El Servei d’Urgències de l’Hospital de Sant Pau de Barcelona ha rebut l’acreditació Geriatric Emergency Department Accreditation (GEDA), una identificació que promou el Col·legi Americà de Metges d’Emergència (ACEP) i fins ara només havia avaluat centres dels Estats Units i el Canadà. En un comunicat, l’Hospital català ha explicat que aquesta acreditació identifica les urgències com un servei capaç de proveir les millors cures als pacients d’edat avançada i defineix un nivell de qualitat d’atenció més elevat a aquesta població, i compta amb quaranta-vuit centres més distingits. El Sant Pau va iniciar l’adaptació geriàtrica de les urgències amb la publicació d’una guia clínica de l’ACEP, i els darrers anys ha desenvolupat un programa propi d’atenció a la fragilitat, que integra Treball Social i Farmàcia en aquest servei, ha dissenyat un pla de cures específiques, i ha creat una àrea adaptada a la prevenció de les complicacions en aquest col·lectiu.

Summary: L’Hospital de Sant Pau, únic centre a tenir l’acreditació GEDA fora d’Amèrica del Nord


Els Mossos d’Esquadra que eren als col·legis electorals de Girona, Sant Julià de Ramis i Aiguaviva, on van actuar la policia espanyola i la Guàrdia Civil l’1-O, han declarat aquest dilluns com a testimonis al jutjat d’instrucció 2 en el marc de la investigació per les càrregues. Els agents han explicat que a cada punt de votació hi havia una parella de Mossos i que les policies espanyoles van carregar contra les persones que protegien els col·legis només arribar, sense intentar fer mediació abans. A més, han dit que l’actitud dels manifestants era pacífica o de resistència passiva. Han assegurat que no hi va haver coordinació amb la policia catalana i que no els van informar de les intervencions previstes.

Summary: Mossos que eren a col·legis gironins l’1-O asseguren que les policies espanyoles van carregar només arribar


Josep Guia i Maria Conca presenta a l’Espai VilaWeb de Barcelona el llibre A frec del seu nom: vida i lluita de Xavier Romeu, del qual tots dos són autors. El llibre és publicat per Edicions el Jonc i l’acte és obert a tothom. Podeu seguir la presentació ací: Xavier Romeu i Juvé (Barcelona 18 de novembre de 1941 – els Monjos, Alt Penedès, 11 de juliol de 1983) fou un escriptor, professor i polític independentista i marxista català. Va ser un dels autors més influents en el primer període de reconstrucció de l’independentisme català, després de la transició monàrquica. Fou el presentador del primer acte que l’independentisme català modern organitzà al Fossar de les Moreres de Barcelona, el 1977, l’11 de setembre. El 1978 entrà al Partit Socialista d’Alliberament Nacional (PSAN) i va fer part, des del 1979, dels comitès central i executiu i, alhora, dirigí el consell de redacció de la revista Lluita. El 1980 impulsà la creació dels Comitès de Solidaritat amb els Patriotes Catalans (CSPC). Romeu es va llicenciar en filologia romànica a la Facultat de Filosofia i Lletres de la Universitat de Barcelona i va ser professor de gramàtica històrica i fonologia en la incipient Universitat Rovira i Virgili de Tarragona. També exercí de professor de fonologia catalana a l’Institut de Teatre de Barcelona i fou professor de la Universitat Catalana d’Estiu de Prada de Conflent. La seva obra lingüística ha estat pràcticament publicada amb posterioritat a la seva mort. El Manual de fonologia catalana constitueix una aplicació a la nostra llengua dels estudis que havia realitzat entorn del Cercle Lingüístic de Praga durant la seva estada en aquella ciutat txeca, del 1968 al 1970. També va escriure importants obres de teatre i de narrativa. Més informació: Xavier Romeu, 75 anys (bloc de Josep Guia).

Summary: Presentació a l’Espai VilaWeb de la biografia de Xavier Romeu


Catalunya ha passat en trenta anys de tenir tres universitats a les dotze actuals i s’ha convertit en un pol d’investigació de primera magnitud a escala europea en un temps rècord, segons un llibre que plasma la transformació científica i acadèmica de la comunitat entre el 1985 i el 2015. Es tracta de l’obra ‘Construint la Catalunya del coneixement (1985-2015)’, editat per la Universitat Oberta de Catalunya (UOC) i l’autor de la qual és el secretari executiu de l’Associació Catalana d’Universitats Públiques (ACUP), Josep M. Vilalta. En el llibre, que s’ha presentat a Barcelona, el seu autor destaca que ‘mai en la història de Catalunya s’ha disposat d’un capital humà, social i d’unes capacitats científiques com les que ha assolit a començaments del segle XXI’. No obstant això, també denuncia que el sistema universitari i científic ‘ha actuat sovint sota interessos particulars, gremials o territorials, més que en una lògica de servei públic’. Segons l’autor, ‘això ha suposat que es desenvolupés un sistema a vegades desordenat, amb encavalcaments, atenent més a interessos particulars que no generals’. També alerta d’una ‘certa introspecció del món acadèmic, que, malgrat suposar valors positius, ha aïllat en certa manera la universitat de la societat’. L’obra recull els resultats més rellevants de les activitats nuclears del sistema de coneixement català: la formació universitària, la investigació científica, la innovació, així com la tercera missió universitària, que és la internacionalització, i els recursos i la gestió del sistema al llarg d’aquests anys. El president de la Generalitat, Quim Torra, és l’autor del pròleg, en què confessa que ‘anhela’ que Catalunya ‘pugui finalment ser i fer en llibertat’ i reconeix que el sistema universitari és un ‘pilar bàsic per al progrés del nostre país’. Segons Torra, el sistema universitari s’ha ‘edificat des del consens i la convicció de tots els agents que el conformen”, pel que reconeix que “cal assegurar que Catalunya disposi d’un sistema flexible i viu que aporti valor des de l’esforç col·lectiu’.

Summary: Un llibre plasma trenta anys de política universitària i científica a Catalunya


VilaWeb ha publicat durant el mes d’agost una secció especial per a explicar com es llegeixen els mapes. Cada dia hem presentat un mapa als lectors, amb una explicació sobre els punts d’interès, amb l’objectiu de donar claus per a entendre millor el món. Els mapes han estat aquests: –La línia Durand, la clau oblidada del conflicte afganès -La població de la Terra és molt mal repartida –Un imperi francès que arriba fins a Tortosa –Els estats no reconeguts de l’Àfrica –Al món hi ha quaranta milions d’esclaus –Com és de gran cada estat, en realitat? –Polònia es mou –La Catalunya vella té molts sants –Però on és el centre del món? –Irlanda és molt més diferent que no sembla –On va nàixer la humanitat? – El diagrama que va canviar el món –El país en què tots els edificis caben en el mapa –Com canvia la percepció d’un continent –Qui diu que Luxemburg és un microstat? –I els milionaris on emigren? –Per què els cotxes poden córrer molt per damunt dels límits de velocitat permesos? –Es pot fer un mapa de les olors d’una ciutat? –Quan els noms volen dir coses diferents –I si la Terra fos … mar? –El relleu canvia la nostra manera de veure el territori –El Brexit no és el primer adeu a Europa –Quan Portugal no era petit –El mapa més important de la història –Les franges de les girafes –Allà on no viu ningú –Quan Portugal no reconeix la frontera amb Espanya –Un enfilall de conflictes per a protegir Rússia d’occident –El cors és la llengua de dues illes, en realitat –Els diversos territoris dels kurds –Trenta-sis fronteres en només mil quilòmetres

Summary: Un mapa cada dia: trenta-un mapes per a entendre el món


La policia local de Badalona ha acordonat una part de la platja del Cristall i hi ha prohibit el bany després que s’hagi trobat un artefacte sospitós a l’aigua, submergit a dos metres de profunditat i a uns quinze de la platja. Un banyista ha localitzat el possible artefacte cap al migdia ha donat l’avís, segons que ha informat Protecció Civil. Diversos especialistes de la Guàrdia Civil s’han desplaçat al lloc per examinar l’origen i les característiques de l’artefacte. Un cop finalitzada la inspecció de la zona, l’alcalde de Badalona, Àlex Pastor, ha explicat que segons els dos submarinistes tot sembla indicar que l’objecte podria ser un pilar de formigó d’alguna antiga estructura industrial abocada al mar. De fet, Pastor ha afegit que s’han trobat diverses estructures similars. ‘En aquesta zona de Badalona hi havia moltes fàbriques, i quan es van derruir es van abocar al mar molta runa’, ha detallat. Tanmateix, fonts del cos han explicat que s’ha activat el protocol perquè vingui l’armada espanyola i determini què és exactament i quin tractament donar-li. Pel que han vist en les fotos podria tractar-se d’un projectil, però han de veure’l in situ. És previst que l’armada espanyola arribi de matinada i demà al matí es faci una reunió per a determinar què fer. Segons les fonts esmentades, el risc que exploti ‘és nul.’ La platja es mantindrà vigilada i acordonada.  L’artefacte explosiu enfonsat a la mar que ha alertat la Barceloneta El protocol que se seguirà és similar a l’establert diumenge amb l’artefacte trobat davant de la platja de la Barceloneta.

Summary: Tanquen part d’una platja de Badalona per un artefacte sospitós


Josep-Lluís Carod-Rovira (1952) ha estat president d’Esquerra i vice-president de Catalunya. Però ara viu la política activa en segon pla, i aquests dies presenta ‘Diversia.cat‘, una col·lecció que divulga la història i el pensament dels Països Catalans. En aquesta entrevista feta ahir a Barcelona parlem d’això, però també i sobretot parlem d’actualitat política, i dels camins que l’independentisme té davant. Carod reclama diagnosi, autocrítica i estratègia unitària. I és crític amb el moment actual. —Vénen eleccions espanyoles. L’independentisme, com hi ha d’anar? —Pot anar-hi com fins ara, de manera diferent, o no anar-hi. —No anar-hi? —Totes les fórmules són vàlides si responen a una lògica i una dinàmica pensada. Però si anem com ara, amb res que s’hi assembli… —I vós com ho faríeu? —Ara hi pensava. Quines coses hauria de fer l’independentisme? Doncs tres coses. Primer, tenir una diagnosi compartida de què ha passat. Volíem una República Catalana, que fos independent i reconeguda internacionalment. No tenim República, no és independent i no som reconeguts internacionalment. De totes les estructures d’estat només en tenim una, que ja la teníem: la gent. El poble. La gran diferència amb el 6 d’octubre de 1934 és que llavors hi havia polítics, però no hi havia un poble nacional, amb consciència nacional al darrere. Doncs ara tenim un poble amb consciència nacional. Però és evident que les coses no han sortit com volíem. Reconeguem-ho. —Segon punt. —La famosa carta de navegació. Tots sabem que volem anar cap a la independència. Doncs hem de saber quin és el desllorigador. Fins ara semblava que era un referèndum pactat amb l’estat. Hem de saber si continua essent l’instrument. Tens president i algun ex-president que diuen que sí. I tens algun ex-president que diu que no. Que ens diguin quin és. Però no pot ser és que ens diguin simultàniament instruments diferents. —I el tercer element? —Per mi és molt important simplificar, aclarir i reforçar el lideratge. Qui hi ha al davant? El president de Barcelona, o el de Waterloo? El president d’Esquerra, el president de la Crida, de Junts per Catalunya? El president de les entitats? De quina? Això s’ha d’aclarir. Un procés ha de tenir un rostre públic identificat. No en podem tenir setanta. No ens prendran seriosament. I finalment… —Finalment… —Algú ha de retre comptes davant la societat amb sinceritat i honestedat explicant quina és la realitat del país. Hi sortirem guanyant si algú surt i diu: ho vam intentar, la repressió va ser més bèstia que no preveiem, nosaltres no vam fer prèviament totes les coses que havíem de fer, i ara ho tornarem a intentar perquè aquesta vegada surti bé. I volem la independència, i això és irrenunciable. I la bona gent faria confiança a qui digués això. Però no pot ser que hi hagi simultaneïtat de missatges polítics, de lideratges polítics i de solucions polítiques. Tot alhora no ho compra ningú. La paciència té un límit. —No acabo de veure clar si el desllorigador, per Carod, és el referèndum pactat. —Només tens dues fórmules: pots tenir un suport a la independència tan gran que amb un cop de xiulet atures el país no un dia, sinó dos mesos. Aquest és l’estadi que ens pensàvem que teníem quan ens pensàvem que els carrers eren sempre nostres, fins que vam veure que els altres també sortien i els carrers eren seus, encara que vinguessin de fora a omplir els carrers. L’altra opció és trobar un desllorigador democràtic. Les urnes. Espanya no farà mai un referèndum pactat. Ni per cultura, ni per vocació, ni per voluntat. Per tant, el referèndum pactat serà forçat. I només el podem forçar des de dins. —Com? —Encara no hem pressionat prou com a consumidors i clients, i ciutadans. Hi ha gestos de l’anomenada desobediència que ja hem vist com fan reaccionar Espanya: presó, multes, exili. Però, en canvi, ningú no et pot dir que hagis de tenir sempre la mateixa companyia de gas, aigua, electricitat, telefonia o entitat bancària. Això ho decideixes tu. Parlo que un bon dia, al matí, 100.000 persones es donin de baixa d’una d’aquestes entitats. —Ho ha fet una mica l’ANC. —Hi ha molta gent que no és sòcia de l’ANC. Quants són? Quaranta mil. Jo parlo que quedi clar que és una campanya de país. La pela és la pela, també per als espanyols. L’única forma que té un país desarmat, com és Catalunya, i una ciutadania en una economia de mercat, és tocar-los el crostó econòmic. I que les seves empreses, bancs, i telefonies, diguin quer s’ha de resoldre, perquè si no se’n van a fer punyetes. I l’altra és que, com a ciutadans, hi haurà un moment que haurem de fer gestos de més claredat pacífica i multitudinària. Al gener comença l’època de calçotades. No és igual fer-la a Valls que a la Jonquera. Però tot això no es pot improvisar. És un procés seriós. Ens vam arribar a creure que tot seria més fàcil. La independència no s’improvisa. I aquí, crec, l’hem anada improvisant. Això s’ha de coordinar: no pot ser un sol partit, una sola persona o una sola institució. Aquests dies analitzo els processos d’independència de trenta-cinc països del món. Processos reeixits. I veus que no s’improvisen, que són uns quants anys, que la repressió és duríssima i que no hi ha cap cas igual. Tenacitat, picar pedra molts anys. Van dir que seríem independents en divuit mesos. I la gent i s’ho va creure. No podem vendre fum. —Com ho veuríeu, de fer-ho per la via d’unes eleccions i no d’un referèndum? Un dia el parlament té el 60% dels vots i l’endemà ens plantem a plaça. —Jo vaig escriure el llibre 2014 que un dia ho havíem de resoldre a les urnes. I a les urnes es pot resoldre de dues maneres: amb un referèndum d’autodeterminació, que entén tot el món, o amb unes eleccions plebiscitàries. Però aquestes eleccions no poden ser el resultat d’una improvisació, com em fa l’efecte que van ser aquelles eleccions del 2015. Per mi no és mala via. Tots els passos són bons si són pensats en la línia d’aconseguir el resultat final. Però a mi hi ha una cosa que em preocupa. —Quina? —Jo sempre he dit que no era nacionalista. En el sentit que no crec que el meu país sigui millor que el dels altres. Però sí que sóc nacional. I crec que és un error l’oblit, o menysteniment, dels factors nacionals. Si fem tot això és perquè som una societat nacional diferenciada. L’oblit o el menyspreu que alguns líders de l’independentisme tenen per la llengua del país fa feredat. El català ha deixat de ser, en la política, la llengua de referència. Som una nació, o ens conformem amb allò que diu Pedro Sánchez, un territori? Jo no veig la gent cridant som un territori! Una nació té una llengua nacional i una cultura nacional. I aquest apartat va quedant cada vegada més enrere. Sembla com si el procés d’emancipació fos, només, un procés de regeneració democràtica i de reforma social. Ho és. Però fonamentalment és procés d’emancipació nacional. —Entenc el rendiment de comptes. Però també veig una cosa: un corrent antipolític i demagògic. —Teniu tota la raó. En algun lloc he dit que ens vam anar animant mútuament: poble i govern ens vam anar animant. El govern deia: Tranquils, anem fent els deures. Endavant, deia el poble! També hi ha una part de responsabilitat que correspon als ciutadans. La improvisació va ser col·lectiva. No solament dels partits i les institucions. Vam pecar tots d’inexperiència i ingenuïtat. No ho podem tornar a fer de la mateixa manera. Ens tornarem a estimbar. —‘Hem de canviar de classe política de dalt a baix.’ Hi esteu d’acord? —Hi ha de tot i força. Hi ha gent que crec que té una opinió molt valuosa. Tant entre els qui són a la presó, com entre els qui són a l’exili. Però també hem de veure si els qui són a la presó, o a fora, tenen marge de maniobra, i quina visió de la realitat tenen. Perquè la gent que hi ha a la presó té la visió que els porten els qui els visiten més regularment. I a l’exili també deu anar segons les visites que reben. No veig que s’hagi de renovar per renovar, en el sentit de ‘prescindir de’. No s’ha de prescindir de ningú, però sí que s’haurien d’aportar elements nous. I segurament comptar amb gent amb experiència política. Sobretot a llocs clau, com als departaments d’Interior i Exteriors. En aquests llocs ha d’haver-hi les persones més ben preparades. Haver estat alcalde i manar la policia local és molt important, però segurament no n’hi ha prou. O parlar correctament anglès és importantíssim, però has de tenir una agenda pròpia, contactes. Potser no aniria malament de girar els ulls enrere i veure com a Interior hi ha passat gent que avui encara és considerada. Molt ben considerada. —Voldríeu tornar a tenir un paper més actiu? —No forma part, en absolut, de les meves prioritats. —Respecte de la sentència, quina reacció hi hauria d’haver? —La resposta és la de sempre: n’hi pot haver moltes, i totes bones. Però només té sentit si no són respostes flamarada. Una vegada em vaig trobar amb Michel Rocard, ex-primer ministre a França, que a Còrsega em va dir, sopant: Què, els catalans, encara feu aquestes manifestacions tan boniques al carrer? I la política, quan? Quan començareu a fer política? Jo crec que al procés li falta començar a fer política. Volem construir un estat i això no s’improvisa. —Passem a la col·lecció ‘Diversia’. Per què comenceu, ara, una col·lecció de llibres? —El nivell de coneixement que hi ha de la realitat cultural, política i social dels Països Catalans en les generacions joves és pràcticament inexistent. Veus i sents coses increïbles. La intenció és que la col·lecció serveixi d’instrument útil per a aquells que només que hi surti ‘Països Catalans’ ja els compraran, i per a aquells que els compraran malgrat que hi surti. Perquè si volen saber del comunisme, l’anarquisme o l’esperantisme, aquí ho trobaran tot. —Qui us farà el comunisme, per exemple? —Xavier Domènech. Quan li vaig dir que era sobre els Països Catalans va tenir la mateixa reacció que Núria Cadenes, que farà el feminisme; Francesc Fontbona, que farà l’Art, o Bernat Joan, que farà la llengua: no tan sols ho va acceptar, sinó que li fa il·lusió. Perquè els lligams són molt més subterranis que no sembla. —Qui us farà l’anarquisme? —Jordi Martí Font. Veus que als Països Catalans, allò que hi arriba tard és el comunisme; l’anarquisme ja hi era. Serà, tant pels temes, com pels autors, l’àmbit cultural dels Països Catalans. Sortiríem amb quatre o cinc títols l’any. El meu paper serà de director: faig proposta de temes i autors i em llegeixo a consciència els originals. —Voldríeu afegir res? —Insisteixo en el fet que el punt sensible que podem tocar en el procés d’emancipació nacional és l’econòmic, perquè hi ha sectors que fan negoci i viuen de la dependència econòmica de Catalunya. I aquests sectors treballen per la minoria privilegiada que viu a Madrid, i que xuclen de tot l’estat. És sobre aquests sectors que hem d’incidir. No tenim més vies. Hem descartat la via militar. I no serem majoria al parlament espanyol. No ho oblidem mai: hi ha gent que fa negoci amb la dependència de Catalunya. A Espanya, sí, però aquí també.

Summary: Josep-Lluís Carod-Rovira: ‘La paciència té un límit’


Ahir a la nit Televisió Espanyola va interrompdre el ‘Telediario’ per connectar amb la corresponsal de Ràdio Nacional Espanyola a París, Aurora Mínguez, arran de l’atac als Camps Elisis. La intervenció de Mínguez es va centrar a explicar els fets i la informació que es coneixia en aquell moment, a més de recordar els últims sondatges abans de les eleccions presidencials de diumenge. No obstant això, Mínguez ha rebut nombroses crítiques per donar la raó a la candidata del Front Nacional, Marine Le Pen. Els presidenciables estaven al darrer debat abans dels comicis quan es va produir l’atac, i Le Pen havia dit: ‘La meva obligació és protegir els francesos. És veritat que no existeix el risc zero, però estem vivint el risc 100%’. Després de citar-la, la corresponsal de RTVE va afegir: ‘Aquesta nit, desgraciadament, la realitat ha donat la raó a Marine Le Pen’. Aquesta afirmació va encendre les xarxes socials i molts usuaris van censurar les paraules de Mínguez. Ací podeu veure la intervenció completa d’Aurora Mínguez (minut 38:13-43:03). Telediario – 21 horas – 20/04/17

Summary: Allau de crítiques a la corresponsal de RTVE a París per donar la raó a Le Pen


Ernest Maragall (1943) ho ha estat gairebé tot en política catalana. Tècnic a l’Ajuntament de Barcelona, on entrà el 1969, també ha fet de regidor i portaveu durant els anys socialistes; conseller d’Educació en el govern tripartit; eurodiputat i conseller d’Acció Exterior per Esquerra Republicana. Doncs ara el senyor Maragall vol ser batlle de la ciutat que el va veure néixer. El candidat d’ERC va rebre ahir VilaWeb, en la seva darrera entrevista electoral, a la seu del carrer de Calàbria per a parlar de les eleccions de diumenge, de la seva visió de la ciutat que vol governar, d’Ada Colau i del seu programa electoral. —Si sou escollit batlle, el primer dia què fareu? Quina serà la primera mesura? —Jo m’imagino el primer plenari posant en funcionament la nostra capacitat d’acabar de guanyar la regulació del preu dels lloguers. Hi ha una altra primera mesura, que és, segons com es miri, fins i tot més peremptòria, que és dir: ‘Som aquí, capital de la República, compromís amb la llibertat i la democràcia, aquí ha guanyat l’independentisme, aquí ha guanyat Esquerra Republicana.’ Tenim un acord profund amb JxCat i la CUP i que es noti. —PSC i Iniciativa han governat aquesta ciutat durant dècades i ara tant Colau com vós dieu que solucionareu el problema tema dels pisos. Per què no vau fer-ho abans? —És veritat que hem hagut de canviar, però ja fa ara quinze anys o vint que hem decidit d’abandonar el paradigma propietat i treballar de debò el paradigma lloguer. Aquesta decisió, fins ara, perd la batalla amb un canvi d’arrel a la societat. El canvi hi és: hi ha hagut creixement demogràfic de Barcelona, el creixement de la desigualtat a partir de fa deu anys, les retallades liberals, conservadores i socialistes europees aplicades aquí i, finalment, l’alteració que ha significat el turisme. De manera que seria absurd de continuar pensant que hem de mantenir la mateixa política. —Faríeu un punt d’autocrítica en la manera com es van gestionar els lloguers i pisos, doncs? —Podem fer un punt d’autocrítica com a país en tantes coses… Jo crec que érem presoners o integrats en aquest model i aquesta manera d’entendre la qüestió, que era produir habitatge per a ser convertit en habitatge de propietat. Ara ja es veu que allò era un error perquè resulta que després de molts anys de produir-ne molta ja es va exhaurint aquell estoc de propietat pública usat pels ciutadans. Això ha anat a parar al mercat lliure. En canvi, la propietat pública s’ha reduït a menys del 2%. Hi ha dues dades principals: que estem al 2% i hem d’arribar al 15% de pisos de propietat pública, i això representa 90.000 habitatges i passem per 13.000. Imagineu si som lluny… I per una altra banda més del 40% de les famílies dediquen més del 40% dels ingressos a sostenir l’habitatge. I això no és que sigui injust, és que és insuportable, inassumible. Per això és urgent i reaccionem. Hem reaccionat tard? Sí, tots plegats hem reaccionat tard. Però el govern espanyol encara s’ho va pensant. —Si per resoldre el problema del lloguer heu de trencar lleis del mercat, ho fareu? —Trenquem-les decididament. Aquesta mena de religió absoluta que el mercat ho resoldrà tot la veritat és que no és tan sols un error; de fet, ha acabat produint polítiques macroeconòmiques com les que la Unió Europea ha adoptat per encarar la crisi. En aquests moments és evident que la intervenció al mercat de l’habitatge, trencar la llei del mercat, es fa arreu d’Europa i del món i cada situació és diferent. Però no tenim cap motiu per a no fer allò que es fa a París o en unes altres ciutats. El decret del govern català s’inspira en la legislació alemanya actual. —Passa que vindrà l’estat espanyol i l’escapçarà, el decret. —És una hipòtesi perfectament raonable i horrible. Serà una evidència més. El codi civil català existeix o no? De moment fem-ne ús fins a les últimes conseqüències. —Maragall quina opció de seguretat té diferent de la de la dreta? —Jo sempre parlo de llibertat i seguretat com a conceptes inseparables. La dreta què hi respon?: llei i ordre, el regnat de la por. La por com a valor social. Hem de fer exactament la contrària: combatre la por. La nostra política serà guàrdia urbana ben dirigida, coordinada amb els Mossos, presència de funcions que no són de seguretat i ara es confonen (civisme, prevenció) i justícia de proximitat. —Hi ha països europeus que exigeixen titulació universitària, per exemple. Sobre això, hi ha coses a millorar a la guàrdia urbana? —Sí. Clarament. Forma part de l’actualització del model de seguretat. M’agradarà constatar el procés de formació de la guàrdia urbana que segur que està molt bé des d’un punt de vista tècnic, d’ofici, però que probablement demana una certa actualització per a comprendre què vol dir ciutat, diversitat, delinqüència organitzada. Necessitem guàrdia urbana molt preparada. Quan em donen xifres de desprotecció nocturna a què són sotmesos bastants barris de la ciutat m’escandalitzo. —Anna Saliente (CUP) diu que vol reduir a la meitat les places turístiques de Barcelona. Hotels i apartaments. Com ho veieu? —Em sembla un error. Clarament un error. Entenc l’instint reactiu de la senyora Saliente i de la seva organització perquè estan molt enlluernats pels efectes negatius. Però en comptes de governar això, s’estimen més negar-ho: que no vinguin. En el fons això és una política conservadora. Sí que comparteixo que l’economia de la ciutat no depengui del turisme. I encara menys s’hi rendeixi. Com que han de venir turistes, han de tenir sous baixos. Tot això sí que és un error. I un horror que clama al cel. Que reclama reacció urgent. Això implica posar preu, recàrrec turístic. Que posarem, evidentment. Emprar els recursos que obtinguem, que han de ser molts més que ara, per millorar la qualitat de vida a l’espai públic, la seguretat i la neteja per als barris més afectats, i una altra cosa que amb el model Saliente no podríem fer: promoció cultural. —Miquel Puig demana de millorar els salaris dels cambrers, per exemple. Però això un ajuntament no pot fer-ho. —Un ajuntament, des del punt de vista competencial, no. Un ajuntament com el de Barcelona, des del punt de vista de raó institucional i lideratge de ciutat, sí. Governar vol dir seure, treballar, acordar amb els sectors, els protagonistes, els agents reals de cada àmbit i sector. Això vol dir parlar amb l’àmbit de la recerca, de les universitats… —Però no podreu apujar-los el sou. Ni salari mínim. —Podrem arribar a un acord de ciutat que impliqui un concepte renovat de salari, una mena de conveni de ciutat. Salari mínim vol dir més coses. Limitar la precarietat, exigir uns mínims a la contractació pública exigents. Això s’ha de fer amb un acord, efectivament. Hi ha instruments estrictament municipals al nostre abast. Per exemple, definir les regles de la contractació pública. Això no resol el conjunt de la ciutat, però és un missatge molt potent. Nosaltres bastirem allò que en diem una carta republicana de drets i deures. —Si no m’erro, l’ajuntament té 30.000 treballadors, dels quals 15.000 són externalitzats. Exigiríeu el salari mínim de tots aquests? —Seria l’exigència bàsica i mínima, sí. Una cosa és externalitzar i una altra abusar o explotar. Són dos conceptes clarament diferenciats. Crec que el concepte d’externalització de serveis en si mateix no ha de ser per força prohibit. Si haguéssim de fer-ho tot amb funcionaris, em sembla que ens equivocaríem. Però n’ha de canviar el sou. —Una proposta d’una candidatura rival que us agradi. —Alguna cosa de la senyora Saliente em va interessar. Una qüestió relacionada amb la mobilitat. De segur que si explorem el programa dels comuns també en trobarem. —La proposta de la qual us sentiu més orgullós? —Totes les que tenen a veure amb la desigualtat, començant per la inversió en 0-3 anys, i en beques salari a l’altre extrem del sistema educatiu. Totes dues eines són imprescindibles. —Una crítica que no entenc: Maragall té setanta-cinc anys. I què? Bernie Sanders també. I és una màquina. Crítica que sí que entenc. Maragall el 1969 ja era a l’ajuntament. Potser seria hora de passar el relleu. —El relleu sóc jo. Ara intento rebre el relleu i posar al servei de la ciutat no tan sols la meva nostàlgia i memòria, sinó l’experiència. Jo he estat a l’ajuntament fent coses molt diferents: equip informàtic, cadastre, gestió econòmica, fiscal. He fet més de tècnic que no de polític, i hi he acumulat experiència. I ja fa quinze anys que el vaig deixar, l’ajuntament. —Quin visió de ciutat té el senyor Maragall, més enllà de propostes? —L’ambició i la visió és ser ciutat global amb totes les conseqüències. Ser-ho amb els canvis d’escala que exigeix, incloent-hi la governança metropolitana. I acabar essent referència europea de ciutat. D’espai urbà, i de cohesió. No és tan sols una proposta econòmica, turística, sinó que vol sumar drets i llibertats, superar les desigualtats, amb creixement sostenible. Aquests tres eixos són negats pels estats, i aquest és el paper de les ciutats. —Ja sé que em direu que no, però a la República Catalana, capital Tarragona. Per què hem de ser Washington i no Nova York? —Jo no vull ser Washington, jo vull ser Barcelona. Una de les parts de la visió és precisament entendre què vol dir ser la capital de Catalunya. Estem en condicions de trencar qualsevol tòpic sobre la contradicció i contraposició entre Catalunya i Barcelona. Això s’ha acabat. Catalunya exigeix una Barcelona potent, forta, capital, capaç d’actuar braç a braç amb el conjunt del país. I si no, no existirem com a país, ni com a ciutat. Barcelona necessita el país. Us en posaré un exemple: oi que hem de canviar de model d’energia, i deixar de dependre de les grans distribuïdores, i monopolis estatals, Endesa i qui sigui? Oi que hem de jugar fort per les renovables? Doncs hem d’estendre el braç i acordar amb el territori com la produirem i la distribuirem. Un dels canvis que hi ha d’haver en relació amb la senyora Colau és que Barcelona torni a ser capital del país. I que ho sigui a totes. I que es comprometi, com ara no és compromesa, amb els objectius centrals de llibertat i democràcia. Barcelona no vol defugir ni pot defugir la seva responsabilitat de capital real. —Balanç de Colau. Coses bones i dolentes? —Molt bones… intencions. Wishful thinking, que diuen en anglès. Però que ha estat incapaç de convertir en retorn transformador. És un progressisme declaratiu, de les grans ideologies i grans paraules, i grans imatges. Un clàssic de les esquerres, algunes més que algunes altres, és pensar que com que tenim raó, doncs guanyarem. No han convertit la raó en projecte polític, ni en acció de governació. Això ha anat creant frustració, decepció i ara exigència de canvi. Han acabat barallant-se amb tothom, inclosa la part que podrien tenir més a prop. Han fet tard. —Quan us feu independentista? —No hi ha un dia. Però si hagués de dir un dia diria el 30 de setembre de 2005, quan constato que el PSC no donarà suport real a la proposta federal que havia sortit del Parlament de Catalunya. Aquí va començar. El parlament pren un acord i el principal partit per a dur-lo endavant mostra signes clars de marxa enrere? I en la reunió del PSC, l’executiva va ser clara. O el dia que vaig veure el rol del PSC en la negociació de l’estatut, en què els negociadors en nom del PSC semblaven actuar a l’altra banda de la taula. —Miquel Iceta? —Exactament. —Pactes d’investidura. Ja us he sentit dir que no heu vingut a pactar amb Colau, sinó a substituir-la. I que si els necessiteu voleu pactar amb comuns i Junts per Catalunya. Per què amb Junts per Catalunya? —Per què hi ha un àmbit de responsabilitat compartida: compromís amb l’avenç cap a la República i la independència. I que no es pot destriar del conjunt de governació de la ciutat. Aquesta és una de les forces del catalanisme, o independentisme: comptar amb una gran força cada vegada més central, que és ERC, i una altra força que representa el centre-dreta. El govern de la ciutat pot tenir moments de diferència i de contrast, però també moments d’acord. Junts per Catalunya va donar suport al pla de l’habitatge d’Ada Colau. De manera que si ells van poder arribar a acords amb la senyora Colau, per què hi he de renunciar jo? —A la BBC vau dir: de moment no tenim cap elecció on tinguem el 50% dels vots. Si això passés a les municipals, o a les europees, quins canvis hi hauria? —Tindríem una força de representació, i institucional, ampliada i reforçada per a anar a Europa amb una determinada actitud i exigència. Que seria impossible de negar o de refusar. Continuarà essent cert que la majoria s’ha de fer evident no tan sols a les municipals, o europees, amb molts elements de judici, sinó en unes eleccions catalanes. O naturalment en un referèndum d’autodeterminació que expliqui si hi ha, o no hi ha, una majoria. I crec que hi és, per això no ens el deixen fer. —Els ciutadans, si se supera el 50%, us collaran més. Declareu la independència immediatament, ara que hem passat del 50%. —Estaré encantat que ens collin, si és el cas. Però primer que ho sigui. Creem l’evidència democràtica. Que ho som. I efectivament tindrem més exigència. Si superem el 50% del vot independentista, potser tindrem canvi d’actitud a Europa i Madrid. Serà més difícil de negar l’evidència democràtica. M’agradaria que responguéssiu aquest test ràpid: —Quantes hores dormiu cada dia? —Sis, sis i mitja. —Quin nom (de noi i de noia) preferiu? —Jordi i Maria. —Quin és el vostre artista preferit? —Georges Brassens. —Quin és el vostre heroi de ficció preferit? —Philip Marlowe. —Quin personatge històric valoreu més? —Anna Frank. —Quin és el darrer llibre que heu llegit? —Recomano molt Contra toda esperanza. De Nadejda Mandelstam. Explica l’URSS als anys trenta. És una biografia d’ella i del seu marit, una crítica sobre l’economia política. Boníssim. —Quin és el vostre lema? —We the people. —Quines feines heu fet fora de la política? —Màrqueting, estudis mercat, informàtic, gestió publica. —L’escola on heu dut els fills és pública o privada? —De tot: llarguíssima etapa d’escola pública i al final una mica d’escola concertada. —En quina llengua parlàveu als pares? I en quina parleu als fills? —Pare, català. Mare, que tenia llengua materna castellana, més barrejat. Amb les filles, català. Amb els néts, també. —L’última vegada que heu fumat marihuana? —Fa tants anys que ni me’n recordo. Es podria comptar amb els dits d’una mà les vegades que ho he fet. —Quina és la mentida més grossa que han publicat mai sobre vós en un mitjà de comunicació? —N’he vistes tantes… Determinades acusacions d’interessos privats quan era conseller Educació que són falses. Totalment falses. —El millor batlle de la ciutat fins avui? —No cal ni respondre. Pregunta absurda. —La cosa que ha fet més bé l’actual batllessa? —Posar sobre la taula qüestions reals. —La que ha fet més malament? —Ser incapaç de resoldre’n cap. —Quant cobrareu si sou batlle? —La quantitat que toqui. —I si sou regidor? —La quantitat que toqui. —A quina altra ciutat us agradaria de viure? —Luca, a Itàlia. Meravella. O Xicago, a l’altre extrem, i també meravella. —Qui us ha fet políticament? —He crescut amb el Pasqual al costat, i això és inevitablement una mestria. Fisiològica, gairebé. —Qui creieu que faria millor la vostra feina entre la resta de candidats? —Em toca dir que cap. —Qui creieu que la faria pitjor? —Per moltes raons, Manuel Valls.

Summary: Ernest Maragall: ‘El relleu sóc jo’


MADRID, 28 (EUROPA PRESS) El jutge de l’Audiència Nacional espanyola, Alejandro Abascal, ha ordenat aquest dijous l’ingrés a la presó incondicional i sense fiança d’Abdelhak i Omar El Jelaly, els dos germans de nacionalitat marroquina detinguts aquest dimecres a Girona. Imputa al primer un delicte de pertinença a organització terrorista i al segon finançament del terrorisme, han informat fonts jurídiques. La investigació reflecteix que tots dos pertanyien a una família nombrosa d’emigrants marroquins, arribats a Espanya fa 13 anys. Alguns dels fills han estat radicalitzant-se fins a integrar-se a l’autodenominat l’Estat Islàmic. El primer a radicalitzar-se va ser Bachir, germà dels dos detinguts que han comparegut aquest dijous davant del jutge, i al qual es considera mort a Síria. El febrer del 2015, es va desprendre dels seus béns materials, va traspassar la carnisseria que regentava a la província de Girona, es va acomiadar dels seus germans i se’n va anar amb la seva dona i els seus fills a Síria. Allà va estar combatent, fins que el mes de març d’aquest any va morir. Els seus dos germans, des de Girona, van realitzar diverses transferències de diners, segons els investigadors, per finançar l’Estat Islàmic. Amb Bachir ja mort, Abdelhak va decidir, segons la investigació judicial, seguir els passos del seu germà. No va ocultar en les xarxes socials ‘la seva absoluta radicalització’ i va participar en els enviaments de diners a Síria, ingressos que executava el germà petit, Omar. Persones radicades a Turquia Les esmentades fonts han concretat que els dos utilitzaven l’aparell de canalització de fons ideat pels membres combatents de l’Estat Islàmic, un sistema que segueix uns patrons de conducta idèntics: enviaments a persones interposades radicades a Turquia que reenvien els diners al seu torn als destinataris finals que ho reben a Síria. Preguntats pel jutge, els dos detinguts han negat tots els fets. Omar ha assegurat que desconeixia la pertinença del seu germà mort Bachir a l’Estat Islàmic. Tots dos seran traslladats a la presó madrilenya de Soto del Real.

Summary: Presó per als dos germans detinguts a Arbúcies per finançar i pertànyer a l’Estat Islàmic


Manifestació a banda, l’altra gran tria de l’ANC aquesta Diada a Barcelona ha estat l’espai ‘Eines de país‘, on ha exposat les campanyes per a avançar cap a la independència, sobretot les orientades al consum estratègic. ‘És un espai per a explicar quines són totes les iniciatives que ha engegat l’Assemblea per apoderar la gent, perquè tingui la capacitat de prendre les seves decisions de consum quotidià respecte del consum estratègic. És orientat a posar-la al centre com a agent de canvi’, ha explicat David Fernàndez, membre del secretariat de l’ANC i coordinador de la campanya de consum estratègic. Tan bon punt ha parat de ploure, al matí i a migdia centenars de persones han omplert el pla de Palau. No eren pas pocs els qui demanaven als voluntaris més informació sobre la campanya de consum estratègic; n’havien sentit parlar, però encara en tenien molts dubtes. La iniciativa, sorgida com a resposta de la campanya política i mediàtica que va afavorir que les empreses se n’anessin de Catalunya després del Primer d’Octubre per debilitar l’economia pròpia. Alguns ja venien conscienciats de casa, com l’Helena i el seu fill Lluc, que estaven al cas de l’espai i hi han anat expressament. ‘És molt interessant. S’ha de fer i s’ha de difondre, perquè tots estem una mica despistats’, confessava. El seu fill subratllava la importància que el poble sàpiga què pot fer a banda les manifestacions per a no sentir-se impotent. ‘La gent ha d’adonar-se que és possible, espolsar-se la mandra i fer el canvi’, deia en Jordi. Pensa que no s’ha de tenir vergonya i difondre la iniciativa. Sap, per això, que aconseguir que els ciutadans es canviïn a companyies compromeses amb el país i deslligades de les ingerències polítiques ‘és una feina de gota a gota’. Al centre de la plaça, un plafó interactiu ajudava a prendre consciència sobre el consum propi. A més, al pla de Palau també hi havia plafons amb més eines i campanyes de l’ANC per a apoderar la ciutadania a partir de la lluita no violenta, com ara les candidatures independentistes a les cambres de comerç, els col·legis professionals i els sindicats. El consum estratègic Mentre uns reflexionaven i descobrien el seu grau de compromís, al carrer adjacent de la plaça molts més exercien el seu ‘poder de canvi’. S’hi han instal·lat una quinzena d’empreses i entitats per a informar els consumidors i tramitar altes. Companyies de telecomunicacions, energètiques, d’assegurances, turístiques… Ni un sol estand era lliure de cues. N’hi ha que han hagut d’esperar una hora i tot, com ara un jubilat decidit a abandonar la seva companyia telefònica espanyola. Hi ha anat preparat: duia tota la documentació necessària, factures telefòniques i llibreta bancària incloses. En Joan també pensava si canviar d’operadora mòbil. ‘Ja he fet el canvi d’Endesa a CatGas i CatLlum i funciona molt bé.’ Diu que no li interessa de continuar amb les empreses que van canviar el domicili social o fiscal. ‘Canviaré d’empresa sempre que pugui’, explica. També la Núria volia informar-se bé abans de fer el canvi de companyia, però aplaudia la iniciativa: ‘Hem de deixar l’Íbex-35 fora del país i mantenir les nostres empreses.’ La Mercè, que ja ha fet tots els canvis de companyia possibles, també lloava la proposta de l’ANC: ‘Ja era hora!’, exclamava. Els responsables de les empreses estaven contents per la iniciativa i pel volum de demandes d’informació durant la jornada. I reconeixien que, d’ençà de l’octubre del 2017, l’interès s’ha disparat i les altes han augmentat d’una manera ‘espectacular’. Tocant ‘el moll de l’os’ La campanya de consum estratègic, dins la iniciativa d’Eines de País, és una prioritat del secretariat actual de l’ANC. Tanmateix, no ha estat exempta de polèmica, perquè alguns sectors l’han qualificada de ‘xenofòbia econòmica’. De fet, Foment del Treball ha denunciat la iniciativa a l’Agència Catalana de la Competència i ha demanat mesures cautelars: tancar la web de consum estratègic, que no se’n parli, que no se’n facin fires i 60.000 euros de multa per a cada un dels membres orgànics de l’Assemblea i els responsables de la iniciativa. ‘És un símptoma de repressió evident, perquè veuen perillar el seu modus vivendi, la seva manera d’ocupar llocs de poder i d’influència a Catalunya. Hem tocat el moll de l’os’, conclou Fernàndez.

Summary: Èxit de la fira ‘Eines de país’: centenars de persones canvien de companyia


Cap fred, cor calent (Edicions 62) és el títol del llibre que acaba de publicar el president Artur Mas. Són 382 planes que descriuen el procés català en primera persona. De Junts pel Sí al 9-N passant pel Primer d’Octubre. El llibre s’ha fet a partir d’entrevistes transcrites i ordenades que després Mas ha reescrit personalment en jornades de deu i dotze hores. El resultat és una barreja de crònica política en primera persona amb experiències personals, íntimes, com ara la mort del seu pare i de dues germanes. És un llibre pensat i personal, amb un final sorprenent sobre el futur del conflicte català. VilaWeb va entrevistar ahir el president Mas (1956) al despatx que té al Palau Robert. —Al llibre hi ha un punt d’autocrítica. Expliqueu, per exemple, que fitxeu De Alfonso (que després es fa confident del PP), que no crèieu que l’1-O hi hagués violència (i va ser indiscriminada) ni que un referèndum acabés amb exili o presó. Ingenuïtat sobre qui tenim davant? —Probablement. I això que jo ja no hauria de ser ingenu. Per tota la meva experiència política, procuro ser-ho poc. Però vaig caient en el parany, o fossa, de la ingenuïtat. Sí que he après una cosa: un dels principals errors que cometem, i la política no n’és excepció, és que et penses que el teu interlocutor actuarà com tu. Quan penses això, normalment t’equivoques. —L’estat espanyol ens sap llegir més a nosaltres, que no nosaltres a ell. —Ens tenen més apamats. Cert. Però si analitzem els darrers quatre, cinc, sis anys, m’adono que en quatre ocasions els hem guanyat. Passa que no els hem acabat de guanyar del tot. Hem convertit grans èxits en semiderrotes: el 9-N, plebiscitàries del 2015, Primer d’Octubre, i les eleccions convocades per Rajoy. Tenim grans èxits que no sabem gestionar. N’hi ha per a fer-nos-ho mirar. —Per exemple, la crítica principal que feu del post-Primer d’Octubre, quina seria? —El post-Primer d’Octubre no tenia el nivell de reflexió i de preparació del Primer d’Octubre. Es van posar tantes energies en el Primer d’Octubre que no es va pensar a fons en l’endemà. —Ens vam dedicar a cercar la negociació en lloc d’enviar gent a controlar la frontera. Per què via negociada en comptes de controlar territori? —Pensem a negociar perquè és l’única manera que nosaltres entenem les coses. Hi ha aquella bonica paraula catalana: ‘entesos’. Venim d’aquesta mentalitat i ADN. El nostre tarannà és parlar i buscar acords. Una altra cosa és que ens trobem amb una altra part que no pensa igual. Ordeno y mando. Y caña al mono, que es de goma. —Al final del vostre llibre descriviu un possible escenari de conflicte, i no de pacte. Diu així: “Hi ha la creença per part de nombrosos sectors sobiranistes catalans que l’únic camí possible acabarà sent el conflicte obert amb l’estat, protagonitzat per una ciutadania disposada a tot o a molt, capaç de resistir la pressió i la repressió de l’estat, i amb una mobilització prou forta i persistent per aconseguir fer realitat l’anhel de llibertat i d’independència.’ Per què el descriviu, i no el censureu, aquest escenari? —Per què políticament no vull deixar de dir que aquest recurs hi és sempre. Una cosa és que no sigui la meva prioritat. I no ho és perquè crec tenir un coneixement del país prou detallat per a pensar que encara no estem preparats per a un conflicte d’aquesta magnitud. I per a guanyar-lo. Perquè quan vas cap a un conflicte com aquest l’has de guanyar. No és per a anar-lo a perdre. Seria un suïcidi. Però que jo pensi que no som al punt on podríem ser en aquest sentit, no obsta perquè políticament, i intel·lectualment, pensi que segons com vagin les converses amb l’estat espanyol, si els catalans volen arribar a ser independents, aquest escenari no el poden oblidar del tot. Però afegeixo una frase que no heu llegit: ‘No cal dir que un escenari com aquest requereix calcular bé els costos de tota mena, explicar-los i assumir-los, i assegurar-se que el plantejament té sòlides garanties d’èxit i petites dosis d’improvisació.’ —I això, parlant clar, és que pot haver-hi morts. Gent que mori per la violència del rival. —Jo vaig presenciar aquest debat, l’octubre del 2017. Jo no era president, però em convocaven a les reunions. I quan el president Puigdemont i el vice-president Junqueras van veure que l’evolució de l’estat espanyol podia arribar a portar a això que dieu, ells mateixos van deixar clar, tots dos junts i des del primer moment, que no estaven disposats a assumir aquesta mena de conseqüències. Eren els que hi havia davant. —Crítica que faig: i qui eren ells dos per a decidir sobre el meu cos? Qui eren ells per a decidir si jo volia arriscar la meva vida, o no? —Doncs aleshores jo us faig una altra crítica: si penseu així, heu de posar-vos al davant i no esperar que ho decideixi un altre per vós. Feu-ho, i no espereu les ordres. Ara, jo us ho desaconsellaria. Segurament, no estarem d’acord, aquí. —A la vegada, al llibre us mostreu molt escèptic amb la via negociada. Molt. —Ho sóc per la consciència que he acumulat. I perquè crec que a l’estat espanyol li costarà molt d’arribar a una solució satisfactòria del conflicte català. Pedaços, encara. Però una solució estructural, els costarà molt. En tinc la prova. Vaig negociar un estatut d’autonomia i l’estat espanyol va trobar la manera de liquidar-lo. I ara seran capaços de resoldre un conflicte de la magnitud actual? D’aquí ve el meu escepticisme. Ara, una cosa és ser escèptic i una altra, intransigent. Jo no vull ser intransigent. Mentre hi hagi possibilitat de diàleg i negociació, m’hi apuntaré sempre. —Parleu d’un referèndum pactat amb dues opcions. La independència i la proposta estatal, quan arribi. —Com volien els escocesos. De fet, ells van proposar un referèndum amb tres opcions: màxims poders dins la Gran Bretanya, statu quo i independència. Jo ho redueixo a un referèndum amb dues opcions: la de l’estat espanyol (la que sigui que surti d’aquesta taula de diàleg) i la de la independència, que és la proposta del Parlament de Catalunya amb la majoria actual. Quin inconvenient té, això? —Quin inconvenient té? —Que sembla ciència-ficció. Però té l’avantatge que ningú no podrà dir que no és democràtic, i que no és legal. Cessió que ha de fer el món sobiranista? No donar valor jurídic immediat a la independència. Esperar que es canviïn els marcs legals. Cessió de l’estat? Acceptar que el poble català decideix en última instància. —En aquest referèndum el votant de mantenir l’status quo no hi és representat. —Estic convençudíssim que a Catalunya aquest votant és molt minoritari. Una molt bona part del món no independentista català en el fons vol una millora de l’autogovern de Catalunya. —Expliqueu que el procés d’independència s’ha d’encapçalar des de fora de la Generalitat. Ho ha de fer el Consell per la República, els partits i les entitats. I que la Generalitat s’ocupi del dia a dia. Per què el lideratge, fora? —Perquè hem de prendre consciència que mentre no siguem independents la Generalitat de Catalunya és una administració controlada per l’estat espanyol. Ens agradi o no. I no tenim manera d’escapar-nos-en. Si posem la Generalitat davant de tot, l’única cosa que aconseguirem és tot això que hem fet fins ara. Penso que és molt millor anar més clar: la Generalitat ja ha fet tant com podia. Deixem el procés sobiranista a les mans d’aquella gent no controlada per l’estat espanyol. I així podrem passar comptes amb uns i altres. A uns per la manera com governen i els altres per la manera com fan progressar el procés sobiranista. En aquests moments tot és tan barrejat que no se sap qui fa què. —Us hi veuríeu com a president de la Generalitat del dia a dia? —No. No m’hi veig. No ho vull. No puc dir no a tot, en un moment que Junts per Catalunya encara es va acabant d’articular, però jo he marcat la meva preferència, aquests dies, i no és ni ser candidat ni dirigir un partit. La meva preferència és dedicar-me a les idees i a generar talent polític. No ho fa gairebé ningú. Aquí sí que m’hi veig, jo: alimentant idees i pensament. —Sobretot en el camp de la dreta catalana. O centre-dreta. Després de Lehman Brothers, és un espai que ha quedat superat, descol·locat, sense rumb. —Segurament. Però pensava més en termes de país. Independentment de la separació clàssica de les ideologies, que no hi he cregut mai gaire. I ara menys. —Sobre les retallades, dieu això, al llibre: ‘Ni jo ni Andreu Mas-Colell vam saber veure que això anava per llarg.’ —Efectivament. Ens pensàvem que el pitjor havia passat. Que serien dos anys durs, i després a respirar. Doncs al cap d’un any i mig està a punt de caure… l’euro! Sencer. El desastre. La tempesta perfecta. I nosaltres amb una embarcació que no tenia ni veles, ni motor. —Vosaltres no vau dir solament ‘retallarem’. Vau dir: ‘Retallarem i ens agrada retallar.’ —No ho vam dir, això. Un polític que fa bandera de retallar es tira un tret al peu. Quan retalles no et vota ningú. Un polític vol inaugurar coses i quedar bé. Això és així. Dit això, és cert, i al llibre en faig defensa, jo a escala personal a l’austeritat hi dono un valor. Com a concepte. Jo no sóc partidari de la despesa fàcil. I crec que el nostre país, tampoc. La pedagogia sobre l’austeritat em va semblar que s’havia de fer. Quin dret tenim de viure avui sense estar-nos de res i empobrir les futures generacions? Jo vaig mirar d’explicar això. I sense èxit. Ho reconec. Sense èxit. —Un dels moments més bèsties del llibre és quan expliqueu que heu d’entrar a l’hospital de la Vall d’Hebron a visitar la vostra germana. Ho heu de fer d’amagatotis. Som enmig de les retallades. —La germana que s’estava morint. I que es va morir. Ho explico només per una cosa. Vull fer entendre què vol dir presidir un país com el nostre. La gent pressuposa que un president només té privilegis. Totes et ponen i no tens límits. Reverències i portes obertes. Això no és així. Hi ha privilegis, sí, però hi ha servituds. Per exemple, aquesta: totes les persones ingressades a la Vall d’Hebron podien ser vistes, i podien visitar els familiars a les hores que tocava. Jo no podia visitar la germana en aquells moments. Sabia que anant allà, segons com, provocava reacció de gent emprenyada amb les retallades. I quan hi entrava veia els cartells que hi havia sobre mi, i la meva família, que eren de guapo cap amunt. I m’autolimitava, sí, en les visites. —Expliqueu que Artur Mas no tenia mútua mèdica, en aquells moments. Tot a la pública. —No tenia mútua. Dels pocs polítics que no he tingut mútua mèdica en aquest país. Incloent-hi gairebé tots els d’esquerres. Només me n’he fet quan he sortit de la presidència. Ara sí que en tinc. Ho he fet perquè no vull que anant al sistema algú es pensi que em dispensaven tracte de favor. Si un dia tinc una cosa greu, cap a la pública. On he estat sempre. Coses petites, a l’altra. —Del 9-N hi ha un detall que impressiona. Les paraules que un ministre us diu poc després, a vós: ‘La reforma del Tribunal Constitucional la fem pensant en vostè. Així, si mai hi ha un període sense govern, que manin els jutges.’ M’ho pot explicar bé, això? —Desembre del 2015. Acte a Foment del Treball. Medalles Ferrer Salat. El ministre em diu: ‘Aquesta reforma per donar poder al TC l’hem feta pensant en tu.’ Ells creien que jo continuaria essent president i ells perdrien la majoria absoluta, i passarien mesos sense govern, com va passar. Doncs allò que no pugui fer el govern (155, etc.), van pensar, que ho faci el TC. I això van fer. El PP va aprovar a Madrid la reforma del TC, amb majoria absoluta. Per això el TC pot destituir càrrecs públics. Tal com està ara. —Això són polítics donant poder als jutges. —Una altra lliçó que hem d’aprendre: el sistema judicial és un poder de l’estat arrenglerat amb el criteri de la unitat d’Espanya. Abans l’última frontera eren els militars. Ara són els jutges. —Accepteu l’error de no haver informat Junqueras de voler anar junts el 2015. Junqueras s’ho va trobar a la conferència, i de sorpresa. No va funcionar. —Sí senyor. Me’n penedeixo. Vaig actuar malament. Em vaig equivocar. I tinc una disculpa, que no és suficient: la relació entre ell i jo, entre ERC i nosaltres, s’havia esquerdat. Vaig pensar que si allò que anunciava era una llista conjunta, i que al cap de divuit mesos jo m’apartava de la política, era tan potent que no em podia dir que no. Però que si li ho deia abans, i es filtrava, perdia una gran part de la força del missatge. No em refiava que em mantinguessin la discreció. Em vaig trobar que una setmana després Junqueras ho va desmuntar punt per punt. Però penso, i ho dic, que si el dia de la meva conferència Junqueras puja a l’escenari, m’abraça, i em diu gràcies pels serveis prestats, i en divuit mesos ets història, s’ho emportava tot. Tot. Ni això no impedeix que jo m’equivoqués. —Pot ser que ara ERC faci un discurs que sembla de Convergència? —No pot ser. És. És pura evidència. Suposo que tenen identificat que aquest és el camí per a aconseguir l’hegemonia política. —Pot ser que Convergència faci el discurs de la CUP? —No, el de la CUP tampoc. Ni de bon tros. Junts per Catalunya, que és aquest espai, crec que és qui més s’ha cregut l’objectiu de la independència i actua en conseqüència. La meva anàlisi és aquesta. Aquells que semblaven els més independentistes de tots, ERC, encara que vagin proclamant que ho són (i no ho poso en dubte) si més no s’ha de constatar que han fet un tomb de 180 graus. Ho explico al llibre: si m’hagués trobat amb una ERC que actua com ara, moltes de les coses que van passar no haurien passat. ERC tenia pressa cada dia, collava cada dia, caragolava cada dia i desconfiava dels que hi havia al davant cada dia. —La proposta de Mas després del Primer d’Octubre era fer una DUI i convocar eleccions el mateix dia. —Sí senyor. Era això. A Puigdemont i Junqueras els deia: el que és irrealitzable és això que us heu compromès a fer, la independència en quaranta-vuit hores. Era clar que no se’n sortien. Però el Primer d’Octubre és una victòria política enorme, deia jo. I què ens hem guanyat, la independència o el dret de ser independents? El dret de ser independents. Per tant, portem al parlament la declaració d’independència fruit del Primer d’Octubre, i en el mateix acte convoqueu les eleccions. El Primer d’Octubre ha anat a votar el 42%. I amb el 42% no ens ho comprarà ningú. Com va passar. Doncs fem unes eleccions i guanyem amb diputats i amb vots. Unes eleccions que només tenien l’objectiu de ratificar la declaració d’independència. I ara sí que seria tot Catalunya que votaria. No només el 42%. Però es va considerar que era posar aigua al vi. Que era tornar dos anys enrere. Que ja s’havia fet el setembre del 2015. —Potser és on acabarem anant: fer-ho en unes eleccions. Res de referèndum. —És la meva teoria de sempre. —Però l’endemà de les eleccions, en cas de victòria, ens passarà com el Primer d’Octubre. Haurem de veure com gestionem la possible violència que l’equip rival ja va exercir el Primer d’Octubre. Si fem la independència amb eleccions, hi tornaran. Encara que sigui amb un 80% de participació i més del 50% dels vots. —Sí senyor. I també ho dic en aquest llibre. I per això, sense posar-m’hi jo al davant, perquè no és el meu criteri, descric com una opció de futur, amb les paraules més ajustades que he pogut, i les més realistes, que l’opció del conflicte hi és. Però no ha de servir ni d’amenaça, ni de prioritat. Però el món sobiranista ha de saber que aquesta opció existeix. I ja existia l’octubre del 2017. I si un dia s’hi va, i no en sóc partidari directament, si hi ha d’anar amb molta estratègia i poc voluntarisme. Anar-hi de qualsevol manera, no cal. Podeu comprar Cap fred, cor calent a la Botiga de VilaWeb

Summary: Artur Mas: ‘La Generalitat ja ha fet tant com podia fer, deixem el procés a les mans de gent no controlada per l’estat espanyol’


Toni Comín (1971) és un dels integrants de Junts pel Sí. Juntament amb Fabián Mohedano, és un dels polítics del PSC que ha acabat a la candidatura independentista. Hi ha entrat gràcies a ERC, que l’ha escollit de número 3 de la llista dels republicans. En aquesta entrevista, Comín explica per què ha fet el pas, com veu Artur Mas i quines afinitats té amb Oriol Junqueras. Ens atén telefònicament i cordial des de Castellterçol. —Per què heu dit que sí a anar a les llistes? Fins ara sempre havíeu dit que no. Quina diferència hi ha ara? —He dit que sí perquè ens ho juguem tot, el 27-S. I crec que tots hem d’estar disposats a presentar aquesta batalla. La transcendència de les europees –allà vaig dir que no, efectivament– no és comparable. Aquestes eleccions són un referèndum en forma d’eleccions plebiscitàries, i per tant vull ajudar que el sí guanyi el referèndum. —Quina persona us va convèncer d’anar a la llista? —L’Oriol Junqueras i la Marta Rovira, tots dos. —Com us van convèncer? —La meva col·laboració amb ERC ve de fa mesos. Al Born, l’abril del 2014, vam explicar-ho en una conferència conjunta que vam fer Junqueras i jo: la nostra col·laboració va molt més enllà d’unes eleccions concretes. Jo no vull la independència ‘per se’, i prou. Junts intentem de construir una esquerra nacional que pugui ser majoritària, una alternativa de govern. El meu treball amb Junqueras té aquest sentit. Passa que aquesta esquerra nacional majoritària ha de tenir per objectiu la independència. Entenem que sense independència no podrem acomplir les polítiques d’esquerres que volem. Si volem un estat del benestar de primera divisió, necessitem un estat propi. I aquest objectiu de construir un estat del benestar de primera divisió és l’objectiu de Pasqual Maragall. I si vols, fins i tot el del PSUC de la transició. Sempre reivindico que els qui venim del PSUC i després del maragallisme anem en línia recta: el projecte sempre ha estat el mateix: tenir un estat del benestar com els millors del món. I des d’uns anys ençà hem constatat que per això necessitem la independència. Ens hem trobat amb ERC per fer això i estem junts per això. Que no és pas poca cosa. —CDC i ERC junts en aquests moments sumen 71. Aspireu a més, menys, o igual? —Una cosa és a què aspirem i una altra que preveiem. Aspiro a més, i la previsió me la reservo. —Rebateu aquestes frases: ‘La llista Junts pel Sí il·lusiona els convençuts, i prou.’ —Jo entro a la llista amb aquest esperit: em veig especialment orientat per a anar a buscar els indecisos, més aviat d’esquerres. Els electors d’esquerres que veuen la independència de manera bàsicament instrumental. La gent que, sense ser gens nacionalista, la poden veure com una oportunitat per fer una Catalunya més justa. És cert que una sèrie de gent, com jo, preferíem anar al 27-S en tres llistes aliades. Perquè em semblava l’instrument més eficaç per a atreure aquests indecisos d’esquerres. De fet, la meva opció preferida era la llista sense polítics –i així ho vaig explicar en un article al diari Ara. Però, dit això, la fórmula actual –la llista conjunta amb polítics– em sembla prou bona. Prou bona per a ser-hi. Si no, no hi seria. Que prefereixi una fórmula o una altra no vol dir que les altres em semblin inacceptables. Una preferència és només això: una preferència. Però és veritat que ara haurem de fer tots els esforços per convèncer els indecisos amb la fórmula que tenim. Que, com totes, té inconvenients i virtuts. —La llista Junts pel Sí és la llista de Mas. —És la llista de Romeva, de Mas, de Junqueras, de Rovira, de Muriel Casals, de Forcadell d’Eduardo Reyes, d’Oriol Amat, de Josep Rull, Lluís Llach, Germà Bel, de Comín. Junts pel Sí és la llista del sí. I, afegeixo, com que l’endemà hem d’investir un govern, en aquests moments ens esforcem en les polítiques que ha de portar a terme aquest govern. I el dia de la presentació ja vam anticipar deu prioritats socials que seran el fil conductor d’aquest govern. I aquestes prioritats les defenso amb dents i ungles. Unes prioritats que em recorden molt les prioritats del govern Maragall del 2003. En aquest sentit, diria que tenim el mateix projecte d’aleshores. L’element important d’un govern, més que el nom dels consellers, són les polítiques que fa i les decisions que pren. —Junts pel Sí és de dretes, d’esquerres, o de centre? —Hi ha gent d’esquerres, de centre, i centre-dreta. No crec que hi hagi gent de dreta crua i pelada. Hi ha gent molt d’esquerres, com Lluís Llach, Raül Romeva o jo mateix. Per tant, va del centre-dreta a l’esquerra esquerra. —La llista de Junts pel Sí és la mort d’ERC. —En absolut. No ho veig en absolut. Es podria dir això mateix de Convergència. I tampoc no crec que sigui el cas. Es un instrument conjuntural per a un objectiu molt transcendental, però conjuntural. —Teniu por que el vot d’ERC a l’àrea metropolitana es perdi? —Dependrà si com capaços d’explicar quines polítiques pretenem fer. Hi ha una cosa que hem de saber explicar a l’elector d’esquerres. Jo vull que Catalunya aparegui a la llista dels països més justos del món: Noruega, Sueca, Dinamarca, Àustria, etc. En aquesta llista, no hi surt mai Catalunya. El meu objectiu és que hi surti. Que siguem referent en justícia social arreu del món, igual com ho són els països escandinaus. No hi ha cap motiu pel qual Catalunya no ho pugui aconseguir. I tothom que és d’esquerres pot compartir aquest objectiu. I gent que no es diu d’esquerres crec que també ho vol. Doncs per aconseguir-ho necessitem la independència. Això hem d’explicar. I també hem d’explicar que la independència, sense Convergència, no la podem fer. Anem de bracet d’un partit que no és d’esquerres, però per fer una cosa –la independència– que fem en nom dels nostres valors, que sí que són d’esquerres. Si som capaços d’explicar-ho, el vot de l’àrea metropolitana que potser podria escapar-se pel fet de la llista conjunta no s’escaparà. Hem de dir que la nostra col·laboració amb Convergència és instrumental i per a un objectiu molt concret. Nosaltres sabem que volem la independència per a fer que Catalunya sigui un dels països més justos del món: amb tanta igualtat com aquells, amb tan poca pobresa com aquells, amb uns serveis públics tan sòlids com aquells, tan pròspers econòmicament com aquells, etc. —O es guanya en tant per cent, o guanyar amb diputats no servirà de res. —És millor guanyar en tant per cent de vots, indiscutiblement, però guanyar en diputats també vol dir molt. És així. I si no que ens haguessin deixat fer el referèndum. Nosaltres som els primers que volem fer un referèndum per a comptar vots i res més. Qui no ens deixa és el govern espanyol. Doncs els mateixos que no ens deixen comptar-los en un referèndum normal, ara no poden venir a exigir-nos que a les eleccions al parlament comptem vots i res més. Però si és vostè que no em deixa comptar vots i res més! Vostè m’obliga a fer unes plebiscitàries i en unes eleccions al parlament els vots compten, però els escons també. A aquests ara no els donaré l’autoritat per dir-me a mi què s’ha de comptar en unes eleccions plebiscitàries. En unes eleccions al parlament hem de comptar totes dues coses. Ens presentarem a unes eleccions al parlament amb un programa que inclou la independència. I si sumem majoria al parlament, no és que tinguem el dret, sinó que tindrem l’obligació de dur endavant el programa amb què ens hàgim presentat. I si el nostre programa i el de la CUP diu independència seria un frau que ens desdiguéssim del nostre si aquests dos partits tenim majoria parlamentària. —Si Junts pel Sí no arriba a 68 diputats la CUP haurà d’entrar a govern. —Jo vull la CUP tant si tenim 68 diputats com si no. Vull fer aquest procés amb tot l’independentisme. Si la CUP vol ser al govern, a mi també m’agradaria que hi fossin. Si des del centre-esquerra, i la socialdemocràcia, estem disposats a pactar amb el centre-dreta o el centre social-liberal, seria incomprensible que no estiguéssim disposats a entendre’ns amb una gent que tenim tan a prop, l’esquerra alternativa. Nosaltres som al mig d’aquests dos espais. I els volem abraçar tots dos. Obrim la mà a tots dos. Hem acceptat la proposta de Convergència de fer llista conjunta, però també ens volem acostar a la CUP. I tan a prop com vulgui la CUP. —Diuen que la persona que ha fet de pont entre Toni Comín i Oriol Junqueras es diu Jesucrist. —Si de cas, seria més aviat l’Esperit Sant, que és allò que Jesucrist ens va deixar un cop va ascendir al cel! Ha ha! No. La persona que ha fet de pont es diu Lluís Juncà, cap de gabinet de Junqueras. Era alumne meu en un màster d’Esade, que és la universitat on treballo. Va ser una coincidència inesperada. I també és veritat que a les primeres trobades amb en Junqueras vam dedicar més temps a parlar de religió i teologia que no pas de política. I, si mal no recordo, ens vam posar més ràpidament d’acord en els temes teològics que no en els polítics. Encara més, he vist algunes entrevistes o llibres (‘El tigre sobiranista’) on Junqueras es reivindica com una persona influïda per la teologia de l’alliberament. Els ha llegits i crec que fins i tot els ha coneguts, aquests teòlegs. Hi ha un cristianisme social, que entén la política com un instrument necessari per a lluitar contra la injustícia social. I tots dos podem sentir-nos propers a aquesta concepció del cristianisme I sí, quan ens vam conèixer això va ser un punt d’afinitat. Lògicament. —Si Junts pel Sí no funciona i no arriba a la majoria, qui se n’haurà de culpar? —Em sembla molt i molt improbable. De fet, és una hipòtesi que descarto. Però imaginem-nos que passa i fracassem. Doncs aquella nit jo intentaré tenir un atac d’elegància i no començar a cercar culpables. He dit què pensava durant mesos i ho he dit públicament. Ningú no es pot amagar d’allò que ha dit públicament. Que jutgi qui vulgui. Jo no ho faré. Però hi insisteixo, tot això no passarà. Perquè guanyarem. —Com expliqueu a un votant que ERC i CDC no es barallaran si abans ja ha passat? —Primer: una de les parts, ERC, va acceptar la proposta de Mas. I per tant això sol ja hauria de fer que no hi hagués res més a retreure. Entenc que Mas i CDC no tenen queixa possible respecte d’ERC. Però més important: tots som conscients que l’objectiu és transcendental, és un objectiu superior als interessos de tots plegats. CDC, ERC, els independents, ANC, Òmnium, tots estem tan compromesos amb l’objectiu comú, amb aquesta oportunitat única i històrica, que això sol hauria de garantir que funcionéssim com una màquina. Vull pensar, i penso, que tots posarem farem passar davant l’objectiu compartit. —Com veieu la figura de Mas en aquest procés? —Ja ho he dit en altres ocasions públicament: hi ha coses de Mas que m’han semblat molt meritòries. Per exemple, que jo sàpiga, La Caixa, el Grup Godó, el Círculo Equestre, el Cercle del Liceu, Lara, Oliu i tota aquesta elit financera, empresarial i social catalana van contra la independència. Per tant, si més no, a Mas se li ha d’admetre que ell no s’ha estat d’entrar en conflicte amb aquesta gent, que podria semblar que són el seu suport natural. CDC se suposa que s’ha d’entendre amb aquestes elits, però Mas no ha tingut inconvenient a xocar-hi. No reconèixer això em semblaria absurd. És un fet de la realitat. Per una altra banda, he estat molt crític amb força polítiques de Mas, amb algunes de les seves mesures pressupostàries o en algunes polítiques socials. Molt més en el període 2010-2012 que no en el 2012-2014, tot sigui dit. ERC hi ha ajudat, aquí. Hi hagut un canvi, que té a veure amb qui és el soci en un moment (PP) i en un altre (ERC). Pel que fa a la seva gestió del procés, hi ha gent que diu que el moment de convocar eleccions era just l’endemà del 9-N. Ara, mirat amb perspectiva, crec que potser sí que era el moment de convocar-les. —President, poseu les urnes! —Convocar en el moment de màxima mobilització sembla una idea raonable, no? I ens hauríem estalviat aquest any que hem passat discutint sobre llistes, que ha estat molt complicat. Però cadascú és amo de les seves decisions. —Per què ICV no s’ha enfilat al carro? —Jo, des de fora, veia que amb més o menys ganes s’acostaven al carro de la independència, i diria que fins i tot no descartaven d’enfilar-s’hi. I aleshores va venir una sorpresa: Podem a les eleccions europees. Allà hi ha un canvi de direcció. Per dir-ho d’alguna manera, és com si tornessin al seu pla inicial. Els mesos previs a les europees, semblava que ICV s’obria a la possibilitat de participar en aquesta gran coalició transversal per l’estat propi. Però amb Podem recuperen la idea inicial: el canvi a Espanya és possible. Crec que el meu bon amic Joan Herrera, gràcies a Podem i a la seva proposta d’un procés constituent a escala estatal, recupera l’expectativa –que s’havia anat difuminant amb el temps– d’un canvi de debò a Espanya. La seva esperança és Podem. Com demostra que ICV pacta amb Podem a Catalunya, però també a les generals! —Quin paper tindran el 28-S el bloc de Catalunya Sí que es Pot? —Han de tenir-lo en la construcció de la nova república. Els volem. Són els nostres amics. I els volem. Ara, ells s’han donat un termini: veure què passa les generals espanyoles i el paper de Podem. Han de tenir-lo en la construcció de la nova república. Els volem. Són els nostres amics. I els volem. Ara, diria que ells s’han donat un termini: veure què passa les generals espanyoles i el paper de Podem. Si ho vaig entendre bé, crec que la ponència política que van aprovar a la Conferència política de Sabadell fins i tot contempla l’opció de la independència, si el procés constituent a Espanya passats uns mesos es demostra impossible. Quan vinguin al bloc independentista, per tard que sigui, seran benvinguts. Només faltaria. —Voleu ser conseller, o de diputat en teniu prou? —No tindria gaire sentit plantejar-se això com un objectiu personal, sincerament. Això és un combat col·lectiu. I cadascú ha d’estar allà on pugui fer un millor servei. Tot just fa quatre dies que m’han proposat anar a una llista, hem i he dit que sí. I l’únic que tinc al cap ara mateix és la campanya electoral. En qualsevol cas, el disseny del govern correspon als líders. —Deixareu la feina de professor a Esade? —M’agrada molt, la meva feina de professor. A la tardor tinc moltes assignatures i m’agradaria fer-les totes. M’agradaria mantenir les dues activitats simultàniament tant temps com fos possible i en la mesura que sigui humanament possible. Sempre he tingut molt clar que volia tenir una professió, més enllà del meu compromís polític i la meva dedicació a la política. I a mi m’apassiona la docència, la recerca i escriure. És la meva professió: professor universitari. Circumstàncies de la vida m’han portat a la política. Però no és la meva professió, en el sentit que mai no he pretès viure de la política. Et faré una confessió personal. El Guti sempre em deia: no facis mai política institucional si abans no tens una professió ja consolidada. I encara em deia una altra cosa: assegura’t que els altres sàpiguen que la tens.

Summary: Toni Comín: ‘Em veig especialment orientat per a anar a cercar els indecisos’


La portaveu del govern, Pilar Costa, ha anunciat que s’havia aprovat un acord per a retirar definitivament de la Medalla d’Or de les Balears a Iñaki Urdangarin. El procés començà el 15 de juny, amb un acord del consell de govern. El decret que regula la distinció de les Medalles d’Or estableix que es retirin en cas de condemna per sentència ferma, ha recordat Costa. Tal com és establert, es va donar audiència al representant legal d’Urdangarin, el seu advocat, Mario Pascual Vives, perquè pogués presentar les al·legacions i els documents que considerés pertinents. Una vegada acabat el termini de deu dies hàbils que es va concedir, sense haver presentat cap escrit, s’ha acordat de retirar la distinció. Costa ha explicat que la notificació s’enviarà a Urdangarin per mitjà del seu representant o bé directament a la presó.

Summary: El govern balear aprova de retirar la medalla d’or a Iñaki Urdangarin


L’any 2014 vam voler entrevistar Aina Moll per a la sèrie ‘Llengua viva‘, en què donàvem veu a un seguit de lingüistes de renom perquè ens expliquessin la seva trajectòria i també la seva visió sobre el present i el futur del català. Havíem entrevistat Germà Colón, Joan Veny, Josep Ruaix, Carme Junyent, Gabriel Bibiloni i Vicent Pitarch i hi volíem afegir el testimoni de Moll. La família ens va informar que el seu estat de salut no permetia que la fatiguéssim. Però sí que vam poder-hi tenir una breu conversa telefònica i demanar-li si s’avindria a respondre un qüestionari per escrit, que és el que ara publiquem. Ens hi parlava del seu pare, de l’època en què feia de professora i de la seva manera de fer política lingüística. Li demanàvem també pel procés de normalització lingüística que va impulsar als anys vuitanta al Principat, que va obtenir l’adhesió de 685 ajuntaments, un 97% de la població. El cas és que, finalment, vam veure que l’entrevista no encaixava amb la sèrie perquè en la resta de converses presentàvem els testimonis en un vídeo. I vam decidir de desar-la, tot esperant que es presentés una avinentesa que no va arribar. Ara la publiquem com a homenatge a la seva tasca, com una manera de recordar una dona que, amb una gran discreció, va fer feina incessantment, amb una tenacitat i un compromís exemplars. —Vau néixer a Ciutadella. Què en recordeu? —D’aquell moment, res (perdoneu-me la broma). Però un munt de vivències de la meva infantesa i joventut tenen per escenari Ciutadella i el seu entorn. Especialment, els tres anys de vida salvatge durant la guerra civil. Hi havíem anat, com cada any, per les vacances d’estiu, i la guerra ens hi retingué, a la meva germana Cisca i a mi, durant tot el conflicte bèl·lic. Record especialment el moment inicial (l’expectació per l’arribada d’un avió que contemplàrem des del pati de casa dels avis, l’ensurt quan va caure la primera bomba, la tia Guida retirant del foc l’olla del dinar, el trasllat a la vinya que l’avi tenia prop del poble, on també feren cap els oncles i els cosins; l’estesa de matalassos que omplia la caseta; el conco En Bep i la tia Juanita que passaren la nit davall un ametler…), i amb la mateixa vivesa revisc la nit de la ‘girada’, que passàrem dins una cova pel que pogués passar (i no va passar res: de matinada, un amic vingué a comunicar-nos que tot s’havia acabat…). —Com recordeu el vostre pare? Com era, de prop, el lingüista Francesc de Borja Moll? —Era un home sempre benhumorat, amb una gran capacitat d’abstreure’s en la tasca de redacció del Diccionari sense que li ho impedissin els jocs dels infants, que travessaven corrent el seu despatx o s’enfilaven per les calaixeres on tenia uns tres milions de cèdules ordenades alfabèticament. —Com en parlava, el vostre pare, de mossèn Alcover? —Amb una gran estimació, fruit dels anys de bona convivència. Reconeixia, és clar, que el mossèn tenia un caràcter difícil, però que un cop passat el moment d’exaltació, recobrava la calma i el meu pare sovint aconseguia fer-li suavitzar posicions. —Alcover va dir al vostre pare que, si ho volia, podria adequar el Diccionari a l’ortografia fabriana un cop ell fos mort. Fou el vostre pare qui el va convèncer, o bé Alcover ja veia que era l’única sortida? —’Jo ja ho he canviat massa vegades. Ja ho canviaràs tu, si vols, quan jo sigui mort’, li digué el mossèn; però el meu pare creia que ja estava resignat al canvi i que l’hauria fet ell mateix si hagués viscut una mica més. Per evitar que en el moment de fer-lo poguessin pensar que traïa la voluntat del seu mestre, li demanà –i obtingué– permís per publicar un resum d’ortografia mallorquina segons les normes de l´Institut, que va redactar ell mateix. —Vau col·laborar amb el vostre pare en els dos darrers volums del diccionari Alcover-Moll. Quina feina hi vau fer? —La que feia Manuel Sanchis Guarner, amb qui vaig col·laborar fins que se’n tornà a València el 1959: seleccionar, d’entre els tres milions de cèdules que constituïen el material del Diccionari i que un equip de col·laboradors havia ordenat alfabèticament, les que il·lustrarien cada entrada, classificades per significats. —Què hi vau aprendre amb ell, quin llegat us va deixar? —Que la llengua era el nostre principal signe d’identitat individual i de la nostra comunitat com a poble, i que teníem el dret i el deure d’emprar-la en qualsevol situació. —Fins a quin punt el camí triat pel pare va influir en la vostra carrera? —Suposo que l’hauria seguit igualment per impuls espontani. —Expliqueu-nos quan va ser, com va ser i què us va aportar l’ampliació d’estudis a París, Estrasburg i Zuric? —En tots tres casos va ser gràcies a una beca d’ampliació d’estudis que m’oferiren generosament els professors que vaig conèixer durant el XVI Congrés Internacional de Lingüística Romànica que organitzà el Dr. Antoni M. Badia i Margarit a Barcelona l’any 1953. Badia incorporà els alumnes dels darrers cursos de Romàniques i d’Història a les tasques de preparació del Congrés, i gràcies a això, uns quants estudiants vam tenir ocasió de fer estada a l’estranger, convidats pels congressistes, en un temps en què no era gens fàcil sortir del país. Aquell mateix any vaig anar a París, becada per l’Alliance Française; l’any següent vaig seguir un curs de fonètica del professor Georges Straka, becada per la Universitat d’Estrasburg, i el 1956 vaig ser acollida a Zuric pel professor Arnald Steiger, gran arabista i romanista, que fins i tot em va convidar a passar un mes amb la seva família, un cop acabat el termini de la beca. Tot això em proporcionà un augment notable dels meus coneixements de lingüística, a més dels grans beneficis de l’ampliació d’horitzons que comporta tota sortida a l’estranger, especialment a la jovenalla. —Maria-Antònia Oliver diu que va ser gràcies a unes classes ‘clandestines’ vostres, a mitjan anys seixanta, que va començar a escriure en català. Com van néixer aquelles classes? Quins records en teniu? —Efectivament, el mateix dia que vaig començar a donar-los classes de francès, els vaig proposar de fer-ne també de català, i unes quantes s’hi van apuntar i les varen emprendre amb més interès que si haguessin estat obligatòries. Vaig anar a veure el director de l’Institut –que ja ho era quan jo vaig començar el batxillerat, als deu anys– i li vaig dir: ‘Don Bernat, un grup de nines volen que els faci classes de mallorquí (en aquell temps, ningú li deia ‘català’, a Mallorca). Què faig? Les hi don aquí, o les duc a ca-meva?’ ‘Dóna-les aquí!’, va dir ell. I sense dir-ne res a ningú més, vaig començar les lliçons. Al cap d’uns mesos, un bon dia la professora de matemàtiques, que era molt del règim, va entrar a la sala de professors, tota alçurada: ‘Don Bernat, he sabut que es donen classes de mallorquí en aquesta casa!’ ‘Les don jo!’, vaig intervenir jo tranquil·lament. ‘I què diran els pares de les nines, si ho saben?’, digué ella, tota espantada. ‘Ho saben tots –vaig dir–. Totes els van demanar permís, abans de començar les sessions.’ Aquella dona se’n feia creus. No podia entendre que al nostre Institut es fessin activitats tan subversives sense que ningú s’hi oposàs… —Què va fer que entréssiu a formar part del Grup Català de Sociolingüística, impulsat per Aracil? —El mateix Aracil m’hi va convidar, en una trobada als cursos d’estiu de Prada, al Rosselló. La sociolingüística constituïa aleshores una gran novetat, i Aracil comunicava el seu entusiasme. Més tard, però, se’n va desinteressar, i els membres del grup que ell havia creat hi continuàrem vinculats. —Isidor Marí, quan parla de la vostra etapa de directora general, diu que sempre procuràveu ‘evitar conflictes’ i que vau aconseguir uns resultats superiors a les vostres expectatives. Hi esteu d’acord? —Sí, però la voluntat de concòrdia era compartida per tots els implicats en aquella aventura. Per cert, ens hi va ajudar un ‘manifiesto’ redactat amb ànim de posar-hi traves, que paradoxalment va servir d’estímul a favor nostre. —Va ser gràcies a aquest caràcter ‘pacificador’ que la primera llei de normalització lingüística recollí tantes adhesions i quasi la unanimitat del Parlament? —Sens dubte. La necessitat d’un procés pacífic era generalment sentida en aquell moment. I la intensa campanya de difusió del projecte per tot el territori va fer desaparèixer recels i difongué l’esperança en l’èxit de l’empresa. —Vau aconseguir l’adhesió de 685 ajuntaments (el 97% de la població) al procés de normalització lingüística. Com pot ser que al cap de trenta anys el català encara no se’n surti? —Sobre això hauríem de fer tots examen de consciència. Perquè només la voluntat i l’acció col·lectives ens asseguraran l’èxit. —No éreu partidària d’una llei dura, amb sancions? —No. La duresa només serveix per a provocar resistències. Ja coneixeu la dita: s’agafen més mosques amb una gota de mel que amb un litre de fel. —Del Servei d’Assessorament Lingüístic, dirigit per Isidor Marí, en va sortir el curs ‘Digui-digui’. Quin paper va acomplir aquest curs? —Va ser un bon element didàctic, molt ben rebut i apreciat pels seus destinataris. —Del Servei de Normalització Lingüística, dirigit per Miquel Strubell, en van sortir les campanyes com la de la Norma (‘El Català, cosa de tots’) i, després, ‘Depèn de tu’ i les del comerç, esports… Van servir realment per a convèncer, aquestes campanyes de sensibilització? —Van servir essencialment per a refermar els convençuts en la voluntat i l’acció normalitzadores. —Creieu que els hàbits lingüístics es poden canviar amb les lleis? —No gaire. Fins i tot poden provocar reccions hostils, si no s’apliquen amb cura. —Us pensàveu que arribaria a sorgir un moviment de resposta tan contundent i organitzat a les Illes per defensar la llengua? —Sempre he confiat que en cas de necessitat hi hauria una resposta de la nostra gent, adequada a la gravetat de l’atac. —La salut de la llengua a les Illes, se n’haurà ressentit, d’aquesta agressió? —No ho crec. Les pressions injustes solen provocar una saludable reacció de defensa de la identitat pròpia, i és el que ha passat en aquest cas.

Summary: Aina Moll: ‘El meu pare em va ensenyar que la llengua era el nostre principal signe d’identitat’


‘Una nova Catalunya per a tothom’. És la frase que ha escollit Ciutadans per a l’eslògan de la campanya que començarà l’Onze de Setembre i amb la qual pretenen de convertir-se en alternativa de govern. La cap de llista, Inés Arrimadas, ha explicat que l’eslògan remarcava el projecte de futur que el partit tenia per a tots els catalans sense excepció i sempre dins d’Espanya i de la UE. Arrimadas ha presentat la campanya al costat del president del partit, Albert Rivera, que combinarà durant quinze dies la tasca a Catalunya amb la preparació de la candidatura per a les generals. De moment, dimecres Ciutadans escollirà una nova executiva per a incorporar-hi persones de la resta de l’estat espanyol. ‘Una nova Catalunya perquè tenim un nou projecte de futur. Volem construir una alternativa política molt necessària sense treure Catalunya d’Espanya i de la UE. I volem que sigui per a tothom, perquè considerem que aquests darrers anys dels governs nacionalistes i separatistes han governat per a una part de la societat i prou’, ha opinat Arrimadas. Als cartells que es podran veure a partir de l’Onze de Setembre hi haurà la seva imatge o la del president del partit, Albert Rivera, acompanyats de l’eslògan i d’un cor tricolor, amb els colors de la senyera i les banderes espanyola i europea. Rivera serà un dels reclams de la campanya. S’hi implicarà de forma directa per fer costat a la cap de llista, tot i les múltiples tasques que l’ocupen al partit i a Madrid. Per començar, dimarts es reunirà l’actual executiva del partit per aprovar formalment la dissolució i la creació d’una de nova d’àmbit estatal. Els canvis introduïts fa poc als estatuts del partit ja preveien un canvi de l’executiva, atès que al principi era prevista per a Catalunya i prou. Dimecres, previsiblement el consell general del partit acceptarà els canvis i la nova executiva d’àmbit estatal es reunirà la setmana que ve per primera vegada. Rivera no ha volgut avançar cap dels noms que s’hi incorporarien, que continuarà presidida per ell. Ciutadans també té previstos dos canvis de seu. Tots dos per motius similars, acostar-se al centre i guanyar espai. L’1 de setembre, la seu de la Gran Via a Barcelona deixarà de ser la principal i el partit es traslladarà a una altra de més gran al carrer de Balmes. A Madrid faran una operació similar. ‘A Madrid tenim més de 5.000 afiliats i representants a l’ajuntament i a la comunitat’, ha recordat. A més, la de Madrid es convertirà en la seu nacional del partit, tot i que compartirà protagonisme amb la de Barcelona, segons que ha explicat Rivera mateix. A l’octubre —abans de les eleccions generals— Ciutadans també completarà la resta d’executives territorials, inclosa la de Catalunya. El partit també presentarà aleshores els dos estudis que ha encarregat a un grup d’experts. Un per a proposar reformes importants per a despolititzar el sistema judicial i un altre per a reformar la llei electoral espanyola i introduir per llei més mecanismes de democràcia interna dels partits.

Summary: ‘Una nova Catalunya per a tothom’, l’eslògan de Ciutadans per al 27-S


El congrés espanyol ha refusat que comparegui el ministre d’Afers Estrangers espanyol, Josep Borrell, per la propaganda de l’informe d’España Global contra l’independentisme. ERC, JxCat, Unides Podem i el PNB havien demanat explicacions per aquest informe, però el PP, Ciutadans i Vox s’han aliat amb el PSOE per a impedir la compareixença de Borrell. La portaveu de JxCat, Laura Borràs, ha criticat que l’informe és ple de mentides que demostren que Borrell ‘o té fre a l’hora de falsejar els papers quan es tracta de parlar de Catalunya’. Per la seva banda, la portaveu d’Unides Podem, Aina Vidal, ha titllat el dossier de ‘penós, hooligan i esbiaixat’ i que falta a la veritat. En canvi, el diputat del PSC José Zaragoza ha assegurat que la compareixença de Borrell no aportaria res i ha dit que la propaganda d’España Global contra l’independentisme i la Generalitat és un ‘document diàfan que explica amb racionalitat i senzillesa’.

Summary: El PP, Cs i Vox fan pinya amb el PSOE per a evitar la compareixença de Borrell per la propaganda d’España Global


Ferran Barenblit (Buenos Aires, 1968) serà el nou director del MACBA, segons que ha anunciat el conseller de Cultura, Ferran Mascarell. La comissió delegada del MACBA va obrir al març un concurs públic després d’acceptar la dimissió del director del museu, Bartomeu Marí. El desacord entre l’equip comissarial i la direcció del museu va sorgir per la presència d’una controvertida escultura en què una figura que s’assembla al rei Juan Carlos practica sexe amb un gos i una dona, obra de l’austríaca d’Ines Doujak. Barenblit va ser director del Centre d’Art Santa Mònica entre 2003 i 2008, quan va ser substituït després per Vicenç Altaió.

Summary: Ferran Barenblit, nou director del MACBA


L’Hospital del Mar de Barcelona ha coordinat un estudi internacional que conclou que només un de cada deu pacients amb trastorn d’ansietat rep el tractament adequat. Concretament, el 27,6% de les persones que té ansietat rep tractament i, d’aquest percentatge, només el 9,8% en rep un d’idoni. Analitzem més a fons l’estudi i parlem d’aquest trastorn, sovint poc visible i menystingut, amb Jordi Alonso, l’investigador principal. —A què us referiu quan dieu que la gran majoria de pacients amb ansietat no reben el tractament adequat? —Que no es tracten ni amb la intensitat adequada ni amb els tractaments idonis. En general, el més recomanat és la teràpia psicològica o els fàrmacs, a més de mètodes útils com ara la relaxació o l’exercici físic. Essent més concrets, però, l’ideal és que les persones que tenen ansietat rebin, si més no, unes vuit sessions de teràpia psicològica durant dos mesos o tres o tractament farmacològic. Aquest tractament, a banda d’ansiolítics o pastilles per a dormir millor, hauria d’incloure inhibidors de la recaptació de neurotransmissors com la serotonina, una cosa semblant al que es recepta per a la depressió. Fer l’una cosa o l’altra es considera adequat, però la majoria de pacients no ho fan. —No és cert que hi ha tendència a abusar de la medicació en el tractament de trastorns d’aquesta mena, doncs? —Hem comprovat, analitzant la qüestió des d’un punt de vista general, que hi ha un problema molt més gros de manca de tractament que no pas de sobretractament. Si ho mirem des del punt de vista dels usuaris, és a dir, de les persones que ja es tracten, és cert que el tractament psicològic és força minoritari. —Per què? —No és ben cobert ni ben atès pel sistema sanitari, que té més tendència a tractar els problemes físics. Però la dificultat no és simplement la manca de tractament psicoterapèutic; també el tipus de fàrmacs que es donen, que sovint no són adequats. Alguns pacients, els tracten amb ansiolítics hipnòtics per a dormir tot i que no compleixen els requisits per a prendre’ls, per exemple. —Per què no s’actua com s’hauria d’actuar des de la sanitat pública? —Als centres d’atenció primària és difícil d’oferir tractament psicològic perquè, a més d’un especialista, es necessita temps de teràpia. Es tendeix, doncs, a oferir un tractament amb medicaments i es deixa la psicoteràpia per als casos més greus, que ocupen la llista d’espera. En molts casos, quan arriba el torn de la teràpia, l’episodi d’ansietat ja ha passat. De totes maneres, tampoc no es garanteix una teràpia llarga, com seria necessari. El sistema hauria de facilitar molt més l’accés al tractament psicològic. La psiquiatria s’ha desenvolupat molt des de la xarxa privada i poc des de la pública. —I són els centres d’atenció primària que se n’han d’encarregar? —A la pràctica, són els que se n’encarreguen. Els metges de l’atenció primària són els qui més tracten aquests trastorns. El personal especialista en salut mental és molt escàs al nostre país en comparació amb altres països europeus, i és per això que passa. Aquests metges no ho fan malament, però no són especialistes. —Passa igual amb la depressió? —La depressió es diagnostica poc i també es tracta de manera insuficient, però aquest problema no és tan greu com en el cas de l’ansietat, perquè hi ha trastorns d’ansietat lleus i molta gent pensa que no necessita tractament. Entre el 30% i el 40% dels qui tenen depressió reben tractament, unes xifres molt més altes que en el cas de l’ansietat. —L’ansietat ha crescut aquests últims anys? —No ho sabem del cert. Hi ha estudis que indiquen que n’ha crescut la freqüència, i n’hi ha que diuen que n’ha crescut l’estabilitat. Tenim la sospita que els trastorns mentals en general van creixent. Cada vegada hi ha més fonts d’estrès i, al cap i a la fi, els trastorns d’ansietat són respostes a l’estrès. —Segons l’estudi, l’ansietat afecta molt més els països europeus que els africans. Tant hi influeix l’estil de vida? —Els principals factors que desenvolupen l’ansietat són l’estrès i l’exposició a la violència o els traumes, especialment els infantils. És possible que hi hagi aspectes culturals o d’estil de vida en els països desenvolupats que fomentin tots aquests factors. També hi ha un component genètic, però. —Per què tendeixen a esdevenir crònics, aquests trastorns? —Els trastorns d’ansietat sovint comencen en la joventut. S’ha pogut comprovar que, si no es tracten, tendeixen a empitjorar i a fer-se crònics. A vegades, les coses que passen durant la infantesa propicien alguna mena d’ansietat, com seria el cas de l’angoixa per separació. Si aquests episodis es mantenen, les persones es tornen més vulnerables a la depressió i fins i tot tenen més possibilitats d’acabar consumint substàncies com alcohol o drogues. L’ansietat, doncs, tendeix a la cronicitat i la comorbiditat (la combinació amb més trastorns), i per això és tan important de tractar-la. —Què es pot fer per a solucionar l’ansietat? —Primer de tot, és important d’identificar-la correctament. Menys de la meitat dels qui identifiquem com a individus amb ansietat consideren que necessiten atenció sanitària. La societat ha de saber identificar els símptomes, que a vegades es consideren normals, ‘coses de la vida’. Cal educació sanitària perquè els pacients els sàpiguen identificar, com també un sistema sanitari que hi doni prioritat. —I una vegada identificat el problema? —Els qui s’adonen que tenen un problema tenen poca informació sobre on demanar ajuda, a més de l’estigma que pesa sobre les persones amb trastorns mentals, que sovint són considerades menys vàlides o menys fiables. Calen campanyes de conscienciació per a demostrar que aquests trastorns es poden tractar i no invaliden les persones. A banda, cal fomentar estils de vida més sans als entorns laborals, familiars i socials. En aquests espais, tant l’activitat física com l’esport, la relaxació i la concentració són elements a favor. —A banda de promoure l’alfabetització sanitària, caldria promoure l’educació emocional, tant a l’escola com a casa? —Sí, perquè, a més, passa sovint que aquests trastorns apareixen en l’etapa escolar. És fonamental ensenyar als nens a identificar els símptomes i problemes de salut mental. Saber identificar aquests problemes i buscar-ne una solució. També seria positiu de parlar de sentiments i promoure la comunicació als llocs de feina. En altres indrets d’Europa, com els països nòrdics, es promouen models no tan tòxics de relacions laborals. En situacions difícils, com podria ser el tancament d’una empresa, es té cura del procés d’acomiadament dels treballadors. Però totes aquestes mesures requereixen una cultura de la salut. —Hi ha gent que pot tenir ansietat i no saber-ho? Com se n’identifiquen els símptomes? —No cal esverar-se abans d’hora. Si s’ha viscut una situació d’estrès, és normal de tenir ansietat; no vol dir que es tingui el trastorn. Quan l’ansietat es manté, dificulta la concentració, el son o les relacions personals o va acompanyada de pensaments molt negatius, sí que es recomana d’anar al metge. Llavors, caldrà fer un diagnòstic diferencial: alguns trastorns d’ansietat van acompanyats d’ofec, sudoració, hipertensió, nàusees o més símptomes orgànics, i el metge ha de saber distingir de què es tracta. Malalties orgàniques com l’asma conviuen amb la depressió i l’ansietat, i sovint es confonen. —A vegades, potser es té poc en compte aquesta relació entre l’estat psicològic i el físic. Què en penseu? —Hi ha fets evidents que ens diuen que hi ha una influència. En general, els trastorns mentals comencen abans que no pas els físics i per això a vegades es pensa que en són la causa, però no han de ser-ho necessàriament. La depressió causa obesitat i diabetis, però també s’ha vist que, entre els malalts que han tingut un infart, la depressió apareix més. Sembla que hi ha, doncs, una relació bidireccional entre l’estat físic i el psicològic. L’un influeix en l’altre i viceversa.

Summary: Jordi Alonso: ‘És fonamental ensenyar als nens a identificar els símptomes i problemes de salut mental’