VilaWeb i Tastets ofereixen un tast de cerveses artesanes que es farà el dimecres 14 de juny a les set del vespre a l’Espai VilaWeb. L’activitat anirà dirigida per la sommelier Cristina Torras, que farà una explicació detallada dels orígens, l’elaboració, els cereals, els llevats i les diferents fermentacions d’aquesta beguda refrescant. Seguidament es farà un tast de sis cerveses fetes a Catalunya, concretament a Osona, Gironès, Alt Penedès i Barcelonès. A través del tast, els assistents podran fer una anàlisi sensorial i podran conèixer les nombroses opcions de maridatge que ofereix la cervesa. El preu de l’activitat és de 15 euros pel públic general i de 12 euros pels membres de +VilaWeb. Per a participar-hi, cal reserva prèvia a la Botiga de VilaWeb.

Summary: Tast de cerveses a l’Espai VilaWeb


El primer ministre britànic, Boris Johnson, ha anunciat públicament que té el coronavirus 2019. Segons que ha dit, les darreres 24 hores ha tingut símptomes lleus i s’ha fet la prova diagnòstica i ha donat positiu. ‘Ara estic aïllat, però continuo dirigint la resposta del govern per a lluitar contra el virus per vídeo-conferència’, ha dit. Johnson, de 55 anys, ha penjat un vídeo a Twitter on anuncia la malaltia. Vegeu-lo ací: Over the last 24 hours I have developed mild symptoms and tested positive for coronavirus. I am now self-isolating, but I will continue to lead the government’s response via video-conference as we fight this virus. Together we will beat this. #StayHomeSaveLives pic.twitter.com/9Te6aFP0Ri — Boris Johnson #StayHomeSaveLives (@BorisJohnson) March 27, 2020 Seguiu ací l’última hora sobre la pandèmia del coronavirus Dimecres la corona britànica va anunciar que el príncep Carles de Gal·les, hereu al tron, té la Covid-19 amb símptomes lleus. Segons que va dir, té ‘bona salut’ i està en aïllament a Escòcia amb la seva esposa Camila, que de moment no està contagiada. Un portaveu de la família assegura que no és possible determinar qui va contagiar el príncep Carles, de 71 anys, perquè ha mantingut moltes trobades en les darreres setmanes. En un començament, Johnson es va desmarcar de les mesures d’aïllament de la gran majoria de països d’Europa per mirar de frenar l’expansió del virus i va prioritzar l’economia per sobre de l’impediment dels contagis. ‘Com més persones s’infectin ara, un percentatge més gran del país desenvoluparà la immunitat per a una potencial segona onada de l’epidèmia a la tardor o hivern vinent’, va arribar a dir. Fa pocs dies el govern britànic va fer un tomb i va ordenar tres setmanes de confinament. Els britànics només poden sortir de casa per a treballar en casos d”absoluta necessitat’, comprar, fer exercici, anar al metge o bé cuidar persones vulnerables.

Summary: Boris Johnson anuncia que té el coronavirus


L’Audiència de Barcelona jutjarà a partir de demà tretze manifestants independentistes per haver-se assegut i encadenat el 23 de febrer del 2018 a les escales del Palau de Justícia. La fiscalia, que és la única acusació, demana 2,5 anys de presó per un delicte de desordres públics per a onze dels acusats, i un any de presó per a dos més per desobediència i resistència greu a l’autoritat, per haver donat puntades de peu i de puny a Mossos mentre els estaven desallotjant del carrer. Els encausats, convocats pels CDR, consideren que la fiscalia està fent una repressió política i criminalitzant el dret de protesta, segons van denunciar a finals de novembre. La fiscalia acusa els encausats d’actuar amb ‘menyspreu’ cap a l’autoritat dels Mossos d’Esquadra que els van demanar que es retiressin, a qui no van fer cas. ‘La falta de col·laboració dels acusats va obligar els efectius policíacs a tallar les cadenes amb unes cisalles’, relata, i posteriorment detenir-los. La fiscalia situa l’arribada els manifestants a les 7.45 i el restabliment de l’accés al tribunal a les 09.05. Després, es va tallar al trànsit el passeig Lluís Companys. La fiscalia remarca que, al voltant de les 09.50, els agents van treure els concentrats i diuen que un dels concentrats va donar puntades de peu a dos mossos, i un altre va donar cops de puny i puntades de peu a un altre agent. La fiscalia admet que cap d’aquests policies va patir cap lesió a conseqüència d’aquests fets. Però afegeix que van caler ‘més d’un centenar d’efectius policíacs’ per poder restablir el trànsit a la via cap a les 10.15. Acusen la fiscalia de repressió En una conferència de premsa feta a finals del novembre del 2018, bona part dels encausats i el seu grup de suport van acusar la fiscalia de cercar la repressió del moviment independentista i fer unes peticions de pena amb motivacions polítiques. L’advocat defensor, Eduardo Cáliz, va opinar que el judici no serà per desordres públics, sinó per perseguir la mobilització ciutadana. Així, va recordar que el Tribunal Europeu dels Drets Humans diu que els talls de carrers i altres tipus de mobilitzacions s’emmarquen en la llibertat de protesta. Unes tres-centes persones es van manifestar diumenge passat entre la plaça de Urquinaona de Barcelona i el Palau de Justícia per demanar l’absolució dels tretze manifestants. Per a demà s’ha convocat una concentració de suport als encausats davant del Palau de Justícia.

Summary: L’Audiència de Barcelona jutja tretze manifestants independentistes per encadenar-se a les portes del TSJC


El ministre d’Economia espanyol, Luis de Guindos, serà nomenat vice-president del Banc Central Europeu (BCE) després que el seu rival, Philip Lane, s’hagi retirat. Lane, governador del Banc d’Irlanda, havia obtingut l’aval majoritari del Parlament Europeu per davant De Guindos. Alhora, l’entrada de De Guindos al BCE també comportarà una remodelació del govern espanyol. El primer ministre d’Irlanda ha argumentat que la retirada de la candidatura de Lane s’ha fet per a facilitar el consens en la tria del nou vice-president del BCE en substitució de Vítor Constâncio. Aquesta tarda, l’Eurogrup –la reunió dels ministres d’Economia i Finances de l’Eurozona– formalitzarà l’elecció de De Guindos, que haurà de ratificar-se a la cimera dels líders europeus prevista pel 22 de març. La presa de possessió serà l’1 de juny, una volta acabat el mandat de Constâncio. De Guindos serà el primer ministre d’economia que entra al BCE, que fins ara havia tingut cura de preservar una imatge d’independència institucional respecte els governs dels estats membres de la Unió Europea.

Summary: De Guindos serà el vice-president del BCE després de la retirada del seu rival


El PDECat s’ha desvinculat de Convergència Democràtica de Catalunya (CDC) en la vista a l’Audiència espanyola pel cas 3%. El responsable de finances, Jordi Oliveras –designat com a representant legal– ha argumentat que és un partit ‘completament nou’ i que, a diferència de Convergència, és ‘independentista i no sobiranista’. Segons fonts presents a la declaració, ha desgranat la nova organització del partit, ha reconegut que hi ha un ‘llegat polític innegable’ però ha defensat que el nucli dur està completament renovat. De fet, Oliveras ha especificat que en el Consell Nacional només repetia Marta Pascal –que ja no hi és– i que Elsa Artadi no és ni militant del PDECat. A més, ha relatat que els fets investigats s’estenen fins al 2015, un moment en què el PDECat no estava ni creat. El jutge José de la Mata investiga els dos partits com a persones jurídiques per tràfic d’influències, suborn i blanqueig de capitals. Aquest dimecres també declaraven com a investigats dos empresaris del grup madrileny Ortiz –Juan Antonio i Emilio Carpintero– que han reconegut haver fet donacions a les fundacions, però desconeixent que tenien vinculacions amb Convergència. Segons que han dit, ho van fer com a ‘estratègia comercial’ per obrir mercat a Catalunya i donar-se a conèixer.

Summary: El PDECat es desvincula de CDC davant del jutge del cas 3% i defensa que és ‘un partit nou i independentista’


La ministra de Salut francesa, Agnès Buzyn, ha confirmat els dos primers casos de coronavirus a Europa. En una conferència de premsa, ha explicat que una de les persones es troba hospitalitada a Bordèu, mentre que l’altre cas és a París. Vint milions de persones confinades a la Xina: què en sabem, del nou coronavirus? Posteriorment s’ha confirmat un tercer cas, relacionat amb un dels dos primers i hospitalitzat també a París. Les tres persones havien viatjat a la Xina. Avui s’han descartat dos possibles casos a l’estat espanyol, dues persones procedents de la província xinesa de Wuhan, on s’ha iniciat l’epidèmia. De moment, el coronavirus ha produit vint-i-cinc morts a la Xina i 830 casos. S’han confirmat casos a Hong Kong, Singapur, Macau, Tailàndia, Nepal, Taiwan, Vietnam, els Estats Units, el Japó i Corea del Sud. Avui mateix s’han analitzat tres casos a l’estat espanyol, que han estat negatius, i el Regne Unit també està comprovant el cas de quatre persones. "Le ministère fera un point tous les jours d’information", explique la ministre de la Santé Agnès Buzyn, après avoir indiqué que deux premiers cas de coronavirus à Paris et à Bordeaux ont été confirmés en France pic.twitter.com/0Qz9rFC6kk — franceinfo (@franceinfo) January 24, 2020

Summary: L’estat francès confirma els tres primers casos de coronavirus a Europa


El Departament de Treball, Afers Socials i Famílies adaptarà tots els formularis i la comunicació administrativa a la diversitat sexual, d’expressió de gènere i familiar. Amb una instrucció, que vol ser implantada a tots els departaments, el govern preveu abandonar l’exclusivitat del formulisme binar d’home i dona i obrir opcions a les persones transsexuals, transgènere i intersexuals que no se senten identificades amb el binarisme sexual, amb una tercera casella. D’aquesta manera, el govern vol ser ‘un referent’ per a la resta d’administracions en matèria de respecte a la diversitat LGTBI. La nova instrucció també possibilita que es presentin formulacions per a famílies monoparentals i homosexuals. La instrucció és fruit del desplegament de la llei 11/2014 que ha de garantir els drets de lesbianes, gais, bisexuals, transgèneres i intersexuals (LGTBI) i per a erradicar l’homofòbia, la bifòbia i la transfòbia. L’objectiu final és establir i regular els mitjans i les mesures per a fer efectiu el dret a la igualtat i a la no-discriminació de gènere en els àmbits, tant públics com privats, sobre els quals la Generalitat i els ens locals tenen competències. Des de la Direcció General d’Igualtat s’assegura que amb aquest canvi es podrà ‘visibilitzar’ la diversitat sexual i d’expressió de gènere al conjunt de la societat. Mireia Mata, directora, creu que la comunicació administrativa és també un espai on posar de manifest ‘el respecte a la diversitat’.

Summary: El govern adapta la documentació administrativa a la diversitat LGTBI


L’ex-conseller d’Economia Andreu Mas-Colell i els economistes Albert Carreras i Ivan Planas són els homes que van pilotar les retallades dels dos governs d’Artur Mas (2011-2015). Ara han escrit un llibre a sis mans, Turbulències i tribulacions (Grup 62), on expliquen les retallades des de dins. És un llibre amb xifres, però sense cap fórmula, en què els autors proven d’explicar a la població les decisions que van prendre i també els motius i els protagonistes. De Montoro a la crisi grega, passant pels bons patriòtics, els autors reten comptes del seu mandat. Tots tres autors van rebre ahir VilaWeb abans de presentar el seu llibre en una conferència de premsa. —Al pròleg expliqueu la crisi grega. Ens van vendre que salvàvem els grecs. I no. Salvàvem els bancs alemanys i francesos. És això? —Andreu Mas-Colell: Efectivament. Sí, això és ben sabut. El tractament que Europa va donar a la crisi grega va restar enormement condicionat a fer que els grecs paguessin els seus deutes. I els seus deutes eren en bancs alemanys i francesos. La primera etapa va ser salvar els bancs. —Com a ciutadà, perquè he de solucionar l’error al banc? No haver deixat diners a insolvents. —Ivan Planas: en el cas grec no és només un problema de si un default hauria solucionat el problema. Perquè una cosa és el deute històric i l’altra la necessitat d’endeutament que tens ara. Si necessites nova injecció de diners, quin banc et deixarà diners quan acabes de fer fallida? Grècia també tenia aquest problema. —Albert Carreras: Dit això, els bancs van haver d’acceptar una rebaixa important dels crèdits concedits. A la meitat. I bona part de la discussió que hi ha ara en el món financer internacional, i de supervisió financera, és si va ser una bona idea. L’alternativa més raonable hauria estat: renovem els crèdits. Per què no es va voler, en lloc d’acceptar pèrdues que ara paguem entre tots? —A. Mas Colell: En bona part la història del FLA i els ritmes en què es va implantar eren per a garantir que es paguessin aquests deutes a bancs d’uns altres països. La política de l’estat implicava que amb els bancs d’aquí es podien renovar i canviar si calien les condicions de crèdit. Però als alemanys no podem imposar-los res. Aquests s’han de pagar tant sí com no. —Les fonts d’informació d’aquest llibre, quines han estat? —I. Planas: Les fonts d’informació, més enllà de la nostra experiència vivencial, en són una part molt important. Nosaltres vam implementar un informe d’execució mensual de despesa pública. Fins aleshores es feia per capítols econòmics, i ara per departaments, que s’entén molt millor. Això ens ha ajudat a escriure aquest llibre. Ens ha permès de fer un relat de despesa. Que és allò que importa a la gent. —A. Carreras: Vam acabar fent unes grans monografies, de fet llibres, perfectament accessibles a la web del departament, que van ser part del nostre traspàs al nou titular del departament. Són la base de molts dels materials que són aquí, al llibre. Per exemple, vam harmonitzar totes les mesures des del 2003 fins al 2014. Perquè es poguessin comparar les despeses. —A. Mas Colell: I això és important. Les xifres que donem són les liquidades, no les pressupostades. —I com a font d’informació sobre la crisi, heu parlat amb cap desnonat? —A. Mas Colell: Desnonat? —Sí. Desnonat. Escriviu sobre un període de crisi. Heu parlat amb cap ciutadà desnonat que en fos víctima? —I. Planas: La informació sobre com la societat vivia aquest període segurament no era tan important a l’hora d’escriure aquest llibre sinó en el moment en què es prenien les decisions. I això sí que vam fer-ho constantment. Una de les voluntats des del primer moment, i en part per això ens vam dotar de recursos, era poder fer el procés de consolidació amb participació, d’una manera coral amb els departaments de la Generalitat. Per exemple, des del Departament de Benestar Social, un dels més complexos, ajudaven a decidir sobre si el gruix es posava en les ajudes als naixements (amb un impacte menor de població) o en alguns altres que calia protegir. En aquest llibre recuperem les converses que vam tenir amb els que hi havia implicats. —A. Mas Colell: Només un idiota no sabria que en aquells moments la societat patia molt. Patia la societat, patíem nosaltres, patia el govern. Això era als diaris, a la premsa, a la ràdio. Cada dia i a cada moment. Que aquest era l’envit al qual ens enfrontàvem era molt clar. —I en el vostre entorn familiar, professional, d’amistat, hi ha gent sense pis, o sense ajudes? Ho heu viscut de prop? —A. Carreras: La crisi ens ha arribat al costat mateix. Fins al costat mateix. —A. Mas Colell: Tinc cap parent que hagi estat desnonat? No. Parents i amics sense feina? Us asseguro que molts. Que hagin perdut el pis, no. Però tampoc no crec que sigui una condició necessària per a fer allò que toca. —Vau viure un setge al parlament. Gent que no volia que s’aprovés el pressupost de les retallades. Enteneu que la gent fes allò? —A. Carreras: Intel·lectualment, i tant que entenem que hi hagi molta gent enrabiada amb el que es feia. De fet, ja havia passat en més països europeus. Els governs de Portugal, Grècia, Itàlia i Irlanda s’anaven cremant. I el govern Zapatero. Érem conscients que entràvem en un cicle en què érem uns fusibles que es podien fer saltar. Hem tingut moltes reunions al departament en què la gent, essencialment, ens tirava la cavalleria per sobre. Enfrontar-nos a casos en què les reunions eren per a compartir el plor, ho hem hagut de fer. I hem trigat anys a poder-ho capgirar. —Després de tenir aquesta experiència, creieu que l’estat no funciona, les autonomies no funcionen, o directament el capitalisme no funciona? Per què es posa tan poc en qüestió un sistema que implica crisis tan profundes? Quin sistema és aquest? —A. Carreras: Tot és més complicat. Hauríem de començar a criticar-nos a nosaltres mateixos. El nivell de vida d’abans de la crisi és tot a base d’endeutament. I no s’ho volia preguntar ningú. La gent vivia en una festa i no volia tenir males notícies. —A. Mas Colell: Ens agradi o no, el mar on naveguem, si ha de tenir un nom, és ‘capitalisme’. Després el vaixell pot ser de moltes menes. I dins aquest gran marc hi ha vents de moltes menes. Fins i tot hi ha hagut un gran debat, que ara veurem amb els canvis de la política monetària europea, entre el capitalisme expansiu i el moralisme alemany. El paper del BCE i de Draghi en la nostra recuperació és molt gran. Ho vam viure el desembre del 2011, per exemple, quan gairebé no teníem liquiditat per a pagar nomines. Quan el BCE va adoptar una política més expansiva, cinc dies després nosaltres vam poder pagar. —I. Planas: Lamentablement, cal una crisi d’aquestes perquè col·lectivament aprenguem lliçons col·lectives. Ningú no pensava en la dació en pagament –que de retruc imposa més disciplina a la banca a l’hora de concedir préstecs– fins que no va esclatar la crisi. —Doncs a Europa la dació en pagament ja hi era. —I. Planas: Europa ho feia. En canvi aquí estàvem molt contents de concedir préstecs amb risc altíssim. Responsabilitat que és compartida entre la banca i segurament el ciutadà. Però també l’administració pública, que no s’imposava rigor pressupostari. Si l’administració pública hagués tingut reserves no hauria calgut retallar la despesa social. —Doncs l’estat espanyol tenia superàvit al començament de la crisi. —A. Carreras: Sí. Però se’l va gastar immediatament. —A. Mas Colell: I Catalunya no hi arriba amb superàvit, no. —Expliqueu al llibre que hi ha deute a l’estat que queda amagat. Per exemple, dieu, el deute de l’AVE no apareix. Aquí he flipat. —A. Carreras: De tant en tant, s’ha de recordar: l’AVE no ha passat mai pel pressupost de l’estat. És xocant. I encara no hi és. S’inventa una empresa, que figura que és independent de l’estat, i gestionada privadament. Però si s’endeuta, això no es consolida amb l’estat. Això ha estat consentit durant molt de temps. —I. Planas: Això es basa tot en la regla del mercat. Allò que l’administració pot fer fora del seu perímetre i que s’autofinança, doncs l’Eurostat (responsable de la normativa comptable europea) permet que sigui fora. Però tothom sap que l’AVE ben just si arriba a mantenir despesa corrent en el tram Barcelona-Madrid, però en cap cas no finança la resta. —A. Mas Colell: Una de les raons per les quals figura que els comptes surten és que el client de l’AVE, que és Renfe, paga. Com si fos el mercat. Però aquests pagaments també són diners públics, i són regulats. Al final són diners públics alimentant l’AVE. —Una altra dada xocant: el sistema financer català, després de la crisi, té més força respecte d’Espanya que no pas abans. Això dieu al llibre. —A. Carreras: Sí. Abans els bancs més importants de l’estat espanyol eren sis o set. Només un de català. La Caixa. Al final de la crisi han quedat quatre grans bancs. Dos dels quals, catalans: Caixa Bank i Banc de Sabadell. El tercer i el quart. El pes relatiu va augmentar. —Vau aplicar retallades amb PSOE i PP. Hi havia diferències? —A. Carreras: N’hi havia. No tantes com podria semblar, però n’hi havia. El PSOE encara estava sota el xoc i la negació de la realitat. El PSOE no deixava de ser hereu de les seves decisions i va ser respectuós amb normes que ell havia fixat. El PP liquidava fins i tot les seves. Ara, quan vam arribar el PSOE ens va demanar un ajust del 20% immediatament. Va ser duríssim. —A. Mas Colell: El PP va entrar amb plena intenció, i consciència, que la crisi era una oportunitat de recentralitzar. Molt clar i deliberat des del primer moment. Pel PSOE els instints també anaven per aquí, però no ho tenien tan articulat. Recordeu que durant l’època del PSOE quasi es va arribar a concessionar l’aeroport de Barcelona. És el primer que el PP liquida. —Al llibre dieu que el gran pecat de Montoro és posar objectius impossibles, per poder culpar després. —A. Mas Colell: Nosaltres vam intentar, amb tot l’escepticisme mental que pugui haver-hi, fer allò que tocava: crear una relació de complicitat. Però no ens vam sentir tractats d’aquesta manera en absolut. El punt crucial va ser el juliol del 2012, quan Montoro negocia amb Europa més marge per al dèficit. I ell ho trasllada a les autonomies i els dóna no pas més marge, sinó menys! No solament es va quedar tot el marge, sinó que n’agafa un tros més de les autonomies! —I això afecta escoles i hospitals. —A. Carreras: Sí. Això és així, tal qual. Dependència, hospitals, etcètera. —Acudit ianqui: si deus cent mil euros al banc, tens un problema. Si li’n deus cent milions, el problema el té el banc. Catalunya deu tants diners via FLA que el problema ja no és seu, sinó espanyol? —A. Mas Colell: No. Perquè l’estat recapta els impostos. No pas nosaltres. Per tant, l’acudit seria aplicable si nosaltres tinguéssim la caixa. I podríem negociar amb el creditor d’igual a igual. Però si el qui és a l’altra banda té la caixa, el creditor agafa la caixa i es paga a si mateix. —I. Planas: El deute català té un pes sobre el PIB català menor que no pas el deute espanyol sobre el PIB espanyol. La diferència és tenir la caixa o no tenir-la. Si tinguéssim la recaptació, els interessos que trobaríem al mercat no serien dolents. —Crítica a fer. En la hisenda catalana no es va avançar prou. —A. Mas Colell: Aquesta crítica no l’admetem. —Però si són fets reals. Múrcia havia desenvolupat més l’autonomia en l’àmbit fiscal que no pas Catalunya quan vosaltres vàreu deixar la conselleria. No vàreu arribar mai fins al màxim de possibilitats. —A. Carreras: Deixeu que expliquem una cosa. Hi ha tres tipus d’autonomies. D’entrada, les forals i les de règim comú. De les de règim comú, les que són uniprovincials i les que no. I les uniprovincials són antigues diputacions. Les diputacions tenien una trajectòria de recaptació fiscal molt potent. I això explica Múrcia. —A. Mas Colell: I Madrid. —A. Carreras: Són diputacions. Nosaltres, si haguéssim tingut les diputacions dintre, tindríem més poder. De fet, quan vam voler estendre la capacitat fiscal què vam fer? Convenis amb les diputacions. Això ens ha marcat. —A. Mas Colell: Moltes de les coses que han fructificat en aquests dos últims anys van començar llavors. El programa ESPRIU el vam contractar nosaltres. Els inspectors d’Hisenda, els vam contractar nosaltres. Això pren una corba. —…? —A. Mas Colell: També és veritat que ens van distreure coses com la insubmissió ingènua. La idea que ara no pagarem a l’estat, sinó que ho farem tot a la Generalitat. I que la Generalitat pagui després a l’estat. Tot això era feina de gestoria. Això ens feia perdre el temps. Crec que es va fer allò que calia fer en aquell moment. I ha fructificat. —Junqueras, com el valoreu com a successor vostre? —A. Carreras: La feina que s’ha fet al departament en els dos anys següents ha estat molt correcta. Podem dir que ha estat un relleu fet amb les millors garanties de coneixement mutu. Ells han tingut alguns resultats dels quals estem molt contents. A nosaltres ens van reduir les bestretes i després ells van tenir unes liquidacions molt bones. El FLA va anar ajornant els resultats bons cap al final, i ells els han tinguts. —I. Planas: Sabem perfectament les condicions en què han hagut de gestionar-ho tot. —De vegades em pregunto si en Economia alguns reculls de dades es poden considerar científics. Per exemple, el PIB. Uns països calculaven el PIB incloent-hi els diners de les drogues i uns altres, no. Quin caos. Quin poc rigor. —I. Planas: Per això és important d’explicar el relat que hi ha darrere de les xifres. I abans ho hem esmentat. Nosaltres vam homogeneïtzar tota la informació perquè no hi hagués aquests problemes. Ara es pot comparar. —A. Carreras: Més exemples de dades. Una de les queixes que tenim és que part del maltractament fiscal de Catalunya, que és claríssim, és agreujat pel fet que a Catalunya el cost de la vida és més alt. I això és molt vistós. Què va fer el PP per resoldre el problema? Interrompre la producció de dades sobre el cost de la vida. Les dades són clau. —Els economistes no teniu gelosia dels físics, que treballen amb dades més acurades i segures? Més científiques? —A. Mas Colell: És de sentit comú que l’economia és quantitativa. Es produeixen els cotxes que es produeixen. I és una xifra. I una xifra que importa. I un preu és una quantitat. Em sembla que era Schumpeter que va dir: ‘Les nostres dades primàries ja són nombres.’ En física has de fer una teoria de la mesura. A la calor, que és una sensació, li has de posar una xifra. Al preu, no. Ja és xifra. És inevitable que sigui quantitativa. Al nostre llibre hi ha moltes xifres, però cap equació. —Quants mitjons es venen a tot el món. La dada és fiable? Segur? —A. Carreras: Potser no saps quants mitjons, però saps el producte. Hi ha moltes coses que sabem, i coses que no. Que són molt difícils. En el comerç electrònic segurament el volum d’informació esdevé molt més incert. —Finalment: per què l’heu fet, aquest llibre? —A. Mas Colell: Som gent que ve del món acadèmic i tenim propensió a analitzar. I això és tot. I tant de bo sigui útil per a algú que es trobi en situacions similars. —I. Planas: Pretenem obrir-nos, i que la gent pugui fer el seu judici de valor. Donar la màxima d’informació i que la gent en tregui conclusions. —Carreras: El títol ja n’explica bé les motivacions. Les ‘turbulències’ ens diu que la situació externa era molt dura. Aquí no podíem fer pràcticament res. Ho vam patir molt i vam tenir tota mena d’incidències. I això que la societat va conèixer amb el nom de ‘retallades’, ara hi passem comptes i expliquem que vam mirar que fossin mínimes. I tombem el tabú: sí que vam reduir despesa perquè no hi havia cap més manera. Però vam mirar que el cost fos tan baix com fos possible per a la societat. Que els llits d’hospitals es defensessin tan bé com fos possible.

Summary: ‘Entenem que hi hagi molta gent enrabiada amb el que es feia mentre governàvem’


L’Associació Arrels organitza avui a les set del vespre, per primera vegada, un debat electoral en català per les eleccions municipals de Perpinyà, que es faran el 15 de març. El debat tindrà lloc al local de Pyrénéon a l’avinguda Julià Panchot de Perpinyà. Totes les llistes que hi estaven convidades han confirmat la seva assistència. El debat tractarà tots els assumptes que protagonitzen la campanya, però posarà espeical èmfasi en la qüestió lingüística i l’educativa. Arrels també ha demanat a d’altres associacions nord-catalanes de proposar les seves preguntes. Segons que ha explicat la mateixa associació, el seu president, Mateu Pons-Serradell, espera que l’acte ha de servir per a demostrar que un debat electoral es pot fer a la Catalunya del Nord en català ‘amb tota normalitat’ i que ‘pot interessar el públic’. Pons-Sarradell també remarca que a Perpinyà, l’assumpte de la catalanitat és ‘essencials per a afrontar unes eleccions’. L’Associació Arrels ha publicat a la seva pàgina de Facebook el debat. Cliqueu ací per veure’l.

Summary: L’Associació Arrels organitza per primera vegada un debat en català per les municipals a Perpinyà


Barcelona s’ha declarat avui ciutat contrària al TTIP, el Tractat Transatlàntic de Comerç i Inversió, en considerar que vulnera la sobirania democràtica i l’autonomia municipal i promou l’especulació econòmica, en paraules del primer tinent d’alcalde, Gerardo Pisarello. La proposta de rebuig al tractat comercial entre Europa i els Estats Units ha estat impulsada pels grups de BComú, ERC i la CUP a petició d’una campanya ciutadana d’àmbit europeu. CiU i el PSC, que s’han abstingut de la votació en el ple municipal, han permès la seva aprovació. Ciutadans i el PPC, en canvi, s’hi han oposat. Les dues formacions han criticat el ‘populisme’ de la mesura i adverteixen que pot perjudicar el petit comerç de la ciutat.

Summary: Barcelona es declara contrària al TTIP amb els vots de BComú, ERC i la CUP i les abstencions de CiU i PSC


‘No criminalitzem els veïns de Castelldefels, però no podem edulcorar el que ha passat’. Així s’ha expressat aquest dimarts el conseller de Treball, Afers Socials i Famílies, Chakir El Homrani, després de l’atac de dissabte a un centre de menors estrangers no acompanyats (MENA) i de la concentració posterior de diumenge, on es van llençar pedres i es van cridar consignes racistes. ‘Estem davant de fets gravíssims’, ha dit en declaracions a Catalunya Ràdio. El Homrani ha apuntat que serà la investigació dels Mossos d’Esquadra la que determini si hi ha un delicte d’odi, però en tot cas ha constatat que el que hi ha al darrere dels fets del cap de setmana a Castelldefels és ‘la base del pensament racista’. ‘Això no és una baralla entre nois’, ha insistit. Dilluns els Mossos van prendre declaració a la directora del centre, als monitors i al menor que va resultar ferit. Als encaputxats de dissabte se’ls podria investigar per coaccions, lesions i danys però no es descarta el delicte d’odi i discriminació per la concentració de diumenge. El cordó policial va impedir que els manifestants, que van ser identificats, poguessin accedir al centre. Alguns dels identificats també van participar en l’atac de dissabte. El conseller ha explicat que ell va anar al centre diumenge i va poder parlar amb educadors i menors, que estan ‘molt tocats’. Segons van explicar, dissabte van sortir acompanyats per educadors però tres nois es van separar del grup i van acabar barallant-se amb uns joves que estaven bevent al carrer. A partir d’aquí és quan aquests pugen al centre. Estava previst que els trenta-cinc menors fossin traslladats a una altra ubicació aquesta mateixa setmana perquè la casa de colònies que els allotja ha d’acollir una altra activitat. Ara bé, dilluns a la tarda es va decidir avançar-ho dos dies pel ‘benestar’ dels nois, que han viscut un cap de setmana molt difícil. Dilluns, a més, no van poder sortir perquè els mitjans de comunicació estaven a la porta durant tot el dia. El Homrani ha insistit que el govern es personarà en el procés judicial que pertoqui, per responsabilitat legal però també ‘moral i ètica’. ‘No podem posar-nos de perfil en situacions com aquestes’, ha indicat el conseller, que ha remarcat que ell mateix va intentar transmetre als menors que situacions com aquesta no representen la societat catalana. ‘Els hi vaig dir en àrab que vint burros ens els trobem a Barcelona, al Marroc, al Senegal i a tot arreu’, ha assenyalat. ‘La categoria MENA serveix per deshumanitzar’ El conseller ha lamentat que la categoria de MENA hagi servit per ‘deshumanitzar’ i per no ser conscients que aquests joves són menors que han hagut de marxar del seu país, el que suposa una ‘doble vulnerabilitat’. A finals d’any es calculava que a Catalunya havien arribat 3.659 menors no acompanyats, i en dos mesos n’han arribat 400 més. Tot plegat ha tensat molt el sistema. Des del govern intenten no només donar resposta a l’emergència de l’acolliment, sinó també treballar en el procés d’emancipació, per evitar que els joves quedin desemparats quan compleixin els 18 anys. Ha reconegut que la convivència no sempre és fàcil, però ha subratllat que la millor manera de solucionar els problemes és ‘interaccionant’ amb ells.

Summary: El Homrani diu que l’atac al centre de menors estrangers és ‘la base del pensament racista’


Avui es preveu una gran manifestació a Perpinyà i també un altre dia de vaga general a Catalunya Nord i a l’estat francès, després de la convocatòria emesa fa dies per la intersindical (formada per CFE-CGC, CGT, FO, FSU i SOLIDAIRES). Aquesta jornada de vaga i protestes contra la reforma de les pensions impulsada per l’executiu d’Emmanuel Macron arriba quan fa un mes i quatre dies que començà la vaga general, especialment seguida pel sector ferroviari i els treballadors del transport públic de París. A Catalunya Nord la manifestació de Perpinyà ha de començar a les 10.30 a la plaça de Catalunya i s’ha d’acabar al Castellet. Serà la primera mobilització de tres dies seguits de protestes. Els convocants mantenen la posició amb què van començar la vaga: una oposició total a la polèmica reforma de les pensions, que fusiona els quaranta-dos règims de jubilació existents –dividits segons la professió–, amb l’objectiu d’implantar un sistema universal per punts. Els sindicats calculen que amb aquests canvis les pensions disminuiran del 20% al 30%. Així mateix, denuncien el retard en l’edat de jubilació (de 62 anys a 64), que preveu aquest nou sistema. Vaga general a Catalunya Nord: les claus de la protesta Després d’un mes d’aturades ininterrompudes i protestes, Frederic Traby, delegat del sindicat majoritari de l’ensenyament públic, SNUipp-FSU, valora positivament les mobilitzacions, però remarca que el seguiment ha estat molt diferent segons el sector: ‘A cada feina ha estat diferent. Els tossuts són els dels ferrocarrils i transports urbans de París, que a més reben molta atenció mediàtica –explica–. A l’Ensenyament hi ha mestres que han fet deu o dotze dies de vaga. Hi hem tingut xifres de rècord, en aquest sector. Feia quaranta anys o cinquanta que no vèiem tantes escoles tancades… Però allò que ha funcionat realment són els dies forts, en què es concentren les manifestacions. Avui serà el quart dia gran, després del 5, el 10 i el 17 de desembre’. De fet, a la vaga d’avui hi donen suport sectors que van més enllà dels transports i també es preveuen blocatges a les principals refineries. Fotografia: Pablo Bonat. Quant al seguiment de la vaga a Catalunya Nord, Traby destaca que ha estat semblant al de tots els territoris de l’estat francès fora de París, on les vagues del sector ferroviari i del metro han estat molt importants: ‘A Catalunya Nord, si no tens el tren pots anar amb automòbil, però a París provar d’entrar amb cotxe a la ciutat un dia de vaga pot voler dir cinc hores. Pel que fa a les vagues a les escoles, els pares dels alumnes comprenen la vaga. Hi ha paciència, en l’opinió pública.’ Fins al punt que la major part de la població a l’estat francès considera que la vaga és justificada. Segons un sondatge publicat per France Info i Le Figaro, un 61% dels enquestats hi dóna suport i un 39% s’hi oposa. A més, la caixa de resistència de suport a la vaga indefinida ja té 1,6 milions d’euros. Es podia esperar una certa tensió amb la policia, però durant aquest mes no hi ha hagut problemes greus a Catalunya Nord, com sí que va passar l’any passat amb les protestes de les Armilles Grogues i també en la vaga d’ara a París. ‘Al govern li ha fet por que la policia deia que potser també s’aturaria perquè la qüestió de les pensions també els afecta. És per això que han arribat a un acord amb ells perquè no entressin en la vaga’, explica Traby. Una vaga més llarga que no la de 1995 L’opinió pública, el govern i els mitjans de comunicació esperaven que aquesta mobilització fos igual o més gran que la de 1995, quan una vaga general –també contra la reforma del sistema de jubilació– va aconseguir els seus objectius. Llavors el govern va recular després de tres setmanes de vaga perquè el país era pràcticament blocat. Després de més d’un mes d’aturades, aquesta ha estat la vaga més llarga, però Traby considera que ambdues no són comparables i creu que en el context actual és difícil de fer una vaga tan gran i efectiva com aquella: ‘Ha estat diferent perquè llavors hi havia moltes més empreses públiques en l’electricitat, el correu, el gas… Hi havia bastions sindicals més forts. Després de trenta anys de privatitzacions, és més difícil de fer vaga a les empreses privades’. Tanmateix, sí que ha tingut una importància especial la vaga de ferrocarrils de SNCF, la més llarga d’aquesta empresa i que s’espera que es revifi els tres dies vinents. És per això que l’empresa ha anunciat que demà el trànsit de trens es trobarà molt afectat (també a Catalunya Nord) i que el nombre de trens i autocars que circularan serà limitat. Una de les singularitats d’aquesta darrera vaga és el fet que hi hagin donat suport col·lectius que no acostumen a fer-ne. És el cas dels advocats, per exemple, que van començar-la dimarts i preveuen de fer-la durar tota la setmana. És la primera vegada a Catalunya Nord que els advocats fan vaga tota una setmana, i això ha paralitzat tots els judicis, tant civils com penals i administratius. Macron, decidit a aprovar la reforma Malgrat la durada de la vaga, el gran seguiment que ha tingut al sector ferroviari i al transport públic i l’adhesió a les protestes de diversos sectors, Macron es manté decidit a aplicar la reforma de les pensions. Al discurs de Nadal va dir que era un ‘projecte de justícia i de progrés social’. Les concessions del seu executiu, segons que denuncia el delegat sindical, s’han reduït a acords individuals amb certs sectors: ‘No hi ha negociacions reals, hi ha discussions. Han canviat detalls minúsculs, francament ridículs. Per contra, hi ha alguns oficis que han obtingut guanys importants: policia, soldats… Cada vegada hi ha més oficis que demanen de no participar en el nou sistema de pensions o de participar-hi de manera diferent. El govern no ha fet cap canvi del sistema en general, però ha atorgat concessions a alguns sectors perquè no hi hagi vagues més dures. No vol cedir de veritat perquè no vol passar per un govern feble a l’hora de negociar.’ A l’altra banda, la posició dels sindicats no és la mateixa. La Confederació Francesa Democràtica del Treball (CFDT) ha deixat clar de bon començament que l’edat de jubilació és fonamental i ha demanat al govern que retiri la clàusula que estipula una pensió màxima només en el cas que s’allargui de dos anys l’edat de jubilació. La Confederació General del Treball (CGT), que es troba entre els convocants de la vaga d’avui, ha anat un pas més enllà i ha demanat que es retirés tot el pla presentat per Macron. Ni govern ni sindicats no semblen decidits a canviar de parer i en aquests moments el calendari per a negociar és reduït. El projecte de llei es presentarà al consell de ministres el 24 de gener, l’assemblea francesa el començarà a discutir el mes vinent i es preveu que es votarà abans de les eleccions municipals del març.

Summary: Els sindicats mantenen la pugna amb Macron, amb una altra jornada de vaga general


La setmana passada el president Torra va ser rebut a Eslovènia pel president de la república Borut Pahor i pel de l’Assemblea Nacional, el parlament, Dejan Židan. Segons el diari Delo això va molestar molt el primer ministre eslovè, Marjan Šarec, perquè ni tan sols l’havien informat d’aquesta reunió i va acabar completament al marge. I ara ha criticat en públic el president Pahor per la posició envers Catalunya, fet en el qual cal veure sobretot l’enfrontament que aquests dos polítics eslovens mantenen de fa molt temps. Borut Pahor és socialdemòcrata i és al poder del 2012 ençà. A les eleccions de l’any passat el seu contrincant va ser precisament l’actual primer ministre Marjan Šarec. Pahor va obtenir el 52,95% dels vots i va derrotar Šarec, que des d’aleshores no perd cap oportunitat per a criticar-lo. Curiosament s’esdevé que el govern espanyol ha volgut presentar les crítiques de Šarec com una victòria seva, evitant d’explicar el context i amagant unes circumstàncies polítiques força cridaneres. Però a Eslovènia xoca molt que el socialista Pedro Sánchez s’aliï amb Šarec, perquè Pahor és socialista. I encara xoca més tenint present el perfil del primer ministre, un humorista i periodista que es va presentar a les eleccions amb la Llista Marjan Šarec, partit que a Europa forma part de l’ALDE, on hi Ciutadans. El president del parlament, Dejan Židan, que és el dirigent del partit socialista, també va rebre el president Torra i també ha estat atacat per Šarec. El govern que lidera Šarec és de coalició molt ampla i inclou també socialdemòcrates entre els seus membres. Alguns d’ells, com la Secretària d’Estat al ministeri de Justícia, Dominika Švarc, van piular missatges de comprensió i suport a la causa catalana durant la visita de Torra. It was an honour to attend a very meaningful and genuine discussion with the Catalan president Quim Torra during his visit in Slovenia. Slovenia and #Catalunya have much in common, including our historic struggle for self-determination, preservation of our language and culture. pic.twitter.com/SvS1Za3BdD — Dominika Švarc Pipan (@DominikaSvarc) 6 de desembre de 2018

Summary: Desintoxicació: A Eslovènia Pedro Sánchez s’alia amb el dretà primer ministre contra els presidents socialistes que varen rebre Torra


En el moment present fer previsions és molt perillós. Ahir un debat organitzat per VilaWeb havia de girar entorn de la crisi de l’estat espanyol. Dues mirades allunyades del procés, l’advocada Isabel Elbal de Madrid, i el diputat d’EH Bildu del País Basc Jon Inarritu, havien d’assenyalar quin paper hi juga el procés, del seu punt de vista. Però a l’ambient hi planava un altre nom, i no era el CDR, que a la mateixa hora organitzava una acció a plaça d’Espanya. Era el de l’advocat Gonzalo Boye, amb qui Elbal comparteix despatx i que avui declararà a l’Audiència espanyola per un cas relacionat amb emblanquiment de diners. Gonzalo Boye: ‘Que em tanquessin a la presó ens faria guanyar el judici de Puigdemont’ No va ser fins ben avançat l’acte que Andreu Barnils, el moderador –o més aviat entrevistador, perquè hi havia poca cosa a moderar–, va deixar anar: ‘Parlem d’això?’ I ‘això’ era allò de què tothom volia saber més detalls, perquè Elbal va viure de primera mà l’escorcoll del domicili i el despatx de Boye. Fins i tot, podríem dir, ho va viure en la pròpia carn: ‘L’investigat és ell, però també van examinar la meva bossa de mà. És una intromissió brutal. Però val més fer-ho fàcil. Col·laboració màxima, i ja vindrà el moment d’impugnar-ho tot.’ En aquell moment Boye ja havia arribat a l’acte i s’havia assegut discretament a l’última fila. Elbal recordava que l’escorcoll gairebé va ser una aparença: ‘És evident què cercaven.’ De les 11 del matí fins a la 1 de la matinada la policia es va centrar a abocar les dades del telèfon mòbil de Boye, des del qual, lògicament, traça estratègies de defensa amb els seus clients, un dels quals un tal Puigdemont. ‘En dret sabem que les casualitats no existeixen.’ Si obtenir un duplicat del telèfon va ser tan costós per a la policia és perquè els agents van haver de descarregar el programa informàtic per a fer-ho. Però no tenien la llicència per a utilitzar-lo, i fins que no van aconseguir-la el tràmit es va convertir en un martiri. ‘Avui he parlat amb la meva filla abans d’anar a l’escola. La volia preparar perquè no patís, i ha estat ella que m’ha preparat a mi. Ara m’han dit que ha passat un bon dia…’ Aquí Elbal es va ensorrar i el públic del CCCB la va acomboiar amb aplaudiments. El tapís del senat ‘No és just que aquells que es diuen demòcrates, preocupats pels drets i les llibertats, no s’aixequin i protestin per això que li ha passat a Boye’, va dir Inarritu. El cas de Boye no desentonava gens amb el debat de l’acte, perquè d’alguna manera és un símptoma de la crisi de l’estat espanyol: ‘Ja ho va dir Rubalcaba, que Espanya havia de pagar un preu per treure’s de sobre Puigdemont, i això porta a una “turquització” de l’estat. Però l’estat es creu impune’, reflexionava el diputat basc. Tant Elbal com Inarritu coincideixen en el fet que la crisi s’ha enquistat, que ve de lluny. Inarritu ho va explicar amb una anècdota-metàfora impecable: ‘En un dels plens del senat, vaig veure que hi havia un tapís molt gran, amb l’escut constitucional d’Espanya. Però si l’aixeques, enganxat amb velcro, hi ha un escut franquista.’ Elbal va dir que ella sempre havia vist l’estat espanyol sotmès a una crisi. Va recordar que l’estament jurídic de l’estat ha heretat vicis de la dictadura que s’han mantingut i que més d’una vegada li havien fet considerar si continuava en l’ofici, quan era jove: ‘Fins i tot estava malament dir en veu alta que hi havia abusos, perquè això et podia perjudicar.’ Va criticar l’Audiència espanyola, hereva del Tribunal d’Ordre Públic; Grande-Marlaska per haver fet cas omís de les tortures a presos bascs que anaven a declarar davant seu i acabaven de ser maltractats; i també el conegut sistema de nomenaments als òrgans judicials. ‘Aquí els jutges no exerceixen malament per una casa, ho fan per escalar i arribar al capdamunt. N’és un exemple Lamela. És una ignorant, cosa que es demostra en les seves interlocutòries, molt deficitàries. Però ha sabut arribar al Suprem.’ Continuant en matèria judicial, Elbal va respondre a la pregunta d’un lector sobre l’euroordre de Llarena, que altra vegada reclama Puigdemont. L’advocada penalista va assenyalar que fins ara Espanya no tenia estratègia i actuava sobre la marxa, presentant i retirant euroordres segons les necessitats del moment. I no va escatimar ‘elogis’ a Llarena: ‘Com pot ser que tramiti una tercera euroordre sense traduir i amb faltes? Sí que els Països Baixos poden tenir alguna noció de l’espanyol, perquè van formar part de l’imperi, però és molt pressuposar. És que Espanya ja no és el centre del món.’ Rialles a la sala. Canvi de paradigma Posant el focus en les protestes d’aquests darrers dies i que en aquell moment tallaven la Gran Via de Barcelona, Inarritu assenyalava que la recepta que aplicarà l’estat espanyol continuarà essent la repressió, igual que ha fet al País Basc, on, cal dir-ho, l’estat també actuava contra els advocats dels presos: ‘És l’esperit polític espanyol. El PSOE diu que té un pla, però actua igual que el PP. Tots dos volen gestionar el problema territorial, però no el volen resoldre.’ En relació amb les protestes, Inarritu creu que el govern espanyol aprofita l’avinentesa per canviar el paradigma i endur-se el debat –amb força èxit– al terreny de la convivència i deixar de banda una sentència de la qual ja no parla ningú: ‘L’estat està encantat amb les papereres i els contenidors cremant.’ Elbal, més optimista, va dir que no havia vist cap crítica més potent a una sentència que les ‘mobilitzacions pacífiques’ de Catalunya: ‘La gent no és estúpida, sap que això és una arbitrarietat, i que és propi de sistemes autoritaris.’ Per això no dubta que si l’estat espanyol ‘ha de fer sortir les tanquetes, les farà sortir’: ‘L’estat pagarà el preu que calgui perquè la transició va conservar tota la porqueria sota la catifa.’ Podeu tornar a veure l’acte sencer ací:

Summary: El velcro de l’escut franquista, la crisi de l’estat i Gonzalo Boye


El Parlament de Catalunya ha condemnat l’ofensiva militar contra el Kurdistan Occidental, anomenada ‘Operació Primavera de Pau’. En la sessió plenària d’avui al matí, el ple ha mostrat la seva preocupació per la manca de seguretat de la població de la regió, i ha refusat l’actitud dels EUA. A més, la cambra ha donat suport al dret polític d’autodeterminació del poble kurd, i ha denunciat la venda d’armament de l’estat espanyol a Turquia. El ple també ha instat el Govern a condemnar l’ofensiva unilateral començada per Turquia. El text, proposat per ERC, s’ha votat per punts i ha comptat amb el suport de JxCat, ERC, els comuns i CUP. Ciutadans i el PP han votat en contra de donar suport al dret d’autodeterminació del poble kurd i el PSC s’ha abstingut, mentre que a la condemna de l’ofensiva militar només hi ha hagut l’abstenció de Ciutadans i el PP. Article d’Amina Hussein: Serê Kaniyê, el nou genocidi kurd

Summary: El parlament català condemna l’ofensiva militar contra el Kurdistan Occidental


La Fiscalia ha obert diligències d’investigació per presumptes irregularitats en la licitació de la construcció i gestió del Centre de tractament de residus del Vallès Occidental, situat a Vacarisses. La investigació s’ha obert arran d’una denúncia de les Candidatures Alternatives del Vallès (CAV), partits locals vallesans que integren la CUP, per un presumpte delicte de prevaricació i malversació de fons públics i una altra al Tribunal de Comptes per suposada malversació. Després d’obrir diligències, la Fiscalia, a través dels Mossos d’Esquadra en funcions de policia judicial, ha citat el conseller comarcal de la CUP Jordi Muntant perquè declari com a testimoni aquest dimarts al matí a la Ciutat de la Justícia. La Sindicatura de Comptes va publicar el 2016 un informe del Consell Comarcal, de qui depèn aquest centre de residus, on s’apuntaven ‘múltiples irregularitats en la licitació de construcció i gestió del centre’, segons la CUP. Entre les presumptes irregularitats, hi ha suposats contractes a mida, el fet de no haver respectat els temps dels processos administratius i d’haver barrejat contractes patrimonials i administratius, per la qual cosa el grup va demanar la nul·litat del contracte amb l’empresa, que va ser ignorat. En un comunicat, la CUP cita indicis de frau en la licitació, en l’adjudicació i execució de l’obra del centre, i a més que s’han fet dues modificacions de contracte i que està en marxa una tercera: la del 2010 suposava un sobrecost del 20% i la del 2013 va eliminar la planta prevista de la fracció orgànica, indemnitzant al contractista.

Summary: La fiscalia investiga la licitació del Centre de tractament de residus del Vallès


Vaig escriure Creative (Climate) Communications amb l’objectiu d’integrar la investigació en ciències socials i en humanitats i acostar-me al públic que s’enfronta a aquest repte crític del segle XXI. Es tractava d’avaluar les formes més efectives d’abordar la comunicació i de comprendre què funciona, on, quan, per què i en quines condicions. En el llibre examine com aprofitar amb èxit la creativitat per a generar un compromís més eficaç, i integre aquestes lliçons en el que he anomenat un «full de ruta», juntament amb unes «normes de circulació». Per tant, la guia pretén ajudar els investigadors i els professionals a participar amb ambició i precaució en la lluita per a enfrontar-se de manera efectiva a molts problemes associats amb el canvi climàtic. A través d’aquesta, vull ajudar a maximitzar l’eficàcia i les oportunitats i minimitzar els errors i atzucacs en entorns amb recursos, energia i temps limitats. Quan es tracta de comunicar el canvi climàtic, una estratègia d’èxit i creativa ha d’adaptar-se a les audiències previstes i conegudes i pot ser més eficaç si utilitza relacions de confiança. En aquest sentit, el context és fonamental. Les condicions culturals, polítiques, socials, ambientals, econòmiques, ideològiques i psicològiques són importants. Potser el lector note que he posat el terme climàtiques (climate) entre parèntesis en el títol. Sí, aquest llibre tracta sobre les maneres de comunicar el canvi climàtic creativament. Però el parèntesi significa dues coses. Encara que se centra en la comunicació del clima i el canvi climàtic, moltes de les directrius, regles i lliçons es poden aplicar a molts problemes anàlegs (científics, polítics, culturals i socials) de la nostra societat; a més, quan es té en compte l’audiència i el context, pot ser que la comunicació creativa –i, per tant, efectiva– del canvi climàtic no implique invocar els termes clima o canvi climàtic de manera explícita. Parlar del canvi climàtic sense esmentar el canvi climàtic Hi ha moments i llocs en els quals la comunicació del clima es pot fer de manera explícita, i uns altres en què és millor integrar-la en altres maneres de discutir el canvi climàtic. En l’entorn contemporani de comunicació, és un error de càlcul triar enfocaments comunicatius sobre el canvi climàtic que sempre l’esmenten de manera explícita. Les diferents dimensions del canvi climàtic, per exemple, es poden comunicar de manera més efectiva en algunes comunitats agrícoles de l’Oest Mitjà dels Estats Units conversant sobre administració mediambiental i ètica de la terra. Soc originari de Wisconsin (en la part nord de l’Oest Mitjà), i puc donar-ne fe. La periodista Hiroko Tabuchi (2017) ha observat que «en els estats agrícoles dels EUA, on l’escalfament afecta directament els resultats econòmics, els grangers estan parlant del clima, encara que no esmenten el “canvi climàtic”». Això mostra que, encara que els agricultors tracten d’enfrontar-se a una sèrie de problemes rellevants com l’erosió del sòl, la retenció de carboni i la disponibilitat d’aigua per a les granges, emmarcar aquest discurs explícitament en el «canvi climàtic» en uns EUA polititzats i polaritzats pot ser contraproduent. Per a il·lustrar-ho, Tabuchi (2017) va entrevistar un agricultor de quarta generació de Kansas, Doug Palen, que va dir: «Si els polítics volen esgotar-se debatent sobre el clima, és la seua elecció… Jo tinc una granja a cuidar». També va assenyalar: «Encara que el canvi climàtic és part de la conversa del dia a dia, es disfressa d’una cosa diferent». Llig l’article complet al web de Mètode Maxwell T. Boykoff. Professor associat d’Estudis Mediambientals de la Universitat de Colorado-Boulder (EUA) i membre del comitè científic de Mètode. És el director del Centre d’Investigació en Política Científica i Tecnològica, que forma part de l’Institut Cooperatiu d’Investigació en Ciències Mediambientals de la Universitat de Colorado-Boulder. També és el director de l’Observatori de Mitjans i Canvi Climàtic i codirector del projecte «Inside the Greenhouse». Ha publicat un gran nombre d’articles científics, capítols i llibres sobre la política cultural i la governança ambiental, la comunicació científica i mediambiental, les interaccions entre ciència i política o l’adaptació climàtica. Entre aquests, destaca el llibre Who speaks for climate? Making sense of media reporting on climate change (Cambridge University Press, 2011). El seu últim llibre publicat és Creative (Climate) Communications: Productive pathways for science, policy and society (Cambridge University Press, 2019). Què és Mètode?

Summary: Comunicacions (climàtiques) creatives


A les eleccions espanyoles del 10-N s’hi volen presentar dues candidatures independentistes que no s’hi havien presentat fins ara: la CUP i la Candidatura Independentista de Bloqueig, una llista sorgida del moviment Primàries Barcelona. Segons la llei electoral, les candidatures sense representació tenen l’obligació de recollir l’aval del 0,1% del cens de cada demarcació on es presenten. Per això les dues llistes ja han començat a aplegar signatures. Tanmateix, gràcies a la reforma de la llei electoral sobre repeticions d’eleccions que es va fer el 2016, les candidatures que ja van recollir-ne per a presentar-se el 28-A no cal que hi tornin, independentment de si aconseguiren representació o no. És el cas de formacions com PACMA o Veus Progressistes, la coalició de Més per Mallorca, Més per Menorca, Ara Eivissa i Esquerra Republicana de les Illes Balears. Avalar una candidatura no implica el vot per a aquella llista. De fet, hi ha qui signa els avals per compromís amb la pluralitat política. És important de tenir en compte, això sí, que no es poden avalar dues candidatures diferents. A més, els signants han de tenir dret de vot i formar part del cens de la demarcació on es presenta el partit. És a dir, una persona no pot avalar una llista que després no pugui votar. Els partits tenen temps fins al 6 d’octubre per a recollir els avals. Com es pot avalar la CUP? Poble Lliure i Pirates de Catalunya van obtenir els avals necessaris per a presentar la coalició Front Republicà i ara donen suport a la CUP. Tanmateix, la formació ha de recollir avals perquè és una candidatura diferent que es presenta per primera vegada a les eleccions espanyoles. Per això ha difós l’etiqueta de Twitter #AvalCUP, en què les assemblees locals pengen els punts de recollida. N’hi ha centenars, vegeu-ne uns quants ací: SI VOLS AVALAR LA PRESENTACIÓ DE LA CANDIDATURA DE LA CUPDiumenge, 6 d'octubre de 10 a 14h davant el nostre locaI i a la plaça de l'Esglèsia.⚠Ens vols ajudar a recollir #AvalsCUP? Necessitem moltes signatures per presentar-nos el #10N descarrega't👉https://t.co/I6Lu6mFcJn pic.twitter.com/eS4ZpUD7Yh — Crida flixanca (@CridaFlixanca) October 4, 2019 Al Poblenou ja podeu passar! ✊✊✊La @cupnacional necessita signatures d'aval per presentar-se el 10-N. 👉Avui divendres, de 19.00h a 21.00h, es recullen signatures a l'@Octubre_P9. #AvalsCUP ✊ pic.twitter.com/SNvvxLmLhX — CUP Sant Martí #AmbPasFerm (@CUPSantMarti) October 4, 2019 🔺 EP! Avui és l'últim dia per poder signar #AvalsCUP a #Torelló. Ens trobaràs a la terrassa del Bar l'Animal (Plaça Vella) de 17h a 19:30h 📝 #10N pic.twitter.com/k6KsO4FrmD — CUP Torelló-SomPoble 🎗 (@cuptorello) October 4, 2019 La CUP necessita milers de signatures d'aval per presentar-se el #10N. Signa i fem-ho possible! Mapa de casals on signar: https://t.co/M6Ar8CSwAd Més informació: https://t.co/0g2Kt2au3F#AvalsCUP pic.twitter.com/15gy6n4sJm — CUP Sant Martí #AmbPasFerm (@CUPSantMarti) October 4, 2019 Per presentar candidatura el 10N necessitem el teu aval.Posem en marxa la recollida de signatures. Estarem al Tapes Bo de Plaça de l'Era, dissabte i diumenge d'11 a 14:00. #AvalsCUP #vilassardemar pic.twitter.com/mcQiauwFJK — CUP Vilassar de Mar (@cupvdm) October 4, 2019 📌Tenim un punt al Raval per recollir sigatures pels #AvalsCUP. Divendres i dissabte d’11:00h a 20:30h al carrer Riera Baixa 5. 🗣Comenta-ho amb tothom. La CUP necessita avals per poder anar-hi el #10N ✌🏼No tenim excusa, fem-ho possible! pic.twitter.com/WzvSYMY9Hr — CUP Ciutat Vella #AmbPasFerm (@cupciutatvella) October 4, 2019 També hi ha l’opció de descarregar-se el full de signatures i portar-lo ple en alguns dels punts de recollida. Com avalar la Candidatura Independentista de Bloqueig? La Candidatura Independentista de Bloqueig només es presenta a la demarcació de Barcelona, que és l’únic lloc on recullen avals. Per a poder presentar-se a les eleccions demanen que els avaladors descarreguin el full de signatures i l’enviïn signat al carrer de la Llibertat 21 de Barcelona (08012). També es poden portar presencialment a l’Assemblea General d’Avalistes el 6 d’octubre a partir de les 11.00 al Centre Cívic Sagrada Família, al carrer de Provença 480 de Barcelona. Al full s’han d’omplir els requadres del nom i cognom, sexe, DNI, data de naixement, signatura i municipi d’empadronament. Demanen que no s’ompli cap altre quadre ni la línia de punts.

Summary: Com es pot avalar la CUP o la llista de Primàries per a les eleccions del 10-N?


El batlle de Perpinyà, Jean-Marc Pujol, del partit dels Republicans que encapçala Macron, ha parlat sobre la polèmica de dissabte, quan es va posar una armilla groga davant una multitud de manifestants al pàrquing del parc de les Exposicions. Aquesta imatge ha molestat el responsable departamental del partit, Fréderic Lliri, que considera poc adequat d’afegir-se a les reivindicacions del moviment de les Armilles Grogues. Pujol ha respost que va pactar amb ells el recorregut de la manifestació de dissabte i que va pujar a l’escenari per respondre a les seves reivindicacions, malgrat tenir opinions diferents. Pel que fa a l’armilla groga, ha explicat que la hi va posar un home que tenia darrere i li va semblar més intel·ligent de no rebutjar-la que no pas d’ofendre aquell manifestant. D’altra banda, ahir hi va haver el congrés fundacional de les Armilles Grogues nord-catalanes, que es va fer a Cabestany (Rosselló), però va acabar essent un fracàs. L’acte es va fer per organitzar el moviment amb vista al gran debat convocat pel govern francès. Prop de sis-centes armilles grogues van assistir-hi, però les fortes discrepàncies internes van impedir cap acord. Una part dels assistents va qüestionar la representativitat dels organitzadors i molts assistents van abandonar la sala.

Summary: El batlle de Perpinyà matisa el seu suport al moviment de les armilles grogues


Teatro Solís Buenos Aires, s/n Mapa a Google Badalona acull aquest diumenge, 8 de març, la inauguració d’una placa dedicada a l’actriu Margarida Xirgu (1888-1969) a la façana del número 118 del carrer de Santa Madrona. És la casa on va viure del 1925 fins al 31 de gener de 1936, quan se’n va anar de ronda per Amèrica i ja no en va tornar, arran de l’esclat de la guerra i la posterior victòria feixista a casa nostra. L’acte, precedit dimecres per la conferència ‘Margarida Xirgu, l’actriu catalana més universal’ al Museu de Badalona, és l’últim abans de la clausura oficial de l’Any Xirgu, que ha commemorat durant dotze mesos el mig segle de la mort de la figura teatral catalana amb més projecció internacional. Tot i que va néixer a Molins de Rei el 18 de juliol de 1888 i va viure la infantesa i adolescència majoritàriament a Barcelona, la Xirgu va mantenir un vincle especial amb Badalona en un moment decisiu de la seva carrera teatral. Per això mateix el municipi li va concedir el títol de filla adoptiva i li té dedicats des d’un carrer fins a una escola. Ja des de l’exili a l’altra banda de l’Atlàntic, el paper de Badalona l’ocuparia en part Montevideo, una ciutat que havia visitat en les primeres actuacions a Amèrica (1913, 1923…) i on va viure la maduresa professional no sols com a actriu i empresària teatral, sinó també com a directora de fama universal. Com a Badalona, de fet, a la capital uruguaiana també hi té dedicada una placeta i una escola superior. Però no són, ni de bon tros, les úniques traces que en podem trobar. Gràcies als seus familiars i descendents, ja sigui per mitjà d’un capítol del programa de TV3 El meu avi o bé a partir de l’extraordinària web de records compartits Margarida Xirgu, podem recórrer uns quants espais de Montevideo que van ésser importants per a la Xirgu a la segona meitat de la seva vida. Margarida Xirgu, implicada amb el govern català i amb la causa republicana, va veure des d’Amèrica estant com el 1939 les noves autoritats franquistes li confiscaven tots els béns i li tancaven les portes del retorn. Condemnada, doncs, a l’exili, els primers anys va viure i treballar tant a Xile (on va crear la primera escola d’art dramàtic del país) com a l’Argentina i l’Uruguai. Però va ser en aquest últim país on es va acabar establint definitivament a partir del 1949, després d’un intent no reeixit de tornar a Catalunya, i hi va desenvolupar la darrera etapa de la seva intensa vida professional. Aquell mateix any, per exemple, va fundar l’Escuela Municipal de Arte Dramático de Montevideo (EMAD) i més endavant també s’encarregaria de dirigir la Comedia Nacional de l’Uruguai, amb seu al Teatro Solís, el principal del país. Va ser en aquest cèntric teatre, precisament, on el 12 de novembre de 1949, en un acte públic amb l’assistència del president de l’Uruguai Luis Batlle Berres (d’ascendència sitgetana), s’hi va inaugurar oficialment l’EMAD, que sota la seva direcció va revitalitzar l’escena teatral uruguaiana, tal com reconeixen la mateixa Escuela Multidisciplinaria de Arte Dramático i la Comedia Nacional, a més del Solís, on el record de l’actriu és ben viu tant amb un voluminós arxiu de documents particulars seus (fotos, cartes personals, vídeos, entrevistes…) com en les visites pedagògiques adreçades als escolars, en què un dels titelles que s’hi solen fer servir és el de la Xirgu. A banda els indrets relacionats amb la seva professió, per descobrir els racons més personals de l’actriu a Montevideo cal anar fins a Colonia, 881, entre Andes i Convención. En aquest carrer paral·lel a la important Avenida 18 de Julio (curiosament, la data del seu natalici) tenia el seu pis a la ciutat, en un edifici ja enderrocat. Al voltant seu sí que resten, amb tot, dos llocs emblemàtics d’aquells anys: la confiteria Oro del Rhin, on solia esmorzar, i la parròquia de San Miguel Garicoits (coneguda popularment com la Iglesia de los Vascos), on anava a missa el diumenge. Però probablement l’indret de l’Uruguai que més records personals desprèn de la Xirgu és la urbanització balneària de Punta Ballena, concebuda per l’arquitecte català Antoni Bonet un centenar de quilòmetres a l’est de Montevideo. Des que va conèixer aquest racó abocat a l’Atlàntic gràcies al doctor Joan Cuatrecasas Arumí, un altre català exiliat que hi tenia una segona residència, l’actriu i el seu company Miquel Ortín se’n van enamorar i es van fer construir una moderna casa d’una sola planta que, passat mig segle, conserva encara el seu cognom a la porta i una part del mobiliari original. Punta Ballena també disposa d’un homenatge a la Xirgu des del 1984: quinze anys després de la seva mort a Montevideo i quatre abans que les seves restes es traslladessin definitivament a Molins de Rei, s’hi va inaugurar una plaça i una placa amb el seu nom. I una mica més: Al costat de l’Uruguai, Margarida Xirgu va passar tant en els primers anys de rondes com en l’etapa posterior d’exili per Xile i l’Argentina. Així com a Santiago de Xile va ésser una de les impulsores de l’Instituto Chileno-Catalán de Cultura, a Buenos Aires el centenari Casal de Catalunya li va dedicar des del 1966 el seu imponent teatre. Margarida Xirgu dirigint un assaig a Montevideo.Façana del Teatro Solís de Montevideo.Entrada a la casa de Margarida Xirgu a Punta Ballena.Teatre Margarida Xirgu dins el Casal de Catalunya de Buenos Aires. —Què és Com a casa? —Tots els articles —Suggeriments per a la secció: marti.crespo@partal.cat

Summary: Un tomb per Montevideo amb la Xirgu


L’ex-president del govern espanyol Mariano Rajoy ha confessat que, encara que el president Carles Puigdemont no hagués declarat la independència el 27 d’octubre de 2017, hauria aplicat igualment l’article 155 per suspendre l’autonomia de Catalunya. Ho explica al llibre de memòries Una España mejor (Plaza y Jané), del qual avança algun fragment el digital El Confidencial. ‘No veia cap raó per a deixar en suspens una decisió que no era fruit de cap arravatament, sinó conseqüències de setmanes d’estudi i de molts arguments jurídics i polítics realment sòlids. Abans d’arribar a aplicar aquell precepte constitucional ens havíem carregat de raons, que no desapareixien pel fet que Puigdemont convoqués eleccions; la independència continuava declarada’, relata. L’ex-president explica que, quan Puigdemont li va fer arribar que volia garanties que suspendria el 155, va pensar: ‘Ja hi tornem a ser.’ I defensa que va donar una resposta política inèdita, contundent i plenament democràtica. ‘Ningú no pot sostenir que no hi va haver una resposta política quan es va destituir tot un govern.’

Summary: Rajoy confessa que hauria aplicat el 155 encara que Puigdemont hagués convocat eleccions


Les fortes nevades que han caigut a Andorra han col·lapsat la xarxa viària de tot el país i molts ciutadans s’han queixat que no han funcionat els serveis per a retirar la neu, cosa que ha dificultat els desplaçaments en vehicles privats i amb transport públic. Molts usuaris s’han queixat que han hagut d’esperar dues hores o tres el pas d’un bus a Ordino i també hi ha hagut crítiques pels retards dels vehicles de transport escolar. La caiguda d’arbres ha motivat talls de trànsit en diversos punts de la xarxa viària, la carretera de la Plana i Prada Casadet, per exemple. El govern ha reconegut que hi ha hagut descoordinació en els dispositius mobilitzats per la nevada i que s’ha actuat tard perquè no esperaven que les precipitacions fossin tan intenses, segons que han fet saber el ministre portaveu, Eric Jover, i el titular de Justícia i Interior, Josep Maria Rossell, durant la conferència de premsa posterior al consell de ministres. Pel que fa a la meteorologia, es preveu que les nevades s’allarguin fins demà i que les màquines llevaneu treballin durant tota la nit. Per evitar cues, l’executiu ha demanat a la gent que faci servir el transport públic, que sigui previsora i que eviti de conduir amb vehicles privats si no és estrictament necessari. Així mateix, el govern ha informat que s’anul·la l’esquí escolar de demà.

Summary: El temporal agafa desprevingut el govern i col·lapsa Andorra


Una de les grans preguntes que es fan independentistes i no independentistes és què faran els Mossos d’Esquadra si reben ordres d’actuar contra el referèndum. De fet, podem dir que ara ja les han rebut de part la Fiscalia Superior de Catalunya, que ahir es va reunir amb el major Josep Lluís Trapero i amb representants de la policia espanyola i de la Guàrdia Civil. En aquesta reunió, la fiscalia va demanar als tres cossos policíacs que evitessin el referèndum de l’1 d’octubre i retiressin les urnes. Per tant, ha arribat el moment de saber què faran els Mossos d’Esquadra davant d’aquesta instrucció com a cos de policia judicial de Catalunya. Si no tenen la voluntat d’impedir el referèndum, tenen quatre camins diferents que poden ser complementaris. La via política D’entrada, l’opció institucionalment més coherent és la de recordar que, com diu la llei de la policia catalana, ‘pertoca al govern de la Generalitat, per mitjà del president, el comandament suprem del Cos de Mossos d’Esquadra’. Que al capdamunt de l’estructura de comandament hi ha el president Puigdemont i que el cos de policia ha d’obeir les seves ordres. D’alguna manera, es reproduiria el patró que s’ha establert amb la resta de cossos funcionarials, que són protegits per l’assumpció directa de la responsabilitat per part dels càrrecs polítics de rang més alt. Així s’ha fet, al parlament, quan ha calgut publicar les lleis de desconnexió o començar qualsevol tràmit que podia ser a la diana de les forces coercitives de l’estat espanyol. Per tant, una primera opció de protecció política dels agents del cos seria fer valer les instruccions del president o del conseller d’Interior davant d’una ordre judicial de sentit contrari. La via legal El Parlament de Catalunya va aprovar la setmana passada la llei del referèndum d’autodeterminació, l’article tercer de la qual diu que ‘preval jeràrquicament sobre totes les normes que hi puguin entrar en conflicte, en tant que regula l’exercici d’un dret fonamental i inalienable del poble de Catalunya’. Per tant, una instrucció per a impedir les accions derivades d’aquesta llei pot ser considerada il·legal a Catalunya. Totes les lleis que regulen l’actuació de la policia a l’estat espanyol i a Catalunya diuen expressament que els agents podran desatendre una instrucció que pugui vulnerar la legalitat vigent. Aquesta resposta és complexa, perquè implicaria entrar en el debat del xoc de legitimitat. Tanmateix, seria coherent amb l’obediència a un parlament democràtic escollit per vies legals en unes eleccions que no van ser impugnades en cap moment. Aplicació dels criteris d’oportunitat i proporcionalitat Hi ha una tercera opció que demana de ser executada sobre la marxa. La policia, en la seva actuació, ha d’aplicar alguns criteris per a evitar mals majors encara que tinguin una ordre judicial pendent d’executar. Entre aquests criteris hi ha els d’oportunitat i proporcionalitat, que formen part dels principis ètics d’actuació dels mossos d’esquadra. El principi d’oportunitat regeix totes les actuacions policíaques en la mesura que constitueix una exigència d’adequació al cas concret i al marge de la discrecionalitat, dintre dels límits del principi de legalitat. La valoració de l’oportunitat de l’actuació i dels instruments jurídics que s’empren requereix de jutjar si la decisió adoptada és idònia per al fi que es pretén, considerant les circumstàncies dels fets i de les persones. Es tracta d’evitar accions policíaques que puguin resultar innecessàries, ineficaces o lesives per als drets i que esdevinguin inoportunes, exceptuant els moments en què hi hagi una obligació clara i taxativa de dur-les a terme. El compliment del principi de proporcionalitat, que ha d’entendre’s exigible no només respecte de l’ús dels mitjans coercitius, obliga a actuar d’acord amb l’ordenació jurídica en termes precisos per a garantir, en qualsevol actuació policíaca, l’equilibri just entre la coerció legítima i la protecció efectiva dels drets. El principi esmentat, quan s’acorda la restricció temporal d’un dret, resulta indispensable en funció de la naturalesa i la gravetat del delicte comès presumptament. La via protocol·lària Encara hi ha una via més, que té diverses interpretacions segons els experts consultats per VilaWeb. Es tracta dels articles dels protocols internacionals de cossos de seguretat (especialment el del Consell d’Europa), que protegeixen els agents de policia que desobeeixin una instrucció que es pugui considerar que atempta contra els drets humans i les llibertats fonamentals dels ciutadans. Aquests protocols parlen d’aquests drets i llibertats de manera genèrica, però també diuen que són els que estan prevists per les lleis de cada estat. La constitució espanyola apel·la a la protecció d’aquests drets i llibertats, però a la vegada exigeix el compliment del deure de defensar la unitat d’Espanya. Aquest deure també el trobem a les lleis dels cossos de seguretat de l’estat espanyol. En aquest sentit, els experts consultats per VilaWeb consideren que s’estableix una confusió evident sobre la possibilitat d’apel·lar a aquests drets prevists en els protocols d’actuació policíaca. El govern i els màxims responsables polítics han defugit de donar gaires explicacions sobre quina seria la seva actuació. Recentment, va ser el conseller d’Interior, Joaquim Forn qui va dir que els Mossos d’Esquadra no posarien entrebancs al referèndum de l’1-O: ‘No tan sols no impedirem el referèndum, sinó tot al contrari: hi facilitarem la participació’. De la mateixa manera, el conseller recordava la llei del 1994 de creació de la policia catalana: ‘Es tracta d’una policia arrelada a la cultura i al poble que neix, pertany i serveix’. Així, Forn reafirmava el juliol que els Mossos han de servir el poble de Catalunya. Amb tot, és molt probable que els Mossos tampoc no informin ara de la decisió que es prendrà quan arribin les instruccions explícites i concretes dels tribunals. Ara hi ha l’advertiment que el Tribunal Constitucional ha fet al major Trapero i la instrucció donada per la Fiscalia Superior de Catalunya en la reunió d’ahir. Caldrà veure quins fets concrets es produeixen durant els pròxims dinou dies.

Summary: Les opcions dels Mossos d’Esquadra per a encarar les ordres contra el referèndum


Ramón Cotarelo, catedràtic de ciència política de la UNED, és un dels pocs intel·lectuals espanyols que fan costat al procés català. A través del seu popular bloc ‘Palinuro’ ha fet valer la causa catalana moltes vegades i ha alçat la veu contra el poder polític espanyol, el rei Felipe VI inclòs. La CUP li va proposar d’ocupar un lloc simbòlic a la llista per al 27-S, però un impediment legal no li ho ha permès. Així i tot, donarà suport a la candidatura liderada per Antonio Baños. Hem parlat amb ell d’aquesta ‘aventura’ política i del 27-S. Observa el procés amb una passió enorme. No té pèls a la llengua i parla sense embuts. Veu amb bons ulls d’investir Artur Mas si es dóna el cas, considera neofranquista el govern espanyol i alerta Podem que potser no arribarà a les eleccions de novembre. —No podreu ser candidat de la CUP a les eleccions del 27-S però sí que donareu suport a la llista. Us veurem en actes de campanya? —Doncs no ho sé, depèn si s’escau i si es donen les circumstàncies. Encara he de parlar amb en David —Fernández—. Jo estic a disposició de la CUP i no tinc cap pretensió de protagonisme. Faré allò que em demanin. A més, que jo sóc aquí per a aprendre! —Per què heu decidit de fer costat a la candidatura de la CUP – Crida Constituent? —Doncs perquè, sense comptar la voluntat d’independència, tenen un programa amb el qual m’identifico molt. Em refereixo a una ideologia assembleària, feminista, ecologista i republicana. I també perquè em sembla que s’ha de ser conseqüent. I com que jo respecto el principi d’autodeterminació i la majoria de catalans volen la independència, doncs cap a la independència. Per això m’hi he unit. —Com ha rebut aquesta decisió el vostre entorn? —Fàcil de respondre. Els catalans, molt contents. Els espanyols, silenci absolut. —I alguna crítica? —No. Perquè clar, al meu entorn familiar li sembla molt bé. Ara, més enllà de la família, silenci absolut. Ningú no se n’ha assabentat, ni per bé ni per mal. —Creieu que la CUP hauria d’entrar en un govern de concentració si es dóna el cas? —Suposo que sí, però a la CUP les decisions es prenen en deliberació col·lectiva. Allò que decideixi la col·lectivitat serà la decisió correcta, com és normal. Personalment, seria raonable. Però dependria de com s’orientés el govern de concentració. Un govern de concentració vol dir que concentra molta gent, però per a què? Si el què queda clar, doncs a mi em semblaria bé. —Segurament el termini de convocatòria d’eleccions serà un dels punts importants de discussió. —Clar, per descomptat. És a dir, si Junts pel Sí volgués crear un govern de concentració, que sembla bastant raonable, doncs haurà de dir per què el volen, amb quins terminis i quines condicions. Jo crec que un govern de concentració és molt senzill perquè l’única que faltaria en aquest govern, propugnada per la llista de Junts pel Sí, és la CUP. Ningú més no hi entrarà, dic jo. Tot i que amb els de Podem no se sap mai. —Veieu la CUP investint Artur Mas? —Depèn de quin sigui el Mas que vulgui ser investit. A veure, a vegades ens oblidem d’una qüestió molt important. Durant els processos històrics condensats en mesos o pocs anys la gent canvia. El Mas que va entrar al procés ja no és el que hi ha ara. Així doncs, depèn de què proposi, per què no l’haurien d’investir? Mas no és un home d’una peça que es va fer fa uns quants anys i és el mateix d’ara. No, no. I jo crec que tot el procés li ha ensenyat molt. —En un apunt recent del vostre bloc fèieu una defensa del paper que ha tingut Mas al procés. —Sí, clar. A veure, jo penso igual que qualsevol persona d’esquerres quan li demanen per Artur Mas: ‘Ui, un neoliberal d’aquests a qui agraden les retallades’. Sí, sí, probablement va començar sent això, però aquest home es troba ara en una situació històrica que té unes aspiracions molt grans i també s’ha d’entendre que és el seu projecte personal. Tu pots ser molt partidari d’un programa neoliberal, però si de cop el destí et posa en una situació històrica i passaràs a la posteritat perquè ets el pare d’una nació, doncs potser canvies el teu propòsit. —Defenseu que la independència de Catalunya seria una esperança per a Espanya. Per què? —Doncs perquè no veig que Espanya pugui canviar absolutament res si no hi ha un esclat a Catalunya; i el terme esclat el vull matisar. Em refereixo a un canvi radical, des de la independència a qualsevol altra cosa. El motor d’Espanya en aquest moment és Catalunya i, si a Catalunya no passa res, a Espanya tampoc, perquè hi continuarà havent aquests neofranquistes per sempre més. Espanya no té capacitat de canviar si no és a través de Catalunya. Si a Catalunya no passa res, a Espanya tampoc, perquè hi continuarà havent aquests neofranquistes per sempre més —Per la consideració que preneu, Espanya és com un nen que té dificultats per a nedar i Catalunya li fa de flotador. —Sí, exacte. A veure, Catalunya sempre ha estat el motor d’Espanya des d’un punt de vista industrial, econòmic i en bona mesura també intel·lectual. I Espanya té un problema per definició des de sempre. Ho evidencia aquesta qüestió si és una nació o no. Quan una persona diu que Espanya no és una nació, no s’ho inventa. És un inconvenient real. Té un problema per definició i l’ha anat ocultant, arrossegant i negant a còpia d’afusellar i de fer tota mena de barbaritats, que ho han fet des de fa tres-cents anys per reorganitzar-ho. Al final ha passat que alguns hem perdut l’esperança que Espanya pogués resoldre els problemes. Aquests alguns que hem perdut l’esperança són en primer lloc els catalans, i en segon lloc alguns espanyols com jo, que veiem que l’única oportunitat que té Espanya de remuntar és la sacsejada que podria implicar la independència de Catalunya. O alguna cosa semblant, perquè no vull pre-jutjar. —Sou dels pocs intel·lectuals d’esquerra espanyols que defensen el dret de decidir. —No sé si n’hi ha més, crec que no. No vull faltar el respecte a ningú, però em fa l’efecte que n’hi ha molts que no es pronuncien però que en realitat estarien d’acord amb mi. Tenen por perquè a Espanya hi continua havent molta por i entre els intel·lectuals també. —A Espanya hi ha hagut un increment del discurs crític cap a Rajoy i la seva mala gestió del procés català? —No vull ser injust però crec que no. Insisteixo, encara que sembli mentida, el sentiment psicològic predominant a Espanya continua sent la por i aquesta por també afecta uns intel·lectuals que temen que perdran les prebendes i els privilegis. Fixem-nos-hi. Tots els intel·lectuals es divideixen en grups i es fan els favors els uns als altres. I en aquest territori, Espanya és una cosa inqüestionable. Algun progressista s’atreveix a dir que Rajoy és un neofranquista, que torna a la recentralització dels franquistes i que és un catalanòfob que en realitat així destrueix el país? Oi que ningú no s’atreveix a dir això? No, per por. —Espereu que el govern espanyol faci algun moviment d’aquí al 27-S? —Doncs no ho sé perquè en primer lloc no sóc vident i en segon lloc allò que faci Rajoy tant me fa perquè qualsevol cosa que faci serà un disbarat. Aquest home no comprèn el problema d’arrel ni comprèn res del seu país. Governa d’acord amb la tradició que li han inculcat a casa seva, del més absolut respecte a la tradició franquista i feixista del país. Només s’ha de veure. Tot és igual. Miri la composició del govern de Rajoy, sembla de Franco. Els únics que falten són els falangistes, però els han substituïts pels neoliberals. Després hi són tots: els empresaris, els nobles… Gent que no ha treballat mai. El ministre d’educació només se l’ha de sentir parlar, si no sap què és l’educació. Per no parlar del d’Interior, que sembla sortit de les croades. —De moment Mariano Rajoy ha dit que es bolcaria en la campanya i faria costat a Xavier García Albiol. Quina actitud creieu que tindrà? —No sé a què es refereix quan diu ‘bolcar-se en campanya’. En fi… És una autèntica vergonya tenir aquest governant que no està a l’altura en cap sentit. Jo em temo la pitjor. Són capaços de tot. Si tenen la mínima possibilitat, ho faran. Això sí que ho hem de veure clar tots. Aquests no es paren per res. L’única que para qualsevol cosa és Europa, perquè nosaltres no. L’opinió pública no l’escolten, la premsa la tenen controlada, les televisions són seves, els jutges, també, els tribunals, també… Únicament temen que els europeus els diguin: ‘Això no ho podeu fer’. —I si guanya el sí com actuaran? —Faran qualsevol cosa, la que puguin. Recorreran a totes les normes excepcionals que puguin. La qüestió és clara: aquesta gent no té la disposició de negociar res ni vol perdre res que consideri seu, sense lluitar. I aquesta és la imatge que hem de tenir present tots. Per això crec que la gent que pensa com jo, si n’hi ha més, hem de fer costat als catalans. El govern espanyol no negociarà res ni vol perdre res que consideri seu, sense lluitar —Felip VI, al discurs de coronació, es va presentar com un mediador potencial amb les relacions Espanya – Catalunya. Però s’ha mantingut en un segon pla. Ha estat una actitud conscient? —Hi deu haver de tot. Segurament, en ell, predomina certa prudència. I d’una altra banda, és un afer que els mascles ibèrics volen resoldre de la seva manera. Això agrada a gent com García Margallo. Aquest home és un africanista de tota la vida, dels que volen Gibraltar i reconquereixen el penyal de Perejil. Aquest govern és així. Sembla mentida, però són així. No hem d’oblidar que el rei Felipe VI va inaugurar el mandat dient que ara a Espanya cadascú podia sentir-se espanyol com li donés la gana. Em sembla fantàstic. Però vostè li reconeix a la gent també el dret de no sentir-se espanyol? No, això no ho va mencionar. Aquest és el límit. —Noteu una preocupació creixent entre la classe política espanyola per si guanya el sí? —Jo crec que estan espantats. El termòmetre és Podem. Ara han enviat Iñigo Errejón a Catalunya i s’ha adonat que l’afer és més complicat que no deia el seu cap. I ara parla del pacte fiscal i que els catalans poden decidir. Copia el discurs de David Cameron amb Escòcia. Però clar, quatre-cents quilòmetres cap a l’esquerra el seu cap diu al País Basc que el dret de secessió unilateral no existeix. S’han desconcertat. —Parlant de Podem. Quin futur hi augura? —Precari. Si les coses continuen com fins ara i no canvien, segons què passi el 27-S potser no arriba a novembre. Podem s’ha desinflat com un globus a tota velocitat. Han estat un fenomen mediàtic sobtat i ja està. S’ha acabat perquè no tenen fons. Podem s'ha desinflat com un globus a tota velocitat; han estat un fenomen mediàtic sobtat i ja està —Creieu que si el 27-S guanya el sí li passarà factura a Podem? —No és una qüestió de què guanya sinó de qui perd. És a dir, si Podem a Catalunya, que es presenta en un cúmul de sigles que a Espanya no existeixen, treuen per exemple menys de deu diputats, serà una derrota en tota regla. Ja ho va dir molt bé Iñigo Errejón fa un parell de setmanes: ‘Les eleccions de Catalunya són determinants’. Clar que són importants però com que s’han dedicat a fer l’espanyol durant tant de temps, ara s’adonen que el resultat de Catalunya és decisiu amb vista al resultat de novembre. —Podem tindrà veu a les eleccions del 27-S a través de la coalició Catalunya Sí que es Pot, però la seva presència és força secundària si ho comparem amb ICV. A què creieu que es deu? —Secundària i contradictòria perquè ja se n’ha anat gent. Els qui diuen que no volen la independència i que són unionistes. A la gent normal les ambigüitats no ens agraden i les coses s’han de dir clares. O ets partidari de la independència o no. I resulta que els de Podem no saben què són. Clar, això els ha motivat divisions i desgast. —Quan s’hagi de constituir el parlament, Catalunya Sí que es Pot votarà a favor de començar un procés d’independència? —Jo crec que es dividiran. Alguns votaran a favor d’una declaració unilateral d’independència i uns altres en contra. —Com interpreteu l’acostament de Podem amb el PSOE i l’aliança que teixeix amb partits com ara Compromís per tenir més presència amb vista a unes eleccions espanyoles? —Des del punt de vista espanyol, si Podem abandona el vell somni leninista de substituir el PSOE amb què van néixer, l’única cosa raonable que poden fer és bastir ponts. Perquè al PSOE del vint i escaig per cent no els baixarà ningú. I Podem, si obté el quinze ja pot donar gràcies. Allò més raonable que poden fer és unir-se i així sobreviuran. A la resta d’espanyols ens aniria bé, perquè així no hauríem de tenir els pocavergonyes que tenim ara.

Summary: Ramón Cotarelo: ‘Segons què passi el 27-S potser Podem no arriba a novembre’


El tinent d’alcaldia de Drets de Ciutadania de Barcelona, Jaume Asens, ha visitat aquest dimecres els interns en vaga de fam al CIE de la Zona Franca. Asens ha ofert a la delegació del govern espanyol a Catalunya els serveis d’atenció sanitària i psicològica de l’Ajuntament. El tinent d’alcaldia ha defensat la protesta i ha subratllat que el CIE ‘no compleix amb les condicions mínimes de seguretat i prevenció d’incendis’, motiu pel qual el consistori ha reclamat en diverses ocasions al Ministeri de l’Interior el seu tancament mentre no pugui acreditar que posseeix d’una llicència d’activitat. En conseqüència, preveu presentar al setembre un contenciós-administratiu davant de l’Audiència Nacional. Alhora, Asens demanarà a Fiscalia i a la direcció del centre que actuï davant del cas d’un jove que afirma ser menor i tenir elements per provar-ho. ‘Davant la negativa del Ministeri de l’Interior a complir amb la legalitat vigent, la voluntat del govern d’arribar fins al final en el procediment judicial obert segueix intacta’, ha subratllat Asens en un comunicat, on ha opinat que les condicions d’internament d’aquestes persones ‘vulneren els drets més fonamentals, com per exemple una assistència mèdica adequada’.

Summary: Asens visita els interns del CIE en vaga de fam i ofereix els serveis sanitaris i psicològics de l’Ajuntament


El govern català ha ordenat el confinament immediat de la població d’Igualada, Vilanova del Camí, Santa Margarida de Montbui i Òdena pel brot de la Covid-19. La mesura es pren per mirar de contenir el brot de coronavirus que hi ha a la zona, amb 58 casos confirmats segons l’últim balanç de Salut. L’anunci s’ha fet poc després de les nou del vespre. A partir d’aquella hora ja no s’ha pogut circular entre la zona confinada i la resta del país. Tanmateix, fins a mitjanit es permetrà que en surtin els qui no hi tinguin la residència. Aquesta sortida serà controlada pels Mossos d’Esquadra. El govern ha aclarit que els qui acreditin que hi viuen podran entrar-hi, sempre sota control de la policia, però si hi entren ja no en podran sortir. La decisió restarà vigent fins que no es dicti una nova resolució del govern català, que anirà controlant constantment la situació sanitària. El tancament d’aquests municipis no afectarà els professionals sanitaris ni els agents d’ordre públic ni els vehicles necessaris per a poder abastar la ciutat dels béns necessaris.

Summary: El govern ordena de tancar Igualada, Vilanova del Camí, Santa Margarida de Montbui i Òdena