Ja vam avançar ahir al vespre que el guanyador del primer premi Proa de novel·la era l’escriptor i periodista Jordi Nopca amb l’obra La teva ombra. No repetirem arguments. Més aviat ens endinsarem en la celebració i l’atorgament d’aquest premi per part del Grup 62. Hi havien confirmat l’assistència unes cent seixanta persones del sector editorial: escriptors, editors, llibreters, agents literaris i periodistes. De polítics, ben pocs. No sabem quants van arribar a ser, al final, perquè de segur que alguns es van trobar atrapats a les vies d’entrada a la ciutat, que els CDR van tallar a dos quarts de vuit del vespre. Però el ‘mambo’ de la vesprada d’ahir, tot i els talls d’entrada a Barcelona, era lluny, es desplegava a la AP-7 a l’altura de Girona. Per contraposició, a dins de la Fundació Tàpies, un espai difícil de millorar per a la celebració d’un acte cultural com l’atorgament d’un premi literari, els assistents semblaven aliens a tota mobilització popular en carrers i carreteres. La gent del sector editorial va anar arribant a les vuit, puntual, i va anar pujant a la primera planta, a la biblioteca, on es va servir una primera copa de vi i un aperitiu. El vi, del país: blanc de Sumarroca (DO Penedès) i negre Josep Foraster (DO Conca de Barberà). El cava, Sala Casanovas Brut Nature. D’esquerra a dreta: Enric Marín i Salvador Cardús conversant. Fotografia: Adiva Koenigsberg. A un jove llibreter que semblava un Sandokan li va costar d’entrar perquè no era a la llista, però, en general, la gent entrava tranquil·lament, deixava l’abric (no era una nit tan freda com l’anterior) i enfilava escales amunt. A peu dret les converses fluïen: l’historiador Joan B. Culla va conversar molta estona amb el sociòleg Salvador Cardús, que al seu torn, també va conversar molta estona amb el professor de comunicació Enric Marín. Vam interrompre aquesta darrera conversa encuriosits per saber si era de política que parlaven. I no, parlaven de la universitat. Cardús, amb la llengua deslligada ens va explicar: ‘Parlàvem de com hem d’aprendre a sobreviure en una institució que ja no és la nostra i on ens sentim forasters.’ Ell que enguany ha fet seixanta-cinc anys i que dubta entre continuar fins als setanta o jubilar-se. ‘Perquè hem fet el que no havíem de fer: multiplicar les titulacions forçant els alumnes a especialitzar-se des del primer curs. Als Estats Units, les universitats fan a l’inrevés, tendeixen a crear uns primers cursos més generalistes. Però aquí per raons de mercat, fem especialitzar els alumnes abans d’hora.’ I Enric Marín acompanyava el raonament de Salvador Cardús tot dient: ‘El model d’universitat que vam encetar fa trenta-cinc anys s’ha esgotat. Caldria repensar-lo, però aquest debat no és a l’agenda dels rectors.’ I aprofitem per preguntar-los si aquest dimarts 12 de novembre ha estat un bon dia per a la política catalana. Cardús, pensant en el tall de la AP-7 a la Jonquera i després més avall, a l’atura de Girona, diu: ‘Estem bé. No hi ha cap senyal de retrocés (i mira que hi havia raons perquè es produís), les mobilitzacions són més vives que mai i també la innovació en la manera de convocar-les.’ I Enric Marín, pensant en els arguments de l’advocat de la UE que donava la raó a Junqueras, diu: ‘Europa va lenta, però estic segur que anirà.’ I parlant d’aquest afer judicial europeu, interrompem una conversa cordial entre l’ex-conseller de justícia Carles Mundó i la consellera de Cultura actual, Mariàngela Vilallonga. A Mundó li demanem sobre això mateix, sobre les declaracions no vinculants de l’advocat de la UE manifestant-se a favor de la immunitat d’Oriol Junqueres com a eurodiputat electe. I respon: ‘En faig una valoració molt positiva. La posició de l’advocat de la UE confirma allò que ja havíem entès, que no podia ser que Junqueras hagués pres possessió de l’acta de diputat al congrés espanyol i que un mes després no pogués convertir-se en eurodiputat. És una opinió valuosa, tot i que no és concloent. Però segur que serà positiva per a Oriol Junqueras i per als altres dos diputats catalans que es troben en una situació similar, el president Carles Puigdemont i el conseller Toni Comín.’ La consellera, protegida pel cap de protocol, no volia preguntes polítiques que la poguessin comprometre, de manera que li vam demanar una valoració sobre aquest nou premi literari en el context cultural català. I va dir: ‘És una bona aposta, un premi ben dotat, un jurat rigorós, una editorial, Proa, que edita bé. Per tot això, sembla que aquest premi sortirà bé i li desitjo una llarga vida. També destaco la transversalitat d’aquesta vetllada, que s’ha volgut fer en un centre artístic com és la Fundació Tàpies.’ Just aleshores, Xavier Pla, portaveu del jurat, s’acostava a la consellera i li feia una abraçada de col·lega d’universitat. I ella li demanava si els havia costat de decidir el guanyador. Xavier Pla, membre del jurat, i la consellera de cultura, Mariàngela Vilallonga (fotografia: Adiva Koenigsberg). Fora del gruix de gent, un pèl apartats, l’editor i poeta Jordi Cornudella es retrobava amb un altre editor, Joan Maluquer, vice-president i vocal de Cultura de l’Ateneu Barcelonès. Tots dos avui maresmencs, quan eren petits van estudiar plegats a l’escola Costa i Llobera de Barcelona, després van fer COU a l’institut Joan Boscà i en acabat van entrar a la Universitat Autònoma a estudiar clàssiques. Fins i tot van acabar els dos primers cursos de doctorat (i ni l’un ni l’altre no van llegir la tesi). Tot anant a cercar una copa de vi negre, ens vam trobar l’editor Àlex Broch. Li vam demanar en qualitat de què era present a la festa. Com Oriol Izquierdo, ell durant anys va ser editor de Proa. I va recordar que feia deu anys que s’havia mort el penúltim editor de Proa, Isidor Cònsul, el 2009. Va estar al capdavant del segell els tres primers anys de creació del Grup 62, abans de morir-se. Entaular-se i tot en ordre Falten cinc minuts per a les nou i el cap de comunicació del Grup 62, Xavier Gafarot, dóna ordre de fer baixar la gent a la planta principal del museu, on hi ha parades un bon grapat de taules rodones, numerades. El sopar no serà a peu dret. Escriptors, editors, agents literaris, llibreters, periodistes van prenent posicions. Entre els escriptors del Grup 62 hi fan acte de presència Jordi Puntí, Eva Piquer, Màrius Serra (avui en un altre grup), Adrià Pujol Cruells, Rafael Nadal, Imma Monsó, Carme Riera, Ramon Solsona i els mallorquins Llucia Ramis (avui en una altra editorial), Sebastià Alzamora i Melcior Comes. La Fundació Tàpies va acollir la vetllada literària (fotografia: Adiva Koenigsberg). Ja sabem que els creadors, periodistes i fotògrafs tenen permís per anar vestits d’una manera informal. I ens fixem amb les vambes vermelles cridaneres que calça Jordi Puntí, en front de les vambes també cridaneres però de color blanc amb franges platejades que porta l’Eva Piquer. Al principi de la festa, semblava que no assistiria cap membre d’Òmnium Cultural. Però sí que va ser present al sopar el vocal de cultura, Jordi Lon. En canvi no vam saber veure cap membre d’Enciclopèdia Catalana. Abans de començar a sopar es va donar a conèixer el guanyador del primer premi Proa de novel·la, Jordi Nopca, que va pronunciar unes poques paraules, acompanyat per la plana polítiques de la nit: la consellera Vilallonga i el primer tinent de batlle de l’Ajuntament de Barcelona, Joan Subirats, situats al costat del president del consell d’administració del Grup 62, Josep Ramoneda. Ni president Torra ni alcaldessa Colau. Això no és el Planeta ni el Nadal ni el Pla. L’anècdota del moment la va protagonitzar el director editorial del Grup 62, Emili Rosales, quan va confondre Jaume Cabré amb Jaume I. Jordi Nopca (fotografia: Adiva Koenigsberg). El sopar va transcórrer sense sobresalts. I per acabar, la conductora de l’acte, la periodista Núria Solé, va fer unes quantes preguntes sobre la novel·la a Jordi Nopca. Després d’aprofundir una mica més La teva ombra, abans de les dotze, els organitzadors van donar per acabada la vetllada literària. I així fou com, tots, ben disciplinats, ens vam aixecar, bona nit i cap a casa. Ha nascut un nou premi literari.

Summary: Vetllada literària del primer premi Proa de Novel·la: tot en ordre


Els Mossos han detingut una quarantena de persones a la macrooperació contra el tràfic de drogues i d’armes i contra l’emblanquiment de capitals que es fa a l’àrea metropolitana de Barcelona. La policia ha destacat que aquest ha estat un cop a una de les organitzacions ‘més rellevants’ de narcotràfic al Barcelonès Nord i que ‘part’ del grup es dedicava també al tràfic d’armes. De fet, han constatat un ‘augment de la presència d’armes al territori’. En l’operació, ordenada per un jutjat de Badalona, hi han participat diferents unitats dels Mossos, com la de subsòl, per evitar que els detinguts poguessin desfer-se de la droga pel clavegueram, un helicòpter i diversos drons. Des de primera hora del matí treballem en un operatiu policial contra el tràfic d'armes i drogues a Badalona, Barcelona i altres poblacions de l'àrea metropolitana pic.twitter.com/SHNlzv53Ra — Mossos (@mossos) November 29, 2019 Els Mossos s’han trobat amb habitatges que tenien portes blindades o dobles portes. En algun cas, els agents que intervenen en l’operatiu han hagut d’utilitzar una radial per poder obrir la porta. L’operatiu implica un ampli desplegament policíac pels registres. Al barri de Sant Roc de Badalona, alguns veïns han sortit de casa i segueixen l’escorcoll des del carrer. En algun edifici es practiquen diversos registres. A més de Badalona, altres poblacions on es fan escorcolls són Santa Coloma de Gramenet (Barcelonès); Alella (Maresme); Viladecans (Baix Llobregat) i Sant Celoni (Vallès Oriental).

Summary: Una quarantena de detinguts en la macrooperació contra el tràfic d’armes i de drogues i l’emblanquiment de capitals


El president de la Generalitat i eurodiputat Carles Puigdemont ha enviat un missatge de correu electrònic a l’eurodiputada del PP Dolors Montserrat –i reenviat a tres mil membres del Parlament Europeu, entre diputats, assessors i treballadors–, en què li proposa de fer un debat sobre Catalunya i Espanya al ple de l’eurocambra. ‘Espero que feu honor a la vostra voluntat manifestada de debat acceptant aquesta proposta’, diu Puigdemont en el correu, a què ha tingut accés VilaWeb. Li proposa que el grup conservador de l’eurocambra, l’EPP –en què hi ha integrat el PP– faci la proposta de debat d’acord amb les normes del parlament. Puigdemont creu que la millor opció és la regla 144, que preveu debats sobre casos d’incompliments de drets humans, democràcia i estat de dret. Llegiu la proposta de Puigdemont a Montserrat. «Estimada senyora Montserrat, He vist amb sorpresa els vostres comentaris a la premsa dient que jo no volia debatre amb vós. Tanmateix, com que la meva voluntat de debatre amb vosaltres i amb tots els companys del parlament és absoluta, vull proposar-vos que feu els arranjaments necessaris perquè al ple del Parlament Europeu es faci un debat complet sobre Catalunya i la situació a Espanya. Segons la regla 162, un grup polític pot demanar un debat d’actualitat en sessió plenària. Tenint en compte que sou una dirigent del Partit Popular, crec que seria molt ben rebut si proposéssiu aquesta idea al lideratge de l’EPP. Una altra opció seria la regla 144, relativa a ‘Debats sobre casos d’incompliments de drets humans, democràcia i estat de dret’. Com que tots dos creiem que hi ha un problema d’estat de dret a Espanya (per motius diferents, és clar), aquesta seria probablement la millor solució. En qualsevol cas, amb l’EPP a favor serà possible un debat complet sobre Catalunya i Espanya i no es blocarà com va passar en el passat. Espero que feu honor a la vostra voluntat manifestada de debat acceptant aquesta proposta. Si us plau, no dubteu a posar-vos en contacte amb mi o amb algú del meu equip per treballar en aquesta idea. Atentament, MEP Carles Puigdemont i Casamajó»

Summary: El correu de Puigdemont a Dolors Montserrat i tota l’eurocambra proposant un debat sobre Catalunya


Després de la reunió de dimecres amb Mónica Oltra, el president de la Generalitat en funcions, Ximo Puig, es va reunir ahir informalment amb Rubén Martínez Dalmau. El candidat d’Unides-Podem li va demanar que el pròxim govern del Botànic no sigui continuista, sinó que aprofundeixi el canvi emprès el 2015. Dalmau va valorar la reunió positivament i va explicar que el seu objectiu era un govern unit i lleial amb capacitat de posar fi a la precarietat laboral i millorar les inversions públiques. També va proposar que el nou pacte del Botànic se signi a les comarques del sud, per donar més importància a aquell territori. També van parlar del tren de la costa, el problema del finançament i l’alliberament de la AP-7. Dalmau defensa que, primer, cal pactar les qüestions programàtiques i, després, abordar la distribució de càrrecs, tot i que no va voler precisar res més. És molt probable que el nou Consell tingui més conselleries per a encabir les tres formacions que l’integraran. Les negociacions formals entre el PSPV, Compromís i Unides Podem començaran oficialment dimarts de la setmana que ve.

Summary: Dalmau pressiona per evitar un nou Botànic continuista


El primer secretari del PSC, Miquel Iceta, considera que no es pot parlar de ‘repressió’ quan hi ha centenars de milers de persones manifestant-se ‘sense cap mena d’obstacle’. ‘Quina repressió? Estem en un estat de dret i democràtic que li ha donat als independentistes l’oportunitat de governar’, ha argumentat en una entrevista a Antena 3. En aquest context, ha afegit que ‘tothom hauria de moderar una mica les seves expressions’ i ha posat d’exemple que el president de la Generalitat, Quim Torra, ha parlat de ‘repressió’ des de la tribuna del parlament. D’altra banda, Iceta ha qualificat d’error pensar que com que hi ha hagut menys manifestants a la Diada, el problema està resolt. ‘La resposta no és acusar els altres de repressió però tampoc negar un problema que és evident que existeix’, ha resumit. Iceta ha demanat als partits independentistes que la reacció a la sentència no els lligui de mans i ha pronosticat que després de conèixer el veredicte hi haurà un ‘espai per al diàleg que cal aprofitar’. Així i tot, ha qualificat ‘d’impossible’ un govern de coalició amb ERC encara que els números ho permetessin, ja que, segons ha apuntat, implicaria que un dels dos o els dos renunciessin al nucli de la seva proposta. Preguntat per possibles indults, Iceta ha dit que primer s’ha d’esperar que hi hagi la sentència i que algú ho demani. A les portes que es dicti la sentència, el líder dels socialistes catalans ha apostat per ‘extremar la prudència’ i ha manifestat la seva confiança en la justícia. De fet, ha afirmat que la justícia espanyola és una ‘bona justícia’. Després de la sentència, Iceta ha apostat perquè es treballi per tal que els fets de l’octubre del 2017 no es tornin a produir a Catalunya.

Summary: Iceta diu que no es pot parlar de repressió quan centenars de milers de persones es manifesten sense ‘cap obstacle’


La Guàrdia Civil continua cridant alts càrrecs del govern de la Generalitat a declarar en qualitat de testimonis. Ho fa en el marc d’unes investigacions indefinides sobre l’organització del referèndum d’autodeterminació de l’1 d’octubre, però no se sap si estan al marge de la instrucció del jutjat número 13 que investiga una causa similar. Hi ha molts dubtes sobre la legalitat de les diligències que practica l’institut armat espanyol contra l’independentisme. Hem parlat amb juristes especialistes en dret i procediment penal per aclarir les capacitats i les garanties vinculades als interrogatoris d’aquests dies. La conclusió és que es transita en el llindar d’un estat d’excepció fàctic. —La Guàrdia Civil pot citar a declarar els alts càrrecs del govern? El primer que cal aclarir per respondre aquesta pregunta és si la causa està judicialitzada o no. Si els fets investigats formen part d’un cas en mans del jutjat, la Guàrdia Civil –i qualsevol cos policíac– ha de demanar l’autorització del jutge per a qualsevol diligència que vulgui practicar. Si els fets no estan judicialitzats, la policia pot actuar per iniciativa pròpia i posar en mans del jutge el cas quan tingui indicis de delicte. —Estan judicialitzats, els fets investigats per la Guàrdia Civil? Hi ha una causa oberta sota secret de sumari al jutjat número 13 de Barcelona arran d’una denúncia contra Santiago Vidal, Carles Viver Pi-Sunyer i Josep Lluís Salvadó. La denúncia es va presentar per unes declaracions de l’ex-jutge Vidal, i ex-senador d’ERC, sobre els preparatius de la independència i les estructures d’estat. No queda clar si això que ara investiga la Guàrdia Civil entra dins d’aquest sumari o si es va fent una causa general sense cap objectiu concret. Per tant, hi ha una confusió manifesta en aquesta qüestió. Amb tot, les citacions que la Guàrdia Civil envia als alts càrrecs per a declarar fan referència a la causa oberta en el jutjat número 13 de Barcelona. —Què en diu el Tribunal Superior de Justícia de Catalunya? El gabinet de premsa del TSJC ha emès un comunicat en què deixa clar que les diligències de la Guàrdia Civil no han estat ordenades ni autoritzades per cap jutge. I diu que cap dels testimonis citats a declarar per l’institut armat espanyol no tenen la condició d’investigats (o encausats, en la terminologia històrica). Per tant, els jutges es desvinculen d’aquestes actuacions que fa la Guàrdia Civil. —Estan obligats a declarar, els alts càrrecs citats per la Guàrdia Civil? La llei no obliga ningú a declarar davant la policia. No hi té res a veure que la citació sigui en qualitat d’investigat o d’encausat. Tan sols és obligatori declarar quan la diligència es practica davant el jutge que l’ha autoritzada. Però aleshores, les garanties processals són diferents per a tots els implicats. Els juristes consultats per VilaWeb recomanen a qui sigui citat a declarar davant la policia que no ho faci i reservi la declaració per a quan sigui davant el jutge. —Un testimoni cridat a declarar pot aturar l’interrogatori? En qualsevol moment, un ciutadà que ha estat cridat a declarar en qualitat de testimoni d’una investigació pot negar-se a continuar declarant. Especialment, si considera que l’interrogatori es dirigeix a saber coses sobre la seva activitat i no pas la de terceres persones. Si és testimoni, no és per coses que ha fet ell mateix. Per tant, si les preguntes dels interrogadors van en la direcció de saber si l’interrogat ha comès algun delicte, aquest pot decidir que s’aturi l’interrogatori i deixar de respondre o demanar un advocat. —Té les mateixes garanties declarar davant la Guàrdia Civil que davant el jutge? Quan un cas ha estat judicialitzat, les declaracions dels testimonis es fan davant el jutge i amb presència dels advocats de la fiscalia i de la defensa. Aquesta presència dels advocats de les parts és una garantia processal per als acusats i per als denunciants. En canvi, davant la policia no hi ha els advocats de les parts ni cap advocat del testimoni. —La Guàrdia Civil o la policia poden encausar un ciutadà? Els cossos policíacs no són els responsables d’encausar ningú en una investigació. La seva funció és practicar les diligències del cas i posar en mans del jutge la informació i les proves obtingudes. És el jutge qui decideix si un ciutadà és encausat en funció de les proves aportades per la policia durant la instrucció del cas. La manera que té la policia d’encausar un ciutadà és detenint-lo. Però aleshores, aquest ciutadà passa a tenir totes les garanties processals pròpies d’un detingut (advocat, dret de no declarar en cap cas, etc.). —Si la Guàrdia Civil veu indicis de delicte en la persona a qui ha cridat a declarar com a testimoni, què ha de fer? Si passa això, els agents que practiquen l’interrogatori han d’aturar la declaració. Aleshores, han de comunicar aquesta situació al declarant i posar-li un advocat a disposició. —Què pot fer la Generalitat davant aquests interrogatoris? El govern de la Generalitat pot fer un requeriment al comandant o al general de la Guàrdia Civil i al delegat del govern espanyol a Catalunya, Enric Millo, per a exigir aclariments sobre la causa que s’investiga. Si considera que s’actua de manera irregular, pot fer un requeriment sobre la causa concreta que s’investiga per a poder donar assessorament legal als seus treballadors i alts càrrecs o presentar un recurs judicial. —Es pot parlar d’estat d’excepció? L’estat d’excepció és una situació d’emergència en què se suspèn l’estat de dret en el nom del bé públic. És evident que en aquest moment no s’ha declarat l’estat d’excepció a Catalunya. Però els juristes consultats per VilaWeb afirmen que ens trobem en un estat d’excepció fàctic perquè hi ha alteracions en els procediments i en les garanties processals per motivacions polítiques.

Summary: La ràtzia de la Guàrdia Civil contra alts càrrecs del govern és legal?


Els docents de l’Institut El Palau de Sant Andreu de la Barca investigats per uns suposats comentaris despectius contra la policia espanyola arran de les càrregues de l’1-O han negat els fets davant la Guàrdia Civil. Han declarat a petició de la Fiscalia de Barcelona, després que diverses famílies denunciessin que l’endemà del referèndum es van produir debats a l’aula on es va criticar l’actuació de la Guàrdia Civil durant les votacions. Des de poc abans de les 10 hores i fins poc després de les 12 hores, els sis docents citats aquest dijous a la Ciutat de la Justícia han contestat les preguntes de la Guàrdia Civil, les quals han estat ‘molt concretes, sobre els fets ocorreguts en una hora i una classe determinades durant el 2 d’octubre’, ha detallat la directora de Serveis Territorials d’Ensenyament al Baix Llobregat, Núria Vallduriola. Ha insistit que aquell dia l’Institut el Palau va celebrar una concentració silenciosa ‘en defensa de la no-violència, com es va fer pràcticament a tot arreu, sense cap manifest’, i ha afegit que posteriorment ‘els nois van voler debatre dins de l’aula sobre els fets del dia anterior’. ‘Va ser un debat totalment espontani que van demanar alguns alumnes’, ha subratllat, tot recordant que això va ocórrer a diverses classes d’ESO i Batxillerat. A parer de diverses famílies, durant aquest debat alguns professors van fer comentaris despectius vers l’actuació de la Guàrdia Civil durant el referèndum, fet que ha motivat les denúncies que ara s’investiguen. Vallduriola, però, sosté que el debat va ser ‘democràtic’ i que cap professor va cometre cap falta. Respecte a les acusacions dels denunciants, ha apuntat que possiblement dins l’aula va haver-hi algun comentari ‘efusiu’ per part d’algun alumne, que els docents haurien reconduït per garantir el respecte entre els joves. En aquest sentit, Núria Vallduriola ha negat que cap professor senyalés concretament cap alumne per ser fill de Guàrdia Civil, com algunes famílies han difós per les xarxes socials –al centre hi ha un gran nombre de fills de membres del cos policial, ja que la Comandància és molt a prop de l’institut-. ‘No sabem la professió dels pares de tots els alumnes, no els tenim pas detectats’, ha insistit, recordant que a l’Institut El Palau ‘hi ha molts alumnes que són fills de Guàrdia Civils des de fa molts anys i mai hi ha hagut cap reclamació’. De fet, Vallduriola ha assegurat que ara tampoc ha arribat cap queixa directa als Serveis Territorials. ‘Això ens sap greu’, ha afirmat, explicant que el Departament ‘té instruments per donar resposta a situacions com aquesta’. Tot i no haver rebut cap queixa formal, quan el cas va transcendir mediàticament, Ensenyament va posar a disposició de les famílies denunciants l’Equip d’Assessorament Psicopedagògic (EAP), que haurien refusat. Al mateix temps, la directora territorial al Baix Llobregat ha destacat que els professors investigats ‘no són novells’, i ha lamentat que les denúncies actuals hagin significat ‘un abans i un després’ en la història d’aquest institut, motiu pel qual ha desitjat ‘que tot acabi com un ensurt que s’ha sortit de mare, i que tot torni a la normalitat’. ‘No s’ha de polititzar mai els centres educatius. Nosaltres el que volem és educar’, ha conclòs. Pel que fa a la resta dels docents investigats arran de les mateixes denúncies, tres d’ells ja van respondre les preguntes de la Guàrdia Civil abans del 21 de desembre. Els dos restants, segons ha apuntat Núria Vallduriola, estan a l’espera de rebre la data de citació, que es preveu a partir del 8 de gener. En funció de totes aquestes declaracions, la Fiscalia decidirà si hi ha indicis de delicte i si presenta una querella per a què la justícia ho investigui.

Summary: Els docents de Sant Andreu de la Barca perseguits per l’1-O es defensen davant la fiscalia


Milers d’islandesos s’han manifestat davant el parlament per exigir la renúncia del primer ministre d’Islàndia, Sigmundur David Gunnlaugsson, que és un dels nombrosos implicats en el cas dels ‘papers de Panamà’. Segons aquests documents, revelats ahir per mitjans de comunicació de tot el món, David Gunnlaugsson va invertir en bons de bancs nacionalitzats al seu país i va ocultar una societat panamenca. A més, Gunnlaugsson ha deixat una de les imatges més significatives del cas, quan s’ha aixecat i ha tallat en sec una entrevista en què, per primera vegada, li demanaven pel contingut dels papers, sense que s’ho esperés. Després de saber-se la notícia milers de ciutadans islandesos s’han manifestat davant el parlament exigint la dimissió de Gunnlaugsson. Acabada la manifestació, els partits polítics de l’oposició han anunciat que divendres presentarien un vot de confiança, que podria significar un canvi de govern. A més, en una petició popular perquè dimiteixi ja s’han recollit 23.000 signatures, en un país de només 330.000 habitants. El primer ministre, malgrat les protestes, ha dit que no pensava dimitir i ha justificat l’operació revelada als ‘papers de Panamà’, dient que era un afer de la seva dona del qual ell no tenia coneixement. Durant les protestes, han estat detinguts alguns manifestants que havien llançat ous i iogurt a les finestres del parlament i de l’oficina del primer ministre, que va quedar molt tacada.

Summary: El primer ministre d’Islàndia, a la corda fluixa pels ‘papers de Panamà’


El ministre de l’Interior italià, Matteo Salvini, ha tornat a negar el desembarcament de l’Open Arms a qualsevol port italià. En aquesta ocasió el vaixell de rescat portava 87 vides a bord, però Salvini ha visibilitzat la seva animadversió per Open Arms: ‘Van dir que els ports italians no són segurs perquè hi ha en Salvini. Estic segur que portaran aquests immigrants a tot arreu, excepte a Itàlia. Tingueu un bon viatge!’, ha dit a les xarxes socials amb una captura d’imatge que mostra la situació dels principals vaixells de rescat que hi ha al Mediterrani. La nave spagnola Open Arms ha raccolto a bordo 90 immigrati nelle acque libiche. Visto che venti giorni fa aveva dichiarato che “i porti italiani non sono sicuri” perché c’è Salvini, sono certo che porteranno questi immigrati ovunque, tranne che in Italia. Buon viaggio! pic.twitter.com/IEPBDgSpZ0 — Matteo Salvini (@matteosalvinimi) August 2, 2018 La matinada d’ahir el vaixell de l’ONG va rescatar 87 persones a les aigües del Mediterrani, davant les costes de Líbia, després que estiguessin més de cinquanta hores a la deriva. En aquesta ruta, la del mediterrani central, ara mateix hi ha el principal flux migratori, sobretot després del pacte que hi va haver entre la UE i Turquia 2016. Arran d’aquell pacte, pel qual Turquia rep remuneracions per a retenir els immigrants, va fer dissuadir els immigrants d’utilitzar la ruta dels Balcans. Dos noches a la deriva. Más de 50 horas hacinados en un bote entre gasolina derramada y otros fluidos. Podríamos habernos quedado en casa pero estás 87 vidas se habrían hundido sin sentido. Nadie muere para la UE, solo desaparecen y nadie paga por ello. Foto @ValerioNicolosi pic.twitter.com/5Jt6QTQdU5 — Oscar Camps (@campsoscar) August 2, 2018

Summary: Salvini nega el desembarcament de 87 persones a bord de l’Open Arms i els desitja ‘bon viatge’


Les falles són patrimoni volàtil, una explosió de sons, música, formes i colors que conformen l’expressió de cultura popular més espectacular del País Valencià. La immensa xarxa associativa fa possible que València es convertesca en la capital de l’art urbà, la sàtira, la crítica, la música en directe amb bandes, dolçainers i tabaleters, orquestres i alguns cantadors d’estil, les mascletades, els coets, les traques i molt més. Tothom sap que la ciutat és un caos de gent que va amunt i avall, que hi ha desenes de carrers tallats que afecten el funcionament normal dels transports públics i que és gairebé impossible trobar allotjament a última hora, que accedir a la ‘mascletà’ és una odissea i que la gent col·lapsa carrers i cruïlles senceres quan accedeixen als grans monuments que apunten al cel amb fermesa i espectacularitat. Però no tothom sap que, més enllà d’aquests monuments, n’hi ha uns altres, infinitament més modestos i lliures de massificacions. Són xicotetes obres que mereixen atenció perquè els casals que les planten fan de la modèstia virtut i les converteixen en falles que se n’ixen, del patró convencional. N’hi ha prou de fer un recorregut pels barris de la ciutat per a veure que cadascun allotja mons fallers particulars, maneres diferents de viure la festa i relacionar-se i, naturalment, monuments de tota mena que, si bé comparteixen la volatilitat i l’ús de la tradició, són diferents i fan de les falles una festa plural que es reinventa a poc a poc. Les falles alternatives Al costat de les falles que mantenen la tradició escultòrica, que canvia cada any amb estils més o menys semblants, apareixen obres figuratives, conceptuals i amb molta plasticitat que difereixen en estil i concepció i que, sovint, traspassen els límits establerts, trenquen amb els estereotips que han protagonitzat la festa durant dècades. Aquestes comissions falleres s’han guanyat un lloc i un reconeixement per la seua particularitat: encarreguen o fan monuments que, per a molts, no són falles i, per a uns altres, són art urbà d’avantguarda, d’alt nivell. Al remat, aquestes creacions inciten a la reflexió i es converteixen en una part de l’engranatge que acciona el motor de la transformació social, de la cultura popular. Evidencien que la creativitat té discursos diferents que van més enllà de la sàtira i la crítica tradicional. Posen el focus en la sostenibilitat dels materials, en la crítica contundent, sovint esfereïdora, en la conceptualització i en el desenvolupament acurat d’una qüestió o d’una altra, entre més coses. La ruta alternativa i ‘l’explicació de la falla’ Gran part de les falles més trencadores resten al bell mig del nucli urbà, però passen gairebé desapercebudes, fins i tot, per als visitants assidus. És fàcil de passar-hi per davant sense adonar-se’n, perquè no hi ha gaire gent al seu voltant i l’arquitectura de la ciutat facilita perdre’s en el camí. Per revertir aquesta situació, hi ha diverses opcions per a una vesprada: fer un passeig amb els ulls i anar trobant-les, així com qui no vol; preparar una ruta personalitzada; acompanyar-se d’un especialista; o apuntar-se a una visita organitzada, com la de l’Associació Cultural Institut Obrer de València, que mostra les falles que tenen un concepte ampli i obert de mires sobre la idea de ‘monument’. Gabriel Benavides. Guia de l’Associació Cultural Institut Obrer de València. El seu guia, Gabriel Benavides, explica que aquestes falles són importants perquè aconsegueixen fer passos endavant, deixen una empremta especial, aporten coses i cerquen nous conceptes. I afegeix que són el contrapunt a les més tradicionals. Benavides diu: ‘La manera com es fan les falles tradicionalment porta a una mercantilització de la festa per un ús immediat i turístic, sense missatge ni contingut artístic. Fa trenta anys que les falles són iguals i això és fer per fer.’ Algunes falles alternatives de València Fem una selecció de falles alternatives que es poden visitar en mitja jornada, a peu: Falla Borrull Socors La Falla Borrull Socors ha rebut el primer premi de la categoria de falles experimentals per segon any consecutiu. El seu lema és el joc de paraules i números ‘#ab100s, #pre100s, #inNO100s’. Crida l’atenció per la mena de construcció, que recorda la falla de l’any passat, amb una estructura ovalada però que, enguany, simula un iceberg de colors que amaga dins allò que no es veu de les relacions familiars i de parella. Un trencadís de colors fa de sostre d’una casa esfereïdora que posa sobre la taula les violències que pateixen les dones. L’accés posa els pèls de punta, hi ha una porta alta per als homes i una de menuda per a les dones. A dins, s’hi fa una crítica contundent del masclisme, del maltractament, del tracte que les dones tenen en situacions quotidianes, de la càrrega de les feines de la llar, de la projecció social de les dones i de l’educació masclista que rebem des de ben menuts, entre moltes injustícies més. L’elaboració de la falla ha anat a càrrec de la mateixa comissió. Falla Universitat Vella – Plaça del Patriarca Hi destaca una dona que enlaira la bandera de l’Arc de Sant Martí. Reivindica la tolerància cap a qualsevol persona, denuncia l’homofòbia i la xenofòbia com a malalties socials que impedeixen que la societat cresca. Falla Plaça de l’Àngel Un triceratop ens dóna la benvinguda a la falla ‘Barri Juràssic’, una obra del taller Fet d’Encàrrec. El cartell és clar: ‘El barri busca veïns. Abstenir-se especuladors i gent de pas’, i ens recorda que som davant una entitat fallera que s’ha guanyat el reconeixement popular per haver lluitat contra la massificació i la gentrificació del barri del Carme, any rere any. L’explicació de la falla és clara, els àngels són els veïns que volen enxarxar el gran depredador i escombrar l’especulació, i alhora conviden a apreciar la humanitat del barri, a fugir de la fossilització. Falla Plaça de Dalt – Sant Tomàs Hi ha un orgue monumental de fusta, acompanyat per una gran lira, un tabal tradicional i un gramòfon. Aquesta falla va patir un atac homòfob l’any 2018. Falla Ripalda-Soguers Tracta una de les qüestions estrella de les falles d’enguany: el centenari del València Club de Futbol. A més de la tècnica de construcció, sorprèn el seu casal, situat al refugi antiaeri més emblemàtic del centre de València. Falla Ripalda, Beneficència i Sant Ramon El lema són els núvols, és conceptual i segueix la línia artística del seu creador, Giovanni Nardin, especialitzat a fer obra plàstica i efímera en l’espai públic. Falla Mossèn Sorell-Corona És una de les falles que generen més critica i expectació. Enguany, han plantat un monument auster i conceptual. La figura principal és un ésser humà gran amb parts del cos escampades que representen relíquies, una mena de metàfora sobre el fet científic i religiós, els rituals, etc. Falla Túria – Sanchis Berenguel Fora muralla, gairebé davant les Torres de Quart, hi ha la falla Túria – Sanchis Berenguel. Una estructura d’alçada amb fusta que representa les torres mateixes, la lluna de València i el tramvia groc, tres símbols representatius de la història de la ciutat. Falla Borrull-Túria És una de les falles més impactants de la ruta. L’artista Jordi Palanca ha fet una obra al voltant del lema ‘Ser o no ser’. Una figura de cos partit porta el següent cartell: ‘Les falles estan hipersexualizades, qui les deshipersexualizarà…’. Anuncia un contingut carregat de crítica contra els estereotips i rols dins la festa. Té diverses cares: un espill gran, sense vidre, entreveu una mena de David i, al costat oposat, un home crucificat porta una pinta clavada a les costelles i apareix com a rei dels fallers. Al remat, convida a la reflexió sobre el ser o el posseir i critica la censura en el món de l’art. Falla Lepant – Guillem de Castro Quart premi de la categoria de falles experimentals. ‘Estances’ és una estructura d’on pengen escenes de sèries de televisió, però cap per avall. És de l’artista Anna Ruiz. La falla infantil destaca per ser un cap de fallera fet de capes giratòries, una figura interactiva de 360º, obra de David Sanruperto Pérez. Falla Arrancapins Arrancapins és pionera en la recuperació de l’esperit crític faller. Enguany, posa en qüestió l’acció i el paper de la justícia. Alhora, reivindica la República i personatges rellevants que, malgrat les dificultats, han estat exemple històric, com Beethoven i Frida Khalo. Visibilitza el paper de les dones en la vida social i cultural amb un passadís ple de fotografies i cartells que mostren dones de renom, gens visibilitzades, de Federica Montseny a Helena Dutrieu, passant per la mestra i intel·lectual de Silla Carmen Valero. Falla municipal: plaça de l’ajuntament La falla municipal no entra a concurs. Fa pocs anys que ha recuperat l’esperit transformador, experimental i innovador. ‘Procés creatiu’ és dels artistes urbans Latorre y Sanz, pretén mostrar el valor artístic i reivindicatiu de les falles, generar debat. La protagonitza una deessa grega immensa i altres figures clàssiques que interactuen amb els grafits. Un món per descobrir Hem fet una xicoteta selecció d’algunes falles alternatives. L’experiència pot continuar en altres racons de València o del país amb comissions que, a més de destacar pels seus monuments, tenen un concepte de la festa diferent, com ara les Falles Populars i Combatives, la Falla la Delicà a Gandia, la falla de l’Espai País Valencià a Barcelona i moltes més. També es poden visitar projectes experimentals amb tecnologies diverses. I és que aquesta festa és una de les expressions més diverses i potents de la cultura popular. L’exemple evident que tradició és sinònim d’actualitat, modernitat i transgressió.

Summary: La ruta alternativa de les falles


Una delegació de la iniciativa Bretanya Reunida s’ha desplaçat fins a París per lliurar de 105.000 signatures que demanen un referèndum sobre la reunificació de Bretanya i el departament del Loira Atlàntic. Els promotors van sortir en bicicleta de Saint-Nazaire (Loire-Atlantique) el 14 de juny i han arribat avui a l’assemblea francesa, on han estat rebuts per un grup de diputats bretons. La voluntat de la iniciativa és que siguin aquests mateixos diputats els que presentin una llei a l’assemblea francesa que permeti fer la consulta. El Loira Atlàntic forma actualment part del País del Loira, però gran part de la població considera que per motius culturals i històrics forma part de Bretanya. Les mateixes signatures, que suposen més del 10% del cos electoral del departament, van ser lliurades fa sis mesos al consell departament del Loira Atlàntic, que va rebutjar fer la consulta. Tanmateix, el departament va aprovar una petició perquè l’estat francès organitzi aquest referèndum, i en el mateix sentit, el president del consell, Philippe Grosvalet, va enviar una carta al president francès, Emmanuel Macron, perquè ho facilités.

Summary: Es lliuren 105.000 signatures per a fer un referèndum sobre la reunificació de Bretanya


En Comú Podem s’ha erigit com ‘l’únic vot verd’ possible de cara a les eleccions al congrés espanyol del 10-N i han assegurat que són l’única força ‘amb la capacitat i voluntat’ de combatre i donar resposta a l’emergència climàtica. En un acte a Sant Feliu de Llobregat, l’eurodiputat Ernest Urtasun ha reivindicat la formació com la garantia que Espanya pugui contribuir com a estat al compliment dels objectius de transició ecològica i avançar com a país. La número dos a la candidatura al congrés, Aina Vidal, s’ha expressat en un sentit similar i ha afegit que la resta de formacions estan ‘massa ocupades’ per preocupar-se pel canvi climàtic. A més, la candidata ha fet una crida als votants a mobilitzar-se i convèncer familiars i amics per donar suport a En Comú Podem perquè el 10-N ‘sorprendrà’ perquè els comuns ‘guanyaran les eleccions’.

Summary: Els comuns s’erigeixen com ‘l’únic vot verd’ de cara el 10-N


Toni Roldán, Fernando de Páramo, José María Espejo-Saavedra i Carina Mejías acompanyaran la cap de Cs a Catalunya, Inés Arrimadas, en la seva candidatura per Barcelona amb vista a les eleccions espanyoles del 28 d’abril. Fonts de Cs han explicat a Efe que Roldán, fins ara portaveu econòmic dels taronges al congrés espanyol, serà el número dos de la llista que encapçala Arrimadas. La tercera plaça a la llista taronja l’ocuparà De Páramo, que va deixar el seu escó al parlament català al juliol del 2018 per unir-se a l’equip de direcció de campanyes a Madrid, al costat del president del partit, Albert Rivera. De la seva banda, Espejo-Saavedra figurarà en el quart lloc i, en cas de ser elegit, haurà de deixar la vice-presidència segona del parlament, un càrrec que ostentava des de la passada legislatura, en la que es va caracteritzar per les seves freqüents topades amb la llavors presidenta de la cambra catalana, Carme Forcadell, en les reunions de mesa per qüestions relacionades amb el referèndum de l’1-O. Seguint la llista, en el cinquè lloc apareix el nom de Carina Mejías, fins ara cara visible de Cs a l’Ajuntament de Barcelona, que aclareix el dubte sobre quin va a ser el seu destí, després que el seu nom no figurés entre les persones que s’ha anunciat que acompanyaran Manuel Valls en la seva carrera cap al consistori, en la que rep el suport del partit de Rivera.

Summary: Toni Roldán, De Páramo, Espejo-Saavedra i Mejías aniran amb Arrimadas en les llistes de les eleccions espanyoles


Europa trontolla. Per una banda, a l’esquerra, Syriza governa a Grècia i el Partit Pirata guanyaria a Islàndia. També Catalunya i Escòcia i moltes altres nacions demanen el seu lloc al món. Però, a l’altre extrem del debat polític, els rescats, retallades, corrupció i l’arribada de refugiats han catapultat una nova extrema dreta que ha modernitzat el vell discurs de racisme, valors familiars i religió, transformant-lo en orgull nacional, valors occidentals i oposició als problemes econòmics derivats de la corrupció, les ajudes al sud d’Europa i a la immigració. Si fins ara aquesta extrema dreta era anecdòtica als parlaments, avui ja trobem partits neonazis ben implantats i fins tot partits que podrien arribar a ser primera força. Avui fa una setmana el moviment Pegida (Patriotes Europeus contra la Islamització d’Occident) va convocar manifestacions a tot de ciutats d’Europa, que han esdevingut el principal maldecap d’Angela Merkel. A l’estat espanyol, justament, no trobem formacions netament d’extrema dreta que tinguin gran presencia, si bé en molts casos s’aixopluguen en partits de la dreta tradicional o en les forces de l’estat, sempre a la primera línia contra l’esquerra o els nacionalismes no estatals. Heus ací un repàs de la situació en alguns estats. Alemanya Fa un any i mig es creava a Dresden el moviment Pegida, que convoca cada dilluns manifestacions contra el govern per la islamització d’Occident (ha arribat a aplegar trenta mil manifestants). Electoralment, hi ha el partit d’extrema dreta Alternativa per Alemanya (AfD), que manté una forta relació amb Pegida, i que segons les enquestes entrarà amb força al Bundestag, on serà tercera, davant els liberals i Die Linke. A més de l’AfD, hi ha l’NPD, un partit neonazi, però amb menys suport, que va obtenir un diputat a les eleccions europees del 2014. Pegida –que, paradoxalment, s’ha apropiat com a símbol una bandera que fou de la resistència antinazi– s’ha anat expandint per més països d’Europa. Si ni la crisi econòmica ni les esquerres no havien fet perdre vots a Merkel, Pegida ha encès les alarmes i l’ha obligat a contraatacar. Dissabte passat es va apagar tota la il·luminació de la catedral de Colònia en protesta contra Pegida, i el degà va apel·lar directament als votants de Merkel. ‘Molts conservadors cristians (que donen suport a Pegida) haurien de pensar què fan’, va dir. A la vegada Merkel atacava el moviment: ‘Tenen fredor, perjudicis i odi al cor’, va dir, i titllà les protestes de xenòfobes i racistes. Les manifestacions de Pegida van acompanyades habitualment de contramanifestacions amb més manifestants que les convocades per l’extrema dreta. Itàlia A l’estat italià no trobem la presencia de Pegida, però sí un moviment polític neofeixista que té com més va més adeptes, CasaPound Italia. Aquest moviment comença amb l’ocupació d’un edifici a Roma per a denunciar el problema de l’habitatge, acollint només famílies italianes. El moviment s’ha estès per tot l’estat, amb noves ocupacions, i s’ha arribat a presentar a les eleccions generals, en què va obtenir gairebé 50.000 vots, que, sumats amb més formacions neofeixistes, com ara Moviment Social – Flama Tricolor o Força Nova, arriben a 180.000 vots. A partir de les cases ocupades, fan difusió política i activitats culturals com ara la creació de bandes de música, l’edició d’una revista, televisió per internet, etc. Però sempre sota la premissa de discriminar els immigrants. A tall d’anècdota, en el terratrèmol de L’Aquila (als Abruços), el 2009, ja es van mobilitzar per repartir ajuda humanitària, però només a famílies italianes. El moviment agafa el nom d’Erza Pound, un poeta americà fervent seguidor del feixisme. Els últims temps han col·laborat intensament amb la Lliga Nord. els han donat suport a les eleccions europees i hi han manifestacions conjuntes a Roma. La Lliga Nord s’ha convertit en el partit amb més suport dins la coalició de dretes i podria passar que si la coalició guanyés les eleccions generals (on automàticament tenen majoria absoluta) podria haver-hi un president italià contrari –en teoria– a l’actual Itàlia. França A França i Catalunya Nord, el partit d’extrema dreta més potent és sens dubte el Front National (FN), guanyador de la primera volta de les eleccions regionals i de les europees. Marine Le Pen ha modernitzat el discurs racista del seu pare, amb un enfocament nacionalista, contrari als ‘regionalismes’, a la immigració, al sistema polític i a la corrupció. La manifestació de dissabte passat es va fer a Calais, on hi ha el campament de refugiats i immigrants més gran d’Europa. Els estudis sobre els votants del Front National donen uns resultats interessants. La gent gran i els catòlics practicants són els que menys suport donen al Front National. Per una altra banda, bastions del conservadorisme, com ara Lió, no han esdevingut en cap cas bastions del FN. En canvi, han tingut la capacitat d’atreure un vot que era tradicionalment obrer. És paradigmàtic el cas de Fabien Engelmann, que del 2001 al 2008 va militar a la formació trotskista Lluita Obrera, i el 2011 va fer el salt a Front National, partit amb què es convertí en batlle de la seva localitat, on històricament hi havia hagut majoria comunista. Molts politòlegs asseguren que la ultradreta ha substituït els antics partits comunistes en el lideratge contra l’establishment. L’FN va ser capaç de construir un discurs per als qui es sentien socialment marginats, amb un rebuig a la població estrangera, que presentaven com un conflicte tècnic o econòmic més que no enarborant posicions essencialistes. Tot i el suport que té, el sistema electoral francès impedeix que l’FN pugui governar, ara com ara. Regne Unit Al Regne Unit També va haver-hi una manifestació de l’extrema dreta dissabte passat. Va ser a Birmingham, la segona ciutat britànica amb més musulmans, i la va ser encapçalada per la Lliga de Defensa Anglesa. Els manifestants van mostrar imatges d’executats per Estat Islàmic i cartells que deien que els musulmans importaven la cultura de la violació. La Lliga de Defensa Anglesa té una estreta relació amb el Partit Nacional Britànic (BNP), d’extrema dreta, amb vincles amb grups supremacistes blancs i que ha tingut controvèrsies per la defensa del negacionisme. Demanen els immigrants i els seus descendents retornin ‘voluntàriament’ al seu país d’origen ètnic, i fins el 2010 només podien ser membres del partit els ‘indígenes britànics’. Encara que podria semblar un partit anecdòtic, el BNP va obtenir gairebé un milió de vots a les europees (tanmateix, va entrar en crisi i aquest 2016 ha deixat de ser reconegut per la comissió electoral). L’altre partit d’extrema dreta és l’UKIP, que no és pas feixista com ho és el BNP. Amb una discurs molt contrari a la Unió Europea, l’establishment i la immigració, només es va negar a pactar amb el Front National per l’antisemitisme de Le Pen. El partit ha tingut un augment de militància enorme: de 14.000 el 2008, a 47.000 el 2015. Va ser primera força a les eleccions europees i, malgrat obtenir un 13% dels vots a les eleccions generals, es va quedar amb un sol escó de 650. A desgrat del sistema electoral, les enquestes estimen que si les eleccions es fessin avui obtindria un 18% dels vots. Grècia i Xipre A Grècia i Xipre trobem la presència de partits directament neonazis, coneguts a Grècia per la proposta de minar la frontera amb Turquia i repartir aliments només entre els grecs, o bé les condemnes per assassinats contra immigrants i gent d’esquerres. Aquests grups compten fins i tot amb escamots paramilitars. Alba Daurada és la tercera força al parlament grec, i encara augmentaria més en cas de noves eleccions. La presencia de simpatitzants d’aquest partit entre els membres de les forces de seguretat de l’estat és especialment preocupant . A Xipre existia el nucli xipriota d’Alba Daurada, però com que ha estat rebutjat per les autoritats, ha hagut de canviar el nom per Front Nacional Popular. El suport d’aquest partit és menor que el que existeix a Grècia: un 2,7% dels vots a les eleccions europees. Àustria A Àustria, Pegida va convocar una manifestació a Graz, amb pocs centenars de participants. La política a Àustria és totalment diferent de l’alemanya. Si a Alemanya la majoria de partits no havien tractat mai de la immigració, a Àustria és a debat des de mitjan anys vuitanta i el partit d’extrema dreta Partit de la Llibertat d’Àustria (FPO) ha tingut fins i tot responsabilitats de govern. Per això l’espai que queda per a Pegida és molt reduït. A més, el líder de l’FPO ha mirat d’evitar l’aparició de qualsevol nou partit. S’ha apropiat aquest espai amb afirmacions com ara: ‘Sóc a Dresden amb Pegida cada setmana al meu cor.’ L’FPO no ha parat de créixer aquesta darrera dècada i s’espera que a les eleccions de l’abril sigui primera força, amb un terç dels vots. Països escandinaus També als països del nord d’Europa trobem partits consolidats des de fa dècades, però minoritaris. Ara, els rescats del sud d’Europa i l’arribada d’immigrants ha afavorit que tinguessin un creixement espectacular. El Partit dels Finlandesos era un partit minoritari fins que el 2011 va obtenir el 19% dels vots (normalment no arribava al 5%). Demana que a l’escola es facin classes d’orgull nacional i que el suec deixi de ser segona llengua oficial. Ha estat especialment contrari al rescat a Grècia i a les ajudes al tercer món i a la immigració. En una enquesta de 2011, el 51% dels votants d’aquest partit assegurava: ‘Gent de certes races són inadequades per viure en una societat moderna.’ Els Demòcrates Suecs (SD) també tenen un perfil nacionalista i contrari a la immigració musulmana, però es manifesten al mateix temps contraris als drets del poble sami o dels jueus. Creuen que un jueu no pot ser suec si no renuncia a la seva identitat. Encara que va ser creat el 1988, no fou fins el 2010 que entrà al parlament. Ha anat millorant resultats, i actualment les enquestes ja li donen un 19% dels vots. Els membres del Partit Popular Danès, amb un fort discurs antiimmigratori, són considerats sovint racistes i encobridors d’organitzacions nazis, com ara Cobat18 o Blood & Honour. Encara que té molt mala imatge (amb vot ocult a les enquestes), el partit no ha parat de créixer, i actualment ja és segona força del parlament. A les eleccions europees va ser el partit més votat (27%) i les enquestes li mantenen la segona posició al Parlament (20%). El Partit del Progrés de Noruega (FrP), al parlament des del 1981, era un partit petit que havia tingut un creixement constant des del 1997. L’any 2009 va esdevenir segona força, amb un 23% dels vots. L’any 2011 va ser noticia, quan un ex-membre del partit va causar la matança d’Utoya (amb 77 morts). A partir d’aquell moment, el suport del partit s’ha mantingut al voltant d’un 16% dels vots. Països Baixos i Bèlgica Als Països Baixos l’espai de l’extrema dreta ha estat ocupat pel Partit de la Llibertat (PVV), un partit conservador i contrari a la immigració, dirigit pel polèmic Geert Wilders. Polèmic entre més coses per haver iniciat una campanya per retirar la doble nacionalitat i impedir, així, que dos ministres socialistes d’origen estranger poguessin continuar al govern. Segons les enquestes, si hi hagués eleccions el Partit de la Llibertat passaria de ser tercera força (10%) a ser la primera (21%). Wilders fins i tot ha ajudat a formar l’Aliança Australiana de la Llibertat (ALA), un partit amb un ideari extret deu seu partit, i ha anat a Austràlia a donar-li suport. A Flandes, el Vlaams Belang és un partit republicà, independentista flamenc, que neix el 2004 arran de la prohibició del Vlaams Blok, de contingut racista. Amb l’eslògan ‘Primer els de casa’ és obertament contrari al fonamentalisme islàmic, a l’avortament i a les manifestacions homosexuals en públic, etc. Des del 2007 ha anat perdent suport: si el 2007 obtenia un 19% dels vots a Flandes, el 2014 havia baixat fins al 5,8%. Tot i això la situació que ha viscut el país després dels atemptats de París el situen al voltant de l’11,6% dels vots. Alguns altres països Certament, no són iguals les formes i el discurs de partits com l’UKIP que els d’Alba Daurada. I encara trobem l’exemple de molts altres partits d’extrema dreta amb presència a l’Europa de l’Est, com ara Jobbick, a Hongria, o el Moviment Nacional, a Polònia, tots dos amb presencia parlamentària. També hi ha escamots paramilitars, com és el cas de la Unió Nacional Atac a Bulgària, Svoboda a Ucraïna i molts altres grups amb poca presència en la política institucional però actius al carrer. És el cas també de grups nazis al País Valencià o del Casal Tramuntana i PxC a Catalunya. L’extrema dreta, amb un creixement tan gran a Europa, té el problema que no pot governar fins que no té la majoria absoluta de vots, com s’ha vist clarament en el cas del Front National francès. Però també és cert a la vegada que el fet de no governar, i no desgastar-se, els permet tenir un creixement continu, que s’accentua quan els partits polítics s’apropien part del discurs d’aquestes formacions. Cal afegir, a més, la tolerància de què gaudeixen, per exemple a Espanya, on l’Audiència espanyola és permissiva amb el neonazi que va col·laborador amb gihadisme, o en el cas Blanquerna, mentre aplica tota la força de la llei contra les obres de titelles. L’extrema dreta comença essent un petit problema quan apareix, sol haver-hi un avís quan entra a les eleccions, s’encenen les alarmes quan comença a augmentar-ne el suport, arriba al punt que guanyen algunes eleccions de segon ordre, i finalment arriben al poder. En aquest sentit potser hem de témer si no som a la penúltima fase a Europa. Perquè potser quan el Front National arribi, per exemple, a la presidència francesa, llavors s’encendran les alarmes. Però ja serà massa tard. Aquí trobareu altres anàlisis de l’Aravot.

Summary: Europa tremola per l’avanç de la nova extrema dreta


L’escriptor Francesc Serés ha dedicat tot un seguit de piulades al seu compte de Twitter al pacte de govern a l’Ajuntament de Lleida entre el batlle socialista, Àngel Ros, i Ciutadans. ‘El pacte del PSC i Ciudadanos a Lleida és el colofó d’anys de deriva i de manca absoluta de projecte a la ciutat’, comença dient. La ciutat, creu, presenta un ‘panorama lleig’ per ‘manca de projecte a la Paeria i als partits de l’oposició’. Serés enumera tot de problemes i vicis que hi detecta i acaba reblant: ‘La darrera cosa que faltava a Lleida era mirar cap a l’oest (MAD/ESP) en comptes de mirar cap a l’est (BCN/CAT). Ciudadanos és això.’ Vegeu la llista cronològica de piulades de Serés: — Francesc Serés (@FrancescSeres) July 9, 2015 (1/8) El pacte del PSC i Ciudadanos a Lleida és el colofó d’anys de deriva i de manca absoluta de projecte a la ciutat. — Francesc Serés (@FrancescSeres) July 9, 2015 (2/8) Manca de projecte a la Paeria i als partits de l’oposició. Els mitjans callen, monopolis i dependència institucional. Panorama lleig. — Francesc Serés (@FrancescSeres) July 9, 2015 (3/8) Lleida no té competència. De N a S, res. I d’E a O, els Monegres i la Panadella. Sola en el desert. Qui no competeix, no és competent. — Francesc Serés (@FrancescSeres) July 9, 2015 (4/8) No hi ha contrapoder. Les associacions i els grups, temen o depenen de Ros. Hi ha universitat, a Lleida? No ho sembla. — Francesc Serés (@FrancescSeres) July 9, 2015 (5/8) Lleidatanisme, lleidapower, barrufets, postureig i altres expressions de manca de rumb, folklore i vergonya aliena. Covardia, també. — Francesc Serés (@FrancescSeres) July 9, 2015 (6/8) A Lleida, les cases cauen i als carrers els posen noms dels anys del franquisme. El temps fa marxa enrere. — Francesc Serés (@FrancescSeres) July 9, 2015 (7/8) La darrera cosa que li faltava a Lleida era mirar cap a l’oest (MAD/ESP) en comptes de mirar cap a l’est (BCN/CAT). Ciudadanos és això — Francesc Serés (@FrancescSeres) July 9, 2015 (8/8) Insulteu el procés.Queixeu-vos, critiqueu-lo.Però penseu que, si no el tinguéssiu, avui,en comptes de Generalitat tindríeu la Paeria.

Summary: ‘A Lleida només li faltava mirar cap a l’oest’: la visió de Francesc Serés sobre el pacte Ros-Ciutadans


L’ex-president del Consell Europeu Donald Tusk ha revelat que va aconsellar a l’ex-president espanyol Mariano Rajoy que no utilitzés la força contra la població, en referència a l’1-O. En una entrevista a El País, diu que va recomanar de no fer servir la violència ‘quan el conflicte va començar a ser tan intens’. ‘És molt millor la força dels arguments que no l’argument de la força’, afegeix. Assegura que ‘del punt de vista emocional’ pot entendre els catalans i els escocesos, però que la constitució s’ha de defensar a escala europea. Tusk afirma que el seu ‘somni i desig’ és que es trobi ‘el millor camí per a arribar a una solució sense un gran conflicte’ entre Catalunya i Espanya. També adverteix els partits espanyols dels perills de pactar amb l’extrema dreta. ‘El problema de començar a flirtar amb els extremistes no és que hi trobis interessos comuns, sinó que comencis a pensar com ells’, diu. ‘És molt fàcil de transformar-t’hi si estàs en contacte estret amb aquests poders (…)  protegir-se d’aquesta temptació’, afegeix. ‘Crec que el Partit Popular Europeu ha de ser una força política capaç de protegir Europa del perill que implica l’augment del nacionalisme i l’extremisme, sigui de dretes o esquerres’, sosté. Quant a la seva gestió com a president del Consell Europeu, lamenta especialment el Brexit i la política migratòria de la Unió Europea.

Summary: Tusk revela que va aconsellar a Rajoy que no utilitzés la força contra la població l’1-O


La Junta Electoral Provincial espanyola ha refusat avui els recursos de Ciutadans, el PP i Vox perquè s’executés de seguida la condemna per desobediència i la inhabilitació contra el president de la Generalitat, Quim Torra, sense esperar al recurs que pot presentar al Tribunal Suprem espanyol. Però hi ha hagut un vot particular de Pablo Nuevo López, membre de l’organisme, que demanava la inhabilitació immediata de Torra. Nuevo López és un jurista pròxim al PP. L’advocat del president, Gonzalo Boye, ha recuperat dos piulets en què elogiava el PP i ha ironitzat sobre la ‘imparcialitat’ de la Junta Electoral espanyola. Miembro de la Junta Electoral Provincial haciendo campaña… de suponía que ese órgano era imparcial igual que sus miembros: https://t.co/ULF4frm7MA — Gonzalo Boye (@boye_g) December 24, 2019 Me da que antijuridico, si no peor, es no abstenerse en una decisión que afecta al partido al que apoya… en fin https://t.co/te3I8hgIJD — Gonzalo Boye (@boye_g) December 24, 2019 Nuevo López ha corregut a esborrar-los i a canviar la fotografia i posar en privat el seu compte de Twitter per a evitar que els usuaris el segueixin i indaguin en el seu historial de piulets. Tanmateix, alguns usuaris han fet captures de pantalla dels piulets polèmics en què elogiava el president del PP a Catalunya, Alejandro Fernández. pic.twitter.com/nuw19CRArK — caldegas (@Caldegas) December 24, 2019 Aquestes són les captures dels piulets de Nuevo López.

Summary: Boye desemmascara Pablo Nuevo López, el membre de la Junta Electoral pròxim al PP que ja volia inhabilitar Torra


La participació en les eleccions municipals deixa un panorama molt diferent de les europees, perquè el Principat és l’únic territori on augmenta la mobilització respecte del 2015. Concretament, a les 18.00 ha votat el 51,02% dels electors, un augment de més de sis punts percentuals. Al País Valencià, la participació també supera la meitat del cens (51,17%), però les dades mostren una davallada de més de quatre punts percentuals (55,74%) respecte d’ara fa quatre anys. A les Illes Balears és on la mobilització ha estat menor. A les 18.00 ha votat el 43,01% del cens, és a dir, gairbé tres punts menys que el 2014, quan hi va votar el 45,91%. Barcelona manté la tònica de la resta del Principat i registra un augment de participació que s’acosta a sis punts. En total, ha votat el 51,98% del cens. A la capital del País Valencià, en canvi, la caiguda és de cinc punts. A les 18.00 ha votat el 52,83% dels electors. Finalment, a Palma, la participació no arriba al 40%, una caiguda poc menys de quatre punts.

Summary: La participació en les eleccions municipals només augmenta al Principat


El president del Govern espanyol, Mariano Rajoy, serà l’encarregat de tancar avui la XXXIII Reunió, dos dies més tard de tancar la porta de manera definitiva a negociar el referèndum amb Carles Puigdemont. És previst que abans, durant o després de l’acte, Rajoy fagi algun apunt al voltant de la carta que va enviar a Puigdemont amb la seva decisió. Aquesta ha estat una setmana marcada pel referèndum. Dilluns, des del centre de Madrid, Puigdemont, acompanyat del vice-president, Oriol Junqueras, i el conseller d’Afers Exteriors, Raül Romeva, va avançar que el govern català, després de la tasca del Pacte Nacional pel Referèndum, ja estava en disposició de fer el darrer oferiment: o es pacta el referèndum o es pacta la transició al nou estat. Seguidament va enviar una carta a Rajoy formalitzant la demanda, però la resposta de Rajoy no va tardar ni vint-i-quatre hores a arribar. El pilota d’or del Cercle Serà la tretzena participació de Rajoy. És un fix en les trobades del Cercle d’Economia a Sitges i ja hi acudia quan era cap de l’oposició. Aquesta fidelitat li va valer que en l’edició de l’any passat el llavors president del Cercle, Antón Costas, ironitzés amb donar-li la pilota d’or de l’entitat.

Summary: Rajoy visita Catalunya després del no definitiu a negociar el referèndum


Albert Batlle, ex-director dels Mossos d’Esquadra, és el fitxatge estrella del PSC en matèria de seguretat en aquestes eleccions municipals de Barcelona. Ahir va ser el protagonista en un acte amb entitats del Poble-sec titulat ‘Parlem de seguretat‘. Es va fer a la Casa de la Premsa, recuperada fa poc: dos mil metres quadrats en tres plantes de casa, a tocar de les fonts de Montjuïc. L’acte es pot considerar humil (dins una de les sales de la casa construïda per a l’exposició del 1929, els assistents no passaven de trenta, alguns representants d’entitats, i la majoria votants socialistes, regidors socialistes o diputats socialistes com Ferran Pedret), però va ser tan representatiu o més que un gran míting de masses. D’entrada, i com qui dóna la benvinguda, una manifestació de Mossos d’Esquadra havia tallat el trànsit a la plaça d’Espanya. Reclamaven més efectius a Barcelona. De sortida, la curiosíssima biografia política d’Albert Batlle, que el converteix en un dels protagonistes secundaris d’aquesta campanya electoral: l’home ha estat vint anys regidor del PSC a la ciutat; després, alt càrrec del govern tripartit de Pasqual Maragall (director general de Presons); i va acabar formant part del govern d’Artur Mas quan el demòcrata-cristià Ramon Maria Espadaler el va fitxar de director dels Mossos d’Esquadra (2014). Batlle i Espadaler comparteixen el fervor i devoció cristians (Albert Batlle és de missa diària) i ara militen al mateix partit, Units per Avançar, fundat pels ex d’Unió i Duran i Lleida, que ara va en coalició amb el PSC a les eleccions. Batlle, fent un autèntic triple salt mortal en la seva carrera política, ha acabat al mateix lloc d’on havia sortit, i ara va de número tres a la llista del PSC de Jaume Collboni. Batlle té un currículum amb un punt fosc, negre. Dirigia els Mossos d’Esquadra quan sis agents van ser condemnats de matar involuntàriament Juan Andrés Benítez al Raval de Barcelona, segons que ells mateixos van acceptar davant la justícia. Se’ls en va anar la mà. El director del cos, Albert Batlle, va decidir que no calia expulsar-los. I no van dimitir: ni ell ni ells. Albert Batlle, al mig de la taula, durant l’acte Parlem de Seguretat. El seu currículum, alhora, té un punt a favor, vist del punt de vista dels unionistes del PSC. Batlle va dimitir de director de la policia catalana quan faltava un mes i mig per al referèndum del Primer d’Octubre. Per Benítez, no. Ara, sí. L’home va baixar del vaixell quan Puigdemont va fitxar Joaquim Forn. No es va veure amb cor de continuar. Aquest és l’expert en seguretat del PSC i Units per Avançar, i ahir ho va deixar clar: ‘Hem deixat caure Barcelona. I hem de redreçar-la. Hem estat víctimes d’un procés embogit, un procés que ens ha embogit com a país. Jo ho he viscut des de dins el govern de la Generalitat. I vaig advertir-ho. Va haver-hi un moment que jo vaig advertir-ho. Doncs es va fer igualment, amb la complicitat d’alcaldes com la Colau. Els socialistes vam entrar al govern de Barcelona en un acte d’auxili. Però sense cap altre motiu que el referèndum del Primer d’Octubre, Colau ens va fer fora. Necessitem gent contrastada que comandi. Compareu els darrers quatre anys i els altres vuit , compareu-los amb els anys que van del 1979 al 2010. Nosaltres teníem l’experiència. I sabíem la relació de convivència que teníem. Ens miràvem a la cara i sabíem qui érem els uns i els altres. Us demanem el suport, per emergència electoral.’ Aquest paràgraf conté una mentida, que aniria bé de precisar: Colau no va fer fora els socialistes, van ser els militants de base dels comuns; i la raó no va ser el referèndum, sinó el suport del PSC al 155. No és ben bé igual. Uniforme? No, corbata Ahir, al bell mig del Poble-Sec, en un acte sobre seguretat, hom s’esperava que Batlle parlaria de l’aspecte de seguretat més important al barri i que ha preocupat, i amb raó, les veïnes: les violacions i agressions sexuals que hi ha hagut i que van originar manifestacions de dones mesos enrere, algun discurs racista i força por. Preocupació, però també mobilització feminista. Batlle ni ho va esmentar. L’home, això sí, va fer una exposició de mitja hora força convencional, farcida d’algun detall personal, com la reunió amb la comunitat de paquistanesos del dia abans, quan va veure –en la poca estona que va estar-hi reunit– tres agressions al Raval i que, segons que va afirmar, el van obligar a intervenir a ell personalment, portant per uniforme la corbata ‘que pot ser tan persuasiva com l’uniforme’ i que va fer fugir un dels atacants. És Superlópez? No, és Albert Batlle. Expert en seguretat. ‘Hem de procurar que els problemes com aquest del Raval no es traspassin al Poble-sec. Perquè Barcelona és una ciutat segura, però és veritat que, per exemple, les estadístiques ens diuen que els furts tornen a créixer. En tenim 200.000 l’any. Petits robatoris i entrades a domicilis. Això augmenta. La delinqüència ha crescut d’un 17,5% i tenim índexs que ens porten a la situació dels anys vuitanta. Hem de fer pujar la moral de la nostra guàrdia urbana, que està molt desmoralitzada. Quan hi ha crisi d’autoritat, passa això. Nosaltres hem garantit mil places noves per a la nostra policia. Hem de reivindicar el caràcter social de les polítiques de seguretat. I veure que la despoblació comercial, quedar-nos sense botigues i sense veïns, també afecta la seguretat. També vull dir que necessitem una fiscalia compromesa amb la seguretat de Barcelona. El 27, si guanyem, la primera cosa que faré serà despenjar el telèfon i trucar a Francisco Bañeres, fiscal en cap de Catalunya, i dir-li: “Paco, voy a tomar un cafè.” Ah, no, que parla català i és de l’Espanyol. Bona persona. Bé, fem el cafè i comencem a abordar el tema. Això li diré. I l’endemà amb el president del TSJC. Què hem de fer?, què hem de fer? I després anirem a l’origen del mal: lluitar conta la multireincidència. Gent que fa vint o trenta delictes i continuen com si res. Perquè nosaltres no som només els de llei i l’ordre, però també som els de la llei i l’ordre. Albert Batlle (esquerra) i Albert Deusedes ‘Al PSC ens enfrontem a un fantasma, que és un cognom’ Que la trobada era entre amics, simpatitzants i militants socialistes ho va deixar clar la primera de les deu preguntes que va fer el públic: ‘Sóc Javi Laguno, i al PSC ens enfrontem a un fantasma, que és un cognom. Maragall. I això marca molt. No és cap ximpleria. I en segon lloc vull dir que hi ha una autèntica manca d’autoritat en aquesta ciutat. La manca d’autoritat relaxa els costums i això afecta la seguretat. Parlo de cotxes aparcats a la vorera o en doble fila, i cap autoritat enlloc.’ Policia metropolitana, massa indigents dormint a la plaça de Santa Madrona o la Plus Ultra que fan soroll o orinen al carrer, narcopisos del Raval que travessen fronteres i la queixa que la Colau posa els albergs per a MENA a la Zona Franca i no a la zona alta, van ser més intervencions dels assistents, amb una mitjana d’edat alta, poca contundència en les intervencions i molta menys demagògia de la que es podria esperar en la ciutat de Manuel Valls amb un tema com aquest. S’ha de destacar, i ho farem, que més d’un veí va remarcar que el problema de l’habitatge sí que portava inseguretat. Després d’una hora curta, l’acte, bàsicament de consum intern, però molt representatiu, es va cloure. I la gent va anar sortint per acabar engolida pel monstre d’esdeveniments que es feia al costat: el Saló de l’Autòmobil, ara dit AutoMobile.

Summary: És Superlópez? No, és Albert Batlle


La presidenta del PSOE, Cristina Narbona, ha defensat que el govern espanyol hagi acceptat la figura d’un relator en el diàleg amb la Generalitat i ha carregat contra Pablo Casado per acusar ‘injustament’ a Pedro Sánchez de traïció. A més, ha recordat al PP que presidents del govern espanyol com Mariano Rajoy o José María Aznar van utilitzar mediadors per dur a terme converses tant amb la Generalitat en diferents moments del procés independentista, com amb el diàleg de pau amb ETA. ‘Li preguntaria si creu que Aznar o Rajoy, que van usar mediadors, en particular en 2014 i 2017 amb la Generalitat, creu que pot acusar Rajoy d’alta traïció com fa ara amb el president del govern’, ha deixat anar. Més enllà d’això, la dirigent socialista ha al·legat que ‘res que hagi fet’ el govern espanyol en relació amb Catalunya es pot catalogar de ‘risc per a la constitució’. Pel que fa a les crítiques internes que ha generat en el si del PSOE aquesta qüestió, Narbona ha dit que en aquest moment no es preveu la convocatòria de cap òrgan del partit. El president de Castella-la Manxa, Emiliano García-Page, va sol·licitar, enmig de la polèmica, que es convoqui el Comitè Territorial del partit per estudiar la proposta del relator, petició que el PSOE de moment no ha satisfet. ‘Qualsevol discrepància interna té la manera de ser reconduïda. Aquest és un partit en el qual es pot discrepar, però el que ens uneix és el mateix’, ha indicat.

Summary: El PSOE recorda a Casado que Rajoy va usar ja mitjancers amb la Generalitat: ‘L’acusaria d’alta traïció?’


ERC ha registrat una proposta de resolució a la comissió d’Acció Exterior, Relacions Institucionals i Transparència per tal que, si s’aprova, el parlament demani la dimissió del ministre Josep Borrell. Amb el text, al qual ha tingut accés l’ACN, els republicans volen ‘deixar constància’ que les paraules de Borrell –va assegurar que els Estats Units van arribar a la independència després de ‘matar quatre indis’- ‘no representen de cap manera el sentiment majoritari de la ciutadania de Catalunya’. De fet, ERC qualifica aquestes paraules de ‘banalització del genocidi de més de 12 milions de nadius americans’, i sentencia que ‘no són compatibles amb representar a l’estranger un estat membre de la Unió Europea en ple segle XX’. Amb el text, els republicans volen també que el parlament expliciti un rebuig a ‘qualsevol forma de banalització o apologia’ del colonialisme i de l’imperialisme i pretén així que la cambra reprovi les paraules del ministre socialista a través d’aquesta comissió parlamentària. La proposta de resolució d’ERC pretén alhora buscar el suport del parlament a la petició de ‘reconeixement, justícia i reparació’ de les comunitats de nadius americans. I de fet, també proposen en un tercer punt, que es traslladi el text, si s’aprova a la comissió d’Exteriors, a tres àmbits: a les comunitats afectades, a la ciutadania dels Estats Units ‘a través dels seus representants’ i a la delegació del govern als EUA. En l’exposició de motius, que no se sotmet a votació, els republicans consideren que les disculpes del ministre ‘no han semblat del tot sinceres’ i a més no veuen en les seves paraules una ‘relliscada puntual’. ‘Antecedents previs apunten que la contemporització amb l’imperialisme i el colonialisme és una part essencial de la seva cosmovisió del món i de la seva acció política’, argumenten els diputats del grup republicà en parlar de Borrell com un ‘ministre d’Ultramar’ del segle XX’. És en aquest context, que ERC considera que el parlament no pot ‘restar passiu’ davant d’aquestes últimes declaracions de Borrell a la Universitat Complutense aquesta setmana. Concretament, en un acte al costat del seu homòleg alemany, Borrell va dir: ‘Per què els Estats Units d’Amèrica tenen més nivell d’integració política? Primer, perquè tenen el mateix idioma tots. I segon, perquè tenen molt poca història al darrere. Van néixer de la independència pràcticament sense història. L’únic que havien fet era matar quatre indis. A part d’això, va ser molt fàcil;  després van tenir la guerra civil’.

Summary: ERC vol que el parlament demani la dimissió de Borrell per banalitzar el genocidi de nadius americans


El president de la Generalitat, Ximo Puig, ha elevat el to reivindicatiu una volta superada la investidura de Pedro Sánchez, per evitar que els seus socis de govern i l’oposició l’acusin de feblesa davant el govern del PSOE. D’entrada, ha demanat que en el primer pressupost del govern espanyol hi hagi una partida d’inversions per al País Valencià del 10% del total. I ha recordat que hi ha el compromís de presentar el nou model de finançament abans de vuit mesos. Pel que fa al futur executiu, que no es farà públic fins la setmana que ve, espera que es mantingui la presència de ministres valencians, com el de Foment, José Luís Ábalos, i el de Ciència, Pedro Duque. Semblantment, la vice-presidenta de la Generalitat, Mónica Oltra, espera que el nou govern abordi en sintonia amb el Consell del Botànic l’agenda valenciana, l’agenda ambiental i l’agenda social amb ‘valentia’, per superar la paràlisi causada pels mesos que ha trigat la investidura.

Summary: Puig vol el 10% de la inversió de l’estat en el primer pressupost de Sánchez


Simona Levi (1966) és una barcelonina nascuda a Torí. Dramaturga formada a l’escola Lecoq de París, ha acabat essent un referent de l’activisme digital. Simona Levi ha fundat XNet, s’ha presentat a les eleccions amb el Partit X, ha aconseguit tancar Rodrigo Rato a la presó i ajuda a legislar sobre els alertadors. La revista Rolling Stone va considerar-la com una de les persones que escrivia el futur en aquest àmbit. Levi publica articles a VilaWeb, com el darrer, ‘Catalunya i la paradoxa de la unió‘, molt crític amb un independentisme amb el qual havia simpatitzat. Ara Levi ha coordinat el llibre Fake You (Raig Verd) sobre les notícies falses i la desinformació, que ha escrit amb alumnes seus del màster en drets civils, tecnopolítica i cultura digital. Però en aquesta entrevista de VilaWeb, no tan sols ens parla del seu llibre i del seu activisme, sinó també de la seva intensíssima vida, que comença a la comunitat d’origen jueu del nord d’Itàlia. —A què es dedicava la vostra mare? —Professora d’etimologia a la universitat, i el meu pare d’història econòmica. Sóc la germana gran. El meu germà és arquitecte. Vaig néixer a Torí, ciutat particularment avorrida, una mena de Bilbao d’abans de la reconversió cultural. La fàbrica FIAT tancava, hi havia molta heroïna i atur. Dels meus amics, qui no era ionqui, era reprimit per la policia. Era una situació que ofegava. No hi havia res a fer. Encara avui a Itàlia no hi ha res a fer. No la recuperarem. Jo a divuit anys me’n vaig anar de casa. Ciao. —L’escriptor Primo Levi era parent vostre? —Sí. Era el cosí de la meva àvia, i molt present a casa. Venia molt. Tornant d’Auschwitz, va començar a treballar amb el meu avi. Primo Levi era químic i el meu avi, comercial. Van començar l’empresa en un garatge. La meva mare és d’origen catòlic, i el meu pare, d’origen jueu. A casa érem socialistes i ateus, i seguíem les tradicions des d’un punt de vista cultural, no religiós. S’hi llegia la Bíblia com si es llegís un conte, i per conèixer la història de Sodoma i Gomorra, o la de les set plagues, que són històries molt interessants. O fèiem la cerimònia de la fuga d’Egipte, en què menges al voltant de la taula decantat, recolzant-te, per fer la sensació d’urgència. O deixàvem la porta oberta per si venia el profeta Isaïes. Jo no parlo hebreu, i a Israel hi dec tenir algun familiar, suposo. Som família amb Carlo Ginzburg, l’historiador, que sí que hi són. —I per què vau estudiar teatre? —La meva mare, quan jo era petita, feia teatre militant, uns grans putxinel·lis. Ho recordo de quan tenia anys. I a escola em vaig apuntar a fer dansa i teatre. A catorze anys vaig començar a fer activisme. Era insuportable: eximida de fer religió, per atea, perquè a tretze anys, evidentment verge, anava a la classe religió a reclamar el dret d’avortament. Un any després a Itàlia es va guanyar la llei de l’avortament. Hi ha una fotografia d’una manifestació enorme on surto aguantant la pancarta. Era molt bona estudiant, per això. —Quatre anys després aneu a París a estudiar teatre. Com us hi guanyeu la vida? —Parlava francès, que havia estudiat de petita a l’escola francesa. I el dia que vaig arribar a París vaig agafar una guia de telèfon i vaig trucar a totes les escoles privades de la ciutat. Totes. M’oferia de professora d’italià. L’endemà ja treballava. Cinc anys estudiant a l’École Jacques Lecoq, que es considera una escola de mim, però no és això i prou. Per mi, era un gran filòsof. Res a veure amb l’escola Marcel Marceau, que era mim i prou. Lecoq va ser professor de gent com Ariane Mnouchkine o Dario Fo. Un dels homes que m’ha marcat més. —I com hi arribeu a Barcelona, el 1990? —Me’n vaig de París per culpa d’una història de violència física, com tantes dones. Tenia vint-i-quatre anys. El primer cop ell anava borratxo, i vaig pensar: quina mala sort. La segona vegada, vaig dir-li ‘Em vull separar.’ I quan em va dir ‘no pots perquè ets la meva dona’, vaig entendre que me n’havia d’anar immediatament. Aquí a Barcelona hi tenia una amiga, l’Ariadna, persona fonamental en la meva vida. I per això vaig venir. Després vaig tenir casos de violència psicològica. Em van tractar a Tamaia, grup de Ca la Dona que tracta la violència masclista i que han canviat la meva vida. Lecoq i Tamaia. Aquests m’han marcat. A Tamaia aprenc a lluitar contra el victimisme del feminisme i veure la responsabilitat que tenim les dones. La dels homes, és clara, i evident. Són bèsties. Peguen. Molt bé. I elles? Elles es queden. Per què ens quedem? El 80% de les dones tornen amb l’home que les maltracta. Jo he tornat mil vegades amb històries tòxiques. Fins el 2008. Que ja no em passarà més. —I per què hi tornàveu? —Perquè t’eduquen fent-te creure que pots canviar-lo. I vols canviar-ho perquè t’ha fet sentir com ningú. Són narcisos, i tu formes part del seu paradís. Has tocat amb els dits un lloc meravellós on vols tornar. Errors? Sí. Però ja el canviaré. Ho aconseguirem. A les dones ens eduquen a no tenir personalitat. És l’home qui la té. Gent molt d’esquerres a mi em demana sempre per la meva parella. Jo he fotut a la presó banquers, però em demanen per la meva parella. ‘I per què no t’has casat?’ I quan els explico que mentrestant feia coses, com empresonar banquers, bah, no hi donen importància. No tenim personalitat, i l’hem de projectar en l’altre. En ell. Per això el volem transformar. I a més, les mares potencien tot això en les filles. Una del PP va dir-ho un cop, i amb tota la raó. Tota l’esquerra se li va llançar al coll. Doncs tenia raó. El vel, l’ablació, tot això es transmet moltes vegades a través de la mare. —Vau arribar a vint-i-quatre anys i ara ja sou barcelonina. Trenta anys aquí. —I tant. Ja no tinc nacionalitat italiana; espero la catalana, i mentrestant tenim l’espanyola. —I professora de tecnologia a la UPF. Com passeu d’això a la tecnologia no ho entenc. —Això és una il·luminació, com Santa Teresa de Jesús. El 2006, mitjançant un xicot que tenia, el de la violència psicològica que et deia, vaig començar a entendre el digital. Ell en sabia. I l’SGAE em va censurar un vídeo fet per mi, amb les meves imatges, on denunciava La Caixa i la bombolla immobiliària. L’SGAE al·legava copyright. I van demanar a YouTube que retirés el vídeo. Però el copyright no era per a defensar els autors? Aquí em comença a interessar el món digital. Tot ve d’aquí. Va ser una tempesta perfecta: entre el noi amb qui estava, l’SGAE, i el vídeo. I mira, ara faig postgrau de política i tecnologia. —Què hi expliqueu? —Hi explico que la manera de fer activisme de la comunitat en xarxa, la filosofia d’internet, és l’equivalent de la Il·lustració i la impremta. S’inventa la impremta. La gent comença a imprimir coses pel seu compte. I a llegir pel seu compte. Inclosa la Bíblia en uns altres idiomes. La impremta origina l’escissió del cristianisme. I durant un segle, descontrol. La gent tenia el control. Fins que els nous monopolis, Luter, i els vells, catòlics, tornen a agafar el control. Apareix la inquisició: tres segles de llibres prohibits i crema de gent. Heretges i alquimistes. Sense alquimistes no tindríem ni ciència ni il·lustració ni revolució francesa, ni carta de drets humans. Això és igual. —Per què és igual? —Internet permet que la gent llegeixi pel seu compte. Els hackers són acusats d’heretges, com els alquimistes. I ara els nous monopolis (Google i companyia) i els vells poders (institucions, premsa tradicional) proven d’agafar el control. Però tenim cinquanta anys encara per capgirar-ho, i aquell punt de descontrol. Som al mig d’adonar-nos-en i no creure el discurs que internet és dolent. Hem d’evitar la Inquisició, perquè seguim la mateixa cronologia. Per això és important que no hi hagi tecnofòbia. L’esquerra és la cosa més tecnofòbica que hi ha. La dreta ha entès l’eina i la fa servir. I l’esquerra tot el dia diu que internet és el mal. I així se’ns tira el temps al damunt. En el decret que talla internet a Espanya la primera motivació que hi inclouen és la desinformació. —Decret fet per un partit d’esquerres, el PSOE. —Tota l’esquerra està molt d’acord que això d’internet, ai ai ai, hi ha coses molt dolentes. La pedofília i les mentides. Fem el discurs de la Inquisició. Podem tenir-ne tres segles. Hem de vigilar. —Què és la cultura hacker? —La definició de cultura hacker per mi és aquesta: es fa una assemblea, s’exposa el tema i immediatament després els hackers s’aixequen i se’n van a una altra sala a intentar solucionar el problema. A treballar i fer codi informàtic. Els hackers fan. Punt. No hi ha hores i hores de debat, ni faramalla dogmàtica i sectària, que no treu cap a res. Val més fer, perquè si ens hem de posar tots d’acord ideològicament, no ens sortim. —Segons la revista Rolling Stones del 2017, la senyora Simona Levi és una de les persones que escriu el futur. —Sí. Està bé. M’hi identifico. Ha! Era una llista de 25 i jo era al lloc número 4. Amb la plataforma Xnet acabàvem de ficar a la presó Rodrigo Rato. S’ha de dir que Rolling Stone fan la llista mitjançant antropòlegs, i als antropòlegs els interessa el món digital. Nosaltres a Xnet vam instal·lar un sistema, que després vam instal·lar a l’Ajuntament de Barcelona, per aconseguir que els alertadors se sentissin segurs denunciant. Mitjançant aquest sistema vam obrir el cas Bankia, i ens van arribar els correus de Blesa. Vuit mil correus. No tinc ni idea de qui els va enviar. D’aquí surt el cas Bankia. I Rato acaba anant a presó. —Xnet, quanta gent sou? —Entre tres, cinc, deu persones. No pas més. —Ara heu fet un llibre amb alumnes del màster. Fake You. I una de les tesis del llibre és que les fake news, la desinformació a internet, és cosa dels governs. No de la gent. —El discurs que es fa és: la gent és dolenta, no sap verificar, i diuen mentides per internet. Per tant, els de sempre ho hem de controlar. Nosaltres al llibre diem que les fake news són ells. I fan servir l’excusa per continuar retallant drets i llibertats. És impressionant escoltar Valcárcel (PP), del Parlament Europeu, explicant que en l’era digital la llibertat d’expressió no es pot tractar de la mateixa manera que abans, i que algú ha de controlar què es diu a internet. Doncs les fake news més ben pagades de la història a Facebook van ser una de Ciutadans, de 60.000 euros. I una de 40.000 del PP fent-se passar per Más País. Tots som perfectibles, i per tant tots ens creiem mentides i les escampem. Però no són aquestes les que ens han de preocupar, ni les que hem de frenar amb la legislació. Les fake news que ens han de preocupar són les que impliquen inversió de diners i suport institucionals. —Eines de verificació. Com podem saber si una notícia és falsa? —No serveix de gran cosa que la verificació la facin els usuaris. Les han de fer els productors de les notícies: mitjans de comunicació, institucions, partits, governs, corporacions i influïdors. La mentida corre quatre-centes vegades més que la veritat. —El llibre fa una història de la propaganda. —Arriba a l’edat de la pedra. No és nou, això de les notícies falses, no. Guillem Martínez explica que el cavall de Troia n’és una: una història pagada per un govern per fer creure una versió. Com les armes de destrucció massiva, però a l’inrevés. —3.500 euros. Això costa tenir un milió més de seguidors a Twitter. —A la segona edició ho hem actualitzat. Costa entre 3.500 i 15.000. Barat. Els de 3.000 són molt estàtics. —Solució legal a les fake news? —Ells han dit: ‘Farem legislació sobre això, i és important que la fem nosaltres, perquè si la fan ells, ens ho tallen tot.’ Aquest llibre serveix també per a explicar la legislació que farem. Tenim legislació diversa a Xnet. —Per exemple? —Com protegir els alertadors, o com ajudar a fer demandes col·lectives. Avui s’ha publicat la directiva espanyola, i tenim en marxa la del parlament català. Hi hem posat molta feina, a Xnet. Som membres de Whistleblowers International Network. Una organització molt potent que, per cert, no té alertadors. Creiem que és un error que els alertadors decideixin la legislació, perquè són persones massa afectades personalment pel seu cas. No veuen tota la fotografia. S’ha fet una barreja de mala legislació i suport d’alertadors mediàtics que s’han deixat comprar pels partits polítics i han avalat legislacions contràries als seus interessos. —Per què Rússia és sempre notícia amb les notícies falses? —Els grans països de la indústria del bot són Rússia i Mèxic. És la seva indústria de la totxana. No te’ls envia Putin, els bots. Sóc gent precaritzada, com aquí els paletes, que fan de troll, pagats per uns altres, en granges. La feina d’aquesta és entrar a Twitter, crear 200 perfils, programar els piulets i fer comentaris o ‘m’agrada’. Al llibre expliquem com detectar-los. —Propostes per a combatre les fake news? —Tenir clar que quan una cosa surt a internet i és sense cap lucre, amics, se’n diu llibertat d’expressió. Si hem de treure totes les mentides de la gent, hem de fer dues coses: posar fi al capitalisme i que la gent tingui més temps per a fer anar el seu cervell i no només de treballar. Que siguin més intel·ligents i menys rabiosos. I dos: millorar el biaix de confirmació. Perquè estem estructurats per a llegir opinions que ens reafirmin la nostra. Si arriba una cosa que no és allò que penses, la reps amb recel. Si és allò que penses, la reps amb els braços oberts. És el biaix de confirmació. Hem de tenir una perspectiva psiquiàtrica de la condició humana que ens obri a rebre opinions diferents de la nostra. —Última: teniu esperança en la tecnologia? —Depèn del dia. Però l’única esperança és internet. Si la fem servir bé, i no deixem que es transformi en una televisió, en mans de grans empreses. Podeu comprar Fake You a la Botiga de VilaWeb

Summary: Simona Levi: ‘Les “fake news” són ells’


SegurCaixa Adeslas, empresa integrada en el Grupo Mutua Madrileña i participada per CaixaBank, va registrar un benefici net de 81,6 milions d’euros en els sis primers mesos de l’any, fet que suposa un 12,4% menys que l’any anterior, segons ha informat l’entitat en un comunicat. Aquest resultat incorpora un impacte net de 18,9 milions per les noves dotacions que exigeix la reforma introduïda en el Codi de Comerç. La reforma va entrar en vigor l’1 de gener i exigeix l’amortització d’actius intangibles de vida útil indefinida. En perímetre comparable, descomptat l’efecte d’aquestes noves amortitzacions, el benefici net se situaria en 100,5 milions, un 7,9% però que el juny del 2015, segons ha precisat l’entitat. SegurCaixa Adeslas ha valorat la ‘bona marxa’ del negoci assegurador a la primera meitat de l’any, quan va obtenir un resultat brut de 136,6 milions. Aquesta xifra suposa una millora del 31,1% sobre l’any anterior i ha permès compensar l’impacte que van tenir sobre les inversions financeres la inestabilitat dels mercats i els baixos tipus d’interès. La companyia ha explicat que la solidesa del model de negoci i les mesures adoptades en el marc del nou pla estratègic de SegurCaixa Adeslas van impulsar una millora en la ràtio combinada, que es va reduir en 1,8 punts percentuals, fins a situar-se en el 90,7%. El volum de primes va arribar als 1.675,3 milions d’euros al juny d’aquest any, fet que va suposar un creixement del 6% respecte al mateix període de l’exercici anterior, gairebé dos punts percentuals per sobre del desenvolupament del mercat No Vida, que va augmentar el 4,2%. Les xifres de SegurCaixa Adeslas comparen amb un primer semestre del 2015 que encara incloïa la concessió administrativa d’Alzira. A perímetre comparable, el creixement seria del 8,8%. El nombre de clients de SegurCaixa Adeslas es va situar en 5,9 milions en el tancament de juny, amb un creixement interanual del 3,6%, gràcies sobretot a particulars, pimes i autònoms.

Summary: SegurCaixa Adeslas guanya un 12,4% menys en la primera meitat de l’any


El president espanyol, Mariano Rajoy, ha inaugurat avui el tram del TGV entre València i Castelló de la Plana. Les crítiques a la lentitud i al retard de la línia s’han vist justificades en el viatge inaugural en què hi havia el president espanyol mateix, acompanyat del president de la Generalitat, Ximo Puig, i d’altres alts càrrecs del Consell i del govern espanyol. En el trajecte de València a Castelló, el tren ha quedat aturat una bona estona, fins a vint minuts. Fins i tot, ha hagut de deixar passar un comboi de rodalies. Es desconeix el motiu perquè el TGV té prioritat per sobre de qualsevol altre tren. Ens acaba d'avançar un rodalies pic.twitter.com/wJjMtRw65W — Salvador Enguix (@Senguix) January 22, 2018 El convoy se ha parado de forma inexplicable a la altura de Parc Sagunt. En principio, el AVE tiene prioridad sobre el resto del tráfico ferroviario pic.twitter.com/YKRO26V0WG — Paco Alvarez (@alvarez_paco) January 22, 2018 Això ha fet evident el gran problema d’aquesta infrastructura, que no s’ha optat per construir una nova plataforma per al TGV, sinó que s’ha fet un tercer fil que ha de compartir amb els trens de la rodalia. I això és el que ha passat avui. Parece que ya hay explicación al parón. El tren inaugural deja paso a un Cercanías. El problema: solo una vía con tercer hilo. Aquí la prueba: pic.twitter.com/zvYzh6spir — Paco Alvarez (@alvarez_paco) January 22, 2018 El convoy inaugural arranca de nuevo 20 minutos después. A esta hora debería haber llegado el tren a la estación de Castellón 🚊 pic.twitter.com/XGq3b1kybD — Paco Alvarez (@alvarez_paco) January 22, 2018

Summary: El TGV inaugural a Castelló queda aturat amb Rajoy dins i l’avança un tren de rodalia


La destitució del cònsol honorari de Finlàndia a Barcelona és l’últim conflicte diplomàtic que ha originat Espanya arran de la preocupació pel procés d’independència de Catalunya. Les pressions diplomàtiques sovint resten amagades en un pla fosc davant l’opinió pública i poden ser de menes diverses. Però, en alguns casos, les filtracions o els fets fan llum a l’actuació a l’ombra de l’estat espanyol, concretament del Ministeri d’Afers Estrangers que han dirigit José Manuel García-Margallo i Alfonso Dastis. La retirada d’autorització de quatre cònsols a Barcelona és un indici evident de la llei del silenci que vol imposar Espanya. L’ex-cònsol de Finlàndia ha dit ben clar que això era un avís a navegants. A més d’Albert Ginjaume, Espanya va ordenar de destituir el cònsol honorari de les Filipines, Alan Peter, per haver participat en l’aturada de país del 3 d’octubre; el cònsol honorari de Letònia, Xavier Vinyals, per haver penjat suposadament una estelada al balcó del consolat, cosa que ell va negar; i el de Bulgària, l’ex-futbolista Hristo Stòitxkov, per haver criticat la violència de la policia espanyola i la Guàrdia Civil el primer d’octubre. La setmana passada, la tensió va pujar uns quants graus en la relació amb Suïssa. L’exili d’Anna Gabriel a Ginebra va desfermar una allau de crítiques i desqualificacions dels mitjans i polítics espanyols. La mateixa tarda que Gabriel anunciava que romandria en aquell país, un portaveu del Departament de Justícia del govern suís va afirmar que, a priori, no extradirien l’ex-diputada de la CUP perquè, segons la informació que tenien, els delictes que li imputaven eren de caràcter polític. Però si un soci europeu s’ha enfrontat obertament a Espanya ha estat Bèlgica. La desavinença va començar a l’abril, quan es va suspendre una missió comercial de Catalunya i Flandes al Marroc que havien d’organitzar les ambaixades espanyola i belga. La Generalitat va assegurar que hi havia hagut pressions espanyoles per a evitar reunions polítiques entre el president Carles Puigdemont i autoritats marroquines. Després del referèndum, l’escalada de tensió entre ambdós governs va saltar a la llum pública. El primer ministre belga, Charles Michel, va condemnar la violència policíaca i va demanar diàleg amb Catalunya. Una presa de posició que Espanya va prendre’s com un atac i que va empènyer les relacions bilaterals cap a un atzucac. El periodista Dieter Dujardin, del diari flamenc Het Laatste Nieuws, va publicar una carta duríssima de la Moncloa a l’ambaixada belga. El malestar es va intensificar quan la justícia belga va donar símptomes que no acceptaria l’extradició de Puigdemont i els quatre consellers que romanen a Brussel·les pels delictes de rebel·lió i sedició, fet que va motivar que el Tribunal Suprem espanyol retirés l’euroordre. La conferència de Puigdemont a la Universitat de Dinamarca també va posar al descobert pressions espanyoles perquè se suspengués l’acte. El diputat del grup Verd i Roig Pelle Dragsted va denunciar a Catalunya Ràdio que hi havia hagut ‘dures pressions’ a la universitat perquè no es fes l’acte amb Puigdemont, i que per això va decidir-se que la professora Marlene Wind intervingués fent preguntes provocatives. Dels silencis bàltics a la repercussió de l’1-O Espanya també ha comprat silencis. És el cas de Letònia, on l’estat espanyol ha destinat 63 milions d’euros en ajuda militar per evitar un pronunciament d’aquest país sobre Catalunya. A més, ha amenaçat Letònia i Estònia de retirar-los el suport logístic i militar, desplegat en missions de l’OTAN per a mantenir la seguretat davant la suposada amenaça de Rússia. Així mateix, alguns governs europeus van criticar l’actuació d’Espanya durant el primer d’octubre. Bèlgica, Eslovènia, Finlàndia, Lituània, Hongria, Noruega, Irlanda i la República Txeca van manifestar la seva disconformitat i van demanar explicacions a Mariano Rajoy. Diversos polítics europeus també van criticar el govern espanyol per la manera com havia provat d’impedir el referèndum.

Summary: El conflicte amb Catalunya afebleix les relacions diplomàtiques d’Espanya amb els socis europeus


El batlle sobiranista de Palma Antoni Noguera ha anunciat durant els actes del Dia de l’Estendard el que ha qualificat com ‘la transformació més gran de la història de Palma’. Noguera ha rememorat el batlle Darder per a dir que el compromís amb la ciutat continua sent ‘despertar del somni, abandonar la calma i passar a l’acció a través de la cultura i el món que ens envolta’. Noguer ha afegit que la Festa de l’Estendard ‘ens reafirma com a poble’. En un moment del discurs Noguera ha recordat que dels catorze cossos apareguts en la fossa de Porreres tres eren ciutadans de Palma, reclamant així que la ciutat recordi i honori les víctimes del franquisme. Entre els projectes prioritaris pel 2018 el batlle de Palma ha remarcat la renovació del transport públic de la ciutat, la preservació del port Petit del Molinar i la creació del bosc urbà del Canòdrom.

Summary: Noguera anuncia per al 2018 la transformació més gran de la història de Palma