Cartes d’un polemista (1907-1973) (Quaderns Crema), d’Eugeni Xammar, acaba d’arribar a les llibreries. En aquest volum, s’hi apleguen gairebé setanta anys de cartes del reconegut i mai prou llegit periodista, traductor de l’ONU i diplomàtic de carrera Eugeni Xammar (1888-1973). Molt influent durant el primer terç de segle XX, la repressió franquista el va tenir silenciat, fins que les seves memòries, 60 anys d’anar pel món, es van publicar als anys setanta i fou descobert per noves generacions. Ara Quaderns Crema publica la correspondència de Xammar amb Josep Carner, Joan Alavedra, Francesc Macià, Joan Estelrich, Salvador de Madariaga, Lluís Montanyà i Josep Tarradellas, entre més, aplegades per Xavier Pla (1966), doctor en lletres per la Universitat de la Sorbona i professor de literatura a la Universitat de Girona. L’epíleg del llibre és de l’advocat i economista Amadeu Cuito (1936), que va conèixer Xammar durant més de trenta anys i que el va recuperar com a periodista als anys setanta. VilaWeb ha entrevistat Cuito, president de la Societat d’Amics de Marcel Proust i autor de Memòries d’un somni, El jardí sense temps i Contes d’un carrer estret, a la casa preciosa que té a Barcelona aquest fill de l’exili retornat fa anys. —Xammar diu a les seves memòries que vós sou el seu fill predilecte. Per què? —Perquè li vaig donar l’oportunitat de tornar a aparèixer després de tants anys. Vaig tornar dels EUA, amb quatre calés, i se’m va ocórrer la idea de fer el segon Mirador, que fèiem a París, amb l’Armand Carabén. El distribuíem clandestinament cap dins. Xammar va dir que sí. Això de ‘fill predilecte’ és perquè va estar molt agraït. Ja era amic del meu avi, del meu pare, i a mi em va veure néixer, pràcticament. El conec de tota la vida. El meu avi el tractava de vostè. El meu pare, de vós. I a mi, de tu. El meu avi és el que el va començar a fer escriure a la Publicitat, en castellà. Amb el pare eren amics de colla, com Manuel Raventós i Carner. I jo era el sinistroso. Em trobava massa d’esquerres. Li vaig donar aquesta oportunitat de tornar a escriure articles, i ell estava molt content de poder dir allò que duia al pap. S’havia quedat en silenci. Quan parlo de Xammar és com parlar de la família i m’obliga a recordar la infància, l’adolescència, els anys de l’exili, Perpinyà. La seva dona, Amanda, ens duia a la platja a banyar-nos. Amanda era un personatge fantàstic. Simpatiquíssima. Estrafolària. Carregada de gossos i gats. —Expliqueu que, de Xammar, us en xocava que hagués viatjat tant i que fos tan obert de mires, i alhora que fos socialment tan conservador. —És que era conservador. Com Josep Pla. Hi ha un paral·lel. Eren tots dos uns dandis mudats i ambiciosos, fills de famílies que havien anat a menys. En el cas de Xammar, molt més a menys. No tenia propietats. Però tots dos conservadors, liberals i catalanistes. I a la correspondència també hi surt, això. I feia gràcia que Xammar fos conservador perquè no conservava res. Estava pelat com una serp. Però de mentalitat era un home conservador. —A l’epíleg dieu que, llegint les cartes, heu recuperat el to i l’escriptura de Xammar. Cosa que no es veu a les seves memòries. —Sí. De fet, les memòries no les va escriure ell. Quan llegeixes els seus articles, o fins i tot les cartes, t’imagines que són escrits a raig. És el to Xammar. Passa que això és completament mentida perquè escrivia d’una manera meticulosa i molt pensada. I revisava, i reescrivia. Després la seva mà feia que semblés que era a raig. Però no ho era. Era molt argumentat. I les coses no eren mai dites debades. Eren totes molt pensades. —Cartes que us hagin agradat més? —Aquestes cartes les va començar a rejuntar en Joaquim Torra, ara president. És un noi molt simpàtic, i li vaig dir que es ficava en un embolic, perquè ell no es d’aquest món. S’hi ha trobat i ja ha estat. Un dia va trucar a la porta, jo no el coneixia de res. Però ell sabia que havíem estat molt amics de la família, i que jo tenia cartes, i en coneixia la història. Per tant, recordo sobretot les cartes que enviava al meu pare. N’hi ha un pilot. Cartes poc interessants són les que parlen de la professió. Aquest cobra tant la línia. Aquest cobra tant. Una cosa més domèstica. I n’hi ha de molt divertides. Perquè ell era divertidíssim. Quan entrava a la casa de Perpinyà, hi entrava l’alegria. Feia riure tothom. Feia acudits. I això es nota, per exemple, amb la història de les sabates amb la Mercè Rodoreda. Va a casa de la Rodoreda i l’Obiols a Ginebra i s’hi deixa les sabates. Troba els motius més petits per a divertir-se ell i divertir els altres. —Eugeni Xammar, polemista. —És el títol del llibre. I és molt bo. I per què és bo? Perquè posa de manifest un tema essencial, que és la polèmica. Abans de la guerra Xammar no era tan polèmic com Pla. Entre altres coses, perquè ell no va escriure mai a sou de ningú, com Pla, que va escriure a sou de Cambó. Xammar era conegut com a periodista de guerra, des de Londres, Berlín, París. Els polítics s’insulten entre ells, però això no són polèmiques. Les polèmiques són argumentades. I Xammar ho és. Ramon Barnils ho va dir: és un temible polemista. Sobretot després de la guerra, Xammar va entrar en polèmiques perquè tenia arguments, i sabia la ciència dels arguments. Després fa de traductor, no escriu enlloc, fins que jo vaig fer aquells números de Mirador. Coneixent Xammar, li vaig proposar d’escriure-hi articles. I ho va fer. Com deia ell: aquest el porto al pap. Els tres articles van tornar a crear polèmica: un el va dedicar a Destino, i el va titular l’Apoteosi del provincialisme. El segon, el va fer contra Sentís i Carles Agustí. I el tercer era sobre Serra d’Or. Reflexions d’un lector de Serra d’Or. —A l’epíleg feu fa un paral·lelisme entre Eugeni Xammar i els jueus. —Dic que hi ha paral·lelisme entre Xammar i Shama, cognom jueu, però això és un error total. Xammar és un nom català antic, que no té res a veure amb Shama. Però se’m va ocórrer. I és clar, vaig pensar, que aquest home és jueu. Com una casa. Perquè l’esperit, la ironia, l’humor, és un humor jueu. No és un humor català ni francès. En l’entrevista a Adolf Hitler que Xammar va fer l’any 1923 (!), escriu: ‘Hitler riu, jo també, però no tan de gust.’ Típic humor jueu. O el títol del llibre de memòries. 60 anys d’anar pel món. Jueu errant que té el mite de la Terra Promesa, que és l’Ametlla del Vallès, Catalunya. Hi ha tantes similituds. Aquesta cosa del poliglot que corre pertot arreu. L’home que parla anglès millor que els anglesos. Francès, millor que els francesos. Parlava els idiomes d’una manera col·loquial, precisa. —A les cartes, s’hi veurà el polemista? —En algunes. Les cartes no van contra ningú. Diuen coses agudes, i mosseguen, però és una altra cosa. Ataca fort en Miravitlles. I després li diu, vine a sopar. O la relació amb Josep Pla. Pla es va tornar franquista perquè era amic d’en Cambó. Per tu faràs. Jo continuaré dient el que penso. I la prova és que Pla no va respondre als articles. Va quedar mut. Se li va tirar a sobre, però després anaven a sopar junts. L’única cosa que no va perdonar mai en Xammar és que abusessin de la seva confiança. A partir d’aquell moment, trencarà. Assía és un altre cas. Eren amics. Augusto Assía es va fer franquista, però no el va enganyar. Va anar de cara. —Una pregunta sobre el moment actual. Com el veu, el senyor Cuito? —Com el veig? Ara et donaré una cita de Xammar que la trobo perfecta. Aquesta cita surt a l’últim article de Xammar que et deia: Reflexions d’un lector de Serra d’Or. En aquella època també hi havia diàleg. Tot anava de diàleg. I la revista Serra d’Or parlava de diàleg seriós i d’aprofundir. I Xammar diu: ‘Santa Paraula! M’agafaria ganes de riure si no fos que de sentir a parlar de diàleg, en castellà dialogo, ja començo a estar-ne tip, i fastiguejat. La necessitat present i urgent de Catalunya no és de diàleg, és de llibertat.’ És Xammar típic. Doncs això penso del moment actual.

Summary: Amadeu Cuito: ‘Com deia Xammar, la necessitat present i urgent de Catalunya no és de diàleg, és de llibertat!’


El jutge d’instrucció d’Agrigent (Sicília), Stefano Zammuto, ha ordenat d’alliberar el vaixell Open Arms, que romania segrestat per les autoritats italianes del 21 d’agost ençà, segons que informa l’agència AdnKronos. La nau va ser segrestada després de desembarcar els migrants salvats a Lampedusa. El vaixell de salvament de l’ONG catalana havia estat segrestat per ordre del fiscal d’Agrigent, que va pujar a bord i comprovà la situació en què es trobaven els migrants, quan feia gairebé dues setmanes que havien estat recollits a la mar. El jutge ha ratificat el segrest dictat pel fiscal Luigi Patronaggio en la investigació oberta contra l’administració italiana per no haver permès el desembarcament, però ha ordenat que el vaixell fos tornat a l’ONG. ‘Després de l’evacuació i el rescat dels migrants –ha dit– no subsisteixen exigències probatòries, perquè no s’atribueix cap responsabilitat a l’organització ni a la tripulació.’ L’Open Arms tornarà a la mar El vaixell té previst de tornar a la mar quan s’hagin resolt els aspectes tècnics assenyalats per la guàrdia costanera italiana en una revisió. ‘Tornarem a la mar’, han dit fonts de l’ONG a Europa Press, després de precisar que tot l’equip i la tripulació treballa per resoldre els aspectes tècnics detectats en la inspecció. I han afegit: ‘En principi, no hi ha plans de tornar a Espanya.’

Summary: La justícia italiana ordena d’alliberar l’Open Arms


Pablo Iglesias ha anunciat aquest dissabte abans del consell ciutadà de Podem els cinc eixos de la campanya electoral del 20-D. I un d’aquests eixos és el de defensa d’un referèndum vinculant a Catalunya en què la seva formació defensaria el no a la independència. Els altres eixos són la reforma de la llei electoral, garantir la independència de la justícia, blindar en la constitució els drets de la ciutadania i acabar la corrupció. D’aquest anunci, n’ha parlat Ramón Cotarelo, catedràtic de ciència política de la UNED, un dels pocs intel·lectuals espanyols que fan costat al procés català i simpatitzant de la CUP, per a qui va fer campanya el 27-S. És un bon coneixedor d’Iglesias i ha estat molt crític amb ell tant pel que fa a l’ambigüitat en relació amb Catalunya com a la poca claredat i contundència a l’hora de defensar un programa d’esquerres a Espanya. En l’últim article escrit al seu bloc, Cotarelo aplaudeix que ‘per un moment Iglesias hagi sortit dels platós’ de televisió i que hagi expressat unes idees clares. Aquests són alguns fragments traduïts del seu article: Per un moment, Iglesias ha sortit dels platós, de fer-se el graciós amb presentadores impresentables i col·legues de feina política molt pitjors que ell, però més avesats al joc brut. I ho ha fet amb un discurs clar, concís i molt pertinent. Espero que l’experiència serveixi en el futur. Els mitjans, especialment la televisió, multipliquen, difonen, ho viralitzen tot: la mentida, l’engany, la confusió, el ridícul. La popularitat mediàtica té un preu: et coneix tothom … i et valoren com Rajoy, la qual cosa és tremendament injusta per a algú que està a les antípodes. En canvi, si surts al carrer i parles al pas i respons al que et pregunta qualsevol i parles clar, descobreixes que això és bo, que pots arribar molt més que si segueixes marejant la perdiu pels platós fent veure que ets allò que no ets, essent ambigu, epicè, oportunista, amb por a espantar a uns o a inquietar uns altres. (…) Hi ha un buit enorme a l’esquerra espanyola. Els votants estan desconcertats davant d’una proliferació absurda d’opcions en un guirigall incomprensible de propostes i insults fets per una caterva de vanitosos l’interès dels quals és inversament proporcional a la grandària del seu ego. Fer propostes concretes, clares, viables i d’esquerres i aquestes sí, explicar-les, raonar-les, defensar-les és una cosa elemental. Cinc d’aquestes ha presentat Iglesias al Consell Ciutadà de Podem però, sobretot, a la ciutadania en el seu conjunt. D’aquesta manera potser es torni a donar a molta gent, farta de l’esperpent de narcisismes televisius, una raó per tornar a votar a Podem i que Podem remunti en les enquestes. És cert que Iglesias continua tenint reflexos de polític murri, que li fan reconèixer que ha comès errors però no dir quins, i regustos cursis de figurí de plató, com quan continua dient que surten a guanyar, una tonteria òbvia, perquè ningú surt a perdre i que, a més, Podem mateix ja desmenteix perquè les propostes desgranades en el Consell Ciutadà ja admeten implícitament que hauran de ser negociades amb altres forces parlamentàries. Les cinc propostes són clares, decisives, viables: 1a) reformar el sistema electoral per fer-lo proporcional de veritat.- 2a) Garantir la independència de la justícia.- 3a) Blindar a la constitució els drets de la ciutadania, especialment els de la tercera generació.- 4ª) Acabar la corrupció de veritat.- 5a) Realitzar un referèndum vinculant a Catalunya en exercici del dret de decidir dels catalans. És un programa socialdemòcrata, de reforma de la constitució. Res de procés constituent. Palinuro, qui prefereix votar a Catalunya, però que ho ha de fer a Espanya, el votaria amb alguns matisos que hauran de quedar per a un altre apunt. Però és d’esperar que l’experiència, l’amarga experiència, ens lliuri de continuar escoltant fanfarronades de l’estil d’assaltar els cels, trencar el cadenat del 78, acabar la casta i altres nicieses d’aquest calibre.

Summary: Ramón Cotarelo celebra que Pablo Iglesias comenci ‘a parlar clar’


La setmana vinent arriba a les llibreries ‘Aventures i desventures de l’insòlit i admirable Joan Orpí, conquistador i fundador de la Nova Catalunya’, tercera novel·la de Max Besora (Barcelona, 1980), publicada per l’editorial Males Herbes. La història se centra en un personatge que va existir però que és ben desconegut, Joan Orpí (Piera, 1593-Nova Barcelona, 1645). És un llibre torrencial on es narra l’odissea que va portar aquest personatge a Barcelona, primer, més tard a Sevilla i, finalment, a Amèrica, on va viure tota mena de situacions rocambolesques. Llegiu-ne un fragment. L’editor de Males Herbes, Ramon Mas, explica: «Quan l’any 2011 va aparèixer Vulcano, el debut en narrativa d’en Max Besora, no van ser pocs els qui van augurar que estàvem davant del naixement d’un escriptor capaç de fer coses importants, d’un autor a qui caldria seguir en el futur. Tot i així, dubto que cap dels qui vam imaginar delitosos les següents obres d’aquell jove narrador, ens poguéssim imaginar que pariria quelcom de la magnitud i la gràcia de les Aventures i desventures de l’insòlit i admirable Joan Orpí, conquistador i fundador de la Nova Catalunya. En la seva tercera novel·la, Besora ens relata les facècies d’un personatge real encara que poc conegut, el dit Joan Orpí, fill de Piera, que va viure a cavall entre els segles XVI i XVII, i en el seu periple vital —que el va portar primer a Barcelona i més tard a Sevilla— acabaria anant a petar a les amèriques, on es revoltaria contra l’imperi ‘español’ per fundar una efímera i bananera Nova Catalunya. El narrador d’aquesta història és un capità de l’exèrcit que, durant el setge de Barcelona de 1714, s’escapa de la batalla juntament amb alguns dels seus homes, i mentre veuen caure les bombes els explica la increïble però veritable història d’aquest tal Joan Orpí. Escrit a la manera de les grans sàtires literàries, des de Gargantua i Pantagruel fins a Els viatges de Gulliver, des de Les aventures del bon soldat Svejk fins a Jaques el fatalista, i trinxant el prisma tant de la novel·la de cavalleries com de la novel·la històrica, aquest llibre d’aventures fa gala d’una erudició només comparable a la seva irreverència, amb un ús del llenguatge que es mou sense manies entre el català antic i els més flamants neologismes, amb el torrent verbal que ja és segell i marca del seu autor, i, el més important de tot, amb una facilitat inaudita per provocar rialles sonores capítol rere capítol. En definitiva, les aventures de Joan Orpí arriben per omplir un descuit flagrant en la història de la literatura catalana i reflotar una tradició que semblava morta des dels temps del Tirant lo Blanc, ja que qualsevol llengua mereix tenir, com a mínim, dues grans novel·les satíriques. I aquesta, estimats lectors, és tan nostra que fa mal de panxa.»

Summary: Avançament editorial: ‘Aventures i desventures de Joan Orpí’ de Max Besora


Óscar Reina és el portaveu del Sindicat Andalús de Treballadors (SAT), que té el nacionalisme andalús com una de les bases de la seva ideologia. La setmana passada, la policia el va detenir per segona vegada, acusat d’injúries a la corona. Encara no sap ben bé per què el van detenir, però sembla que l’acusació se sosté en una sèrie de piulets contra Felipe VI. En un, Reina hi va escriure ‘escac al rei’, en referència a una cançó de Ska–P. El dirigent sindical és insubmís judicial i per això s’ha acollit al dret de no declarar davant el jutge. Està convençut que el tornaran a detenir, però diu que, malgrat la por, no s’amagarà i estarà sempre localitzable, perquè el seu únic delicte ha estat ‘defensar un món millor’. Contundent, defensa el seu dret a la llibertat d’expressió i ataca el sistema polític i judicial espanyol, contra el qual creu que el sobiranisme, vingui d’on vingui, hauria de fer un front comú. En llibertat Óscar Reina, dirigent de sindicat SAT, després de ser detingut per uns piulets contra la monarquia —És la segona vegada que us detenen acusat d’injúries a la corona per uns piulets. Com va anar aquesta segona detenció? —Van venir a buscar-me a casa, però no em van trobar perquè jo estava fent tasques sindicals: enganxant cartells per a un concert contra la repressió. Dos dies després, era a Granada fent una compareixença de premsa sobre la manifestació sobiranista que fem el 6 de desembre en record dels quaranta-un anys de l’històric 4 de desembre, en què ens van matar Manuel José García Caparrós, militant de CCOO. Sembla que els fa mal que el 6 de desembre fem un acte per a reivindicar la sobirania andalusa davant el muntatge de la sobirania constitucionalista que sempre ens han venut… —Per què? —Perquè després de la compareixença de premsa em van detenir. Era amb un grup de companys de la Plataforma 4 de Desembre i ens van començar a identificar, però jo els vaig dir que no identifiquessin més gent, que ja sabia que venien a buscar-me a mi. Llavors em van portar a comissaria, on vaig estar unes hores al calabós. Després em van traslladar al calabós de la seu judicial i allà em van emmanillar. Allò em va molestar, perquè mai no m’he amagat i sempre he donat la cara. Em van fer una mica de mal… Em van tenir detingut sis hores, em van portar davant el jutge i jo em vaig acollir al meu dret de no declarar. Fa uns anys, em vaig declarar insubmís judicial, no perquè no cregui en la justícia, sinó perquè crec que aquesta justícia no és justa. Hi ha un muntatge judicial continu des del cop d’estat del 36. Es silencia la veu dels de sota, dels pobres, del poble. Jo no he fet res dolent per haver d’anar a declarar. Detienen en #Granada a @OscarReinaGilen por injurias a la Corona. Óscar se encontraba difundiendo la manifestación del 4D, que tendrá lugar el 6 de diciembre en esa localidad y el festival contra la represión del 8 de diciembre en Marinaleda. Momento de la detención ?#Represión pic.twitter.com/lD29EEZLGo — SAT Andalucía (@SAT_nacional) 15 de novembre de 2018 —Creieu que us tornaran a detenir? —Sé que em tornaran a detenir per aquesta història perquè jo no em presentaré davant de cap jutge. Continuaré donant la cara, al carrer, localitzable i fent la lluita sindical que hem fet fins ara. Continuaré reivindicant que cal rebel·lia des de l’acció directa no violenta i mostrant solidaritat absoluta amb els presos polítics d’aquesta presó del poble que és el regne d’Espanya. També continuaré demanant república allà on es vulgui autodeterminar cada poble. —En què se sosté l’acusació per injúries? —A més d’injúries a la corona, m’han dit que també hi ha una possible constitució de delicte d’odi, però no m’ho han especificat. És una altra de les coses que reivindico, que em diguin de què m’acusen i per què. Jo suposo que és per alguns dels piulets més forts que vaig fer, que tampoc són gran cosa. Deia la veritat, o coses que considero que són veritat, que premiaria Felip de Borbó amb el premi a la indecència i ho faria amb un viatge a l’exili. Es pot tenir millor o pitjor gust amb les opinions, però penso que forma part de la meva llibertat d’expressió i em ratifico en totes les paraules que vaig dir. Puc estar equivocat, però jo no he fet mal a ningú i lluito perquè aquest sistema no faci mal als de sota. Que qui pagui amb el pes de la llei siguin els qui ens ocasionen els mals i ens condemnen a l’atur, a la misèria, a la precarietat. A més, tenim llibertat d’expressió per aquelles coses que interessen al sistema, perquè cobrir una verge amb una bandera feixista no és delicte. Vénen a buscar els qui som del poble, i continuen encobrint els qui defensen el franquisme, perquè són els seus fills. —A altres encausats per delictes similars tampoc no els han dit, en un primer moment, per quins continguts concrets els acusaven. Sembla que és una actitud recurrent… —Sí, el rerefons és que els molestem. És el cas també del company Boro, contra qui s’ha fet un muntatge. O el cas de molts usuaris de Twitter a qui coaccionen la llibertat. Vulneren que les persones es mobilitzin i pensin. Volen fer por a la gent. És un terrorisme legal amb què volen perseguir-nos. A Andalusia, a Vallecas, a Catalunya… No volen que el poble pensi, es manifesti, es mobilitzi i s’autodetermini. Temen que hi hagi sobirania popular, en comptes de la sobirania dels mercats, que exerceixen amb puny de ferro el mal a les nostres vides. —Creieu que els atacs a la llibertat d’expressió han crescut? Un dels primers escàndols va ser el de Cassandra Vera, que feia acudits sobre l’atemptat de Carrero Blanco, però en el vostre cas ni tan sols hi ha referències a la violència. —Sí, però si entrem en l’aspecte de la violència… No és el meu estil, però podria utilitzar la violència verbal en termes de reivindicació per dir que ja n’hi ha prou, de perseguir qui escriu i parla, en comptes de perseguir qui fa mal al poble, amb violència empresarial, per exemple. Ahir mateix vaig anar a una manifestació contra una empresa que havia acomiadat un pare de família només per haver-se sindicat. D’aquesta violència empresarial, qui en parla? Al final, tu et poses a escriure aquestes coses per cridar l’atenció sobre tot això que passa. —Per què us han detingut dues vegades? —És tot la mateixa cosa. Crec que em tornaran a detenir perquè tinc una altra citació pendent a la qual tampoc no em vaig presentar. Totes les detencions són part del mateix cas, però no sé per què han estat tan maldestres de citar-me diverses vegades, cosa que crec que no és legal. Però ells són qui ho interpreten… —Denuncieu que, en la primera detenció, els agents us van demanar per qüestions que no tenien res a veure amb les injúries a la corona, com ara l’explotació laboral i sexual de les jornaleres de la maduixa a Huelva que havia denunciat el vostre sindicat. —Sí, va ser molt curiós perquè, quan era al cotxe amb ells, em parlaven molt amistosament, i això que no els coneixia de res. Em van preguntar pel cas de les maduixes. Vaig dir-los: ‘Ah, ja sé per què m’heu detingut!’ També em van preguntar per una altra mobilització en què estava implicat el meu sindicat. Crec que ambdues coses els molestaven. És el cinisme del sistema, que fa servir les seves lleis per a coartar qualsevol dret, per bàsic que sigui. A més, van venir a buscar-me quatre secretes, i sembla que hi havia sis o set cotxes de policia preparats per si jo em resistia. La quantitat que s’han gastat en mi, i mira que jo mai no m’he amagat ni m’he rebel·lat més enllà de la no-violència… Els molesta que els donem guerra amb la lluita sindical, que és tan òrfena en tantes qüestions. —Creieu, doncs, que la vostra detenció té més a veure amb el fet de ser dirigent d’un sindicat que no pas amb les coses que pugueu dir a Twitter? —Sí. Entre tota la solidaritat que he rebut, m’ha arribat també el suport de la Federació Sindical Mundial, que agrupa més de 160 organitzacions de tot el món i que representa 95 milions de treballadors. És això que temen! Ells saben que no som un reducte aïllat, que tenim els braços oberts al món i que el nacionalisme andalús, l’independentisme andalús, no és excloent, sinó que és un nacionalisme d’esquerres i internacionalista. Jo sóc una persona i prou, però temen que siguem capaços de mobilitzar la multitud de col·lectius d’arreu del món. Crec que ja és hora d’unir-nos davant la Troica, l’FMI i el sistema capitalista que només entén els seus beneficis. —A l’estat espanyol la gent està prou mobilitzada? —Jo crec que la gent s’alça. Des del 2009 que no hem parat. A Andalusia hem ocupat terres i hem fet marxes obreres i de la dignitat. També hem participat en el 15-M i tota una sèrie de mobilitzacions. I les mobilitzacions a Catalunya, que han estat històriques! Això passarà als annals de la història, però al sistema encara no l’interessa que això s’escrigui. En aquest sentit, el poble sí que està mobilitzat, hi ha solidaritat, però penso que cal una coordinació més àmplia pel que fa al fet d’enfrontar-nos al regne i dir ‘prou de robar, prou d’estafar, us farem fora i qui anirà a l’exili i a la presó sereu vosaltres’. L’altre dia, Luis Gonzalo Segura, el tinent que van fer fora de l’exèrcit per denunciar els casos de corrupció, deia, precisament arran de la meva detenció, que no és el meu cas i prou. També és Junqueras, Anna Gabriel i Puigdemont. Tinguem la ideologia que tinguem, i d’on sigui que provinguem, el sistema ens aniquila a tots i hem de prendre consciència que hem d’anar contra l’enemic. —El fet que us definiu com un sindicat nacionalista andalús també molesta, tenint en compte la situació política a Catalunya? —És clar!  Nosaltres també vam tenir algun connat d’independència en la nostra història, però tant de bo fóssim capaços de fer alguna cosa semblant a la que ha fet el poble germà català. Tant de bo, perquè donarien problemes seriosos a aquest sistema. —És difícil de defensar el sobiranisme andalús? —No és fàcil de defensar-lo, amb el galopant avenç de l’espanyolisme i el seu discurs populista i excloent. Però diuen que als grans mals, grans remeis. Toca evidenciar què és l’espanyolisme. Els polítics del PSOE a Andalusia sempre s’han presentat com a andalusos, però són la fàbrica dels apadrinats, un partit creat per a desmobilitzar el poble andalús que de seguida que pot pacta amb el gran mal, que és el PP. Són iguals. S’ha d’explicar al poble andalús que cal una alternativa sobiranista que miri pels interessos d’Andalusia perquè siguem capaços de decidir més enllà de si volem ser mà d’obra barata o emigrant, com hem estat condemnats els últims temps. És un desafiament, però sobretot, una necessitat. O som capaços de denunciar tot això o estem condemnats a la misèria perpètua. Cada vegada més gent de l’àmbit sindical i polític té més clar que Andalusia ha de ser el centre de les polítiques dels partits i sindicats andalusos. Sobretot, amb la intenció de coordinar moviments sobiranistes per a lluitar contra el règim. —Dieu que Andalusia ha de ser el centre de les polítiques dels partits andalusos, però durant la campanya electoral la qüestió central és Catalunya. —Totalment!  Ho deia a les xarxes socials un company que va emigrar a Catalunya fa uns anys, que els partits polítics andalusos han de mirar cap endins i pensar què es fa malament perquè en una campanya electoral andalusa es parli més de Catalunya que d’Andalusia. Ens enfrontem a unes eleccions autonòmiques que no pal·lien gaire cosa. És la realitat que tenim. El PSOE encara té molta força i els partits de la dreta en van agafant, també. —Veient els casos de Valtònyc i Pablo Hasél, us fa por què us pugui passar? —La veritat és que moltes vegades semblem més forts que no som. Encara que aquesta por sempre hi sigui, i no reconèixer-lo seria pedant i contraproduent, no podem sinó enfrontar-nos-hi. Deia Diamantino García Acosta, un mossèn comunista, que no som d’extrema esquerra, sinó d’extrema necessitat. És veritat que hi pot haver por, però més forta que la por és la necessitat. No hi ha més remei que continuar lluitant de derrota en derrota fins a la victòria. Continuar endavant fins que la dignitat sigui el costum.

Summary: El dirigent sindical perseguit per uns piulets sobre la monarquia: ‘Això que fan és terrorisme legal’


Acaba de sortir del forn i avui mateix, 27 de novembre, es presentarà a València. És el nou monogràfic que edita la revista Mètode de la Universitat de València: La ciència a taula. Un llibre acurat, bellament il·lustrat amb fotografies i amb la intervenció artística de Teresa Tomàs, que aplega els quaranta-dos articles que Fernando Sapiña (1964-2018) va publicar en aquesta revista. Professor de química inorgànica i investigador de l’Institut de Ciència dels Materials de la Universitat de València (UV), incansable divulgador de la ciència, investigador, humanista, experimentador, Sapiña va omplir de gusts i de colors i d’olors i de preguntes (de respostes, també) la seva columna de gastronomia científica. Juli Peretó, bioquímic i professor de la UV, ha fet l’edició d’aquest llibre, en català i en anglès, que és alhora homenatge i delícia per als sentits. Amb Sapiña eren amics d’anys: —El vaig conèixer quan jo era vice-rector, a mitjan anys noranta. Algú me n’havia parlat com a persona molt involucrada en la divulgació científica, i connectàrem. Parle l’època en què es considerava que era una pèrdua de temps, eh? I ell ja hi treballava. Em va semblar una persona molt compromesa, molt honesta en el treball que feia. També molt perfeccionista a l’hora de voler transmetre un missatge precís científicament i alhora entenedor. El vessant gastronòmic va arribar després. —Heu editat un llibre preciós. —Gràcies. I hi ha la intervenció de l’artista Teresa Tomàs, que fa aquesta recreació escultòrica de les receptes. Ella, que té aquest laboratori, Palomitas de Maíz, on hibrida la seua obra amb la gastronomia, treballava amb Sapiña per a preparar purés amb formes i colors més atractius per a gent amb disfàgia, dificultats per a engolir aliments. I les receptes són il·lustrades amb fotografies de Sapiña mateix. Pràcticament totes són seues. Ell, en fi, va tenir un interès creixent a divulgar la química mitjançant la gastronomia. I el llibre n’és una mostra. —De fet va ser també impulsor del grau en ciències gastronòmiques a la UV… —I també del Gastrolab, que és una secció de l’Institut de Ciències dels Materials. Per a investigar en els fonaments científics de la gastronomia. Tot això forma part del seu llegat. I tantes coses com ha deixat escrites, moltes d’inèdites. Una de les facetes que va desenvolupar, per exemple, foren els tallers, pensats sobretot per a professors de secundària i de batxillerat, o per a estudiants. Textures. Aromes. Aquell memorable taller de xocolata, posem per cas. Tenia un mètode, una sistemàtica de preparació exhaustiva: tot per escrit. I és un material molt valuós també del punt de vista de la didàctica. —Al pròleg, Pere Castells, de Science and Cooking, hi explica que Fernando Sapiña és un dels responsables del bon funcionament de la famosa ‘esferificació’ bulliana… —Ell no les explicava, aquestes coses, però sí, efectivament. Són uns treballs que ell va pensar llegint bibliografia sobre odontologia… —Sorprenent connexió. —Sí, per l’alginat, el polisacàrid, aquesta pasta molla que et posen per a fer el motlle de les dents. I ell llegia que el calci és el desencadenant de tot el procés de polimerització. El cas és que quan tens aliments que porten calci no pots fer el procés tal com el van idear originalment Ferran Adrià i els seus col·laboradors: en aquest cas hi has d’afegir calci, però si ja l’hi portes incorporat, en un lacti per exemple, no pots. I Fernando va pensar d’invertir el procés, que la precipitació del polímer fóra des de dins de l’aliment. Això, a més a més, donava unes propietats que l’esferificació directa no tenia: ja no cal que ho prepares i servesques immediatament, l’esferificació inversa és estable. I hi pots fer servir productes com ara el iogurt. És un dels resultats de l’amistat de Sapiña i Castells. —És preciós el moment en què Castells li diu que el dilluns següent ho provaran al Bullitaller, i que Sapiña li respon ‘No crec que aguantis fins dilluns’. —I, efectivament, en penjar el telèfon Pere Castells se’n va corrents a la cuina . És indicatiu d’aquest pic de passió imprescindible, també. L’anècdota parla molt de l’estil, d’aquesta classe de perfil de científic humanista, interessat per coses que van més enllà. A partir de la comprensió del fenomen, dónes llibertat a la creativitat. —Solem associar la passió amb l’art. Però un científic pot ser tan apassionat o més que un pintor, posem per cas. —Per això utilitze l’expressió de Richard Dawkins, que m’agrada molt, que parla de la ciència com a ‘poesia de la realitat’. La ciència del dia a dia és molt diferent de la imatge tan pautada i de ritual acadèmic que podem tenir de la ciència: de fet és també desbordar-se de preguntes, d’exploració, i meravellar-se davant d’una explicació. Trobar l’explicació d’un fenomen és un dels plaers intel·lectuals més grans que hi ha. I té un component d’imaginació, de creativitat molt important. No tothom ho desenvolupa de la mateixa manera. No tothom té les facultats ni el gust per a fer-ho. Hi ha gent més escolàstica, diguem-ne. I gent com Fernando, gent que explora. I que explota, també, cap a direccions no previstes. Aquesta gent no és ben cuidada pel sistema. —Passa sempre, això. —El sistema demana resultats, uns patrons curriculars molt rígids, i persones com ell ho desborden, tot això. Ara, per exemple, ja és políticament incorrecte parlar malament de la divulgació científica, tot i que hi continua havent qui pensa que és una pèrdua de temps. Sense comprendre que, com que la ciència és un component indestriable de la cultura, tothom té el dret de saber. I el dret al coneixement és un dret fonamental: tens el dret de saber les coses. Tot. Que les fermentacions, fetes originàriament per a preservar els aliments, resulta que també els donen un plus nutritiu, amb tota la contribució dels microorganismes. Si s’amaguen les explicacions, el coneixement científic, es contribueix a tenir persones que no pensen pel seu compte, que seguiran línies o dictàmens sense criticar. I per això els qui es dediquen en cos i ànima a la divulgació, que més enllà de l’horari laboral arriben a casa i continuen pensant-hi, escrivint, preparant el taller… desborden completament els canals establerts. Aquesta fusió de ciència i creativitat és magnífica. I no n’hi ha gaire, de gent així. —Aprendrem a valorar-la? —Ara potser es comença a fer. Aquests darrers vint-i-cinc anys hi ha hagut un canvi d’actitud important. Vejam, no és raonable ni realista pensar que tothom ho ha de fer: no tothom en té la capacitat ni les ganes. T’ha de nàixer com un servei. Especialment als professors o investigadors del sector públic, que ens devem a la gent que ens paga el sou. La nostra universitat va ser pionera en això, perquè vam crear la Càtedra de Divulgació de la Ciència l’any 2002. Ell va ser també un element clau en el desenvolupament de la càtedra. —Heu compilat i ordenat els articles per al llibre. Us heu endut cap sorpresa? —Sobretot, els fils de connexió. Com que no tenia sentit de publicar-los cronològicament, vaig cercar els recorreguts, per donar sentit temàtic al recull: la sorpresa és constatar que, en aquests dotze anys, va ser capaç de desenvolupar un seguit de temes, conscientment. Recorde perfectament quan va començar a preparar els articles sobre el gust, per exemple. Com de sobte apareixia (de sobte, però sigil·losament) a la porta del despatx, per parlar, per exemple d’això, de quins eren els fonaments bioquímics del gust. Hi pegava moltes voltes. Ho preparava tot a consciència, amb bibliografia de primera mà. Sí, pense que ell tenia una visió, va anar construint un discurs. I cristal·litzà en la defensa d’una disciplina amb identitat pròpia, que es vol anomenar gastronomia científica. —Ah. —És un terme relativament recent. Hervé This, a França, va introduir la idea de ‘gastronomia molecular’, però hi ha un moviment internacional que reivindica la idea de ‘gastronomia científica’, que va més enllà del camp estrictament químic o molecular. I Fernando Sapiña va contribuir al desenvolupament ideològic d’aquest concepte. És una construcció que té coherència, una feina de molts anys. I ara té continuïtat. —Heu agrupat els articles temàticament i les receptes, com un menú Sapiña. —Sí: nutrients, textures, olors… Perquè el llibre tinguera utilitat pràctica, també. Hi pots trobar, per exemple, els articles que desenvolupen la idea dels colors dels aliments, i com la cocció els pot alterar, o com es poden preservar des del punt de vista visual. Perquè, al capdavall, l’experiència gastronòmica és multisensorial: hi actuen tots els sentits. És una experiència molt complexa, personal, i, finalment, integrada en el nostre cervell. Cadascú la viu de manera diferent. Però tots aquests aspectes es poden analitzar i comprendre. I explotar: si, per exemple, t’interessa que no es perden alguns colors que resulten atractius, o augmentar les aromes o el sabor… La famosa reacció de Maillard , que apareix moltes vegades en el llibre per exemple. Si entens què hi ha darrere, des del punt de vista químic i dels processos, pots conduir la teua manera de preparar o de cuinar. Per a tenir més aspectes positius, o per a evitar-ne de negatius. És una manera d’informar el cuiner i també qui menja. Jo reconec que, després de l’any que he treballat en aquest llibre, cuine de manera diferent. I he explorat coses que no havia fet mai. De fet, el menú de Nadal de l’any passat van ser receptes només del llibre, per a provar-les. I va ser la primera vegada que vaig preparar una carn a baixa temperatura. I és una cosa extraordinària. Extraordinària. —He de reconèixer que és una de les coses que m’ha sorprès més. —El conill cuinat a baixa temperatura que vam preparar és una cosa d’aquelles que recordes durant temps. Diferent. I tan bo! No cuines igual quan lliges aquestes coses, quan t’informes. I se t’obre la curiositat de provar, de cuinar de manera diferent. —Parleu de determinades sofisticacions, com ara la cocció a baixa temperatura, però també hi ha articles elementals i inoblidables: jo penso en ‘Instruccions per a fer un ou dur’. —Sí, que a primer colp d’ull és molt fàcil, eh? Però que també és molt fàcil de fer-ho malament. O que et quede verd. O que t’esclate. Fins i tot les coses aparentment més simples tenen les seues complexitats. I a partir d’ací es pot embastar un discurs de reaccions químiques, de processos físics, de per què es fa d’una manera o d’una altra i de com aconseguir un determinar resultat. D’una manera més conscient. Que també es pot fer com s’ha fet antigament, a còpia de prova i error. O siga, es pot fer per la via de prova i error, que ha estat així al llarg de la història, o a partir del coneixement que tenim. Perquè, aquesta mitificació que hi ha de les cuines ancestrals… no m’agradaria tornar ara a l’edat mitjana a menjar com menjaven ells. Primer, perquè era un perill, del punt de vista toxicològic, i segon, perquè de fet pense que avui dia cuinem més bé que mai. —‘La nutrició és una àrea que ha fet molt de mal al coneixement públic de la ciència’, escriu Sapiña. —Bé, jo interprete que es referia, per exemple, a les dietes: dietes miraculoses, la paleodieta, coses així, menjar-s’ho tot en cru perquè és ‘més natural’. No: l’invent de cuinar i processar és bo, precisament, per a donar-nos accés a nutrients que, si ens els menjàrem crus, passarien de llarg. Ell fa una crítica bastant directa del món de les dietes miraculoses, allò de dir que es pot guarir el càncer amb vitamines i coses per l’estil, aquesta barreja de mitologies de la nutrició i de pseudo-ciència. —Fernando Sapiña unia amb naturalitat gastronomia i poesia, o filosofia, art, qualsevol altre àmbit del coneixement i la creativitat humana. —Era una persona il·lustrada, i sempre que li venia bé fer una referència creuada, un mestissatge també cultural, ho aprofitava. —A l’àmbit de la ciència sovint critiqueu el cas contrari, que les humanitats s’obliden de les molècules, diguem-ne. —Sí, pense que aquest llibre va en aquesta direcció, d’obrir la perspectiva que, per al gaudi gastronòmic, també hi ha explicacions científiques que fa plaer de conèixer. Saber què hi ha darrere de la cocció d’un aliment, per exemple, no sols et permet de ser més rigorós a l’hora de preparar les coses, sinó que t’ofereix el gust de saber per què passa. En un article, Sapiña fa referència a la polèmica de Santi Santamaria, que va ser crític amb Ferran Adrià i altres. I una de les coses que criticava era… que confiaren tant en els científics… Supose que voldria dir que la intuïció, l’aprenentatge de transmissió oral o tradicional de la cuina havia de tenir un pes més important. —Però ha de ser necessàriament contradictori? —No. En absolut. En absolut. No sols no ho ha de ser, sinó que jo pense que és complementari i es poden ajudar mútuament.

Summary: Juli Peretó: ‘Fernando Sapiña va contribuir al desenvolupament ideològic de la gastronomia científica’


Molta gent que té símptomes que són compatibles amb la Covid-19, com ara la tos, la febre, el malestar general, no poden fer-se la prova per a determinar si tenen la malaltia. En el cas que facin el seguiment a través del 061 o del seu CAP, se’ls indica de mantenir un aïllament domiciliari per a prevenir contagis. El fet que hi hagi tants casos de personalitats que tenen la malaltia perquè el resulta de la prova els ho ha confirmat, i que en disposin amb tanta rapidesa, indigna els ciutadans que no hi ha manera que se la puguin fer. I avui el cap d’epidemiologia de l’Hospital Clínic de Barcelona, el doctor Antoni Trilla, ha explicat que si bé caldria fer moltes més proves, hi ha el problema que no hi ha prou reactius ni prou capacitat de fer les proves quan, en canvi, hi hia més gent a la qual caldria fer-li aquesta prova. En una entrevista a Catalunya Ràdio, Trilla ha explicat que el protocol ha canviat, de manera que la prova ja només es practica als pacients més greus o amb més risc, i al personal sanitari, ‘d’una manera molt similar al que fem quan hi ha una epidèmia de grip’. I ha explicat: ‘Entre ahir i avui el protocol ha canviat, i en aquesta fase de mitigació la prioritat és tractar el millor possible tots els pacients més greus o que requereixen ingrés hospitalari. La prioritat número dos és mantenir el sistema sanitari en funcionament i ben protegits. A partir d’aquí el nombre de proves que s’ha de fer, tot i que es continua recomanant des del punt de vista de l’OMS que es facin quantes més proves possibles, té un problema pràctic que és que no tenim prou proves; en aquests moments hi ha menys reactius i menys capacitat de fer les proves i més gent teòricament a la qual s’hauria de fer la prova. Per tant, de moment es restringeixen les proves i només es fa la prova a aquelles persones que perquè tenen més risc, perquè han d’ingressar a l’hospital o perquè realment estan greus, interessa molt saber si realment estan infectades pel coronavirus.’ Vull fer el confinament però m’obliguen a anar treballar. Què puc fer? Però a la majoria de la població, ha afegit Trilla, la que tingui uns símptomes de refredat, no se li farà la prova en aquests moments perquè no hi ha capacitat de fer-la, i a la gent se li recomanarà que quedi en aïllament preventiu o en quarantena a casa per evitar el possible contagi.’ Tant l’OMS com els epidemiòlegs fa setmanes que vénen demanant que es faci la prova de detecció del coronavirus a quanta més gent millor, perquè, tal com s’ha vist en el cas de Corea del Sud, on s’ha fet d’una manera molt extensiva, ha ajudat a reduir el nombre de contagis i a controlar en un temps relativament curt la corba de casos de la malaltia.

Summary: El doctor Trilla reconeix que no es fan prou proves de la Covid-19 per manca de material i de capacitat


L’Alguer ha votat en massa contra la reforma de la constitució italiana proposada per Matteo Renzi. Un 71,76% dels catalans de Sardenya s’han pronunciat contra la proposta i un 28,24% a favor. El síndic de la ciutat havia fet campanya a favor del sí, i per això el resultat també és vist com una clara desautorització de la primera autoritat local. En general, Sardenya ha estat una de les zones de l’estat amb més vots negatius. Un 72% dels sards han votat contra la reforma, una xifra lleugerament superior a la de l’Alguer. El sí a la reforma només s’ha imposat a la Toscana i a l’Emília-Romanya, feus tradicionals del Partit Democràtic, i al Tirol del Sud.

Summary: Els vots contra la reforma de Renzi superen el 70% a l’Alguer


‘Camina de pressa, amb el caminar de la gent acostumada a travessar llargs trams de camp i de muntanya per mals corriols. A l’horitzó, sobre un petit turó, el poble de Bellprat s’hi aboca blanc i diminut.’ Així van descriure el març de 1934 Nativitat Yarza, la primera batllessa dels Països Catalans i de l’estat espanyol escollida per sufragi, en una entrevista a la revista Estampa. Yarza, que s’havia presentat a les eleccions del gener amb les sigles d’Esquerra Republicana de Catalunya, es va deixar fotografiar al costat d’una nena que llegia. Era la mestra d’aquest poble de l’Anoia i el dia de les eleccions va ser ‘el més bonic’ de la seva vida. La coneixien per ‘doña Nati’, i ningú no podia sospitar aleshores que, dos anys més tard, l’agost del 1936, a seixanta-tres anys, es vestiria de miliciana per a defensar la República al front d’Aragó. Yarza va ser una lluitadora nata, un referent fascinant com tantes altres dones pioneres del país de qui durant massa anys es va esborrar la memòria. Un dels qui ha treballat més per a recuperar-la, Isidre Surroca, va explicar en un article a la Revista d’Igualada que, quan la constitució espanyola del 1931 va igualar els drets electorals de la dona amb els de l’home, Yarza va combinar la seva feina de mestra amb la de batllessa per promoure el republicanisme. Abans de presentar-se a les municipals amb ERC, milità al Partit Republicà Radical Socialista. ‘Durant tres anys va ser mestra a Santa Margarida de Montbui; després, de Vilanova del Camí. Més tard, va regentar una escola a Igualada, una altra a Pontons i, per a recordar l’Aragó, va estar durant una temporada al capdavant de l’escola de Candasnos. Però preferia Catalunya, on es va criar, i un matí va arribar a Bellprat’, descriuen a l’Estampa. Yarza havia nascut el 1872 a Valladolid i, el 1876, segons Surroca, la seva família es va traslladar a Barcelona després de passar per Saragossa. Estudià magisteri, va ser mestra d’aquestes escoles i més. Nativitat Yarza, en una de les imatges que acompanyava l’entrevista a la revista Estampa (fotografia: Fundació Josep Irla). ‘Era molt abans de l’adveniment de la República. Jo sentia aleshores els mateixos desitjos que ara d’intervenir en la vida política i de redimir la dona. Però aquell règim no em permetia portar a terme projectes. Quan la constitució republicana va declarar la dona igual a l’home, aleshores vaig decidir lluitar’, explica Yarza. Aleshores ja feia temps que participava en conferències i mítings, defensant l’escola laica i el republicanisme. A l’entrevista la defineixen com ‘la candidata d’aquella gent humil que, quan surt el sol, van a inclinar-se sobre un tros d’horta. I de totes les dones’. El centre del seu món a Bellprat era aleshores una caseta de dues plantes: l’escola era als baixos de la casa de la vila. Havia aconseguit una fita tan important, tan excepcional que, el 12 de febrer de 1934, el president Lluís Companys la va rebre al Palau de la Generalitat. Ho va immortalitzar una emblemàtica fotografia i les notícies a la premsa. L’endemà, la Humanitat en va publicar una breu entrevista. ‘Jo crec que la dona no ha donat fins ara el rendiment que té destinat en la vida política, per diverses causes, cap d’elles de la seva responsabilitat’, opinava Yarza. ‘Actualment, les dones, a causa de la seva instrucció deficient, no han sabut, encara, emancipar-se, ja que pesen molt damunt d’elles els prejudicis que els ha inculcat el clericat, amb finalitats indubtablement interessades.’ I hi feia un vaticini: ‘Quan la dona catalana s’hagi pogut desfer d’aquest llast i, com a fruit de la seva cultura, opinar lliurement sense els consells del capellà, portarà a cap la seva obra revolucionària que serà, sens dubte, tant o més avançada que la que han dut a terme fins ara els nostres homes’. Joan Tauler, Josep Tomàs i Piera, Nativitat Yarza, Lluís Companys i Francesc Riera, en la recepció del president de la Generalitat a Yarza (fotografia: Fundació Josep Irla). El seu programa per a Bellprat era senzill: ‘Administració republicana, cultura laica i austeritat.’ Quan li van demanar sobre el panorama polític espanyol, respongué: ‘En aquests moments és un xic exposat fer pronòstics, però jo tinc la convicció que amb la unió de tots els republicans d’esquerra la República seguirà endavant en la seva tasca renovadora i justiciera.’ El futur va ser molt diferent. Poc després de ser elegida, l’agost de 1934, Yarza se’n va anar a la Pobla de Claramunt per a ocupar la plaça de mestra, segons Surroca, i després dels Fets d’Octubre no es va moure políticament. Tenint en compte les seves conviccions, no sorprèn que l’estiu del 36 s’allistés amb les forces republicanes, però aviat es va trobar obligada a tornar del front, quan les columnes es van militaritzar. Després va anar a Barcelona, va fer de mestra a prop del carrer Balmes, va participar en l’organització femenina del PSUC i s’exilià a l’estat francès acabada la guerra. Amb l’exili se’n va perdre la pista. Surroca explica que segons el seu germà, Mariano Yarza, la família en va rebre anys més tard una carta. Els deia que volia tornar de l’exili, però quan van anar a cercar-la a l’estació de França, només en van arribar les maletes. No en van tenir més informació fins que l’escriptor i historiador Antoni Dalmau va reconstruir els darrers dies de Yarza, també en un article a la Revista d’Igualada. Si més no d’ençà del 1953, Yarza va viure a Tolosa de Llenguadoc i treballava de planxadora. Va rebre ajuda de l’organització solidària nord-americana Spanish Refugee Aid (SRA), a la qual va escriure per demanar, entre més coses, que li enviessin un parell de sabates. Dalmau en va recuperar la petja gràcies a la documentació del SRA. Yarza vivia pobrament, va rebre ajuts diversos de l’organització per a tirar endavant com va poder, i va morir el 1960 a l’hospital de La Grave de Tolosa, a vuitanta-set anys. Surroca i Dalmau van resoldre el misteri de l’equipatge en un exhaustiu opuscle sobre Yarza publicat l’any passat per la Fundació Josep Irla. Expliquen que el gener del 1944 fou autoritzada a travessar la frontera de Portbou i, al mateix temps, se’n va ordenar la detenció. Segurament per això, en assabentar-se que l’arrestarien, no va fer el viatge de retorn i tan sols en van arribar les maletes. La seva història també va ser una història dura d’exili i d’oblit. Nativitat Yarza, el 1933 (fotografia: Fundació Josep Irla). El 2007, la fundació Irla va lliurar el material de què disposava sobre Yarza a la revista Sàpiens, que en va fer un article. Després el batlle de Bellprat inaugurà una placa a la façana de la casa de la vila i de l’escola: ‘En aquest ajuntament la senyora Nativitat Yarza i Planas fou elegida el 14 de gener de 1934 primera alcaldessa de Catalunya i primera de l’estat espanyol.’ La Diada de Castelleres del poble en duu el nom, la fundació Irla també va convocar una beca d’estudis feministes amb el seu segell i, recentment, se n’ha fet un documentari dirigit per Òscar López. Així es va anar teixint, a poc a poc, la memòria de Yarza, una lluitadora pionera per la igualtat, un referent a rescatar per les noves generacions. A l’Estampa, defensava les dones així: ‘Com els homes, llauren i caven. Com els homes, arrenquen a la terra la seva crosta de pedres i malesa per a plantar la vinya. Saben viure amb poc i saben estalviar. Sí; són les seves iguals per a la feina, per a les obligacions, per a tot! Per què no ho han de ser en els seus drets?’ *L’octubre de 1924, Matilde Pérez Mollà va ser designada batllessa de Quatretondeta (Comtat) pel governador civil. No fou, doncs, elegida democràticament sinó imposada durant la dictadura de Primo de Rivera.

Summary: Nativitat Yarza, la història contra l’oblit de la primera batllessa del país


Avui el vice-president primer del parlament, Lluís Maria Corominas (JxSí), ha de declarar com a testimoni davant el Tribunal Superior de Justícia de Catalunya a petició de la defensa pel cas de Carme Forcadell. Corominas defensarà la decisió de Forcadell de permetre el debat i el vot de les conclusions de la comissió d’estudi del procés constituent. Fins ara ja han comparegut com a testimonis Joan Josep Nuet (CSQP), David Pérez (PSC) i José María Espejo-Saavedra (Ciutadans). La sala civil i penal del TSJC investiga Forcadell pels suposats delictes de desobediència i de prevaricació, i s’encara a penes d’inhabilitació. La presidenta del parlament sempre ha defensat que va actuar complint amb el reglament del parlament i emparant-se en el dret a la llibertat d’expressió. Dimecres el ple va aprovar una resolució en defensa de la inviolabilitat de Forcadell. JxSí, la CUP i Catalunya Sí que es Pot van votar-hi a favor i PSC, PP i Ciutadans, en contra.

Summary: Lluís Maria Corominas declara avui com a testimoni davant del TSJC


La Junta Electoral Central (JEC) ha tornat a citar Clara Ponsatí dijous 30 de gener a les 13 hores a Madrid perquè acati la constitució i l’amenaça de deixar vacant el seu escó a l’Eurocambra si no s’hi presenta. En un acord pres avui, l’àrbitre electoral ha argumentat que el cas de Carles Puigdemont i Toni Comín –que exerceixen d’eurodiputats sense haver fet aquest tràmit– ‘no pot servir de fonament’ per obviar el requisit que estableix l’article 224.2 de la llei electoral (LOREG) sobre l’acatament constitucional. Segons la JEC, aquest requisit serà aplicable fins que el Tribunal de Justícia de la Unió Europea (TJUE) o els tribunals estatals el declarin ‘inaplicable’. La JEC va proclamar electe Ponsatí en un acord de dijous 23 de gener i l’havia citada avui per jurar o acatar la constitució juntament amb quatre nous eurodiputats més que li corresponen a Espanya després del Brexit. L’àrbitre electoral reconeix que Ponsatí gaudeix d’immunitat d’ençà que va ser proclamada, en els termes de la sentència del TJUE sobre Oriol Junqueras, però considera que ‘això no exclou que hagi de complir el requisit d’acatament constitucional establert en l’article 224.2, ni que pugui exigir la seva realització mitjançant procediment diferents dels establerts legalment’. Sobre Ponsatí pesa una ordre de detenció europea. La JEC l’adverteix que en el cas de no presentar-se per acatar la constitució ‘haurà de declarar-se vacant provisionalment dit escó fins que es compleixi aquest requisit.

Summary: La JEC viola el dret europeu imposant a Ponsatí el tràmit de jurar la constitució


El judici als membres de la mesa del parlament de la legislatura anterior Anna Simó, Lluís Guinó, Ramona Barrufet i Joan Josep Nuet, a més de l’ex-diputada de la CUP Mireia Boya, que havia de començar el 19 de novembre vinent al Tribunal Superior de Justícia de Catalunya, s’ha suspès. El tribunal ho justifica perquè hi ha dos advocats de la defensa que han fet saber que el judici coincidia amb uns altres assenyalaments que tenen els lletrats en altres causes que són prioritàries perquè hi ha acusats presos. El judici, que s’havia de fer entre el 19 i el 22 de novembre, queda pendent d’una nova data que s’anunciarà tan bon punt el tribunal s’hagi reunit amb tots els advocats. Són acusats de desobediència per haver permès el debat i votació de les lleis de desconnexió al parlament. El jutge ha citat a declarar com a testimonis a petició de la fiscalia els diputats unionistes que van formar part de la mesa del parlament, José María Espejo Saavedra (Ciutadans) i David Pérez (PSC), a més del secretari general del parlament Xavier Muro i el llavors lletrat major de la cambra, Antonio Bayona. Vox, que exerceix d’acusació popular, també havia proposat aquests quatre. A més, el jutge també accepta com a testimoni Inés Arrimadas (Ciutadans), Xavier Garcia Albiol (PP), Miquel Iceta (PSC), Lluís Rabell (Catalunya sí que es pot) i Pere Sol, secretari general del parlament. A petició de les defenses, s’ha acceptat la compareixença dels ex-presidents del parlament Ernest Benach i Núria de Gispert; de la lletrada del parlament Mercè Arderiu; dels llavors diputats de la CUP Carles Riera, Eulàlia Reguant, Albert Botran i Gabriela Serra; del llavors diputat de Catalunya sí que es pot Albano Dante i dels ex-diputats de Junts pel Sí Lluís Llach, Ferran Civit i Antoni Castellà. Mireia Boya ha demanat de declarar en aranès, fet que el tribunal ha acceptat, pel que ha ordenat de disposar de traducció simultània de l’aranès al català i a la inversa.

Summary: El judici contra la mesa del parlament i Mireia Boya per l’1-O s’ajorna sense nova data


El president de Bolívia, Evo Morales, ha anunciat la dimissió després de comprovar la posició de l’exèrcit favorable a les protestes de l’oposició i les renúncies de dirigents del seu partit. El comandant en cap de l’exèrcit, William Kaiman, havia demanat un canvi en la presidència per a recuperar l’estabilitat. ‘Suggerim al president que renunciï al seu mandat permetent la pacificació i el manteniment de l’estabilitat de Bolívia’, ha dit. Bolívia travessa una gran crisi política d’ençà de les eleccions del 20 d’octubre, que no van ser acceptades per l’oposició i que van desfermar una onada de protestes. Per a calmar-les, Morales ha anunciat noves eleccions aquesta tarda, però la posició de les forces armades l’han tombat. Abans de Morales ja havien dimitit el vice-ministre de Turisme, Marcelo Arze; la presidenta del Tribunal Suprem Electoral, María Eugenia Choque; la ministra de Planificació, Mariana Prado; i càrrecs del seu partit, com ara el senador de Potosí René Joaquino, el governador Juan Carlos Cejas i el batlle Williams Cervantes.

Summary: Evo Morales renuncia a la presidència de Bolívia perquè l’exèrcit s’arrenglera amb l’oposició


Una quarentena d’empresaris han presentat avui una candidatura independentista a Barcelona per a les eleccions de comerç catalanes del 8 de maig amb el nom de ‘Les cambres: eines de país’. La voluntat és traslladar la veu independentista a cada òrgan de poder, dins de la campanya ‘Tu Votes, Tu Comptes’, que compta amb el suport de diverses entitats com l’Assemblea Nacional Catalana, el Cercle Català de Negocis, Sobirania i Justícia i la Fundació Catalunya Estat. Dins d’aquesta presentació, la presidenta de l’ANC, Elisenda Paluzie, ha parlat de la importància dels valors republicans, ‘que s’han de traslladar a tota la societat’, també als organismes representants de la societat civil empresarial, com les cambres de comerç; a més ha fet una crida a participar-hi i transformar-la, així, en una ‘eina de país’. Representació del teixit empresarial Els candidats també han intervingut en la presentació. Joel Joan, d’Arriska Films, s’ha referit a aquesta candidatura com una candidatura ‘il·lusionant’ i ‘transformadora’ al servei de la gent i dels empresaris del país i no pas al servei dels interessos de Madrid i de la seva ‘oligarquia’. Pere Barrios, de Recam Làser, ha constatat que no s’han sentit gaire representants fins ara, i que les empreses catalanes són més independentistes del que molts pensen i finalment, Carme Minguella, d’Intercafè, ha remarcat la importància del paper de les dones en la construcció del nou país, i que les cambres han de donar veu a les dones emprenedores i autònomes, que ara no es troben representades com caldria per les cambres de Catalunya.

Summary: Es presenta una candidatura col·lectiva independentista per a presidir la Cambra de Comerç de Barcelona


El tribunal civil belga de primera instància que porta la demanda civil de Carles Puigdemont i els consellers a l’exili a Bèlgica contra el jutge Pablo Llarena, es pronunciarà com a tard el 24 d’abril sobre la seva competència per entrar al fons del cas o, si no ho té clar, preguntarà al Tribunal de Justícia de la Unió Europea (TJUE). Així ho ha anunciat la sala que ha escoltat a les parts durant les gairebé cinc hores que ha durat la vista oral. Per tant, en els pròxims mesos aquest tribunal aclarirà si pot jutjar a Llarena o traslladarà una pregunta prejudicial a l’alt tribunal de la UE perquè delimiti les competències. Aquesta darrera opció és la que ha demanat l’equip jurídic de Puigdemont. Si el tribunal belga es declara competent, llavors convocaria una altra vista per analitzar el fons del cas. Per contra, si creu que no pot jutjar un magistrat d’un altre estat de la UE desestimarà directament la demanda. Puigdemont i els eonsellers podrien llavors recorre al Tribunal de Cassació de Bèlgica en última instància. Si el tribunal opta per elevar una qüestió prejudicial a Luxemburg, hauria d’esperar la resolució del TJUE sobre la seva competència per decidir si entra al fons del cas o no. L’advocat de Pablo Llarena, Hakim Boularbah, avui ha defensat a la vista que el seu client té ‘immunitat de jurisdicció d’estat’ davant els tribunals belgues. El representant del magistrat del Tribunal Suprem espanyol ha assegurat que l’única intenció de l’acusació és ‘recusar’ Llarena, intentar de ‘desestabilitzar-lo’ i ‘exportar el conflicte’. L’equip jurídic del president i els consellers ha reclamat una pregunta pre-judicial al Tribunal de Justícia de la UE per determinar si Bèlgica té competència per a jutjar el cas. ‘La immunitat de jurisdicció d’estat no es pot aplicar a l’espai comú de justícia europeu’, ha dit Christophe Marchand, l’advocat de Puigdemont, rebutjant la petició de protecció al·legada per la defensa de Llarena. Boularbah ha refusat la necessitat de presentar una pregunta pre-judicial a Luxemburg com demana Puigdemont perquè considera que la immunitat dels estats és ‘un principi internacional’ i no relatiu al dret europeu. A més, ha assegurat que el jutjat civil que porta el cas ‘no té l’obligació’ de presentar una pre-judicial perquè no és la darrera instància judicial. Una vegada les parts han presentat oralment sengles al·legacions, el tribunal ha fet un recés i continuarà la vista a partir de les dues. Bèlgica, el Vietnam de Pablo Llarena Carles Puigdemont i quatre dels seus consellers volen que el jutge que els ha investigats per rebel·lió sigui condemnat a Bèlgica a indemnitzar-los amb un euro simbòlic per falta d’imparcialitat. És molt poc probable que el tribunal belga prengui ara una decisió d’acord amb les peticions de totes dues parts i es preveu que encara tardi dos mesos. El procediment contra Llarena a Bèlgica és lent, però pot acabar convertint el magistrat d’acusador en acusat. Si finalment fos condemnat, el cop contra la reputació de l’estat espanyol seria enorme, i les defenses de tots els damnificats, de les víctimes de la repressió judicial culminada al Tribunal Suprem, tindrien un argument immillorable per a guanyar la causa al Tribunal Europeu dels Drets Humans, a Estrasburg.

Summary: La demanda contra Llarena a Bèlgica entra en la fase decisiva


València ha permès el PSPV guanyar les eleccions municipals del País Valencià, ja que ha obtingut 374.649 vots per als socialistes, mentre que a Castelló i Alacant, igual que el 2015, continua guanyant el PP, amb 79.783 i 229.689 sufragis respectivament per als populars. Així, els socialistes obtenen 100.000 vots més que el 2015 i aparten el PP com a primera força, que perd gairebé 120.000 suports. Compromís, per la seva banda, continua sent el tercer partit per davant de Ciutadans. La coalició obté 336.000 vots, però en perd 50.000 respecte a fa quatre anys. El PSPV és la força més votada a 153 municipis, el PP té majoria absoluta en 148 poblacions i Compromís governarà en 35. Ciutadans, per la seva banda, quatre. EUPV ha obtingut 25.000 vots i tindrà quatre batllies.

Summary: València porta el PSPV a ser la força més votada del País Valencià


La delegació del govern espanyol al País Valencià va remetre el 31 de gener un escrit a l’Ajuntament de Bellreguard, a la comarca de la Safor, en què li exigia que, en el termini d’un mes, canviés la retolació del municipi perquè també fos disponible en castellà. Àlex Ruiz, batlle d’aquest municipi de 4.500 habitants, catalanoparlant, explica a VilaWeb que no vol canviar la retolació del poble, majoritàriament en català, perquè la llengua no ha estat mai motiu de conflicte. Segons que explica, el requeriment de la delegació espanyola prové d’una denúncia d’una persona que diu que la majoria de senyals són en català i podrien infringir la llei. De fet, aquest és l’argument de la delegació, que cita l’article 56 de la llei de trànsit –’Les indicacions escrites dels senyals s’expressaran, almenys, en la llengua espanyola, oficial de l’Estat’–, entre més legislacions. Ruiz pensa que aquestes lleis són una mesura més de recentralització de l’estat espanyol i diu que el pas següent serà demanar un informe jurídic per a poder rebatre les argumentacions que dóna el govern. Però ja en sap el desenllaç: ‘Òbviament, no ens faran cas.’ Més enllà dels texts legals, lamenta una situació com aquesta. ‘Som un poble valencianoparlant, convivim amb normalitat i la llengua no ens crea cap conflicte. El PP ha estat al govern dotze anys, i quatre a l’alcaldia, i no hi ha hagut mai cap problema amb la llengua.’ Qui signa l’escrit és el sots-delegat del govern espanyol al País Valencià, José Vicente Herrera. ‘Ell sap que no hi ha cap problema amb la llengua a la Safor. Hi ha senyalitzacions en anglès al nord d’Alacant i ningú no s’ha queixat.’ Membres de l’Ateneu Bellreguard – la Roda, amb els cartells de la campanya ciutadana. Si les argumentacions jurídiques no fan efecte, el batlle de Bellreguard podria negar-se a canviar la retolació, però diu que dependrà del suport que tingui del poble. ‘Si el poble em demana que ho mantinga, ho mantindré.’ I de moment el poble s’ha mobilitzat. L’Ateneu Popular Bellreguard – la Roda ha impulsat una campanya perquè tothom pugui publicar una foto seva davant un senyal de trànsit mostrant un cartell molt clar: ‘Sí al valencià i no a la imposició.’ Juanjo Giner, de l’ateneu, diu que l’objectiu és mobilitzar la gent per plantar cara al marc legal de l’estat espanyol: ‘La idea és organitzar-nos i que la decisió final quede a les mans del poble. Vivim plenament en valencià i la resposta ha de ser col·lectiva.’ Giner diu que la denúncia pot provenir d’una persona que vol anul·lar una multa de trànsit amb aquesta excusa lingüística. Tanmateix, ho considera ‘estrany’, perquè contra una sanció es pot recórrer a l’ajuntament i no cal anar a la delegació del govern espanyol. El precedent de València El mes de maig de l’any passat es va viure una situació com aquesta a València. La delegació espanyola també va adreçar-se al consistori governat per Joan Ribó i li va donar un mes perquè canviés els rètols escrits només en català. València, finalment, va acceptar de fer el canvi. Curiosament, en l’escrit de la delegació del govern espanyol adreçat a l’Ajuntament de Bellreguard, es demana que es retolin els senyals de trànsit ‘de la ciutat de València’ en les dues llengües oficials. Fonts de l’ajuntament expliquen que no deu ser pas cap lapsus: ‘Segurament van copiar i enganxar els texts.’

Summary: Bellreguard es resisteix a retolar en castellà


Fins l’11 de juny, el Palau Robert acull l’exposició ‘La política retratada. La crònica social i política a través del dibuix humorístic’, organitzada per la Generalitat i comissariada pel dibuixant Jordi Duró i el politòleg Jordi Torrents. Encara que sembli estrany, i més enllà de mostres individuals fetes als ninotaires més reconeguts, aquesta és la primera exposició dedicada al col·lectiu dels dibuixants humorístics que publiquen als mitjans de comunicació i es dediquen a retratar els esdeveniments del país. L’exposició és ben representativa, perquè aplega dos-cents acudits de quaranta-vuit autors, publicats en seixanta mitjans. Els comissaris de l’exposició expliquen: «Els ninotaires són la primera línia crítica dels esdeveniments quotidians i excepcionals. Retraten la realitat amb una visió sovint humorística i sempre esmolada. La síntesi d’imatge i paraula en un acudit té una història que es remunta al mateix començament de la premsa. L’acudit ha recollit l’actualitat i n’ha opinat o reflexionat sovint utilitzant la disfressa del dibuix satíric, que permet de dir coses que dites altrament serien massa dures o censurables. És per això, per ser els més atrevits, que els ninotaires han estat des de sempre en l’objectiu de la censura i els atacs totalitaristes.» Segurament per això, el període que cobreix l’exposició comença just abans de l’atemptat contra la revista satírica El Papus i arriba fins a l’actualitat, amb els tràgics esdeveniments del setmanari satíric francès Charlie Hebdo. Són quaranta anys (1977-2017) que parteixen de les primeres eleccions democràtiques a l’estat espanyol, després de la funesta etapa de la dictadura franquista. Jordi Torrents explica que el procés de l’exposició va començar amb un exhaustiu treball d’hemeroteca. Els comissaris van buidar els quaranta anys a través d’una relació de notícies amb els fets més rellevants i les van categoritzar per temes. Foren set mil notícies que s’aplegaren al voltant de dos-cents temes. Per a cada tema van triar una vinyeta que il·lustrava un fet. Aquests dos-cents acudits es van aplegar en vuit àmbits: 1. Drets i llibertats: Entre les llums per les grans consecucions, i les ombres pels retrocessos i les vulneracions. 2. Frau i corrupció: El mal endèmic del sistema. 3. Seguretat i defensa: Marcats pel terrorisme i per la participació en conflictes que l’alimenten. 4. Nacionalisme (s). De l’autonomisme al dret a decidir: entre sentències judicials i mobilitzacions ciutadanes. 5. Política: Del ‘Parla, poble, parla’ al ‘No ens representen’. 6. Treball, salut, educació i habitatge. L’estat del benestar: a la mercè de les majories parlamentàries i del context econòmic de cada moment. 7. Economia i medi ambient: Rescats, crisis, privatitzacions, liberalització, bombolles, evasió, amnisties fiscals, euro, deute públic, desastres naturals, contaminació… 8. Esports, cultura i societat: Grans esdeveniments, èxits esportius i culturals amb noms propis, accidents tràgics, i la lluita contra el crim organitzat. Cesc, Avui, 1980 – 1982. Explica Jordi Torrents: ‘Una de les evidències que mostra l’exposició és el fet que hem guanyat en molts àmbits, però també hi ha hagut retrocessos i vulneracions. Un exemple clar és la percepció sobre la independència del poder judicial o els drets dels immigrants, el català a l’escola, la llibertat de premsa, la corrupció… Detectem retrocessos en tots els àmbits i no només això, sinó que sovint en alguns temes som en un bucle. Hi ha molts dibuixos dels anys vuitanta que són vigents avui i a l’inrevés. Per això sovint em demano: vols dir que progressem?’ Davant d’això, l’exposició també ofereix un test a l’espectador, amb seqüències de tres notícies de tres dècades diferents, d’alguns dels dos-cents temes triats, i proposa que s’endevini a quina notícia correspon el dibuix humorístic que s’hi associa. La sorpresa està servida. Recorrent amb Jordi Torrents l’exposició, ens explica: ‘Sempre que en la societat hi ha un intent de progrés que topa amb l’església, aquesta institució vol fer-lo descarrilar (en el cas del divorci, l’avortament, l’eutanàsia). I es veu amb claredat que el frau i la corrupció són el mal endèmic del sistema, a Espanya i també a Catalunya: de Rumasa al 3%, passant pel cas Palau, el cas Nóos, Rodrigo Rato, la família Pujol… I el frau fiscal als anys vuitanta ja es xifrava en un 20%, més o menys com el d’ara.’ Més enllà de l’impacte que causa aquesta crònica d’un temps i d’un país, dels seus tics, de les involucions i bucles, Jordi Torrents també explica que l’exposició ajuda a veure que entre els dibuixants hi ha molts registres diferents, no només ninotaires, i ajuda a fer valdre els drets dels dibuixants humorístics en el món de les arts visuals. ‘Com que treballen amb l’humor i en l’àmbit del periodisme, no han estat col·locats mai en l’Olimp de les arts. Però en aquest col·lectiu hi ha grans artistes. Alhora, no tots tenen la mateixa ideologia, perquè els dibuixants són opinadors lliures i independents. I és sorprenent descobrir com en diaris conservadors s’han arribat a publicar vinyetes progressistes i crítiques amb el sistema.’ D’entre els quaranta-vuit dibuixants, només hi ha cinc dones. És, doncs, un món molt masculí. Torrents recorda que l’exposició no ha volgut ser una mostra exhaustiva dels artistes sinó representativa del fenomen. Ara, els més reconeguts hi són tots.

Summary: Crònica d’un temps i d’un país a través de l’humor gràfic


Ingredients: Per la pasta: 250 g farina 1 culleradeta de llevat Royal 1 ou 100 g margarina 3 cullerades d’aigua un polsim de sal Pel farciment de tonyina: 1 llauna de tonyina mitjana (amb l’oli escorregut) 1 ou dur 2 o 3 cullerades de salsa de tomàquet 50 g olives farcides una mica de pebrot vermell escalivat Pel farciment de carn: 100 g carn picada de vedella 100 g carn picada de porc 25 g foie gras ceba i tomàquet per fer un sofregit Elaboració: Per la pasta: A sobre d’un marbre, posem la farina en forma de volcà i a dins el un polsim de sal, l’ou, la margarina i l’aigua i el llevat. Treballem la pasta fins que quedi fina. Fem una bola i la deixem reposar mitja hora. Després l’estirem amb el rodet, la pleguem per la meitat, la tornem a estirar, repetint el procés un parell de vegades. Aleshores, estirem pasta fins que quedi molt fina. Amb un ‘tallapasta’ o un got gran anirem tallant les porcions de pasta, en forma de cercle, per a cada cresta. En surten per unes dotze. Per les crestes de tonyina: Amb la forquilla trinxarem tots els ingredients del farciment. No cal que quedin molt menuts. A cada peça de pasta hi posarem una mica de farciment en un costat, tancarem la cresta i amb una forquilla pitjarem tot el voltant, fent una sanefa. Per les crestes de carn: Farem el sofregit amb la ceba i el tomàquet i un cop fet, a la mateixa paella, afegirem la carn per coure. Al final de tot hi posarem el foie gras. A cada peça de pasta hi posarem una mica de farciment en un costat, tancarem la cresta i amb una forquilla pitjarem tot el voltant, fent una sanefa. Les crestes poden portar altres farciments, per exemple: peix, cabell d’àngel o melmelada. Un cop farcides, fregirem les crestes en oli abundant i ben calent. Després les escorrerem en paper assecant i ja les podrem servir. Les crestes dolces s’acaben amb sucre de llustre per sobre.

Summary: Cuina de la Neus: Crestes


El president de la Generalitat, Quim Torra, ha defensat que cal que els Mossos d’Esquadra siguin els garants de la ‘desactivació de l’amenaça’ quan es produeix una agressió de caire feixista, com les darreres que s’han registrat a Barcelona i Girona. En aquest sentit, el president ha assenyalat que no és acceptable que hi hagi ciutadans que visquin ‘atemorits’. Segons Torra, cal combatre aquestes accions de la mateixa manera que cal combatre altres ‘xacres’ de la societat com la del masclisme. He demanat al cos de @mossos que posi la màxima atenció als brots feixistes i que desactivi aquesta amenaça. La seva lleialtat al país i la feina constant que fa és decisiva per a la confiança de la ciutadania. pic.twitter.com/F5PJ48cUKe — Quim Torra i Pla (@QuimTorraiPla) July 26, 2018 Acompanyat del conseller d’Interior, Miquel Buch, el president de la Generalitat ha fet aquestes declaracions durant una visita aquest dijous al Complex Egara que els Mossos d’Esquadra tenen a Sabadell on ha pogut conèixer de primera mà les diferents unitats del cos. Posteriorment, també s’ha desplaçat fins a Cerdanyola del Vallès a la seu central dels Bombers.

Summary: Torra, sobre les agressions feixistes: ‘Els Mossos han de ser els garants de la desactivació de l’amenaça’


La Generalitat ha demanat al govern espanyol que el confinament de la conca d’Òdena es prolongui dues setmanes més i que s’endureixi perquè la població romangui a casa, excepte en el cas dels serveis essencials. El conseller d’Interior, Miquel Buch, i la consellera de Salut, Alba Vergés, han signat un decret després de la reunió del Procicat i han dit que consideren necessari que s’apliqui aquesta mesura a l’Anoia per a contenir el brot de la Covid-19. Segons Buch, es tracta de la segona fase de l’aïllament. El govern va decretar el confinament d’Igualada, Santa Margarida de Montbui, Vilanova del Camí i Òdena la mitjanit del 13 de març. Tanmateix, la continuïtat depèn de la voluntat del govern espanyol, que sota l’estat d’alarma en té les competències. Buch ha dit que el govern havia tramès la resolució a la justícia i a la Moncloa, que ha d’autoritzar les mesures restrictives en l’àmbit laboral. Vergés ha explicat que les mesures són dràstiques però necessàries per a fer front a l’expansió del coronavirus 2019. Al matí, ja havia dit que les dades mostraven un ‘creixement important’ dels casos de la Covid-19 i que veia el confinament ‘absolutament necessari’ per a evitar que desplaçaments des d’aquests municipis posessin en perill més llocs i més territoris.

Summary: La Generalitat demana al govern espanyol que endureixi el confinament de la conca d’Òdena i que el prolongui dues setmanes més


La policia alemanya ha detingut aquesta tarda l’autor del tiroteig en una sinagoga de la ciutat Halle, a l’est d’Alemanya. L’atac ha provocat dos morts i dos ferits i la fiscalia antiterrorista ha assumit la investigació del cas. Després hi ha hagut un altre tiroteig a Landsberg, una ciutat situada a quinze quilòmetres, sense que hagi transcendit res més. L’atac ha coincidit amb el Yom Kippur, la festivitat més important del judaisme. El president de la comunitat jueva de la ciutat, Max Privorotzki, ha explicat a mitjans locals que l’assaltant ha intentat entrar a la sinagoga, on hi havia una vuitantena de persones, però que les mesures de seguretat han impedit que ho fes. El govern alemany i la policia han evitat d’entrar en especulacions sobre el motiu de l’atac. Per la seva banda, el secretari general de l’ONU, Antonio Guterres, ha dit que és una ‘tràgica demostració d’antisemitisme’.

Summary: La policia alemanya deté l’autor del tiroteig contra una sinagoga a Halle


Molts de nosaltres, fins fa quatre dies, no havíem sentit mai el mot ‘coronavirus’, però en poc temps s’ha difós d’una manera extraordinària. Tanmateix, si ara demanéssim què és el coronavirus, de segur que molta gent ens respondria: ‘Una malaltia que…’ El coronavirus és cap malaltia? ‘Coronavirus‘ és el nom genèric d’uns quants virus. Duu el prefix corona- perquè l’embolcall del virus té aquesta forma. Els coronavirus poden causar malalties diverses: d’un refredat comú a malalties més greus. Entre aquestes més greus, hi ha la síndrome respiratòria de l’Orient Mitjà (abreujat amb sigla anglesa, MERS) i la síndrome respiratòria aguda greu (abreujat amb sigla anglesa, SARS). El coronavirus que causa la MERS s’anomena MERS-CoV i el que causa la SARS s’anomena SARS-CoV. Per tant, les dues primeres coses a tenir en compte són que un coronavirus no és cap malaltia i que dir ‘el’ coronavirus, com si fos un d’una sola mena, és una manera molt imprecisa de parlar, perquè n’hi ha molts de diferents. Com es diu el coronavirus d’ara? El coronavirus que ens preocupa actualment és semblant al SARS-CoV. Per això –després d’uns quants noms provisionals– l’han batejat amb l’abreviatura SARS-CoV-2. Tanmateix, en texts no científics també es pot anomenar més planerament: coronavirus 2019. La malaltia causada per aquest virus, ara com ara, s’anomena malaltia pel coronavirus 2019, abreujat amb la sigla anglesa Covid-19 (acrònim que prové de l’anglès ‘Coronavirus disease 2019‘). Aquesta abreviatura la va fer pública ara fa un mes l’Organització Mundial de la Salut. Com que és una malaltia, el gènere de l’abreviatura és femení: ‘la Covid-19‘. Resumint, doncs, si volem parlar amb precisió, hauríem de fer aquesta distinció: —Quan ens referim al virus, n’hem de dir coronavirus 2019 o SARS-CoV-2. —Quan ens referim a la malaltia, malaltia pel coronavirus 2019 o Covid-19.

Summary: ‘Coronavirus’ o ‘Covid-19’? Com n’hem de dir?


Partint de la idea que cal fer visible la figura de la dona cada dia de l’any, dissabte es fa a Benimaclet el festival Todas Fest. L’organitza Escola Meme, una associació cultural de València que reivindica el paper de la dona en el col·lectiu artístic. L’entitat vol aprofitar els coneixements que tenen tots els seus membres i fer-los extensibles a tothom amb el festival. És la primera vegada que es fa. Els organitzadors diuen també que un dels objectius és convidar a la reflexió, que es combina amb el lleure. Per una banda, hi haurà un mercat d’artesania, una sessió de titelles, exposicions i un concert a càrrec del grup Amazonians. I per un altre, col·loquis sobre temes tan variats com ara la menstruació o les dones fotògrafes i tallers de serigrafia, estampació i autodefensa. També hi haurà exposicions col·lectives, com ara ‘Violències patriarcals’; ‘Cosa de dones’, formada per retrats de dones revelats amb la menstruació o ‘La gàbia s’ha tornat ocell’ de l’artista Wendy Rodríguez. Tot plegat, amb la finalitat d’allargar tant com sigui possible l’esperit del Vuit de Març. Aquesta és una de les moltes propostes que us oferim per al cap de setmana. Si voleu descobrir-ne més, cliqueu a Què podem fer aquest cap de setmana: deu propostes

Summary: València estrena el Todas Fest, un festival que vol que l’esperit del Vuit de Març duri cada dia


L’Ajuntament de Barcelona ha atorgat la Medalla d’Or a títol pòstum a la cantant Montserrat Caballé, que la batllessa Ada Colau, ha considerat una ‘barcelonina universal i veu prodigiosa’, que va dedicar tota la seva vida a la música. En un acte solemne al Gran Teatre del Liceu abans d’un concert d’homenatge el dia en què la cantant lírica hagués complert els 86 anys, la batllessa ha ressaltat la seva condició ‘d’ambaixadora cultural de la ciutat’. ‘Habitualment, aquestes medalles són presentades i concedides en el Saló de Cent, però de manera excepcional i de forma apropiada i pertinent ho fem al Liceu’, ha remarcat Colau, que ha recordat que el consistori va aprovar aquesta distinció el novembre, després de morir Caballé a l’octubre. En l’acte, al que han acudit la consellera de Cultura de la Generalitat, Mariàngela Vilallonga; el president del Patronat del Liceu, Salvador Alemany, i el cantant Joan Manuel Serrat, entre d’altres, Colau s’ha referit a la cantant com ‘una de les veus més boniques i delicades de la història’. ‘Avui és una satisfacció trobar-nos al gran temple de l’òpera que ens projecta internacionalment i Montserrat Caballé el considerava la seva casa’, ha dit. ‘La ciutat somriu a la meva mare amb aquesta medalla’, ha celebrat Montserrat Martí, en les seves paraules d’agraïment de la distinció i de part de tota la família de la cantant, reunida al Saló Miralls al costat de cent-cinquanta persones. ‘Aquí va començar tot’, ha dit l començament de les seves paraules en al·lusió al Liceu, en què ha subratllat que allà on estigui la seva mare, ha d’estar molt feliç amb aquest homenatge, que en el format concert comptarà amb la presència del ministre de Cultura, Jose Guirao. ‘El somriure de Montserrat Caballé’ El vidu de Caballé, Bernabé Martí, i el fill, amb el mateix nom, han assistit a l’homenatge previ al concert ‘El somriure de Montserrat Caballé’, que suposarà un cant de comiat del món de l’òpera a la barcelonina. El director teatral Lluís Pasqual, encarregat de dirigir l’espectacle que donarà començament a les 20 hores, ha subratllat que la cantant és una ‘persona feta de disciplina de tècnica i d’amor pels altres’. En la seva reaparició a Barcelona, el dramaturg ha trencat una llança a favor de la música com una ‘forma d’estimar a la gent’. ‘Montserrat m’ha fet feliç a mi i a milions de persones’, ha dit en la seva glossa de la figura de la cantant, després del discurs del comissionat de Cultura, Joan Subirats.

Summary: Barcelona atorga la Medalla d’Or pòstuma a Montserrat Caballé


El ple del Congrés dels Diputats de Mèxic ha aprovat una reforma del Codi Penal per a endurir les penes per violència de gènere, per la qual cosa els feminicidis podran comportar fins a seixanta-cinc anys de presó, cinc més que en la legislació anterior, enmig d’una indignació general arreu del país per l’augment de la violència contra les dones en els darrers anys. La reforma, que ha estat aprovada amb quatre-cents quinze vots a favor, arriba després de diversos mesos a l’espera que fos presentada davant la cambra i coincideix amb l’assassinat d’una nena de set anys en una petita localitat de Ciutat de Mèxic que ha commocionat la societat mexicana. La Comissió de Justícia ha detallat que entre l’any 2015 i el setembre del 2019 s’han comès 3.488 feminicidis, un augment del 175,6%, cosa que representa una tendència alarmant de la violència contra les dones, segons el Sistema Nacional de Seguretat Pública.

Summary: Mèxic aprova la reforma del Codi Penal per a endurir les penes contra la violència de gènere


La llegenda fundacional de Castelló explica que els primers pobladors vivien dalt del turó de la Magdalena i que van baixar a la plana una nit molt fosca. Mentre en davallaven, s’il·luminaven amb fanalets i es recolzaven en canyes. I aquests dos elements han esdevingut els símbols més distintius de la festa major de Castelló, que arrenca aquest cap de setmana. Sempre s’escau el tercer diumenge de Quaresma. Dos dels actes més destacats en són la romeria de les canyes, que recorda el descens del puig de la Magdalena, i les gaiates, uns monuments il·luminats que són una evolució dels fanalets que duien els primers castellonencs. Les festes comencen dissabte a migdia amb una gran mascletada. Al vespre es fa la cavalcada del pregó, una desfilada que es compon de diverses comparses i carrosses i que explica el mite fundacional de Castelló. També hi participen les reines de les festes i el pregoner, que va cantant uns versos. L’acte acaba amb l’anomenada ‘enfalorada del Fadrí’, un espectacle pirotècnic que es fa al campanar de la plaça Major. I diumenge hi ha la romeria de les canyes, una caminada popular que surt del centre de la vila per arribar a l’ermita del puig de la Magdalena. Seguint la llegenda, cada participant tragina una canya guarnida amb una llaçada verda, perquè segons el mite fundacional els primers pobladors van lligar els seus infants amb un fil a fi que no es perdessin durant el descens nocturn. Finalment, al vespre s’encenen les gaiates, uns monuments il·luminats amb bombetes que fan uns sis metres d’alçada i són mòbils. Hi ha qui creu que són una influència de les falles de València, però també hi ha qui les vincula amb la llegenda fundacional de la vila, com una evolució dels fanalets que feien servir per il·luminar-se. Quan es fa fosc surten totes plegades en una desfilada pel centre de la ciutat i després són exposades i es van encenent progressivament. Representen els diversos sectors de Castelló i, durant la resta de festes, són traslladades als barris respectius, on presideixen tots els actes. Però la festa no s’acaba pas aquí: s’allargarà fins el 31 de març, amb actes de tota mena. Hi haurà revetlles, concerts i mostres de cultura popular –com ara espectacles pirotècnics i mostres de dansa… De fet, hi ha moltes activitats perquè cada gaiata té al darrere una comissió de festes que organitza un programa d’actes. En trobareu tota la programació a la pàgina web de les festes de la Magdalena de Castelló 2019.

Summary: Canyes i gaiates a les festes de la Magdalena de Castelló


Nova jornada de protestes contra el govern de Sebastián Piñera, amb milers de persones als carrers de les principals ciutats del país, encara que ja s’hagi congelat el preu del bitllet de metro, detonant de les manifestacions. Els manifestants s’han concentrat en un ambient pacífic a Santiago de Xile, amb una gran afluència de persones que ha obligat a tallar en determinants punts l’Alameda, la principal avinguda de la capital. En aquesta ocasió s’han manifestat nous col·lectius, com els funcionaris de la salut, que han marxat fins al Ministeri de Sanitat. Fins ara, només s’han registrat incidents a la plaça Itàlia. Allà, els carabiners ha emprat gasos lacrimògens i canons d’aigua per dispersar la multitud, segons informa el diari local ‘La Tercera’. També s’han registrat manifestacions pacífiques a Antofagasta, Concepción i Valparaíso, mentre que els indígenes maputxe, que es concentren a la regió de l’Araucanía, han anunciat que avui mateix se sumaran a les protestes i una vaga general a partir de demà. Les protestes van esclatar la setmana passada per la decisió del govern d’apujar el preu del bitllet de metro per quarta vegada en els darrers mesos. Les manifestacions han augmentat d’intensitat durant el cap de setmana amb danys en el transport públic i saquejos. Almenys quinze persones s’han mort. En aquest context, el president xilè, Sebastián Piñera va declarar divendres passat l’estat d’emergència i va imposar el toc de queda a Santiago i altres ciutats, amb la presència de l’exèrcit als carrers. De moment, ha fet marxa enrere en la polèmica mesura congelant el preu del bitllet de metro, tot i que això no ha aturat les protestes per la política del govern i l’empitjorament de les condicions de vida de la població.

Summary: Els manifestants tornen als carrers en una altra jornada de protestes a Xile


La plataforma Somescola, formada per 54 entitats educatives, socials i culturals, ha presentat aquest matí un manifest en defensa de l’escola catalana davant ‘els plantejaments que propugnen una involució uniformitzadora, l’adoctrinament ideològic, la generació de sospites i denúncies i la segregació lingüística’. Per a Somescola, aquestes acusacions volen posar en risc un model ‘compromès amb la igualtat d’oportunitat dels infants i amb els valors cívics i democràtics’. El manifest, que s’ha presentat a l’Hospitalet de Llobregat, demana al conjunt de la societat que es faci seu ‘aquest patrimoni que és el model educatiu català’, i que es comprometi a consolidar-lo, protegir-lo i contribuir-ne a la millora. La presidenta de la Federació de Moviments de Renovació Pedagògica de Catalunya, Pilar Gargallo, ha lamentat la campanya que pretén desacreditar el model català amb declaracions que volen trencar ‘la bona convivència a les aules’. En aquesta línia, la directora d’Investigació de la Fundació Jaume Bofill ha defensat que l’evidència científica mostra que els alumnes catalans tenen el mateix nivell de competència en castellà que els de la resta de l’estat espanyol. També ha assenyalat que l’escola no adoctrina perquè el sentiment independentista creix a qualsevol edat i, de fet, també apareix en els escolaritzats abans de la immersió lingüística. Segons dades de la Fundació Jaume Bofill, l’independentisme depèn més de la família i el barri de l’individu que no de l’escola. La delegada d’Ustec Stes, Rosa Berrio, ha remarcat que a les aules catalanes no existeix la segregació lingüística i que l”ingerència actual’ atempta contra la dignitat del professorat. Des de la Federació d’Associacions de Mares i Pares d’Alumnes, Carme Roca ha criticat que s’utilitzi l’educació per a ‘desvirtuar una realitat sociopolítica’.

Summary: Somescola defensa el model educatiu català en un manifest


El Tribunal Constitucional espanyol no ha admès a tràmit el recurs d’empat presentat per Ciutadans contra les candidatures de Carles Puigdemont, Toni Comín i Clara Ponsatí a les eleccions europees aquest matí. Hores més tard també ha refusat el recurs presentat pel PP. En una resolució dictada avui, la sala primera del tribunal refusa per unanimitat d’admetre els recursos de Ciutadans contra les decisions judicials que permeten a aquests dirigents de concórrer a les eleccions del 26 de maig. Ciutadans va recórrer dimecres al TC contra la decisió de la justícia ordinària d’avalar els tres candidats de Lliures per Europa (Junts) al Parlament Europeu. Al·legava que la sentència vulnerava el dret d’igualtat i també el dret de tutela judicial efectiva. En un comunicat, Cs deia que era ‘inadmissible i una vergonya’ que ‘un fugitiu de la justícia i que treballa contra Espanya tingui privilegis i representi’ l’estat espanyol a Europa. Ara el TC s’haurà de pronunciar sobre un recurs del PP per la mateixa qüestió. Pel que fa al recurs del PP, la sala primera del tribunal també ha decidit de refusar-lo per unanimitat i ha assenyalat que no es vulnera cap dret fonamental, conforme estableix l’article 44 de la LOTC.

Summary: El TC refusa els recursos de Cs i PP contra la candidatura de Puigdemont a les europees


La Junta Electoral Provincial ha assegurat, després d’una denúncia de ‘A la Valenciana’, que la nota de premsa que va emetre la Diputació de Castelló vulnera la llei. La nota de premsa explica que la institució provincial impulsa la restauració de la plaça de toros de Vilafranca com a una oportunitat de creació d’ocupació al municipi, això segons la Junta Electoral creu el comunicat excedeix l’àmbit informatiu i comporta infracció del que disposa l’article 50.2 Loreg, ja que suposo la promoció de l’activitat que porta a terme la institució. A conseqüència, la Junta Electoral demana a la diputació que aturi immediatament la difusió de notes de premsa o manifestacions amb continguts iguals o similars. També adverteix al seu president de que, en cas que no es produeixi, podrà aplicar-se la mesura sancionadora prevista a l’article 153 de la Llei Orgànica del Règim Electoral General. La candidatura de ‘A la Valenciana’ ha lamentat en un comunicat l’ús partidista que està realitzant el PP dels recursos públics de la Diputació de Castelló.

Summary: La Junta Electoral adverteix el PP que no utilitzi la Diputació de Castelló per fer campanya


L’economista Francisco De la Torre, que va ser portaveu d’Hisenda de Ciutadans la passada legislatura espanyola, ha formalitzat aquest dijous la seva renúncia a l’escó que ocupava al Congrés espanyol després que el mes de juliol passat ja abandonés la direcció del partit taronja, en haver perdut ‘la il·lusió’ en el projecte per l’estratègia actual de l’equip d’Albert Rivera. De la Torre, inspector d’Hisenda, era un dels portaveus de l’àrea econòmica que encapçalava Luis Garicano, ara eurodiputat, i del qual també formava part Toni Roldán, que també va deixar el partit per discrepàncies amb la línia actual de Cs. Ara el portaveu econòmic és Marcos De Quinto. El que fora president de la Comissió d’Hisenda del Congrés espanyol la passada legislatura ja va anunciar el passat 25 de juliol la marxa de la direcció del partit, on era responsable de Fiscalitat del Comitè Executiu, així com secretari de Programes i Àrees Sectorials de Madrid. En aquell moment va decidir quedar-se com a diputat de base, i de fet ja no va presidir cap de les comissions que van correspondre a Ciutadans, però a la tornada de les vacances ha formalitzat també la seva renúncia a l’escó. Nart deixa de ser militant de Cs però es manté com a eurodiputat Per la seva part, l’eurodiputat Javier Nart ha decidit donar-se de baixa de Cs i deixa de ser militant. Així ho ha comunicat al partit. Segons explica Cs en un comunicat, Nart continuarà formant part de la delegació de Cs a Parlament Europeu i del grup liberal Renew Europe. Segons aquest mateix comunicat, Nart ‘continuarà defensant els interessos dels espanyols i el programa electoral de Cs a les eleccions europees del maig’. El passat mes de juny, Nart ja va abandonar l’executiva de Cs per discrepàncies amb la direcció just després que el partit aprovés mantenir el veto a la investidura del cap del PSOE, Pedro Sánchez. Nart també s’ha mostrat crític amb l’acostament de Cs a Vox.

Summary: Francisco de la Torre també plega de diputat de Ciutadans


El conseller delegat del Banc Sabadell, Jaume Guardiola, considera que és inevitable que els bancs acabin cobrant pels dipòsits als seus clients davant un escenari de tipus d’interès negatius que es podria allargar en el temps. Així, ho ha assegurat avui en la conferència de premsa de presentació de resultats del tercer trimestre des de Madrid. D’altra banda, el directiu del Banc Sabadell ha anunciat el tancament de dues-centes oficines al llarg del 2020, tot i que ha assegurat que la mesura no comportarà cap ERO i que les sortides només seran per jubilacions. En cas d’haver-hi excedents, els treballadors es destinarien a internalitzar tasques actualment externalitzades. Segons ha explicat Jaume Guardiola durant la seva compareixença, el que marcarà els terminis de quan es començaria aplicar aquest cobrament serà ‘el joc de la competència’. En qualsevol cas, el directiu no ha volgut precisar si seria la primera entitat bancària a fer aquest cobrament. Descartada per ara la fusió amb Bankia Preguntat per una eventual fusió amb Bankia, Guardiola ha assegurat que la principal prioritat ara per l’entitat catalana és rellançar el TSB i augmentar la seva creació de valor i en la millora dels resultats després d’un 2018 molt complex per la migració de la filial britànica, tot i que també ha dit que va ser positiu per la venda d’actius tòxics. Pel conseller delegat de l’entitat, plantejar una fusió ‘té sentit per buscar un estalvi de despeses’ i per ‘buscar una creació de valor de cara a l’accionista’. ‘El nostre focus està recuperar-nos i entregar uns bons resultats’, ha insistit.

Summary: El Banc Sabadell obre la porta a cobrar als clients pels dipòsits


El PDECat ha registrat la marca Junts per Catalunya com a partit polític, segons que ha avançat La Vanguardia i ha pogut confirmar VilaWeb. S’ha fet una setmana abans de l’assemblea del PDECat, en la qual s’ha d’aprovar el full de ruta del partit i en què s’ha d’abordar una possible renovació de part de la direcció. A més, VilaWeb ha pogut saber que el registre de JxCat com a partit s’ha fet poques hores després del registre també com a partit de la marca Junts per la República, impulsada per alguns diputats independents de JxCat. JxCat és la marca que va fer servir el PDECat per a presentar-se a les eleccions del 21 de desembre, imposades pel govern espanyol amb l’article 155. Es va registrar com una coalició entre el PDECat i CDC, i el partit hereu de Convergència va decidir el juny de presentar-se a les eleccions municipals de l’any vinent sota el paraigua de Junts per Catalunya. Aquesta decisió va causar malestar entre els diputats independents de JxCat. Paral·lelament, el maig també va registrar-se com a partit polític el Moviment 1 d’Octubre, impulsat per l’advocat Jordi Ferrés i l’ex-director de l’Escola d’Administració Pública Agustí Colomines.

Summary: El PDECat registra la marca Junts per Catalunya com a partit polític