poder publicar en català. La riquesa lingüística de l’escriptor de Castalla es va reflectir perfectament no tan sols a les rondalles que va compilar i que ens va reescriure (‘les rondalles de Valor’, sí, ja ho hem dit), sinó també a la seva obra narrativa: el cicle de Cassana, que inclou les novel·les Sense la terra promesa, Temps de batuda i Enllà de l’horitzó, en dóna fe. El va publicar a començament dels anys vuitanta i en aquell temps no es va considerar que estigués a la moda. Però ell mateix explicava el consell que li havia donat Joan Fuster: ‘No et preocupes tant ni de ser modern ni de fer coses estranyes. Sigues sincer amb tu mateix en narrar, i l’estètica o la tècnica que utilitzes serà actual, perquè tu ets un home d’ara.’ Al capdavall, tal com ha escrit el professor Vicent Salvador, la novel·lística valoriana és ‘un document social i moral de primer ordre, un homenatge a la geografia del país, una lliçó de llengua viva, l’aplicació del pensament il·lustrat més compromès, una contribució de pes a la memòria històrica dels valencians i una construcció ficcional sòlida que respon a la il·lusió tenaç, llargament mantinguda per un home que, de jovenet, ja somniava esdevenir novel·lista.’

Summary: Enric Valor a l’aula magna i pertot


És sabut des de fa anys que Brussel·les és un dels grans centres gihadistes d’Europa. Principalment el barri de Molenbeek ha esdevingut un autèntic bastió dels grups pròxims a al-Qaida i Estat Islàmic. És on es va amagar durant setmanes Salah Abdeslam, el fugitiu dels atemptats de París, capturat finalment divendres. Amb tot, la relació de Brussel·les amb el gihadisme ve de lluny. A la primeria dels anys 1960, finançada per l’Aràbia Saudita, es va obrir una gran mesquita al parc del Centenari, que ha estat el centre més important de difusió de la ideologia wahhabita a Europa. El wahhabisme (de l’àrab الوهابية, al-wahhābiyya) és un moviment fonamentalista que ha esdevingut el sistema sòcio-polític oficial en vigor a l’Aràbia Saudita. És un sistema religiós extremadament rigorista, per la creença del seu fundador que tot allò que l’islam va incorporar a partir de la tercera generació després del profeta era innovador i corrompia la fe. Per això el wahhabisme preconitza d’utilitzar tan sols l’Alcorà i els hadits (narracions dels fets de Mahoma segons testimonis contemporanis) com a font de la religió, i prescindir de qualsevol altra noció aportada per la tradició. També es caracteritza per la voluntat d’expansió i el fet és que ha estès considerablement la influència gràcies a la creació de centres d’estudis i de mesquites a tot el món, amb suport econòmic de la dinastia saudita. Tant al-Qaida com ara Estat Islàmic tenen la font ideològica en el wahhabisme, també anomenat ‘salafisme saudita’. Fa tres anys que WikiLeaks va revelar l’enorme preocupació del govern belga per les activitats d’aquesta mesquita. Bèlgica, de fet, va aconseguir que es rellevés el president de la fundació que la gestionava, Khalid Alabri, un funcionari saudita que les autoritats europees identificaven com un dels principals impulsors de les activitats wahhabites. Molenbeek, el barri vigilat permanentment Situat al costat de Brussel·les, hi ha Molenbeek (Sint-Jans-Molenbeek, en flamenc). És un dels dinou municipis que formen la capital federal i té uns vuitanta mil habitants, però amb una densitat que duplica la de la resta de la capital: uns tretze mil habitants per quilòmetre quadrat. La llista de veïns de Molenbeek que aquests darrers anys han estat relacionats amb activitats gihadistes és tan impressionant com aclaridora. S’ha confirmat que hi ha veïns d’aquesta població que han participat en l’assassinat del comandant Massud a l’Afganistan (9 de setembre de 2001), en els atemptats de Madrid del 2004, en l’atemptat al Museu Jueu de Brussel·les (maig del 2014), en l’assassinat d’un policia (gener del 2015), en l’atac al tren Thalys (agost del 2015) i en els atemptats de París del novembre passat. La policia belga també ha identificat dos-cents veïns d’aquest barri, pel cap baix, que s’han incorporat a la guerra a Síria, a les files d’Estat Islàmic. Oficialment a Molenbeek hi ha quatre mesquites, però se sap que hi ha una dotzena de centres més, no reconeguts per l’estat, i on s’explica la versió més dura i intransigent del wahhabisme. La relació entre les autoritats i la comunitat islàmica no ha estat sempre fàcil. Durant anys el batlle de la ciutat, el socialista Philippe Moureaux, va aconseguir una certa convivència, però segons els seus detractors fou en canvi de deixar camp lliure a les autoritats religioses i de fer els ulls grossos al creixement dels grups més extremistes. Com sempre, la qüestió econòmica és clau per a entendre què passa. Sense el nivell de pobresa i tensió social que s’hi viu, tampoc no es pot explicar l’impacte del moviment wahhabita. Molenbeek és molt a prop del centre de Brussel·les, però té una taxa de desocupació que supera el 60%. Els serveis socials són clarament desbordats i hi ha molts problemes de salut i d’educació. En alguns barris la població és tota d’origen magribí o paquistanès i les autoritats belgues tenen moltes dificultats per a controlar la situació. Hi ha carrers on hom diu que la policia no entra mai i per això aquest barri ha esdevingut un refugi privilegiat de gent que és cercada per la policia a tot Europa.

Summary: Anàlisi: per què Brussel·les és el centre del gihadisme europeu?


El galerista i antiquari Artur Ramon acaba de publicar el llibre Les obres mestres de l’art català (Rosa dels vents). De fet, el llibre s’havia de dir El museu imaginari de l’art català, ens explica en l’entrevista, perquè ha creat un museu imaginari a la manera de Malraux, disposant de totes les peces de la història de l’art català, fins i tot les desaparegudes i destruïdes. Aquest és el seu punt de partida: ‘El meu museu és petit i està fet d’una arquitectura moderna que s’adapta a les obres però alhora permet recordar l’espai.  El meu és un museu contemporani i dinàmic , en metamorfosi constant. L’objectiu del projecte és la memòria i la conservació i també la materialitat de l’obra mateixa.  La tria és condicionada per l’excel·lència de les obres.  Les sales es distribueixen per associacions d’artistes o d’obres, la qual cosa permet una conversa en el temps o entre contemporanis.  El museu és un lloc de trobada entre les obres i les persones.’ Amb aquest museu imaginari, Artur Ramon mostra la manera que té de veure el món de l’art i és crític amb molts aspectes i fets que s’han esdevingut, sobretot en l’època contemporània. Hi ha un lament o malestar latent en tot el llibre sobre el poc valor que la societat catalana i les seves institucions polítiques donen a l’art i al patrimoni: des de la dificultat per a adquirir patrimoni o evitar que marxi fins a la manca de decisió política per a recosir els artistes que queden en les costures cronològiques entre el MNAC (Museu Nacional d’Art de Catalunya) i el MACBA (Museu d’Art Contemporani de Barcelona). I no s’està de fer una defensa compromesa de dos artistes que alguns sectors han posat en dubte: Subirachs i Barceló. —És estimulant vincular les Constel·lacions de Joan Miró amb el Tapís de la Creació de Girona. D’entrada, és una manera de rellegir nou segles d’art català, del segle XI al segle XX. És llaurar el camí de la tradició. —L’entrada havia de ser potent. I a partir d’aquí, les sales se succeeixen per mitjà d’uns diàlegs interns. Per exemple, relacionant el Mestre de Cabestany i el Manolo Hugué amb aquesta idea dels antimoderns i les pedres de Ceret, que tots dos feien servir. Tot i la distància de nou segles que els separa, tenen una manera d’interpretar la tradició per desconstruir-la i dir-ne una cosa nova. Per a mi tots aquests maridatges, que no em van ser fàcils de fer, es van convertir en un exercici molt estimulant i interessant. —I posar l’escultor Manolo Hugué al lloc que li correspon és important, també. Ja ho dieu al llibre, que allò que va escriure Josep Pla sobre Manolo Hugué, ple d’anècdotes, li va fer mal com a artista. —El 25 d’octubre inaugurarem a la galeria una exposició sobre en Manolo i destacarem la feina de Montserrat Blanch, que va treballar tant de temps sobre en Manolo i va fer l’edició de la Polígrafa. I també voldria fer alguns debats en relació amb en Manolo, un dels quals, aquesta relació amb Josep Pla que surt al llibre i que ha sobtat molta gent. Pla fa servir un material literari, però va en detriment d’entendre l’artista. Perquè a Pla el tema artístic li interessava molt poc i això va fer mal a Manolo. Potser, d’una manera tan clara, això no s’havia dit mai. —En aquest museu imaginari, el món medieval pesa molt. Se’n desprèn que des del vostre punt de vista és el període més important de la història de l’art català, encara no superat? —Des dels segles X i XI i fins al segle XV, vam excel·lir com a país, amb una identitat molt pròpia. El nostre romànic, en pintura mural, és el millor del món. Sens dubte. I després tenim tot el gòtic internacional, que és d’una gran potència. A Itàlia, fins que no va arribar la generació de Cimabue-Giotto-Massaggio, no havíem d’envejar res. —El gòtic català ja és prou ben valorat internacionalment? —El món medieval nostre no és conegut arreu del món. Entre altres coses, perquè les peces i els frescos no poden viatjar, no són exportables. No és igual que portar quadres del modernisme amunt i avall. És un art que has de venir a veure in situ. I per això has de canviar alguns paràmetres. Per exemple, quan vas pel món, t’adones que Barcelona és molt coneguda per moltes coses, però no precisament per la matèria artística. La gent coneix Gaudí i poca cosa més, i des de fa vint anys, que s’ha recuperat pels estrangers. Penseu que la gent visita el MNAC la segona vegada o la tercera que ve a Barcelona. A tu no se t’acudiria, en una primera visita a París, no visitar el Louvre, o anar per primera vegada a Londres i no visitar el British Museum. El MNAC no és prou conegut, li falta difusió, perquè nosaltres mateixos durant molts anys no ens l’hem cregut, perquè no s’ha fet un esforç polític tampoc. —Al llibre sou molt crític amb les institucions polítiques en relació amb l’art i, en general, la cultura. —La política cultural no ha estat mai sòlida, ha fluctuat a partir d’interessos electoralistes o partidistes. Quan es parla d’estructures d’estat, les primeres que s’haurien de considerar com a tals són les que atenyen la cultura, com el MNAC, per exemple, perquè és una estructura d’estat i, per tant, hauria de tenir una dotació econòmica d’estructura d’estat. —Feu una crítica dura sobre el fet que les institucions públiques no han optat per l’art ni el patrimoni català. I per això ens trobem peces rellevants que acaben al Louvre o a l’altra punta del món. —Constantment. Perquè primerament hi va haver unes lleis contràries al patrimoni, que això no és culpa nostra, però la desamortització va fer que moltes peces se n’anessin. Fins l’any 1929, no hi ha una llei de patrimoni restrictiva. Per exemple, una de les pintures més importants del gòtic català, Sant Jordi i la princesa, de Bernat Martorell, que era al Palau de la Generalitat i hauria de ser un emblema nostre, avui l’hem d’anar a veure Chicago. Si us ho mireu una mica fredament, és molt lamentable. I ja no diguem allò que va passar amb el claustre de Sant Miquel de Cuixà, que és a Nova York. És una història trista. I això passava abans i, en certa manera, també passa ara. —Ara, com? —Una altra de les coses que critico al llibre és tota una generació d’artistes que es troba en terra de ningú. Entre el final del MNAC i el principi del MACBA, hi ha una sèrie d’artistes que avui viuen peels esforços particulars de les seves famílies: Guinovart, Subirachs, Ràfols Casamada, Hernandez Pijuan, i alguns no tan coneguts com Cardona Torrandell o Joan Brotat, Josep Maria de Sucre… Artistes importantíssims. Artistes de memòria perduda, sense representació en cap institució ni museu. Això no pot anar així. —Com pot ser que després de vint-i-cinc anys no s’hagin recosit les vores de tots dos museus? —D’una banda, no hi ha hagut voluntat política. I de l’altra, que ja ho dic quan parlo de Tàpies, hi ha hagut una dictadura estètica molt clara durant molts anys, que encara perviu en alguns sectors. Allò que és modern, avantguardista, important, és tot el món de Tàpies, i els altres queden totalment eclipsats, com si no existissin. Som un país que genera un cert canibalisme. Es basa en una equació que no he entès mai: afirmar la gent negant els altres. Jo sempre ho dic: m’agrada Foix i m’agrada Espriu, m’agrada Pla i m’agrada Sagarra. I m’agrada Tàpies i m’agrada Subirachs. M’agrada el que m’agrada. Tenim tendència a etiquetar i a crear grups i guetos excloents. I això també passa en el món de l’art: si jo em dedico a estudiar en Manolo Hugué, ningú més ho pot fer. Què vol dir això? Com més siguem i més l’estudiem, millor podrem comprendre l’artista. Però hi ha una mena de regnes de taifes que no acabem de superar. El sistema universitari pateix molt d’això. —Com el veieu, el sistema universitari? —L’actual sistema universitari, on la història de l’art es troba en un moment molt dolent, pateix aquest blocatge. Perquè hi ha una generació que fa de tap a la següent i no deixa que hi hagi coses que s’expliquin de manera diferent, per exemple. I això no fa que se sumi, sinó que resta. I va en detriment de l’ensenyament, del coneixement, del compartir, de la cultura. Si a això, hi sumeu una generació jove poc encuriosida (amb moltes excepcions, gràcies a déu) i a la qual fa nosa tot allò que és passat… Però si no coneixem el passat, no podem interpretar el present ni ens podem projectar cap al futur. I després, s’ha de parlar dels sous que paguen a les universitats. Mireu, em van proposar de fer de professor associat d’una universitat, no diré quina. Jo en aquell moment col·laborava amb en Josep Cuní a ‘8 al dia’. Els diners que cobrava per una intervenció de deu minuts a la televisió eren els que em pagaven a la universitat per fer classes tot el mes. Això no pot ser. —El problema de la baixa estima, i el baix vincle en general, que la societat té per la cultura, l’enteneu com un problema d’estat? —És un problema de tots, de l’estructura que tenim, un problema educatiu. Des que es va fer la transició, aquest país ha tingut set o vuit plans educatius en funció del color polític de cada govern. No ha estat un tema de consens. L’educaió hauria de ser un tema de consens i no tocar-se. I s’ha subordinat la cultura a la política. I la política ha anat evolucionat d’una manera tendenciosa i partidista, i la cultura ha quedat com un comodí que fan servir com volen, per a interessos particulars. —I en aquest moment de procés cap a la independència, cap a la república catalana, com veieu que la cultura tingui un paper tan escarransit? —Aquest moment em recorda molt la Renaixença. És un moviment molt emotiu, molt emocional, i va en direcció contrària al moviment que fa un segle ho va canviar tot, el Noucentisme, que era un moviment molt racional i molt basat en el fet cultural. Avui, es confon cultura amb cultura popular, o cultura amb llengua. El primer que va canviar el paradigma va ser el govern Pujol i la Generalitat de l’època, confonent cultura amb llengua. Aquest va ser el principi de tot. Però no podem barrejar les coses. La cultura popular està molt bé, però Joanot Martorell no és els Castellers de Vilafranca. Totes dues coses són molt importants, però no s’han de barrejar. Després s’ha entrat en aquest deliri de la gastronomia com una forma hedonista de cultura. Sembla que els únics intel·lectuals que tenim siguin els cuiners. Jo no ho critico, però no ho confonguem. La gastronomia és una cultura de l’experiència, però no la confonguem amb l’alta cultura. Hi ha confusions enormes. I jo sóc molt escèptic, no tant pel procés des d’un punt de vista ideològic (cadascú que pensi com vulgui), sinó de la manera com la cultura es pot incardinar bé amb aquest ideal, a vegades penso que utòpic, en què a vegades es confon el desig amb la realitat. Penso que vivim dues realitats paral·leles. Però quin pes pot tenir la cultura en aquest somni de país propi? Tal com ho veig, penso que la cultura no s’entén com res prioritari ni és un motor. —Per on començaríeu la tasca d’incardinar la cultura en el moviment d’independència, per col·locar-la en la centralitat que ara no té? —Jo començaria per l’educació. En una república ideal hem de tenir una educació visual molt potent. Per tant, les criatures, des del principi del seu coneixement, han de tenir una formació molt forta en l’àmbit de la lectura, de l’escriptura i de l’aprendre a mirar. I a partir d’aquí, vas construint el pilar de tot plegat. I després, dotar els museus. I no voler crear museus nous quan els que tenim no els podem mantenir. Hi ha una sèrie de coses que són de sentit comú però que no s’apliquen. En plena crisi, s’han obert museus, gastant-se milions, mentre el MNAC tenia dificultats en el dia a dia. O com en el llibre denuncio al llibre, quan visites el Museu Episcopal de Vic, que vas passant per les sales gairebé a les fosques. I mentrestant, van fent museus de les cultures del món que no visita ningú… Que no em vinguin amb l’excusa que no hi ha diners. Hi són, però es fan servir malament. De manera que la cosa depèn de l’educació i de tenir una estratègia de saber cap on vas, una visió. La sensació és que no hi és. —Parlant d’una bona distribució dels diners, m’heu fet pensar en l’adquisició de patrimoni. —Ara és el millor moment per a adquirir patrimoni, perquè els preus s’han devaluat molt i l’administració podria ser capaç de comprar coses. Però perquè això passi, ha d’estar millor dotada. També és veritat que hi ha gent voluntarista que fa una feina extraordinària. Ho veiem amb el Museu de Lleida. I això que ha tingut la patacada de Sixena, que ha estat duríssima i injusta. Però és un museu que compra i teixeix complicitats. I tot i que gestiona la penúria, ho fa molt bé. El MNAC és un altre exemple de gestió molt bona. En moments molt difícils ha tingut la donació/dació de la col·lecció Gallardo d’art medieval, que és importantíssima. I ha anat comprant. D’acord que no han adquirit grans peces, però són peces que sumen. I s’ha fet una línia d’exposicions d’artistes oblidats, sense grans costos, però amb uns bons catàlegs raonats. Es va fent una bona tasca. No podem destrossar-ho tot, tampoc. —Expliqueu-vos. —Hi ha molta gent molt ben preparada i amb molt bona voluntat fent moltes coses. El més criticable és el suport que haurien de donar les institucions a aquestes persones perquè puguin fer més coses. —Ara que parlàveu de Sixena, com ho veieu? —Sixena és una qüestió política que ha revertit. És una metàfora del que passa amb el procés nostre. El procés no hauria de judicialitzar-se, s’hauria de resoldre políticament, però es judicialitza i s’espatlla tot. I amb Sixena passa igual: si una qüestió artística i patrimonial la polititzes, s’enreda tot. Un cop enredada, les peces cap aquí i cap allà… Per sort, hi ha sentit comú. Però ha estat molt trist, tot plegat. L’Albert Velasco, bon amic, conservador del Museu de Lleida i un medievalista boníssim, ha lluitat molt i ha tingut un desgast molt fort en l’àmbit personal, perquè l’han amenaçat i li han dit coses horribles per la xarxa. Però se’n sortirà. Les peces que s’han endut difícilment tornaran, però hem de potenciar aquest museu o implicar-hi la societat. Jo treballo per ajudar el Museu de Lleida per allò que necessiti, perquè quan passen coses d’aquestes, tan injustes, ens hem de mobilitzar. I no solament sortint al carrer, ens hem de mobilitzar fent accions que ajudin. —És clar, teniu moltscontactes internacionals i bons. —Fer saber què passa, ajudar a crear una plataforma per si surten peces, en aquest terreny, que es puguin adquirir. Entre tots, tornar a fer el Museu de Lleida gran. Perquè ens hem de sentir nostres tots els museus. Jo m’estimo tant el MNAC com el Museu de Lleida, el Cau Ferrat, la Biblioteca-Museu Víctor Balaguer, el Museu de Montserrat, el Museu Episcopal de Vic… —Són grans museus. —Grans museus. I tants pocs visitats que tenen… —Tornant al llibre, sobre els artistes més contemporanis que hi apareixen, destaca la defensa que feu de Subirachs i la crítica als prejudicis que han condicionat la mirada cap a la seva obra, i critiqueu ‘els modernets’ que el liquiden. —És un cas que he viscut molt de prop, perquè vam ser molt amics. El meu pare va ser marxant seu, el vaig conèixer molt i vaig viure molt de prop tota la seva evolució. També vaig viure molt de prop una qüestió que per delicadesa no he fet sortir al llibre, però de la qual algun dia se n’haurà de parlar, que és tot aquell aquelarre que li van muntar a la Sagrada Família, una sèrie d’intel·lectuals, entre cometes, que van anar a la caça de l’home, com no s’ha fet mai en aquest país a ningú, hagi fet el que hagi fet. Perquè si voleu que parlem d’obres artístiques a la via pública que són un drama, la llista és llarga. A més, l’han condemnat amb la crítica, amb l’oblit, amb la mofa i l’han volgut sepultar. Doncs ara que he tingut l’oportunitat de fer el meu museu imaginari, li he dedicat una sala i ho he aprofitat, d’una manera discreta i elegant, per dir què penso sobre aquest artista. Ell no va ajudar, es va equivocar d’estratègia i en la comunicació. Però la manera acarnissada com l’han tractat… Jo penso quehi ha gent que silencia aquest llibre per això, per exemple. —Aquest llibre està silenciat? —En alguns casos, sí. —Pel Subirachs? —I altres coses. —Quines altres coses? —Per exemple, la visió que tinc, molt crítica, de com s’ha gestionat el cas Barceló; algunes crítiques a qüestions polítiques… Aquests són els peatges de ser independent. I estic disposat a assumir-los. Per exemple, la poca difusió mediàtica que ha tingut fins ara el llibre. —Defenseu Barceló en un context poc favorable a l’artista. —Ll’han maltractat molt. Quan es diu que Barceló és un venut al mercat, jo explico al llibre que Barceló podria ser multimilionari fent places de toros. Va tancar la sèrie amb vint. Quin artista venent obres a quatre milions d’euros i amb cua, seria capaç de tancar la sèrie? Jo en conec ben pocs. Quan li diuen que és pompier, de què? Si és un artista que tot el dia treballa! Sabeu què passa, que les superioritats, aquí, es toleren molt malament. Qualsevol persona que se salta el cànon i té una veu pròpia i una manera de pintar pròpia, la maltracten. Fa vint anys que Barceló no fa res al MACBA. —Hi ha una absència en aquest vostre museu imaginari que sorprèn, no hi ha cap obra de Dalí. —És fet expressament. Per dos motius. Primer, perquè al llibre sobre el MNAC (MNAC, un itinerari, editorial Elba, 2015) ja havia comparat Dalí amb Aine Bru, amb una història molt bonica del gos, i vaig pensar que reproduir altra vegada aquest vincle seria autocitar-me. De manera que a Dalí l’he fet servir com a personatge mitjançant l’anècdota de la ploma del meu avi. Perquè també sóc dels qui pensa que Dalí era gairebé millor escriptor que pintor. Dels tres grans, és l’únic que no hi és amb una obra, però hi és com a figura. I també vaig pensar que no havia de posar-los tots, perquè al final és el meu gust. —Però el títol marca molt. —De fet, el llibre s’havia de dir El museu imaginari de l’art català. —Ara fa un any que vau deixar el carrer de la Palla. La galeria i antiquari Artur Ramon era un emblema d’aquell carrer i del Barri Gòtic. De l’octubre del 2017 estant que us esteu a baix de tot del carrer de Bailèn. Suposo que deixar el carrer de la Palla devia costar. —Nosaltres vam fer aquest canvi, no per gust sinó per necessitat. Percebíem que cada vegada quedàvem més aïllats. No hi havia antiquaris equiparables per la zona, l’accés era cada vegada més difícil i el turisme invasiu low cost ens feia fora del barri. Vam prendre la decisió de traslladar-nos. És clar, el meu avi hi havia arribat l’any 1942, amb la idea d’obrir un negoci al costat de més antiquaris i llibreters, però això avui és un món que ja no existeix. Vam fer un exercici de raó, no pas de sentiment. Perquè després de setanta-cinc anys arrelats allà, costava deixar-ho. Però ens hem traslladat cap a un barri en transformació, que segueix el pla Cerdà, donant força al passeig de Sant Joan. La ciutat es mou cap aquí. Hem arribat a colonitzar un lloc en creixement positiu i que té futur, i hem deixat un lloc en decreixement i que en el món de les antiguitats no té futur. Per una altra banda, tenim una part important de l’empresa internacionalitzada. Per tant, al final si som aquí o som allà importa relativament poc. —I d’ara endavant? —Estem en un moment de consolidació. El 25 d’octubre començarem la temporada amb una exposició de Frederic Amat en relació amb les nostres obres, a la planta baixa, i a dalt hi posarem les obres de Manolo Hugué. Dues apostes potents. I partir d’aquí, anar sumant i anar construint. —Fa la sensació que el nou Artur Ramon vol potenciar decididament el galerisme a Barcelona, en un moment de gran dificultat. —Sí, hem obert al públic la galeria de baix i generem activitats culturals. Hem tingut la directora de l’Acadèmia de Venècia, per exemple. Entenem la galeria com un espai dinàmic on passin coses, que ultrapassi l’interès comercial, que susciti debat intel·lectual. —El galerisme a Barcelona s’ha recuperat una mica aquests darrers temps? —No, gens. Però això no té a veure, per mi, amb el procés, tot i que vam arribar aquí en ple tsunami. Crec que té a veure amb un canvi generacional, del col·leccionisme. És una qüestió més profunda. No hi ha relleu. Hi ha una crisi d’identitat del col·leccionisme, que no s’acaba de resoldre. Els fills dels col·leccionistes són venedors, no pas compradors. No volen conservar el que tenen ni ampliar-ho. Només algú, en l’àmbit de l’art contemporani. No hi ha coneixement del passat, més aviat menyspreu, perquè no hi ha curiositat, no hi ha cultura visual… I la ciutat no suma quant a art. La gent no ve pensant en l’art. Si tingués un restaurant, segurament m’aniria més bé. —Barcelona ha perdut allò que tenia, doncs. —Paradoxalment, Barcelona, a partir del 1992, quan es col·loca en el món i és una ciutat cosmopolita, internacional, moderna, que atreu una mirada, gradualment es va tornant més provinciana i més tancada, més petita, que suscita menys interès en temes d’art. —En el vostre llibre hi ha una crítica dura a la gestió del turisme a la ciutat. —S’ha anat cap a un model d’un turisme low cost, sense potenciar unes altres coses. Si uneixes les companyies aèries de baix cost, el fenomen de la globalització i els AirBnB som en un punt insostenible. A més, la ciutat ha resultat molt afectada pels esdeveniments, no tant dels atemptats com del primer d’octubre. —Per la violència de la policia? —Home, les imatges de l’1-O fan un mal terrible. És una imatge tremenda, perquè el turisme sap que això passa a Barcelona i ho associa amb la inseguretat de Veneçuela. I això no és veritat. Això era totalment evitable. —Al vostre museu imaginari no parleu tan sols del contingut sinó també del continent, l’edifici. I a la sortida expliqueu que no ens trobarem una botiga de ‘souvenirs’ sinó una llibreria. —I en aquest museu imaginari no hi ha mòbils ni audioguies, perquè intentem que hi hagi una connexió entre les obres i les persones. —En un món on regnen les pantalles, sobta que estiguem tan poc educats per mirar. —El moment en què vivim l’expansió visual més gran de la història, és quan mirem menys, d’una manera més epidèrmica, amb menys profunditat. Perquè ens manquen les eines per a traspassar la primera imatge i conèixer el món cristal·litzat o que amaga tota obra d’art. I això es resol solament amb l’educació.

Summary: Artur Ramon: ‘Quan vas pel món t’adones que Barcelona és coneguda per moltes coses, però no precisament per la matèria artística’


El president de la Generalitat, Carles Puigdemont, i el lehendakari basc, Iñigo Urkullu, han afirmat avui després de la reunió que han mantingut que la llei no pot ser una cotilla que ofegui les aspiracions democràtiques dels pobles. Els dos presidents han compartit el diagnòstic davant la crisi institucional i han reflexionat sobre com avançar des de la realitat pròpia i diferenciada amb l’objectiu prioritari de l’autogovern de les dues nacions. Ambdós consideren que continua sense resoldre’s l’articulació de l’estat espanyol en relació amb les nacions que el conformen. També han constatat les dificultats d’avançar per l’estratègia de ‘quietud’ del govern espanyol davant les demandes de Catalunya i el País Basc. Així mateix, han defensat el dret de decidir de la ciutadania i han assegurat que l’estat espanyol no pot imposar un model territorial que han titllat d”insatisfactori’. Han dit que la legalitat no és immutable i que ha de servir per a resoldre problemes polítics i socials, i han criticat que els problemes territorials no es resolen amb l’apel·lació a una unitat constitucional imposada. Després de la reunió, Puigdemont i Urkullu han assistit a l’acte d’homenatge a les víctimes de l’atemptat d’ETA a l’Hipercor, del qual es compleixen els trenta anys.

Summary: Puigdemont i Urkullu diuen que la llei no pot encotillar les aspiracions democràtiques dels pobles


El nombre d’aturats registrats al Principat ha baixat en 1.734 persones al febrer, la qual cosa representa una molt lleugera disminució d’un 0,44% respecte al mes de gener i situa el total d’aturats en 396.642. Per sectors, va pujar a l’agricultura (274) i va caure en serveis (1.982), la indústria (630) i la construcció (616). A les Illes Balears el nombre d’aturats registrats en les oficines del Servei Públic d’Ocupació Estatal (SEPE) s’ha situat en 58.125 al febrer, un 2,1% menys que el mateix mes de 2018, amb 1.256 aturats menys; i ha baixat un 3,4% respecte a gener, amb 2.091 aturats menys. Per sectors, la desocupació es va reduir en els serveis (7.581 persones), la indústria (2.304) i la construcció (4.647), però es va incrementar en l’agricultura (9.885) i entre el col·lectiu sense ocupació anterior (7.926). Al País Valencià, l’atur registrat en finalitzar el mes de febrer es va tancar amb 375.397 persones sense feina, la qual cosa suposa 1.897 aturats més, un 0,51% més que el mes de gener. En els últims dotze mesos, l’atur ha descendit en 17.397 persones, els que suposa una reducció del 4,43%.

Summary: L’atur baixa a les Illes Balears, es manté al Principat i puja lleugerament al País Valencià


Barcelona en Comú ha apujat un 40% el sou a la líder de la formació i batllessa de la capital catalana, Ada Colau. També ha augmentat el sou un 27% als regidors i un 13% als comissionats per compensar les despeses associades al càrrec. Segons ha avançat El País i han confirmat a l’ACN fonts de la formació, Colau rebrà un complement salarial de 900 euros al mes, mentre que el dels regidors serà de 600 euros i el dels comissionats de 300 euros. Es tracta d’un augment aprovat per la coordinadora de la formació aquest juliol. Les mateixes fonts de BComú remarquen que no s’ha modificat el Codi Ètic que limita els sous i que, per tant el topall salarial per als representants de la formació és de 2.291 euros, 91 euros més que en el darrer mandat per l’actualització de l’IPC dels darrers quatre anys. Des de BComú, recorden que la formació ha renunciat a les dietes associades al càrrec i que el complement salarial va destinat a despeses, per exemple, de dinar o cures. Es tracta d’unes tasques que, segons l’organització, els seus representants al govern municipal no poden atendre per les llargues jornades de feina.

Summary: BComú apuja el sou a Colau un 40% i un 27% als regidors per compensar les despeses associades al càrrec


El Palau de la Música es va omplir per a celebrar la distinció amb la Creu de Sant Jordi d’una cinquantena de persones i entitats, per la trajectòria uns, pel compromís i l’activisme social i cultural uns altres, i per la tasca determinant i excepcional que fan encara uns altres. Tots sumats confegien una mena de trama espessa, interessant i complexa, d’històries grans i més petites, però totes molt compromeses amb les seves comeses d’aportació a una petita comunitat, al país i al món. Entre la cinquantena de Creus de Sant Jordi lliurades ahir pel president de la Generalitat, Quim Torra, al Palau de la Música, l’Associació Catalana Pels Drets Civils, creada pels familiars dels presos polítics i exiliats, i la Fundació Proactiva Open Arms, reconeguda per la seva tasca immensa de salvament de refugiats a la deriva en embarcacions per la Mediterrània, van ser les entitats més aplaudides i ovacionades per un públic que s’aixecava dempeus. Dues entitats d’una gran força moral que defensen la vida, la dignitat, la llibertat de les persones. L’escenari del Palau es feia estrany, amb una gran taula presidencial, de dimensions desproporcionades, on es van asseure de cara al públic el president Torra al mig, a la dreta el president del parlament i a l’esquerra la consellera de Cultura. Després, a les bandes, una mica estrets, la cinquantena de guardonats. En una, les persones premiades; en l’altra, les entitats. Dos mossos engalanats també els feien els honors allà mateix. Eren els més guarnits, perquè l’acte no anava pas de vestimentes ni lluentons, tenia una sobrietat que reforçava la suma de cultura i compromís que s’acumulava dalt de l’escenari, de vessants tan diversos i complementaris. Perquè es van premiar historiadors, músics, mestres i pedagogs, filòlegs, cirurgians, activistes culturals i socials, fotògrafs, il·lustradors, escriptors i traductors, folkloristes, pessebristes, economistes, submarinistes, esportistes, advocats, músics, directors de museus… El públic semblava frisós, va aplaudir molt i va cridar ‘LLI-BER-TAT’ i ‘IN-DE-PEN-DÈN-CI-A’, però només dues vegades. Tampoc no s’hi veien banderes. Va sobtar l’excés de referències vinculades al cristianisme que hi van anar apareixent al llarg de les dues hores de cerimònia. Potser perquè es va triar el mite de Sant Jordi com a fil conductor, es va començar llegint un fragment de la conquesta de Mallorca de la Crònica de Jaume I i després es va triar sor Lucía Caram perquè fes el parlament en representació de tots els guardonats i va citar l’Evangeli. Els moments més emocionants van ser musicals: Borja Penalba i Mireia Vives cantant la ‘Cançó de fer camí’ de Maria Mercè Marçal; Borja Penalba, Mireia Vives i Meritxell Gené cantant ‘Tal com havíem somniat’ de Leonard Cohen; i Meritxell Gené musicant el poema ‘Ciutat llunyana’ de Màrius Torres. De fora del Principat només es va premiar la trajectòria de la cantant algueresa Franca Masu. Ni el País Valencià ni les Illes Balears no hi van ser representats. Però va ser el nom d’un artista valencià el que va retronar més fort en un moment fora de guió, quan el músic Borja Penalba va recordar que l’any 1982 el cantant Ovidi Montllor va refusar la Creu de Sant Jordi perquè estava disconforme amb les polítiques culturals d’aquell moment, que havien relegat la Cançó a l’ostracisme. Potser, va dir Penalba, ara sí que l’hauria acceptada. L’acte no va deixar de reflectir la situació d’anormalitat política que viu el país, un país encara en xoc, que no vol oblidar els fets del Primer d’Octubre, amb el reconeixement de Roger Español com a Creu de Sant Jordi, que va patir la violència policíaca i va perdre un ull per una bala de goma aquell dia; amb l’aparició del president Puigdemont encara a Alemanya adreçant-se a públic i guardonats; amb la dificultat de celebrar aquest acte durant l’aplicació del 155, fa poques setmanes encara, quan l’autoritarisme del govern espanyol feia i desfeia impune en les institucions més importants del país; amb l’elaboració de la primera llista de guardonats a Brussel·les… És tot això que es va reflectir en la vetllada. I malgrat tot i per sobre de tot, es va fer visible i es va reconèixer un grup de persones de talent, perseverants, compromeses, que fan que un país sigui i sigui millor.

Summary: Creus de Sant Jordi, petites i grans històries d’un país encara en xoc


La setmana passada, Antonio Estañ va anunciar que no es presentaria a la reelecció com a secretari general de Podem, càrrec que ocupa des del maig del 2017, i això ha obert el debat intern per a elegir-ne el relleu. La votació es farà en la tercera assemblea ciutadana, a la tardor, i el nom més ben situat és el de la síndica a les Corts, Naiara Davó. El vice-president Rubén Martínez Dalmau ha avalat la seva candidatura assegurant, en declaracions al Diari La Veu que seria ‘una magnífica secretària general que pot obtenir el consens majoritari del partit’. Dalmau defensa que la substituta d’Estañ sigui una dona perquè ‘cal feminitzar la política’ i ha recordat que era l’única persona que, ara per ara, s’hi havia mostrat disposada. Naiara Davó va convertir-se en la síndica de la formació a les Corts arran de la renúncia de Dalmau a l’acta de diputat per a dedicar-se a la tasca de vice-president i conseller. En aquell moment, la secretària general del partit a Alcoi va imposar-se en la votació del Consell Ciutadà Valencià a l’altra candidata a exercir de portaveu, Pilar Lima. Respecte a la possible concurrència de Pilar Lima a la secretaria general, a la qual ja es va presentar el 2017 i va perdre contra Estañ, Dalmau ha dit que ningú li havia confirmat que pensés presentar-s’hi.

Summary: Dalmau avala Naiara Davó com a relleu d’Estañ a la secretaria general d’Unides Podem


Una setantena de persones han constituït un ‘col·lectiu de suport a Joan Coma i a totes les represaliades per l’ofensiva judicial antidemocràtica’. L’objectiu del col·lectiu és articular una campanya de suport al regidor de Capgirem Vic, a qui l’Audiència espanyola investiga per un presumpte delicte d’incitació a la sedició. Segons Coma, la plataforma neix amb ganes de ser totalment oberta per a poder acollir tots els qui creguin que hi ha hagut una clara vulneració dels drets bàsics. Aquests dies vinents s’elaborarà un manifest que hom podràs subscriure de manera pública a internet. És pensat per a partits, col·lectius, però sobretot ciutadans a títol individual. Dissabte 16 d’abril es convocarà una manifestació de suport a Vic. La voluntat del col·lectiu és que la plataforma sigui transversal possible, perquè creuen probable que les mostres de suport s’hagin d’ampliar a regidors de més municipis les setmanes vinents. Per Coma és clar que l’investiguen per les idees i pel context del procés cap a la independència. El regidor de Capgirem Vic, que és el primer càrrec públic del país investigat per sedició, ja ha anat a recollir la imputació al jutjat i la previsió és que el citin a declarar d’aquí a un mes, probablement a Madrid.

Summary: Creen un grup de suport al regidor de Capgirem Vic investigat per sedició per l’Audiència espanyola


El cap de l’Autoritat Forense d’Egipte, Hisham Abdel Hamid, ha negat que l’anàlisi preliminar de les restes mortals de passatgers del vol MS804 d’Egyptair suggerisquen que es va registrar una explosió a bord de l’aeronau, i alhora ha fet una crida a no especular sobre els fets, ha informat l’agència de notícies oficial egípcia MENA. En un comunicat, Hamid ha dit que “tot el que s’ha publicat és completament fals” i que es tracta de “conclusions” a les quals no han arribat els investigadors forenses. Per esta raó, ha reclamat als mitjans que aborden amb cautela les informacions sobre el vol d’Egyptair per a no causar confusió en l’opinió pública amb la difusió de “rumors falsos”. Les declaracions del cap de l’Autoritat Forense egípcia arriben poc després que un responsable forense i fonts de la investigació asseguraren este dimarts a Reuters que l’anàlisi preliminar de les restes mortals trobades apunta que hi va haver una deflagració a bord. “La mida de les restes humanes apunta a una explosió, el fragment més gran que s’ha trobat té la mida del palmell d’una mà. Algunes de les restes van començar a arribar diumenge en 23 bosses”, ha explicat el responsable forense. Un altre responsable forense ha dit, tot i això, que només s’ha rebut de moment un xicotet nombre de restes i ha considerat que és massa prompte per a establir si hi va haver una explosió en ple vol. El vol MS804 d’Egyptair va desaparèixer dels radars la matinada del 19 de maig poc després d’entrar a l’espai aeri egipci quan realitzava la ruta entre París i el Caire amb 66 persones a bord. Les autoritats egípcies i franceses van confirmar que no hi ha supervivents i que l’avió es va estavellar al mar Mediterrani però no se sap què va provocar la caiguda de l’aeronau, que va estar precedida de diversos girs bruscos. Els investigadors francesos sostenen que l’avió va enviar una sèrie d’alertes que indicaven que s’havia detectat fum a bord, així com possibles errors d’ordinador just abans que l’avió desapareguera dels radars. Els senyals no indiquen què podria haver causat el foc i els experts en aviació sostenen que no es pot descartar ni un sabotatge ni una fallada tècnica. Els investigadors confien que les restes de l’aeronau, les maletes i la roba i les anàlisis químiques per a detectar les empremtes d’una explosió, segons persones que van participar en investigacions de casos amb explosions provocades.

Summary: El cap dels forenses egipcis nega que l’anàlisi preliminar de l’avió d’Egypitair apunte a una explosió a bord


Un vell pesquer de setanta-set metres d’eslora surt del port de Catània (Sicília). La mar, mansa, fa preveure un viatge tranquil fins als límits de les aigües territorials líbies. Allà, l’Aquarius, que és com s’anomena el vaixell de l’ONG SOS Mediterranée, fa guàrdia. Ja no cerca grans bancs de peixos, com feia a l’Atlàntic del nord, ara cerca les barquetes precàries dels immigrants que abandonen platges com la de Sabrata. El vaixell pot acollir cinc-centes persones. Els espigons resten enrere. L’Aquarius s’endinsa en la foscor de la nit, la proa esquinça una mar d’aspecte bituminós. L’esperen hores i hores de navegació. Tot d’un plegat, entre la negror, apareix una llanxa a tota velocitat. Un dels tripulants encén una bengala de color taronja i un altre branda una bandera. L’embarcació té un objectiu: alentir la marxa de l’antic pesquer. La llanxa és impossible d’esquivar, és molt més lleugera i potent. Maniobra amb destresa davant el vaixell. La llanxa de Defend Europe davant l’Aquarius. Després de destorbar una bona estona, hi intervé la marina italiana. Intercepta la llanxa i en deté els ocupants. L’embarcació, l’ha llogada Génération Identitaire, un grup d’extrema dreta francès, que ha impulsat la campanya ‘Defend Europe’, per boicotar aquest estiu els rescats d’immigrants a la Mediterrània. L’acció de Catània –desenvolupada al maig– era una prova de les intencions que tenia. Una amenaça més per a les ONG, que durant el rescat a la Mediterrània han de plantar cara als atacs de falses patrulles de guardacostes libis. Generalment, són caçarecompenses o milicians armats amb tota mena de fusells. A vegades, fins i tot els traficants que omplen les barquetes d’immigrants. Cal recordar que enguany més de 75.000 persones han arribat a Europa per les diverses rutes migratòries de la Mediterrània. Itàlia, amb 65.342 arribades, és la principal porta d’entrada. Segons dades de l’ACNUR –l’agència per als refugiats de l’ONU–, han mort o desaparegut 1.854 persones provant de travessar la mar. Una xifra molt més alta, segons les ONG. ‘Una gran missió de rescat’ Defend Europe es defineix així a la seva pàgina web: ‘Preparem una gran missió de rescat a la Mediterrània. És una missió per a rescatar Europa aturant la immigració il·legal. Volem aplegar una tripulació, equipar un vaixell i navegar per la Mediterrània per perseguir els traficants. Volem desemmascarar les denominades ONG humanitàries, perquè cooperen amb les xarxes criminals de tràfic de persones, que s’aprofiten de la misèria de la gent. Volem protegir les nostres fronteres de la immigració i enfrontar-nos als enemics d’Europa a la mar.’ El grup va obrir un micromecenatge anònim, segons que va revelar The Guardian, amb el propòsit de recaptar fons per fer operatiu el seu pla. Volien arribar a 50.000 lliures, una xifra que van aconseguir en poc temps. Es descrivien com un grup ‘identitari’, l’eufemisme que empara l’extrema dreta per a emblanquir la seva ideologia. I explicaven que volien identificar tots els vaixells de les ONG que treballen a la Mediterrània per a perseguir-los. No oferien més detalls sobre aquesta persecució, però asseguraven que s’inspiraven en les tàctiques directes de grups com ara Greenpeace. Després de la publicació de The Guardian, l’empresa de pagaments en línia Paypal va cancel·lar el compte de Defend Europe. Tanmateix, en un vídeo publicat a YouTube, el grup explica que havia pogut reenviar els fons als donants i que no s’havia perdut ‘ni un euro’. En el mateix vídeo anuncien que un donant els ha ofert un ‘vaixell patriòtic’ per poder complir les seves ‘missions’, que es poden finançar amb donacions a la seva pàgina web. Un grup minoritari, però ben connectat A la xarxa és fàcil de consultar material de Defend Europe i es fa palès que té una audiència limitada. Els vídeos de YouTube, per exemple, amb prou feines si tenen dues mil visualitzacions. La matriu del grup, Génération Identitaire, té uns 120.000 ‘m’agrades’ a Facebook i ha organitzat manifestacions, on s’han congregat unes 500 persones. El públic és reduït, certament, però preocupa aquesta facilitat d’establir vincles amb més grups d’extrema dreta d’Europa i d’Amèrica. Una de les cares més conegudes del grup austríac Identitäre Bewegung Österreich (IBO), Martin Sellner, apareix en els vídeos de Defend Europe. IBO també és un grup minoritari, però amb bones connexions amb els grups ultra –anomenats Alt Right– que van empènyer Donald Trump a la presidència. Després de la victòria electoral, Sellner va organitzar una festa multitudinària a Viena. Però els vincles no s’acaben aquí. Entre els detinguts de la llanxa a Catània hi havia Lauren Southern, una periodista canadenca d’extrema dreta. Té 278.000 seguidors a Twitter. Les ONG, un actor més de les xarxes criminals? Defend Europe assegura a la seva pàgina web que les ONG col·laboren amb els traficants i participen en el ‘negoci de la migració’. I afegeix: ‘Ara és el moment d’aturar aquests criminals.’ Però aquesta idea no pertany només a un grupuscle de la xarxa. A Itàlia ha començat a trencar barreres. El fiscal de Catània, Carmelo Zuccaro, ha assegurat ara i adés que les quantitats de diners que mouen algunes ONG són sospitoses. ‘Els perfils d’alguns membres de les ONG no és precisament filantròpic’, afegeix. Tanmateix, no ha presentat cap denúncia ni ha aportat cap prova. Organitzacions com ara Pro Activa Open Arms han denunciat aquesta intenció de criminalitzar les seves accions, sobretot per partits xenòfobs com la Lliga Nord de Matteo Salvini. De totes maneres, no és una idea seva i prou: el vice-president del parlament italià, Luigi Di Maio (Moviment 5 Estels), va escriure fa poc a Facebook: ‘Qui finança els taxis de la Mediterrània?’ I acusava les ONG de portar els immigrants d’una costa a una altra cobrant. El ministre de Justícia, Andrea Orlando (Partit Democràtic), va assegurar que les acusacions contra les ONG eren mentida i va demanar respecte: ‘Hem d’estar agraïts per la feina que fan les organitzacions de voluntaris a la Mediterrània.’ A més, va instar el fiscal de Catània a investigar abans d’assenyalar amb el dit. Fora d’Itàlia, la idea també guanya adeptes. El cap de Frontex, l’agència europea de vigilància de fronteres, Fabrice Leggeri, va assegurar al febrer en una entrevista de Die Welt: ‘Hem d’evitar de donar suport al negoci criminal de les xarxes de traficants a Líbia amb embarcacions europees que recullen immigrants.’ Leggeri també va demanar de repensar el model d’operacions de rescat, perquè la manca de coordinació amb les ONG fa ‘més difícil obtenir informació sobre les xarxes de traficants’.

Summary: Així s’organitza l’extrema dreta per boicotar els rescats d’immigrants a la Mediterrània


Tres persones amb samarretes de la Plataforma d’Afectats per la Hipoteca (PAH) han interromput un míting organitzat pel PP a Lleida i els serveis de seguretat del president del Govern espanyol les han desallotjat immediatament de la Llotja. Mariano Rajoy ha reprès la seva intervenció demanant a Pablo Iglesias que no li enviï “més manifestants”. “S’haurà de demanar al senyor Iglesias que demani als seus dirigents que no ens enviïn més manifestants”, ha afirmat Rajoy, recuperant el discurs, i ha fet broma afegint que, com a mínim, els enviï una mica més tard. Els assistents han respost recolzant Rajoy i corejant “president, president”. Poc després, alguns afiliats del PP l’han elogiat des dels seus seients i el cap de l’Executiu ha arribat a dir: “Llavors que vinguin els manifestants, que estic segur que els convenço”, ha proclamat. Una trentena de manifestants abans de començar l’acte Una hora abans del començament del míting, una trentena d’integrants de la PA] han protestat davant del Teatre La Llotja, retinguts per un cordó policial, al qual han retret l’actuació amb crits de “Llibertat d’expressió, policia no”. Els activistes han mostrat pancartes amb ‘Les 5 de la PAH’, cinc propostes que el PP no ha adherit al seu programa, i han corejat lemes com “Partit Popular, partit feixista”.

Summary: Tres activistes de la PAH irrompen en un míting del PP