Esquerra Republicana ha guanyat les eleccions municipals de Barcelona. Ernest Maragall ha superat Ada Colau per cinc mil vots, amb el 95% escrutat, i podria ser el nou batlle de la capital catalana. ERC i Barcelona en Comú han empatat a 10 regidors i el PSC ha millorat el resultat del 2015, amb vuit representants a l’ajuntament. Ho hem aconseguit! Per primera vegada des de la 2a República, @ERCbcn guanya unes eleccions a l'Ajuntament de Barcelona! ✊#MaragallAlcalde! pic.twitter.com/IP9aZKV2YA — ERC Barcelona (@ERCbcn) May 26, 2019 El candidat de Cs, Manuel Valls, només ha obtingut un regidor més que Carina Mejías el 2015. Ha obtingut 6 regidors i ha quedat lluny de la victòria a què aspirava. JxCat obté el pitjor resultat: 5 regidors. I el PP resisteix amb 2 representants. La CUP no entra a l’ajuntament i Barcelona és Capital, de Jordi Graupera, tampoc. Maragall, visiblement emocionat, ha estès la mà a la candidata de BComú Ada Colau i el de JxCat Quim Forn i ha subratllat que l’Ajuntament de Barcelona estarà compromès amb la ‘dignitat, justícia i la llibertat’ i que això ‘no formarà cap de cap negociació’. Després d’haver guanyat a Barcelona, Maragall ha dit que governarà la capital catalana perquè sigui la ‘punta de llança’ de la conquesta ‘pacífica i democràtica’ del dret a l’autodeterminació de Catalunya. ‘Serà forta, intel·ligent, lliure, dona i capital del país’, ha explicat. Al mateix moment, ha obert la porta a les formacions unionistes i constitucionalistes per treballar pel bé de la ciutadania. El candidat ha avançat que el primer que farà demà és visitar el seu germà, l’ex-batlle de Barcelona Pasqual Maragall. Colau s’ofereix a pactar Quan encara no s’havia escrutat el 100% del vot, Ada Colau ha sortit a reconèixer la victòria i ha felicitat Maragall i ERC pel resultat. A continuació, li ha ofert la mà per pactar: ‘El senyor Maragall decidirà amb qui començar a parlar, però crec que la ciutadania de Barcelona demana un govern ampli d’esquerres.’ Colau s’ha felicitat per la tasca feta i ha valorat que mantenir la batllia era una tasca complicada: ‘Hem obert un horitzó possible, hem demostrat que podem somiar una política que no se centri en els interessos de partit’. Artadi demana un govern 100% independentista Elsa Artadi ha celebrat que la ciutat pugui tenir un batlle independentista. En una compareixença a l’hotel Catalonia Plaça, l’ex-consellera ha demanat al guanyador dels comicis, Ernest Maragall, que formi un govern ‘100% independentista’, oferint-se així a entrar al consistori. Artadi també ha valorat el resultat de les europees, on JxCat ha estat la força més votada, i ha destacat que els ‘exiliats’ Carles Puigdemont i Toni Comín –de la seva formació-, i el ‘pres polític’ Oriol Junqueras (ERC) hagin estat escollits eurodiputats. En aquest sentit, ha avisat que Espanya “ja no podrà amagar més la vergonya de la repressió’. La candidata de la CUP-Capgirem Barcelona, Anna Saliente, ha lamentat els resultats de la formació a la capital catalana, on no han obtingut representació, i han ‘perdut el contrapès de l’avenç de les polítiques neoliberals’. ‘És un dia trist, perquè entenem que hem perdut el projecte rupturista a l’Ajuntament’, ha dit Saliente acompanyada de les cares visibles de la CUP. La cap de llista ha assegurat que la formació farà una reflexió col·lectiva a nivell de Barcelona i conjunta amb la CUP Nacional. Tal i com feien abans de 2015, Saliente ha promès que faran oposició des del carrer. ‘Necessitem gent disposada a arribar fins al final’, ha dit Saliente. Qui sí que ha entrat és Josep Bou del PP, però només per 49 vots. A l’espera del vot de l’estranger, l’empresari podria perdre aquesta representació i quedar fora del consistori. Els seus escons se’ls quedaria el PSC i ERC, que desempataria amb Colau. Valls admet el seu fracàs però no abandona L’ex-primer ministre francès i candidat a la batllia de Barcelona, Manuel Valls, ha reconegut el seu ‘fracàs’ a les eleccions d’aquest diumenge però ha garantit que continuarà a la política municipal. ‘El meu compromís amb Barcelona segueix. Això ha sigut una primera etapa política, però jo continuo’, ha afirmat en comparèixer després de saber-se que ha obtingut sis regidors. Valls ha admès que aquest resultat ‘ha estat molt lluny’ de les seves expectatives i n’ha assumit la responsabilitat. També ha aprofitat per advertir Cs, que li donava suport, en contra d’un pacte amb l’extrema dreta per governar Madrid: ‘Tota aliança amb Vox seria per mi un motiu per trencar amb el partit’.

Summary: Ernest Maragall supera Colau i ERC guanya a Barcelona


El president de l’Institut d’Estudis Catalans (IEC), Joandomènec Ros, ha avançat durant una entrevista amb l’ACN que treballen per obrir delegacions a Andorra i a l’Alguer, uns territoris on actualment no hi tenen presència. La predisposició dels respectius governs va de ‘tèbia’ quant a la delegació andorrana, fins a ‘molt positiva’ pel què fa a la de l’Alguer, i reconeix que també els falta una ‘empenta’ econòmica. Les noves delegacions s’afegirien a les de Lleida, Perpinyà, Palma i les tres del País Valencià. El president de l’IEC ha afirmat que en una eventual Catalunya independent, el català hauria de ser la llengua ‘majoritària’ i caldria mantenir ajuts i esforços per garantir-ne el futur. La disminució de les aportacions a l’IEC és la que va privar la institució de tirar endavant el projecte d’expandir les delegacions de l’IEC pels territoris de parla catalana i espera que es pugui reactivar si els fons es recuperessin fins als que hi havia el 2008 o 2009. A la falta de recursos econòmics, s’hi afegeix la predisposició que mostren els governs dels respectius països que, en el cas d’Andorra, és ‘tèbia’. ‘El país és molt dependent de l’estat espanyol i qualsevol cosa que faci tuf de catalanitat hi tenen una certa prevenció’, ha afirmat el president. En aquesta línia, creu que els ‘aspectes polítics’ són ‘més importants que els acadèmics’, malgrat que especifica que la bona voluntat ‘hi és’ malgrat que sigui ‘més difícil’ arribar a acords. Pel cas de la delegació de l’Alguer, depenen dels ‘acords finals’ amb l’ajuntament i la universitat. Segons recorda el seu president, les delegacions organitzen exposicions, jornades, cicles i impulsen publicacions. Actualment, l’Institut d’Estudis Catalans té una delegació a Lleida a part de la seu a Barcelona, que vetlla pel català a la Franja i a Andorra. Quant al País Valencià, Castelló i Alacant tenen seus de l’Institut i, quant a València, el delegat treballa al centre Octubre. Per la Catalunya del Nord, l’IEC té una seu a la casa dels Països Catalans a Perpinyà, mentre que a Palma també hi ha un delegat, a l’espera que es pugui inaugurar la delegació, construïda de fa 4 anys però que a causa de la crisi encara no ha pogut entrar en funcionament. El català, la llengua majoritària En una eventual Catalunya independent, per Ros, el català hauria de continuar ‘sent protegit’, convertint-se en la llengua majoritària, és a dir, la que rebi els ajuts i els esforços de tothom perquè ‘es mantingui i creixi com li pertoca’. Un tractament d’igualtat per part de les institucions de dues llengües, per exemple, el castellà i el català, és ‘negativa’. ‘La llengua minoritària, tot i que sigui poc minoritària, acaba cedint davant la majoritària. La pressió de l’entorn, no només de la societat sinó del mitjans, és enorme’, ha assegurat. Repetir al capdavant de l’IEC Malgrat que encara li queden dos anys de mandat, Joandomènec Ros ha afirmat que mentre el ple de l’IEC li doni confiança no tindrà ‘cap problema’ per continuar com a president de l’Institut d’Estudis Catalans. El catedràtic d’Ecologia de la Universitat de Barcelona i anterior vicepresident en funcions de l’Institut va guanyar el juny del 2013 les eleccions a la Presidència de l’Institut d’Estudis Catalans, prenent el relleu a Salvador Giner.

Summary: L’Institut d’Estudis Catalans treballa per obrir delegacions a Andorra i l’Alguer


El Tribunal de Comptes espanyol ha citat a declarar demà tots els consellers del govern Puigdemont i alts càrrecs de l’executiu. Un total de vint-i-nou persones que s’enfronten a la petició de la fiscalia de pagar la suposada despesa del referèndum. La magistrada Margarita Mariscal de Gante va descartar que els pogués ser imputada la despesa de l‘operació Copèrnic, que es va calcular que fou de 87 milions, tal com demanaven Societat Civil Catalana i Abogados Catalanes por la Constitución. Aquestes dues entitats espanyolistes pretenien, doncs, que els demandats sufraguessin el cost de la repressió. En aquesta primera vista no cal que hi assisteixin els vint-i-nou demandats. Són el president Carles Puigdemont; el vice-president Oriol Junqueras; els consellers Joaquim Forn, Raül Romeva, Jordi Turull, Josep Rull, Dolors Bassa, Carles Mundó, Meritxell Borràs, Clara Ponsatí, Lluís Puig, Toni Comín i Meritxell Serret; els ex-consellers Santi Vila i Neus Munté; i els càrrecs i ex-càrrecs del govern Amadeu Altafaj, Natàlia Garriga, Ignasi Genovès, Jaume Mestre, Antoni Molons, Joaquim Nin, Eva Maria Pardo, Teresa Prohias, Albert Royo, Jordi Serra, Francesc Sutrias, Josep Vidal, Rosa Vidal i Aleix Villatoro. A la vista, hi assistiran els representants dels serveis jurídics de la Generalitat i els advocats. La fiscalia anunciarà quina quantitat els demana per l’1-O i probablement la magistrada Mariscal de Gante donarà quinze dies perquè els demandats aportin una fiança. Així mateix, es determinarà la relació individualitzada i el responsable de cada despesa. Una volta passi el termini, si no s’ha aportat la fiança imposada, s’embargaran béns dels demandats. Segona part de la venjança per l’1-O La causa oberta al Tribunal de Comptes arriba pràcticament un any després d’haver començat el judici contra el procés al Tribunal Suprem espanyol. Junqueras, Rull, Romeva, Turull, Forn i Bassa ja compleixen penes de presó per una presumpta malversació, mentre que als exiliats els acusen també del mateix delicte, a més de sedició. Així mateix, la majoria de càrrecs del govern investigats ja són processats al jutjat 13 de Barcelona i pendents de judici. Ara aquest polèmic tribunal pretén fer-los pagar unes suposades despeses de l’1-O que la Generalitat sempre ha al·legat que no existeixen, perquè no van destinar-se diners públics a l’organització del referèndum. El Tribunal de Comptes ja va condemnar l’ex-president Artur Mas, els ex-consellers Joana Ortega, Irene Rigau i Francesc Homs a pagar 4,94 milions d’euros per l’organització del 9-N. Tots quatre ja havien estat condemnats i inhabilitats per desobediència, però el Tribunal de Comptes va fer-los pagar les despeses del 9-N, la major part de la qual era la compra dels ordinadors utilitzats durant la consulta que després es van reutilitzar a les escoles públiques. Què investiga el Tribunal de Comptes? La investigació del Tribunal de Comptes se centra en presumptes despeses vinculades al Centre de Telecomunicacions i Tecnologies de la Informació (CTTI) per a la creació de pàgines web, aplicacions, plataformes i programes informàtics, a més de l’ús de 2.259 locals habilitats com a punts de votació; o bé publicitat institucional, com la campanya anomenada ‘Civisme’. També s’analitzarà si es van destinar fons públics al subministrament de butlletes de vot, cens electoral, cartells i cartes certificades, confiscats a les naus de l’empresa Unipost, juntament amb l’acció exterior desenvolupada per la Generalitat en favor del procés independentista. La Generalitat va al·legar que el Ministeri d’Hisenda espanyol pagava i paga els proveïdors i que per tant era ‘materialment impossible de destinar fons a preparar el referèndum’. Els serveis jurídics del govern van afegir que l’ex-ministre d’Hisenda espanyol Cristóbal Montoro va afirmar que l’execució del referèndum del Primer d’Octubre i els actes preparatoris no havien estat finançats amb fons públics. El govern també va negar haver fet cap encàrrec a Unipost i al CTTI i que l’ús de locals públics l’1-O els causés cap dany. El recurs també contravenia la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals (CCMA) pel que fa al pagament de la campanya ‘Civisme’. La Generalitat considera que forma part de la publicitat institucional i no de comunicació pública de serveis, per la qual cosa entén que la CCMA reclamava les factures emeses.

Summary: El Tribunal de Comptes espanyol prepara la segona part de la venjança per l’1-O


Txell Feixas (Mediona, 1979) és la corresponsal al Llevant de la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals. Amb les seves cròniques, ha acostat als espectadors una regió tan complexa com fascinant. D’ençà que es va establir a Beirut, ara farà cinc anys, ha cobert la lluita contra l’autodenominat Estat Islàmic, la guerra siriana, la invasió turca a Rojava i les marxes del retorn de Gaza. Ens trobem amb Feixas en un bar cèntric de Barcelona per parlar del seu primer llibre, Dones valentes (Ara Llibres), que defineix com un homenatge a les dones que no s’han sotmès i que van canviant la història del Llevant. —Com sorgeix el llibre Dones valentes? —Surt d’una proposta de l’editorial, que em diuen que veuen un llibre en les cròniques que faig per televisió i ràdio. La meva primera resposta és que ser periodista no em fa escriptora. A més, tampoc no em veia capacitada per a fer anàlisi geopolítica de la regió. Però van insistir que els interessava la meva mirada. Llavors va ser quan vaig veure clar que havia de dedicar el llibre a les donasses que m’he trobat en aquests anys com a corresponsal. Dones que m’han regalat el més íntim, les seves històries, les seves lluites, els seus plors i les seves alegries. El llibre és una manera de fer-los justícia. —Us ha servit personalment? —Sentia molta frustració per no poder donar més context a unes històries que quedaven concentrades en un minut o dos. Escriure el llibre m’ha servit per a fer-ho, i també per a ordenar-me a mi mateixa. Després de quatre anys de rebre informacions molt potents, i a vegades no prou ben païdes, necessitava redimensionar-ho tot plegat i recol·locar totes les històries dins meu. El ritme del periodisme actual fa que passis d’una història a una altra gairebé sense processar-les. Pots passar d’una violació a un ple parlamentari, i el teu cap s’ha d’ajustar. Em devia un temps per ordenar-me. —Com heu seleccionat les històries? —Les històries són d’aquests primers quatre anys a Beirut, però no solament sobre dones libaneses, també hi apareixen relats sobre l’Irac, Síria, el Kurdistan, Gaza i l’Afganistan. La meva intenció és reflectir la diversitat de les dones de la regió amb algunes històries personals. Essent conscient que és impossible explicar-les totes o fer una fotografia general. El fil conductor, doncs, són les lluites que han de lliurar des que neixen, pel simple fet de ser dones, fins que moren. —A les últimes pàgines escriviu una frase demolidora: ‘Per a moltes el feminisme no és una opció de vida sinó una manera de no morir per ser dona.’ —És així. Al Llevant el feminisme és molt més des de la supervivència que no pas des de la consciència. Parlem de llocs on et maten pel simple fet de ser dona. Allà la lluita feminista té una altra dimensió. No és per a millorar res, és per a sobreviure, perquè no et matin, però igual per a néixer. De fet, el llibre comença amb la història d’una mare afganesa embarassada d’una nena. Una nena que no naixerà si la família se n’assabenta. Però tampoc no ens podem enganyar. Algunes de les realitats, alguns dels drames que pateixen aquestes dones, són compartits amb les societats occidentals. Passa que allà les veus femenines tenen un ressò mínim o són fàcilment silenciades i reprimides. —Les primaveres àrabs van tenir un paper d’apoderament? —Les dones hi van tenir un paper bestial, i això al Líban ha tingut continuïtat en els darrers 8 de març i en les protestes antigovernamentals. Les dones han dit prou d’aquest sistema patriarcal que les encotilla. No en tenen prou de reclamar els seus drets al carrer, també volen la revolució a casa. Durant les primaveres àrabs, moltes dones es van adonar que hi havia molts homes exigint igualtat de drets, però quan arribaven a casa, les coses no canviaven… El mateix home revolucionari i aliat les col·locava en un lloc –a cuinar, fregar plats o rentar roba– on la seva revolució no existia. Ara les dones, almenys al Líban, lluiten en tres esferes: el feminisme a l’estat en polítiques efectives; el feminisme al carrer i l’espai públic i el feminisme dins de casa, en l’espai íntim, que és on es fa finalment la revolució. —Què cal perquè en les protestes actuals no passi com en la primavera àrab? —Cal més formació, que les dones coneguin els seus drets, i persistència, que no es rendeixin. Sincerament, crec que ho van aconseguint. Malauradament, en aquesta regió fa anys que se’ls diu que ara no és el seu moment. Que hi ha crisi, que hi ha inestabilitat política… A les manifestacions feministes que he cobert, mentre feia entrevistes, passaven homes per darrere dient: ‘Ara no us toca a vosaltres. No veieu la crisi que hi ha. Sou unes egoistes.’ Però crec que les dones han dit prou. —Esperar que s’acabi una crisi al Líban és esperar un miracle. —Sí, sí, no serà mai el moment si els fan cas . —I tanmateix, el Líban continua vantant-se de ser el país més lliberal de la regió. —El Líban és, per excel·lència, el país amb més contradiccions del món àrab. Però a la vegada, per mi, és la gran esperança. El Líban és un país amb divuit confessions religioses i amb un sistema sectari i patriarcal arreladíssim, però aquests darrers mesos, els carrers s’han omplert de milers de dones que, en un moviment completament transversal, reivindiquen els seus drets. Hi ha dones amb vel, dones sense vel… Al final, totes són dones, sense adjectius. Es parla de feminisme islàmic, feminisme occidental, feminisme laic, però és important deixar de banda etiquetes i, sempre des del respecte mutu, anar de la mà perquè ens enfrontem a un enemic, el masclisme, que no té adjectius i és un bloc granític. —S’ha aconseguit algun avenç, darrerament, al Líban? —La derogació de la llei dels violadors. Una llei que preveia que els violadors evitessin represàlies penals si es casaven amb les seves víctimes. En la lluita contra aquesta injustícia va ser fonamental la campanya dels vestits de casament ensangonats. Una proposta visual i visceral que va avergonyir internacionalment el govern libanès. No sabem del cert quin paper va tenir-hi la pressió interna i la pressió internacional en la derogació de la llei. Però la simple derogació és una gran victòria per al moviment feminista i un exemple de com la perseverança d’aquestes dones, com a gotes malaies, ho aconseguirà rebentar tot, tard o d’hora. —Us voldria demanar per algunes de les protagonistes del llibre. Qui són les minyones esclaves? —És una desgràcia que no coneixia fins que vaig arribar a Beirut. Vaig llogar un pis i en un sostremort, que era més aviat un forat, jo hi volia guardar unes maletes, però el porter em va dir: ‘No, dona, aquí hi dormirà la teva criada quan la contractis. Hi posem una escala i llestos.’ A partir d’aquí vaig començar a investigar què passava amb les minyones i em vaig assabentar que cada setmana se’n suïcidaven dues perquè no suportaven més els maltractaments. És indecent com la societat libanesa ho ha normalitzat i ho ha convertit en un negoci milionari. Dol veure la contradicció de dones libaneses que comencen a independitzar-se i a treballar fora, però ho fan a costa d’immigrants esclavitzades. —Qui és Joumana Haddad? —Una feminista àrab que no té pèls a la llengua a l’hora de verbalitzar que a vegades les pitjors enemigues de les dones àrabs són les mateixes dones àrabs. Pels seus posicionaments, ha rebut tota mena d’odi i amenaces de mort per part d’homes, però també li ha costat les crítiques de moltes libaneses. Tanmateix, ella sempre defensa la seva llibertat de la següent manera: ‘Jo vaig on vull, faig el que vull, vesteixo com vull, tinc la vida professional que vull i la vida personal que he triat.’ Què passa? Algunes libaneses, sobretot les musulmanes, li retreuen que ella ha pogut triar perquè és cristiana. —Comentàveu abans que no s’ha d’adjectivar el feminisme, però al llibre hi ha una frase de Haddad molt clara: ‘El feminisme és laic o no és feminisme.’ —És un tema delicat. Jo, personalment, crec en el feminisme laic, però des del respecte a altres formes de feminisme, perquè la cosa més important és sumar. Per tant, no seré jo qui posi límits al moviment ni digui que algú no és feminista. Per mi, tots els feminismes han d’anar de la mà. Cadascú tria el corrent amb el qual s’identifica més, i el meu és el laic, però no nego cap dels altres. Ja he dit abans que posar adjectius resta força davant un enemic que té un nom ben clar: masclisme. —Què en penseu, del debat sobre el feminisme i el vel? —És un altre tema delicat i penso que l’han de tractar les dones de la comunitat musulmana. Però d’entrada, em sembla injust i simplista que fem incompatible el feminisme amb una dona que porta vel. Tothom té cabuda dins el moviment. Si som oberts, podrem interpel·lar gent que no ens farà cas si ens anem assenyalant les unes a les altres. —Hem parlat molt del Líban, però què me’n dieu de les milicianes kurdes de les Unitats de Protecció? —Les milicianes de Rojava són un exemple d’apoderament i han estat la punta de llança en la lluita contra Estat Islàmic. Em mereixen molt de respecte i crec que són molt valentes. S’han posat a primera línia de foc després d’haver-se rebel·lat contra el sistema patriarcal, que les veia com a mares, esposes o filles, i contra una xacra com el gihadisme, que té en les dones la seva principal víctima. Malauradament, també ho hem girat des d’Occident i hem fet el retrat de la miliciana kurda amb el seu AK-47 i una postura sensual. De fet, elles se’n queixen molt, d’aquesta apropiació, perquè consideren, i amb raó, que desvirtua la seva lluita. —S’idealitza aquesta lluita? —No és el paradís. La lluita és dura, exigent i també té contradiccions. A les milícies, per exemple, els homes es poden casar, però elles no. A més, tenen prohibides les relacions sexuals mentre estan de servei. Res no és tan ideal com sembla, però són heroïnes. —Per acabar, què en queda de Jinwar, el poble de les dones, després de l’atac d’Erdogan? —Doncs ara no existeix. Arran dels bombardaments es va desallotjar, però crec que continua existint com a projecte i és fàcil pensar que en algun moment es podrà reproduir. Jinwar era una cosa molt potent: un poble només per a dones, on els homes no es podien quedar a dormir i era prohibit casar-se. Alguns consideraven que aquest aïllament era una cosa molt retrògrada, però les dones t’explicaven que sempre que havien conviscut amb homes les havien massacrat. Al final, Jinwar no deixava de ser una forma de supervivència.

Summary: Txell Feixas: ‘La perseverança de les dones àrabs aconseguirà rebentar-ho tot’


L’associació Drets denunciarà demà a la fiscalia l’abús de la policia espanyola contra l’afeccionada del FC Barcelona que va quedar-se en sostenidors abans de la final de la Copa del Rei a Sevilla, el passat 25 de maig. La sòcia del Barça portava una samarreta que reivindicava l’alliberament dels presos polítics i van requisar-li abans d’entrar a l’estadi. .@DretsCat presentarà demà al matí (10 h) una denúncia a la Fiscalia pel tracte a la seguidora del @FCBarcelona_cat a qui la policia va obligar a treure’s una samarreta amb el lema #Llibertatpresospolitics abans de la final de la Copa del Rei de futbol del 25 de maig a Sevilla. pic.twitter.com/p0BonZq2oQ — Drets (@DretsCat) June 17, 2019 Drets li ha ofert assessorament legal i jurídic per tal que aquest abús de la policia espanyola no quedi impune. Asseguren que és una vulneració flagrant del dret de llibertat d’expressió. L’afeccionada va haver de superar el control de seguretat sense samarreta i en el segon accés van vetar-li l’entrada sense tenir en compte ‘la censura policial prèvia’. Tanmateix, va poder accedir a l’estadi gràcies a una samarreta prestada. ▶🔵🔴👕❌Una aficionada blaugrana haurà de veure la final de la Copa del Rei en sostenidors perquè li han requisat la samarreta en l'accés a l'estadi 😅#CopaTV3🏆 pic.twitter.com/F6ZdAw9GwT — Esport3 (@esport3) May 25, 2019

Summary: Drets denuncia a la fiscalia l’abús de la policia espanyola contra l’afeccionada del Barça que va quedar-se en sostenidors


El primer ministre d’Hongria. Víktor Orbán, va anunciar ahir que convocaria un referèndum sobre les quotes obligatòries de refugiats que ha d’acollir cada país. Orbán, del partit conservador, és contrari a les quotes decretades per la Unió Europea (UE) per a allotjar els refugiats que arriben des de Grècia. La pregunta que hauran de respondre els hongaresos al referèndum és aquesta: ‘Voleu que la Unió Europea disposi, sense el consentiment del parlament, sobre l’assentament de ciutadans no hongaresos a Hongria?’ Orbán, que espera que guanyi el ‘no’, no va concretar quan seria aquesta consulta, que va defensar amb aquestes paraules: ‘La democràcia és una de les bases més importants de la UE. No podem prendre decisions sense consultar la gent.’

Summary: El primer ministre d’Hongria convoca un referèndum sobre les quotes de refugiats


La batllessa de Barcelona, Ada Colau, ha reclamat una solució política i mantenir el diàleg després que s’hagin conegut les acusacions contra els líders independentistes. En una declaració institucional, Colau ha dit que les acusacions són ‘infundades i clarament desproporcionades’ i ha instat la fiscalia general de l’estat i l’advocacia de l’estat a ‘reconsiderar la seva acusació’ per tal que ‘s’ajusti als principis democràtics d’intervenció penal mínima i proporcionalitat en l’aplicació del codi penal’. ‘En un dia obscur en què sembla que la solució està més lluny que mai, ara és quan aquells qui tenen responsabilitats de govern han de redoblar esforços per a dialogar i mantenir ponts oberts’, ha dit. Colau també ha criticat que les penes de presó responen a una voluntat de venjança i ha advertit que suposen un retrocés de l’estat de dret. A més, ha reclamat al president del govern espanyol, Pedro Sánchez, que desjudicialitzi la política. Segons Colau, la judicialització del procés d’independència i la resposta repressiva de l’estat espanyol no duu enlloc i només aporta un enquistament del conflicte i provoca dolor i fractura.

Summary: Colau reclama una solució política i mantenir obert el diàleg davant unes acusacions ‘infundades i desproporcionades’


El PP ha evitat pronunciar-se sobre la proposta del president de Ciutadans, Albert Rivera, de plantejar una abstenció conjunta a la investidura de Pedro Sánchez. Després d’una reunió de més de dues hores al congrés espanyol entre Rivera i el president del PP, Pablo Casado, fonts del PP han dit que ‘la pilota continua a la teulada de Pedro Sánchez‘. A la sortida de la reunió, Rivera ha dit que ha anat ‘tot molt bé’ i tampoc ha concretat si compta amb el suport del PP. Casado allarga així l’agonia de Sánchez, que manté l’esperança perquè la dreta li faciliti la investidura després de quatre mesos d’una negociació fracassada amb Unides Podem. El PSOE ha pressionat el PP i Cs amb un comunicat publicat enmig de la reunió en què els instaven a fer un ‘exercici de responsabilitat’ i a evitar que el govern espanyol depengui de l’independentisme. Demà els dirigents de la dreta es reuniran amb Felipe VI a la ronda de consultes i probablement anunciaran el seu vot al rei espanyol. Cal tenir en compte que Sánchez tindria prou suports en una segona volta i guanyar-la amb majoria simple si Ciutadans decideix d’abstenir-se i Unides Podem manté també l’abstenció que va anunciar divendres.

Summary: El PP evita comprometre la seva abstenció amb Ciutadans i allarga la incertesa


L’arribada de quatre dels presos polítics catalans a la presó dels Lledoners de Sant Joan de Vilatorrada ha fet sortir a la llum pública alguns dels feixistes més actius de la comarca del Bages. Dimarts a la nit tres d’aquests individus van agredir un home a prop del centre penitenciari, on feia guàrdia tot esperant l’arribada de Junqueras, Romeva, Sànchez i Cuixart. Malgrat l’aparent impunitat que semblava haver-hi de primer i tenint en compte alguns precedents, avui els Mossos han anunciat que havien detingut un dels autors de l’agressió. No n’han revelat la identitat –no ho fan mai–, però tot apunta que és Tony Noguera, autor de l’agressió, tal com demostren diverses imatges i testimonis, que acudeix habitualment a les concentracions d’extrema dreta. La comarca del Bages és un dels focus de Catalunya on el feixisme és més actiu, com ho demostren manifestacions recents i agressions com la de dimarts. Momento en el que tres fascistas españoles que arrancaban lazos amarillos han agredido brutalmente a un catalán en Lledoners -trasladado en ambulancia a un hptal. de Manresa. És necessari autodefensar-nos i fer el que calgui per protegir-nos. PROU.#LlibertatPresosPolítics pic.twitter.com/iz4cIl3Jmm — Sergi Pinkman 🎗 (@sergipinkman) July 3, 2018 En aquestes imatges es pot veure com Tony Noguera esborra pintades quan, tot d’una, s’adona que algú l’enregistra i de seguida li clava una guitza i uns quants cops, fins que li fa caure l’aparell a terra. Dos ultres més s’afegeixen a estomacar l’home. De resultes de l’agressió, la víctima va haver de ser hospitalitzada a Sant Joan de Déu, a Manresa. Segons Nació Digital, l’agressor també va llançar-li dissolvent que duia per arrencar adhesius. Noguera, la imatge del qual ha corregut com la pólvora a les xarxes socials, ha participat en nombrosos actes d’ultradreta i mítings de Ciutadans. És membre dels autoanomenats Grups de Defensa i Resistència del Bages, que aquestes últimes setmanes s’han especialitzat a actuar de nit per les viles de la comarca per retirar simbologia independentista. Aquestes accions són coordinades per Democracia y Unidad Española (DUE), creada el mes de novembre si ens guiem per la informació que publica a Facebook. Es defineixen com una entitat sense ànim de lucre nascuda a Sant Fruitós del Bages i que vol ‘combatre el nacionalisme i el secessionisme impositiu d’una minoria’. Que se sàpiga, es limiten a actuar de nit i a llevar tota la simbologia que tingui a veure amb l’independentisme i el suport als presos polítics. Fa poc es vantaven d’haver arrencat desenes de banderes i pancartes amb missatges polítics de viles del Bages, tal com mostra la imatge que hi ha sobre aquestes línies. O el vídeo que hi ha a continuació, i que correspon al 2 de juliol a la matinada. L’endemà Callús es va despertar sense molta de la simbologia que s’havia repartit pels carrers. Limpiando de nuevo callus !!! @HolaTabarnia @Bcnisnotcat_ @bcnviafora @DUE_17 @PT_Lasilenciosa @PT_Tabarnia @numer344 @jusapolmadrid @diagrocs @LiberaGirona2 @LiberaGerona @numer344 @arturelpayaso2 @Cristi_latin @CristinaSegui_ pic.twitter.com/UEaEKHhNyn — GDR ESPAÑA (@GDR_SPAIN) July 2, 2018 Un líder mediàtic El president d’aquest col·lectiu és Jaume Vizern, membre actiu dels moviments d’ultradreta al Bages. En l’agressió de dimarts a la nit hi era present i, per tant, no es pot descartar que sigui el detingut pels Mossos. Vizern és el més conegut perquè s’ha exposat mediàticament, tot presentant-se com el portaveu dels GDR. Ha aparegut en més d’una ocasió a TV3, on ofereix una imatge més pausada i mesurada. Però també ha estat vist en vídeos no tan moderats, com ara quan va anar fins a Waterloo. Ell mateix ho va publicar a Facebook, on presumia de ser al davant de la seu de les oficines del govern legítim i residència de Carles Puigdemont, tot i saber que aquells dies el president no era a Bèlgica, sinó a Suïssa. Després, ell i el seu acompanyant van ser identificats per la policia belga quan provaven d’entrar a la casa. També fou ell qui va organitzar una manifestació ultra a Manresa, convocada per la Hermandad Hermanos Cruzados, el mes de novembre. Aquesta organització convocà una altra manifestació, el 12 d’octubre a Manresa, en què hi hagué salutacions feixistes i que va acabar amb un home agredit, un veí de Castellgalí de cinquanta-sis anys. Agressions i pres polític Aquesta no és pas l’única agressió que hi ha hagut al Bages. El mes d’abril un grup d’ultres va atacar nombrosos habitants d’Artés que penjaven llaços grocs, aprofitant que aquell cap de setmana s’hi feia una fira. Entre els agressors es van poder identificar membres d’un grup de motoristes del poble, els Rebels, de coneguda vinculació amb la ultradreta. 🔴 #AlertaUltraAhir a la nit a Artés un grup d’ultres va agredir a una colla que posaven llaços grocs per la fira del poble @jordiborras @MNAnoticies #Bages pic.twitter.com/evakMsCdcV — Ton Pagès (@tonpagescatala) April 7, 2018 O a Santa Maria d’Oló (Moianès), on el mes passat una vintena d’ultres sense identificar van irrompre-hi a la nit per arrencar llaços grocs i cartells de l’ANC. Segons els veïns que van presenciar els fets, van actuar de manera provocadora també envers els qui s’aplegaven llavors, als volts de l’una, en alguns bars. Hi va haver empentes fins que van agredir amb cops de puny dos joves del poble, que van haver de ser atesos a urgències. Un va haver de ser-hi traslladat amb ambulància. Un altre membre conegut del moviment ultra del Bages és Raúl Macià, de qui els companys deien fins fa ben poc que era un pres polític empresonat. Tanmateix, no explicaven que Macià havia estat sentenciat a nou anys de presó per haver participat en un assalt, a punta de pistola, contra dos narcotraficants, a qui va robar 45 quilos de droga i 15.000 euros. El mes de febrer del 2017 va sortir en llibertat provisional i va ser enregistrat en un vídeo on es veia arrencant el rètol ‘Municipi per la independència’ de l’entrada de la vila de Sallent. En poques hores va esdevenir viral i va ser reconegut. La policia local de Sallent el va denunciar per un presumpte delicte contra el patrimoni, amb l’agreujant de sentiment d’odi. Arran d’això, el jutge li va retirar el tercer grau, fet que el va obligar a tornar a la presó. Per aquest motiu els seus companys el qualificaven de pres polític. Fa poc que ja és en llibertat i alguns mitjans el presenten com un ‘activista’ que lluita contra el separatisme català. D’aleshores ençà, manté els seus actes de provocació i, fa tan sols tres dies, se les va tenir amb el batlle de la seva vila, Balsareny, que li va cridar l’atenció mentre arrencava llaços. La parella A Balsareny mateix completem el mapa d’ultres més populars del Bages amb una parella, Cristina Arias i Jordi Cervantes. Tots dos van fer-se populars arran de la telefonada del president del govern espanyol d’aleshores, Mariano Rajoy. ‘Emotiva conversa amb la Cristina, una dona amb una gran fortalesa. La seva família de Balsareny ha rebut un cop terrible: han provat de cremar-los la casa perquè tenien penjada una bandera d’Espanya al balcó.’ Era el desembre del 2017 i Rajoy va ‘transmetre ànims’ a aquesta veïna que denunciava haver estat víctima d’un atac. La història la van repetir molt mitjans, però cap no es va fer ressò dels seus vincles amb l’extrema dreta. Arias, com va destapar el compte de Twitter @CNICatalunya, és simpatitzant de l’organització d’ultradreta Hermandad Hermanos Cruzados. A Manresa són coneguts per haver organitzat una manifestació després del referèndum amb el nom ‘El Bages es queda’. Entre els presents també hi havia membres coneguts de l’organització espanyolista Democracia Nacional i va ser en acabat que hi hagué l’agressió al veí de Castellgalí de què hem parlat. Jordi Cervantes, parella de Cristina Arias, és l’home que insultar ostensiblement un grup d’excursionistes que volien fer-se una fotografia al cim de la muntanya del Collbaix (a Sant Joan de Vilatorrada) amb una estelada. Aquestes imatges, enregistrades el mes de desembre, van fer-se virals per la duresa de Cervantes, que va increpar el grup amb insults com ara ‘malcardada’, ‘terroristes’, ‘colpistes’, ‘sediciosos’, ‘cabrons’… I també aquesta sentència: ‘Si tornés Franco, no en quedaria cap.’

Summary: La ultradreta s’envalenteix al Bages aprofitant l’arribada dels presos


Neus Munté combina fortalesa i diplomàcia. No dubta en cap pregunta. Potser bufa i si pot esquiva amb estil. Representa la nova política de l’equip de Mas. Socialdemòcrata, de la UGT, convergent de fa vint anys, discreta, persistent i amb una bona dosi de mal geni si s’escau, té el carisma de la renovació i de les dones que no renuncien a res. El seu tarannà obert i pausat oxigena el govern en funcions i esdevé promesa del nou govern i del nou futur. Una acumulació de medalles que porta amb una modèstia cordial que ha renovat la política catalana. Vol que persistim, que ningú no doni res per perdut. Diu que ningú no ha de guanyar per golejada. No vol parlar de noves eleccions. Ella, que s’asseu a la taula de negociació de la CUP i sap el pa que s’hi dóna, no vol estripar cap carta, vol transmetre confiança i diu que se la creu. Considera que això que es fa es gegantí i que en la negociació tothom ha de cedir. —Què en penseu de les proposta de David Fernàndez? És una bona notícia? —De moment, només vull matisar que quan diu ‘es discuteix per darrere dos projectes tan antagònics i contradits com CDC i la CUP’ hauria de parlar de Junts pel Sí. Els que seiem a les taules de negociació som, d’una banda, Junts pel Sí, que representa CDC i ERC i més sensibilitats ben variades, que han sabut trobar un punt de coincidència entre les divergències per defensar junts el projecte del procés cap a l ‘estat propi; i d’una altra banda la CUP. —I sobre el pla de xoc? —Sobre pla de xoc, continuem treballant per l’acord. Anem negociant i apreciant similituds en alguns aspectes. Som sensibles a les necessitats de la gent i hem de continuar donant resposta, malgrat l’estat, o precisament perquè l’estat ens mostra la seva cara més antisocial. —En les negociacions, es pot dir que el paquet social del pla de xoc és el que va més avançat? —Tot avança a bon ritme, però per a tancar un acord com aquest al cent per cent cal anar tancant aspectes diferents. Estic segura que amb el pla de xoc passarà com va passar amb la declaració o l’annex, que s’aprovarà tot de cop i tindrem un concepte global. Hi ha un concepte que no és menor, que és el cost d’aquestes mesures. S’han de poder pagar i no tindria perdó què féssim un ‘brindis al sol’ o que parléssim d’unes mesures amb uns costos que no tinguessin cabuda al pressupost. A Junts pel Sí tenim clar que ha de ser així i ho hem traslladat a la CUP, que també ho entén així, Allò que decidim que inclogui el pla de xoc s’ha de poder fer i s’ha de poder pagar. Això fa que no sigui tan fàcil de decidir 240.000 euros amunt o avall. Hem de ser molt responsables en tota la negociació. —Com vàreu llegir el resultat de l’assemblea de la CUP? —Va sorprendre, perquè el que sempre sentim a dir als representants de la CUP és que no ens hem d’encallar en el nom, però llavors no entenem que tres dels quatre escenaris es basin en el nom del president. Ens hauria agradat que s’hagués explicat allò que discutíem a cada taula de negociació i que no es posessin escenaris que no existeixen, perquè per a nosaltres no n’hi ha cap que sigui alternatiu a la investidura del president Mas. També hem lamentat que es digués que nosaltres no hem fet cap moviment, ni propostes. Això no ha estat així. —No hauríeu de ser més transparents i explicar on s’encallen les negociacions? —Em costa d’acceptar que la discreció vagi renyida amb la transparència, però ens vam comprometre tots plegats que la discreció havia de presidir la negociació. S’ha fet preservar l’acord, malgrat haver topat en determinats aspectes. Potser tot això fa que hi hagi la sensació que cal explicar les coses més bé. —L’ex-diputat Arrufat va dir que no entenia per què Barcelona World era un tema que encallava. —Al pla de xoc no hi ha espai per a discutir sobre Barcelona World. El pla de xoc l’entenem com un conjunt de mesures concretes i urgents per a plantar cara a l’emergència social que viu aquest país. El debat sobre Barcelona World, territorialment, és avalat des de Tarragona d’una manera molt majoritària per formacions que no tenen res a veure amb CDC. I significa una generació de riquesa i d’ocupació. Per tirar-lo endavant s’ha escoltat molta gent, amb un procés d’al·legacions obertes. No té res a veure amb un pla de xoc social, en què hem de discutir sobre aspectes del dia a dia: beques de menjador, per exemple. —S’han queixat que la informació no arriba bé. Què hi teniu a dir? —Jo no vull entrar en noves polèmiques. Allò que ens havíem de dir ja ens ho hem dit. Ha quedat clar que hem d’exercitar la voluntat per a arribar a l’acord i per aquest motiu la negociació tira endavant i la informació arriba i continuarà arribarà… —També s’ha dit que el president Mas mana massa. —És el president de la Generalitat, és el president del govern i el candidat de Junts pel Sí a la presidència. —El president té un caràcter poc receptiu? —Al contrari, és una persona que escolta, sensible a tot allò que se li explica i que se li demana. Evidentment, té les idees clares i la voluntat absoluta de fer les coses ben fetes. —A vegades no es queda massa aïllat? —No, el president Mas s’explica, dóna la cara, dóna detalls i no ha fugit mai de la comunicació més directa als mitjans de comunicació. A diferència d’alguns altres tipus de líder que coneixem, no ha esquivat mai els contactes amb els mitjans de comunicació i s’ha sotmès a tota mena de preguntes. —Tres mesos sense acord pot respondre a una estratègia de desgastar Convergència? —En tot cas, qui té tota la voluntat de desgastar-nos és el Partit Popular, que no ha deixat de fer-ho en cap moment. Ens desgasta quan vol fer creure que no pagar als proveïdors és culpa de la Generalitat, ens desgasta cada vegada que envia una llei al Constitucional. —Però arribar a un acord després de les eleccions espanyoles és obvi que desgasta. —Teníem totes les ganes que l’acord es pogués tancar com més aviat millor, sobretot després d’una declaració com la que es va votar el 9 de novembre, amb un seguit d’encàrrecs i directrius molt clares a complir per un parlament que, malgrat que s’ha constituït, no pot actuar al cent per cent. Tot plegat és una mica estrany. És important que hi hagi nou govern que respongui al resultat de les urnes el 27 de setembre. Però, efectivament, amb el no-acord i aquesta situació d’interinatge donem més ales i obren més escletxes al nostre adversari, que és el govern del Partit Popular de l’estat per erosionar i dificultar més el dia a dia de tot el que representa l’administració de la Generalitat. —Malgrat que envieu un missatge positiu, el carrer és ple de gent desencisada que creu que l’acord ja no és possible. —Entenem la gent que ho diu, sovint se’ns acosten i ens diuen que això no pot ser, que una altra vegada es quedaran a casa perquè això cansa i decep. Jo sempre dic igual: cal perseverar i confiar una mica més, que tots volem fer-ho ràpid i bé. Que això que fem és molt gegantí, molt difícil i complicat, que tenim la força que tenim, que és molta però no ens podem permetre cap fuita. Cal que ningú no abandoni la possibilitat de tirar endavant aquest procés. Som molts i ens hem de posar d’acord. Costa, sí, però no obrim cap escletxa a l’autèntic enèmic i adversari que vol veure’ns barallats. —Sou exquisida amb la CUP. No li retraieu res? —Sí, ja ho he dit abans, sap greu que es digui que no hi ha enrocament amb el nom, però n’hi ha. I també que s’hagi presentat Junts pel Sí com una gent amb poca cintura i que fa poques propostes i no fa esforços. En una negociació tothom ha de cedir alguna cosa, però hi ha una posició, que és la de Junts pel Sí, que és majoritària, i una de minoritària que és la de la CUP, que és necessària i la volem dins. Ens necessitem i tenim un objectiu comú molt gran, que és la independència de Catalunya. A partir d’aquí ens hem de posar d’acord. Això no és un tracte exquisit. Això és que el que s’havia de dir ja s’ha dit i no val la pena continuar la dinàmica d’enfrontaments. Ni nosaltres ni la CUP no volem que algú guanyi per golejada. No són els termes en què treballem. La ciutadania ens ha dit feu-ho i feu-ho junts. I hem de seure junts a la taula i trobar el desllorigador. —Sorprèn el vostre ànim —Ho veig així. Ja podríem plegar, si nosaltres mateixos no ens creguéssim que podem dur l’acord endavant i que hi ha un cert marge des del punt de vista de temps perquè això sigui així i no s’esgoti el termini del 10 de gener, que ens portaria fos com fos a una convocatòria electoral. —Si hi ha eleccions al març us veieu amb cor d’obtenir els vots que aquesta vegada han faltat per a tenir la majoria? —No volem les eleccions el mes de març, no és un escenari desitjat. Si arribés perquè no hi hagués cap possibilitat d’investir al president Mas i de formar govern, evidentment ens veuríem amb cor d’aconseguir-ho i eixamplar la majoria sobiranista. —Parlem de CDC i les eleccions espanyoles. El canvi de nom amb tan poc temps és un error? —És arriscat, però en tot cas fem coses arriscades i extraordinàries fa molt de temps. Junts pel Sí també era arriscat, era un canvi de marca, aglutinava persones i entitats ben diverses i va ser l’opció guanyadora i majoritària. No parlem ben bé del mateix, sinó d’una necessitat de buscar un espai que no és exclusiu però sí que acaba definint bé el que plantegem. —Feia nosa el nom del CDC? —El nom de CDC no fa nosa, ni en pot fer perquè representa un moviment polític que ha treballat molt per Catalunya, com molts altres. —També s’ha dit que tindreu un paper destacat en la nova Convergència. —Està tot per fer i tot per decidir, encara. —Hi quedaran exclosos els sectors més neoliberals? La socialdemocràcia serà la que aglutinarà el nou partit? —No hi hauria de quedar res exclòs, de la mateixa manera que Convergència Democràtica ha tingut èxit i ha funcionat com una eina útil perquè hi confluïen sensibilitats molt diverses i s’ha trobat el comú denominador per treballar tot juts: el país, el progrés i el benestar de la gent. —Però l’altre dia un candidat deia que no veia malament que Fernàndez Teixidor marxés perquè era ultraliberal. —Jo no celebro que marxi ningú de Convergència ni del seu projecte polític, però sí que és veritat que sempre ha tingut unes arrels socials enfocades cap al progrés social. Això lliga més amb la socialdemocràcia que amb unes altres ideologies. En tot cas, parlem d’un moment polític molt determinat i si volem que aquesta nova formació encaixi amb les necessitats que té el país, que són molt diferents de les de fa vint anys o trenta, segur que l’accent s’ha de posar en aquesta sensibilitat social i nacional, que per a mi són la mateixa cosa. Sense excloure ningú, és clar. Hem de trobar fórmules, perquè persones que tenen un plantejament més liberal s’hi sentin còmodes. Si no perdrem el fil de la centralitat. Quan tu vols aglutinar una majoria, ha d’abastar necessàriament maneres de pensar diferents i si volem representar-les totes, les cares i les persones que hi ha d’haver han de respondre a aquesta centralitat. —Us reafirmeu a ocupar la centralitat? —Sí, i tant. —Però, llavors us toca portar la motxilla de la socialdemocràcia? —No. Durant aquests vint anys de militància he trobat molta gent que pensava com jo. O a l’inrevés: jo penso com molta gent. Hi ha moltíssimes persones a Convergència que poden representar aquesta sensibilitat i no és una qüestió generacional, ni de joves , ni de més grans. Persones tan diverses com Carles Campuzano, Rafael Hinojosa o Carme Laura Gil, amb orígens ideològics diferents, tenen una visió socialdemòcrata molt generosa i molt oberta. —A CDC li falten cares? —No, n’hi ha moltes. —Doncs, per què no es veuen? —Hi ha un planter a l’àmbit municipal que augura molt de futur a la nostra formació política. Són persones avesades a tractar de tu a tu amb la ciutadania, que fan mans i mànigues amb els pressupostos que són minsos, estan entrenats amb el que és la política real. Són cares joves o no tan joves que segurament no són conegudes en perspectiva de país, però que estan perfectament preparades. —Se’ls ha de donar més joc? —Crec que donem prou joc a cares noves, a persones que no eren tan conegudes. Hi ha una voluntat clara de donar veu a més gent. —En molt poc temps heu passat a ser una de les persones més destacades de la política catalana. A vegades sembla com s’hi haguéssiu arribat fa poc, però fa vint anys que sou a CDC. Com vàreu començar? —Vaig començar a la JNC. —Quan us vàreu fer independentista? —Crec que vaig triar la JNC perquè defensava la sobirania de Catalunya. Vaig ser voluntària olímpica i en aquell moment em faig fixar en la JNC i vaig començar a considerar que Catalunya s’havia de posicionar al món. —Sempre aneu associada a l’etiqueta de la UGT. Quan hi vau entrar, en aquest sindicat? —Quan vaig acabar dret em van proposar de fer pràctiques a la UGT, vaig dir que sí i després ja em van fer el contracte. Vaig entrar-hi en un vessant molt tècnic, però de seguida em vaig sentir còmode amb la gent i amb el que feien i vaig afiliar-m’hi. Això va coincidir amb el moment que la UGT va decidir obrir-se i va fer un congrés que va tenir un nom molt gràfic: ‘La UGT a Catalunya: la força de la pluralitat’. Jo en aquell moment era militant de la JNC i no me n’amagava. Va ser una coincidència en el temps. A partir d’aquí em van proposar de ser a l’executiva de serveis públics. Entremig vaig marxar, vaig fer de cap de gabinet de la Carme Laura Gil, quan era consellera d’Ensenyament. Vaig ser diputada, vaig tornar a la UGT, aquesta vegada a l’executiva nacional, amb en Pepe Àlvarez de secretari general, on vaig estar una pila d’anys, fins que vaig tornar a les llistes del parlament. —Així no heu estat mai sindicalista? —No, jo els tinc un gran respecte, als sindicalistes. Un sindicalista és més al carrer, a peu de fàbrica. Jo ho he fet des d’un àmbit més institucional. Em sento part de la UGT i estic molt orgullosa de ser-ne, no he deixat mai la meva afiliació. —La vostra vida ha canviat molt aquests últims mesos? —Realment va canviar quan vaig passar de ser diputada a consellera. —Sou mare de dues bessones de dotze anys. Com ho feu compatible? —Jo no he desaparegut de casa. Intento que al matí puguem esmorzar plegats i, si puc, acompanyo les meves filles a escola. La feina que tinc actualment implica moltes hores i actes de cap de setmana, però no gaires sopars ni actes al vespre, perquè el sector social no és gaire propici a activitats que s’acabin tard. Moltes vegades arribo a casa a temps de fer el sopar. El meu marit té un horari més raonable i està amb elles. No hi ha hagut un gran canvi, ni elles m’han perdut de vista. Elles sempre m’han vist molt activa, abans, i ho viuen amb molta naturalitat. —Quina és la vostra qualitat principal? —Que poc que m’agrada parlar de mi. —Però gairebé no en sabem res… —Bé… M’intento posar a la pell dels altres. Sempre m’ha agradat, abans de prendre una decisió o de jutjar una persona, posar-me al seu lloc. Per això moltes vegades demano que sigui un exercici bidireccional perquè surti bé. —I el principal defecte? —Encara que no ho sembli, tinc bastant geni. L’intento contenir, tinc força paciència però al final explota. Això no passa sempre, ni en el millor moment ni quan estàs amb les persones que s’ho mereixen. Sovint paguen justos per pecadors i sap especialment greu.

Summary: Neus Munté: ‘Amb aquesta situació d’interinatge, donem més ales al nostre adversari, que és el govern del PP’


La vice-presidenta del govern espanyol, Carmen Calvo, ha trobat bones les explicacions del conseller d’Interior, Miquel Buch, sobre l’actuació dels Mossos per a garantir tant l’ordre públic com el dret de manifestació. Calvo ha dit que, després dels requeriments al govern català, havien garantit ‘com correspon’ la seguretat i l’actuació dels Mossos i ha retret a l’oposició –PP i Ciutadans– que ‘això no els serveixi de res i ho menystinguin’. ‘Haurien d’ajudar a la tranquil·litat, com els demana Sánchez: lleialtat i cooperació’, ha dit des dels passadissos del congrés. Sobre l’aplicació de 155, ha dit que no era sobre la taula i que era una ‘mesura excepcional’ que s’havia d’aplicar si es vulnerava la constitució espanyola en fets jurídics. Calvo ha fet aquestes declaracions minuts després de la intervenció del president espanyol, Pedro Sánchez, durant el debat monogràfic de Catalunya al congrés. Sánchez ha mantingut l’amenaça que enviaria efectius suficients a Catalunya si els Mossos no garantien la seguretat.

Summary: Calvo troba bones les explicacions de Buch sobre els Mossos i allunya un eventual desplegament policial


Els consellers d’educació del País Valencià i el Principat, Vicent Marzà i Josep Bargalló, han proposat d’unir esforços en matèria de Formació Professional. En el marc d’una trobada avui a Castelló, han considerat que ‘el més lògic seria que no dobléssim esforços, sinó que els ajuntéssim i poguéssim oferir estudis amb una millor oferta’. A més, s’han tractat altres qüestions d’interès comú entre el Principat i el País Valencià, com per exemple l’escola inclusiva o les iniciatives que mancomunen esforços entre els dos territoris, com ara la taula del Sénia. També s’ha fet la reflexió que si hi ha figures com la taula del Sénia, que reuneix ajuntaments dels dos territoris, que fan propostes conjuntes d’infraestructura, de suplement econòmic o d’equilibri territorial, la Generalitat de Catalunya i la del País Valencià han de ser capaces de ‘fer propostes conjuntes de planificació amb formació professional’. Per exemple, Bargalló ha subratllat que a la comarca del Montsià, hi ha estudis agraris, de nàutica i marítims que tenen una demanda de llocs de treball ‘també a l’altre cantó’. Per això, el conseller d’Educació català ha considerat que el més lògic seria no doblar esforços sinó ajuntar-los i poder oferir estudis ‘amb una millor oferta que servissin més a aquest territori per les seves necessitats econòmiques’.

Summary: Els consellers Marzà i Bargalló proposen d’unir esforços per oferir una oferta d’estudis d’FP millor


El director de TV3, Vicent Sanchis, ha entrevistat aquest vespre Inés Arrimadas, la candidata de Cs a les eleccions del 21-D. Al final de la conversa, Sanchis li demana pel model educatiu que defensa Ciutadans, que vol eliminar la immersió lingüística i aplicar un model trilingüe, i sobre el fet que Cs rebutgi el trilingüisme que proposa la Generalitat al País Valencià. En aquest punt, emergeix la contradicció que Ciutadans defensi un model trilingüe a l’escola catalana i, en canvi, el rebutgi a la valenciana. Arrimadas ha assegurat que no sabia com s’havia fet el debat a les Corts i ha defensat que cada comunitat pot legislar sobre les seves competències. A més, ha argumentat que el seu partit defensa un model trilingüe a tot l’estat espanyol.

Summary: Sanchis descol·loca Arrimadas i desemmascara el trilingüisme de Ciutadans


La Crida per Lleida – CUP ha exigit explicacions a la regidora Sara Mestres, com a responsable de Seguretat Ciutadana, sobre l’operació ‘neteja’ que asseguren que va tenir lloc la passada nit al centre històric de Lleida prèvia a la visita del president del govern espanyol, Mariano Rajoy. Segons la formació independentista, veïns del barri han assegurat que ahir dimecres es vivia un ‘setge policial’ i es van registrar i arrestar una vintena de temporers que dormien al carrer. Així mateix, les brigades de l’empresa de neteja van netejar intensivament els carrers sense deixar un sol cartell a les parets i es van instal·lar inhibidors de freqüències. Tot plegat perquè aquest dijous el president del govern espanyol pogués inaugurar el Parador Nacional situat a l’antic convent de Roser, al bell mig de centre històric de la ciutat. La Crida té previst registrar una demanda al Síndic de Greuges pel que qualifiquen de ‘neteja social i setge policial’ per la visita del cap de l’Estat, a qui la formació ‘no reconeix’. La candidatura anticapitalista també ha denunciat que el govern socialista d’Àngel Ros – amb el suport del tripartit d’ERC i ICV – hagi venut una peça importantíssima del patrimoni de la ciutat, el convent del Roser, perquè s’hi hagi pogut inaugurar un ‘hotel de luxe’.

Summary: La Crida-CUP denuncia ‘assetjament policial’ al Centre Històric de Lleida per la visita de Rajoy


El candidat número quatre de Junts per Catalunya (JxCat) per Barcelona, Jordi Turull, ha dit que ‘jugar’ a triar un altre president de la Generalitat que no sigui Carles Puigdemont implica acceptar el 155 i que el cap del govern espanyol, Mariano Rajoy, pot canviar el president de Catalunya. En un acte de la campanya a Vic, Turull ha llançat un missatge a Esquerra Republicana: ‘No ens podem despistar, tornar les coses al seu lloc vol dir que si Rajoy va fer fora Puigdemont, el poble ha de dir que ell és el president’. Puigdemont, en una intervenció en directe des de Brussel·les, ha acusat Rajoy de comportar-se com si fos ‘l’amo de la finca de la Generalitat’. A més, ha reiterat el seu compromís de tornar a Catalunya per a ser investit president si guanya les eleccions malgrat l’amenaça de detenció que pesa sobre ell.

Summary: Turull diu que ‘jugar’ a triar un altre president que no sigui Puigdemont implica acceptar el 155


Hongria el 2010. Els Estats Units el 2017. Itàlia el 2018. I el Brasil, molt probablement també, el 2018. Sembla que el gegant llatinoamericà és a punt d’incorporar-se a la llista de països dirigits per líders autoritaris. A la primera volta de les eleccions presidencials de diumenge proppassat, el candidat d’ultradreta Jair Bolsonaro va obtenir el 46% dels vots. Fernando Haddad, i amb qui s’enfrontarà a la segona volta, el 29%. Com és que el Brasil ha arribat a un pas de fer president un home que defensa la tortura i la violència, un home que exalta la dictadura militar i que ataca obertament dones, homosexuals, negres i indígenes? N’hem parlat amb Taíza Brito, corresponsal brasilera a Barcelona que escriu per al Jornal do Commercio i als blocs Mundo Afora i La Forastera. —Qui és Jair Bolsonaro? —Jair Bolsonaro és diputat del Congrés Nacional del Brasil de fa vint-i-sis anys. És de la bancada dels partits que al Brasil s’anomenen popularment ‘de lloguer’. No té cap tradició al país: abans de les eleccions de diumenge tenia només vuit diputats i ara en té cinquanta-dos. Té el suport dels grans propietaris agrícoles, de l’església evangèlica i del sector armamentístic. Si hi parles, t’adones que no sap gens d’economia, de salut, que no sap res de res. Ell diu que no li cal saber, que els ministres ja sabran fer les coses. Fins i tot, per no assistir als debats, fa servir l’excusa que el van ferir durant la campanya electoral, però concedeix entrevistes a les televisions que li donen suport. Si ha de debatre no se’n surt, fa la campanya a les xarxes socials amb notícies falses sobre els adversaris, especialment el del Partit dels Treballadors (PT). Treu profit d’una onada antiPT de qui està decebut per la crisi política i econòmica que passa el Brasil per dir amb un discurs violent que ho resoldrà tot. —Què ha canviat al Brasil aquests darrers anys perquè un candidat com Jair Bolsonaro sigui a punt de ser president? —Tot va començar a les eleccions del 2014. Una candidata era Dilma Rousseff, del PT, que va guanyar, i l’altre era Aécio Neves, que era del Partit Socialdemòcrata Brasiler (PSDB). Durant vint anys el PT i el PSDB han estat els dos partits majoritaris. Rousseff va fer una campanya molt dura i va guanyar amb el 51% dels vots. Aécio Neves no hi va estar d’acord i va intentar que les eleccions fossin anul·lades pel Tribunal electoral. No se’n va sortir i va començar una campanya molt forta contra Rousseff. Llavors el país ja passava per una crisi econòmica molt forta. Els diputats del PSDB es van unir amb els del Michel Temer, vice-president de Rousseff, que era d’un altre partit, el Partit del Moviment Democràtic Brasiler (PMDB), per intentar enderrocar-la. Rousseff no era una política professional, era molt treballadora i no suportava aquests polítics. Hi tenia poca paciència. A banda, va preparar una comissió de la veritat per investigar els crims de la dictadura militar. A molts polítics, això no els va agradar i van començar una campanya bruta contra ella. Van blocar tots els projectes del congrés i van deixar el govern sense poder fer res. I la població patint. —El Brasil és un país molt ric i, alhora, amb molts pobres. Més enllà de la gestió de Rousseff a la seva última legislatura, que l’esquerra hagi governat tants anys i no hagi superat la desigualtat és el motiu pel qual ara guanya l’ultradreta? —Durant els dos governs de Lula hi va haver un creixement molt gran, i en el primer de Dilma també. Els programes del PT van llevar el Brasil del mapa de la fam i van fer que molta gent dels estrats socials més baixos tingués oportunitats. Hi ha una classe mitjana i rica que no suporta que els pobres en tinguin. És dur dir això, però hi ha una separació molt gran entre els més rics i els més pobres. Aquest va ser també un dels motius per què aquesta classe, apartada durant tant de temps del comandament del Brasil, sortís al carrer contra el govern. Tot va barrejat: motius socials, econòmics, polítics… —Bolsonaro vol afrontar la criminalitat amb violència. Per què ha crescut aquesta criminalitat? —És molt alimentada pel tràfic de drogues. També hi ha una herència de la dictadura militar; part de la policia del Brasil és responsable de les matances. També hi ha polítics involucrats. Els morts per assassinat són sobretot negres i pobres. És clar que també hi ha crims contra el patrimoni, però qui pitjor la passa són els pobres. —Però com és que ha crescut? —L’any passat a Recife van morir assassinades cinc mil persones. Abans a l’estat de Pernambuco hi havia tot un projecte per a intentar contenir aquesta violència. Van aconseguir arribar a tres mil assassinats cada any, cosa que era per a celebrar. Al Brasil hi ha una cultura de la violència: la gent es pensa que les coses es poden resoldre matant l’altre. Però gran part dels qui moren estan involucrada en el tràfic de drogues. Els programes de combat a la violència no fan efecte. Els de Pernambuco van funcionar durant un temps i van ser tot un exemple per al país, però la violència ha repuntat. —El guru econòmic de Bolsonaro és Paulo Guedes, un liberal de l’escola de Chicago. Quines són les seves propostes? —El programa econòmic de Bolsonaro es basa, tristament, en la privatització de totes les empreses del país per a pagar el deute públic. Tot el suport dels mercats ve perquè el programa és reformar la seguretat social engegada pel govern Temer, llevar encara més drets laborals i privatitzar. —Compartiu l’opinió de qui compara Bolsonaro amb Donald Trump? —Bolsonaro va més enllà. Ell estimula la violència d’una manera molt greu. No és tan sols que defensi que el ciutadà vagi armat, com Trump; és que defensa que tu mateix pots resoldre els problemes amb una arma. Com si això fos l’ingredient que ens manca perquè s’acabi la violència. Hi ha una frase popular al Brasil que és bandido bom é bandido morto (‘el lladre bo és el lladre mort’). S’assembla a Trump per la manera com utilitza les notícies falses. Té una xarxa immensa per a produir-ne, és impressionant. El Tribunal Superior Electoral de Brasil havia promès que la combatria, però no s’ha mogut. La campanya d’Haddad només ha pogut fer retirar trenta-cinc notícies falses que circulaven molt, però ja havien fet un gran forat. Bolsonaro s’assembla a Trump per la manera com fa campanya, però és pitjor perquè naturalitza la violència. Està en contra els drets humans i de tots els col·lectius vulnerables com les dones, els homosexuals, els negres, els indígenes… Diu tot això sense gens de pudor. —Per què Bolsonaro pot reivindicar la dictadura sense que això li resti suports? —Crec que qui el vota pensa com ell. Això és encara pitjor. Hi ha un sector de la població que pensa exactament com ell i que troba que tot es resoldrà d’aquesta manera. D’una altra banda, el mercat mira les propostes en benefici seu. Vol un estat de mínims sense drets laborals, on la seguretat social cobreixi com menys gent millor i on pugui fer com vulgui. —L’altre favorit en la campanya era Lula da Silva, però no s’ha pogut presentar perquè l’han inhabilitat acusat de corrupció. Això ajuda a Bolsonaro? —Ell fa un discurs contra la corrupció, però abans de ser d’aquest partit va formar part de dues altres formacions implicades en l’operació Lava Jato. Ell té casa a Brasília, però cobra l’extra dels diputats que no són d’allí. No és il·legal, però és immoral. Bolsonaro era al costat del president Temer i el president de la cambra del Brasil, detingut per corrupció. La gent, això, no ho veu. —Fernando Haddad era el candidat a la vice-presidència amb Lula però ha hagut de fer el pas endavant després de la inhabilitació de l’ex-president. Haddad marca perfil propi o depèn molt de l’ombra de Lula? —Abans era a l’ombra de Lula perquè va provar de ser candidat fins al final, però com que no va ser possible, va haver de ser-ho Haddad. És un home amb molta personalitat, té un discurs fort i parla bé, però està molt lligat a Lula. Ara el PT ha canviat la marca de campanya: abans tenia el vermell del PT i ara té els colors de la bandera del Brasil (verd, blau i groc) per marcar un estil propi. És una persona que fins ara vivia del seu sou perquè és professor universitari. No és algú qualsevol, és una persona culta i preparada que va ser ministre de Lula i que va emprendre molts projectes d’inclusió a l’educació. Va fer que molta gent tingués l’oportunitat d’entrar a la universitat. Ara marca un perfil propi, però no sé si hi haurà temps. —Amb la gran diferència entre els dos candidats a la primera volta, , veieu cap possibilitat que no guanyi Bolsonaro? —Al Brasil és molt difícil que en la segona volta guanyi el candidat que ha obtingut el segon lloc. No ha passat aquests darrers trenta anys. Ara Fernando Haddad ha aconseguit el suport del Partit Socialisme i Llibertat (PSOL) i del Partit Democràtic Laborista (PDT), tercer a la primera volta. I el PSDB, que fins ara era l’altre gran partit al costat del PT, ha alliberat els votants perquè en part està d’acord amb Fernando Haddad. La gent es va adonant que la qüestió no és que guanyi el PT, sinó que guanyi la democràcia. Bolsonaro defensa la dictadura. Ell és capità de l’exèrcit i el seu candidat a vice-president és general. El seu discurs fa apologia de la tortura. —Després d’una dècada i mitja on a Sud-amèrica van arribar al poder Hugo Chávez, Evo Morales, Rafael Correa, Cristina Fernández de Kirchner, Michelle Bachelet o Lula da Silva, ara prenen el relleu Mauricio Macri, Sebastián Piñera, Iván Duque i, potser, Jair Bolsonaro. És un canvi d’època al continent? —Trobo que sí. Aquestes forces tan retrògrades tornen al comandament de l’Amèrica llatina. Però crec que és una onada mundial: ha passat als Estats Units, a Europa i a molts llocs més. L’extrema dreta va creixent. És trist de veure-ho, no crec que sigui la solució, ni per al Brasil ni per a l’Amèrica llatina. La gent està desencantada i ara intenten solucionar els problemes amb dirigents com aquests. El Brasil anava molt bé, però va descarrilar. Crec que la passarem molt malament.

Summary: Taíza Brito: ‘Bolsonaro s’assembla a Trump per la manera com fa campanya, però és pitjor perquè naturalitza la violència’


MADRID, 1 (EUROPA PRESS) Meliá Hotels International va registrar un benefici net de 45,2 milions d’euros durant el primer semestre de l’any, fet que va suposar multiplicar per dos els seus guanys respecte al mateix període del 2014, ha informat la cadena hotelera a la Comissió Nacional del Mercat de Valors (CNMV). Del gener al juny, la xifra de negoci va arribar als 856,3 milions d’euros, fet que suposa un descens del 0,44% respecte dels 860 milions dels sis primers mesos del 2014. El benefici brut d’explotació (Ebitda) va superar els 136,7 milions d’euros, un 17,5% menys. Per la seva banda, el resultat abans d’interessos i impostos (Ebit) va pujar a 79 milions d’euros, un 4% menys que el primer semestre del 2014.

Summary: Meliá duplica el benefici semestral i assoleix els 45,2 milions d’euros


La cua d’assistents es va fent més i més llarga esperant l’obertura de porta del Teatre Nacional de Catalunya. Falten encara tres quarts per a començar, no són ni les set del vespre, i a dins es prepara la funció. Actors, directors, il·luminadors, escenògrafs i tècnics de tota mena assagen una obra que s’ha anat gestant aquests últims anys: el referèndum d’autodeterminació. L’escenari, ple de cadires, una senyera ben il·luminada, una pantalla amb les paraules ‘garanties per a la democràcia’, i un triangle –una mena d’al·legoria del mapa del Principat– fet d’urnes d’alguna mena de plàstic transparent. Oberta la porta d’accés, catalans de tota mena i condició omplien l’amfiteatre del TNC. Pocs minuts després, ja no hi cap ni una agulla. Les autoritats i personatges mediàtics diversos reben l’atenció de l’independentista ras. Un dels moments més esperats és l’entrada del flamant nou conseller de Cultura, Lluís Puig. Més d’un demana de fer-s’hi una fotografia per a la posteritat, més llarga o més curta. Els presidents d’Òmnium i ANC, Jordi Cuixart i Jordi Sànchez, acompanyen el portaveu de Súmate, Antonio Baños, elegant com sempre. Artur Mas també participa en les converses a peu dret a primera fila, davant un estol de fotògrafs impressionant. Més d’un i més de dos demanen a l’entrada si té lloc reservat al davant. Que difícils que deuen ser de gestionar els protocols d’aquests festivals. Llach, mestre de cerimònies Els diputats de Junts pel Sí són anunciats per megafonia i l’auditori es posa dret per oferir-los un llarguíssim aplaudiment que acaba amb els clàssics crits d’in-inde-independència. Enmig d’aquesta eufòria, entren a l’escenari els membres del govern, ja sense Jordi Baiget i encara sense Lluís Puig. Els llums s’apaguen i comença la projecció de vídeos. Lluís Llach fa de mestre de cerimònies. És d’agrair que es pensi en persones amb experiència dalt de l’escenari. Llach llegeix un text de Thomas Jefferson i l’enllaça dient que cada vegada hi ha més gent que acompanya la majoria independentista per a fer camí cap a la llibertat. L’acte és organitzat per Junts pel Sí i compta amb l’assistència dels diputats de la CUP. Llach hi pensa d’entrada i els diu: ‘Sense la CUP el camí hauria estat impossible. Gràcies.’ Informació contra els rumors Llach dóna pas a Marta Rovira i Jordi Turull, que comença anunciant un acte pedagògic i molt informatiu: ‘Com més informació, menys rumorologia.’ Turull, president del grup de Junts pel Sí, deixa clar d’entrada que el primer d’octubre es podrà votar, ‘i votarem com sempre, com s’ha fet sempre’. Rovira detalla a continuació la llei del referèndum d’autodeterminació que han presentat hores abans al parlament. La llei es fonamenta, segons Rovira, en el primer dels drets humans, ‘que és el dret de decidir, el dret d’autodeterminació’. Una llei que és una resposta democràtica En una argumentació que de segur que no convenceria els dotze magistrats del Tribunal Constitucional espanyol –cosa que ja tampoc no cal–, Rovira explica que l’ordenament jurídic espanyol conté també el reconeixement del dret d’autodeterminació perquè l’estat ha signat els tractats internacionals que el reivindiquen. ‘Hem fet una llei perquè tenim el dret d’autodeterminar-nos i ho hem fet amb una base legal que no es pot posar en dubte’, defensa la portaveu del grup de Junts pel Sí. ‘Aquesta llei és una clara resposta democràtica a les frustracions acumulades als intents reiterats d’encaixar el nostre país a l’estat espanyol’, remata Rovira. Més vots afirmatius: independència El silenci a l’auditori del TNC és molt semblant al que es fa quan hi ha funció, trencat tan sols per algun esternut i els aplaudiments espontanis. Turull explica que el fil roig de tot allò que passarà fins a l’1 d’octubre és la voluntat de votar. I especialment, diu, la voluntat de fer-ho com s’ha fet cada vegada que s’ha convocat el poble a les urnes en les eleccions habituals. ‘Si votem com sempre, el vot serà vinculant. Com sempre. Com passa a totes les eleccions. I si hi ha més vots afirmatius que no de negatius, això implica la independència de Catalunya.’ Esclat d’aplaudiments a la sala, el més fort de tota la funció. Quan Turull explica que la victòria del no implica la convocatòria automàtica d’eleccions autonòmiques, la sala fa un ‘noooo’ d’aquells llargs de desaprovació. Turull ho acaba així: ‘Si guanya el sí, independència; si guanya el no, eleccions autonòmiques.’ I a continuació expliquen els detalls de la llei del referèndum. Turull tanca la seva intervenció amb aquesta frase: ‘Exercirem el deure de la determinació perquè tot el poble de Catalunya pugui exercir el dret d’autodeterminació.’ ‘De legalitat només n’hi ha una; la que es deriva del principi democràtic’ Llach s’alça ara per donar la paraula al vice-president Junqueras, que remarca que el referèndum es farà com sempre s’han fet les votacions, amb algunes garanties democràtiques afegides. Junqueras diu que cal afegir garanties precisament perquè hi ha un estat que s’oposa al referèndum. ‘És el referèndum que ha de permetre al poble de decidir el seu futur davant d’un estat que s’hi oposa’, diu el vice-president. I demana que el referèndum esdevingui un exemple per al món en un moment en què les expressions de democràcia escassegen a molts racons. El cap de files dels republicans també reivindica la legitimitat del referèndum apel·lant al 80% dels ciutadans que defensa el dret de decidir. Legítim també, segons Junqueras, pel mandat democràtic nascut a les urnes que van donar la confiança a una majoria parlamentària clarament favorable a l’exercici de l’autodeterminació. Junqueras també defensa el referèndum com una eina per a ajudar la gent que estimem i que té dificultats econòmiques i de tota mena. ‘De legalitat, només n’hi ha una; la que es deriva del principi democràtic i del dret internacional i dels drets humans’, resol. Un ‘president, president, president’ ben significatiu Junqueras dóna pas a Puigdemont i l’auditori s’alça com un sol home al crit de ‘president, president, president…’ Un crit que té un significat especial avui, l’endemà de la decisió més complicada que ha pres el president en el seu mandat: la destitució del conseller Jordi Baiget per haver expressat discrepàncies. ‘El dia 1 d’octubre hi haurà un vot decisiu. El vot decideix. I nosaltres estem disposats i compromesos a respectar-lo’, diu Puigdemont, que acaba d’obtenir un altre aplaudiment per haver assenyalat un fet curiós: ‘Quan els han anat llegint la Marta i en Jordi, és la primera vegada que veig que la gent aplaudeix els articles d’un text legislatiu.’ El president reconeix que intueixen els riscs d’exercir la democràcia. ‘Alguns ja l’han pagat’, recorda. Però el risc és més gran quan es renuncia a la democràcia, avisa. ‘Garantim als ciutadans de Catalunya que el dia 1 votarem’ ‘El dia 1 d’octubre no hi haurà cap xoc de trens. Hi haurà un tren que s’aturà a la via morta, que serà el tren de l’status quo. I un altre tren que seguirà el seu camí’, diu ara Puigdemont aprofitant la coneguda metàfora. I explica que el referèndum és la garantia que tothom podrà expressar-se i decidir. També els qui vulguin votar que no. ‘El govern es compromet a fer possible el vot decisiu. Garantim als ciutadans de Catalunya que el dia 1 votarem’, tanca el president. ‘Votarem, votarem, votarem, votarem!’ és el crit que ressona ara a l’auditori just abans d’un sonor himne de ‘Els segadors’, que fa alçar el puny a més de quatre. Els crits d’independència més forts que ha sentit mai el TNC sonen ara acompanyats del picament de mans corresponent. Conjurats Aquell verb que fa servir tan sovint el vice-president Junqueras: ‘conjurar-se’. Això és el que ha passat aquest vespre a l’amfiteatre d’inspiració grega de la sala gran del TNC. Si Grècia fou el bressol de la democràcia, aquest teatre ha estat avui el bressol potser d’una democràcia catalana. El temps ho confirmarà o ens desmentirà. President, govern, diputats i ciutadans s’han conjurat per fer un referèndum d’autodeterminació amb les formes i les garanties de sempre. I ara roman aquella sensació agredolça del ‘tot està per fer i tot és possible’. Que ja es tractava d’això. Ací podeu veure la intervenció de Puigdemont:

Summary: Conjurats pel referèndum vinculant amb un eloqüent crit de ‘president, president…’


La Comissió Europea ha proposat l’aplicació de l’article 7 dels tractats a Polònia perquè considera que al país hi ha un ‘risc seriós de vulneració de l’Estat de dret’ i el sistema judicial ‘està ara sota el control polític’ del govern. El partit conservador que governa a Polònia, Justícia i Pau, ha fet una reforma polèmica del sistema judicial, amb la qual l’executiu tindrà més control sobre la cort suprema i el sistema de nomenament dels jutges. La Comissió Europea va advertir que la reforma era una amenaça pels principis democràtics i de l’estat de dret. La Comissió havia avisat Polònia aquests últims mesos perquè revertís la reforma, però el govern de Morawiecki no en va fer cas. L’article 7 no s’ha aplicat mai abans i és una opció considerada extrema, ja que pot arribar a deixar un estat membre sense poder de vot al Consell Europeu. L’article 7 també preveu que la Comissió, un terç dels estats membres i el Parlament Europeu, poden demanar al Consell Europeu que constati que hi ha ‘un risc clar de violació greu per part d’un estat membre dels valors contemplats a l’article 2’ –dignitat humana, llibertat, democràcia, igualtat, estat de dret i respecte als drets humans. Ara, la resta de socis europeus hauran de decidir si apliquen o no la sanció al govern polonès. A més, la Comissió Europea també ha decidit enviar Polònia al Tribunal Europeu de Justícia per vulnerar la llei de la UE amb les seves reformes judicials, que Brussel·les considera que posen en risc la independència dels magistrats. El següent pas podria ser la suspensió temporal del dret de vot, però aquesta decisió requereix la unanimitat. En aquest punt, la proposta de la Comissió probablement naufragarà perquè estats com Hongria –enfrontada a la Comissió per les quotes d’acollida de refugiats, entre altres qüestions– podrien exercir el dret de vet. Malgrat tot, el fet d’activar el mecanisme de l’article 7 ja és un toc d’atenció seriós a Polònia. El primer ministre polonès, Mateusz Morawiecki, considera ‘injusta’ la decisió i defensa que la reforma del sistema judicial era necessària per a combatre la corrupció i expulsar les reminiscències de l’era comunista. També argumenta que calia respectar la sobirania dels estats membres. La reforma ha generat protestes a diverses ciutats de Polònia i la queixa del Departament d’Estat dels Estats Units.

Summary: La Comissió Europea activa el procés legal per aplicar l’article 7 contra Polònia


Els CDR han organitzat una mobilització de refús al consell de ministres espanyol que es fa aquest matí a Barcelona. L’han convocat a primera hora a la Llotja de Mar amb els lemes ‘Tombem el règim’ i ‘Desbordem-los’. ‘Les barricades poden tallar un carrer, però obren el camí’, han dit, i han recordat les concentracions que es van organitzar en diverses escoles el primer d’octubre de l’any passat al matí. Els CDR recomanen ‘intel·ligència col·lectiva i organització’. «Qui no comparteix la batalla, compartirà la derrota. Ni tan sols la batalla evita qui vol evitar-la.» Bertold Brecht. El proper #21D, a primera hora del matí, a la Llotja de Mar de Barcelona: #TombemElRègim🔨#21DESBORDEMLOS pic.twitter.com/In7pDUf1iD — CDR Catalunya (@CDRCatOficial) 13 de desembre de 2018 La protesta s’organitzarà en tres columnes que sortiran a les 8.30 del 21-D des de diversos punts del centre de Barcelona. La columna ‘1 d’octubre’ sortirà de la plaça d’Urquinaona. La columna ‘No passaran’, de l’avinguda de Lluís Companys. Finalment, la columna ‘Ingovernables’ sortirà de la plaça del Portal Nou. ‘Tothom en la mateixa direcció’, afegeixen els CDR. 📣Aquest #21DESBORDEMLOS: a Barcelona sortirem al carrer en tres columnes a les 8:30h! 🛡Columna 1 D’OCTUBRE 📍Pl. Urquinaona 🛡Columna NO PASSARAN 📍Av. Lluís Companys amb Pujades 🛡Columna INGOVERNABLES 📍Pl. del Portal Nou Tothom en la mateixa direcció: #TombemElRègim🔨 pic.twitter.com/cmvTRbbw9Y — CDR Catalunya (@CDRCatOficial) 20 de desembre de 2018 #21DESBORDEMLOS 🙆♀ Uneix-te a la #Moda21D! Que només els mocadors ens tapin el somriure. Protegim-nos de la repressió!#TombemElRègim🔨 pic.twitter.com/appBDzZiRH — CDR Catalunya (@CDRCatOficial) 20 de desembre de 2018 Guia 21-D: Totes les mobilitzacions contra el consell de ministres espanyol a Barcelona

Summary: Els CDR convoquen mobilitzacions de rebuig al consell de ministres espanyol en tres punts de Barcelona


‘La sega’ (Proa), de Martí Domínguez, és una novel·la circular, de manera que una part de l’escena tràgica que tanca el llibre es revela de bon començament i fa de motor i nervi d’aquesta història, la dels masovers de les muntanyes del Maestrat, tocant a Terol, i la violència que van viure al final de la dècada dels quaranta, en plena postguerra. ‘La sega’ parla de l’arbitrarietat i la crueltat de la guàrdia civil, que infonia por i repressió de manera indiscriminada a aquells pagesos de muntanya, molts assassinats al marge d’un camí, per la sospita que donaven menjar als maquis o guerrillers, com diu Domínguez. Aquest és un llibre que canvia de tessitura en relació amb les obres que ha escrit fins ara Martí Domínguez, repartides entre els assaigs de nivell, l’últim, brillant, ‘El somni de Lucreci’, i novel·les que parlen de racionalisme, ciència i cultura de to biogràfic, com ‘El fracassat’ sobre Cézanne o ‘El retorn de Voltaire’, que reconstrueix els darrers dies de vida del filòsof francès, símbol de la il·lustració. Però, com explica l’autor a l’entrevista, ‘La sega’ té fonaments que comparteix amb tots els altres llibres que ha escrit. —Com us vau trobar escrivint ‘La sega’? —L’any 1998 em vaig comprar un mas en ruïna a Penyagolosa, al Maestrat. Trobe que és un paisatge esplèndid. I de mica en mica vaig anar-lo arreglant. Netejant el que havia estat el paller, em vaig trobar soterrat un Mauser i dues baionetes. Què coi hi feia un rifle, al mas? Vaig començar a preguntar entre els veïns, però es notava que no volien contar aquelles històries. Tot i això, d’ací i d’allà vaig començar a conèixer històries de guerrillers i de la repressió per part de la guàrdia civil que havien viscut els masovers d’aquelles muntanyes. I vaig tenir necessitat de contar aquesta història. D’entrada em vaig plantejar el llibre com un gran reportatge ficcionat (per no ferir sensibilitats), on era jo mateix qui en primera persona contava el relat de la gent de les muntanyes del Maestrat. La gent que me’n parlava ho havia viscut de petits. Per això, quan vaig decidir canviar de plantejament i construir una novel·la, em vaig posar en una posició més distanciada: vaig inventar-me un narrador adolescent, d’uns dotze anys, i li vaig posar Goriet, diminutiu de Gregori, que és un nom molt comú d’aquella zona. —L’edat d’en Goriet, entre la infantesa i l’adolescència, també permet de posar més èmfasi en el desvetllament cap a un món constret, un món sense llei ni justícia, ple d’horrors. Un món de supervivència. —El fil conductor és la veu de Goriet, ja de gran, que recorda els fets que va viure quan era petit, sí. Però també és molt important la història d’amor d’una pastora i d’un maqui que havia estat ferroviari i que va acabar de la pitjor manera. I s’hi afigen un munt d’històries encreuades més que van anar passant. Són històries de gent acorralada. Perquè els masovers van quedar al mig de la batalla entre la guàrdia civil i els guerrillers. Uns masovers que s’estaven sols a la muntanya. Molts masos, a més, s’havien quedat sense l’home, que la guàrdia civil havia assassinat, i eren portats per dones. Les dones de les muntanyes del Maestrat són unes dones molt fortes. Sempre dic que he escrit una història de violència. —Sí, el relat causa sensació de claustrofòbia. —Degué ser pitjor del que conto, però certament, era una situació de carrer sense sortida. I els masovers estudiaven de deixar el mas per salvar la vida, però, com podien abandonar-ho tot? I què els hauria passat? Anar a ciutat era sinònim de morir-se de fam… Perdre tot el patrimoni era una decisió difícil. I deixar aquell paisatge i aquell viure que només depenia d’ells mateixos i no d’estar al servei d’un amo… Per això una part dels masovers van resistir i es quedaren, fins que els van exterminar. —Per què? —La guàrdia civil no podia consentir el rebost que els masovers tenien, perquè era l’aliment dels maquis. El període que conte en la novel·la va del 1947 al 1950. —Els personatges que apareixen a la novel·la existiren? —Són personatges que tenen una part real i una altra d’inventada. El que em movia era contar la història de la gent d’aquesta zona del Maestrat, gent forta i dura, com el paisatge. Tantes muntanyes juntes, la fan una zona difícil per a viure-hi: a l’hivern, aquests masos sovint queden aïllats per la neu i tenen temperatures de quinze graus sota zero. Al llibre, hi apareix aquest viure i també les festes que celebraven, com la de Sant Antoni, la matança del porc, els balls, com s’expressaven la masculinitat i la feminitat, com s’aparellaven, el pa acabat de fer d’aquells forns, que és espectacular encara… Volia reproduir tot això, un món que en aquells anys es va enfonsar, perquè va ser una matança d’innocents, uns morts que no interessaven a ningú, els morts que va permetre la llei de fugues de Franco, que fou la via lliure a matar indiscriminadament. —I què us ha sobtat més en el procés de descoberta d’aquell món i moment? —Em va sobtar molt el dolor que encara hi queda. —Hi ha un moment que en Goriet, el narrador, adverteix de la possibilitat de caure en un lloc comú (una altra novel·la de la postguerra, del franquisme i de la repressió perpetrada per l’església catòlica també). Com heu mirat d’evitar-lo? —He defugit els estereotips. Malgrat la crueltat dels agents de la guàrdia civil, també he mostrat escenes que els humanitzen, per exemple. He volgut ser honest, deixant de banda les simpaties per uns o uns altres. Perquè jo volia contar aquesta història de violència. I deixant de banda que no m’imaginava que escriguera aquestes coses, el que faig és contar històries ben humanes –que és, de fet, el que m’agrada– i mostrar com el desig de coneixement topa amb la irracionalitat, que també és un tema que apareix en molts dels meus llibres. Martí Domínguez. © Jordi Carreño —I també hi ha la història natural. —Com Goriet descobreix que la muntanya és alguna cosa més que una terra inaccessible. En això, hi té un paper determinant el mestre. La pèrdua d’innocència del protagonista també inclou convertir-se en un home amb un interès intel·lectual. Aquest és el gran èxit del mestre, don Arcadi. —El mestre és un personatge important, que encarna tot allò que es va perdre. És la tragèdia de perdre el saber acumulat i la cultura arrabassada al país. —El mestre és condemnat a l’exili quan l’envien a una escola rural enmig de la muntanya. És un intel·lectual esporuguit. I hi ha més personatges interessants en la novel·la, com el metge, que és una bona persona, d’idees dretanes. És una manera de mostrar la biodiversitat ideològica d’aquell moment, que a vegades se’ns ha volgut amagar. —I també doneu importància a les paraules, sobretot la toponímia, que conserva una saviesa popular nascuda de la tradició. —Quan els personatges parlen utilitzen les seues pròpies paraules, que són de frontera. I en un moment determinat apareix un personatge que es diu Carles Salvador, que és una mena de Joan Coromines, que arreplega paraules. I en Goriet queda fascinat per aquesta riquesa. I com que ja dic sempre que jo d’imaginació no en tinc, recull la toponímia real, el nom dels masos, excepte el de la família protagonista. Són tan ben trobats, que no tenia sentit d’inventar-ne de nous. I és una mena d’homenatge a la riquesa lingüística del territori. —Els vells que us han contat les històries saben que han quedat atrapats en la vostra novel·la? —Forme part d’un grup de recuperació de la memòria històrica de Castelló. Aquesta associació m’ha resultat molt útil per a conèixer el territori i la gent i alguns d’ells sí que saben aquesta aventura literària. —A la novel·la també apareixen supersticions, bruixes i mites compartits per la gent d’aquestes muntanyes… —Ha, ha. Quan veig un escurçó pense en qui me’l pot haver enviat. Però el que fa més por a la novel·la són els vius, no pas els morts. A vegades les novel·les de muntanya pequen d’un excés de sentit màgic. En aquest cas no hi ha mites. Els masovers són supersticiosos però no creuen en els fantasmes. Al capdavall, aquesta novel·la és un homenatge al món dels masovers.

Summary: Martí Domínguez: ‘Jo volia contar aquesta història de violència’


El jutjat de districte d’Oregon (EUA), en un cas sobre pirateria, ha negat que una adreça IP sigui determinant per identificar la persona que ha descarregat de manera il·legal una pel·lícula. Els creadors de ‘The Cobbler’ (‘Amb la màgia en les sabates’, en català) van demandar el propietari d’una residència d’ancians, Thomas Gonzales, per descàrrega il·legal de la cinta, tenint en compte que la IP des de la qual es va realitzar la descàrrega es troba localitzada a la residència, com han explicat des de TorrentFreak. Tot i això, la jutge Stacie Beckerman ha negat que existeixi una relació directa entre IP i infractor, com fins ara sembla que s’ha fet. ‘Mentre que és possible que el subscriptor sigui també la persona que va descarregar la pel·lícula, també és possible que un familiar, un resident o una persona desconeguda feta la conducta infractora’, ha explicat.

Summary: Una adreça IP no determina qui comet pirateria


Els estats han aconseguit que la seva candidata, Ursula von der Leyen, sigui elegida per presidir la Comissió Europea. La política alemanya agafa el relleu de Jean-Claude Juncker i es converteix en la primera dona a presidir la institució. Von del Leyen necessitava, com a mínim, 374 vots favorables, i n’ha aconseguit 383 (51,3% del total), gràcies als suports del Partit Popular Europeu, els liberals, el Moviment 5 Estrelles i parts dels diputats del Partit Socialista, que ha votat dividit. En total, 327 eurodiputats hi han votat en contra, 22 s’han abstingut i un vot ha estat nul. Demà deixarà el càrrec de ministra de Defensa del govern alemany ‘per servir Europa amb tota la força’. ‘Qui ho vulgui, em tindrà sempre com una gran aliada. Qui vulgui reduir-la, rebaixar els seus valors, es trobarà amb la resistència més fèrria’, ha dit en una intervenció de vint minuts davant el ple del Parlament Europeu a Estrasburg que després l’havia de votar. Tot intentant guanyar vots d’última hora, ha farcit el discurs de propostes socials, posant èmfasi en la defensa de l’estat de dret amb un mecanisme paneuropeu, un nou pacte migratori i d’asil i una política verda en els primers cent dies de mandat. Europeista convençuda La connexió de Von der Leyen amb Europa li ve de petita, tal com s’ha ocupat de recordar ella mateixa aquests darrers dies i també en la intervenció d’aquest matí, amb un marcat to europeista. Nascuda el 1958 a Brussel·les, va anar a l’escola europea ubicada a la capital belga i posteriorment va fer el salt a Alemanya i a Londres, on va cursar estudis econòmics. El 1980 va començar la carrera de Medicina i es va llicenciar set anys més tard. Després de doctorar-se va viure uns anys als Estats Units i després va tornar a Alemanya, on va treballar al sector mèdic i econòmic. La seva vinculació amb la CDU va començar als anys noranta. Després d’ocupar diversos càrrecs a la Baixa Saxònia, Von der Leyen va anar escalant posicions fins a convertir-se en ministra d’Afers Familiars, Dones i Joventut (2005-2009). Entre el 2009 i el 2013 es va ocupar de la cartera d’Afers Socials i Treball. Des del 2013 és la titular de Defensa del govern d’Angela Merkel, càrrec que ara deixa. Camí fins a la presidència de la Comissió Els estats van proposar Von der Leyen per a ocupar la presidència de la Comissió el 2 de juliol, després de diverses negociacions infructuoses en què van acabar descartant la possibilitat de proposar cap dels Spitzenkandidaten per la manca de consens dels vint-i-vuit. El fet que no prosperessin els noms de Manfred Weber ni el de Frans Timmermans, aquest últim pel vet d’Hongria i Polònia, va ser rebut amb crítiquesdels grups parlamentaris. Especialment, per part dels socialistes, que s’han mostrat dividits durant els darrers quinze dies al voltant del suport o el rebuig a la candidatura de Von der Leyen. El president del Parlament Europeu David Sassoli informarà ara al Consell del resultat de la votació convidant-lo a proposar juntament amb la presidenta electe de la Comissió els candidats per als diferents càrrecs comissaris. Von der Leyen ja s’ha compromès a formar un executiu totalment paritari en què la meitat de les carteres siguin en mans d’eurocomissàries i també ha expressat el seu desig perquè Frans Timmermans sigui vice-president primer de la Comissió i repeteixi com a comissari encarregat de l’estat de dret. En l’acord per a fer-la comissària, els estats també van incloure Josep Borrell com a alt representant de la diplomàcia europea.

Summary: La candidata dels estats, Ursula Von der Leyen, nova presidenta de la Comissió Europea


Les Nacions Unides han acusat Algèria d’haver obligat unes 13.000 persones que provaven d’arribar a Europa a tornar a peu pel desert cap al sud. Durant aquest últim any, totes aquestes persones, entre les quals dones embarassades i criatures, han estat obligades a caminar pel desert cap a les fronteres de Níger o Mali sense diners, ni menjar, ni aigua i sota temperatures que arriben als 48 graus. Hi ha diversos vídeos que ho mostren, malgrat que Algèria ha negat els fets i diu que formen part d’una campanya de desprestigi. Algèria no rep diners de la Unió Europea per a aturar els migrants, com sí que ho fan Líbia, Tunis, el Marroc i Níger, que és cap on els fan anar. El govern algerià transporta la gent en autobusos i camions fins al terreny de ningú que és la frontera entre tots dos països, i allà els abandona. El municipi nigerià més proper és Assamakka, a uns quinze quilòmetres al sud del punt on són abandonats, i és allà cap on la majoria es dirigeix. Més que un poble és una simple frontera de pas: hi ha uns pocs edificis i un destacament de les Nacions Unides que acull els qui es troben en pitjors condicions. Per això, els migrants es veuen obligats a continuar caminant o bé anar en camions de l’ONU cap al sud per pistes del desert, atès que no hi ha carretera, en direcció a Arlit, a dos-cents quilòmetres, o fins a Agadès, el primer lloc que es pot considerar una ciutat. Les Nacions Unides creuen que per cada migrant que ha mort mirant d’arribar a Europa per la Mediterrània, n’hi ha dos que han mort al desert del Sàhara mirant d’arribar a la costa. L’ONU calcula que, des del 2014, el nombre de morts provant de travessar el Sàhara arriba als trenta mil.

Summary: Acusen Algèria d’obligar 13.000 emigrants a tornar a peu pel desert


Una persona ha estat assassinada i cinc més han resultat ferides en l’atac d’un home amb un ganivet a la plaça de Russell, al centre de Londres. La policia metropolitana ha confirmat que la persona assassinada era una dona de seixanta anys de nacionalitat estatunidenca. Si bé en un començament eren sis ferits, la policia ha reduït aquesta xifra a cinc —els sis ferits incloïen la dona que després s’ha mort—. Tres persones ja han rebut l’alta mèdica, però no se sap l’estat de les altres dues. Les autoritats policíaques van rebre una trucada poc després de les 22.30 d’anit, que alertava de la presència d’un home amb una arma blanca que atacava els vianants de la plaça de Russell, a l’epicentre del barri de Bloomsbury. La policia va arribar al lloc dels fets acompanyada del servei d’ambulàncies de Londres. L’atacant, un home noruec d’origen somali de 19 anys, ha estat detingut minuts després. La policia ha assegurat que no hi ha proves que demostrin una possible radicalització gihadista. En aquest sentit el comissari Mark Rowley, de la policia metropolitana, ha assenyalat que la salut mental de l’atacant pot ser un ‘factor’ determinant en l’execució de l’atac. ‘Calma i atenció’ El batlle de Londres, Sadiq Khan, ha demanat avui ‘calma i atenció’ als ciutadans, hores després de l’atac a la plaça de Russell. Ha expressat, a més, la seva solidaritat amb els afectats i ha assegurat que el seu cor era amb les víctimes de l’incident a la plaça de Russell i amb les dels seus éssers estimats.

Summary: Un mort i cinc ferits en un atac amb ganivet al centre de Londres


Les dades de la segona onada 2017 del Baròmetre d’Opinió Política del CEO atorguen un gran lideratge a VilaWeb entre la premsa digital. VilaWeb ha estat líder de manera consistent en el baròmetre del CEO, que demana als enquestats pels mitjans pels quals accedeixen a la informació política. En aquesta segona onada, pel que fa als diaris digitals, els resultats són els següents: 1- VilaWeb – 6.9 2- Público – 3.1 3-ElDiario.es – 2.1 4- El Nacional – 2.1 5- Nació Digital – 2.0 6- El Confidencial -1.6 7- Aguaita.cat – 1.0 8- El Món – 1.0 Respecte a les dades del primer baròmetre de l’any, en què VilaWeb també liderava la classificació, crida l’atenció l’augment significatiu que experimenten els dos diaris progressistes en castellà Público i ElDiario.es La classificació sobre elconjunt dels mitjans és la següent: 1- La Vanguardia – 21.3 2- El Periódico – 15.2 3 – Ara – 14.2 4 – El País – 11.5 5- VilaWeb – 6.9 6- El Mundo – 4.6 7 – Público – 3.1 8 – 20Minutos – 2.6

Summary: El CEO atorga el lideratge de la premsa digital a VilaWeb


El ministre d’Afers Estrangers espanyol, Josep Borrell, ha anunciat avui que el seu executiu recorrerà ‘aquests dies vinents’ la reobertura de les delegacions de la Generalitat a l’estranger tancades pel govern espanyol durant l’aplicació del 155, perquè considera que el govern ‘no ha complert els procediments legals en vigor’. Segons Borrell, ‘la decisió’ de presentar el recurs ‘està presa’ i els serveis jurídics de l’Estat ‘estan treballant per fer-ho bé’. Amb tot, ha afirmat que darrere aquest recurs només hi ha ‘un pur problema de procediment’ i el govern espanyol ‘no té més remei que fer-ho així’. Borrell ha fet aquestes manifestacions en un esmorzar informatiu a Madrid, on ha admès que la imatge internacional de l’estat espanyol ha quedat ‘seriosament malmesa sobretot a Europa i el món anglosaxó’ pel que considera ‘la propaganda del moviment independentista català amb el suport actiu de les institucions de la Generalitat’, fet que ha obligat el seu ministeri a ‘dedicar part del seu temps i energia a corregir aquest missatge i recompondre la nostra imatge’.

Summary: Borrell intenta aturar ara la reobertura de les delegacions de la Generalitat a l’estranger