El moviment Lliures es presenta avui en un acte públic a l’auditori AXA de l’Illa Diagonal de Barcelona. Aspira a convertir-se en un partit polític i a ocupar un espai situat en el centre-dreta catalanista, liberal i no independentista. Neixen per donar resposta a un segment de l’electorat que actualment, diuen, no se sent representat per cap de les formacions polítiques. Aquesta plataforma, que té per objectiu accedir al parlament, és crítica amb el procés independentista, ‘que no ha assolit cap dels seus objectius i ha reforçat les forces d’esquerres i populistes’, i és impulsat per gent provinent de CiU. En són les cares més visibles l’ex-conseller i ex-diputat Antoni Fernández Teixidó i els també ex-diputats Xavier Cima (ex-CDC) i Roger Montañola (ex-Unió). A banda els arguments liberals clàssics, com ara el paper ‘subsidiari’ de l’administració i la defensa del lliure mercat ‘com a font de generació de riquesa i benestar’, deploren el full de ruta independentista; defensen una recuperació de ‘la cultura del pacte i d’entesa cordial’ per a proposar-se ‘objectius realitzables’ i fer que Catalunya ‘recuperi el seu àmbit d’influència i la millora del seu autogovern’. El passat independentista, la connexió Arrimadas Els representants de Lliures malden per desempallegar-se d’etiquetes i per presentar-se com un moviment nou. El primer vincle evident de què es volen desfer és el de l’ex-federació de CiU, pel fet que en provenen Teixidó, Montañola i Cima. Aquest últim, a més, havent estat declaradament independentista. Però hi ha un altre vincle que els pot marcar des de bon començament, a desgrat de Cima: aquesta desvinculació de Convergència i aquest allunyament seu de l’independentisme coincideixen amb els primers passos cap a la configuració d’aquest moviment i amb la seva relació amb Inés Arrimadas. El mes d’abril Cima va plegar de l’Ajuntament de Ripoll, on era tercer tinent batlle i regidor des de l’any 2007. Pocs dies abans, havia deixat també la presidència de CDC al Ripollès. La ruptura de Cima amb el partit es va consumar en el congrés de refundació en què va néixer el PDC, a principi de juliol, amb un full de ruta declaradament independentista. Dies abans, tal com recollia el Diari de Girona, Cima va vincular la seva continuïtat al tipus de formació que sortís d’aquell congrés. Aleshores va explicar que el seu allunyament del món de la política responia a qüestions professionals, amb què volia desmentir les veus que n’atribuïen la causa a la relació sentimental amb Arrimadas. Però és important el fet que Arrimadas, cap de l’oposició i líder de Ciutadans, assistís a l’acte de presentació d’una associació o think tank anomenada Twenty50, que Cima va crear de bracet amb Montañola. Cima i Montañola tenen més projectes professionals en comú al sector privat, com ara la consultora Diplolicy, constituïda com a Observatori 2050 i que ofereix serveis d’assessorament polític, econòmic i empresarial. I també és destacable el fet que els representants de Lliures assistissin al parlament durant el recent debat de política general just quan Arrimadas feia la rèplica a Carles Puigdemont. Qui són els 2050 de Cima i Montañola L’associació Twenty50 es presenta com una plataforma de talent global multidisciplinària i apolítica. Sobre la vinculació entre aquests projectes i el moviment Lliures, fonts de la plataforma han volgut deixar clar que ‘són totalment diferents’ i que ‘no tenen cap vinculació política’. Però la successió d’esdeveniments i la proposta política de Lliures, a més del fet que els impulsors de l’una cosa i de l’altra són els mateixos, fan pensar que Twenty50 és un dels gèrmens de Lliures. Entre els fundadors de Twenty50 hi ha, a més, Xavier Salvatella, director de comunicació de l’Espanyol; Daniel Domenjó, productor i ex-presentador del programa ‘La Rambla’ de BTV; Ignasi Belda, primer executiu d’Intelligent Pharma; Carles Duran, director de Sales & Marketing; i l’economista Albert Parrés. Tot amb tot, fonts del moviment Lliures afirmen: ‘Som gent normal que no tenim partit i volem crear alguna cosa nova. Hi ha gent que a títol personal hi dóna suport, no perquè siguin ex de res, sinó perquè s’hi senten representats.’ Cima mateix va fer neteja a Twitter: n’esborrà tots els piulets anteriors al setembre proppassat, molts dels quals amb declaracions a favor de la independència de Catalunya. I ho feia amb un piulet en què justament volia deixar clar que no tenia cap vinculació política amb Ciutadans: No milito a C's. No estic en la "cosa pública". Torno a la privada. Engego un nou projecte autònom i ple d'il·lusions. Punt final. — Xavier Cima (@xaviercima) September 5, 2016 A banda els tres noms principals –Teixidó, Montañola i Cima–, el moviment Lliures també aplega ex-membres d’alguns altres partits i gent del sector privat. És el cas del metge Lluís Monset, que va participar en l’acte privat de Lliures a principi d’octubre al CCCB; el biotecnòleg i economista Guillem Laporta; l’ex-director general de Trànsit Juajo Isern; i persones com ara Remei Gómez, Iolanda Latorre i Artur Nadal, vinculades a Llibergència, el sector pretesament més liberal de l’antiga Convergència, fundat per Fernández Teixidó. Precisament Fernández Teixidó també ha fet el trajecte de sortida de CDC quan el partit ha esdevingut netament independentista. Ex-conseller i representant de l’ala més liberal, va posar fi a l’estiu a vint-i-tres anys de militància, adduint que no se sentia representat per la ideologia independentista i republicana del nou Partit Demòcrata Català (des de dissabte, Partit Demòcrata Europeu Català). Teixidó va prendre la decisió pocs mesos després de renunciar als càrrecs del partit per ‘discrepància política’. Amb Lliures, diu, vol ‘salvar el llegat, el present i el futur de la tradició política més fructífera que ha donat la Catalunya contemporània: el catalanisme’. El tercer nom visible dels fundadors de Lliures és Roger Montañola. L’ex-diputat d’Unió ja era partidari de pactar amb l’estat espanyol per millorar la situació de Catalunya, sense vies unilaterals ni de desobediència civil. Durant l’etapa en què fou dirigent d’Unió es definia catalanista, pactista i moderat, i reconeixia la tasca de l’ex-vice-presidenta Joana Ortega en la defensa del dret de decidir. ‘Catalunya pot ser el que vulgui’, deia en una entrevista pocs dies abans de les eleccions. Tot i reconèixer la viabilitat d’una independència ‘ben feta’, afegia que no era partidari de la ruptura. Proximitat amb Ciutadans L’espai de centre-dreta liberal i no independentista que vol ocupar aquest moviment sembla trepitjar-se amb el que ocupa avui Ciutadans. I encara més d’ençà que Ciutadans fa tempteigs per atansar-se a l’antic votant centrista i moderat de CiU que es pugui sentir desencisat per l’independentisme dels convergents. Malgrat les possibles semblances (la voluntat d’ocupar el centre polític, el liberalisme i el no a la independència), insisteixen a deixar clar que hi no tenen pas cap vinculació, amb Ciutadans, ni volen tenir-n’hi. ‘Nosaltres som catalanistes’, diuen. Ara com ara, no pensen en cap aliança amb cap partit i volen anar a poc a poc. ‘De moment només som un moviment amb l’objectiu d’arribar al parlament.’ En l’actual realitat política catalana, amb un procés independentista engegat, Lliures neix com un moviment contrari a la independència que considera que els cinc anys de procés han estat ineficaços i perjudicials per a Catalunya i la societat. ‘Les posicions maximalistes dels governs català i espanyol’, diuen en el manifest fundacional, ‘han portat el país al bloqueig institucional i a la frustració’. I, atesa la impossibilitat de pactar un referèndum vinculant, continuen, ‘els dirigents catalans han substituït l’exercici de la política per l’agitació i la propaganda’. La seva proposta encara és un enigma. En una situació en què cal una resposta al debat independentista, descarten la unilateralitat, però no es volen definir sobre el dret de decidir ni sobre un possible referèndum. ‘Sobre qüestions programàtiques i de passos a seguir a curt termini, en parlarem després de l’acte d’avui.’

Summary: El moviment Lliures, marca blanca catalanista de Ciutadans?


El Tribunal Constitucional torna a amenaçar el president del parlament, Roger Torrent, i la resta de membres de la mesa: si permeten la votació de la proposta de resolució de JxCat, ERC i la CUP com a resposta a la sentència poden incórrer en responsabilitats penals. El TC ha admès a tràmit aquest matí la impugnació que va fer dijous el consell de ministres espanyol de l’acord de la mesa per tramitar la resolució i de la decisió de refermar-s’hi que la mesa va prendre dimarts passat, desestimant les peticions de resonsideració que havien presentat Cs, el PSC i el PP. El TC ha suspès els dos acords per a tramitar la resolució i la majoria independentista haurà de decidir ara si permet que es debati i es voti i, per tant, s’arrisca a haver d’assumir possibles inhabilitacions, o frena la iniciativa. Torrent ha deixat clar que no faran marxa enrere, insistint que la mesa ‘no censurarà cap debat’. ‘Ens mantenim on ens hem mantingut sempre’, ha refermat, al·legant que el parlament ha de poder debatre totes les qüestions que preocupen a la ciutadania. La proposta parla de l‘autodeterminació, la reprovació de la monarquia i la reivindicació de la sobirania del poble de Catalunya, les tres qüestions que el TC ja havia advertit a la cambra que no es podien votar i que, segons la resolució, el parlament ‘reitera i reiterarà tants cops com ho vulguin els diputats’. No estava previst, tanmateix, que aquesta resolució es votés en el ple de la setmana vinent, sinó en el següent, que es farà a finals de mes, segons fonts de la majoria independentista. La raó de l’ajornament és que el pacte polític dels tres grups per no tramitar-la per la via d’urgència (amb l’objectiu que la resolució es votés després de les eleccions de diumenge) n’ha allargat els tràmits reglamentaris fins al ple previst per a finals de mes, i això també ha donat marge tamporal al consell de ministres i al TC perquè intentin blocar-la. El pròxim pas perquè es pugui debatre és que la junta de portaveus la introdueixi a l’ordre del dia del ple de finals de mes. En canvi, la setmana que ve sí que es debatrà i votarà una altra moció de la CUP que expressa la voluntat de la cambra ‘d’exercir de forma concreta el dret a l’autodeterminació i de respectar la voluntat del poble català’. També aquest matí, la majoria independentista de la mesa ha tombat els intents de Cs, el PSC i el PP perquè la setmana que ve no es debatés. Curiosament, aquesta moció es podrà votar sense que tingui, de moment, cap amenaça per part del TC. El TC va més enllà Pel que fa a la resolució de la resposta a la sentència, és la primera vegada en aquesta legislatura que el TC suspèn una admissió a tràmit d’una iniciativa per part de la mesa, després de l’actuació excepcional per a impedir la investidura de Carles de Puigdemont el gener de l’any passat amb Mariano Rajoy encara com a president. Habitualment, el govern de Pedro Sánchez actuava a posteriori, un cop la iniciativa en qüestió havia estat aprovada. Però aquest cop ho ha fet de manera preventiva, per a intentar impedir directament el debat. Com que JxCat, ERC i la CUP van anunciar inicialment que la resolució es votaria en ple de la setmana vinent, el consell de ministres va impugnar dijous passat els acords de la mesa per a tramitar-la i el ple del Constitucional s’ha reunit d’urgència avui per a suspendre’ls. Torrent ha criticat l”absoluta anormalitat’ que suposa que el TC actuï enmig de la campanya electoral i ha acusat Sánchez de superar la ‘dinàmica absurda’ d’impugnacions que va fer el PP quan governava. En aquest cas, es tracta d’incidents d’execució que es lliguen a incompliments de sentències anteriors del TC. És a dir, no són impugnacions aïllades sinó que s’estableix una cadena de vulneracions i de notificacions personals que, quan arribi el moment, pot ajudar les acusacions a acreditar més clarament davant dels tribunals la comissió d’un possible delicte de desobediència que podria portar a inhabilitar Torrent i els membres independentistes de la mesa. És el mateix patró que es va aplicar a Carme Forcadell i la resta d’integrants sobiranistes en la legislatura anterior. En concret, el govern espanyol sosté que la tramitació de la resolució incompleix anteriors providències del TC (del 10 i el 16 d’octubre) i dues sentències anteriors del mateix tribunal. El TC ha acceptat totes les peticions que li havia fet l’advocat de l’estat excepte una: no ha acordat deduir un testimoni de particulars per a exigir la responsabilitat penal que correspongués per l’incompliment dels pronunciaments del TC vulnerats. La resolució dels tres grups reitera la defensa del dret d‘autodeterminació, la reprovació de la monarquia i la reivindicació de la sobirania del poble de Catalunya, però la moció de la CUP és encara més explícita pel que fa a l’autodeterminació. Més enllà d’expressar una opinió política, concreta la voluntat d’exercir aquest dret. Els anticapitalistes, a més, també pretenen que el parlament insti Quim Torra a cessar el conseller d’Interior, Miquel Buch, i la iniciativa reivindica igualment l’amnistia per als represaliats, la retirada dels cossos policials i militars de l’estat espanyol. Sobre aquesta moció no hi ha, almenys de moment, cap amenaça del TC. Més al·legacions presentades Al parlament s’acumulen les impugnacions, que segueixen els seus tràmits al TC. Aquest matí mateix, la cambra ha presentat al Constitucional les al·legacions corresponents als incidents d’execució per un suposat incompliment d’anteriors sentències de les resolucions del debat de política general que també parlaven del dret a l’autodeterminació, la desobediència civil i institucional com a instruments per a la defensa de drets, i l’amnistia per als represaliats. La cambra demana que es deixi sense efecte la suspensió de les resolucions i que es quedin sense efecte els requeriments i advertències dirigits al president, a la resta de membres de la mesa i al secretari general del parlament perquè frenin la tramitació d’iniciatives que desenvolupin les qüestions afectades o, en cas contrari, poden incórrer en responsabilitats penals.

Summary: El TC torna a amenaçar Torrent perquè no permeti que el parlament respongui a la sentència


Els incendis que arrasen bona part de l’estat australià de Nova Gal·les del Sud d’ençà del setembre s’han cobrat la vida d’uns 480 milions d’animals, comptant vida salvatge i caps de bestiar, segons les estimacions de la Universitat de Sydney. Els investigadors han fet aquest càlcul a partir de la densitat de població de mamífers i l’extensió de les zones afectades pels més de cent cinquanta incendis actius, que han arrasat tres milions i mig d’hectàrees, més de 1.800 llars i han causat la mort de setze persones, vuit de les quals aquesta setmana. La Universitat ha avisat que els autors de l’informe havien emprat ‘estimacions molt conservadores a l’hora de fer els càlculs i avisen que el nombre total d’animals morts pot ser àmpliament superior’, segons que explica a la seva web, on es puntualitza que el balanç solament inclou mamífers, pardals i rèptils.  Austràlia, contra les flames ‘Molts d’ells han mort directament socarrats, mentre que uns altres han sucumbit després per la falta de menjar, de refugi o per l’acció d’altres depredadors com els gats salvatges i les raboses roges’, diu un dels autors de l’estudi, el professor Chris Dickman. D’altra banda, experts en vida salvatge estimen que han mort, com a mínim, dos mil coales d’ençà del començament dels incendis al setembre, la qual cosa fa créixer el risc de l’extinció de l’espècie, sense esmentar les desenes de milers de caps de bestiar sacrificades pels grangers per a alleujar-los el patiment per les cremades.

Summary: Més de 480 milions d’animals han mort en els incendis d’Austràlia


El president del govern espanyol, Mariano Rajoy, ha avisat la Generalitat que portarà la llei del referèndum al Tribunal Constitucional en cas que la mesa del parlament admeti a tràmit la norma que ha de donar cobertura legal a l’1-O. Rajoy ha afegit que la llei del referèndum –que JxSí i la CUP van registrar la setmana passada al parlament– ‘és una nova puntada de peu al sistema democràtic’, i ha reiterat que el referèndum no es farà. És previst que la mesa admeti a tràmit la llei del referèndum en la primera reunió després de les vacances, el 16 d’agost, i que la norma es debati i es voti a la cambra la primera setmana de setembre.

Summary: Rajoy avisa que portarà la llei del referèndum al Constitucional si la mesa del parlament l’admet a tràmit


Les Entitats Catalanes d’Acció Social (ECAS) han alertat que la pobresa es cronifica tot i la recuperació econòmica, segons recull la vuitena edició de l’informe ‘INSOCAT’, que analitza la contradicció que viu la societat catalana enriquint-se i empobrint-se alhora. Els ingressos mitjans nets han crescut el 2016 en un 3,1% respecte l’any anterior per persona i un 2,2% més per llar. Tot i això, ha augmentat la pobresa i actualment un 19,2% de la població catalana es troba en situació de risc. Des de les entitats socials denuncien que la clau està en el repartiment desigual de la riquesa generada i que la proliferació de llocs de treball amb condicions laborals precàries continua alimentant el fenomen dels treballadors pobres. Concretament, la taxa de risc de pobresa en el treball ha passat d’un 8,6% el 2008 a un 12% el 2016.

Summary: Les Entitats Catalanes d’Acció Social alerten que la pobresa es cronifica tot i la recuperació econòmica


El 15 de setembre tornarà a començar la Champions i el Barça serà el defensor del títol. Al sorteig de la fase de grups que s’ha fet a Mònegue, l’equip de Luis Enrique ha tingut sort i jugarà la primera eliminatòria amb el Bayer Leverkusen, el Roma i el BATE Borisov. El València, que s’ha classificat aquesta setmana per a jugar a la màxima competició de futbol europea, ha quedat enquadrat amb un altre grup en principi assequible, format pel Zenit, l’Olympique de Lió i el Gent. Podeu consultar tots els grups del sorteig ací. Messi, millor futbolista de la UEFA Al mateix acte del sorteig a Mònegue, la UEFA ha lliurat el premi al millor futbolista d’Europa la temporada 2014-2015, que ha correspost a l’astre del Barça, Leo Messi. L’argentí s’ha imposat al seu company d’equip, Luis Suárez, i al jugador del Madrid Cristiano Ronaldo.

Summary: Barça i València, enquadrats a grups assequibles a la Champions


Els Premis Arc 2019 han atorgat al conseller de Cultura Lluís Puig el premi al Soci d’Honor amb l’objectiu de denunciar la situació a l’exili i de reconèixer la seva tasca com a soci d’ARC, quan era responsable de l’empresa Vesc Management. Els premis, que guardonen els professionals de la indústria musical del directe, es lliuren avui al vespre en un acte a l’Antiga Fàbrica Estrella Damm. La 17a edició compta amb un total de cinquanta-vuit nominats entre produccions i programacions del més destacat d’aquesta temporada. ARC és una de les associacions professionals del sector de la indústria musical amb més antiguitat del país. Els premis són escollits per mànagers, promotors, programadors de festivals, tècnics municipals de joventut i cultura, programadors de teatres i auditoris i agents de zona de Catalunya.

Summary: El conseller de Cultura Lluís Puig, guardonat com a Soci d’Honor als Premis Arc 2019


El Tribunal Suprem ja ha enviat al congrés dels diputats espanyol l’execució de la sentència que va condemnar el portaveu del PDeCAT i ex-conseller de la Presidència Francesc Homs a onze mesos d’inhabilitació per l’organització de la consulta del 9-N. És l’últim requisit que esperava la presidenta del congrés, Ana Pastor, per comunicar a Homs que perd la seva condició de diputat i demanar a la Junta Electoral Central que designi el seu successor a l’escó, que serà el candidat per la demarcació de Barcelona Feliu Guillaumes. ‘Això inaugura un camí en el qual a l’estat espanyol, defensar segons quines idees, acaba tenint conseqüències legals. No és una conseqüència banal, és greu. S’expulsen del congrés milers de catalans que a través dels seus vots van demostrar la confiança a una persona’, ha dit Homs en una conferència de premsa en la qual ha estat acompanyat per representants d’altres partits com Joan Tardà, d’ERC o Aitor Esteban, del PNB. ‘No se’m condemna per haver desobeït una resolució del TC, perquè sinó el president del govern espanyol no seria president. És un pretext. La realitat és que hi ha un moviment a Catalunya que se’l vol condemnar. Per moltes condemnes que alguns tinguin la voluntat d’imposar, el procés català no l’inhabilitaran ni el condemnaran.’

Summary: Homs expulsat del congrés espanyol per haver organitzat la consulta del 9-N


CRÒNICA I IMATGES: Barcelona clama contra el terror i el cinisme del rei i el PP 19.30: Homenatge popular als Mossos d’Esquadra a la manifestació, amb ovacions i flors: Fotografia: Albert Salamé 18.40: S’omple de gent la plaça de Catalunya per a escoltar la lectura del manifest, a càrrec de Míriam Hatibi i Rosa Maria Sardà. 18.25: Vídeo dels aplaudiments a la capçalera de la manifestació, integrada per policia i serveis d’emergències que van atendre les víctimes: 18.20: Fotografia de la concentració a València amb el lema ‘No tinc por’ A València #NoTenimPor #NoTincPor #TotsSomCatalunya #TotsSomBarcelona pic.twitter.com/UuBrYCmvr7 — Juli Pereto (@JuliPereto) August 26, 2017 18.05: Fotografia d’Albert Salamé de la capçalera de la manifestació: Fotografia: Albert Salamé 18.00: Felipe VI i Rajoy, escridassats en l’arribada a la manifestació ‘No tinc por’ de Barcelona Heus ací el moment de l’arribada de Felipe VI: I ací el de Rajoy: 17.44: Imatge del passeig de Gràcia, un quart d’hora abans, de l’emissió de TV3: 17.30: Imatge general, de l’emissió de TV3, de la manifestació mitja hora abans que comenci. Gran presència d’estelades. 17.20: Arriben autoritats per a participar a la manifestació. 17.00: Aplaudiments als Bombers, Mossos d’Esquadra, Guàrdia Urbana, serveis d’emergències… 16.50: Es forma la capçalera de la manifestació ‘No tinc por’ amb membres dels serveis d’emergències i cossos policíacs que van atendre les víctimes. Molta gent duu pancartes contra Felipe Vi i Mariano Rajoy. ‘No tinc por ‘ és el lema que encapçala avui manifestació en suport de les víctimes dels atemptats de Barcelona i Cambrils de la setmana passada. Convocada per la Generalitat i l’Ajuntament de Barcelona, recorrerà el passeig de Gràcia, des de les sis de la tarda La capçalera se situa en l’encreuament del passeig de Gràcia amb Gran Via. Al capdavant de tot, una única pancarta subjectada exclusivament per representants dels cossos policíacs, serveis i col·lectius que van participar en l’atenció a les víctimes de l’atemptat. S’hi pot llegir el lema ‘No tinc por’ en disset idiomes, com a mostra de rebuig als atacs que la setmana passada van deixar quinze morts i més d’un centenar de ferits. En un segon pla, hi haurà els representants de les institucions polítiques i governamentals. És on hi haurà el president de la Generalitat, Carles Puigdemont, acompanyat dels consellers del govern, però també el rei espanyol, Felipe VI –la presència del qual ha aixecat polèmica entre partits, moviments socials i col·lectius d’esquerres– i el president del govern espanyol, Mariano Rajoy, acompanyat de diversos ministres, presidents autonòmics i líders polítics i sindicals. L’acte final serà protagonitzat per les lectures de l’actriu Rosa Maria Sardà i de Míriam Hatibi, de la Fundació Ibn Battuta. Els textos que llegiran han estat escollits per a l’ocasió amb la col·laboració del director del Teatre Lliure, Lluís Pasqual. Seguidament, Peter Thiemann, violoncel·lista de l’Orquestra Simfònica del Gran Teatre del Liceu, i Guillem Gràcia, estudiant de violoncel, interpretaran ‘El cant dels ocells’, de Pau Casals. L’escenari presentarà decoracions florals del gremi de floristes de Catalunya i tindrà com a fons el dibuix de ‘Barcelona’ amb un crespó negre, del dissenyador gràfic Frederic Amat, amb el lema de la manifestació, ‘No tinc por’. Entitats vinculades a la pau i a la justícia social han fet una crida als manifestants perquè vagin amb samarretes blaves i, d’aquesta manera, fer una ‘gran marea blava’ per a mostrar la solidaritat amb les víctimes. A més, aquests col·lectius han convocat una concentració alternativa, on no hi haurà ni Felipe VI ni membres del govern espanyol, a les quatre de la tarda a la Rambla de Catalunya, a la cruïlla amb el carrer d’Aragó. L’Ajuntament de Barcelona, Protecció Civil, els Bombers de la Generalitat i els Mossos d’Esquadra han fet unes recomanacions sobre com desplaçar-se en les hores prèvies a la manifestació i com anar vestit i calçat. Així, la ciutat de Barcelona tornarà a ser epicentre de les reivindicacions de la societat civil aquest dissabte, quan s’espera que centenars de milers de persones ocupin els carrers com a mostra de rebuig als atemptats de la setmana passada a Barcelona i a Cambrils. Serà una imatge que s’ha vist en nombroses ocasions des de la transició, i que han conformat una ciutat, i una societat, activa, mobilitzada i participativa. Es preveu que la convocatòria tingui un gran seguiment mediàtic. L’ajuntament ha rebut 853 peticions d’acreditació, entre periodistes i personal tècnic, de 191 mitjans de 83 països.

Summary: En directe: Barcelona clama ‘No tinc por’ després dels atemptats


El 20,3% dels barcelonins preferia un executiu municipal format per ERC i per Barcelona en Comú, el doble del 10,5% que es decantaven per un dels comuns amb el PSC, com el que finalment es preveu que hi haurà a la capital catalana, segons el Baròmetre Postelectoral que ha presentat el nou quart tinent de batlle, Jordi Martí. Aquestes van ser les dues opcions més citades pels barcelonins preguntats per la seva preferència sobre el govern municipal, en què el 7,9% va apostar per un govern d’ERC en solitari; el 7,5%, d’ERC, Barcelona en Comú i JxCat; el 6,6%, de Barcelona en Comú, el PSC i Ciutadans; el 6%, d’ERC i JxCat; el 4,7%, d’ERC, Barcelona en Comú i el PSC, i un 4,3%, de Barcelona en Comú en solitari. Així, el tripartit pel qual apostava la batllessa, Ada Colau, va ser la setena opció amb més suport en aquesta enquesta – feta tot just després dels comicis i abans de la investidura -, davant la qual cosa Martí ha continuat defensant aquesta opció i ha sostingut que és ‘lògic’ que els ciutadans no contemplin aquesta possibilitat si la descarten d’entrada els partits, com van fer ERC i el PSC. En canvi, un 46% dels enquestats volien un govern amb la presència d’ERC. Sobre el fet que l’opció que ERC i Barcelona en Comú tingués el doble de suports que la de BComú amb el PSC, ha dit que la idea més instal·lada després de les eleccions és que l’executiu inclogui la força més votada – que va ser ERC -, per la qual cosa és una resposta més espontània, i ha insistit que volen que ERC sigui un aliat en les polítiques del govern municipal. Qui va ser en el passat el gerent municipal – i abans edil del PSC – ha destacat la importància que la majoria de les opcions preferides dels enquestats incloguin Barcelona en Comú dins de l’executiu, la qual cosa considera que és un aval per continuar ‘amb un projecte transformador iniciat el 2015’.

Summary: L’opció preferida pels barcelonins era un govern d’ERC amb BComú, segons el baròmetre municipal


El regidor del districte de Gràcia, Eloi Badia, descarta la compra del local del Banc Expropiat perquè la quantitat que demana Manuel López Bravo, propietari de l’immoble, és desorbitada. ‘S’havia plantejat, en funció de l’import, que pogués haver-hi una iniciativa ciutadana que capitalitzés aquesta compra i veure el paper de l’Ajuntament. Consideràvem que era una nova fórmula que podia tenir recorregut, però ara es descarta a causa del preu’. Segons que ha explicat Badia, López Bravo diu que el va comprar per 500.000 euros. Tot just aquest matí l’Ajuntament de Barcelona estava disposat a comprar el local del Banc Expropiat, a la Travessera de Gràcia, 181. Així ho havia dit la segona tinent de batlle, Laia Ortiz, que posava la condició que el preu fos raonable. Els fets han canviat en qüestió d’hores i el preu de sortida de mig milió d’euros que ha posat l’empresari han cancel·lat l’operació. En la mateixa entrevista Ortiz reconeixia que ja s’havia començat a negociar amb el propietari, concretament ahir dilluns. També avisava que amb diners públics de l’ajuntament no es contribuiria a facilitar l’especulació d’un immoble, que és precisament el que denuncia l’ocupació. També ha denunciat que el govern municipal té indicis que es va usar el desallotjament com a forma de desgast polític, ja que es va executar un dia abans de l’aniversari de la seva victòria a les municipals i el mateix dia en què va presentar el Pla Director de la Guàrdia Urbana.

Summary: L’Ajuntament de Barcelona descarta la compra del Ban Expropiat pel ‘preu desorbitat’


Les Forces Armades Revolucionàries de Colòmbia (FARC) han fet l’últim lliurament d’armament a les Nacions Unides, organització que exerceix com a mediadora del procés. Serà una cerimònia simbòlica, amb la presència del president colombià Juan Manuel Santos i del dirigent de les FARC, Rodrigo Londoño Echeverri, àlies ‘Timochenko’. @MisionONUCol recibe el conjunto de las armas individuales de #FARC-EP de acuerdo a la hoja de ruta del 29 de mayo. https://t.co/6TmtX4Ccjh pic.twitter.com/YswbPByxjP — Misión ONU Colombia (@MisionONUCol) June 26, 2017 El desarmament de la guerrilla va començar al febrer, tres mesos després de la signatura de l’acord de pau entre les FARC i el govern colombià, que s’havia fet el 24 de novembre. El grup ja havia lliurat a l’ONU el 60% de les 7.000 armes personals i el dia 20 de juny va començar a lliurar el 40% restant. El procés de desarmament s’ha fet simultàniament a 26 camps i ha mobilitzat 6.900 guerrillers. Amb aquest darrer lliurament, les FARC posen punt final a un conflicte de cinquanta-dos anys que es calcula que ha fet 220.000 morts.

Summary: Les FARC lliuren l’últim arsenal d’armes a l’ONU


La CUP no vol trobar-se els dies previs a l’assemblea del 27 de desembre sense cap proposta global ferma de Junts pel Sí (JxSí) i que els arribi una oferta a darrera hora ‘sense temps per a discutir-la’. Ho han explicat, en una entrevista a l’ACN, els diputats Gabriela Serra i Josep Manel Busqueta. Les negociacions entre JxSí i la CUP han tingut una sotragada aquesta setmana, després de l’assemblea de la CUP de diumenge, en què va refermar la voluntat de reclamar un president de consens que no fos Artur Mas i alhora va optar alhora per continuar negociant. Tanmateix, els diputats de la CUP asseguren que les reunions continuen i que avui reprenen les taules de negociació. Ara, no volen que les converses es mantinguin com fins ara, sense una proposta ferma i global de JxSí fins a última hora. Diuen que complicaria molt un acord. Propostes concretes i fetes amb temps El diputat Josep Manel Busqueta diu que l’única cosa que demana la CUP és un document ‘de propostes concretes i de maneres concretes per desenvolupar-les’, per tal de no tornar-se a trobar com diumenge, ‘sense res a oferir a la militància’: ‘Ens semblaria molt greu i d’una irresponsabilitat política majúscula que JxSí no avancés en aquesta concreció de manera ràpida. Anar allargant això fins als últims dies i fer, aleshores, una proposta ultimàtum, s’ha d’entendre que implicaria una resposta molt diferent que si hi ha una proposta que es pot defensar i explicar.’ Busqueta també alerta del perill d’utilitzar fórmules de darrer moment: ‘Compte amb propostes de tipus ultimàtum. Sabem que és el procediment d’una part de JxSí, concretament de CDC, i que és el “Mas style”, però esperem que no es reprodueixi amb el pla de xoc, perquè la cosa és prou seriosa i prou significativa, i la nostra gent és prou madura per a saber la manera de procedir en aquests casos.’ Gabriela Serra, així mateix, recorda que la CUP defensa ‘la democràcia participativa i això requereix temps’. I és per això que alerta que amb una proposta d’última hora, sense temps per a consultar-la en totes les estructures, pot fer impossible l’acord: ‘Si no podem discutir, deliberar i argumentar tranquil·lament per a comparar i veure els avenços que pot representar, probablement necessitarem més temps. Les propostes ultimàtum xoquen amb l’elegància de la negociació, però també amb les maneres de prendre les decisions dins la CUP.’ Interlocutors vàlids Aquestes darreres setmanes, expliquen els dos diputats, s’han trobat que a les taules de negociació hi havia representants de JxSí que no han estat disposats a concretar acords i propostes. Segons la CUP, aquests interlocutors no són els qui poden prendre aquesta mena de decisions. ‘Hi ha determinades persones, unes altres, que tenen capacitat de decidir sobre què es porta a les taules de negociació. Demanem que les persones que tenen aquesta capacitat de decisió de veritat passin a l’acció. No es tracta de dilatar la negociació; es tracta que aquells qui tinguin capacitat de prendre decisions es posin al comandament de les negociacions. Si és una persona, aquesta; si són tres, tres. Però que quan s’acordi una mesura concreta puguem saber que compta amb el vist-i-plau d’algú de JxSí amb capacitat de decisió’, reclama Busqueta. Per a la CUP –rebla– és bàsic que a partir d’ara ‘hi hagi una taula negociadora que es pugui comprometre de manera real i efectiva amb mesures concretes de manera certa, concreta i incontestable’. Gabriela Serra fa èmfasi en aquesta mateixa petició. ‘Hem deliberat, hem discutit, hem intercanviat impressions; ha arribat el moment de prendre decisions. Els interlocutors actuals de JxSí poden servir per a deliberar, però per a decidir hi ha de ser qui en té la capacitat’, diu. I afegeix que ells sí que poden fer aquest paper a les taules de negociació perquè tenen un mandat concret de l’assemblea i la capacitat de decidir. ‘Demanem que l’altra part faci això mateix. Ara toca prendre decisions i per fer-ho han de ser totes les cartes sobre la taula.’ Tancar avui la negociació del pla de xoc Avui mateix es reuniran els membres de la taula de negociació del pla de xoc i la CUP ha volgut fer una proposta perquè les converses en aquesta matèria quedin enllestides, atès que és un dels pilars de la proposta que volen que acabi a la seva assemblea. ‘Si JxSí agafa el pla d’emergència social que conté el nostre document “Fil a l’agulla” i és capaç de dir quines mesures accepta, amb quines dotacions pressupostàries i amb quins terminis d’execució, formes i indicadors de seguiment, donem per acabada la negociació del pla de xoc. Ja tenim el que volíem tenir respecte del pla de xoc. És el que necessitem. Ras i curt. I si ens ho donen demà, tot això que ens estalviarem. És així de senzill’, assegura Busqueta. Això, de fet, podria passar avui mateix. Fonts de JxSí han assegurat a l’ACN que tenen la intenció d’acceptar les propostes concretes que la CUP ha posat damunt la taula sobre el pla de xoc. Igualment, avui la proposta social de JxSí podria quedar tancada i llesta per a ser consultada a l’assemblea del dia 27. La CUP s’ha queixat aquesta setmana que JxSí no havia donat resposta ni tan sols a les propostes concretes que la CUP havia posat damunt la taula. Busqueta i Serra assenyalen que en les taules de negociació s’ha demanat d’acceptar ‘línies del programa de JxSí’ en matèries com ara l’habitatge, la pobresa energètica i infantil, la renda mínima garantida i l’assistència sanitària. A més, els diputats han explicat que també s’han proposat mesures que no impliquen cost econòmic, la majoria, i només depenen de la voluntat política. D’una altra banda, asseguren que JxSí té línies vermelles. Concretament, diu la CUP, JxSí presenta seriosos problemes a l’hora d’acceptar de retirar el projecte de BCN World, el consorci sanitari de Lleida, els plans funcionals de Tarragona, el CIMS de Girona, la recuperació d’ATLL, el decret de plantilles, el VISC+ o les concrecions en els processos de privatització: ‘En aquestes qüestions, avancem en el debat, però no tenim cap proposta tancada, perquè per nosaltres cada mesura implica recursos, temps d’aplicació i d’avaluació. No pot ser simplement una proposta oberta i inconcreta’, es lamenta Busqueta.

Summary: La CUP avisa que una proposta ‘d’ultimàtum’ de JxSí poc abans de la seva assemblea impossibilitar un acord


L’artista de carrer TvBoy, conegut per les seves obres polèmiques, ha penjat un dels seus últims dibuixos prop del Palau de la Generalitat. A l’obra, titulada ‘La tercera via: petó de comiat o de reconciliació?’, s’hi veuen el president de la Generalitat, Carles Puigdemont, i el president espanyol, Mariano Rajoy, besant-se. Puigdemont ha penjat una fotografia del dibuix al seu Instagram i ha respost de manera contundent la pregunta de l’artista. ‘Petó de comiat’, ha escrit. A més ha adjuntat una etiqueta que diu ‘a reveure’. No és la primera vegada que TvBoy fa una obra de personatges famosos fent-se petons. Ho ha fet amb Donald Trump i Kim Jong-un o Lionel Messi i Cristiano Ronaldo.

Summary: La polèmica pintada del ‘petó de comiat’ de Puigdemont a Rajoy


La secció quarta de la Sala III del Tribunal Suprem espanyol ha decidit per unanimitat de suspendre cautelarment l’exhumació del cos del dictador Francisco Franco, que s’havia de fer el 10 de juny. Segons que argumenten, ‘l’objectiu és evitar el perjudici que, d’altra manera, es causaria als recurrents, i especialment, als interessos públics encarnats a l’estat i les seves institucions’. Diu que es veurien ‘greument afectats’ si, un cop exhumat, s’estimés el recurs i s’hagués de tornar les restes al Valle de los Caídos. Els recursos els van presentar la família Franco, la Fundació Francisco Franco, la comunitat Benedictina de Cuelgamuros y l’Associació de Defensa del Valle de los Caídos contra l’acord del consell de ministres del 15 de febrer que va autoritzar l’execució de l’exhumació. L’acord, però, deia que la família del dictador havia de triar una ubicació diferent de la cripta de la Catedral de l’Almudena de Madrid, que el govern espanyol considerava inadequat per la seva situació tan cèntrica i el seu interès turístic. Davant la negativa de la família de renunciar de moment a enterrar Franco a la sepultura que posseeixen a perpetuïtat a la cripta de l’Almudena, el 15 de març el govern espanyol va aprovar un altre acord pel qual decidia d’enterrar les restes del dictador al cementiri del Pardo-Mingorrubio i fixava pel 10 de juny la data dels treballs. Per procedir a l’exhumació, el govern espanyol ha de demanar permís eclesiàstic i, si no l’obtingués, demanaria autorització judicial. Fins ara, el prior de l’abadia benedictina que custodia la Basílica del Valle de los Caídos s’hi ha negat, i de fet, és una de les parts que va presentar recurs.

Summary: Franco no es toca: el Suprem ordena que es quedi al Valle de los Caídos


La retòrica de l’anomenada ‘operació diàleg’ del nou govern de Mariano Rajoy topa amb la realitat i és desmentida per les decisions que ha pres i que continua prenent l’executiu del PP. N’és una bona mostra tot allò que va passar ahir entre el Parlament de Catalunya, el congrés espanyol i els despatxos de la Moncloa: Soraya Sáenz de Santamaría, Enric Millo i Xavier Garcia Albiol van dir, cadascú a la seva manera, que calia obrir una nova etapa de diàleg amb les institucions catalanes, mentre el nou delegat del govern espanyol a Catalunya deia que ja estudiaven d’impugnar el pressupost de la Generalitat per la disposició addicional que parla del referèndum i Cristóbal Montoro copiava l’impost sobre les begudes ensucrades perquè el govern català no el pogués recaptar. Sáenz de Santamaría emplaçava el govern català a encarar una nova etapa ‘de diàleg’, deixant de banda ‘la línia vermella del referèndum tant sí com no’. Ho deia responent una pregunta del portaveu del PDECat al congrés, Francesc Homs: ‘No és que el govern vulgui dialogar o no, és que això  no ens pertany i és del conjunt dels espanyols que van votar una constitució’, deia Sáenz. Homs li recordava que feia quatre dies que la majoria del congrés, amb vots de PP, PSOE i Ciutadans, havia votat a porta tancada en favor de suprimir-li la immunitat perquè pogués ser processat pel 9-N. Tota una mostra de canvi de tarannà i de disposició al diàleg, apuntava irònicament Homs. Diàleg, sí, però sense voler parlar del referèndum. De cap manera, deia Xavier Garcia Albiol a Carles Puigdemont en la sessió de control al president. El dirigent del PP li feia saber que el govern espanyol ‘enviava senyals’, i li demanava ‘que no fes l’estàtua’ i que actués. Puigdemont li responia que si el govern espanyol no reconeixia que Catalunya s’havia guanyat el dret de tenir un tracte bilateral significava que no tenia voluntat de diàleg, sinó de ‘diluir, emmascarar el que passa i confondre l’opinió pública’. Mentrestant, Enric Millo, que divendres es reunirà amb Puigdemont com a nou delegat del govern espanyol en substitució de Llanos de Luna, feia saber que l’executiu de Rajoy ja es mirava el pressupost acabat de presentar per Oriol Junqueras per a impugnar-lo, a causa de la referència, en una disposició addicional, del compromís de dotar de finançament el referèndum de l’any vinent. Còpia d’impost amb ridícul inclòs I, per acabar-ho d’adobar, Cristóbal Montoro comunicava als portaveus dels partits al congrés espanyol que tenia previst d’aprovar al consell de ministres de divendres un nou impost per a les begudes ensucrades. D’aquesta manera, el govern espanyol s’avança a la Generalitat, que no podrà aplicar el tribut sobre aquestes begudes, tal com havia previst en el pressupost de l’any vinent. El govern esperava recaptar quaranta-un milions d’euros amb aquest impost. Si s’aprova l’impost a Catalunya, la Generalitat es pot trobar amb una nova impugnació del govern espanyol per invasió competencial, tal com ja va passar amb el dels dipòsits bancaris. I mentre Cristóbal Montoro anunciava que demà el consell de ministres aprovaria la creació d’un impost sobre les begudes ensucrades, el portaveu adjunt del PP al parlament català, Santi Rodríguez, criticava amb to burleta des de la tribuna d’oradors el govern català per haver previst aquest mateix impost. La taxa del govern espanyol invalidarà de facto la que preveia la Generalitat, per la qual preveia recaptar gairebé 31 milions el 2017 i arribar als 41 anuals. El diputat de la CUP Benet Salellas i el de Junts pel Sí Roger Torrent li van haver de recordar la ficada de pota.

Summary: El PP rebenta la seva ’operació diàleg’ amb Catalunya en un sol dia


L’entrada en vigor de la llei de l’habitatge comença a implicar sancions. Durant els primers tres mesos de l’any, el govern ha obert sis expedients sancionadors a entitats financeres i fons voltor per un valor total de 180.000 euros, per no haver cedit pisos buits per a lloguer social com marca la llei. Els serveis d’inspecció han localitzat 5.700 habitatges no inscrits. De 486 ja inspeccionats, el 60% són llogats, però un 30% s’ha comprovat que són buits, en concret 146. D’una altra banda, dels 1.039 habitatges buits ja cedits per lloguer social, se n’han inspeccionats 45 i la majoria són aptes per a llogar-los aviat. En canvi, 15 s’han trobat ocupats o en molt mal estat. Arran de la manca de col·laboració d’alguns grans propietaris per a accedir-hi, s’han obert 4 expedients sancionadors per valor de 60.000 euros. El govern també ha posat dues sancions per valor de 30.000 euros per no haver pagat les despeses de les comunitats de veïns.

Summary: El govern balear ja multa bancs i fons d’inversió per haver vulnerat la llei d’habitatge


El primer amor és el que es recorda tota la vida. El que marca. El que pot determinar com actuarà una persona en relació amb les seves parelles fins al final dels seus dies. El primer amor, el que lloen les cançons, els films, els poemes… però què passa si el primer amor és una història de violència? El nombre de denúncies per violència masclista entre menors d’edat ha crescut un 11% respecte de l’any anterior. Denúncies que solen relacionar-se amb violència física envers les dones. Però aquesta història no comença al cos, no sorgeix essent visible. És una altra mena de dolor: el dolor invisible. Ella el coneix a ell. Al començament, no li agrada gaire, però com més va més parlen. Ell es desviu per ella i un dia li demana de sortir. Ella accepta. Aquest és un relat fictici, però alhora real. També és la història de la Sara, la Clàudia, la Gemma, la Maria, la Clara i la Carla. Aquestes sis noies van patir violència psicològica, i en alguns casos també física, per part de les seves parelles durant l’adolescència i la primera joventut. Totes tenien entre 15 i 16 anys quan van començar a sortir amb aquells nois. Com passa en la majoria de casos de violència masclista, les seves històries tenen molts punts en comú. ‘Al començament, no m’hi sentia gaire atreta, però volia sentir-m’hi’, recorda la Sara. La Maria va començar la relació d’una manera semblant: ‘A mi m’agradava un altre noi, però com que ell estava molt per mi, vaig pensar que d’alguna manera havia de donar-li senyals i em vaig sentir obligada a començar amb ell’. Malgrat que no estaven enamorades, els agradava la relació. Al començament, tot anava bé, fins que van adonar-se que els nois eren gelosos. Qüestionar la manera de vestir o la vida social de les noies és un dels primers passos en l’escala de violència masclista. ‘Em deia, mig de broma, que no havia d’anar tan bonica a estudiar perquè agradaria a la resta de nois’, explica la Sara. A la Clara li passava igual, si fa no fa: ‘No volia que em maquillés. De manera subtil, em deia que era una fresca’. Però cedien. ‘Què més dóna quina roba em posi?’ ‘No em costa res que es quedi tranquil.’ ‘És molt protector, i al cap i a la fi, això és l’amor.’ Una anècdota es va començar a convertir en regla: la gelosia anava creixent i ells volien controlar totes les coses que elles feien. ‘No volia que quedés amb certes persones’, recorda la Carla. En el cas de la Sara i la Clàudia, això encara anava més enllà: els nois s’enfadaven tant, cada vegada que sortien de festa, que al final sortien d’amagat. La Sara ho recorda així: ‘Li deia que no sortia de festa, però era mentida. Va començar a sospitar i llavors em va obligar a enviar-li una foto cada nit per a saber on era. Em feia diverses fotos diferents en un dia i les guardava per a enviar-les els dies que sortia, però sempre caminava amb molta por de trobar-me’l i que em descobrís.’ En el cas de la Maria, el noi pretenia que tot el món girés al seu voltant: ‘Volia que ho féssim tot junts, que estiguéssim sempre junts. No podia fer amics perquè quan no era a l’institut era amb ell.’ ‘L’amor és dolor’ La relació no era fàcil, però elles no havien tingut cap relació prèvia i entenien que l’amor comportava sofriment. Les relacions sexuals amb aquests nois també eren les seves primeres aproximacions al sexe. ‘Si no ho fem és perquè no m’estimes’: era una frase recurrent dels nois. ‘Va arribar un punt que ja no em venia de gust tenir relacions sexuals, però sempre ho acabàvem fent perquè ell volia’, diu la Maria. En aquesta mena de relacions, la submissió de la dona també s’acostuma a traslladar a l’àmbit sexual, cosa que implica certa pèrdua de la libido per part de les dones. Així ho explica la Sara: ‘El sexe em va deixar d’agradar perquè m’obligava a fer coses que no volia i moltes vegades em feia mal.’ ‘Una nit, es va despertar mentre jo dormia i em va començar a tocar. Jo vaig fer veure que continuava dormint, però allò m’ha quedat marcat i ara em costa molt dormir amb altres nois’, afegeix la Maria. Sense adonar-se’n, el món d’aquestes noies es van anar reduint al dels respectius xicots. Ja no sortien amb les amigues, i com més anava més s’allunyaven de la família. La Carla, com moltes altres víctimes, no recorda gaire bé aquest període de la seva vida. Descriu la sensació que tenia aleshores com la d’estar ‘permanentment beguda’, però sí que recorda que se sentia com un titella que es movia com ell volia. ‘Em va intentar posar en contra de la meva germana, i fins i tot es va posar gelós d’un cosí meu. Jo era una noia que sempre feia bromes i amb moltes ganes de viure, però ja no tenia ganes ni de parlar.’ Les discussions eren com més va més habituals, i fins i tot arribaven als insults. Els insults i les humiliacions sobre l’aspecte físic i l’intel·lecte de les víctimes també són força habituals quan la violència psicològica creix. ‘Sempre em deia que estava massa grassa, que no tenia prou pit i que si m’estimava per alguna cosa, no era precisament pel físic –diu la Gemma–. Jo em volia tenyir de rossa i allisar-me els cabells, però ell em deia que així estava més lletja o que era de fresca.’ A la Clàudia li va passar igual: ‘Sempre em tractava de ximpleta, i a sobre em deia que m’havia d’aprimar perquè la roba em quedés bé. Al final vaig deixar de menjar.’ La primera vegada que reben insults, les noies saben que no està bé que les insultin, però ho accepten perquè els nois els demanen perdó o tornen a tractar-les bé. Això és el circuit de la violència, tal com explica Núria Beitia, psicòloga especialitzada en violències masclistes. La situació es va anar complicant fins que un dia els insults van convertir-se en cops. No tots els casos de violència psicològica acaben amb maltractament físic, però algunes víctimes sí que ho pateixen. És el cas de la Sara, que després d’una agressió va fer creure a tothom que l’havia atropellada una bicicleta: ‘Em va agafar pel braç i em va donar una puntada de peu amb totes les seves forces a la cama. Em vaig desplomar; ni tan sols podia respirar.’ La Clàudia, la Clara i la Gemma també expliquen que van rebre bufetades i empentes alguna vegada. Especialment la Clara, que recorda l’episodi d’un dia que ella volia sortir amb les amigues: ‘Em va insultar, em va dir de tot, va criticar com anava vestida, com anava maquillada, em va prendre el mòbil perquè me l’havia regalat ell i deia que era seu, em va empènyer i em va tirar a terra; aquí vaig veure que ho havia de deixar.’ Al final d’aquesta mena de relacions, la víctima comença a obrir els ulls i s’adona que ha de sortir-ne. És el principi de la fi, una fi que costa molt que arribi. Elles van intentar deixar els xicots més d’una vegada abans de la ruptura definitiva, però per evitar la ruptura, alguns nois es posaven a plorar, els deien que elles ho eren tot i que canviarien. Fins i tot, a la Clàudia li va dir que si el deixava es ‘mataria’, tot i que després va demanar perdó per haver-ho dit. Finalment, les relacions acaben. Però no és fàcil de superar tot allò que ha comportat aquest vincle. Les conseqüències Les conseqüències psicològiques de la violència masclista en la joventut són diverses i van des de la depressió i l’ansietat fins als trastorns alimentaris. ‘Tenia atacs de pànic molt forts i depressió. Vaig perdre deu quilos perquè no podia mirar el menjar sense que em vinguessin nàusees’, recorda la Carla, que va superar-ho, en part, gràcies a l’atenció psicològica. ‘Tinc seqüeles. Algunes les superaré, però amb la resta hauré d’aprendre a conviure-hi.’ Aquesta experiència, evidentment, marca les relacions posteriors. Mentre que algunes noies estan molt alerta perquè la història no es torni a repetir, d’altres adopten el mateix rol de submissió. ‘Quan començo una relació amb un noi, em continuo sentint culpable quan surto de festa i li parlo pel mòbil perquè vegi que no li sóc infidel’, explica la Clàudia. La Sara també explica que ha continuat adoptant el rol de submissió amb el xicot d’ara, però que ell intenta revertir-ho. La Clara, en canvi, no ha tolerat mai comportaments que li recorden la seva ex-parella. I la Clara, la Clàudia, la Maria, la Carla, la Sara i la Gemma no són dones submises, insegures, dèbils ni petites. Són dones independents, intel·ligents, fortes, amb pors i amb somnis, amb gustos diferents, amb ideals, amb reivindicacions i amb il·lusions. Dones, persones normals; no són persones de tendència dependent. Com explica Núria Beitia, entrar en una relació així sorgeix del fet que aquestes dones s’hi lliuren de manera total, perquè les relacions parteixen de l’amor, no de la dependència. Beitia explica que la violència sovint neix per la idealització esbiaixada de l’amor romàntic com a lliurament total, sense filtres. La idea que la felicitat pròpia vindrà donada per l’altre; que l’altre complirà totes les necessitats pròpies. Una idea que porta a la violència si es creu que l’altre no respon lliurant-se prou. La violència psicològica es basa, també, en la contraposició patriarcal dels rols de gènere, en què l’home és el proveïdor material i la dona la proveïdora d’afecte, amor i sexe. Si l’home considera que la dona no es lliura prou, comença amb les exigències. Per Beitia, el fet que aquests casos de violència creixin entre els joves pot ser causat perquè els nois veuen complicat el seu lloc en el món pel context actual. En aquest sentit, l’ús de la violència no respondria a un intent de satisfer un desig sexual sinó de satisfer el desig de poder.

Summary: Quan el primer amor és una història de violència (masclista)


Un guàrdia de seguretat de la Fira de Madrid (Ifema), on avui comença la fira internacional de turisme Fitur, ha interromput la vice-presidenta Mónica Oltra i el seu equip mentre parlaven entre ells perquè ho feien en català. ‘Deixeu de parlar en valencià’, els ha increpat l’agent, de l’empresa Ombuds. Ho ha explicat a Twitter el coordinador de comunicació digital en Generalitat Valenciana, Xavi Aguilar: 2/2➡Posteriorment la seguretat de la Casa Reial s’ha portat molt bé i ha arreplegat la queixa que òbviament hem traslladat. En #Fitur2019 es parlen molts idiomes, és una de les seues riqueses. Els drets i llibertats han de ser respectats per totes i tots — Xavi Aguilar (@xaviaguilarcl) January 23, 2019 Segons que ha explicat, la delegació del Consell havia arribat a la fira alhora que el rei espanyol Felipe VI i s’han trobat un cordó de la policia, de manera que han hagut d’esperar abans d’entrar. En aquell moment, mentre parlaven entre ells, l’agent de seguretat els ha interromput. ‘Intolerable, no li parlàvem a ell’, diu Aguilar, qui afegeix que han fet arribar una queixa a l’equip de seguretat de la casa reial espanyola.

Summary: Incident greu: la seguretat de Fira de Madrid vol impedir una conversa privada de Mónica Oltra perquè parlava en català


TV3 ha informat en un comunicat que lamentava el contingut de la secció d’Empar Moliner durant el programa ‘Els matins’ de dilluns, en què l’escriptora va cremar un exemplar de la constitució espanyola. La cadena pública catalana també ha explicat que les imatges s’havien retirat de la web, ‘amb la garantia que no tornaran a ser emeses als mitjans de la CCMA’. Amb tot, les imatges havien aparegut en alguns comptes de YouTube, però TV3 també ha fet que els retiressin. Ací us oferim el vídeo íntegre que ha generat la polèmica. Més informació: Empar Moliner: ‘La constitució és com la família reial als noranta, que no es podia tocar’ Editorial de Vicent Partal: Empar Moliner al país on el perquè no importa Testimonis colpidors de dones en situació de pobresa energètica que el TC pot desemparar

Summary: El vídeo d’Empar Moliner cremant la constitució espanyola a ‘Els Matins’ de TV3


Avui ha començat al Jutjat número 1 de Barbastre el judici civil per decidir la propietat de les 111 obres d’art parròquies de la Franja de Ponent que són al Museu de Lleida. El Bisbat de Barbastre-Monsó va demandar al de Lleida i al Consorci del Museu de Lleida, Diocesà i Comarcal per reclamar el retorn a la Franja d’aquestes obres, però el Consorci recorda que estan protegides per la llei del patrimoni català. Està previst que la vista s’allargui dos dies ja que estan citades una desena de persones entre testimonis i pèrits. El judici ha començat a les 10.15h amb la declaració del bisbe de Lleida, Salvador Giménez-Valls, i posteriorment la del bisbe de Barbastre-Montsó, Ángel Pérez Pueyo. També està prevista la declaració de l’anterior bisbe de Barbastre, Alfonso Milián, entre d’altres. El judici ha generat una important expectació mediàtica, amb una trentena de mitjans de comunicació acreditats. Abans d’entrar als jutjats de Barbastre, la part aragonesa ha exposat la seva posició davant de la premsa, mentre els representants del Bisbat de Lleida i del Museu de Lleida han preferit no fer declaracions. El bisbe de Barbastre-Montsó, Ángel Javier Pérez, ha dit que espera que el judici permeti ‘d’una vegada per totes, surti a la llum la veritat’ i ha expressat la seva confiança en la justícia. ‘Estic amb molta pau i estic aquí representant a quaranta-quatre comunitats cristianes de la meva diòcesi’ perquè ‘per la meva diòcesi i per la gent, estic disposat a donar-ho tot’, ha assenyalat. Antecedents El Bisbat de Barbastre-Montsó va interposar el 13 de febrer una demanda civil contra el Bisbat de Lleida i el Consorci del Museu de Lleida, Diocesà i Comarcal per exigir a la Generalitat i al mateix bisbat que lliurin els 111 béns artístics. Són peces originàries de parròquies de la Franja de Ponent, que fins al 1995 havien format part de la Diòcesi de Lleida, fins que aquesta es va dividir. La denúncia es va fer després que el 31 d’octubre de 2017 no s’arribés a cap acord en un acte de conciliació celebrat al jutjat de Lleida i al qual no va assistir cap representant del consorci. Abans s’havia intentat resoldre el conflicte per la via eclesiàstica però la part lleidatana no va acceptar les tres resolucions vaticanes que donaven la raó a la Franja.

Summary: Comença a Barbastre el judici pel litigi per les 111 obres d’art de les parròquies de la Franja


La coalició Front Republicà ha reivindicat la necessitat ‘d’impugnar el règim del 78’ i reclamar la ruptura democràtica amb l’estat espanyol, a partir de l’assoliment de la República Catalana. La formació ha presentat el programa rupturista a la Nau Bostik del barri de la Sagrera de Barcelona i ha assegurat que no s’arronsaran contra cap govern que no reconegui el dret d’autodeterminació de Catalunya. L’acte ha servit per a presentar també els candidats de cada demarcació. Per Lleida ha parlat Joel Jové, per Tarragona Ferran Reyes, per Girona Maria Besora per Girona i l’ex-diputat dels comuns Albano Dante Fachín ha tancat l’acte com a cap de llista per Barcelona. Tots quatre ponents han dit que cal blindar sense matisos una democràcia directa que denunciï la monarquia ‘caduca i franquista’. També han reivindicat la lluita popular per aconseguir més justícia social i una defensa dels drets civils aconseguits. I, en fi, han criticat ‘l’oligarquia de l’entramat de l’Íbex 35’. Ideològicament, el Front Republicà es fonamenta en l’aliança comuna entre independentistes i sobiranistes; en el feminisme i la defensa dels drets del col·lectiu LGBTI; en ‘l’atrinxerament dels drets socials i laborals’, la defensa del territori, l’internacionalisme, l’antifeixisme, la democràcia radical i el republicanisme. El candidat de Lleida, Joel Jové, ha dit que calia establir un front de denúncia fins que no es reconegui el dret d’autodeterminació del poble català, no s’alliberin els presos polítics i no es garanteixi el retorn dels exiliats. Ferran Reyes ha destacat la situació excepcional que viu Catalunya i ha lamentat la regressió de drets. També han reclamat la supressió dels articles 135 i 155 de la constitució espanyola. ‘Cal defensar la República davant de la monarquia tardofranquista’, ha dit Reyes. Maria Besora s’ha centrat en la importància del front feminista i ha condemnat la violència patriarcal contra les dones i les persones LGTBI. I Albano-Dante Fachín ha assegurat que plantaran cara a qualsevol govern estatal que no respecti el dret d’autodeterminació de Catalunya. A l’acte hi han assistit unes 300 persones.

Summary: El Front Republicà propugna la ruptura democràtica amb l’estat espanyol


‘Som a punt de travessar una línia i som molt conscients del que farem’, diu el president de l’ANC, Jordi Sánchez, tres dies abans de l’assemblea general de l’entitat, a Granollers. S’hi aprovarà un full de ruta que té en compte les diverses situacions que es poden presentar des del moment en què es convoqui el referèndum; passi què passi, l’ANC preveu una mobilització permanent. En aquesta entrevista, Sànchez hi parla amb contundència: ‘Els ciutadans haurem d’estar disposats a defensar les institucions amb més força que abans. Si cal, per garantir el referèndum nosaltres serem al carrer. Ho diem sense por, sense mitges tintes.’ I els polítics? ‘Qui no vulgui o pugui fer-ho, qui cregui que no ho pot fer, que plegui. No és obligat de romandre a la primera fila.’ —En el full de ruta que aprovareu dissabte feu una proposta de pregunta per al referèndum? Ens la podeu dir? —La pregunta que proposem és aquesta: ‘Vol que Catalunya esdevingui una república independent? Sí o no. —Com hi heu arribat? —La idea d’independència hi ha de sortir de manera inequívoca. També hi ha una altra cosa clara, que en aquest país no hi ha cap altra idea d’estat que no sigui la república. La pregunta ha de conduir-nos a una resposta binària, a un sí o a un no, perquè ningú no pugui fer interpretacions que refredin les conseqüències d’aquest referèndum. —Per què república? —Perquè ha de tenir una atracció cap a espais que potser no acaben de veure clara l’aposta per una Catalunya independent, però que, en canvi, veuen molt clar que no volen continuar en el règim monàrquic de l’estat espanyol. Si hi posem ‘república’, la pregunta també queda despullada de la càrrega ideològica de dretes o esquerres i no té connotacions partidistes. —Al PDECat sembla que li incomoda la referència a la república en la pregunta. —Sabem que no tothom se sent còmode al cent per cent amb la proposta, però en aquest cas el PDECat ha d’entendre que el concepte república no va necessàriament associat a un espai ideològic ni a una formació política. Estic convençut que entendran perfectament que l’estat català del futur serà una república o no serà. A tots ens pot tocar, en un moment o altre, d’haver de ser generosos per realçar la nostra principal força, que és la unitat. No hi ha una unitat més clara que una pregunta inequívoca. —De la data, no en dieu res. És de les poques coses que no concreteu. Hi ha l’11,el 17, el 24 (el dia de la Mercè) i l’1 d’octubre. Quina convé més? —No hi volem entrar, en aquest debat, perquè no ens neguiteja. El compromís del setembre com a horitzó és vàlid. Confiem absolutament que es compliran els terminis a què es va comprometre el president, perquè fins ara ha estat una persona de paraula. Suposo que quan el pacte nacional culmini la seva feina, a final de maig, tindrem proposta de data i una pregunta. —En el full de ruta es diu que en la convocatòria del referèndum no hi ha d’haver ni límit de participació ni de valoració. —En el nostre entorn polític, en aquest moment l’estat espanyol, des de l’any 1977 fins ara la participació no ha tingut mai cap límit perquè un referèndum fos vinculant. Per tant, això no s’ha de modificar. Els organismes del Consell d’Europa, en concret la Comissió de Venècia, especifiquen que perquè sigui vàlid s’han de mantenir les condicions dels actes electorals anteriors. Si hi ha una participació del 52% és tan vàlida com si és d’un 70%. Si és d’un 45% també. Nosaltres treballarem perquè sigui molt alta i pensem que ho serà. —Què us ho fa pensar? —Ara la gent tindrà clar que ens hi juguem el futur. Això significa un incentiu per a anar a votar respecte de la consulta del 9-N, o fins i tot de l’estatut d’autonomia l’any 2006. La gent voldrà defensar la seva posició. Tant si és del sí com si és del no. —I el vot exterior no és gaire clar que es pugui fer. —De tots els elements que tenim sobre la taula és el que més ens preocupa, perquè l’estat hi exerceix un control molt important a partir dels registres i els cossos consulars, que són els que canalitzen les institucions. Sabem que és una qüestió molt complexa i ens consta que es fan coses perquè funcioni. En aquests moments, sense vincular-ho amb el vot, cal destacar la importància que té el registre que la Generalitat ha activat. Cal animar tota la comunitat catalana perquè es registri, perquè així es vincularà amb el govern de la Generalitat per a qualsevol de les actuacions possibles durant aquests mesos vinents i hi podrà tenir unes relacions més fluides. —Però si no és segur que es faci servir per al referèndum, per què s’hi hauria d’apuntar la gent? —Cal fer-ho perquè és l’únic instrument que com a país disposem per vertebrar un registre de la comunitat catalana a l’exterior. Aquesta comunitat té un paper molt important com a altaveu, com ambaixadora d’un projecte engrescador de país. Cada vegada agafarà una importància creixent i és la millor carta de presentació que tenim com a país. Fan i faran molt bona feina. Fotografia: Albert Salamé —Dit tot això, una vegada convocat el referèndum, què preveieu? —Malgrat els advertiments, el govern espanyol no impedirà físicament que es faci el referèndum. Aquesta és la hipòtesi més probable, sens dubte. —Es fa el referèndum i guanya el sí. Què passa, llavors? —Si guanya el sí, el Parlament de Catalunya haurà de proclamar la independència. Tot seguit el govern del país, amb el mandat del Parlament de Catalunya i sobretot de les urnes, haurà de comunicar a la comunitat internacional la seva aparició en l’escenari dels estats. —I a partir d’ací? —Hem de tenir molt assumit que això no culmina el dia del referèndum. Si surt aquest mandat de les urnes, haurem d’acompanyar les institucions a concretar-lo i executar-lo. Aquí no hem de descartar que la reacció que no hagi tingut l’estat espanyol abans o durant el referèndum, la tingui després. Per tant els ciutadans haurem d’estar disposats a defensar les institucions amb més força que abans. —O sigui que hem de pensar en l’endemà? —Sí, hem de començar a pensar-hi, perquè és d’una gran transcendència. Una de les principals tasques d’ara és veure com aquest país es dota de poder, adquireix el control real del territori i de les institucions i accedeix a la comunitat internacional. —Com es comunicarà internacionalment? —S’ha de fer institucionalment. Però tenim un avantatge respecte de molts països on els processos d’independència no s’han fet amb un parlament i un govern escollits democràticament. Nosaltres ho tenim tot ordenat, perquè els nostres electes han rebut un mandat democràtic i són ells que han de prendre el protagonisme en aquest moment. —La convicció de la gent és un factor determinant? —Sí, perquè a més de les dificultats que tenim amb l’estat espanyol com a poble tenim dos problemes que hem de vèncer. Un és el neguit de la incertesa; aprendre a viure col·lectivament amb unes incerteses com fem des de l’inici del procés causa neguit. I això, lamentablement, és inevitable. Ho hem de saber, però no ens hem de preocupar. —I la segona dificultat? —Em deixeu dir-ho amb ironia? El país té la síndrome culer. Verbalitzem molt un pessimisme molt estès. Nosaltres mateixos no fem valer el que fem. No ens estalviem mai de pensar que anirà malament. Però ha arribat el moment de parlar clar: confiem en nosaltres mateixos. Amb aquests anys hem construït un nou país i una nova societat. No hi ha cap element racional que ens faci pensar que no mantenim l’energia que hem tingut aquests darrers anys. L’estat no podrà vèncer. —Però ara es juga una partida més forta, la definitiva. —L’estat podrà inhabilitar el govern, podrà inhabilitar setanta-dos diputats, desenes d’alcaldes, però l’estat no podrà inhabilitar mai una part majoritària del país. Els ciutadans tenim la clau i ho hem demostrat tots aquests anys. Hem obert totes les portes contra pronòstic, contra la voluntat dels poderosos. Ho podem continuar fent, hem d’explicitar l’optimisme perquè el marc mental de com afrontem els reptes és determinant. —I si l’estat fa servir la força física? —Si l’estat opta per la coacció física, per perseguir urnes, ha de saber que suarà tinta, perquè hi haurà més gent disposada a posar urnes i a obrir col·legis que no agents judicials o policies a segrestar-les. —Hi ha accions concretes previstes? Anar als col·legis? Encerclar-los? —Nosaltres diem que, si cal, per garantir el referèndum, sortirem al carrer. Ho diem sense por, sense mitges tintes. —Com? —Hi estarem de manera cívica, sense ni un bri de violència, però amb una claredat i intensitat desconeguda fins ara. Si toca anar al carrer i quedar-nos-hi per defensar les nostres institucions ho farem. I si hem d’estar a la porta del parlament perquè els nostres diputats s’hi reuneixen per aprovar el que hagin d’aprovar, hi estarem. I, si la comunitat internacional ha de veure que a Barcelona la ciutadania de Catalunya és al carrer defensant un parlament i un govern per recollir un mandat democràtic provinent de les urnes, hi estarem. Això és el que podem dir ara de manera inequívoca. El com i el quan dependran de molts factors, entre els quals –i no és menor– com actuï l’estat. —I si aquesta força física s’exerceix abans i el referèndum no es fa? —Creiem que no passarà perquè per l’estat espanyol prohibir físicament un referèndum, perseguir urnes, té un cost tan elevat i uns resultats tan incerts, que seria molt poc intel·ligent que ho fessin. És clar, la intel·ligència no és obligada. —Ni tampoc n’han exhibit gaire, fins ara. —Per tant, si això passés, que insisteixo és poc probable, cal tenir mecanismes per a no quedar atrapats. Fotografia: Albert Salamé —Si no és possible votar seguint el full de ruta, es proclamaria la independència. Aquí apareix l’Assemblea d’Electes. Què faria? —Si després de tot el que s’ha fet no deixen votar, la comunitat internacional entendrà que els 72 diputats exerceixin la sobirania que els ve del mandat democràtic. Aquí l’Assemblea d’Electes pot tenir un paper destacat. —Quan hauria d’entrar en joc l’Assemblea d’Electes? —Entrarà en joc quan no hi hagi cap alternativa possible perquè els diputats que han rebut el mandat democràtic de les urnes es puguin continuar trobant com a assemblea parlamentària. No es tracta de suplantar el Parlament de Catalunya, es tracta de tenir una altra clàusula perquè l’acció de l’estat no ens deixi sense una direcció política democràticament legitimada. Qui té legitimitat a les urnes, els electes, en primer terme són els diputats. Si, pel que fos, l’estat espanyol aconseguís neutralitzar-los i no es poguessin reunir, haurem d’anar a buscar uns altres electes que legítimament quedin constituïts amb el mandat de les urnes. Hem de pensar que tenim l’AMI, que agrupa una amplíssima part de càrrecs electes. —I l’Ajuntament de Barcelona? No és a l’AMI… —La institució no hi és perquè l’exigència de l’AMI és molt alta i al mateix temps és una organització molt honesta, que demana que per entrar hi hagi una majoria absoluta que doni suport a la iniciativa. Però això no vol dir que l’Ajuntament de Barcelona no pugui formar part de l’Assemblea d’Electes. Com a mínim hi ha divuit regidors independentistes i potser es pot parlar sense equivocar-nos de vint-i-un. —I aquests poden formar part de l’Assemblea d’Electes? —Sí, i per tant podem dir que Barcelona hi seria representada per aquests regidors. També ho podem mirar a l’inrevés: els regidors unionistes a l’Ajuntament de Barcelona no sumen divuit ni per equivocació. A tot estirar, hi ha onze regidors unionistes i la resta, que intenten prendre posició segons la situació. —Dieu al full de ruta que cal una taula de partits i entitats. —Sí. A Catalunya, a diferència d’alguns altres països, no hi ha el gran partit, o el partit únic independentista, sinó que tenim una pluralitat de partits que va des de l’antisistema i anticapitalista fins a la democràcia cristiana o el liberalisme social… I això és una riquesa molt potent, que ens dóna molta transversalitat, i ens permet de cohesionar millor el país. Però això cal coordinar-ho, entre els partits i les entitats, que hem estat les protagonistes sobrevingudes en la vida política del país. Ara toca que hi hagi espais de coordinació i direcció, —Seria en certa manera alguna cosa equivalent a les reunions entre els partits, el govern i les entitats, encara que ara siguin informals. —Sí, hi ha un diàleg molt fluid, i una coordinació que és molt evident en moltes coses. Però s’ha de reforçar. Ara ja hem entrat gairebé en temps de descompte i no ens podem permetre cap error. —Se n’han comès força. —Tots hem comès errors, l’Assemblea i jo els primers. Però ara ja no tenim marge per a acceptar-ne gaire més. Perquè aquests errors en el temps de descompte ens poden fer encallar o perdre el partit. Hem d’entendre la màxima de Cruyff: si tenim la pilota, no la tindran els altres. Si nosaltres tenim la iniciativa, i la tenim, perquè tenim el referèndum, tindrem molt de guanyat en aquest tram. Correm amb avantatge; si nosaltres no cometem errors, és difícil que perdem el partit. Per evitar errors és molt important que es parli més, que es vagi alhora i que la taula de partits sigui plenament operativa. —Quan s’hauria de crear aquesta taula? —No és que s’hagi de crear; ja hi ha espais de coordinació, però van apareixent i desapareixent. —Doncs què demaneu? Que aquest espai no sigui tan inconstant? —Sí, i això hauria de ser ara. Tenim la campanya unitària del sí… I creiem que quan tinguem una convocatòria d’un referèndum feta caldrà filar molt prim i mirar més enllà. I aquest espai hi ha de ser, com hi havia estat abans del 9-N, i va propiciar el primer full de ruta signat per partits i entitats. —En el reconeixement de la legalitat catalana és molt important la societat civil, no únicament l’ANC i Òmnium. Que hi hagi un reconeixement explícit d’aquesta legalitat per part d’aquestes entitats de la societat civil també forma part del vostre full de ruta. —El nou país naixerà o de l’acord amb l’estat o de la nova legalitat catalana. L’acceptació del conjunt del país a través de les institucions, dels grups culturals, sindicats, col·legis de professionals, és el que ens fa forts. Les entitats que hem estat al capdavant mobilitzant la ciutadania tenim un paper. No som la societat civil, sinó que hi fem una funció. Però en aquest escenari de normalitat democràtica són molt més importants els col·legis professionals, els sindicats, els grups empresarials i els ateneus de cada poble que no l’Assemblea mateix, perquè nosaltres estem condemnats a desaparèixer. Donar valor a aquest teixit multidisciplinari és molt important. És la nostra fortalesa. —La mobilització de l’Onze de Setembre la presenteu aquest dissabte… —Presentarem les línies fortes de la mobilització de l’Onze de Setembre i els detalls s’aniran explicant les setmanes posteriors. —No ens podeu avançar res? Haurà d’anar molt orientada a la campanya del referèndum. —El referèndum serà a tocar, no sabem si amb la campanya activa o a punt de començar… —Què us estimaríeu més? —Jo crec que és secundari. Perquè o tenim el clima creat o vol dir que les coses no funcionen. Hem de tenir clar que aquest Onze de Setembre ens jugarem la culminació del procés. Tocarà ser-hi novament, i serà una Diada de molta intensitat. —S’ha dit que seria a Barcelona. Per tant, no serà una acció descentralitzada. —Enguany toca Barcelona. Fotografia: Albert Salamé. —Parlàveu del joc partidista. El neguit que us va fer piular fa uns dies que qui no assumís el compromís del referèndum fes un pas al costat, encara el teniu? —Amb la mateixa intensitat, no. Però el missatge és el mateix. L’acte de divendres al Palau de la Generalitat evidencia el que volia dir amb aquell piulet: anem cap a una acció inequívoca, que és la convocatòria i execució del referèndum, i qui no vulgui o pugui ser-hi o cregui que no hi ha de ser, que plegui. No és obligat romandre en la primera fila. L’acte de divendres va tenir una gran virtut, que és fer sentit equip i fer sentir protagonista tota una gent que és a la primera fila i a la segona fila del govern, amb un objectiu compartit. I això ajuda a compartir responsabilitats. Tant el president com el vice-president han fet una bona feina d’assumir responsabilitats i distribuir-les. Som a punt de passar una línia, i som molt conscients del que farem. Farem història. —Repetim moltes vegades que fem història. Aquests mesos vinents serà història de veritat, però també hi haurà més risc. —Absolutament, hi ha advertiments penals… Però el risc serà inversament proporcional al nombre de persones que l’assumeixin. L’estat ho sap, i per això intentarà individualitzar i atacar persones concretes. Tothom ha de poder trobar el lloc on se senti còmode perquè aquest país culmini el seu procés. Però una vegada s’hagin assumit les posicions de cadascú en la partida final, hem d’anar a totes. Ara som a punt de travessar la línia en què no podem fallar. —L’estat ha repetit la cançó que hi haurà eleccions, per desmotivar. Encara es farà servir això d’arma mediàtica? —La tindrem. L’estat construeix dos discursos importants: un és que no votarem, per eleccions, baralles entre partits, la DUI… I un altre és la tempesta perfecta entorn d’una idea, que és que som uns colpistes. És una estratègia que es pot resseguir amb declaracions polítiques de càrrecs públics, editorials de mitjans de comunicació… I això té una conseqüència, que és forjar un marc mental per a aplicar un codi penal. Hem de ser molt conscients que l’estat intenta agafar qualsevol cosa per construir aquest marc mental. Nosaltres diem que els cops d’estat no es fan amb les urnes i que farem el referèndum. —Per acabar, en el full de ruta també feu una referència als Països Catalans, però heu acabat no incloent-hi el suport a la ciutadania per a la gent de la resta del país. —Hi ha hagut un procés d’esmenes i s’ha acabat considerant que aquest debat tocarà de fer-lo en el procés constituent. Quan comenci, l’assemblea ja fixarà unes posicions, perquè haurem de parlar de ciutadania, i de llengües i d’oficialitats…

Summary: Jordi Sànchez: ‘Si hem d’estar a la porta del parlament, defensant-lo, ho farem’


Ingredients: 4 ous 125 g de llet 125 g d’aigua una mica de ratlladura de llimona 150 g farina 100 g mantega una cullera petita de sucre una cullera petita de sal Per al farciment: nata trufa sucre de glassa Elaboració: Posem un cassó al foc amb l’aigua i la llet, amb una mica de ratlladura de llimona, la sal i el sucre. Quan bull, hi tirem la farina de cop i remenem a foc lent fins que faci una pasta compacta i es desenganxi de les parets del cassó. La deixem refredar una mica fora del foc i aleshores hi afegim els ous, un per un. No s’afegeix el segon fins que el primer no s’hagi incorporat bé a la pasta, que ha de quedar fina. Escalfem el forn a 200 °C i agafem una safata amb un paper a sobre. Directament damunt la safata, amb una màniga pastissera, anem fent muntanyetes de pasta, que no es toquin entre elles. Les enformen uns vint minuts, fins que siguin cuites, per sobre i per sota. Deixem refredar les lioneses. Mentrestant, muntem la nata (podem utilitzar un estabilitzant per mantenir més temps la nata ferma). Barregem una part de la nata amb una mica de xocolata per fer la trufa. Quan les lioneses són fredes, les tallem amb unes tisores i les farcim amb una mànega pastissera. Les acabem amb una mica de sucre de glassa pel damunt. I ja les podem servir en una safata, ben col·locades.

Summary: Recepta: Lioneses


La Crida pel Finançament Valencià ha instat la societat valenciana a mobilitzar-se i anar a la concentració que ha convocat per al 30 d’octubre contra l’infrafinançament, el deute i l’espoli fiscal, i ha admès que fins al moment hi ha hagut una actitud passiva davant les ‘excuses’ que dóna l’estat per a oferir una solució. ‘Ens va la qualitat de vida en açò’, així ho ha afirmat Antoni Infante, membre de la Plataforma pel Dret a Decidir i que ha actuat com a portaveu del conjunt d’entitats socials que conformen el col·lectiu en la presentació d’aquesta concentració, la qual tindrà lloc davant l’edifici d’Hisenda a la plaça de l’Ajuntament de València. Segons ha dit el seu representant, després de la manifestació que va recórrer València el novembre del 2017, el problema es va posar en el tauler polític però ‘des de Madrid no hi ha cap resposta positiva’ i tampoc des del País Valencià s’han desenvolupat les mobilitzacions necessàries per a poder exigir la seva resolució. Ara, en plena pre-campanya electoral, ha apuntat Infante, hi ha altres qüestions que no són directament valencianes però sí que afecten el fet que l’agenda del finançament estigui en el centre del debat polític com és el cas de la situació a Catalunya. Sobre aquest tema, ha qualificat d’injustícia la condemna als presos polítics però ha incidit que més enllà d’aquest tema ‘és una necessitat exposar al conjunt del País Valencià i a l’estat’ el problema valencià, amb un infrafinançament que representa ‘aproximadament 1.400 milions’ que haurien d’arribar per a atendre els serveis bàsics transferits. Ha recordat que els diferents governs valencians han anat resolent la falta de finançament mitjançant préstecs bancaris primer i del FLA, la qual cosa ha generat un deute acumulat de 47.000 milions d’euros. ‘Hem constatat any rere any que la diferència entre els impostos que paguem la immensa majoria de les persones via IRPF o IVA no se’ns retornen en la mateixa quantitat per a les nostres necessitats: hi ha un transvasament que podem anomenar espoli fiscal que conjuntament amb els altres dos problemes ens està empobrint’. Demana que els partits es posicionin L’objectiu de la plataforma és posar tot això en el debat polític i que els diferents partits que concorren a les eleccions espanyoles del 10 de novembre es posicionin ‘amb honestedat i transparència’. També els reclamen que es posin de manera unànime, o si no és possible, majoritària, al capdavant d’aquestes reivindicacions a l’estat espanyol. A més de demanar una entrevista amb el president de les Corts, Enric Morera, que es produirà tot i que encara falta per confirmar la data, i una altra amb el delegat del govern espanyol, Juan Carlos Fulgencio, petició que encara no ha sigut resposta, han convocat la concentració del dia 30, que esperen que sigui un clam d’exigència al govern espanyol del finançament i també una crida als representants polítics valencians perquè lideren la reivindicació.

Summary: La Crida pel Finançament convoca una concentració el 30 d’octubre


Demà Barcelona centrarà l’atenció mediàtica mundial amb motiu del partit de futbol Barça-Madrid. El Tsunami Democràtic ho ha aprofitat per a fer una crida a encerclar el Camp Nou quatre hores abans del partit. El moviment explica que ha convocat la concentració perquè cap dels dos equips no ha volgut participar en una acció en favor del diàleg, que fes lluir el lema ‘Spain, sit and talk’ a la graderia. Segons el Tsunami, hi ha 25.000 persones inscrites per a participar en la protesta. La convocatòria ha causat pànic a Madrid, on els mitjans han parlat d’amenaça i xantatge. Part de l’opinió publicada, aquí i allà, també ha clamat al cel pel fet que es barregi futbol i política. Tanmateix, la història del Futbol Club Barcelona té nombrosos precedents de protestes en què esport i reivindicació han anat de bracet. Histèria a Madrid amb el Tsunami del Camp Nou L’historiador i escriptor Ramon Usall, autor de Futbolítica: història de clubs políticament singulars, explica que Joan Gamper, ja el 1908, quan agafa les regnes del club que havia fundat, fonamentà l’estratègia de l’entitat en el lligam entre els pilars esportius i el catalanisme: ‘Ja hi ha un compromís inicial del Barça com a club català que vol representar aquesta catalanitat en l’esport.’ Poc després, a la segona dècada del segle XX, el club incorpora la senyera i la creu de Sant Jordi a l’escut i comença a redactar les actes en català (llengua que més endavant esdevingué l’oficial de l’entitat). El 1918 s’implica en la campanya per l’autonomia i l’any següent, l’11 de setembre, fa una ofrena al monument de Rafael Casanova, que es repetirà cada any. Per acabar-ho d’adobar, el nom que es posa al quart equip del Barça és Separatistes. El 1920 decreta dos dies de dol oficial per la mort de Terence MacSwiney, batlle de Cork i militant del Sinn Féin, després de quaranta-quatre dies de vaga de fam. ‘És una declaració d’intencions claríssima en suport de la independència d’Irlanda’, subratlla. Són exemples del vincle amb la política reforçat per la directiva. Però Usall destaca que en la història política del club hi té molt de pes l’espontaneïtat. El 1924, en un derbi entre el Barça i l’Espanyol, s’origina una batalla campal entre seguidors, en un episodi conegut com ‘el derbi de la xavalla’, perquè la gent va començar a llançar monedes al terreny de joc i el partit es va suspendre. ‘Aquell dia les autoritats defineixen el Barça com “un niu de separatistes”. L’Espanyol potser és un club que té el favor del rei i en canvi el Barça emergeix com el club que representa un republicanisme catalanista.’ I el juny del 1925 hi ha un dels fets més polèmics de la història del Barça: durant la dictadura de Primo de Rivera, el camp de les Corts fou clausurat tres mesos. El motiu fou la xiulada contra la ‘Marxa reial’, l’himne espanyol, en un partit amistós del Barça i el Júpiter que es disputava en homenatge a l’Orfeó Català. L’himne l’havia interpretat, d’improvís, una banda de la marina britànica, que era atracada al port. El contrast amb els aplaudiments al ‘God Save the King’, l’himne britànic, va enfurismar les autoritats. Gamper va presentar la dimissió i va haver d’exiliar-se. Encara cal recordar que un altre president, Josep Sunyol, fou afusellat per les tropes franquistes el 1936. Guàrdia Civil a les portes del camp de les Corts el 1925. L’època de la república espanyola El 1930 continuen els episodis amb càrrega política. La directiva demana una amnistia per als presoners polítics i socials i agraeix l’indult dels militants que havien participat en el complot del Garraf, un atemptat frustrat contra el rei Alfons XIII. Ja instaurada la república espanyola i arran de l’estatut de Núria, quan l’equip juga fora de Catalunya es troba ‘una hostilitat molt manifesta’ arreu pel fet de ser considerat catalanista. I abans de la guerra, el 1935, la directiva deixa un seient buit al banquet en què se celebrava el títol del campionat de Catalunya. És un gest de record per Enric Pérez, cap dels Mossos d’Esquadra empresonat arran dels Fets d’Octubre del 34. Quan és a Madrid, els directius fins i tot li fan una visita, juntament amb el president Companys, aprofitant una reunió de la Federació Espanyola. De la dictadura a la recuperació de les institucions El 1951, durant la vaga de tramvies per l’augment del preu del bitllet a Barcelona, la gent protestava fent els trajectes a peu. L’historiador explica que un dels col·lectius que va donar força a la protesta fou el conjunt de seguidors blau-grana, que van dir que anirien a l’estadi de les Corts caminant, tot escenificant una protesta que, fet i fet, era contra el règim franquista. Tanmateix, l’episodi que Usall veu més semblant a la convocatòria del Tsunami Democràtic és el clàssic al Camp Nou del 28 de desembre de 1975, poques setmanes després de la mort de Franco. ‘La senyera encara no s’havia legalitzat, però l’afició fa entrar al Camp Nou, com si fos ara aquest “Spain, sit and talk”, un munt de senyeres. És el primer gran partit en què les senyeres tornen en massa al camp després de la dictadura franquista.’ Subratlla que fou una acció organitzada d’amagat, amb els mitjans de l’època, sense aplicacions ni xarxes socials digitals: ‘Centenars de persones entrant amb senyeres i desplegant-les en un moment especialment sensible per a la història del país perquè Franco acabava de morir.’ Un esdeveniment que Pep Riera explica amb detall. Fotografia de Mundo Deportivo l’endemà del partit. I, dos anys després, el 30 d’octubre de 1977, tot aprofitant el partit contra Las Palmas, el club va fer un homenatge al president Tarradellas, que havia tornat de l’exili una setmana abans. L’estadi el rebé amb milers de senyeres a les grades i una de gegant a la gespa. A més, la Coral Sant Jordi i la Cobla d’Oriol Martorell van interpretar ‘Els segadors’. Una acció inequívoca del club en favor de la recuperació de les institucions. Més que un club La història del club no ha estat mai aliena a la situació política de cada moment. El juny del 1981 la Crida a la Solidaritat en Defensa de la Llengua, la Cultura i la Nació Catalanes va celebrar el seu naixement amb un acte multitudinari al Camp Nou. El camp del Barça servia d’escenari d’un dels principals actes de reivindicació catalanista que es recorden. Anys després, quan era entrenador del primer equip, Bobby Robson digué que el FC Barcelona era l’exèrcit desarmat de Catalunya, evocant les paraules de l’escriptor Manuel Vázquez Montalbán. La reivindicació política al camp no sempre ha tingut a veure amb el catalanisme estrictament. Al Barça-Madrid del 2002, dos militants d’Endavant van emmanillar-se de bon començament a les porteries amb samarretes que duien el lema ‘Aturem l’Europa del capital’. El partit es va suspendre durant deu minuts. I cap al final del matx, militants de l’esquerra independentista basca van tornar a saltar amb una ikurriña i una pancarta en favor dels presoners bascs. El matx començà amb aparent normalitat fins que, al minut 2 de partit, dos militants d’@Endavant_OSAN van saltar al terreny de joc. Portaven samarretes amb el lema “Aturem l’Europa del Capital”. En una acció perfectament coordinada anaren a les porteries i s’hi emmanillaren pic.twitter.com/phOjQO2pCQ — Joan #NoPassaran (@Joan_VdG) December 16, 2019 Quan arribà Joan Laporta, la directiva intensificà el compromís catalanista, alhora que l’independentisme guanyava espai al carrer i a les institucions. Al clàssic del 2004 aparegué per primera vegada a la grada la famosa pancarta de la JNC ‘Catalonia is not Spain’, i les estelades hi van esdevenir de mica en mica més habituals. També fou en el mandat de Laporta que s’afegí la senyera al coll de la samarreta; i que agafaren volada les xiulades a l’himne espanyol i a la monarquia amb motiu de les finals de la Copa del Rei –per bé que Usall puntualitza que de xiulades ja se’n sentien als noranta. Novament, eren accions organitzades al marge del club. Durant la presidència de Sandro Rosell, l’equip va lluir la senyera de cap a cap de la samarreta i el 2013 la directiva va permetre que un tram de la Via Catalana passés per dins l’estadi. I encara, mesos abans, es féu al Camp Nou el Concert per la Llibertat, organitzat per Òmnium juntament amb entitats com ara l’Assemblea Nacional Catalana i la Plataforma Pro Seleccions Esportives Catalanes. El 2015 s’hi féu la Nit de les estelades, en un partit de la Lliga de Campions contra el BATE de Baríssau. Els seguidors van fer una exhibició d’estelades multitudinària i espectacular en protesta per la sanció de la UEFA al club, arran de la presència d’estelades a la final de Berlín, pocs mesos abans, i també pels càntics en favor de la independència. Una decisió contra la qual el club es revoltà. D’ençà de llavors, cada vegada que es fa onejar el logotip de la UEFA al mig del camp i se’n sent l’himne hi ha una xiulada.. Encara sobre els càntics, els seguidors han instaurat el crit d’independència al minut 17.14, que de dos anys ençà va seguit d’un segon crit en favor de la llibertat dels presos polítics. Cal recordar que el Primer d’Octubre el club va sospesar de suspendre el partit de lliga que jugava al Camp Nou, però finalment va decidir de disputar-lo a porta tancada. El darrer episodi amb significat polític ha estat la retirada –a l’octubre– de les distincions honorífiques a Franco que es mantenien d’ençà dels anys setanta. A tots aquests fets, caldria afegir-hi les opinions polítiques que nombrosos jugadors han expressat en el curs de la història del club. Poden servir d’exemples recents les idees d’Oleguer Presas, el compromís de Pep Guardiola i les crítiques de Hristo Stoitxkov per la violència policíaca del Primer d’Octubre. ‘Queda claríssim que el Barça s’ha convertit, pràcticament des dels inicis, en un fet social indestriable de la crònica de Catalunya’, diu Usall, bo i repassant els episodis esmentats, especialment els del 1925, 1951 i 1975. Els enllaça amb l’acció del Tsunami, ‘una protesta que entronca de manera perfecta amb la història d’aquest club, que ha estat rebel en moltes circumstàncies del darrer segle’. També ho lliga amb la idea d’exèrcit desarmat exposada per Vázquez Montalbán. La por de Madrid Per què ha estat rebuda amb tanta virulència l’acció a l’estat espanyol i especialment a la capital? L’historiador recorda que qualsevol clàssic és un partit de transcendència política ‘tremenda’. I torna a citar Montalbán per a resumir el significat històric d’un Barça-Madrid: «Quan el Barcelona guanyava un partit de futbol al Reial Madrid, considerat l’equip del govern, Catalunya es rescabalava una mica de totes les guerres civils que ha perdut des del segle XVII. I quan el Barcelona perdia contra el Reial Madrid, Catalunya ratificava la seva condició metafísica de poble perdedor, de poble desgraciat sotmès al jou tirànic de les ordes centralistes.» D’una altra banda, desmunta la cantarella que no es pot barrejar futbol i política. De fet, diu, s’ha de desconfiar dels qui defensen aquesta idea perquè acostumen a ser els qui més ho barregen: ‘Que qui ho digui sigui aquest periodisme de bufanda, lluint l’escut d’un club que duu una corona borbònica, a mi em sembla un exercici de cinisme.’ Per ell és millor i més honest assumir amb normalitat el vincle indestriable entre política i futbol: ‘Parlem d’un acte de naturalesa social, de clubs que s’han constituït per a representar una ciutat, un barri, una comunitat religiosa, una parròquia… Això són fets polítics. Pretendre defensar i promoure una ciutat arreu és un acte de naturalesa política. Una altra cosa és la política partidista’, matisa. Usall creu que el partit, que d’entrada s’havia de fer el 26 d’octubre, no es va ajornar pas per motius de seguretat, sinó per la por que s’utilitzés com a altaveu per a la reivindicació de l’amnistia dels presos polítics i de la independència; en un context en què moltes mirades convergien a Barcelona arran de les protestes contra la sentència del Suprem. I afirma que les autoritats deuen penedir-se d’una decisió ‘poc meditada, purament política’. ‘Ajornant-lo han obert l’oportunitat que algú que medita molt bé les seves accions tingui temps de planificar una acció amb un impacte internacional. Una oportunitat única en què es fan servir mètodes contemporanis de mobilització que poden fer-la molt més multitudinària que mai.’ Usall s’atreveix a fer pocs pronòstics sobre demà, més enllà de desitjar una victòria blau-grana. Ara, assegura que gairebé sacrificaria el resultat ‘en canvi que el món veiés que aquest país és un clam per la democràcia i per la llibertat’. Això sí, no hi ha dubte que els jugadors no són els únics que esperen amb ganes sortir al camp i gaudir.

Summary: Més que un club: els precedents que lliguen el Barça i la política


El president del Parlament, Roger Torrent, ha reaccionat a la querella criminal de Ciutadans contra la seva persona perquè consideren que no ha acatat la suspensió de càrrecs dels diputats suspesos per Pablo Llarena i que ahir va donar suport el TC. ‘Aquesta querella és fruit de la seva impotència. Volen guanyar als tribunals el que no poden guanyar al Parlament de Catalunya’, ha dit Torrent. I dirigint-se a Ciutadans, ha dit que ‘malgrat totes les amenaces, no ens mourem ni un mil·límetre, en la defensa de tots els drets dels diputats i diputades. Han de ser conscients també que malgrat que s’entestin a judicialitzar la política, la solució al conflicte passa per les urnes i no pels jutjats.’ Carlos Carrizosa va anunciar la querella després d’un acte de protesta dels diputats de C’s al Parlament, en què van desplegar una pancarta amb l’escrit ‘Ja n’hi ha prou! El Parlament és de tots’, davant l’homenatge a l’ex-presidenta de la cambra, Carme Forcadell, previst per a uns minuts després. Segons Carrizosa, el seu grup se sent ‘indignat’ per l’organització d’un homenatge a la persona que ‘”va trepitjar els drets de tots els catalans’ i que hauria usat el Parlament “com una eina al servei del separatisme’. Durant i després de l’atenció de Carrizosa als mitjans, diversos assistents a l’acte de Forcadell com ara l’ex-diputat de Catalunya Sí Que Es Pot Albano Dante o l’ex-diputat d’ICV-EUiA David Companyon, van cridar per la llibertat dels ‘presos polítics’ per rebatre l’acció de Cs.

Summary: Torrent, sobre la querella que li ha interposat Ciutadans: ‘Volen guanyar als tribunals el que no poden guanyar al Parlament’


El principal informatiu de la televisió portuguesa, Jornal2, va destacar ahir la rebuda que el president Puigdemont va oferir a palau a Artur Mas, Joana Ortega i Irene Rigau. Va informar-ne perquè els tres encausats en el judici del 9-N havien estat rebuts al so de l’himne de la revolució portuguesa, ‘Grandola, Vila Morena’. Una cançó que en l’estrofa principal afirma que ‘és el poble qui governa’. El detall no va passar desapercebut per la televisió portuguesa, que també va destacar el moment en què Joana Ortega es va referir a una conversa amb l’ex-president Mario Soares, mort recentment. Va ser la tercera notícia de l’informatiu.

Summary: La televisió portuguesa destaca que ‘Grandola’ va sonar per rebre a palau Mas, Ortega i Rigau