El president de la Cambra de Barcelona, Joan Canadell, ha explicat que es posicionarà sobre la sentència als dirigents independentistes quan es faci pública, i ha proposat de donar-hi resposta amb una ‘aturada de país‘ com la del 3 d’octubre del 2017. En una entrevista d’Europa Press, Canadell ha considerat que la mobilització d’aquesta jornada, posterior a l’1-O, va ser ben acceptada ‘en general’ pels empresaris. ‘Un 3 d’octubre jo crec que és acceptable i fins i tot crec que hi hauria una part important de la societat empresarial que acceptaria una mica més que un 3 d’octubre’, ha remarcat. Canadell ha refusat que aquesta mobilització pugui ser indefinida, perquè augura que no hi haurà resposta internacional si la resolució no arriba a la justícia europea: ‘Internacionalment ningú no dubtarà d’aquestes sentències, si no va a Estrasburg i es revoquen.’ El president de la Cambra ha revelat que preveuen de preguntar als seus associats quina havia de ser la resposta a la sentència del procés independentista, mitjançant el mecanisme de consultes internes que vol impulsar el nou equip directiu i que esperen que comenci a funcionar a partir de l’octubre. ‘Ens posicionarem segur. Passa que no és igual si darrere tenim milers d’empresaris que ens han donat resposta o si ho hem de fer sense aquest suport’, ha exposat. Canadell ha visitat avui els polítics empresonats als Lledoners i està a l’espera de tenir data per a trobar-se amb l’ex-presidenta del parlament Carme Forcadell i Dolors Bassa, que són a les presons del Mas d’Enric i del Puig de les Basses, respectivament. En declaracions a Europa Press després de la seva visita a la presó dels Lledoners, Canadell ha explicat que havia traslladat als presos polítics el seu projecte per a la Cambra de Barcelona, i ‘especialment’ al president d’Òmnium Cultural, Jordi Cuixart, que és empresari, i amb qui ha quedat per a una nova trobada i, així, compartir més temps. ‘La presidència de la Cambra considera que és greu que un empresari faci gairebé dos anys que no pot gestionar la seva empresa’, ha valorat Canadell, i ha assenyalat que els consellers de la Generalitat s’havien interessat durant la visita per les qüestions relacionades amb els seus àmbits d’actuació i li havien suggerit línies de treball. ‘Manca d’unitat’ Canadell ha ressaltat que havia pogut constatar que els presos polítics ‘continuen animats i contents de servir per la causa, però molt tristos quan veuen que pot no haver servit per a res: això pot comportar manca d’unitat’. ‘Ells són conscients que les revolucions impliquen peatges com les presons i fins i tot pitjors en alguns casos. Però això només val la pena si ha servit per a consumar la revolució, si han tingut èxit’, ha afegit.

Summary: Canadell proposa ‘un 3 d’octubre’ com a resposta a la sentència als dirigents independentistes


El conseller d’Ensenyament, Josep Bargalló, s’ha referit avui a la polèmica generada pels comentaris fets sobre els funcionaris en una conversa a peu de carrer amb sindicalistes en una visita la setmana passada a Tortosa. ‘Segurament no vaig encertar el to o les paraules’, ha admès en una compareixença ordinària davant la comissió d’educació del parlament. Bargalló ha aprofitat l’ocasió per recordar que ‘són frases extretes del context’, però també ha reconegut per primer cop que això no l’excusa. ‘Eren el to i les paraules d’una conversa de carrer però un conseller no pot fer ni tenir en una convers’, ha dit. El conseller va fer les afirmacions ‘si es queden sense funcionaris, per a mi millor’ i ‘hi ha un tant per cent de funcionaris que estan apalancats de puta mare’. Bargalló s’ha refermat en el reconeixement dels professionals i ha destacat el compromís dels treballadors públics, tant el personal docent com el d’administració, siguin funcionaris o interins. Els sindicats van demanar la seva dimissió o destitució. Crítiques de l’oposició pels comentaris dels funcionaris Cs o el PP han insistit en la voluntat que Bargalló dimiteixi. ‘No hi ha explicació possible, ho sento molt’, ha expressat la diputada de Cs Sonia Sierra, que ha apuntat que no pot romandre ‘ni un dia més’ com a conseller. ‘Es nota que vostè no trepitja les aules si no és de visita, ningú es pot apalancar en una classe d’alumnes d’ESO o educació infantil’, ha dit Sierra, criticant el ‘menyspreu profund’ cap al funcionariat. ‘L’únic apalancat en el càrrec és vostè’, ha afegit el diputat del PP Daniel Serrano. La diputada del PSC Esther Niubó l’ha instat a reconèixer la tasca diària dels professors i també ha lamentat les declaracions fetes. Des dels comuns, Lucas Silvano Ferro ha dit que li faria ‘vergonya i fins i tot ràbia’ haver de sentir un conseller ‘burlar-se dels funcionaris públics’. ‘Són els que han hagut d’aguantar el pes’, ha reblat. Al seu torn, el diputat de la CUP Carles Riera ha expressat que ‘el que cal és dignificar la funció pública i dotar els docents de recursos adequats’ perquè puguin treballar en condicions ‘no precàries ni adverses’. Educació afectivo-sexual, FP i barracons Durant la compareixença per informar principalment sobre l’inici del curs escolar 2019-2020, Bargalló ha anunciat que ‘en tres anys tots els centres públics hauran de tenir integrada l’educació afectivo-sexual’. Aquest mateix dijous es farà la primera sessió per a formadors amb entitat i a partir del mes de gener, ha explicat, els docents disposaran a l’espai web xtec.cat de materials treballats amb entitats que segueixen les vuit dimensions que proposa la UNESCO. La idea és integrar l’educació des de P3 fins a quart d’ESO. També ha comentat que el Departament ha incrementat l’oferta en Formació Professional amb 55 grups nous en FP –22 cicles de grau mitjà i 33 de grau superior– i 51 en altres ensenyaments professionalitzadors. Sobre l’existència d’un miler de barracons a Catalunya, Bargalló ha afirmat que el departament té un pla d’erradicació de mòduls prefabricats i ha assegurat que de la seixantena de centres que estan actualment en procés de construcció o començant a construir-se, alguns significaran 100 mòduls menys. ‘Però continuarem tenint-ne 900, erradicar-los és difícil’, ha dit. Amb relació als problemes de matriculació de P3 en alguns casos, el conseller ha afirmat que hi ha hagut un total de 62 sol·licituds a Catalunya de famílies que havien demanat plaça pública i que han acabat en un centre concertat contràriament al que volien. Segons ha argumentat, part del problema té a veure majoritàriament amb què eren famílies que havien demanat una única opció de centre, fet que dificulta la reassignació a un segon centre públic.

Summary: Bargalló fa autocrítica arran de la polèmica pels comentaris sobre els funcionaris: ‘Segurament no vaig encertar el to o les paraules’


El Tribunal Constitucional de Tailàndia ha ordenat avui de dissoldre Futur Endavant, la tercera força política més votada en les últimes eleccions i que ha criticat la junta militar que va usurpar el poder el 2014 amb un cop d’estat que va encapçalar el general Prayut Chan-o-cha, actual primer ministre del país. L’alt tribunal ha decidit de pronunciar-se a favor de la dissolució del partit perquè va acceptar un préstec del seu cap, Thanathorn Juangroongruangkit, un jove magnat que va anar sumant suports pel seu discurs crític amb la junta militar del general Prayuth. La resolució segueix la recomanació que li va traslladar la junta electoral de Tailàndia, que havia sol·licitat la dissolució de la formació política perquè el seu cap li va concedir un préstec de cent noranta-un milions de bahts (5,6 milions d’euros) quan el partit es va fundar. El secretari general de Futur Endavant, Piyabutr Saengkanokkul, va dir dimarts que quan la formació va rebre el préstec no hi havia cap llei en vigor a Tailàndia que prohibís a les formacions polítiques rebre préstecs i que el partit ha estat transparent. Piyabutr, un expert legal, va subratllar que la formació opositora va decidir d’acceptar un préstec del seu cap en comptes de recaptar fons a través de mètodes que podrien ser qüestionats com organitzar sopars de gala per recaptar donacions. El general Prayut Chan-o-cha governa Tailàndia d’ençà del 2014, quan va usurpar el poder amb un cop d’estat i posteriorment va modificar la Constitució perquè el sistema electoral li permetés ser primer ministre gràcies al suport dels senadors, que va elegir l’exèrcit, tot i que la formació que li dóna suport no va guanyar en nombre de diputats les eleccions. La popularitat de Futur Endavant, que es va convertir en la gran sorpresa de les eleccions, ha irritat l’elit militar que fa costat al govern que encapçala el general Prayuth. Els tribunals de Tailàndia tenen un historial de sentències favorables a l’elit conservadora i a les forces armades. La decisió judicial d’avui arriba dies abans que es debati al parlament una moció de censura contra el govern del general Prayuth.

Summary: El Constitucional de Tailàndia ordena la dissolució del partit opositor més crític amb la junta militar


El líder opositor veneçolà Leopoldo López i la seva família han abandonat la residència de l’ambaixador de Xile a Caracas i s’han traslladat a l’ambaixada espanyola, segons que ha anunciat el ministre d’Afers Exteriors de Xile, Roberto Ampuero i l’entorn de l’autoproclamat president de Veneçuela, Juan Guaidó. ‘Es tracta d’una decisió personal, considerant que la nostra ambaixada ja tenia hostes’, ha dit Ampuero a través de Twitter. Quiero actualizar información: Lilian Tintori y Leopoldo López -de ascendencia española- se trasladaron a embajada de España. Se trata de una decisión personal, considerando que nuestra embajada ya tenía huéspedes. — Roberto Ampuero (@robertoampuero) April 30, 2019 López estava sotmès a arrest domiciliari i condemnat a catorze anys de presó per haver incitat a la violència durant les revoltes del 2014, i ahir va poder sortir de casa perquè els militars que el custodiaven van retirar el seu suport al president veneçolà, Nicolás Maduro, i es van unir a la insurrecció de Guiadó. Maduro ha comparegut públicament i ha dit que manté el control del país i que l’intent de cop d’estat ha fracassat. També ha dit que alguns soldats han estat enganyats pels seus oficials per unir-se a la insurrecció però que, en adonar-se’n, han tornat a les files chavistes.

Summary: Leopoldo López es refugia a l’ambaixada espanyola a Caracas


VALÈNCIA, 21 (EUROPA PRESS) El president de la Junta Central Fallera (JCF) i regidor de Cultura Festiva a l’Ajuntament de València, Pere Fuset, ha negat la possibilitat de presentar la seua dimissió a l’organisme després de la polèmica creada després que es feren públiques les normes sobre la vestimenta de les falleres. “Seria irresponsable abandonar el vaixell en este moment”, ha subratllat. Fuset també ha assegurat que la polèmica al voltant de la publicació del reglament “l’ha encoratjat gent amb fins extrafallers” i que, per tant, “ha sigut activada ara, en el pitjor moment possible, amb una intencionalitat política: desgastar al Govern” local, dirigit per Joan Ribó. En declaracions a Europa Press, Fuset s’ha pronunciat en estos termes respecte a les ‘Normes de protocol i actuació per a les falleres majors de València i els seus talls d’honor’ que demana a les joves que eviten les transparències i escots “excessius” i vestisquen faldilles d’una longitud mínima a l’altura del genoll. Sobre este protocol, Fuset ha reiterat que la JCF va decidir “treure’l del calaix” en octubre per a votar una sèrie de modificacions de cara un nou reglament “amb l’aprovació dels sectors fallers i que tinga en compte la dignitat de les dones falleres”. “Este document no hauria d’estar tal qual, era un error i portava massa temps”, ha recalcat. Tot i això, ha puntualitzat que en la JCF “els canvis no es poden impulsar únicament pel president” i “requerixen del consens del sector faller”, ja que es tracta d'”un organisme complex compost en la seua majoria per voluntaris”. “He de respondre per decisions que no compartisc”, ha assegurat. Després de preguntar-li pel seu punt de vista sobre la polèmica, el president de l’entitat ha assegurat que “ha sigut activada ara amb una intencionalitat política en el pitjor moment possible”, perquè que “la gent que ha encoratjat això té uns fins extrafallers” i “han jugat altres factors que escapen del món faller”. “Així m’ho ha dit gent de dins de les Falles de diversa ideologia”, ha recalcat. Pel que fa a la intencionalitat, ha apuntat que, segons la seua opinió, tracta de “desgastar a un govern”, el de Ribó, per al que “han activat esta polèmica i este ‘monstre'”, com ha qualificat al reglament. CRIDA A LA CALMA Pere Fuset sí ha reconegut “l’error per haver-ho detectat tard” i ha assegurat que en els pròxims mesos “se’n van a depurar les responsabilitats possibles”. “No descarte obrir la porta a la reflexió sobre la forma de treballar i per a això utilitzar el meu marge limitat com a president”, ha avançat. Sobre esta qüestió, interpel·lat per si de cas pensa dimitir, ha remarcat que “seria irresponsable abandonar el vaixell en este moment” i ha assenyalat que la seua “responsabilitat” és “fer una crida a la calma i la unitat del món faller”, així com “convèncer el sector” de la necessitat d’un nou reglament. Amb vista al nou protocol, Fuset ha assegurat que és una cosa que no pot fer “sol” perquè “la complexitat del món faller implica consens”. Amb tot, ha expressat que confia i desitja que les pròximes normes “siguen respectuoses amb els drets de la dona”, i demanarà la col·laboració dels tècnics del departament d’Igualtat de l’Ajuntament. “Espere que les Falles prenguen consciència en la línia de la dignificació de la dona”, ha remarcat. RECALCA QUE EREN DE COMPLIMENT OBLIGAT Preguntat per la posició dels expresidents de la JCF i la majoria de les Falleres Majors dels últims anys sobre esta qüestió –que en sengles comunicats han negat l’existència de normes imposades en la vestimenta–, el titular de l’entitat ha recordat que “els presidents ja van manifestar el seu rebuig al fet que este document estiguera vigent sense el seu consentiment”. Alhora, ha subratllat que té “constància” de reglaments “anteriors a 2007” i ha lamentat que “es podrien haver modificat abans si la JCF poguera haver tingut accés a ells”. En qualsevol cas, Fuset ha recalcat que els documents no eren simples recomanacions: “tots estan encapçalats amb l’apartat de ‘Normes de compliment obligat’, el requisit d’observació imprescindible i l’advertència que en cas de no ser aprovats, haurien de tenir conseqüències”. Per a il·lustrar esta posició, ha assenyalat que el regidor del PP i expresident de la JCF Félix Crespo “ha canviat la seua versió: primer deia que no existia, després que era un esborrany i hui mateix ho ha reconegut”. “Davant de l’evidència, el debat sol s’ha centrat sobre la decisió inoportuna” –que les Falleres Majors de 2017 ho firmaren–, ha lamentat. “L’ALCALDE NO ESTÀ PER SABER CADA DETALL” D’altra banda, després de preguntar-li pel desconeixement del primer edil sobre el reglament, el president de la JCF ha incidit que “l’alcalde no està per tindre coneixement de cada detall” i ha recordat que l’organisme “és complex i es regix pel seu propi organisme”. “És impossible que estos detalls li arriben a ell” –a Joan Ribó–, ha insistit. I sobre si creu que esta polèmica podria afectar la candidatura de les festes josefines de València com Patrimoni Immaterial de la Humanitat de la Unesco, Pere Fuset ha asseverat que espera i desitja que no: “La candidatura és ferm i els informes són positius”, abans que es ratifique la proclamació a començament de desembre.

Summary: Fuset (JCF) veu “intencionalitat política” en la polèmica pels vestits de falles


El Bloc Nacionalista Gallec (BNG) no votarà en contra de Pedro Sánchez i, d’aquesta manera, aplana la investidura del candidat del PSOE a la presidència del govern espanyol. El vot de l’únic diputat del BNG, Néstor Rego, era determinant per garantir que el candidat socialista obtingués més vots afirmatius que negatius en la segona votació de la investidura, que tindrà lloc dimarts 7 de gener. Amb l’abstenció d’ERC no n’hi ha prou: els comptes de Sánchez per a ser president espanyol Sánchez té garantits els vots afirmatius del PNB (6), Terol Existeix (1), Nova Canàries (1), Més País (2), Nova Canàries (1) Compromís (1) –a banda de PSOE (120) i Unides Podem (35)– mentre que el PP (89), Vox (52), Cs (10), Navarra Suma (2), PRC (1), JxCat (8) i la CUP (2) votaran en contra. ERC (13) i EH Bildu (5) i Coalició Canària (1) s’abstindran.

Summary: El BNG completa una majoria ajustada per la investidura de Sánchez


El govern de la Generalitat ha anunciat avui que perseverarà en l’intent de despenalització de l’eutanàsia i el suïcidi assistit. La consellera de Salut, Alba Vergés, ha denunciat que sempre xoquen amb el codi penal espanyol, que no es reforma i entorpeix la demanda que sustenta una majoria social a Catalunya, però sosté que el govern i els grups parlamentaris ho han de tornar a intentar. Vergés donava resposta així al debat públic obert per la mort de María José Carrasco, que patia una llarga malaltia i que va morir havent expressat en una gravació la seva voluntat de fer-ho amb l’ajuda pel seu marit, Ángel Hernández. La intenció del govern és regular en una llei catalana la pràctica assistencial de l’eutanàsia i el judici assistit que, segons Vergés, està dins de les competències de Catalunya i, en paral·lel, insistiran en la despenalització emplaçant el congrés a reformar el codi penal, que penalitza l’eutanàsia en l’article 143. Durant la sessió de control al Parlament de Catalunya ha assegurat que tornaran a impulsar una llei amb el suport dels grups parlamentaris. ‘A Catalunya no hem esperat mai que ens facin la feina’, ha sentenciat la consellera a la cambra. El parlament ja ho va intentar recentment. Des del maig de l’any passat es tramitava al congrés espanyol una llei per a despenalitzar l’eutanàsia remesa en forma de proposició de llei per la cambra catalana. Poc després, el PSOE va presentar una altra proposició de llei que completava la primera i reconeixia l’eutanàsia com a dret subjectiu. Les normes van quedar bloquejades al congrés pel PP i C’s, i van decaure amb la dissolució de les corts espanyoles per la convocatòria de les eleccions del 28-A. El govern confia ara que la tramitació d’una llei catalana afegeixi pressió a Madrid. Pedro Sánchez també es va comprometre fa uns dies a tornar a impulsar una llei que despenalitzi l’eutanàsia.

Summary: El govern es compromet a perseverar en l’intent de despenalitzar l’eutanàsia


Parla sense embuts. Jason Y Ng veu molt clar qui és, quin paper fa al seu país, Hong Kong, i quin fa al món. Ha calculat amb ull de falcó el missatge que ha de difondre i com l’ha de difondre, i ho fa amb la gràcia i amb l’habilitat, malgrat tot, de traspuar transparència i sinceritat. És incansablement didàctic i militant. Sap quin to ha de fer servir, quines bromes, on ha de lluir principis i on ha d’adduir pragmatisme per pinçar el cervell de l’auditori. I no és cap líder (ell mateix se’n desmarca) ni cap protagonista. És, si ho voleu, un patriota amb l’estratègia clara i que s’hi aboca per convicció. Un activista, vaja. Ha vingut a Barcelona per veure’s amb Jordi Cuixart a la presó i per fer una conferència organitzada per Òmnium i el CCCB. ‘Hong Kong: experiències de protesta i desobediència civil no violenta’. La sala on la pronuncia no és gran, però s’omple de gom a gom. Les dues primeres files són reservades a invitacions d’Òmnium. Hi ha el vice-president, Marcel Mauri, i el filòsof Xavier Antich. I, lluny d’això, al fons de l’auditori, el diputat republicà Ruben Wagensberg. La conferència serà en anglès però no hi ha gaire gent que dugui els auriculars de la traducció simultània. Molts joves, molts ex-alumnes d’EGB, poca gent gran. El presenta Manel Ollé, professor de la UPF expert en la Xina moderna i contemporània, que ens traça el perímetre brevíssimament. L’orador és escriptor, activista i advocat i molt ‘compromès amb la defensa dels drets civils i les llibertats a Hong Kong’. És de l’any setanta i pertany a la generació de fills d’aquells qui es van exiliar per curar-se en salut de la repressió. Per això va créixer entre Trieste, el Canadà i els Estats Units, i tant ha viscut la lluita perquè el país deixés de ser una colònia britànica com la progressiva traducció política de la presa de consciència que Hong Kong és, tal vegada, una cosa ben diferent de la Xina. El 2005 va retornar a la península. Ng saluda amb aquest captatio benevolentiae nostrat de dir bon vespre, perdoneu-me el català, prometo que n’aprendré. El títol de la conferència ja ho advertia, però de seguida confirma que ni tan sols n’esmentarà el pretext –la nova edició en castellà del seu llibre No City for Slow Men (‘ no és ciutat per a lents’), on explora les desigualtats de la regió–, sinó que, amb perfil propi, resumirà què hi ha passat aquests darrers anys i aquests darrers mesos. I comença dient que un Cuixart fort i sa, ‘mentalment i físicament’, l’ha inspirat, i amb això basteix la primera arcada d’un pont que s’anirà construint amb la respiració de la sala tota l’estona, quasi en silenci, fins que al final en reprendrà el fil obertament: la connexió entre Hong Kong i Catalunya. ‘Imagineu-vos que teniu cinquanta minuts per a resumir què passa a Catalunya.’ Us en sortiríeu? Doncs això provarà de fer ell. Hong Kong, explica, és l’àrea més densa del món, i també la ciutat més cara. Un lloc frenètic i ple de veïns que hi viuen com sardines i que, arreu, la gent etiqueta de ‘negociants, compradors, consumistes i políticament apàtics’. Però l’últim atribut es trenca amb un procés que Ng explica servint-se de quatre dates. La primera, el 1997, quan els britànics ‘van retornar’ Hong Kong a la Xina. ‘El dia abans de tornar a ser xinesos i l’endemà van ser dies exactament iguals. Era un dia molt esperat’, però al paisatge de la gent no va canviar-hi res. ‘No vam veure tancs ni l’exèrcit d’alliberament xinès, res.’ Ng ho situa com la primera pedra del desencantament. La reannexió es va fer amb el lema ‘un país, dos sistemes.’ Amb un pacte que deia, si fa no fa: el socialisme xinès no s’estendrà a Hong Kong, que continuarà amb el capitalisme britànic durant cinquanta anys (fins el 2047) i, així, tindrà els drets i llibertats fonamentals propis d’una democràcia liberal i disposarà d’un sistema jurídic propi que vetllarà pel compliment de la llei bàsica que estableix tot això que dèiem. Però tot va canviar amb la segona data, el 2012, quan Xi Jinping va ser nomenat president de la Xina. ‘Allò que va originar el seu mandat –diu Ng– ho resumim amb la metàfora de la granota bullent.’ Va començar la repressió contra activistes, professors, periodistes, editors. ‘Les llibertats protegides per la Llei Bàsica s’erosionaven lentament.’ El cantonès, la variant del xinès que es parla a Hong Kong, era a poc a poc rellevat pel mandarí. ‘La llengua del carrer canviava. I tot això ens va neguitejar.’ Els hongkonguesos eren una granota en una cassola plena d’aigua, i si algú n’anava apujant gradualment la temperatura acabarien cuits i morts sense haver-se’n adonat. I Xi tenia la destresa per a fer-ho. La cosa va esclatar amb el Moviment dels Paraigües la tardor de l’any 2014, quan tot de manifestants van ocupar els carrers de la ciutat durant setanta-nou dies exigint a la Xina de poder triar els seus dirigents. ‘La granota va aprendre a sortir de l’aigua.’ Però no ho van aconseguir, i encara ara mana un executiu satèl·lit de Pequín, presidit per Carrie Lam. Cinc anys de frustració van desembocar en el març de l’any passat, quan el govern, ‘per impressionar’ i mostrar obediència a la Xina, va impulsar una Llei d’Extradició que permetia d’extradir hongkonguesos a la República Popular. I ells ho van interpretar com una potencial exposició a la repressió xinesa. Les protestes van fer que Lam retirés la polèmica llei, però la gent va continuar al carrer. ‘Quan viatjo, tothom em demana: ja heu aconseguit allò que volíeu; per què no plegueu veles i us n’aneu cap a casa? O: sou xinesos, assumiu-ho i acostumeu-vos-hi.’ Ng respon que si han arribat fins aquí és perquè, en tot aquest temps, han calibrat del tot la importància de la seva manera de viure. D’aleshores ençà, els manifestants han mantingut la resistència no violenta. I és aquí que Ng ens ofereix una classe magistral mig encoberta: què pot aprendre l’independentisme català de la lluita hongkonguesa. Si el moviment d’allà se n’ha sortit, diu, és perquè han après dels errors del 2014. ‘Ara som un moviment sense líders ni cares visibles, perquè vam entendre que si en tens, el govern els arresta i s’acaba la mobilització.’ Cita Bruce Lee i el seu famós monòleg: ‘Sigues aigua, amic meu.’ ‘Vam veure que havíem de ser més fluids.’ I il·lustra com resoldre les discrepàncies internes. ‘Ens vam enfrontar i vam acordar de no criticar-nos.  Pensàvem coses diferents: uns justificaven que es cremessin coses, uns altres no; uns deien que les protestes cercaven un objectiu, uns altres en deien un altre…’ I, en aquest context, els avenços tecnològics han estat crucials. ‘Vam fer votacions virtuals i vam acordar cinc punts com a reivindicacions’: la retirada de la llei d’extradició, no fer servir el mot ‘revolta’ per a referir-se a les protestes, investigar l’actuació policíaca contra els manifestants, alliberar tots els detinguts per les protestes i aplicar el sufragi universal perquè els hongkonguesos escullin els seus dirigents, la reivindicació estrella del 2014. Acaba amb tres consells. El primer, tenir present que l’aliat més important és la comunitat internacional i fer-hi pressió. El segon, aprendre a simplificar el missatge. I el tercer, ser creatius, ‘perquè si no ets creatiu, deixes de sortir als diaris’ i perds el teu minut de glòria. La proposta de Jason Y Ng és anar a totes per difondre un relat que faci reaccionar la resta del món, i per això hi adapta el seu discurs. Quan el públic li demana ‘per què tots els independentistes del món no unifiquem programa i així guanyem força a escala internacional?’, ell diu: ‘Per això sóc aquí.’ Quan el públic li demana ‘què consideres violència?’, ell respon, si fa no fa: ‘Allò que ho consideri un reporter del New York Times, perquè és a qui haig de convèncer, i per tant diré que cremar un contenidor és violent.’ Ng va al gra perquè està convençut que és l’única manera de sortir-se’n. I, d’acord o no, la visió il·lumina.

Summary: Hong Kong o com la granota aprèn a sortir de l’aigua


MADRID, 31 (EUROPA PRESS) El Ministeri de Sanitat, Serveis Socials i Igualtat ha presentat formalment la candidatura de Barcelona per ser la nova seu de l’Agència Europea de Medicaments. El departament, dirigit per Dolors Montserrat, ha presentat el dossier tècnic de la candidatura en el Consell Europeu, elaborat per l’equip tècnic de la candidatura format per representants de diferents àrees del Ministeri de Sanitat del ministeri d’Afers exteriors, de la Generalitat i de l’Ajuntament de Barcelona. El document se centra a explicar els sis criteris que són requisits indispensables per poder acollir l’EMA, així com un setè apartat en el qual s’explica el potencial d’Espanya en innovació i investigació. Concretament, el primer apartat del text se centra a parlar de l’edifici que ofereix la candidatura, la Torre Glòries, un edifici amb més de 30.000 metres quadrats que s’adapta ‘a la perfecció’ als requisits que l’EMA va sol·licitar. ‘L’edifici està llest per lliurar claus en mà als seus nous inquilins’, ha recordat el Ministeri. El segon apartat se centra a parlar de l’accessibilitat de la ciutat de Barcelona i de la Torre Glòries. I és que Barcelona disposa d’un aeroport que acull més de quaranta-quatre milions de persones a l’any, amb més de cent companyies àrees operant a més de 205 destinacions diferents. A més, està connectat amb vols diaris a vint-i-una de les capitals europees, a Àsia i a Amèrica. També es valora la connexió ferroviària de l’estat espanyol, amb els trens d’alta velocitat i especialment la connexió Barcelona-Madrid en dues hores i mitja. De la mateixa manera, en el document es destaca la bona connexió, en 35 minuts, entre l’aeroport i la Torre Glòries. En el tercer i quart apartat s’analitzen tots els serveis que el personal de l’EMA tindrà a Barcelona a la disposició de les seves famílies: l’oferta d’habitatges; 41 col·legis en llengua estrangera, dels quals 18 són internacionals i altres 21 són en llengua estrangera però segueixen currículum local; així com 312 guarderies i 9 universitats. En aquest apartat també es detalla el “gran” Sistema Nacional de Salut que té Espanya. FORTALESA DE L’AGÈNCIA ESPANYOLA A més, al cinquè apartat, és un dels més importants, ja que s’explica el pla de continuïtat que ofereix l’estat espanyol perquè l’EMA pugui seguir treballant i garantir així la seguretat dels pacients europeus i es destaca la fortalesa de l’Agència Espanyola de Medicaments i Productes Sanitaris (AEMPS). En relació a això, es crearia un grup de coordinació entre l’AEMPS i l’EMA perquè es pugui assumir part del treball a Espanya mentre es realitza el trasllat. Per a això, es reforçaria el personal de l’agència espanyola, invertint gairebé tres milions d’euros. A més, s’ofereix crear a Londres (Regne Unit) una oficina de ‘landing’ per preparar el trasllat dels gairebé 1000 treballadors de l’agència i les seves famílies. Finalment, el dossier posa en valor el lideratge de l’estat espanyol en el sector de la innovació i la investigació, en el qual treballen més de 200.000 persones. Per exemple, destaca que va ser el primer estat a desenvolupar una legislació nacional d’assajos clínics i, a més, és líder en assajos clínics de medicaments de teràpies avançades. En aquest apartat també es posa l’accent en la solidesa de la indústria farmacèutica, que és el sector líder en productivitat del país.

Summary: Sanitat presenta formalment al Consell Europeu la candidatura de Barcelona per ser la nova seu de l’EMA


La Generalitat ha aprovat el nou projecte de servei públic de transport de viatgers CV-302 València-Alacant-Elx, que contempla la creació de serveis exprés entre les dues ciutats i preveu reduir els temps dels autobusos en més de 20 minuts, a més de la recuperació de les línies Ontinyent-València i Alcoi-Gandia. Aquesta connexió atendrà una població de prop d’1,66 milions d’habitants, amb un mínim de deu busos amb tots els estàndards d’accessibilitat universal que recorreran fins a prop d’1,65 quilòmetres anuals. La xarxa integrarà les relacions estructurals entre les demarcacions de València i Alacant i incorporarà altres nuclis de rellevància com les localitats d’Alcoi, Elx, Gandia o Xàtiva. Forma part de la reordenació completa en tot el País Valencià per a garantir el transport públic ‘en el 100% dels municipis’, destaca en un comunicat la Conselleria de Vertebració del Territori. La seva aprovació arriba després del procés d’informació pública, en el qual ajuntaments, entitats i empreses han presentat propostes, segons publica aquest divendres el Diari Oficial de la Generalitat Valenciana (DOGV). Fruit de les al·legacions, el consell ha estimat oportú incloure parada a Gandia en algunes expedicions de la línia 1 per a afavorir un servei competitiu i directe entre aquesta localitat i Alacant. També que la línia 2 finalitzi el seu recorregut a Alcoi, davant la prohibició de trànsits en relació amb la capital alacantina, i recuperar la ruta Ontinyent-València com a línia 5. El contracte connecta els tres nuclis més importants del País Valencià amb altres localitats de menor grandària, però que conformen la xarxa de capitals o punts de referència de diverses comarques. D’aquesta forma, València i Alacant exerceixen de pols de referència mentre Alcoi, Elx, Xàtiva i Gandia com a pols de referència intermodal en les seves àrees. També hi ha altres municipis menors dins de les rutes naturals, susceptibles de disposar de connexió amb els nuclis de referència per la seva capil·laritat amb la xarxa rural del territori. Nova ruta Elx-Elda-Alcoi L’objectiu és ‘aconseguir la major eficiència i sostenibilitat del sistema en el mig-llarg termini’. Per a això, entre les millores destaquen la creació de serveis directes i exprés entre València i Alacant, la reducció dels temps de viatge en més de 20 minuts, el restabliment de la connexió abandonada entre l’eix metropolità d’Alcoi i Gandia i la creació de noves rutes com Elx-Elda-Alcoi. Encara que es manté la dinàmica i funcionalitat de les línies actuals, el servei millora el nivell de l’eix metropolità d’Alcoi amb València, a més de recuperar les relacions directes entre l’eix del Vinalopó i les comarques de L’Alcoià-El Comtat. Tots els vehicles adscrits al contracte compliran amb la directiva europea d’accessibilitat i altres característiques establides en la Llei d’Accessibilitat Universal al Sistema de Transports. En concret, hauran d’estar homologats i complir amb la normativa vigent en el moment de la seva adscripció, a més d’estar equipats amb un modern sistema d’ajuda a l’explotació (SAE), basat en sistemes de localització geoposicionada per satèl·lit, i comunicacions de dades d’última generació. Això proporcionarà en temps real la informació requerida per la direcció general de mobilitat. El nou contracte aposta per la ‘racionalitat’ i l’adequació de l’oferta de servei a les necessitats de demanda mitjançant la configuració de serveis ‘altament competitius’. Els ingressos permetran cobrir tot el cost de prestació, amb la intenció d’assegurar uns nivells de rendibilitat en el temps que permeten licitar el servei ‘a risc i perill del concessionari, sense cost per a l’administració’.

Summary: Llum verda al nou projecte de bus amb serveis exprés entre València i Alacant


El CAC ha fet retirar o modificar el contingut d’onze vídeos en què s’incitava a l’odi i la violència contra lesbianes, gais, transexuals, bisexuals o intersexuals i que es trobaven allotjats en plataformes com Youtube, Dailymotion i l’administradora de fòrums CloudFlare. Després de rebre les denúncies, el CAC es va adreçar el desembre passat a les empreses proveïdores per alertar-les sobre l’existència d’aquests continguts i els en va demanar la retirada. També va presentar una denúncia davant la Fiscalia de Barcelona per la possibilitat que la conducta detectada pogués ser susceptible d’un delicte que tipifica l’article 510 de la Llei orgànica 10/1995, de 23 de novembre, del codi penal. El resultat de la petició a les empreses ha estat la retirada de sis continguts, la restricció d’accés als menors d’edat en quatre casos i la desactivació dels comentaris en un altre cas. En concret, YouTube ha eliminat quatre vídeos i ha imposat condicions mínimes d’edat per accedir a altres quatre. També ha desactivat els comentaris homòfobs en un altre cas. D’altra banda, Dailymotion ha retirat el vídeo que havia estat denunciat, mentre que l’empresa CloudFlare ha eliminat el fòrum que administrava. Els continguts analitzats usaven expressions denigrants i ofensives contra el col·lectiu LGBTI, qualificaven l’homosexualitat de perversió i consideraven que es tracta d’una malaltia i un desequilibri mental. També hi havia continguts d’amenaça i d’exhortació o relativització de la violència contra aquest col·lectiu.

Summary: El CAC actua contra onze vídeos en què s’incitava a l’odi al col·lectiu LGTBI


Arroyo Catalán Departament d’Artigas, Uruguai Mapa a Google El 4 de gener de 1817, en el context de la invasió lusobrasilera de les Províncies Unides del Riu de la Plata, les forces portugueses es van imposar a les del general local José Gervasio Artigas a la batalla del Catalán. El nom d’aquesta batalla campal, recordada sobre el terreny amb dues esteles de granit, pren el nom d’un grup de cursos fluvials que s’estén pel nord i el nord-oest de l’Uruguai i que desguassa al riu Cuareim, actual límit fronterer amb el Brasil. L’Arroyo Catalán, o simplement El Catalán, és format pel Catalán Grande, el Catalán Chico, el Catalán Seco i el Catalancito, a més del Tres Cruces i el Cuaró, situats tots al vessant de les cadenes de turons de Yacaré Cururú, Belén i Catalán. Si la batalla important que hi va tenir lloc fa un parell de segles va situar damunt el mapa aquest disputat racó perdut entre l’Uruguai i el Brasil, ric en minerals i pedres precioses, hi ha un altre factor que l’ha ajudat a ser conegut dins el país i fora. A les ribes del Catalán Chico, els arqueòlegs Antonio Taddei i Jorge Chebataroff van descobrir el 1955 restes de les primeres poblacions humanes registrades a l’actual Uruguai, desenvolupades fa entre 8.000 i 10.000 anys, molt abans de la presència del poble xarrua. Per la seva localització, aquesta cultura prehistòrica ‘de recol·lectors-caçadors primitius, basada en artefactes elaborats amb resquills, molts dels quals amb tall’, va rebre el nom de catalanense. Ara, de l’origen d’aquest catalán tan prolífic toponímicament i arqueològicament, se’n sap ben poca cosa. Hi ha indicis, és clar, de població de procedència catalana establerta a la zona pel cap baix d’ençà de mitjan segle XIX. Una època, val a dir, en què ja recorria l’actual província d’Artigas un capità anomenat precisament Carlos Catalá. Aquest fill del pedagog valencià Josep Català i Codina va rebre l’encàrrec oficial d’establir pobles als límits amb el Brasil per a assegurar la sobirania nacional a la frontera nord. A més dels municipis de Constitución i Cuareim, el 12 de setembre de 1852 va fundar San Eugenio del Cuareim, l’actual ciutat d’Artigas, capital del departament homònim i que l’homenatja amb un carrer i una plaça. Una altra hipòtesi per a mirar d’explicar el topònim Catalán ens porta fins a l’àrea de naixement de l’Arroyo Catalán i del riu Cuareim, una zona de turons a la cruïlla entre els departaments d’Artigas, Salto i Rivera amb el Brasil. A pocs quilòmetres hi ha el poble de Masoller, que podria rebre el nom d’una família catalana que s’hi devia instal·lar durant el segle XIX. Curiosament, el llogaret va donar nom també a un fet bèl·lic, la batalla de Masoller de l’1 de setembre de 1904, que va significar el final de la guerra civil uruguaiana amb la mort del cabdill blanc Aparicio Saravia i la consolidació política de la presidència de José Batlle y Ordóñez, besnet d’immigrants de Sitges i figura clau del Partit Colorado i de l’anomenat batllisme. Però això ja és una altra història. I una mica més: A l’altra banda de la frontera, a l’estat brasiler de Goiás, hi ha un altre indret que genera noms i també dubtes semblants. És el municipi de Catalão, la primera referència del qual es remunta al 1722 quan es va establir suposadament en aquesta zona minera de la Capitania de Goiás un clergue d’origen català. Les primeres estrofes de l’himne del municipi diuen: De um passado glorioso desperta, Catalão vem viver o esplendor! Tua história teus filhos em festa querem hoje cantar com ardor. Terra altiva de encantos e escóis na lembrança dos teus viverás, foste terra de doutos e heróis Catalão, Atenas de Goiás. De Goiás, de Goiás Catalão e símbolo de paz. De Goiás, de Goiás Catalão e símbolo de paz. Imatge de l'Arroyo Catalán.Mapa de la Batalla del Catalán del 1817.Una de les expedicions arqueològiques a l'àrea d'El Catalán. —Què és Com a casa? —Tots els articles —Suggeriments per a la secció: marti.crespo@partal.cat

Summary: El Catalán: un rierol uruguaià amb molta història


La Defensora del Poble Europeu, Emily O’Reilly, ha començat a investigar l’escàndol en el nomenament del nou secretari general de la Comissió Europea, l’alemany Martin Selmayr, l’home fort de Jean-Claude Juncker. El nomenament es va fer d’una manera opaca, polèmica, i implica un grup de dirigents pròxims a Juncker, entre els quals hi ha la Clara Martínez Alberola, del PP espanyol. En una carta enviada la setmana passada a Juncker, O’Reilly informa qie ha començat la investigació després d’haver rebut sengles queixes presentades per les delegacions dels liberals neerlandesos i del Partit Socialista Francès contra el nomenament de Selmayr. I trasllada una sèrie de preguntes a la Comissió sobre aquesta qüestió perquè les respongui abans del 15 de juny vinent. La designació de Selmayr ha estat ben ombrívola. Va ser el cap de gabinet de Juncker fins el 21 de febrer proppassat, quan va ser ascendit a secretari general. El càrrec de cap de gabinet el va passar a ocupar Martínez Alberola, i Selmayr substituïa el veterà Alexander Italianer. Però ningú no estava al cas que Italianer es retirava, tret de Juncker i de Selmayr; no en van dir res a la resta de comissaris i, en canvi, Selmayr fou nomenat secretari general adjunt, que és un requisit previ per a ser designat secretari general. Però a Selmayr li feia falta encara un altre requisit per a ser secretari general adjunt: disposar, si més no, d’un candidat alternatiu i que fos una dona. I hi va haver efectivament una altra candidata, que va renunciar al cap de vuit minuts. Selmayr tenia via lliure a esdevenir el principal funcionari de la Comissió, bo i sabent que Italianer ja plegava. Qui era aquesta falsa candidata, utilitzada fraudulentament per a permetre l’ascens de Selmayr? Doncs Clara Martínez Alberola, tal com va revelar el periodista del Libérationa Jean Quatremer. El ple del parlament europeu ha arribat a demanar de ‘reavaluar’ el nomenament de Selmayr. I el eurodiputats van arribar a equiparar-ho amb un cop d’estat intern. Més informació: Selmayrgate: l’escàndol que implica el PP espanyol i que podria fer caure Juncker

Summary: La Defensora del Poble Europeu ja investiga el ‘cop’ del Selmayrgate a la Comissió


L’Audiència de Barcelona ha retirat les mesures cautelars contra la Paula, detinguda per les protestes contra la sentència i empresonada durant nou dies a Wad-ras. Quan va ser alliberada van ordenar-li de signar al jutjat cada quinze dies, mesura que ara l’Audiència ha retirat. Així n’ha informat Alerta Solidària: ⚠ L'Audiència Provincial, sols mes i mig després de sortir de Wad Ras @paula_absolucio, revoca la mesura cautelar d'anar a signar cada 15 dies. Empresonaments excepcionals i mesures cautelars aplicades exclusivament per aturar la mobilització.#AbsolucióEncausades pic.twitter.com/PEojuG7PbR — Alerta Solidària (@AlertaSolidaria) December 12, 2019 Dies després de la seva detenció, VilaWeb va parlar amb la Clara, una de les amigues de la Paula, qui va explicar que l’havien amenaçat amb un cúter: ‘Les hores que van passar a la comissaria de la Verneda van ser les més dures. Sembla que quan van arribar els policies s’acabaven d’assabentar que un dels seus companys es trobava ferit greu. Van entrar a les cel·les i van apallissar tots els detinguts, especialment els nois. Aleshores, em va explicar la Paula, en un determinat moment, un policia la va amenaçar amb un cúter a la mà, obrint-lo i tancant-lo i dient-li: “Què voleu, que hi hagi un mort? Si hi ha un mort, no serà al nostre bàndol”.’

Summary: Retiren les mesures cautelars contra la Paula, detinguda per les protestes contra la sentència


Sota el lema ‘Feim poble, construïm sobiranies’, el Bloc d’Unitat Popular (BUP) ha convocat la manifestació per l’autodeterminació de la Diada de Mallorca. Serà el 30 de desembre a les sis de la tarda, al Passeig del Born de Palma. La convocatòria vol aplegar ‘totes aquelles lluites sectorials que teixeixen la xarxa de les sobiranies, unes sobiranies que han d’erigir Mallorca com un subjecte actiu en la lluita per la seva llibertat’, han informat els convocants en un comunicat. Consideren la protesta més necessària que mai, ‘en un context repressiu sense precedents a Espanya’ i afegeixen que l’exercici dels ‘no és possible en un estat amb presos polítics on l’extrema dreta campa a plaer’. El BUP aspira a reunir en la mobilització de la Diada de Mallorca ‘tot l’espectre de col·lectius i individualitats que vol per a l’illa un futur digne com a illa sobirana, sense estar sotmesa a un estat repressor que aixafa tota veu que no vol sentir’. Advoquen per un futur ‘feminista, deixant de costat el patriarcat assassino, fora del monocultiu turístic, basat en l’explotació descontrolada dels nostres propis recursos’. Aquest any la manifestació canvia de recorregut per a atorgar més centralitat a la mobilització. Després de la manifestació es realitzarà l’acte polític conduït entre el BUP i la Plataforma 31D, seguit d’un concert amb grups de Mallorca i amb una important presència de dones.

Summary: ‘Feim poble, construïm sobiranies’: Mallorca es tornarà a manifestar per l’autodeterminació en la Diada


El delegat del govern espanyol a Catalunya, Enric Millo, ha encarregat un informe jurídic a l’advocacia de l’estat per determinar si la placa que acompanya el canvi de nom de la plaça U d’Octubre de Girona s’ajusta a la legalitat i, si cal, emprendre ‘accions legals’. Millo considera que la placa commemorativa en quatre idiomes genera ‘odi’, ‘confrontació social’ i aprofundeix en la ‘divisió social’. L’escrit afirma que durant el referèndum, ‘la ciutadania de Girona va patir una brutal agressió de les forces de seguretat espanyoles quan exercia de forma lliure i pacífica el seu dret a vot. Aquesta plaça vol deixar testimoni d’admiració, memòria i record del digne comportament del poble i del seu coratge’. El representat estatal no ha volgut avançar si denunciarà la batllessa, Marta Madrenas, per un presumpte delicte d’incitació a l’odi però ha assegurat que els fets que s’hi descriuen un ‘relat que és mentida’. D’altra banda, Millo no ha volgut precisar si el govern espanyol presentarà recursos a la delegació de vot de Comín i a la reforma de la Llei de Presidència. S’ha limitat a dir que l’estat emprendrà les accions necessàries per garantir el compliment de la legalitat.

Summary: Millo veu ‘odi’ en el nom de la plaça U d’octubre de Girona


La independència s’ha de validar a les urnes al final del mandat. Aquesta és la proposta del president de la Generalitat, Quim Torra, per a respondre a la sentència que ha condemnat els dirigents independentistes. ‘Si per posar les urnes per l’autodeterminació ens condemnen a cent anys, la resposta és clara: s’hauran de tornar a posar urnes per a l’autodeterminació‘, ha dit. El calendari de Torra topa frontalment amb l’estratègia d’ERC d’eixamplar la base. Esquerra ha respost a Torra que ‘no és el moment de posar dates‘ i que el sobiranisme ha d’avançar a partir de consensos que impliquin el 80% de la població. ‘És l’hora d’acumular forces i de créixer per tornar-ho a fer amb certesa que guanyarem’, ha sentenciat el president del grup parlamentari d’ERC, Sergi Sabrià. En una compareixença al parlament, Torra ha defensat que partits i entitats es reuneixin per tancar un gran acord nacional en què es concreti com exercir el dret d’autodeterminació ‘en el termini més breu possible’. Demana que tots els actors formulin propostes i la seva és de votar al final de la legislatura. ‘Hem de trobar-nos entitats i partits per fixar el rumb cap a la Catalunya independent’, ha afegit. Sabrià ha respost el president que estudiaran la seva proposta però li ha advertit que és amb els grans consensos amb què el país ha avançat. Torra també ha argumentat que tots els actors hauran de pactar com reivindicar l’amnistia i que el Consell per la República tingui un paper clau en la via de la internacionalització. El govern, mentrestant, ha de continuar governant, segons Torra. I per a això creu necessari que s’aprovi un pressupost que sigui ‘palanca del canvi social’. ‘No acceptem la sentència de la ignomínia, la rebutgem –ha dit–. Tenim una sentència infame que els condemna a molts anys de presó i que limita molts drets que tant han costat de conquerir als catalans i també als espanyols.’ Per Torra, el parlament també ha de tornar a parlar i a debatre sobre el dret d’autodeterminació, malgrat els advertiments del Tribunal Constitucional que la mesa de la cambra i el govern poden incórrer en responsabilitats penals. ‘Cap tribunal no impedirà a aquest president d’impulsar les iniciatives sobre el dret d’autodeterminació.’ A més, Torra s’ha encomanat al debat constituent que fa unes setmanes que ha començat a caminar en l’àmbit de la societat civil, impulsat per Lluís Llach, per a disposar la primavera de l’any vinent ‘d’una guia per a elaborar una constitució republicana’. Torra ha dit: ‘Animo la ciutadania a participar-hi, a construir ella mateixa el seu futur.’ I ha demanat que hi hagi un gran acord de país, amb partits i entitats, per a posar fil a l’agulla al compromís expressat pel parlament (i censurat ahir pel Tribunal Constitucional espanyol) d’assolir una amnistia per als presos i de trobar la via per a exercir el dret d’autodeterminació. Torra diu que defensarà de fer-ho aquesta legislatura. Sobre la violència policíaca, ha fet pinya amb els Mossos. Ha dit que confia en el cos policíac ‘per a evitar mals majors’, però els demana que siguin escrupolosos en la seva actuació.  Quart dia de protestes al Principat contra la sentència

Summary: Quim Torra defensa de tornar a posar les urnes per a l’autodeterminació aquesta legislatura


Set diputats laboristes han decidit abandonar el grup del partit a la cambra dels Comuns per discrepàncies amb la direcció que encapçala Jeremy Corbyn. Els escindits són: Chuka Umunna, Mike Gapes, Luciana Berger, Ann Coffey, Chris Leslie, Gavin Shuker i Angela Smith. En un comunicat, asseguren que ‘com a diputats independents apel·lem als nostres companys de tots els partits perquè facin el millor per l’interès del país’. L’escissió laborista es produeix un mes abans que s’acabi el termini perquè Londres i Brussel·les acordin definitivament el Brexit. Fins ara, l’únic acord assolit, ha estat tombat per Westminster. La primera ministra britànica, Theresa May, ha fet diverses crides a la UE perquè s’assegui a la taula per a negociar un nou pacte. Tanmateix, Jean-Claude Juncker, Donald Tusk i altres líders europeus han expressat que no tenen intenció de canviar cap coma de l’acord. En aquest escenari d’extrema debilitat, el Partit Laborista tenia una oportunitat d’or per a recuperar terreny polític i fer trontollar l’hegemonia conservadora, que controla Downing Street des del 2010. Però el partit ha sucumbit a una guerra interna que ha estat latent d’ençà que Jeremy Corbyn va guanyar el lideratge de la formació. En aquest sentit, els diputats escindits critiquen amb duresa el Partit Laborista: ‘El partit defensa ara polítiques que debiliten la nostra seguretat nacional; accepta relats d’estats hostils amb el nostre país; ha fracassat a l’hora d’encapçalar el repte del Brexit i donar una alternativa sòlida i coherent als conservadors; s’ha tornat passiu en circumstàncies de desastre humanitari en l’àmbit internacional; és hostil a les empreses, grans i petites; i amenaça de desestabilitzar l’economia britànica per raons ideològiques.’

Summary: El Partit Laborista es trenca en plena recta final del Brexit


El poeta, músic i traductor Víctor Obiols, guanyador del premi Carles Riba de poesia amb l’obra ‘Dret al miracle’ (Proa), va arribar tard ahir a la presentació del llibre amb la premsa, però, un cop a lloc, va desplegar tota mena d’arguments per a bastir la gènesi del llibre i també la seva manera de veure el món i la poesia. Com que fou intens, perquè va parlar en cascada, us oferim una síntesi de les seves explicacions, en forma de monòleg. Es va fer escoltar. Víctor Obiols: «Tot i no creure en la glòria literària, és un orgull per a mi haver obtingut el premi Carles Riba. El poeta va guanyar-lo en la primera edició, l’any 1951, quan es deia l’Óssa Menor i l’editava el senyor Josep Pedreira. I va prendre el nom de Carles Riba l’any 1959, quan es va morir, com un homenatge que li van rendir. També és bo rebre un premi d’aquesta mena, perquè, com es diu, la poesia és la parenta pobra de la literatura, i molts dels llibres de poemes que es publiquen són pràcticament invisibles als lectors en els mitjans. Així va ser el volum anterior que vaig publicar, l’antologia ‘Sol de lluna ple’, publicada per una petita editorial, Edicions de les Llums. La majoria de llibres que es publiquen passen com una exhalació. I l’esforç que hi han posat els poetes i editors és com si es morís, perquè l’obra, que passa per les llibreries poques setmanes, després retorna a l’editorial i més tard acaba destruïda, pasta de paper. De la pasta de paper a la pasta de paper. Però, centrant-nos en el llibre que avui ens ocupa, diré que és un llibre on he posat sang, suor i llàgrimes, com deia aquell. És substancial per tot allò que conté d’experiències fixades. Els poemes són fixacions viscudes, exteriors o interiors. Emocionals o cerebrals. I són aquestes fixacions les que els poetes volem compartir amb el lector, un lector competent. Més enllà hi ha les lectures múltiples que els lectors fan dels poemes, que enriqueixen i ens enriqueixen. Segurament, per això publiquem els poetes, perquè publicar, més enllà de la vanitat, implica comunicar, tenir un retorn. Jo feia quinze anys que no publicava perquè m’havia dedicat més a la música, però ara per circumstàncies atzaroses he publicat tres llibres en tres anys successius: ‘Un juny dur’ (Labreu, 2014), l’antologia de poemes entre el 1974 i el 1999, ‘Sol de lluna ple’ (Edicions les Llums, 2015), i ara aquest ‘Dret al miracle’ (premi Carles Riba, Proa, 2016). El fet que hagi publicat tan seguit no vol dir que deixi la música, tampoc. Víctor Bocanegra, el meu alter ego, és una extensió de l’activitat poètica. I vull continuar component, fent cançons i actuacions, tot i que el panorama cultural no convida a la il·lusió. La il·lusió ens l’hem d’inventar. Ara preparo un àlbum de cançons, on he musicat poemes de clàssics catalans, de Llull a Vinyoli. Es dirà ‘Sacrilegis’, perquè, de fet, posar música a un poema és una mena de sacrilegi, perquè el poema ja en té, de música. Però si ho fas amb respecte i exigència, penso que és acceptable. A més, ha estat un bon camí per a fer conèixer alguns poetes, també. Així ho ha fet Maria del Mar Bonet o Toti Soler, per exemple. Amb aquest àlbum faig un servei públic, tot i que no me’l paguen. Tornant al llibre ‘Dret al miracle’, conté poemes fets des del 2007 fins al 2015. És un llibre que s’ha anat fent sol. Té tres parts. La primera, ‘Inferns del tresor humà’, tracta de les misèries de l’espècie humana. Però hi ha un tresor. La humanitat guarda un tresor que ens pot salvar. Això em fa pensar en el títol del llibre, que té lectures diverses, és polisèmic: es pot entendre com a tenir dret al miracle, directe al miracle o dempeus al miracle. La segona part, que és el nucli del llibre, conté una sèrie d’homenatges funeraris a persones que m’han marcat, com ara Joan Vergés o Segimon Serrallonga. També s’inclou en aquest apartat un poema dedicat a Joan Maragall que em va encarregar Pere Maragall, un dels besnéts del poeta, que és l’encarregat de l’Arxiu Maragall. Li vaig posar ‘Ametller florit de nou’: és una regeneració de la primavera i l’he col·locat al costat d’un altre poema amb nom de flor, ‘Rosa llisa’. Les tres parts són cicles vitals que he viscut, però els poemes no tenen un ordre cronològic.» Víctor Obiols, autor de ‘Dret al miracle’ (premi Carles Riba, Proa). «No hi ha farciment, en aquest llibre. M’ha costat i hi crec molt. En la tercera part, ‘D’una lluna amb sol’ (lliga amb l’últim poema de l’antologia, que de fet vaig escriure el 2015, poc abans de publicar-la), la idea del tresor és més explícita encara, perquè és una exaltació de l’amor. Però no només l’amor eròtic, l’amor en general, universal (tot i que dir-ho així queda una mica pretensiós). És curiós, els grecs tenien una paraula per a cada tipus d’amor. Nosaltres no, som uns bàrbars. Per a mi les paraules són molt importants. Fixeu-vos: vaig fer la presentació del llibre a Sant Just Desvern. Allà el poeta de capçalera és en Joan Margarit, per què hi viu. I una persona del públic destacava la recerca de la paraula clara i entenedora que té Margarit en la seva poesia. Doncs jo faig el contrari: recerco paraules que potser no estem acostumats a escoltar. Trobo que una de les funcions del poeta és la d’enriquir el lèxic comú. No amb voluntat de complicar-lo. Sóc filòleg, un enamorat de la lexicografia. Per a mi el diccionari del Coromines és una obra poètica en si mateixa. I, per altra banda, triar una paraula o una altra és determinant, perquè amb cada paraula obres una dimensió que no saps on et portarà. Per exemple, vaig descobrir la paraula ‘erubescència’, que vol dir rubor a les galtes, i vaig pensar que era una manera més bonica de dir rubor, que és una paraula molt més dura. I al mateix temps descobria una paraula que potser faré descobrir a algú altre. Ruyra és excepcional, en això. I Foix ens ho mostra en poesia, aquesta exuberància de la llengua envitricollada, que potser no s’entén d’entrada però que al final se’ns fa transparent. Hi ha poemes que tendeixen cap a la cançó. Sempre estic molt atent a l’oïda, com flueixen els versos. És important tenir un sentit musical amb la lectura del poema. Però no he musicat mai poemes meus. Són dos registres diferents. Quan faig lletres de cançons, les faig més comunicables. S’ha d’entendre tot. Tot i que en l’últim disc les lletres eren una mica més obscures. No sóc gens maniqueu. Per afirmar-te no cal negar l’altre, que és una mania molt estesa en aquest país. Aquest llibre és bastant clàssic o classicitzant. I, així i tot, jo estic molt influït per les avantguardes. Sóc un omnívor en literatura. Es pot tenir flexibilitat de gustos, tot i que això no vol dir que valgui tot. El que és important és l’exigència i la recerca de l’excel·lència. De ben jove em vaig vacunar de la dèria de publicar, perquè vaig publicar el primer llibre de poemes a catorze anys. Només pel fet que al meu pare li va agradar i tenia un amic impressor que el va imprimir i el meu pare era amic del Brossa, que li va fer un petit pròleg. Però, a l’escola Aula, on jo anava, tenia l’Amàlia Tineo de professora de llengua i literatura. L’Amàlia Tineo va ser la gran amiga de l’Espriu i del Rosselló-Pòrcel. Diuen que quan Rosselló-Pòrcel es va morir de tuberculosi ella el va vetllar tota la nit i del disgust se li van tornar els cabells blancs. Li vaig ensenyar el llibre de poemes i em va dir: ‘Encara has d’esquinçar molts papers.’ És tota una vacuna.»

Summary: Víctor Obiols: ‘Sóc un omnívor en literatura’


Pocs polítics coneixen tan bé la política espanyola com Iñaki Anasagasti. Ha estat durant trenta anys a les corts espanyoles, primer com a diputat del PNB i després com a senador. Ha viscut des de dins els anys posteriors al cop d’estat del 23-F (insisteix que Juan Carlos hi va estar implicat), el declivi del felipisme i la duresa dels anys d’Aznar, la renúncia a les armes d’ETA, fins a la crisi que ha desencadenat el procés independentista català, que ha fet tremolar els fonaments constitucionals de l’estat. En aquesta conversa, ens parla de polítics que coneix prou bé, com ara Rajoy, Aznar, Duran i Lleida… —Fa poc vau dinar amb Duran i Lleida. Com el vau veure? —A mi em fa pena la situació d’Unió, com a partit històric de Catalunya. Hem treballat conjuntament amb ell, i tenim relacions personals consolidades durant anys. Duran, el vaig conèixer el 1975, quan els equips demòcrata-cristians van organitzar a Berlín unes jornades. Ara el veig frustrat. Ell s’adona que potser havia d’haver-se retirat dos o tres anys abans, perquè les sigles d’Unió no desapareguessin. Però és un polític de raça. I un polític de raça no és mor; és mal enterrat. —I aquest és el cas de Duran? —Sí, indubtablement. —A Catalunya els contraris a la unilateralitat han esgrimit Urkullu, la seva moderació i el seu peix al cove. —Nosaltres tenim una estratègia diferent. S’ha de recordar que nosaltres ja vam transitar aquest camí amb el president Ibarretxe, i va arribar fins on va poder arribar. I ara tenim un pacte amb el Partit Socialista perquè Bildu té vertigen a pactar. Nosaltres tenim un passat recent que dificulta molt tenir la mateixa situació que Catalunya. Fonamentalment, perquè ETA no s’ha dissolt encara, perquè cada dos per tres tenim un comunicat d’ETA, perquè l’esquerra abertzale quan mor Fidel Castro li fa un homenatge… El món de l’esquerra abertzale tampoc no s’ha desprès ben bé d’allò que van ser cinquanta anys de violència. —La diferència amb Catalunya també deu ser que la pressió social per a fer aquest camí no és la mateixa que al País Basc. I hi ha la diferència de tenir o no tenir un concert econòmic. —Sí, però aquí sóc crític. Al començament de la transició, el 1977 i el 1978, tant Pujol com Roca ens deien que no reivindiquéssim el concert econòmic per a Guipúscoa i Biscaia, que havien estat considerades pel franquisme províncies traïdores, perquè no hi havia res més odiós que la recaptació. I nosaltres argumentàvem que qui recapta, mana. I si això ha funcionat durant cent trenta anys per què no hauria de continuar funcionant? Ells no; ells tenien una visió molt a curt termini, molt petita. Crec que en aquell moment Catalunya hauria pogut tenir el concert econòmic, i la història hauria estat una altra. No el van voler. Ara sí, ara tots volien els pacte fiscal, i que quedi clar que Catalunya té tot el dret de reivindicar-lo. —Hi havia altres elements damunt la taula, com la llengua. I la tutela militar amb què es va fer la constitució. —Sí, és cert. Aleshores hi havia tres demandes: la catalana, la basca i la gallega. I en la discussió constitucional Fraga va dir a Miquel Roca que nacionalitat equival a nació. I Roca va dir que, efectivament, nacionalitat era nació. Però ara tothom és una nacionalitat: Andalusia, Múrcia… I així anem com anem. Si no es comprometen els partits que teòricament, com diuen ells, vertebren Espanya, el PSOE i el PP, a tornar a una situació anterior i a reconèixer que Catalunya és una nació… —Potser ja no hi ha marxa enrere. Espanya és reformable? —És molt difícil. I sobretot pels mitjans de comunicació espanyols, per la ‘Brunete mediàtica’, que dispara de seguida que es mou res. I una altra cosa: si el 1978 algú hagués dit que Madrid seria una autonomia i que tindria bandera i himne l’haurien dut al frenopàtic. I ara en canvi tots són ben feliços amb l’autonomia madrilenya. Aquest sí que és un gran privilegi, el de Madrid. I Madrid evidentment no vol que es toqui res. I la gran administració, encara menys. Aquests últims quatre anys hem vist com tot el que s’aprovava al parlament basc anava directament al Tribunal Constitucional. Això és impossible de canviar? Doncs ja veuran què es trobaran. —Us veig crític amb Convergència. —Jo he conegut una època en què quan parlava un diputat de CiU baixava la borsa. I tenien divuit diputats. Ara el Partit Demòcrata és al grup mixt a Madrid, Mas ha hagut de dimitir… Nosaltres no volem seguir aquest camí. I per això som molt més cauts. —Voleu dir que Mas no hauria hagut de seguir aquest camí? —Hauria d’haver calculat més els passos. Perquè és una porta que s’obre i al final et devora. Hauria d’haver mesurat molt més bé els passos que feia i tenir una estratègia molt més acabada. —Urkullu és crític amb la via unilateral catalana. Què en penseu? —Que va cap al xoc de trens. Nosaltres hem estat solidaris amb Francesc Homs quan va anar a l’Audiència, i contra les ofensives del Tribunal Constitucional. Farem tant com puguem per ajudar la situació catalana, però ho volem fer d’una altra manera. Veurem fins a quin punt aguantaran el torcebraç. El president Puigdemont té tota la meva admiració. Quan hi hagi un envit fort de Madrid, la gent es farà enrere? Tenim curiositat per a veure això. Una cosa són els polítics imbuïts d’aquest paper històric, i una altra cosa és la gent de la gran administració catalana. —Us veig prudent sobre el procés català. —Sí, veient-lo venir, ajudant en allò que sigui possible, no molestant. El president Puigdemont va ser a la presa de possessió d’Urkullu. I el lehendakari va fer un discurs com a representant de l’estat; en canvi, Puigdemont no va llegir aquelles clàusules  quan va prendre possessió del càrrec. Són dues estratègies diferents. —Veieu possible que Catalunya sigui independent a curt termini? —Ho veig molt difícil. No pas per la voluntat catalana, sinó per la voluntat espanyola. Quan vaig anar a Madrid, Xabier Arzalluz em va dir que em fiqués a la comissió de Defensa, i que, si podia, anés a fer un tomb pels quarters. I efectivament ho vaig fer. Quan el vaig tornar a veure, em va preguntar: has vist els tancs que tenen? I les armes? Vull dir amb això que Espanya existeix. —De debò que enviaran els tancs? —Els tancs jurídics, sí. I la ‘Brunete mediàtica’, també. Els altres tancs serà difícil. Potser… No ho sé. Sí que crec que Puigdemont aguantarà el torcebraç, però dubto si els altres aguantaran. Perquè lògicament la gent té por del seu futur, del seu sou, de la seva estabilitat… I amb això jugarà Madrid. I és complicat per a un polític que no tingui darrere la seva administració. Però de totes maneres crec que aquesta lluita política s’ha de fer. —Hi acabarà tenint cap paper Felipe VI, en el procés català? —No, cap. La monarquia borbònica és incapaç d’assimilar-lo. A Catalunya recordeu especialment Felip V, oi? Fins i tot van suggerir a Juan Carlos que quan tingués un fill no li posés el nom de Felip. Però ho va fer, per enviar un missatge a Catalunya: mireu, ací en teniu un altre. Felipe VI no farà res; farà tant com pugui per conservar la corona. —I se’n sortirà? —No. Perquè és un anacronisme. Nosaltres el 1978 no vam reclamar el dret d’autodeterminació a la constitució, sinó el pacte amb la corona. Perquè al cap i a la fi pensàvem en un rei que s’ocupés de la política exterior i que deixés organitzar-nos com volguéssim. Però això no va prosperar, quan vam dir que la sobirania no residia en el poble espanyol, sinó en els pobles que componen la península Ibèrica. Incloent Portugal! Per què Portugal té el dret de ser un estat independent i no Catalunya i el País Basc nop? Perquè és una qüestió d’armes? De matrimonis? —Sembla que la monarquia no faci res. Però sí que es belluga i té els seus negocis. —Si el PSOE s’ho hagués pres seriosament, com a partit republicà que en teoria era, Juan Carlos no hauria actuat amb tanta impunitat. Després de Franco l’exèrcit veia en el rei el gran garant. Però això ja no té cap sentit. El paper que s’atribueix al rei en la constitució és el d’àrbitre i de moderador. I tots sabem què és un àrbitre: i aquest no n’és, perquè és part, i no jutge. És part del problema. Veig el rei com un senyor que defensa el seu lloc de treball. —I s’enriqueix personalment? —Ah, aquest no ho sé. L’altre , sí, era un comissionista. Jo ja ho vaig dir des de molt aviat; que la monarquia a Espanya no serveix absolutament de res, que és una monarquia corrupta, de comissions i de desfilades. La gent del PP em va dir etarra i moltes més coses. I vaig començar a fer preguntes al congrés, quan el rei desapareixia per anar a caçar óssos a Romania, o quan tenia amants mantingudes per l’erari públic… I al final, amb el viatge a Botswana la gent ja va veure que era veritat tot allò que dèiem. Fins i tot uns certs mitjans que van ser els grans silenciadors de totes aquelles corrupteles de la cort espanyola. —Com la veieu, la topada entre Rajoy i Aznar, coneixent-los com els coneixeu tan bé tots dos? —Jo crec que Aznar volia un majordom, algú submís i a les seves ordres, i que la FAES fos el gran far. I Rajoy no li ha fet ni cas. Rajoy és un home intel·ligent, bon parlamentari, que sap mesurar bé els temps. I aconseguir que Aznar se’n vagi és com un miracle. Però és que Rajoy s’ha quedat sense Esperanza Aguirre, sense Granados, sense Rita Barberá… I en aquest moment el PP gira al seu voltant. —I què pretén ara Aznar? —Aznar vol influir. Va deixar de ser president jove i es va pensar que podria influir. Ell veu en l’horitzó el perill català, un perill que es pugui contagiar al País Basc; veu un perill en Podem… No crec que vulgui formar un partit nou. Ell, al cap i a la fi, va refundar el PP. Es pensa que des de la seva FAES pot influir i ser un líder d’aquesta dreta dura i cada dos per tres marcar el terreny. —No provarà de tornar a dirigir el PP? —No, ell sap que no és el seu temps. Hi ha un grup d’incondicionals que fan pressió, però no tenen importància dins el PP. —Si en les últimes eleccions el candidat del PP hagués estat Aznar en comptes de Rajoy hauria tret majories absolutes? —Hauria estat a prop. Perquè en una situació de crisi la ciutadania demana gent que parli clar. I amb tanta confusió, amb un Podem que fa por… —S’hauria ‘lepenitzat’? —Sí. Hauria tret la part pitjor del ciutadà espanyol, allò de ‘ara ho veureu, amb aquest paio’. Això és molt espanyol, molt de Cid Campeador. —Hi acabarà havent eleccions avançades a Espanya? —Depèn del PSOE. Ara Rajoy fa esforços perquè la seva crossa política sigui el PSOE, i els socialistes tenen molt d’enrenou intern. Rajoy haurà d’entendre que la majoria absoluta és un record del passat i haurà de negociar, tant si li agrada com si no. Jo crec que hi ha les condicions perquè sigui una legislatura bona. —Quines condicions? —La meva experiència a Madrid és que, a nosaltres com a partit nacionalista, ens interessa que el partit de govern no tingui la majoria absoluta, que sigui feble. I el que tenim davant és un PP que ve d’una majoria absoluta que no vol negociar i que ha aprovat lleis molt dolentes. —El futur de la legislatura també pot dependre del PNB i de si facilita la governabilitat a Rajoy. —Sí, però el PP en aquest moment considera que el seu partit d’acompanyament ha de ser el PSOE, que veu dèbil. I hem vist petites trifulgues. I nosaltres anem a Madrid fonamentalment a dur endavant la nostra agenda. Un temps enrere, quan CiU funcionava, aconseguíem coses que semblaven impossibles de la dreta, com ara eliminar el servei militar obligatori, la figura del governador civil… Coses que semblaven intocables. I no van tenir cap més remei que negociar.

Summary: Iñaki Anasagasti: ‘Us enviaran els tancs jurídics, els mediàtics i potser els altres’


La consellera Clara Ponsatí tancarà la llista de Barcelona és Capital que encapçala Jordi Graupera a les eleccions municipals del 26-M. Segons que ha avançat RAC1 i ha confirmat VilaWeb, Ponsatí dóna suport d’aquesta manera a la llista de Graupera sorgida de les primàries independentistes. El mateix 26 de maig, Ponsatí es presentarà com a número 3 de Junts per Catalunya a les eleccions europees, que encapçala el president Carles Puigdemont. Segons declara Ponsatí a través d’un vídeo, dóna suport a la candidatura de Graupera pel seu ‘atreviment’. ‘És una candidatura feta a contracorrent, que s’ha volgut silenciar i que mereix fer forat a la política catalana’, afegeix. En el vídeo, assegura que les eleccions municipals són una ‘tria difícil’ perquè a Barcelona hi ha quatre candidatures independentistes. A més, destaca que hi ha persones que ‘estima i respecta’ en diverses d’aquestes candidatures. Però explica que ha decidit sumar-se a Graupera perquè considera que les seves propostes ‘no són reciclats de velles idees’ sinó que es tracta de ‘propostes treballades, estudiades fruit d’escoltar el batec de la ciutat i treballar a peu de carrer’. La consellera conclou que ‘ningú no és perfecte’ però que creu que Barcelona i Catalunya hi guanyaran si Graupera és a l’Ajuntament de Barcelona. Per la seva banda, Graupera ha agraït el gest de Ponsatí de tancar la llista. ‘És un honor per a nosaltres. Ponsatí representa la gent que mira de dir la màxima veritat disponible a la cara, sense faltar el respecte. És una veu que sempre i sense embuts s’ha manifestat a favor de la independència i va ser la persona que, juntament amb la gent, va fer possible que l’1 d’octubre s’obrissin els col·legis s a Barcelona, mentre Ada Colau mirava cap a una altra banda. Clara Ponsatí és una dona valenta, intel·ligent, i d’esperit lliure’, ha defensat. Artadi ho veu ‘normal’ La número dos de Junts per Catalunya a Barcelona, Elsa Artadi, ha emmarcat en la normalitat que Ponsatí tanqui la llista de Graupera, igual que Toni Comín, diputat d’ERC, fa tàndem amb Carles Puigdemont a les europees. ‘Dóna més valor a la transversalitat que hi ha a Junts per Catalunya. Igual de normal és una cosa com l’altra’, ha opinat Artadi, que ha remarcat que Ponsatí i Graupera tenen una amistat des de fa temps, i ha expressat ‘tot el respecte’ per a tots dos. Xavier Trias, que tanca la llista de Forn, ha afegit que “és una cosa simbòlica”.

Summary: Clara Ponsatí tancarà la llista de Jordi Graupera a la batllia de Barcelona


Fa un any que l’economista Elisenda Paluzie (Barcelona, 1969) va ser elegida presidenta de l’ANC. Explica que han estat uns mesos durs, marcats per la repressió i la solidaritat amb els presos i els exiliats, en què han treballat per ‘centrar’ el paper de l’Assemblea: treballar per la independència. En aquesta entrevista, Paluzie critica la supeditació del govern català a l’estat espanyol, defensa la vigència de la unilateralitat des de les institucions i proposa vies d’acció perquè el moviment independentista avanci per fer efectiva la república. Abans que l’ANC aprovi el nou full de ruta a l’assemblea general ordinària del 5 de maig, admet, tanmateix, que potser no hi haurà unitat i el govern no estarà preparat per a provar-ho després de la sentència. També llança un avís: el judici al Tribunal Suprem és una trampa per a posar fi al moviment. Va ser-hi els dies que van declarar Jordi Sànchez i Carme Forcadell. Diu que hi va veure l’estructura potent d’un estat, l’engranatge poderós. —A les eleccions del 28-A heu optat perquè hi hagi un front de blocatge a Madrid, però només la candidatura del Front Republicà diu obertament que ho farà. —El front de blocatge no deixa de ser un titular i la cosa és més complexa. Nosaltres diem que les candidatures independentistes a les corts espanyoles o al parlament europeu, que són fronts exteriors, han de ser instruments al servei d’una estratègia nacional marcada a Catalunya. No es pot anar a fer política convencional com s’havia fet durant tota l’època de l’autonomisme. Som una minoria nacional i passa molt poques vegades que tinguem capacitat d’influir en la configuració de majories a l’estat espanyol i aquesta capacitat ha d’estar el servei d’una estratègia per l’autodeterminació. La conseqüència d’això pot ser que acabis blocant una legislatura o que s’hagin de repetir unes eleccions, però l’objectiu en si no és anar a fer blocatge; és que els independentistes al congrés dels diputats siguin instruments al servei d’una estratègia per a fer la independència o per a aplicar l’autodeterminació que vam exercir l’1-O però que no hem aplicat. —Els partits divergeixen en l’estratègia, no hi ha unitat. —Sí, però el nostre rol és anar a l’essència i recordar allò que considerem que és obvi, encara que no se segueixi i els partits puguin tenir interessos a curt termini, o estiguin inserits en la lluita per l’hegemonia electoral. —Si el resultat és un blocatge a un govern del PSOE, un govern de dretes no podria ser més bel·ligerant amb l’independentisme? —L’alternativa d’un tripartit de dretes hi serà si sumen. Si no, no hi serà. Tampoc no s’entendria que els partits independentistes no aprovessin el pressupost de Pedro Sánchez, justament perquè no hi havia aquest respecte pel poble de Catalunya com a subjecte polític, aquesta interlocució per a avançar en el camí de l’autodeterminació, i que ara sí que anessin a fer allò que no van fer aleshores. S’ha de tenir una mica de coherència, per a ser una mica creïbles amb el fet que realment es treballa per l’objectiu de la independència. —I si la disjuntiva és fer president Sánchez com a mal menor? —És que el govern de dretes només hi serà si suma. Si no, l’alternativa és que es repeteixin les eleccions, cosa que els espanyols ja van fer. Fa un any, vaig fer una altra entrevista amb VilaWeb, abans de ser presidenta de l’ANC, poc després que no s’hagués fet la investidura del president Puigdemont. La vaig revisar i vaig veure que hi deia que has de ser coherent amb les apostes. Que si havies anat amb un programa electoral en què havies dit que prioritzaves la restitució del govern legítim, havies de mantenir el torcebraç encara que signifiqués que es repetissin les eleccions. Anticipava que, si això no es feia, entraríem en una dinàmica en què tindríem un govern que hauria de gestionar els marges estretíssims d’una autonomia molt intervinguda. Al final, és això que ha acabat passant a Catalunya. —L’ANC també va defensar una llista unitària a les europees i no n’hi haurà cap. —En aquesta lluita que és tan complexa, als fronts exteriors ens hem de fer visibles amb molta força, ponència i unitat. Ens dóna una certa legitimitat i coherència a l’hora d’explicar el nostre cas i conflicte al món. Al Parlament Europeu es dóna la circumstància que et pots presentar amb una candidatura però, després, els diputats poden anar al grup parlamentari que vulguin i, fins i tot, els arguments de mantenir la coherència ideològica en les polítiques que no estiguin lligades a l’acció nacional no es donen. En canvi, tindrem aquesta lluita per l’hegemonia electoral visualitzada amb els màxims dirigents. Hauria estat més potent reforçar amb una estratègia unitària la visualització de la situació anòmala de l’exili i la presó, i la possibilitat que pot donar la immunitat parlamentària. S’haurien pogut fer unes primàries per a les eleccions europees, i s’hauria reforçat encara més aquesta unitat des de baix. —Sí que heu impulsat primàries a les municipals. No és una paradoxa que, en llocs com Barcelona, es mantingui la divisió dels partits i hi hagi una candidatura independentista més? —L’objectiu de les primàries era doble: intentar fer la unitat, però de manera diferent com s’havia fet en el passat. No volíem una unitat per dalt, a través de les cúpules, i tenir la gent com a convidats de pedra. La candidatura de JxSí es va pactar als despatxos i després es va obrir una web on es van apuntar 100.000 persones. Si aquestes persones s’haguessin apuntat primer i, amb un procés obert i participatiu, s’hagués escollit una llista, hi hagués hagut una relació de control molt més directa. Hauria anat millor. El primer dels objectius, el de la unitat, no s’ha aconseguit. El segon sí. S’ha visualitzat més el cas de Barcelona, però hi ha hagut fenòmens interessants a altres llocs, amb candidatures que han descobert gent nova, potent i interessant. Hi ha hagut municipis on la participació, en relació amb la població, ha estat força espectacular, com a Sant Just Desvern o Sant Feliu de Codines. Les municipals també són unes eleccions que permeten de fer experiments. Hem posat una llavor i l’ANC hi ha contribuït. Aquells que han argumentat per activa i per passiva que se sumava més per separat no són els més indicats per a dir que amb quatre candidatures se sumarà menys que amb tres. No hi haurà quatre candidatures a tot arreu, perquè hi ha llocs on el PDECat ha entrat, com l’Hospitalet de Llobregat o Sant Feliu de Codines, i altres on ha entrat ERC i la CUP, com les Borges Blanques. En tot cas, la participació de l’ANC a les primàries ja s’ha acabat. Sempre vam dir que posàvem els instruments per a afavorir el procés, el mètode en si, però que després no hi hauria cap compromís de l’ANC amb aquestes candidatures. —El balanç final és positiu o negatiu? —Hi ha una part força positiva. Vam tenir uns primers mesos en què tot se centrava en la qüestió repressiva, en el suport als presos i les seves famílies, en els sopars grocs. En els actes de primàries, veia gent que deia que havíem de continuar donant suport als presos, i estar preocupats per la repressió, però que això no ens podia paralitzar, que una manera molt directa d’aterrar a la república era des dels municipis i que volien portar-hi els valors. Vaig tornar a veure una mica d’il·lusió i projecte concret. Després, ja es veurà quin resultat fan. També és veritat que hi ha hagut molta apagada informativa. Les primàries han sortit poquíssim als mitjans. Hi ha participat vora 25.000 persones. No és gens menyspreable com a fenomen de base. —Seria una fórmula exportable a les eleccions catalanes? —El mètode és exportable. Si consideréssim que hi ha d’haver una llista civil, oberta, amb participació dels partits, podria ser una opció. Escollir-la amb participació ciutadana seria la cosa òptima, però no ens ho hem proposat. Quan arriba el moment, l’ANC debat al secretariat quin posicionament ha d’adoptar en cada elecció. S’acaba aprovant allò que decideix la majoria, i aquesta mena de decisions també es fan per consulta als socis. —Els estatuts de l’ANC diuen que no es pot presentar a les eleccions. —Exacte, per això remarco molt que, amb les primàries, no és pas l’ANC que es presenta a les eleccions. Va afavorir i posar mitjans materials per ajudar a configurar candidatures basades en aquest mètode. Mantenim al 100% totes les incompatibilitats, de màxima independència. Per a les eleccions municipals, encara hem de fer el posicionament, però pot ser que fem una llista de compromisos que considerem que les candidatures han de complir. —L’ANC s’hauria de repensar de presentar-se a les eleccions? —Crec que tenim més força no fent-ho. Hauria de ser una cosa molt excepcional. I per què necessàriament ho faríem millor? Al final, si has de canviar res, són els incentius. Aquest paper que podem fer de recordar les coses bàsiques als partits, el podem fer des de la distància, marcant des de fora. —Hi ha hagut membres del secretariat que han criticat la politització de l’ANC… —El secretariat i l’ANC en el seu conjunt reflecteixen la pluralitat de l’independentisme, i en un moment en què no hi ha unitat estratègica, al final els debats que hi ha fora també els tenim a dins. Entre aquells que voldrien que la pressió i la crítica als partits fos més àcida, més dura i contundent, i aquells que volen el contrari. Aquesta tensió dins l’ANC sempre ha existit, però quan hi ha un moment en què els partits polítics s’han posat d’acord i han definit què han de fer, com per exemple el referèndum de l’1-O, tothom es posa a treballar per l’objectiu i això s’apaivaga. Però si aquesta unitat a fora no hi és, i nosaltres ho reflectim tot, és lògic que tinguem aquests debats a dins. Al final, el pla estratègic es va aprovar amb més del 80% de suport, i a fora s’ha considerat dur, perquè ens vam refermar en la via unilateral cap a la independència. —En la proposta de full de ruta de l’assemblea general que fareu al maig us hi refermeu, en la via unilateral. Hi ha qui diu que és impracticable des de les institucions perquè acabaria en un nou 155. —Vull precisar diverses coses. En el full de ruta i el pla estratègic, diem que la independència negociada sempre és millor perquè té menys costos. Per tant, si hi hagués un referèndum acordat, estaríem disposats a repetir la votació que ja es va fer l’1-O. Sí que recalquem que hauria de ser un referèndum amb pregunta binària sobre la independència. Ho volem recalcar perquè aquests darrers temps han sorgit veus tant a JxCat, amb Jordi Sànchez, com a ERC, amb Joan Tardà, que han proposat referèndums diferents, amb tres alternatives, o l’opció de votar més autonomia. Nosaltres diem que és ingenu creure que, amb la configuració de majories que hi ha, aquesta opció la posi sobre la taula l’estat espanyol. No ho creiem probable. Ho hem vist amb Sánchez, ho veiem cada dia. Iceta ha fet declaracions sobre què passaria si fóssim el 65%, i de seguida ha sortit el PSOE a contradir-lo. Hem de continuar treballant per la nostra via, que és la que vam seguir l’1-O. Un mecanisme per a accedir a la independència fet unilateralment. Es tendeix a confondre unilateralitat i insurrecció. És una trampa que a l’estat espanyol li va molt bé, i no hi hauríem de caure. És el que intenten fer amb el judici del Suprem. —Què voleu dir? —Intenten igualar el fet d’accedir a la independència per una via institucional, amb legitimitat democràtica darrere, majories parlamentàries i governs reconeguts, i el concepte de rebel·lió, que han repescat del codi penal del segle XIX perquè volen deslegitimar l’accés a la independència. No hi hauríem de caure. Has de veure quines fortaleses et manquen per a poder fer una declaració d’independència i ser capaç de dur-la a la pràctica, imposar-te com a autoritat en un territori. Però no podem perdre la legitimitat que dóna tenir majories parlamentàries i un embrió d’institucionalitat darrere. —Però per dur a terme la unilateralitat institucional, no és un límit el 155? —Evites el 155 si, abans, ja imposes la teva autoritat. I això és la independència, imposar la teva autoritat. És evident que això no és fàcil, que necessites estar molt més fort que no ho estàvem l’octubre del 2017. —Davant un estat amb un exèrcit, com es pot fer pacíficament, això? —Un estat que té un exèrcit integrat a les estructures comunes de l’OTAN, té prohibit d’enviar-lo contra la seva població. Ho hauria d’aprovar l’estructura unitària que hi ha al comandament únic de l’OTAN. Al final l’amenaça fa efecte si te la creus. —No us la creieu? —Hi ha un nivell de violència policíaca que ja vam veure i l’estat fins i tot el pot incrementar una mica. Ho veiem a França, amb les Armilles Grogues. El nivell de violència policíaca, fins i tot, va un grau més enllà que no va tenir l’estat espanyol l’1-O. Però més enllà d’això, mentre l’estat espanyol pertanyi a estructures i organismes multilaterals com la Unió Europea o l’OTAN, ho veig complicat. Si ens ho creguéssim, hauríem de renunciar a l’objectiu de la independència, perquè no hi acordarem mai un accés negociat. Ho vam demostrar l’1-O. Si aguantem, amb resistència passiva ens en podem sortir. Però s’ha d’aguantar amb molta més força darrere, amb molts més elements de poder que ens permetin d’imposar una autoritat. Legitimitat democràtica i més estructures de poder. Ara desenvolupem campanyes que treballin aquests elements de febleses per preparar-nos millor per a una via unilateral. Evidenciem la feblesa del moviment sindicalista nacional, donem suport a les eleccions de sindicats i cambres perquè ens enfortim amb aquestes estructures. Tenim la campanya de consum estratègic per tenir una economia que depengui menys dels lobbies econòmics i polítics que van fer tanta pressió la tardor del 2017. —El Tribunal de Comptes, per exemple, estudia si els diners invertits en acció exterior eren constitucionals. La vigilància s’ha incrementat i demaneu unilateralitat a les institucions. Hi ha qui diu que això faria que empresonessin més dirigents. —Som en una etapa de transició. La gent ha de pair que no s’ha aplicat el mandat de l’1-O i que allò que no vam fer el 10-O no ho recuperarem. Has de tornar a construir una oportunitat. Aquella es va perdre. Si tenim aquest govern que ja no ha proposat cap mena de torcebraç, ni tan sols per a la restitució dels consellers, és un govern absolutament tutelat. Pot no haver-hi el 155 de manera formal, però està absolutament controlat per l’estat. En aquest impasse, és evident que el govern ara no està preparat per a declarar la independència i fer-la efectiva demà. Però això no vol dir que algun dia no ho estigui. De la mateixa manera que diem que podem preparar millor la societat civil, que és el que depèn de nosaltres, també en l’esfera política hem de posar instruments de fortalesa perquè, amb persistència i sostenint majories independentistes clares, es torni a apoderar per tornar a provar un procés d’independència. En el full de ruta diem que, superant el 50% dels vots en unes eleccions al Parlament de Catalunya, es tindria una legitimitat democràtica reforçada per a tornar-ho a provar, havent preparat i analitzat més què no pots fer des de la institució, què has de fer des de fora i com tornes a presentar un torcebraç de conflicte democràtic. Hem d’aprendre també que és una errada pensar que faràs un acte de desobediència només per a aconseguir que l’estat s’avingui a negociar. —Si s’intenta, ha de ser per arribar fins al final? —Sí, més que res perquè l’estat espanyol no actua davant la pressió per a negociar. Actua per esclafar-te. Has intentat negociar amb mi un referèndum? T’acuso de rebel·lió i empresono tot el govern i intento liquidar el moviment independentista per sempre. És una trampa, tenim un risc amb el judici: ens intenten convèncer que això no ho podrem fer. Si ens ho creiem, psicològicament estarem vençuts. Quan jutges allò que no es va fer com si s’hagués fet, vols aconseguir que ningú no ho intenti. —Ho aconsegueix, l’estat? —Genera un punt de frustració, sí. També és veritat que és una cosa tan grossa de fer, que també té la seva part positiva. A escala internacional, anem aconseguint, amb comptagotes i a poc a poc, pronunciaments que no haguéssim tingut mai. Com ara el manifest dels quaranta-un senadors francesos o el pronunciament de l’assemblea de la regió d’Occitània. Té aquests riscos aquest judici, de minar-nos la moral i fer-nos creure que la independència és impossible. Però alhora reforça la causa de la independència per la vulneració de drets i l’exageració que representa gestionar un conflicte polític d’aquesta manera. —Anem a la unitat estratègica. Com han anat les converses dels últims mesos? —Bàsicament, hem tingut reunions per a coordinar mobilitzacions unitàries. Al gener ens comencem a reunir amb JxCat, ERC i la CUP, amb Òmnium i ANC. Hem coordinat les concentracions d’inici del judici, la manifestació a Barcelona, les mobilitzacions de la vaga del 21-F, i la manifestació de Madrid. No ens hem estat reunint per parlar de la unitat estratègica. Tancat el cicle de mobilitzacions, reprendrem probablement les converses político-estratègiques. —La sentència pot ser un moment d’oportunitat? O el govern no estarà prou preparat? —El problema de la sentència és que l’agenda te la marca l’altre. Pot generar una reacció molt potent de la societat catalana, però estar marcats per una data i un moment que t’imposa l’altre és un risc si no s’està preparat amb tota la resta. —Podria ser que hi hagués condemnes i no passés res? —Hi haurà mobilitzacions, per descomptat. Però la qüestió és que ara no puc garantir que, quan arribi, estiguem tots d’acord que la reacció a la sentència sigui fer la independència i quan fer-la. —L’ANC què defensarà? —La primera cosa que hem de fer és debatre internament. El full de ruta no l’hem aprovat, l’ha d’aprovar l’assemblea general ordinària. Però hi ha alguna idea que circula i que no veig realista; la de repetir la desobediència perquè així aconseguirem pressionar. Per exemple, tornant a fer un referèndum no autoritzat. Ho veig un error. El referèndum el vam fer l’1-O. Aleshores ja no vam poder comprar les urnes des del govern, cosa que sí que es va poder fer el 9-N. Per tant, si es torna a fer un referèndum, es podrà fer als col·legis electorals? Hi haurà un conseller disposat a obrir-los? I si hi és, quina necessitat hi ha de repetir una cosa que ja vam fer? Si hi ha aquesta capacitat, potser convé aplicar-la per recaptar els impostos i demostrar que som suficients econòmicament, que això és un element clau per a demostrar que ets un govern efectiu sobre el territori. Cremar els instruments anant-los repetint és un error molt gran. Ja s’ha deslegitimat prou l’1-O els darrers mesos. —Com veieu que el govern hagi retirat els llaços grocs dels edificis públics? —Hi veia el risc que quedéssim atrapats en una lluita simbòlica. Tinc la impressió que ens hi han volgut. Ciutadans ha forçat molt el conflicte de símbols. Per altra banda, també és veritat que la línia de la llibertat és molt fina i ho hem acabat de veure amb les instruccions de la Junta Electoral espanyola als mitjans de la CCMA per a no fer servir ‘exili’ o ‘presos polítics’. Hi ha coses amb què t’has de plantar. —El govern s’hauria d’haver plantat? —No dic això, no és fàcil la resposta. Perquè plantar una batalla per una cosa que seran quinze dies… Pots dir que no cal cremar els vaixells per això, si no els has cremat per coses molt més importants, com ho és que no et deixessin investir el president Puigdemont o que et suspenguessin els diputats. Però alhora, compte, perquè es van traspassant barreres. Com a mínim, crec que els periodistes de TV3 haurien de protestar, com ho fan davant la imposició dels blocs electorals. No és polític dir ‘polític pres’ o no parlar d’exili? O dir a algú que s’ha exiliat i que és lliure per tot Europa que és un ‘fugat’? És neutral, això? —Per què està aturat el Consell de la República? —No és que estigui aturat. Es va organitzant internament, s’ha constituït un consell de govern, s’hi incorporen més persones progressivament, i s’hi va posant ordre i organització. Aviat començareu a veure’n accions. —Els Consells Locals de la República Catalana què han de ser? —Hi ha determinades accions que poden tenir més força a escala municipal, amb moltes entitats, no només l’ANC, que estiguin coordinades. Que donin més potència a accions d’apoderament ciutadà que afavoreixin la independència. —Parleu de lluita no violenta i vau ocupar la seu de la comissió europea a Barcelona. Us prepareu per més accions així? —La campanya de consum estratègic és una campanya de no cooperació característica de l’estratègia de lluita no-violenta. Sí, pensem diferents accions en aquesta línia. —Es veuen divergències estratègiques entre Òmnium i l’ANC. Com afecten la relació entre les dues entitats i accions conjuntes com la manifestació de la Diada? —La Diada sempre l’organitza l’ANC, i Òmnium és col·laborador. No n’hem començat a parlar. Estarà molt marcat pel fet si hi haurà sentència abans de l’11-S o no. No és tan senzill definir-ho. És més complicat. N’hem començat a parlar internament a l’ANC. Normalment és quan ho tenim definit que ho acabem de parlar amb Òmnium.

Summary: Elisenda Paluzie: ‘El govern no està preparat per a declarar la independència’


El director de VilaWeb, Vicent Partal, va fer una conferència a Berga en què va exposar el seu punt de vista sobre la situació política actual. En un apunt al seu bloc, explica que les xerrades a pobles i ciutats del país són, per a ell, un exercici periodístic indispensable per a estar en contacte amb els lectors i entendre millor com respira el país. La conferència pot recuperar-se a Televisió del Berguedà. Si no podeu visualitzar el vídeo, podeu trobar-lo en aquest enllaç.

Summary: ‘I ara què cal fer?’: La conferència de Vicent Partal sobre el moment polític


La dirigent de Ciutadans, Inés Arrimadas, ha anunciat que presentaria una querella contra el president de la Generalitat, Quim Torra, per haver emparat els ‘actes violents’ que preveu que passaran divendres. És a dir, per uns fets que no han passat. Durant el debat parlamentari promogut per Cs sobre el ‘cop a la democràcia iniciat el 6 i el 7 de setembre del 2017’, Arrimadas ha criminalitzat les mobilitzacions dels CDR i n’ha responsabilitzat el president de la Generalitat, que ha acusat d’ocupar el càrrec perquè els anima a actuar i n’exerceix de portaveu, gràcies a l’aval de la CUP. Cs ha donat per fet que les protestes contra la reunió del consell de ministres espanyol a la Llotja de Mar seran violentes, i no ha fet esment de les apel·lacions reiterades a la via no violenta i a la democràcia que ha fet Torra durant tot el ple. Durant el debat, Arrimadas ha instat el president de la Generalitat a dir que les protestes i les manifestacions convocades són il·legals i a fer una crida perquè no hi hagi mobilitzacions, cosa que Torra no ha fet. ‘Quina vergonya anunciar una querella al president de la Generalitat’, li ha retret Torra. Arrimadas ha respost al president que ell n’ha presentades cinc. ERC i la CUP han dit a Arrimadas que vivia en una pel·lícula de ciència-ficció. Si la dirigent de Cs va fer de Matrix un emblema per a acusar el govern anterior de viure fora de la realitat (‘Puigdemont i Junqueras viuen a Matrix‘, els deia), ara tots dos partits han situat Arrimadas a Minority Report, on la policia pot preveure els crims abans no passin. ‘És igual què passi de veritat. Diuen que hi haurà violència i avalots. Posen una querella pel que passarà divendres perquè ja ho saben’, ha dit el diputat d’ERC Gerard Gómez del Moral. La diputada de la CUP Natàlia Sànchez ha deixat clar que les amenaces no els fan por.

Summary: Arrimadas anuncia una querella contra Torra per uns actes ‘violents’ que no han passat


Un jove ha denunciat una agressió homòfoba per part d’un vigilant de la discoteca LTN Club d’Esparreguera. Segons que ha explicat al diari ‘El Periódico’, els fets van passar el dissabte, quan s’estava fent petons amb un altre noi al lavabo. El vigilant va forçar la porta i va alertar per la radioemissora que s’estava produint un acte sexual. Després va tancar el pestell i va donar-li quatre bufetades al noi, que va caure a terra mentre l’agressor cridava ‘maricons’. L’agressió li va causar ferides al cap. 🔴 Dissabte dos joves gais van patir una agressió a una discoteca d'Esparraguera per un treballador de seguretat quan es feien un petó. ➡ S'han denunciat els fets a @Mossos d'Esquadra i s'ha notificat a l' Ajuntament d'Esparraguera. pic.twitter.com/to53tbclIs — Observatori contra l'Homofòbia (@OCL_H) February 11, 2020 Segons el seu relat, els responsables de la discoteca es van adonar del que havia passat i li van oferir entrades VIP perquè no presentés una denúncia. A més, ha lamentat que els agents de la policia local que eren a l’exterior de la discoteca no identifiquessin a l’agressor. De fet, el jove assegura que els agents li van dir que ‘alguna cosa hauria fet’ per rebre aquells cops. Finalment, la víctima va presentar denúncia davant dels Mossos d’Esquadra. El batlle d’Esparreguera, Eduard Rivas, ha rebutjat els fets a través de Twitter. El consistori ha aprovat un decret que obliga la discoteca a tancar a les quatre, dues hores abans de l’horari permès, per ‘restablir l’ordre públic i la seguretat’ en aquesta zona després de diversos incidents. #Esparreguera lliure d’#homofòbia! Rebuig frontal a cap agressió! Respectem i defensem la llibertat sexual, la igualtat i l’estima entre persones! 🏳🌈 https://t.co/fuZSozJZxY — Eduard Rivas Mateo (@eduardrivas) February 11, 2020

Summary: Un jove denuncia una agressió homòfoba per part d’un vigilant d’una discoteca d’Esparreguera


El president del PP a Catalunya, Alejandro Fernández, s’ha obert avui a la possibilitat que el candidat de Catalunya Suma, una eventual coalició amb Ciutadans en les eleccions al Parlament de Catalunya, sigui un independent o de la formació d’Inés Arrimadas. ‘S’ha de cercar sempre el millor candidat, sigui de Cs, PP o fins i tot un independent, que sigui el millor’ ha afirmat en una entrevista a Rac1. Fernández ha dit que el PP català manté la seva oferta a Cs d’unir-se en aquesta coalició per a les pròximes eleccions catalanes, i, encara que diu que no hi ha hagut cap conversa formal, no destacar que s’acabi articulant aquesta candidatura conjunta: ‘No descarto absolutament res’.

Summary: Alejandro Fernández, disposat que un candidat de Ciutadans o un independent encapçali Catalunya Suma