Marcel Mauri, vice-president d’Òmnium Cultural, no perd la fe. Reconeix que encara som lluny del punt en què els partits independentistes es posin d’acord, juntament amb les entitats, per donar una resposta conjunta a la sentència del Tribunal Suprem espanyol contra els presoners polítics. Les reunions, com la recent de Ginebra, s’han intensificat, diu Mauri, i això ja és positiu. Però la sentència cada vegada és més a prop, i l’horitzó comú no és pas clar. Abans vindrà la Diada, que per a Mauri ‘ha de ser la primera gran mobilització que ha de demostrar que els ciutadans continuen al carrer, que hi serem quan hi hagi la sentència’. —Va anar bé la reunió de Ginebra? —Va anar bé, tot i que la filtració prèvia és negativa, perquè esquerda la confiança mútua. En unes circumstàncies de repressió, que hàgim d’anar a Ginebra a fer una reunió perquè els líders que no són a la presó es puguin reunir és una circumstància que explica la repressió. Per tant, que es fes la reunió ja és positiu, i se n’han fetes unes quantes, aquestes darreres setmanes i mesos. Tindrem una sentència d’aquí a molt poc i si més no hauríem de ser capaços d’haver pogut explicar-nos tots plegats i d’explicar als ciutadans en un quin punt som i quina és la mirada que compartim. —La filtració va enrarir l’ambient? —Les filtracions, o que hi hagi turbulències i declaracions bescanviades… I si primer compartim els punts de vista i des d’aquí mirem si podem construir? Si ens llancem coses tan importants i sensibles pel cap, segur que no podrem construir res, perquè s’acabarà reduint tot a una batalla entre partits; uns partits que són objecte de la repressió, i no és just tampoc per a ells. Són temps que demanen discreció. Nosaltres som molt curosos amb això, no filtrem mai res perquè entenem que això trenca el principi de confiança. Ens estimem més fixar-nos en allò que és bo, que és la major freqüència i intensitat d’aquestes trobades i una confiança que es va teixint. Això és positiu, i nosaltres no ens aixecarem de cap taula fins que no aconseguim aquests acords. —N’esteu cansats, d’aquestes tibantors? —Estem cansats de la repressió, que és responsable de moltes de les coses que passen; explica que els principals líders del moviment independentista d’aquest país no es puguin reunir en una sala perquè uns són a la presó i uns altres a l’exili. És l’origen de moltes de les divisions que ens hem trobat i de tot això que ha passat aquests dies i mesos. Tots n’estem cansats, d’aquestes situacions, sí, i per això apel·lem a la responsabilitat per superar aquesta època. Que cadascú posi les seves estratègies sobre la taula i a partir d’aquí compartir els punts en comú. Pensem que n’hi ha molts. —Quins hi heu trobat? —La voluntat mateixa de reunir-se, la percepció que davant l’estat cal una resposta unitària… Això indica que els partits creuen que contra la repressió de l’estat cal el màxim consens i unitat estratègica i treballar plegats. I sobre això, sobre la consciència que hi haurà una sentència que significarà un canvi d’etapa, caldrà construir. Mentre anem fent proclames sobre la unitat i ens les llancem pel cap, és un temps que perdem per a treballar-la. —Quan posen les estratègies damunt la taula hi ha divergències. —Això és evident. Hi ha una polifonia que no és entre un partit i un altre, sinó que dins les organitzacions veiem que hi ha també formes diferents d’interpretar-ho. Afrontem-ho, posem-nos-hi de cara i no perdem més temps. És evident que hi ha diverses mirades sobre què ha passat i sobre com hem d’avançar. Estem convençuts que tots els partits persegueixen aquest objectiu. No ens podem malfiar de ningú però alhora tothom ha de ser responsable d’explicar la seva proposta i trobar-ne una que agrupi el màxim consens. —Hi sou a prop? —No som al punt de poder explicar acords perquè no hi són. Quan hi siguin els podrem explicar. Òmnium farà tant com calgui perquè sigui possible, i no entendríem que no ho fes tothom, això. I si arriba un moment que això no és possible, si ens toca explicar i dir públicament que hi ha gent que ha decidit de treballar no pas oblidant els objectius però sí amb unes altres maneres d’arribar-hi, també caldrà explicar-ho. —Això ha passat? —No som en aquest punt. Pensem que hi ha molt marge per a arribar a aquest consens. —Unes eleccions avançades serien una bona resposta a la sentència? —A nosaltres ningú no ens ha posat aquesta proposta damunt la taula. —Però hi ha hagut declaracions de dirigents d’ERC que defensen aquesta via. —Qualsevol proposta de partits que es posi sobre la taula i que sigui compartida per totes les organitzacions ens semblarà bona, aquella que reuneixi els requisits i elements que la facin forta. És important que després de la sentència hi hagi una àmplia resposta que interpel·li les institucions del nostre país. Que hi hagi una resposta institucional, dels partits i de la societat civil; com va passar l’1-O, que tothom sabia quin paper havia de fer. Amb la sentència haurà de passar això mateix. Convindrà fer unes eleccions, un govern de concentració o deixar les institucions tal com estan? Una cosa és segura: després de la sentència caldrà que les institucions siguin tan fortes com sigui possible. I la proposta bona serà la que aplegui els diversos partits. Demanem que no es llancin les propostes pel cap públicament, que les posin damunt la taula i que hi treballin. —Així doncs, la proposta d’unes eleccions avançades ningú no us l’ha feta a les reunions que heu tingut amb els partits? —A nosaltres ningú no ens l’ha posada damunt la taula. —Tampoc en aquesta darrera reunió de Ginebra? —Ningú no ens l’ha posada damunt la taula com una resposta a la sentència. —La reunió va servir per a parlar del Tsunami Democràtic? —No. —Òmnium està implicat en aquest projecte d’alguna manera? —En sabem tant com en sap la immensa majoria de la gent: això que comencem a veure. Si és una proposta que enforteix una resposta col·lectiva, basada en la lluita no violenta, hi serem. Davant de la sentència caldrà una resposta col·lectiva, tan unitària com sigui possible. I que ningú no dubti que Òmnium sortirà al carrer. Aquesta proposta del Tsunami Democràtic va en aquesta mateixa línia. Fem costat a aquestes accions que amb la lluita no violenta i la desobediència civil volen defensar els drets que l’estat espanyol liquida. —Les mobilitzacions que hi hagi d’haver s’articularan entorn del Tsunami Democràtic? O Òmnium farà unes altres coses en aquesta línia? —Si ningú pensa que una entitat com Òmnium, que ha estat víctima de repressió d’ençà del dia que fou creada, no fa mesos que va preparant la resposta de la societat civil és que no ens coneix. És evident que serem al carrer i allà on faci falta de manera constant. I comença una fase que durarà molt de temps, i vol dir que ens hem de preparar, hem de prendre consciència d’una resposta a l’agressió més greu que l’estat haurà fet als ciutadans de Catalunya aquests últims quaranta anys. —Estem preparats com a societat per a una desobediència civil multitudinària, vistes les conseqüències de la repressió? —En aquest país durant, aquests darrers dos anys cada dia hi ha hagut manifestacions en algun lloc o altre, no pas per a plorar els presos, sinó per a reivindicar-los. Cadascú haurà de veure quin és el seu rol; que les institucions fan el paper que els toca, que la societat civil fa el paper que li toca… Hem fet més de 800 actes arreu del país d’ençà que va començar el judici, i la gent no ha fallat mai. Estem convençuts que la gent hi serà. Però és lògic que la gent vulgui que cal que tinguem un horitzó compartit. Per això diem que la resposta a la sentència no poden ser només les mobilitzacions ciutadanes. —Ara no teniu la confiança que tothom faci allò que li pertoca? —Estic convençut que hi ha una part important dels ciutadans que no volen això que veiem, les discussions i debats que tenen els partits. Però hi treballem, i no ens aixecarem de la taula fins que ho aconseguim, i estem convençuts que tothom actuarà amb aquest esperit. —Quan dieu que ho tornarem a fer, què voleu dir? Què tornarem a fer? —Torno a allò que deia Jordi Cuixart al Tribunal Suprem: quan es vol condemnar el dret de manifestar-nos, el dret d’opinar, d’expressar-nos, de votar, diem que ho tornarem a fer. Tots els drets que siguin condemnats hauran de tornar a ser exercits. És la nostra obligació com a ciutadans. Depèn de qui digui ‘ho tornarem a fer’ pot prendre una dimensió o una altra, i la societat civil vol dir que en la defensa dels drets fonamentals, com el dret d’autodeterminació, només faltaria, ho tornarem a fer. Els drets es defensen exercint-los. —Ara Hi ha més por que si ho tornem a fer ens tornin a detenir, a empresonar, a multar, a embargar… —Que l’estat fica la gent a la presó, o actua amb violència? Ja hem vist l’actitud de la gent que n’és víctima, que diu que continuem aquí i anem endavant. Mai més la repressió podrà ser un límit. L’1-O la gent entenia que hi havia una dicotomia entre acatar una norma injusta que per a fer-se complir anava acompanyada de violència, i defensar un dret fonamental. I més de dos milions de persones van decidir d’exercir aquest dret fonamental. —Com veieu la dicotomia entre confrontació i diàleg dins l’independentisme? —Quan peguen la gent, quan els tanquen a la presó, els forcen a l’exili, això no és confrontació? I que, a més, tinguin la barra de voler-se quedar la bandera del diàleg és inadmissible. Els hem de desemmascarar, hem de denunciar a tot arreu que el govern de Pedro Sánchez es dedica només a fer màrqueting polític amb termes com el diàleg i intentant fer creure que hi ha no sé quines fractures a Catalunya. El govern espanyol podia haver fet cas d’allò que deien les Nacions Unides i alliberar els presos, o d’allò que deia Vox. Doncs va triar Vox. —I l’independentisme ha de facilitar la investidura de Pedro Sánchez? —Creiem que Sánchez actua com actua perquè ni vol diàleg ni els vots de l’independentisme, quan fa això que fa amb l’advocacia de l’estat, o amb l’Open Arms, quan té ministres com Borrell, portaveus com Celáa, que deia que l’1-O era fake news… Nosaltres no direm quin paper han de fer els partits independentistes, no els direm què han de fer, perquè ells han de fer la seva feina, però els demanem coherència, i que si pot ser la decisió que prenguin sigui acordada. —Òmnium ha volgut trencar mai aquesta distància amb els partits i ser un actor polític més? —No. Cadascú fa la seva feina, i a Òmnium tots som activistes i dediquem el temps lliure a ajudar a construir un país que sigui més just. Evidentment que fem política, perquè una entitat fundada enmig del franquisme per a defensar l’educació en català i per a posar la cultura al centre de tot, és clar que fa política. El nostre paper no és el de fer política de partits. Nosaltres som de tots i intentem representar un espai de trobada de tot l’independentisme i del sobiranisme. Tot el respecte per als partits, però els exigim la màxima responsabilitat entenent que ells també són víctimes de la repressió. I que la repressió pot condicionar de vegades les decisions. —Què li dieu, a la gent, perquè participi en aquesta Diada? —És la primera gran mobilització que ha de demostrar que la gent continua al carrer, que hi serem quan hi hagi la sentència i que els objectius polítics que persegueix la majoria social i política del nostre país continuen vigents. A l’hora de defensar els drets hi ha d’haver una gamma d’accions en què molta gent se senti representada. I la manifestació ens permet que molta gent, grans, joves i petits, es puguin trobar. Serveix per a tenir la consciència col·lectiva que hi som i que ens tenim. És important per allò que vindrà, perquè la sentència serà un cop dur i quan surtin els anys de presó farà mal. Per això cal anar a la manifestació amb una alta dosi d’autoestima col·lectiva, perquè no hi ha cap moviment polític a Europa que tingui aquesta capacitat de resposta continuada i sostinguda tant de temps. I ho veurem després de la sentència, quan vindrà una època en què ens tocarà sortir al carrer. —Com gestioneu a Òmnium un creixement tan gran en tan poc temps? A què destineu tots aquests recursos? —La repressió és molt dura. Perquè intenta liquidar entitats com la nostra. Hem estat objecte d’embargaments perquè ens vam negar a pagar multes que consideràvem injustes. Van ser mig milió d’euros. Però la repressió implica molt més, i fer-hi front ha costat un 30% del nostre pressupost, és a dir, uns 4 milions d’euros. Això implica des de la protecció a les víctimes de la repressió, a les aportacions econòmiques quan l’estat imposa fiances o ens embarga, i les campanyes que fem perquè tenim gent a la presó. Els viatges a Madrid, la defensa jurídica aquí i a Europa i tenir un advocat de primera divisió com Ben Emmerson val molts diners… I nosaltres no rebem ni un euro públic. Això vol dir que hem de recaptar diners per a poder continuar l’acció política que duem a terme. I això ho fem amb les quotes dels socis i també amb la venda de productes.

Summary: Marcel Mauri: ‘Hem de desemmascarar Pedro Sánchez’


La Fundació Universitària Balmes (entitat titular de la UVic) i la Fundació Universitària Bages han signat avui el nou acord per mantenir la federació entre les seves universitats (UVic-UCC). El nou contracte arriba cinc anys després de la unió dels dos centres i estableix que la durada de la relació passa a ser de caràcter indefinit. La presidenta de la FUBalmes, la batllessa Anna Erra, i el president de la FUBages, el batlle Valentí Junyent, han destacat que la federació ha estat un ‘model d’èxit’ que es basa en ‘una fórmula de consens marcada per la generositat dels actors i les sinergies institucionals’. La consellera d’Empresa, Àngels Chacón, els presidents de les dues fundacions i el rector de la UVic-UCC, Josep-Eladi Baños, han validat el document. La consellera d’Empresa i Coneixement, Àngels Chacón, ha assegurat que ‘la renovació del contracte federatiu entre les dues parts és una excel·lent notícia per al sistema universitari del país, i un exemple de la voluntat de col·laboració, confluència d’energies i recerca de sinergies que serà clau en la construcció de la Catalunya a què aspirem basada en el coneixement’. La consellera també ha dit que el caràcter indefinit de l’acord ‘dotarà l’oferta d’educació superior de la Catalunya Central de l’estabilitat i solidesa imprescindibles’. Per part de la presidenta de la FUBalmes i batllessa de Vic, Anna Erra, ha afirmat que ‘el nou acord amb Manresa suposa la consolidació definitiva de la universitat dins el sistema universitari’. Erra ha afegit que la federació ‘ens ha fet una ciutat més gran gràcies al creixement d’aquesta institució que treballa pel reequilibri territorial i social de la Catalunya Central’. El president de la FUBages i alcalde de Manresa, Valentí Junyent, ha subratllat el potencial de la federació com a eina de consolidació dins el sistema universitari català i europeu i de creixement de la capacitat d’acció i d’influència dels seus campus. Junyent ha afegit que ‘la federació ha permès plantejar projectes que requereixen envergadura institucional, com la facultat de Medicina. La FUBages és avui un campus més gran, amb més activitat, d’una universitat amb projecció internacional’. En un comunicat, la UVic-UCC ha explicat que el nou acord marca un full de ruta que es basa en set punts: la programació acadèmica de graus i màsters, la formació contínua, la formació semipresencial i online, la recerca i la transferència de coneixement, la internacionalització, la comunicació i el màrqueting i els serveis comuns. La UVic-UCC compta amb 8.981 alumnes de titulacions oficials aquest curs 2018-2019, un 10% més de matriculats que el curs passat. Des que es va signar la federació, la matriculació d’alumnes ha anat creixent i s’ha consolidat la demanda dels estudis de grau, màsters oficials, doctorats i cicles formatius de grau superior que s’imparteixen a Vic, Manresa, Granollers o Barcelona. Des de fa dos anys, la universitat compta amb la Facultat de Medicina, una titulació que sense la federació no hauria estat possible, i que aquest curs ja compta amb 180 alumnes. A partir del curs vinent, l’oferta formativa en medicina ja comptarà amb les dues unitats docents actives, la de Vic, situada a can Baumann, i la de Manresa al campus de la Fundació Althaia.

Summary: Vic i Manresa acorden mantenir la federació entre les seves universitats de manera indefinida


La Sexta ha tornat a demanar perdó per saludar en català. És la tercera vegada que succeeix en tres mesos i la segona protagonitzada per la presentadora de l’informatiu, Cristina Villanueva. Villanueva ha donat pas a un enviat especial a Terol dient-li ‘Carles Claver, bona vesprada’ En el moment d’acomiadar l’informatiu, Villanueva s’ha disculpat d’aquesta manera: ‘Tranquils, sé perfectament que Terol està a Aragó i que el valencià no hi és llengua oficial, així que no tornarà a passar. Ja ho saben, l’home és l’únic animal que ensopega dos cops amb la mateixa pedra.’ BONA VESPRADA, EL RETORNO La Sexta la vuelve a liar, atentos a la corrección que es aún más lamentable. pic.twitter.com/CeDCPbPh1B — Ber (@Berlustinho) 3 de juny de 2017

Summary: Vídeo: La Sexta torna a demanar perdó per saludar en català


En els últims anys s’ha realitzat un esforç extraordinari per a identificar els soldats morts en la Primera Guerra Mundial (i en la Segona). En aquest procés d’identificació, la participació d’arqueòlegs (forenses o de conflicte) i antropòlegs (forenses) s’ha reconegut cada vegada més en els darrers temps. La major part del treball l’ha duta a terme la Commonwealth War Graves Commission (CWGC, “Comissió de Tombes de Guerra de la Commonwealth”) i els països representats en aquesta mancomunitat (vegeu CWGC, 2018). Aquests esforços s’han centrat principalment en els militars britànics, australians, neozelandesos i canadencs, encara que també s’ha treballat amb soldats indis i sud-africans, entre altres. Altres països com França i Alemanya (encara que una mica menys en el cas de la Primera Guerra Mundial) també han augmentat les campanyes d’identificació de les restes de soldats desconeguts (vegeu Hanson, 2006; Verdegem et al., 2018). A més, diverses associacions d’historiadors i arqueòlegs (aficionats i professionals) de tot Europa treballen per localitzar els morts en les dues guerres mundials. L’any 2018 es va celebrar el centenari del final de la Primera Guerra Mundial, un conflicte bèl·lic que va costar milions de vides, i aquest article aprofita l’oportunitat per a repassar el treball actual de cerca de desapareguts i identificació de les restes humanes de soldats sense nom. Encara que aquest document se centra (principalment des de l’enfocament de la Commonwealth) en les iniciatives de cerca de soldats caiguts en la Gran Guerra les restes dels quals continuen soterrades ja siga en fosses, en els camps de batalla o en les trinxeres, també s’ofereix un resum dels protocols d’identificació utilitzats i s’al·ludeix a diversos casos d’estudis publicats. En primer lloc, aquest article ofereix un breu repàs de l’arqueologia de la Gran Guerra, seguit per un esment a les diferents organitzacions que treballen localitzant els caiguts arreu del món, una sèrie de casos d’estudi que il·lustren com era la «vida en les trinxeres» i, finalment, un resum de les anàlisis d’ADN utilitzades per identificar els morts. Algunes de les limitacions d’aquest treball en relació amb la publicació de dades específiques i imatges de les víctimes de guerra s’ajusten a les regulacions de diverses organitzacions, i també s’han tingut en compte altres consideracions ètiques. Els caiguts de la Gran Guerra Diversos grups europeus han tractat de donar un final digne a les restes humanes de soldats desapareguts, proporcionar-los un enterrament i, en la mesura que siga possible, identificar-ne les restes perquè els familiars puguen passar pàgina. En els primers anys de la guerra, l’enterrament dels caiguts el realitzaven els mateixos soldats (hi havia unitats específiques dedicades a aquest efecte), ja fora en el lloc en què van morir o en cementeris pròxims (Wilson, 2012). Amb el desenvolupament de la guerra i l’augment de la xifra de morts, la Unitat d’Enterrament de la Creu Roja (Red Cross Burial Unit en anglès), creada per Sir Fabian Ware i que en 1917 es convertiria en la Comissió Imperial de Tombes de Guerra (Imperial War Graves Commission o IWGC), va desplegar soldats per recuperar els cossos dels caiguts, enterrar els morts en els nous cementeris de guerra establits a partir de 1918, marcar-ne les tombes i respondre els dubtes dels seus familiars (Hanson, 2006; Wilson, 2012). «El principal repte amb les identificacions de la Primera Guerra Mundial és la distància familiar entre el soldat que va morir en la guerra i els familiars vius» Els països de la Commonwealth, igual com altres països com França i Alemanya, van crear molts d’aquests cementeris a Europa (Figura 2). L’últim creat per la Comissió de Tombes de Guerra de la Commonwealth va ser el de Pheasant Woods, establit en 2010 per a enterrar els soldats a Fromelles (vegeu més endavant). Moltes d’aquestes tombes tenen la inscripció «Known unto God» (“conegut per Déu”) quan no s’ha pogut identificar el soldat, i moltes de les restes sense identificar podrien correspondre als noms dels desapareguts que apareixen en monuments com la porta de Menin a la localitat d’Ypres (Bèlgica). Avui dia, al Regne Unit, el departament que s’ocupa de les baixes militars, el Joint Casualty and Compassionate Centre del Ministeri de Defensa, col·labora avaluant la possibilitat d’identificar restes humanes suposadament britàniques de la Primera i de la Segona Guerra Mundial trobades a Europa i a la resta del món. Llig l’article complet al web de Mètode Nicholas Márquez-Grant. Professor titular d’Antropologia Forense i director del Màster d’Arqueologia i Antropologia Forense en l’Institut forense de Cranfield (Universitat de Cranfield, Regne Unit). Roland Wessling. Professor titular d’Arqueologia Forense i Antropologia en l’Institut Forense de Cranfield (Universitat de Cranfield, Regne Unit). Angela Öfele. Llicenciada en Antropologia Forense amb un Màster en Arqueologia i Antropologia Forense per l’Institut Forense de Crangield (Regne Unit). Victoria Moore. Directora de Serveis Comercials d’ADN en LGC Limited (Regne Unit). Què és Mètode?

Summary: Buscant el soldat desconegut


El representant permanent de la Generalitat davant la UE, Amadeu Altafaj, ha pronosticat que hi haurà pressions creixents de les capitals europees al govern espanyol per trobar una sortida negociada al procés, com la celebració d’un referèndum. De fet, en un esmorzar amb periodistes i entitats organitzat per la Federació d’Organitzacions Catalanes Internacionalment Reconegudes (FOCIR), Altafaj ha apuntat que aquestes pressions ja s’estan produint perquè existeix una ‘inquietud’ respecte a la situació política espanyola, que pot créixer després de les generals. També ha constatat la necessitat que es tanqui un govern ‘fort el més aviat possible’ que informi ‘més i millor’ sobre el full de ruta.

Summary: Altafaj pronostica pressions creixents de les capitals europees al govern espanyol perquè negociï amb Catalunya


En un canvi dramàtic de posició, el congrés dels Estats Units emprèn la investigació preliminar que pot conduir a un procés de destitució de Donald Trump. Ho ha anunciat aquesta matinada la presidenta de la Cambra de Representants, Nancy Pelosi. És la resposta a l’escàndol suscitat per les pressions de Trump sobre el president d’Ucraïna perquè denunciés per corrupció el fill de Joe Biden, el principal candidat del Partit Demòcrata i ex-vice-president amb Barack Obama. Pelosi ha dit que les maniobres de Trump per impedir al congrés de saber els detalls de l’operació i l’ús d’un poder estranger per a incidir en la política interior són dues greus violacions de la constitució que mereixerien d’apartar-lo del poder. Un procediment molt extraordinari El procés que se seguirà, anomenat impeachment, és un procediment constitucional extraordinàriament complicat mitjançant el qual el parlament dels Estats Units pot destituir el president. Prèviament, el congrés obrirà una investigació, en què participaran els principals comitès de la cambra, per a determinar si el president va pressionar el president d’Ucraïna, amenaçant-lo de retirar ajuts si no l’ajudava a acusar el fill de Biden –una actuació clarament partidista– i si va amagar al congrés l’avís d’un alertador sobre les seves maniobres. Acabada aquesta investigació, hi haurà una votació al congrés per a decidir si es duu a terme l’impeachment. La decisió s’aprova si la meitat més un dels membres de la cambra (que en té 435) hi voten a favor. Actualment, els demòcrates tenen prou majoria per a guanyar aquesta votació, perquè molts membres del sector més moderat del partit, fins ara poc entusiastes de prendre una decisió com aquesta, se n’han convençut quan el president Trump mateix ha reconegut públicament les seves pressions sobre el president d’Ucraïna. Si el congrés vota a favor de l’impeachment, aleshores el senat es constituirà en tribunal, sota la presidència del president del Tribunal Suprem, i farà un judici al president. En cas que 67 senadors votessin a favor de la destitució, Trump hauria de deixar la Casa Blanca i seria substituït pel vice-president. Actualment, al senat hi ha 53 republicans, 45 demòcrates i dos independents, de manera que, pel cap baix, 22 senadors republicans haurien de votar contra el seu president. L’impeachment és un procés absolutament extraordinari i, de fet, als Estats Units no se n’ha acabat mai cap. Richard Nixon va dimitir quan va comprovar que el senat era a punt de votar a favor de destituir-lo pel cas Watergate. A banda aquest cas, només dos presidents han estat objecte del procediment de destitució: Andrew Johnson, el 1868, i Bill Clinton. Tots dos van ser trobats innocents pel senat. Les maniobres de Trump Segons el Washington Post, que ho va revelar per primera vegada dimecres passat, Donald Trump va demanar al president d’Ucraïna d’obrir investigacions sobre Hunter Biden, el fill de Joe Biden, ex-vice-president i candidat demòcrata a les eleccions presidencials de l’any vinent. D’aquesta manera, Trump feia un ús potencialment perillós de la funció presidencial amb finalitats polítiques. Aquests contactes entre el president dels Estats Units i el govern d’Ucraïna van provocar l’acció d’un alertador, pertanyent als serveis secrets, que a començament d’agost va denunciar les converses a l’inspector general d’Intel·ligència Nacional, Michael Atkinson. Atkinson, nomenat per Donald Trump el 2018, va considerar que l’actuació del president era prou alarmant per a enviar-ne la informació al congrés. Però aleshores el director en funcions d’Intel·ligència Nacional, Joseph Maguire, s’hi va oposar, amb el suport del Departament de Justícia. Cridat a declarar pel Comitè d’Intel·ligència de la Cambra de Representants, dijous passat, 19 de setembre, Michael Atkinson va mantenir silenci a instàncies de la seva autoritat supervisora, cosa que els parlamentaris consideren un intent d’ocultació. Fa mesos que Donald Trump prova d’instar les autoritats ucraïneses a reprendre unes investigacions considerades potencialment perjudicials per a la possible candidatura demòcrata. Una d’aquestes investigacions sembla que és sobre la presència del fill de Joe Biden, Hunter, al consell d’administració d’una empresa privada de gas a partir del 2014, en un moment en què el seu pare era vice-president. I una altra fa referència a possibles lligams entre funcionaris de l’administració ucraïnesa i emissaris del Partit Demòcrata. Segons que sembla, aquests enllaços van destapar el frau fiscal i bancari que va conduir a la condemna d’un director de campanya de Donald Trump, Paul Manafort, atrapat per unes activitats a Ucraïna com a consultor polític.

Summary: El congrés dels Estats Units comença un procés de destitució contra Donald Trump


El president del Futbol Club Barcelona, Josep Maria Bartomeu, ha estat escridassat pels afeccionats blaugranes a l’inici del partit contra l’Eibar al Camp Nou. Després de la reproducció de l’himne per megafonia i poc abans del xiulet inicial, que ha començat amb set minuts de retard, els assistents al partit han tret mocadors blancs, han xiulat i li han demanat la dimissió per l’escàndol per la guerra bruta a les xarxes que esquitxa la directiva de Bartomeu. L’últim precedent d’una mocadorada al Camp Nou va ser el 2008, després de la derrota del Barça per 2-3 contra el Mallorca la penúltima jornada de la lliga. Ahir Bartomeu va rebre pressions per part de destacats membres de la junta del club perquè abandoni la presidència del Barça o convoqui eleccions. Vegeu ací la mocadorada: #frac1 | 📹 La xiulada del Camp Nou al president Bartomeu. pic.twitter.com/Tsdp8hYVvY — El Barça juga a RAC1 (@FCBRAC1) February 22, 2020 Mocadors al Camp Nou ⚽⚽⚽ #frac1 pic.twitter.com/1xM61jfXXk — Manel 🎧 (@manelrosalvador) February 22, 2020 @sergiole La respuesta del Camp Nou a cada rato es: Bartomeu dimisión! pic.twitter.com/iL2I4YTrkY — Rubén Costa Ullua (@RubenCostaUllua) February 22, 2020 Mocadors al Camp Nou #bartomeudimissio pic.twitter.com/vAYz832p1K — Júlia🎗 (@juliabanos94) February 22, 2020 La Cadena SER va publicar proves que demostren la implicació del Barça, a través de l’empresa I3 Ventures, en una guerra bruta a les xarxes per preservar la reputació de Bartomeu, i a la vegada difamar contra jugadors del primer equip, opositors i fins i tot polítics i entitats independentistes. Pels serveis d’I3 Ventures, el club va pagar gairebé un milió d’euros. Bartomeu va reconèixer ‘comentaris inadequats’ de perfils vinculats a I3 Ventures però, va negar que la contractés per ‘desprestigiar’ i va rescindir-ne el contracte. En una entrevista a Mundo Deportivo, el capità de l’equip, Leo Messi, va dir que és ‘estrany’ que passi una cosa així. ‘Però deien que hi havia proves. S’haurà d’esperar si és veritat o no. Molt no podem dir i sí esperar a veure què passa amb tot això. A mi, la veritat, em va semblar un tema estrany’, va dir.

Summary: Mocadorada i crits de ‘Bartomeu dimissió’ al Camp Nou per l’escàndol digital


En les eleccions del 20-D el resultat va configurar un escenari on ni la dreta ni l’esquerra sumaven una majoria suficient per a formar govern. Aquest bloqueig de la política espanyola s’explica en gran part per la fragmentació de l’esquerra, que no sap donar una resposta única a l’encaix de Catalunya, així com per la voluntat dels partits independentistes de no acceptar cap contrapartida que no sigui negociar la independència o permetre un referèndum. Més enllà de la posició dels partits d’àmbit català, cal tenir en compte també que als dos grans partits que han controlat sempre els governs d’Espanya, PP i PSOE, els ha sortit una alternativa. Aquest nou escenari dificultaria la formació d’una gran coalició, ja que existeix un partit capaç de capitalitzar els vots que perdin les dues grans formacions. Les noves eleccions del 26-J vindran marcades, doncs, per dos factors que poden fer variar els resultats del 20-D: l’abstenció i la confluència. L’abstenció i la confluència claus per la formació de majories. El suport al Partit Popular ha estat constant en les dues últimes dècades, pràcticament el mateix nombre de vots. Per entendre aquesta consistència hi ha prou en aquestes últimes eleccions amb sumar el vot de Ciutadans en aquest bloc. El vot al PP, o al PP i Ciutadans es situa sempre al voltant dels deu milions de paperetes, amb la sola excepció del 2004 quan els populars van ser castigats després de l’11-M. En canvi en l’esquerra, l’abstenció és un factor clau per explicar els resultats electorals tan diferents. Les majories absolutes del PP el 2000 i el 2011 no s’expliquen per la mobilització de la dreta, sinó per l’abstenció dels votants d’esquerra. Per tant, la capacitat de l’esquerra de mobilitzar els seus votants, el possible càstig que s’endugui el PSOE per l’acord amb Ciutadans o els vots que pugui perdre o gunayar la confluència Podem-IU, seran els factors decisius en el resultat del 26-J. La confluència Podem-EU pot fer variar el resultat de les eleccions. El sistema electoral espanyol perjudica els partits petits com EU, que només va aconseguir dos escons amb gairebé un milió de vots. Si Podem i EU haguessin anat unides el 20-D, amb el mateix nombre de vots, haguessin obtingut 85 escons, catorze més que els 71 que van assolir per separat. La suma dels escons d’aquesta confluència amb els del PSOE hagués donat un resultat de 173 escons. A només dos escons de la majoria absoluta, que s’hauria obtingut fàcil amb el suport de PNB, Coalición Canaria o Bildu, fins i tot sense necessitat de pactar amb la dreta o els partits d’àmbit català. El que cal veure ara és si aquella suma, feta en teoria, es tradueix o no en realitat. El CIS, amb o sense confluència, com a example. L’últim baròmetre del CIS, que encara presenta Podem i EU per separat, mostra uns resultats a les noves eleccions molt semblants a les del 20-D. Tanmateix alguns petits canvis respecte les eleccions, així com l’efecte del sistema electoral, produïa un descens de Podem, que era avançat per Ciutadans en moltes províncies on hi ha un escó en disputa. Com a conseqüència d’això l’enquesta preveu gran pèrdua d’escons de la formació de Pablo Iglesias i un augment de de l’Albert Rivera. En aquest escenari plantejat pel CIS, PP+C’s haguessin sumat 172 escons, a tres de la majoria absoluta, mentre que PSOE, Podem i IU haguessin sumat 154 escons. Amb la confluència Podem-EU, però, tot varia. Amb els mateixos percentatges de vot del baròmetre del CIS però unint els vots de Podem i IU, el PP i C’s passarien de 172 escons a 156, mentre que PSOE i Podem-EU n’obtindrien 171, molt a prop de la majoria absoluta. La incògnita en aquest escenari seria si el PSOE i els seus barons estarien disposats a pactar amb la confluència d’esquerra i apartar a Ciutadans. L’encaix del referèndum en aquest acord també seria motiu de tensió entre socialistes i la confluència d’esquerres. L’abstenció encara és el factor clau Sobre el paper les esquerres es veurien beneficiades, però cal no oblidar que hi ha altres factors que poden impactar en els electors. Els electors estan disgustats pel fet d’haver de repetir eleccions, així com per la campanya que s’ha fet sobre el cost d’uns nous comicis. A més, un sector dels votants socialistes poden estar molestos pel pacte PSOE-C’s i per tant abstenir-se o canviar el vot. També s’observa clarament un descens en la intenció de vot a Podem. Com que la dreta és d’esperar que assoleixi un nombre de vots similar, independentment de l’escenari el càstig que puguin rebre els partits d’esquerra dels seus electors descontents serà el que marcarà el resultat de les eleccions. L’enquesta de Metroscopia, elaborada per El País, pronosticava una participació del 70%. Amb un descens de 3,2 punts de la participació respecte a les eleccions del desembre. Si aquest descens fos degut a l’abstenció de votants socialistes i de la confluència a parts igual i similar arreu de l’estat, trobaríem un resultat ben diferent. Només amb aquest petit descens de l’esquerra, el PP-C’s sumarien 162 escons per 161 del PSOE i la confluència. Un resultat molt similar a l’actual. La gran incògnita per tant, serà la capacitat de l’esquerra de mobilitzar els seus votants. En l’escenari que la confluència Podem-EU fos negativa i només retinguessin el 80% dels votants que van tenir al desembre per separat, el resultat seria força similar al repartiment actual. Podem-EU obtindrien 69 (160 amb el PSOE) i no hi hauria cap majoria. Si fos el PSOE el partit que perdés un 20% dels votants, tampoc es produiria una majoria clara. L’escenari més beneficiós per a l’esquerra seria un gran transvasament de vot de C’s a PP. Després de no ser una alternativa de govern i pactar amb socialistes, si un 20% de C’s anés al PP produiria automàticament que Ciutadans s’enfonsés assolint només 20 escons. Donant la majoria absoluta a PSOE i a la confluència Podem-EU. Sembla clar que després de l’acord Podem-EU les alternatives el 26-J seran entre un resultat similar a l’actual o unes esquerres més a prop de la majoria. Cal tenir en compte però que un descens de C’s en benefici del PP i un abstenció alta de l’esquerra podria donar un gran resultat a favor del Populars. I als Països Catalans? A les Illes Balears la unió de Podem (23,05%) i EUIB (2,37%) no produeix cap variació en el repartiment d’escons. Però si MES es suma finalment a la coalició podria catapultar la candidatura fins la primera posició, ja que la suma dels tres partits va superar en vots al PP. A més, seria molt probable que aconseguissin un escó més, ara en mans del PSIB. Més enllà de la incògnita de si finalment es forma una coalició Podem-EU-MES, El PI (Proposta per les Illes) ha decidit no presentar-se en les eleccions, per tant hi ha gairebé 13.000 vots més a repartir entre la resta de formacions. Al País Valencià, EUPV va quedar fora del repartiment d’escons obtenint un 4,17% dels vots (4,7% a la província de València). Amb la suma de les dues candidatures podrien ser la força més votada a la província de València per davant del PP i disputar-li la primera la força a la ciutat de València i la ciutat de Castelló. A Catalunya cal destacar el canvi d’estratègia dels partits d’àmbit català. En gran part, el bloqueig actual de la política espanyola s’explica per la negativa dels partits independentistes a negociar el suport a un govern a canvi de contrapartides, com sí es va fer el 1996, 2004 o 2008. En aquest cas la gran incògnita és si els partits independentistes podran tornar a mobilitzar el seu electorat amb l’objectiu de fer imprescindible les forces independentistes per a la formació de qualsevol majoria de govern. Negociar la independència o un referèndum o bloqueig institucional. Després de mesos de Rajoy com a president en funcions, s’haurà de comprovar la fortalesa que puguin tenir ERC i CDC a l’hora de mobilitzar els seus votants.

Summary: Dades: si Ciutadans perd un 20 per cent del seu vot a mans del PP la majoria d’esquerres és possible


El jutjat d’instrucció número 7 de Barcelona ha citat a declarar com a investigats vuit inspectors en cap de la policia espanyola per les actuacions de l’1-O. Són vuit comandaments de pes durant la jornada del referèndum: els responsables dels operatius que van intervenir en vint-i-set centres de Barcelona. Irídia, que forma part de l’acusació particular contra els agents de la policia espanyola denunciats per la violència desproporcionada de l’1-O a Barcelona, expliquen que aquesta decisió judicial és un gran pas endavant en la depuració de les responsabilitats: ‘Implica un gran canvi perquè anteriorment havien declarat quatre dels set caps de nucli, però per actuacions concretes en centres. Ara no: declararan els màxims responsables policíacs sobre el terreny per l’actuació en els 27 centres on hi va haver violència’, explica Anaïs Franquesa, advocada d’Irídia. Aquesta resolució recolza en una decisió de l’audiència provincial de Barcelona del mes de febrer, que establia que calia aprofundir la investigació i determinar quines ordres s’havien donat i si se sabia quines conseqüències podien tenir.

Summary: Un jutjat de Barcelona encausa vuit caps de la policia espanyola per les càrregues de l’1-O a Barcelona


El camí cap a la independència ha passat factura a moltes formacions. Algunes s’han trencat, algunes s’han afeblit i algunes han desaparegut en aquesta cruïlla històrica que vivim. Un dels casos recents ha estat l’espetec que ha fet Podem a Catalunya. Una intervenció des de la direcció espanyola del partit va motivar la dimissió d’Albano-Dante Fachin com a secretari general. I amb ell, centenars de membres del partit han abandonat la formació de Pablo Iglesias, que no acceptava que es proposés una aliança amb els independentistes. Fachin ens ha rebut en la tranquil·litat d’un parlament desert per parlar del panorama que ha quedat després de la proclamació de la República i l’aplicació del 155, amb convocatòria electoral inclosa. La seva crítica als comuns és elegant però contundent. I convida a votar les candidatures independentistes per aconseguir que la nit del 21 torni a tremolar tot. —Dos anys al parlament. Molts aprenentatges d’aquesta muntanya russa? —Personalment, ha estat una experiència d’aprenentatge brutal. Des de veure com funciona el dia a dia d’un parlament, per a algú que havia fet periodisme, passar dos anys en les reunions de junta de portaveus veient les tripes d’allò que després es veu a l’hemicicle, és una experiència tècnicament enriquidora. No vull dir que tot fos bonic. És enriquidor perquè veus com funciona i veus els límits d’una institució com aquesta. I em sembla que ara puc entendre coses que abans no acabava de comprendre. —I políticament? —Ha estat una legislatura que ens ha obligat a fer-nos moltes preguntes. L’habitual és que hom vingui amb un programa i passi quatre anys defensant-lo. Però aquesta ha estat una legislatura que ha experimentat amb els límits. Els límits d’allò que era permès. I per tant, quan tens un camp per jugar delimitat i et dediques a jugar sense sortir de les ratlles, jugues i no passa res. Però quan arribes al límit del camp, t’obligues a respondre ‘i ara què’. Hi ha vida més enllà d’aquests límits que ens marquen? I parlo de legislatura en una lectura que no es pot separar d’allò que ha passat al carrer. La societat catalana no és la mateixa avui que fa dos anys. —Ha estat una legislatura en què el carrer i les institucions han anat al mateix compàs? El parlament no era tan sols un plató de televisió… —No. Però hi ha hagut molt d’això també. Si parlem del procés sobiranista, també hi ha hagut molt ús del parlament com un plató. En qualsevol cas, tinc la seguretat que l’1 d’octubre va fer més por a l’establishment que no pas el 27 d’octubre amb la declaració d’independència. També és cert que per fer l’1 d’octubre calia que una gent a les institucions disposés un seguit de coses. Són coses que van unides. Però penso que la força de l’1 d’octubre depenia de la gent. Per això cal reivindicar l’1 d’octubre. L’1-O és un dels murs on ens ha portat la legislatura i la gent va tenir la capacitat de tombar-lo. —En què ha canviat la vostra posició política després d’aquests dos anys? —Quan vam entrar aquí, l’espai polític de què formava part, Podemos, estava en un moment molt concret amb unes eleccions espanyoles a la vista i hi havia una possibilitat real –jo la vaig veure com una possibilitat real– de trencar el règim del 78 a escala espanyola. Hi havia enquestes que no presentaven un mal dibuix. Trencar el bipartidisme era a l’abast. No era cap somni el 2015. Avui, veient com han evolucionat les coses aquí i allà, s’ha demostrat que aquella manera de trencar el cadenat del 78 no ha estat possible. Crèiem de debò que la possibilitat de trencar el règim era real. I continuo pensant que calia intentar-ho. Teníem una oportunitat que calia aprofitar. —Però va quedar clar que no era possible… —A mi em molestava molt veure Esquerra posant en dubte el nostre intent. Jo desitjava que féssim força tots junts per provar de tombar el règim. Però si aleshores demanava això, també crec que cal ser conseqüent ara i cal intentar alguna altra cosa. És en el moment que no s’actua amb correspondència, un cop ha quedat clar que no s’ha pogut enderrocar el règim a escala espanyola, que hi ha el meu allunyament. Jo penso que cal lluitar a tots els nivells i a tots els fronts possibles. Continuo pensant que la decisió de Podemos d’anar a Extremadura i a tot arreu on calgués a dir que els catalans tenen dret de decidir el seu futur ha estat d’una valentia política molt gran. S’ha de ser valent i s’ha d’arriscar. El resultat d’haver-ho fet no és tan bo com volíem, però no és pas menor. I em sembla que aquest sector ha perdut la valentia amb què va començar a fer política. Hem topat amb un mur. Què farem ara? No ens podem pas conformar. Això que ha passat a Podem no és culpa estricta de Pablo. És l’evidència que hi ha dues comunitats que operen de manera diferent. —Voleu dir que Podem no s’ha adonat que l’adversari és el mateix? —Podemos va néixer plantant cara al règim del 78. I ara quan veig Iglesias, Echenique o alguns comuns marcant distància amb els independentistes i acceptant el marc que imposen des dels aparells de l’estat sento molta llàstima. Que no ho veuen que aquest mur amb què han topat els independentistes és el mateix amb què toparem nosaltres si volem fer mai res de bo? Espanya plurinacional? Genial! I qui diu que quan es vulgui fer efectiva de debò una Espanya plurinacional no enviaran els piolins? Una República no sé què…? Qui diu que no et fotran a la presó per calúmnies al rei o per alguna altra cosa? —Heu arribat a la conclusió que Espanya és irreformable? —Totes les institucions es poden reformar. I totes les societats evolucionen. Si a mi m’haguessis preguntat el 2011 si Catalunya era reformable, t’hauria dit que amb Artur Mas, Boi Ruiz fent el bèstia, Felip Puig apallissant gent… aquest país convergent no canviaria mai. La societat catalana ha fet una evolució política col·lectiva. L’ha feta i l’ha feta en un temps relativament breu. S’ha fet perquè hi ha hagut una reflexió col·lectiva, perquè hi ha hagut propostes polítiques concretes i disposades a transformar. Crec que la societat espanyola, com la catalana, és feta de persones que evolucionen, pensen i que poden canviar de parer. Però caldria que hi hagués partits compromesos amb la transformació d’aquesta realitat espantosa que dóna vots a qui crida ‘a por ellos’, a qui posa a la presó els Jordis i el govern… Quina mena de societat és aquesta? Doncs, justament en un moment com aquest, una força transformadora com Podemos hauria de trencar-se la cara per defensar la democràcia i un model d’estat diferent. —Us van aplicar un 155 intern a Podem, paral·lel al que s’aplicava a Catalunya. I això després de dos anys veient com Rabell i Coscubiela no acceptaven l’expressió de la diversitat interna del vostre grup. Hi veieu una incomoditat amb les sobiranies? —Sí. I a En Comú Podem, al congrés, passa igual. És un problema que té aquest espai. Es pot atribuir una part de la culpa al fet que Catalunya Sí que es Pot es va fer de pressa i corrent. No es van poder crear unes eines de debat des de baix. Ha funcionat sense regles democràtiques i ha funcionat per imposició. Allò que em preocupa és que Catalunya en Comú també neixi amb aquests vicis. És important que espais polítics que haurien de tenir un paper determinant en moments com l’actual neixin amb dèficits greus. Qui ha decidit que el discurs d’ara fos ‘ni 155 ni DUI’? Qui ho ha decidit? No hi ha eines de decisió. Ho han decidit Pablo , Xavi … i qui més? —Puigdemont i el PDECat són més revolucionaris que aquesta esquerra? —Abans de respondre vull deixar clar que el caire transformador o revolucionari que pugui tenir el PDECat no em serveix. Entenc que la seva revolució no val gaire la pena perquè els objectius de model polític i social no els comparteixo. Però això és una altra cosa que l’esquerra espanyola no entén. Algú es pensa que aquells més de dos milions de persones que van anar a votar l’1-O són el PDECat? De debò pensen que tothom qui vota aquest partit és partidari de la privatització dels serveis públics? Un espai com el nostre hauria de fer força per desestabilitzar l’status quo i a la vegada dir que no s’ha de votar el PDECat perquè privatitzaran la sanitat. Una cosa no treu l’altra. S’ha de ser mentider per confondre aquest partit amb el procés. No s’aguanta per enlloc, aquesta idea. —Queda clar que no votareu Catalunya en Comú… —Quan veig el vídeo aquest de l’home que menja crispetes mirant el tennis… buf. Es pot fer una lectura de dir que Rajoy ho fa malament, Puigdemont, també, i nosaltres n’estem farts. Josep Fontana deia que Aznar i Pujol formaven part d’un mateix sistema de repartiment de poder i d’elits que s’entenen. Però Fontana afegia que hi ha una diferència: que Aznar pot posar a la presó a Pujol, però Pujol no pot empresonar Aznar. I això és ben clar. —Ara ja no és cap teoria, això. —Ara ja ha passat. I descriure la realitat catalana com si fos un ping-pong entre Rajoy i Puigdemont és menystenir milions de persones a qui també t’hauries de dirigir. Són gent apoderada. Negar l’esperit insubmís, transformador i desobedient és aclucar-se d’ulls a la realitat. Cadascú se suïcida com vol. Això és com quan diuen que d’unilateralitat, res de res. Una cosa és la DUI, que pots no estar-hi d’acord per les raons que siguin. Però jo no m’atreviria a dir que tots aquests passos que s’han fet no hagin servit de res. Pregunteu-ho a Juncker o a qualsevol membre de l’status quo… No els agrada gens això. —Voleu separar la DUI de la pràctica de la unilateralitat? —És clar. La DUI és la DUI. Però allò que ha fet la gent al carrer és unilateralitat. De debò que l’espai polític dels comuns condemna la unilateralitat com a eina de canvi? Ostres! Els desnonaments, l’ocupació dels CAP… Tot això eren accions d’unilateralitat per transformar la realitat. I l’1 d’octubre és unilateralitat. —Com els grans canvis de la història i la conquesta de drets civils, socials i polítics… —Sí, però ja no cal anar tan enllà. Si la unilateralitat no és una via vàlida, tenim un problema molt greu. Els blocatges per evitar desnonaments eren accions unilaterals. L’ocupació de CAP, també. El tall de carreteres, també. La nostra lluita al carrer era sempre unilateral. Ja no cal parlar dels grans canvis de la història. Ada Colau ho ha fet. Nosaltres ho hem fet. Xavi Domènech també. Ara hem arribat a les institucions. Però hi hem arribat desobeint. I cal preguntar-se, ara que Xavi Domènech diu que cal posar al centre de l’acció política el debat social, com es farà? Imagineu-vos que ens oblidem de la independència i posem al centre l’agenda social. És possible una agenda social de veritat en l’Espanya del 155? No. No és possible. Només cal mirar el cas de Carmena a Madrid. No es pot fer res. I no li ho permeten. Ja l’han intervinguda. Si va més enllà, ja veurem si l’acaben detenint. —Voleu dir que l’agenda social no és possible en l’estat actual de les coses? —És que per molt que Xavi Domènech digui que cal posar l’agenda social com a prioritat, vindrà Montoro i dirà què es pot fer i què no es pot fer. Això ja li passava a Junqueras amb els objectius de dèficit. Aleshores caldria dir que no s’accepta la imposició contra l’agenda social. I a continuació vindrà Montoro i et fotrà a Estremera a la cel·la del costat de Puigdemont. Si de debò creus que cal fer passar davant l’agenda social i estàs disposat a fer-ho, et trobaràs això mateix. Que no hem vist les lleis que anaven caient en mans del Tribunal Constitucional? Si presentem noves lleis i les tornen a tombar, què farem? Si tallem carreteres, ocupem les oficines d’Endesa i les centrals de generació elèctrica, què dirà Catalunya en Comú? Que la unilateralitat no és el camí? I aleshores, què? La gent és adulta i sap què fa. I si una societat arriba a un punt d’evolució que fa que no accepti les imposicions, aquesta és la base amb què haurien de treballar les forces transformadores conseqüents. —Tot això que dieu no porta enlloc més que a la independència, si no és que volem batallar eternament contra les imposicions de l’estat espanyol. No trobeu? —A mi, la Catalunya independent no és una idea ni una hipòtesi que em preocupi. No em fa cap nosa. —Però no sou independentista. La vostra diagnosi coincideix amb la que ha fet l’independentisme. —Això és molt positiu. Em demaneu si m’he fet independentista. Jo no hi crec, en aquesta definició. Però, alerta. No és que no hi cregui perquè sóc equidistant. Cal encarar els límits que marca l’estat espanyol. Allò que tinc molt clar és que el poble de Catalunya ha de poder decidir el seu futur. I si decideix que cal un estat independent, ha de tenir un estat independent. Hem vist que l’estratègia seguida fins ara no ha resultat. Si em demaneu com s’ha de fer, no tinc una resposta. No sé com s’ha de fer perquè Catalunya sigui un estat independent. No ho sé. Però la gent ha de decidir. No hi pot haver submissió. Davant la situació actual es pot pensar que la república independent no és possible o es pot pensar com arribar-hi. I jo crec que cal cercar la manera d’arribar-hi. I que la manera o el camí és fer com l’1 d’octubre. Que la gent que vol que Catalunya decideixi treballi conjuntament. En tota lluita real contra un poder establert, o assumeixes la unilateralitat o no canvia res. Per això, sense ser independentista, a les pròximes eleccions votaré algun partit independentista. —La llista del president… — No! La llista del president no la votaré. La capacitat de ruptura que té l’independentisme és una eina que va en benefici de tothom. Quines eines tenim per a canviar de veritat el problema actual? Si el 21 a la nit hi ha un 60% de vots als independentistes, tornarà a tremolar tot. Tremolarà tot allò que volem que tremoli. I un 60% és millor que un 55%. Algú vol una Espanya plurinacional? La vol de veritat? Vol una república espanyola i tot això? Doncs tan sols hi ha una oportunitat mínima d’aconseguir-ho: treballar conjuntament amb els independentistes per petar-se el règim del 78. Si alguna cosa permet de petar-se el règim del 78 és l’independentisme. Per això em preocupa tant aquest discurs de ‘ni DUI ni 155’. Perquè amb el 155 hi ha repressió, però si deixes estar la DUI, la unilateralitat dels independentistes és una oportunitat. I això ho haurien de veure. Als independentistes els han pegat per independentistes. Però els defensors de la plurinacionalitat han de veure que els següents poden ser ells si estan disposats a ser conseqüents. Em sembla que algunes lectures que es fan des d’aquest espai tenen més en compte el punt de vista d’estat espanyol que no pas allò que passa a Catalunya. Jo conec una gran quantitat de persones que no són independentistes que votaran les candidatures independentistes. Hi ha molta gent que vol donar suport a la gent que s’ha trencat la cara i que els han ficat a la presó o han hagut de marxar. —Heu fundat un nou espai, Som Alternativa. Un cop descartades les eleccions del 21-D, què fareu a la campanya? Demanareu el vot per algú? —Vam buscar un nom que ens identifiqués per si hi havia cap opció de sumar en aquestes eleccions. Aleshores hi havia la possibilitat d’arribar a acords electorals. La ruptura amb Podem va ser perquè fèiem una lectura política molt diferent de la que ens volien imposar. I amb aquesta lectura vam intentar parlar amb formacions independentistes com la CUP, ERC i Procés Constituent per anar a les eleccions. Això no va fructificar, però la lectura política continua vigent. Malgrat que no s’hagi materialitzat en una proposta per al 21-D, pensem que és una lectura necessària i que cal explicar-la allà on es pugui. Per nosaltres, el 155 no es pot tolerar. En un moment com aquest, no es pot equiparar DUI i 155 perquè fer-ho no respon a l’excepcionalitat del moment. Que el nou país, tingui la forma que tingui, ha de ser just, lliure de corrupció, etc. Nosaltres posarem tot això damunt la taula. Qui escolti els nostres arguments, pot anar descomptant i veurà que queden unes opcions de vot determinades. No direm a la gent que voti la CUP o que voti Esquerra. No ho farem. Però explicarem la nostra manera de veure la situació allà on ens convidin.

Summary: Albano-Dante Fachin: ‘Si el 21 a la nit hi ha un 60% de vots als independentistes, tornarà a tremolar tot’


La Junta Electoral Central (JEC) va votar divendres d’inhabilitar el president català Quim Torra. El teòric delicte del president Torra és d’haver despenjat tard una pancarta en favor dels presos polítics en període electoral. Concretament, va despenjar-la 48 hores tard. Per aquest motiu un òrgan menor, ni tan sols un tribunal, destitueix el president dels catalans. La votació de la JEC va ser justeta: set vots contra sis. La JEC, com tants òrgans judicials, és dividida entre el bloc progressista i el bloc conservador. Una de les explicacions que s’han donat d’aquest fet és que el bloc de la dreta volia evitar la investidura de Pedro Sánchez. La dreta contra els socialistes. Per això, segons Ada Colau, la reacció dels partits catalans ha de ser justament d’investir Sánchez. Que la dreta no vol investidura? Doncs que en tingui. L’inconvenient d’aquesta interpretació és que és falsa. Hi ha magistrats progressistes que van votar contra el president Torra. Contra Quim Torra n’hi van votar set: cinc membres del Tribunal Suprem (Francisco José Navarro, Eduardo de Porres, Ana María Ferrer, Antonio Jesús Fonseca-Herrero i Inés Huerta) i dos catedràtics proposats pels partits (Carlos Vidal pel PP i Silvia de Saez per Ciutadans). En favor de Quim Torra n’hi van votar sis: tres membres del Tribunal Suprem (Antonio Vicente Sempere, María Luz García Paredes i José Luis Seoane) i tres catedràtics proposats pels partits Inés Olaizola (Podem) Consuelo Ramón Chornet (PSOE) i Juan Montabes (militant del PSOE), segons que informen el diari El País i El Independiente. Ana Maria Ferrer és la progressista que ha votat contra Torra. Aquesta senyora milita a l’associació progressista de Jutges per la Democràcia, segons que llegeixo en aquest perfil de Cinco Días, La magistrada infatigable. També era la candidata que el PSOE promovia dins el Tribunal Suprem, segons que explica El Confidencial. Per a acabar, dels jutges que van condemnar a tretze anys de presó Oriol Junqueras, i a llargues sentències la resta dels presoners polítics, no tots eren conservadors. N’hi ha, com ella, de progressistes, com expliquen El Diario i Confilegal. La progressista Ana Maria Ferrer ha votat per inhabilitar Torra i per empresonar mig govern català. El ‘Deep State’ espanyol, cosa de la dreta? I del progressisme, també. No fem riure. En paraules de Germà Bel, ex-membre del PSOE, i que els coneix com ningú, encara no s’ha entès que el PSOE sempre encén un ciri a Déu i un altre al diable. Per això, promoguts pel PSOE, van fer majoria per rebentar l’estatut i per això ahir una magistrada promoguda pel PSOE va fer majoria per fer fora el MHP. És fort. Encara no s'ha entès que PSOE sempre posa uçciri a Deu i al Diable. Per això promoguts per PSOE van fer majoria per rebentar l'Estatut, i per això ahir 1 magistrada promoguda x PSOE va fer majoria x fer fora a MHP. (Pd: Ara, podria ser pitjor. Haver-ho entes i gaudir-ho) — (((Germà Bel))) MarxAntifaCat 😉 (@gebelque) January 4, 2020 Tot això, Esquerra Republicana ho sap. No entenc per què no s’hi torna. Demà passat podrien votar no a Pedro Sánchez amb una raó ben simple: no puc investir el president espanyol, si els progressistes inhabiliteu el president català. No tan sols rebem atacs de la dreta. De primer, estimat PSOE, feu quadrar la JEC. I, si ho feu, al febrer, investiré Sánchez. Hi ha temps. Fem-ho al febrer. Però abans ‘desjudicialitzeu’ la política. Per a acabar, un afegitó final sobre l’acord ERC-PSOE, que trobo molt lúcid: Tant el PSOE com ERC saben perfectament que no es complirà ni una sola lletra de l'acord que acaben de signar. Les estratègies respectives, doncs, no es basen en els resultat de l'acord sinó en l'escenari que resulti de l'incompliment.Les següents passes, és clar, són secretes. — Francesc Ribera (@francescribera) January 4, 2020

Summary: Amb tots vosaltres, Ana María Ferrer


Havia de ser un dia de joia i de celebració. Però a mesura que passaven les hores, la jornada s’entristia. La notícia de nous empresonaments polítics i l’anunci de l’exili de Marta Rovira van arribar poc abans del començament del concert al Teatre Joventut de l’Hospitalet del projecte ‘Mans manetes. L’Alguer: paraules, cançons i veus de minyons‘, promogut per la Plataforma per la Llengua (més informació i vídeo, ací). L’esdeveniment va portar al Principat una delegació d’una seixantena d’algueresos, entre músics, minyons, pares i autoritats. Tots, malgrat que sabien la repressió que viu Catalunya, poc s’esperaven un divendres tan remogut i tan trist. Abans del recital, amb un públic marcat per aquesta ràbia continguda i durant el qual es va cridar amb força ‘llibertat, presos polítics’, vam poder parlar amb Mario Bruno, síndic de l’Alguer, que es declara compromès amb Catalunya i amb la llengua. —Fa quatre anys, quan vau ser elegit síndic de l’Alguer, vau expressar en aquesta entrevista de VilaWeb el compromís de promoure i recuperar la llengua catalana a l’Alguer. Al cap de quatre anys, quin balanç en feu? —El municipi ha treballat en aquesta direcció. Però l’ajuntament, sense les associacions que ja treballen per la llengua i sense la gent, no podria fer gran cosa. Necessitem el suport de la gent. I això ha succeït, com demostra l’èxit del projecte ‘Mans manetes’. Però ‘Mans manetes’ cal entendre’l dins un projecte més gran. Per exemple, des d’aquest cap de setmana torna a haver-hi el vol que comunica Catalunya amb l’Alguer i, a més, directe des de Barcelona. També estem a punt d’obrir l’oficina lingüística del municipi. I també és molt important veure la participació voluntària dels mestres i professors que s’han apuntat a cursos de formació de llengua catalana per a utilitzar-la com a llengua vehicular en algunes classes a l’escola. Cent mestres de l’Alguer s’hi han apuntat. I això vol dir, per exemple, ensenyar matemàtiques en català, com a Catalunya, cosa que a l’Alguer ja fa molts anys que no es fa. I això és un pas endavant molt important i un senyal molt positiu. —‘Mans manetes’ és un projecte de la Plataforma per la Llengua que, si el jutgem per l’impacte que ha tingut a les xarxes socials i per l’acollida a les escoles, ha estat tot un èxit… —Sí, perquè tots els nens i totes les escoles de l’Alguer tenen aquest disc de cançons tradicionals alguereses cantades, moltes, per minyons. I tots l’escolten, el canten i el volen! ‘Mans manetes’ ens diu que hi ha aquesta voluntat de tornar a parlar l’alguerès com a llengua viva. I això també demostra que el paper de les associacions culturals i per la llengua és molt important, en especial, en aquest cas, el de la Plataforma per la Llengua, però també de totes les altres. De fet, s’ha demostrat aquesta vegada que les associacions poden treballar juntes i que treballant juntes s’aconsegueixen coses. I aquest és per a mi un fet quasi històric, perquè tradicionalment no ha estat pas gens fàcil que les associacions treballessin juntes. Que ho hagin fet, m’enorgulleix. I el missatge clar és que cal continuar treballant junts. És, de fet, un senyal d’esperança i d’optimisme. I una altra cosa: el teatre també es torna a fer en alguerès; ja hi ha tres companyies actives actualment. I cada vegada que hi ha hagut funció, cada dia, el teatre s’ha omplert i s’han ocupat tots els seients. —Per a molts, les cançons i la música, a l’Alguer, són probablement l’espai en què la llengua ha retrocedit menys o gens… Les cançons poden salvar la llengua? —Les cançons poden contribuir a salvar la llengua. Són fonamentals i necessàries per a salvar la llengua en aquests moments, però no n’hi ha prou. La música i les cançons són un fet natural per a tots, gens artificial, i per això els minyons canten en alguerès, encara que no el parlin. El que hem de fer tots ara, i que de mica en mica hem perdut, és fer que els pares i les mares parlin en alguerès amb els fills, ajudant-se, si cal, per les cançons, però acabant parlant-lo de tot i amb naturalitat. Aquesta és l’assignatura pendent i si les cançons i ‘Mans manetes’ en concret poden ajudar a facilitar-ho, i pel que sembla ja succeeix, és fantàstic. Ara cal continuar, perquè la llengua no és morta, i per tant lògicament encara es pot recuperar. —Parlàveu de la nova ruta entre Barcelona i l’Alguer. El primer vol d’aquesta ruta és precisament aquest diumenge i s’ha omplert, quasi tot, per la delegació algueresa que ha vingut al Principat. Com es viu, a l’Alguer, la recuperació de la connexió aèria amb Catalunya? —Això és molt important per als algueresos i per a la llengua. Perquè quan hi havia el vol entre Girona i l’Alguer, de Ryanair, molts joves algueresos es van adonar que la seva llengua, que a Sardenya només parlem a l’Alguer, és parlada no només en una ciutat com Barcelona sinó per deu milions de persones. I això fa que se sentin orgullosos de la llengua. I pel que he pogut saber de fonts de l’aeroport de l’Alguer i de Vueling, l’operador de la nova ruta, ara s’ha començat amb dos vols a la setmana però la intenció és que se n’hi afegeixin, fins arribar a tres o quatre vols setmanals. És importantíssim per molts motius, però també per la llengua. A més, el primer vol inaugural l’hem omplert quasi l’expedició algueresa, sí, i a l’arribada, diumenge, hi ha prevista una rebuda especial a l’aeroport de l’Alguer per celebrar el vol. Dins l’aeroport hi haurà una exposició de fotografies, a les pantalles s’hi projectaran imatges del projecte ‘Mans manetes’ i haurà un discjòquei que punxarà les cançons del disc. Això no es fa amb cap altra destinació. Penseu que l’Alguer ha recuperat uns quants vols, prèviament perduts, aquesta primavera: Londres, Madrid i moltes ciutats italianes. Però el vol amb Barcelona és el més celebrat, amb molta diferència. Per cap altra ruta no he vist a l’Alguer tant d’entusiasme. La notícia fou acollida amb una alegria que mai no havia vist. —Sou aquí en un dia trist, marcat per la situació política catalana i per la repressió contra els polítics independentistes. De l’Alguer i de Sardenya, d’ençà del setembre passat, s’han multiplicat les mostres de suport al poble de Catalunya. Com us sentiu, avui que sou a Barcelona i en un dia en què la repressió ha adoptat, una vegada més, una nova volada? —Des del primer moment, des de l’Alguer, el que passa a Catalunya s’ha viscut amb gran preocupació i amb sentiments d’unitat vers el poble català. Manifestar les idees és un fet normal, civil, cívic i polític, en cap cas castigable des dels tribunals. El poble català, crec que de manera irreversible, ha dit que vol ser un poble lliure i pacífic i que vol mantenir l’autonomia i independència dins una Europa feta de pobles. La repressió no és un fet normal, és un fet antic que ens recorda èpoques que tots volem deixar enrere. A voltes em diuen: tu, com a síndic, no has de parlar de fets internacionals, això ho han de fer els estats. Però sobre això no puc callar. Hi ha valors que cal recordar ara més que mai. I el primer d’aquests valors hauria de ser el de poder-se explicar de manera lliure. l el poble català, de manera lliure, a través del vot, ha de poder dir com vol ser i com es vol organitzar. L’autodeterminació és un d’aquests valors irrenunciables. Veig les demandes d’independència de Catalunya com un fet extraordinari que no es pot comparar amb situacions ni d’Europa ni d’Itàlia. —Dieu que no podeu callar. Encara hi ha massa silenci, a Itàlia i a Europa, sobre això que passa a Catalunya? —Mireu, fa dos anys vaig anar a Berga i va coincidir que aquell dia havien arrestat la batllessa. I em van dir, una vegada més: d’això no n’hauries de parlar. Però com podia no parlar-ne? Havia succeït aquell dia i per a mi era un deure expressar la solidaritat amb ella, només per haver penjat a l’ajuntament una bandera amb una estrella. No és normal que una batllessa sigui arrestada per això, gens normal, i menys quan Catalunya ha demostrat que de manera pacífica es pot fer el camí cap a la independència. Aquest és l’únic camí, el pacífic i democràtic, i Catalunya ha demostrat com ningú que opta inequívocament per aquest camí. Europa també hauria de dir alguna cosa, no pot no dir res, perquè Catalunya és precisament qui ha respectat els valors bàsics de convivència i d’Europa. I sí, l’estat italià també hauria de parlar i no ho fa. —Veient els suports arribats de l’Alguer i de Sardenya, no us heu plantejat, com a síndic, de convidar algun dels polítics exiliats? —Hi hem pensat, no dic pas que no, i no dic que no ens agradi la idea, però l’últim que voldríem és posar en risc o en perill ningú. Per tant, cal estudiar molt bé la situació des d’un punt de vista jurídic. Com a síndic, jo ja he expressat el meu sentiment de suport al poble català i de rebuig al silenci d’Europa, però formo part d’una estructra política que és Sardenya, en primera instància, i que és també Itàlia, i són estructures que no puc controlar. Però pel que fa a la disponibilitat i la voluntat, tota. —Per acabar, tornant a l’èxit del projecte ‘Mans Manetes’, com us sentiu quan veieu els minyons cantaires i els qui canten les cançons alguereses de sempre a les escoles i als escenaris? —És un sentiment fort perquè és la nostra vida de sempre portada per una nova generació. És emocionant, i ho és també per un altre motiu més ample de l’estrictament personal, si em permeteu. —Endavant… —L’Alguer, la nostra Alguer, malda per no ser només una ciutat turística de mar i d’estiu, sinó que vol ser una ciutat de cultura. I s’han fet passos per a aconseguir-ho: el festival JazzAlguer, amb Paolo Fresu, tot el que preparem amb Antonio Marras per a una acció amb artistes internacionals de primer nivell, la candidatura a ciutat italiana de la cultura, etc. Però si l’Alguer vol ser una ciutat de cultura, la cultura no pot ser només aquesta, perquè la cultura ha de ser emotiva, ha de tenir identitat. I en això la llengua és imprescindible. Per tant, la llengua catalana i la relació amb Catalunya és bàsica. El món, el que valora, és aquesta particularitat, aquesta identitat tan íntima i única, a més de la bellesa del paisatge. I en això ‘Mans Manetes’ ens ha ajudat molt, perquè ha portat energia nova en aquest projecte global i cultural. I també ha ajudat a portar una vegada més l’Alguer a Catalunya. I en relació a això, llenço una proposta: ens agradaria molt que el festival de Barnasants, que ha col·laborat de manera impecable en el projecte ‘Mans Manetes’, es pogués fer, o pogués programar una edició o part d’una edició, directament a l’Alguer. Crec que ara estem preparats per a assumir-ho i posem sobre la taula la nostra total disponibilitat i energia. Ens agradaria molt i seria una fita molt important…

Summary: Mario Bruno (síndic de l’Alguer): ‘Sobre això que succeeix a Catalunya, no podem callar’


El ple de l’Ajuntament de Barcelona ha promogut aquest divendres crear un cordó sanitari contra la ultradreta per evitar acords amb formacions que fomentin l’odi i relativitzin el feixisme, amb el vot favorable de tots els partits menys el del PP, que ha votat en contra. La resta de partits amb representació al consistori, inclòs Ciutadans, han votat a favor d’una declaració institucional promoguda per ERC. La portaveu d’Esquerra, Gemma Sendra, ha lamentat que l’ideari de Vox no està exempt a Barcelona i per això ha demanat que la ciutat afermi el seu compromís amb la diversitat i les minories. El tinent de batlle de drets de la ciutadania, Jaume Asens, ha dubtat de l’eficàcia d’aïllar als partits d’extrema dreta i ha argumentat que la solució és guanyar i fer polítiques redistributives contra l’austeritat com a Cadis, una de les ciutats d’Andalusia on l’extrema dreta no ha crescut. El portaveu del grup municipal de Ciutadans, Koldo Blanco, ha expressat que votaran a favor de la proposició perquè, encara que creiem que no és necessari donar lliçons, ha dit, nosaltres no pactem amb els extrems, a diferència d’altres partits, que no poden presumir d’això. El president del grup municipal del PP, Alberto Fernández, ha exigit als partits que no mirin a Andalusia, mirin a Catalunya, on acorden amb la CUP, o a Waterloo, on Puigdemont té el suport de partits xenòfobs.

Summary: El PP de Barcelona es queda sol votant contra un cordó sanitari a la ultradreta


Aquesta tarda, dos membres de la Guàrdia Civil han visitat la redacció de VilaWeb per lliurar al seu director una notificació relacionada amb el referèndum que es farà el primer d’octubre al Principat. Vist que diversos mitjans se n’han fet ressò, VilaWeb aclareix als seus lectors que efectivament la visita ha tingut lloc i que VilaWeb continuarà defensant els principis bàsics que han mogut sempre la seva feina professional, el primer i més rellevant de tots, la llibertat d’expressió i el dret dels ciutadans d’estar informats. Agraïm l’interès de tothom i expressem el nostre suport a les empreses i els companys que han rebut visites semblants.

Summary: VilaWeb als seus lectors, sobre la visita de la Guàrdia Civil


Un immens quadre del pintor Manuel Boix amb la imatge del general Joan Baptista Basset presideix el despatx del conseller d’Hisenda, Vicent Soler. El general va ser l’heroi valencià de la guerra de Successió i actualment és una icona de l’activisme social al País Valencià. Basset, amb l’exèrcit dels maulets, va ser protagonista de les revoltes populars contra les autoritats borbòniques i els privilegis feudals que hi hagué l’any 1705 al Regne de València, on va ser comandant general de l’exèrcit aliat. Durant el setge de Barcelona, també va comandar l’artilleria que la defensava fins al darrer moment. Un quadre molt adequat per a l’home que encapçala la defensa d’un finançament just des del seu despatx del Palau de l’Almirall, un edifici de base gòtica que es remunta al segle XV. Molta pedra, però també esperit de combat per a una missió molt i molt complicada: aconseguir el finançament que reclama la societat valenciana. —Hem començat el 2018 sense el nou model de finançament que va prometre Mariano Rajoy ara fa un any en la conferència de presidents autonòmics. —Exactament. Primera evidència que el senyor president del govern espanyol no compleix els seus compromisos. —L’actual és del 2009 i havia de durar cinc anys. —No hi ha cap voluntat política d’abordar-lo. Sempre donen excuses de mal pagador: ara és Catalunya, fa quatre anys era una altra cosa… Mai no s’ha vist voluntat de canviar-ho i això és dolent per al conjunt de les comunitats autònomes, però particularment per les de l’eix mediterrani i per la nostra, que és la més mal finançada d’Espanya. —La més mal finançada? —Açò ve de molt lluny, de la transició. Però sobretot ve del primer sistema pactat el 2002, que ens va deixar molt per sota de la mitjana de recursos per capita. —Com es canvia aquesta situació? —El dictamen dels experts en finançament autonòmic que va eixir de la conferència de presidents és un salt qualitatiu importantíssim perquè deixa molt clar que hi ha una manca de recursos global per a totes les comunitats autònomes. Ja no estem en una lògica de suma zero com passava abans, quan algunes comunitats temien perdre el seu status quo si les de l’eix mediterrani milloraven. Ara s’ha constatat que les comunitats necessiten 16.000 milions i es pot arribar a un acord en què ningú hi perda però alguns hi guanyen…. —Algú hi ha de perdre, forçosament —Hi ha d’haver una reestructuració vertical entre administracions. Som un estat compost amb tres administracions, però en quaranta anys de democràcia no s’ha fet una reflexió sobre quins recursos necessiten les comunitats autònomes per atendre les competències que gestionen. Açò ha estat sempre un tabú, els diners de què disposa l’administració central no s’han qüestionat mai i això fa coixejar el sistema. Gastem el 42% del PIB i només n’ingressem el 38%. Hi ha quatre punts de dèficit estructural. S’ha de retocar la distribució vertical, el problema horitzontal s’alleugeraria moltíssim. —Mentre això no arriba, Montoro ha retallat del pressupost valencià ja acordat de 353 milions d’euros. —És gravíssim. L’infrafinançament causa molts problemes, entre els quals el de tresoreria. El senyor Montoro diu que aquestes retallades són per la pròrroga del pressupost de l’estat, però no hi té res a veure, perquè aquest acord és del mes de juliol. És una situació extrema, perquè erosionar el finançament de les comunitats autònomes és erosionar el finançament de l’estat del benestar. I, a més, tenim un problema de jutge i part, perquè Montoro decideix sobre administracions en què ell no es responsabilitza de la gestió. Ell decideix el sostre de dèficit de les administracions, interpretant Brussel·les, però sempre agrana cap a casa. Això vol dir que l’estat té una capacitat de finançament molt superior i en canvi no té la responsabilitat sobre les obligacions que afecten la vida quotidiana de la gent: sanitat, educació, dependència, habitatge social… —Això té un nom. —És deslleialtat institucional. Fotografia: Conselleria d’Hisenda. —Només? Montoro us vigila les factures una per una. És una intervenció en tota regla. —És part de la deslleialtat institucional. A mi no em preocupa que em vigile les factures. No tinc res que amagar. El problema és que jo no sé res del que ell fa. Els diners no són del govern, no són del ministre, són del contribuent, del ciutadà, que paga per tenir uns serveis. Però no pot ser que quan aquests diners van majoritàriament a Madrid a través de l’Agència Tributària no sapiguem què se’n fa. Allà es dilaten els pagaments, s’endarrereixen, se’n calcula la distribució amb una metodologia fosca i al final hem de recórrer al FLA per pagar proveïdors. El FLA és una estafa absoluta. —La resposta del Consell ha estat reclamar a Montoro que pague 1.500 milions d’euros de la liquidació de l’exercici del 2016. —És el mínim que es pot demanar. És un afer menor. El problema és que no tenim un sistema en què el contribuent reba els serveis com toca d’acord amb el que paga. —Cal un pacte fiscal? —Cal lleialtat institucional. —Amb Montoro s’ha vist que la lleialtat no funciona. —Montoro utilitza la llei per castigar comunitats discrepants. En el Consell de Política Fiscal i Financera, que és el lloc on s’ha de pactar, ell arriba amb el 50% dels vots i guanya qualsevol cosa. Això fa inoperant el CPFF com un lloc de debat i negociacions. —Guanya sempre per golejada. Com es canvia això? —Amb cultura federal. Entesa com a claredat i respecte mutus entre administracions. Els diners no es poden moure per canals foscos. —Canviant el ministre es resoldria res? —No, perquè és una filosofia, una actitud del govern d’Espanya. Rajoy encara no ha entès que totes les administracions són majors d’edat. —La cultura federal que reclameu tampoc no entusiasma el PSOE, més enllà de les bones paraules. —Som en el camí, per les reunions a què he assistit. La paraula ‘federal’ és equívoca. Hi ha molta poesia i poca prosa. La prosa vol dir quina classe de relacions establim. Cal un canvi de concepció de l’estat. No és un estat que es desagarre perquè algunes competències passen a les comunitats autònomes o als ajuntaments. Ha de ser un altra mena d’estat. La constitució del 78 s’ha de repensar, de refer, però fins i tot les insuficiències del 78 encara s’han de desplegar de manera lleial. —La poesia federal s’acaba quan arriba Susana Díaz? —Això no és cert. Andalusia és al corredor mediterrani i té molt d’interès a canviar les coses. Hi ha una inèrcia intel·lectual de totes les parts. Ara s’ha demostrat que totes les comunitats hi perdem, i si fem pinya per aconseguir un nou model d’acord amb els serveis que prestem hi trobaríem punts de solució. Ningú no està bé. —Catalunya ja no participa en el debat sobre el finançament autonòmic. La troben a faltar? —Sí, naturalment. La hi trobem molt a faltar. Catalunya ha liderat sempre la idea de l’Espanya plural, l’Espanya que té una geopolítica diferent del Paseo de la Castellana. La necessitem. Era un aliat important. També ens trobem a prop amb les Balears, però el fet que Catalunya no entre en el joc ens debilita des de molts punts de vista. Ens falta el seu lideratge. —Quin seria el finançament just que reclama el govern valencià? —Tenim dos blocs competencials. El de l’estat del benestar, on el finançament s’ha d’adequar a les necessitats de la població. I l’altre bloc, d’acord amb l’esforç fiscal. Som l’únic cas d’Europa on, malgrat tenir una renda per capita inferior a la mitjana, som contribuents nets. La nostra balança fiscal és negativa, amb una renda per capita 11 punts inferior a la mitjana. I això s’ha de canviar. —El Consell preveu de crear una Agència Tributària Valenciana? —Nosaltres tenim l’Institut Valencià Tributari (IVAT) on volem conformar una agència que ha de tenir capacitat per a fer dues coses. En primer lloc, aconseguir que el conjunt d’administracions valencianes i la Generalitat configuren un gran espai de gestió tributària. I, en segon lloc, que aquesta fortalesa tinga una rèplica en l’Agència Tributària espanyola. Volem una Agència Tributària de caràcter federal, volem estar dins, i volem saber què passa amb els nostres diners. L’ATV no és en el nostre horitzó. Fotografia: Conselleria d’Hisenda. —A més del finançament, el vostre govern també ha reclamat el corredor mediterrani. Avui Rajoy inaugura el tram del TGV entre València i Castelló. —Rajoy té molt poca vergonya. Com que no té voluntat de resoldre el problema del corredor mediterrani, va fent pedaços. Tot el món sap que això no és un TGV, no té les velocitats que toca, va més lent, etc. És una manera de tapar-ho. En aquests anys del govern del Botànic hem aconseguit una certa unitat política, institucional, i amb la societat civil per una reivindicació que creiem peremptòria. Aquesta unitat és un valor històric. No n’havíem tinguda mai. Durant tota la transició, la dreta sempre ha treballat per trencar la societat valenciana pel mig, entre els bons valencians i els mals valencians. Aquest govern progressista ha aconseguit fer difícil aquesta maniobra de trencament en temes com el finançament i les infrastructures. El maltractament està en la distribució de les inversions estatals i n’és l’emblema el corredor mediterrani, una infrastructura que el Banc Mundial l’any 1963 ja deia que era la primera que s’havia de fer. I som a l’any 2018, s’ha fet de tot, menys el corredor mediterrani. —Aquesta consciència de maltractament que avui té la societat valenciana recorda la que tenia la societat catalana fa una dècada. El País Valencià pot seguir el mateix camí que Catalunya? —La societat valenciana és conscient que la invisibilitat política dels valencians des del segle XIX ha creat un menysteniment dels interessos valencians, no únicament de la llengua i la cultura, sinó sobretot dels interessos. La història política valenciana és molt distant de la catalana i estem en una altra lògica, però sí que és veritat i és molt important que hi ha una consciència que aquesta invisibilitat s’ha de remeiar d’alguna manera. —Però a Madrid no ho veuen o no ho volen veure. —És que dos-cents anys d’invisibilitat no se solucionen en un quart. —Catalunya ja s’ha cansat d’esperar. —Catalunya sempre hi serà, passe el que passe. Seria un error per als interessos valencians si no prenguérem nota de tot això que passa. És el principal soci comercial, hi tenim afinitats lingüístiques i culturals, una història comuna, etc… També és veritat que sempre hem reclamat poder parlar de tu a tu amb Catalunya i no sempre ho hem aconseguit. Hi ha coses que s’han fet malament i això també ha creat un cert anticatalanisme que ara ja no té sentit. Però sí que és veritat que hi ha hagut poca sensibilitat a Catalunya per estar amb els valencians, amb els seus interessos, des de la política portuària, les infrastructures. —Si Catalunya s’independitza, milloraran les relacions amb el País Valencià o empitjoraran? —Depèn de com acabe aquesta independència. En principi cap dificultat de comerç i de relacions no és bona, però en un món en el qual les fronteres van desapareixent, no sé quina mena de frontera hi podria haver. En tot cas, la situació actual és molt millor perquè permet una relació profunda.

Summary: Vicent Soler: ‘Rajoy té molt poca vergonya amb el corredor mediterrani’


Teresa Colom (La Seu d’Urgell, 1973) arriba tard. Ha acordat de trobar-se amb els mitjans de comunicació per explicar-los el seu darrer llibre, Consciència (Empúries), que alhora és la seva primera novel·la, i no comptava amb la pluja. ‘Barcelona’, ‘pluja’ i ‘trànsit’ són tres paraules que conjuguen malament però que creen una ambientació perfecta per a explicar el llibre. Les novel·les de ciència-ficció i les distòpiques sempre passen en climes extrems. Els films també. I abunden més aquelles en què plou que no pas en les quals el sol abrusa. Sigui com sigui, a la de Teresa Colom cau una pluja estranya i oliosa, que és el preu a pagar per viure climàticament protegits. La gent va amb microgavardines que s’eixuguen en uns aparells especials que hi ha a cada casa. La roba convencional ja no existeix, i si n’hi ha és altament protegida per uns films protectors que serven els objectes que podríem anomenar vintage. La samarreta de David Bowie que du l’escriptora andorrana també entraria en allò que ara –sense viure en el futur– també anomenaríem vintage. És en aquest món futur en què la Laura Verns decideix de contractar una vida remota futura que permet de deslligar la ment del seu cos i connectar-la a un ordinador durant un període determinat de temps fixat pel preu que hom pot pagar per aquest servei. El 2090 la Laura ja fa vint anys que és un cervell connectat a un computador (el seu cos va ser víctima d’un càncer a 43 anys) i alguna cosa ve a remoure-li l’existència. Així arrenca Consciència, una novel·la de ciència-ficció inquietant, un debut novel·lístic engrescador i la confirmació de la trajectòria de Colom, iniciada en la poesia el 2001 i amb cinc poemaris fins al 2012, continuada el 2015 amb els relats de La senyoreta Keaton i altres bèsties, i que ara torna a canviar de gènere. Colom comparteix amb la nova fornada d’autors andorrans –David Gàlvez i Iñaki Rubio, per exemple– aquesta passió per les formes literàries breus i inquietants, en què la fantasia, el terror, i d’alguna manera les possibilitats literàries diferents, són més presents o més concentrades que no pas en els altres territoris, ‘potser, com que estem encaixonats a la nostra vall, perquè necessitem mirar més les estrelles’, apunta. Una vegada Colom ha aconseguit d’arribar a la llibreria Jaimes, a l’entrada de la qual hi ha un mosaic de colors format per tota mena de paraigües de mides i patrocinis diferents i on dos dels treballadors han decidit que avui era el dia ideal per a penjar els ornaments nadalencs, l’editor Jordi Rourera respira tranquil. Assegura que ‘un dels objectius d’Empúries sempre ha estat cercar nous autors i nous talents i la Teresa Colom és una autora de la casa amb una veu pròpia i molt original que tracta temes molt poc habituals en la nostra literatura. Us asseguro que és molt difícil d’escriure amb una protagonista que només és una ment, un personatge sense cos, i presentar algunes temàtiques que fins ara només havíem vist en l’assaig però no en la ficció. Nosaltres busquem bones històries, siguin del gènere que siguin, i aquesta n’és una de molt bona.’ Com és possible que a la novel·la de Colom la connexió cerebral ja pugui realitzar-se del cap a un superordinador? Doncs perquè les investigacions han arribat a trobar el ‘conectoma’, la manera en què cada una de les nostres neurones s’interrelaciona amb les altres per crear el fascinant misteri del cervell humà. ‘Les investigacions en aquest sentit cada vegada són més avançades i sobretot són els molt rics qui inverteixen molts diners per aconseguir la immortalitat i ho fan contra el temps, perquè precisament és el temps allò que s’acaba’, explica l’escriptora Cal destacar que el problema de què passa amb el cos humà és un dels temes claus de tota l’obra de Colom. En aquest cas no és tothom qui opta per una vida de continuïtat dins el sistema informàtic, la qual cosa fa pensar que si aquesta opció arribés en el futur podria aparèixer un debat molt interessant entre els que sí que volen continuar vius i els qui volen morir definitivament. ‘En un principi aquest servei sempre és disponible per a qui té més diners. En l’economia es coneix com a principi de descremació. Si tu poses a bullir la llet, damunt de tot queda la nata. Al principi aquesta gent, la més rica, la nata, dóna bastants diners perquè són els primers que ho volen tot: el nou telèfon mòbil, el nou cotxe elèctric, qualsevol cosa que vulguis imaginar. Llavors fan de conillets d’índies. I després el producte baixa de preu per arribar a la resta de la llet.’ En el moment en què comencem a llegir la novel·la, el 2090, la vida de continuïtat és a l’abast de molts, després d’ajustaments variables i fins i tot experiments fallits al començament. El preu a pagar per ajustar-se a l’ordinador són algunes renúncies. Però fins a quin punt estem disposats a renunciar en virtut de les comoditats? Si avui dia hem perdut la privacitat, som permanentment localitzats i les nostres dades circulen pertot arreu en canvi de la comoditat de tenir telèfons intel·ligents a baix cost que ens permeten de fer molt, a què no estaríem disposats a renunciar en canvi d’una vida de continuïtat? Aquest és un dels grans debats que presenta també Consciència. Colom encara rebla més el clau: ‘Jo he hagut d’optar per la ciència-ficció com a gènere perquè actualment la tecnologia per a fer aquest traspàs de cervell no existeix, però no tant per la intenció de fer una novel·la de gènere.’ En aquest sentit, un dels fets que diferencia la novel·la de Colom de molts dels texts de ciència-ficció a l’ús és que el seu cataclisme, el 2037, l’any en què van desaparèixer les estacions, es resol amb poc més de cinc pàgines, quan moltes novel·les en necessiten moltes més per a explicar precisament què ha passat per dictaminar un origen nou del món. En aquest sentit, arrela perfectament amb el Mecanoscrit del segon origen (novel·la escrita per Manuel de Pedrolo l’any que va néixer l’escriptora), en què el cataclisme també es resol en molt poques pàgines. ‘La meva descripció del desastre és molt pròxima a la poesia, el cataclisme té moltes lectures filosòfiques i de reflexió i no de recreació, i evidentment té a veure amb el paper de la natura, però també el llenguatge, amb la necessitat que cada frase sigui imprescindible i que no n’hi hagi cap de sobrera.’ Sigui com sigui, el llibre presenta tot un seguit d’interrogants i de dubtes ètics de primer ordre. I és curiós que els presenti una escriptora que ve d’un país on el gran debat contemporani és sobre l’avortament. No vull ni pensar què passarà quan a la vall hagin de debatre sobre les connexions cerebrals amb un ordinador. En tot cas, que ho demanin a David Bowie, que el 1972 ja ens va deixar la imprescindible i visionària ‘Starman‘. I és que els clàssics mai no són vintage.

Summary: Quan la immortalitat consisteix a connectar el cervell a un ordinador


Segons que recull Joan Amades al Costumari Català, els fets de la versió catalana de la llegenda de Sant Jordi són situats a la vila de Montblanc (Conca de Barberà). Si a això hi afegim l’entorn, un conjunt arquitectònic medieval sorprenentment ben conservat, la combinació és perfecta per a fer-hi la Setmana Medieval de Montblanc pels volts de la diada de Sant Jordi. La festa és formada per un seguit d’actes que expliquen la famosa llegenda protagonitzada pel cavaller, la princesa, la rosa i el drac alhora que ofereix un bon reguitzell d’activitats d’ambientació medieval. Té una setmana llarga de durada i enguany arrencarà el 23 d’abril i s’allargarà fins al 5 de maig. La programació abasta dos caps de setmana i és dividida en dues parts: el primer se centra a escenificar alguns aspectes determinats de la llegenda de Sant Jordi i el segon és més com una fira medieval a l’ús amb diverses recreacions: banquets, justes, balls, trobadors… L’oferta és completada amb un mercat medieval permanent pels carrers del centre de la vila, mostres d’oficis antics, la recreació d’un campament militar extramurs i un espai dedicat a la mainada. També hi haurà un mercat de vins i caves en què vendran productes de la denominació d’origen Conca de Barberà. Els actes arrencaran dimarts, el dia de Sant Jordi, amb la cerimònia del lliurament de la rosa. És el primer acte de la festa i el protagonitzen Sant Jordi i la princesa, que cada any són interpretats per montblanquins diferents. Enguany els elegits són Ramon Solanes i Míriam Ortín. És un acte que es fa al vespre i que és protagonitzat pel ball: tots els membres de la cort dansen al voltant de la parella per celebrar la seva gesta d’amor. La llegenda de Sant Jordi, explicada de tots els angles Amb l’arribada del cap de setmana vindrà el punt culminant de la Setmana Medieval: la representació de la llegenda de Sant Jordi. Els prolegòmens comencen a la vigília amb la Dracum nocte, un espectacle de foc, llum i so que desencadena les forces malignes. Protagonitzat pel Drac dels Quatre Elements, una figura articulada de grans dimensions, escenifica l’aparició del drac que sumeix tota la vila en les tenebres. Es farà el divendres 26 d’abril a la nit a la plaça de Sant Francesc. Especial llibres: més de 300 novetats per Sant Jordi I l’endemà, el dissabte 27 d’abril, serà el torn de la llegenda en si. És una macrorepresentació nocturna, amb un espectacle a la muralla de la vila que combina teatre, foc, música en directe i tot d’efectes especials i lumínics. Hi participen més de dos-cents actors, tots amateurs, i en faran dues sessions: a les 21.00 i a les 23.00. La història, ben coneguda per tothom, és protagonitzada per Sant Jordi, la princesa i el drac, i el moment culminant arriba amb la mort de la bèstia. Una festa que cada any incorpora novetats Un dels trets característics de la Setmana Medieval de Montblanc és que cada any incorpora novetats. I enguany n’hi ha dues de destacades: d’una banda estrenaran la ‘Cantata de la Llegenda de la Princesa i Sant Jordi’, una peça que serà interpretada per cinc-cents alumnes de cicle mitjà de totes les escoles de la Conca de Barberà. És obra del montblanquí Jordi Cartanyà, serà estrenada el 3 maig i la idea és que sigui representada bianualment. L’altra novetat és la renovació dels Jocs Medievals Nocturns, que canvien d’emplaçament, augmenten l’aforament i seran representats una sola vegada. Serà el 4 de maig i seran traslladats a l’espai del Pont Vell, on els jocs seran més espectaculars atès que l’entorn d’aquest pont romànic és en procés de remodelació. Una setmana plena d’actes més enllà de la llegenda de Sant Jordi Les activitats de la Setmana Medieval de Montblanc continuaran el cap de setmana del 3 al 5 de maig amb un caràcter més de fira medieval a l’ús. Per això representaran les rondes trobadoresques, una cercavila que cerca els caps de les cases nobiliàries per dirigir-se al gran sopar medieval. Es tracta d’un gran banquet a l’antiga església de Sant Francesc i en què tothom que hi participa va vestit adientment. Dissabte al vespre es farà la justa d’honor, un gran torneig medieval nocturn que enguany estrenarà emplaçament. Finalment, el diumenge 5 de maig es farà una recreació històrica de les Corts Catalanes de Montblanc de l’any 1414 en el mateix indret on es van reunir, a l’església de Santa Maria.

Summary: Sant Jordi a Montblanc: una setmana medieval plena de llegendes, cavallers, dracs i princeses


El líder d’ERC a l’ajuntament de Barcelona, Ernest Maragall, ha defensat avui gestionar la seguretat de la ciutat ‘sense generar alarma ni estimular actituds xenòfobes’, i ha fet una apel·lació a la responsabilitat del consistori municipal. ‘Barcelona ha fet un gir Manuel Valls: llei i ordre. La policia és necessària, però són necessàries polítiques coherents i no política d’espectacle’ ha dit el republicà en una entrevista a SER Catalunya recollida per Europa Press. En aquest sentit, ha assegurat que la política de l’espectacle genera que ‘apareguin portaveus d’extrema dreta per organitzar veïns en una determinada direcció.’ Pel regidor, és necessària una revisió de la seguretat perquè, en la seva opinió, mentre que Barcelona ha canviat i evolucionat, no ho ha fet el model de seguretat, i ha assegurat que la delinqüència a Barcelona ‘té a veure amb la desigualtat.’ Manters A més, ha asseverat que les persones manteres res tenen a veure amb un problema de seguretat, i ha retret a la batllessa, Ada Colau, que s’esforci en ‘acció directa’ per eradicar manters i no a combatre la delinqüència. Maragall ha assegurat que el conseller Miquel Buch es va equivocar vinculant manters amb inseguretat: ‘No només va ser una vinculació errònia, sinó que forma part d’aquests missatges que genera incomprensió i xenofòbia’, ha agregat. ‘La qüestió dels manters s’ha d’abordar de moltes maneres, l’última des d’una perspectiva de seguretat’, i ha opinat que Barcelona no s’està prenent de manera seriosa les capacitats públiques de la gestió de l’espai. Open Arms També ha retret a Colau no haver exercit suficient lideratge reclamant l’acolliment de l’Open Arms, i ha lamentat que no fos més ‘proactiva.’ A més, ha assegurat que la batllessa manté un perfil baix en el seu càrrec ‘i les mesures reals i to de govern el dona el component socialista’, en relació al govern de BComú amb el PSC. Preguntat per la investidura de Pedro Sánchez, ha dit que ho veu com un ‘espectacle desafortunat’ i que demostra una pèssima referència de qualitat democràtica. ‘Democràticament és molt poc acceptable. Tinc la impressió de que amb la gestió de la ‘no’ investidura, el Govern de Pedro Sánchez està incomplint el mandat constitucional’, ha conclòs. Sobre la Diada, Maragall ha dit que serà massiva, amb una participació immensa i que ‘acabarà desbordant totes les previsions negatives’, en relació als retrets entre JxCat i ERC.

Summary: Maragall demana de gestionar la seguretat ‘sense crear alarma ni estimular actituds xenòfobes’