El president de Ciutadans, Albert Rivera, ha acusat avui TVE de ser ‘TeleSánchez‘ i s’ha posat en evidència. Rivera criticava que Televisió Espanyola enviés una carta als partits polítics el 16 de setembre convocant-los a un debat electoral, mentre hi havia la incertesa sobre si Pedro Sánchez seria investit o es farien eleccions. El dirigent de Cs ha mostrat la carta, però s’ha anat posant nerviós quan l’ha rebatut el presentador del programa ‘Los desayunos’, Xavier Fortes, que li ha explicat que TVE treballa amb terminis perquè és un organisme públic i que es van preveure les dues opcions, la investidura o la repetició electoral. Rivera ha insistit amb la carta, brandant-la, i ha acabat desarmat i amb cara de pomes agres. Vegeu-ho. Rivera vuelve a tachar a RTVE de “TeleSánchez” Rivera mateix ha difós a Twitter el fragment tallat de la conversa que li interessava, i més dirigents de Cs l’han compartit per fer d’altaveu de les acusacions contra TVE, però amagant el ridícul del dirigent, desmentit en directe. Sánchez quería forzar otras elecciones y puso TVE a su servicio. TVE empezó a organizar el debate cuando el Jefe del Estado no había hecho ni la ronda de consultas. La tv que pagamos todos y nos cuesta mil millones al año no puede ser ‘TeleSánchez’. Rosa Mª Mateo debe dimitir👇🏻 pic.twitter.com/0FKwoKKI2K — Albert Rivera (@Albert_Rivera) October 10, 2019 Us oferim tota la conversa transcrita. —Albert Rivera  Mostraré una prova als teleespectadors fins a quin punt Sánchez volia eleccions. Això és una carta que Radiotelevisió espanyola va enviar als partits polítics. Aquesta casa, que s’ha convertit en ‘TeleSánchez’, ens va enviar una carta el 16 de setembre!, abans que es convoquessin eleccions, convocant-nos a un debat electoral. Es pot tenir més barra que el senyor Sánchez, que engega la maquinària, i que aquesta casa, que es converteix en la casa del senyor Sánchez? Jo no estic disposat que la tele pública sigui la tele de Sánchez. Això, que ho paguem tots, que ens costa gairebé mil milions d’euros, no pot ser. Jo demano la dimissió de Rosa Maria Mateo  una altra vegada, com la vaig demanar al debat, perquè no es pot tenir tanta barra. No es pot enviar una carta com aquesta dient-nos que ens convoquen a un debat electoral quan queda una setmana per a intentar desblocar el país. Aquesta és la prova que Sánchez volia eleccions perquè ja convocava eleccions. —Xavier Fortes  Jo li puc assegurar que els que estem als serveis informatius en aquesta casa som els mateixos que vam mantenir-nos ferms per a no canviar la data del debat, malgrat les pressions… —A. R.  Jo no he demanat la seva dimissió. He dit que qui va enviar aquesta carta hauria de dimitir. —X. F.: Però també és cert que Televisió Espanyola té uns terminis perquè és un organisme públic. Potser… escolti un moment… —A. R.  Li llegeixo la carta? Jo la hi llegeixo. —X. F.: No cal, si la conec… —A. R.: No, és per als espanyols. Ens convoquen a un debat quan falta una setmana per a desblocar el país. I jo proposo aquell mateix dia una reunió a Sánchez i em diu que no, que farem eleccions. I casualment ens envien una carta dient que anem a un debat, és al·lucinant. —X. F.: S’han enviat diverses cartes, hi estem obligats… —A. R.: Però està malament o no això? —X. F.: Jo no sé si està bé o malament, només dic que hi estem obligats, potser no com les televisions privades, a respectar uns terminis. Per exemple, per a licitar un plató, no podíem fer-ho després . I a més, alhora que es preveu això, es demanen també les autoritzacions perquè si hi ha un debat d’investidura ens deixin fer la retransmissió des del congrés. Es van tenir en compte les dues opcions, que hi hagués desblocatge o eleccions.

Summary: L’intent d’Albert Rivera d’atacar TVE en un programa en directe acaba en ridícul


El ministre d’Afers Estrangers de Finlàndia, Timo Soini, ha fet costat de manera oficial a Albert Ginjaume, el cònsol honorari de Barcelona que va ser destituït a petició d’Espanya. Soini ha explicat en una nota de resposta al diputat Mikko Kärnä que el ministeri d’Afers Estrangers va dir en una ‘nota verbal’ que ja no considerava apropiat Ginjaume per a dur a terme les tasques de cònsol. Segons la Convenció de Viena sobre relacions consulars, els cònsols han de tenir l’autorització de l’estat que els acull, que poden retirar-la sense donar explicacions. Ginjaume va explicar a VilaWeb que van justificar la seva destitució per un dinar del cos consular amb Mercè Conesa, presidenta de la Diputació de Barcelona i batllessa de Sant Cugat del Vallès, que forma part de l’Associació de Municipis per la Independència (AMI). Foreign minister of Finland mr. Timo Soini says, that improper behaviour of diplomats is primarily an issue of the sending state. How do you think that went with our honorary consul of #Barcelona mr. @marianorajoy? You demanded his resignation without proper reason. #Catalonia pic.twitter.com/pA73hWv7Sl — Mikko Kärnä (@KarnaMikko) March 16, 2018 El diputat Mikko Kärnä va presentar una sèrie de preguntes escrites al ministre sobre la destitució. En concret, Kärnä demanava si consideraven que el ministeri espanyol havia actuat correctament, quines mesures prendria el ministeri finlandès per a premiar la tasca de Ginjaume, què opinaven d’un correu amenaçador de l’ambaixador d’Espanya a Finlàndia a un diputat finès, si Finlàndia actuaria respecte al personal diplomàtic espanyol i si el govern de Finlàndia debatria ‘sobre la situació dels drets humans a Espanya i sobre quines mesures adopta per a restaurar els valors fonamentals de la Unió Europea en la política interior espanyola’. Sobre aquesta darrera qüestió, el ministre finlandès Timo Soini diu que ‘Finlàndia treballa per a assegurar que tots els estats membres de la Unió Europea estan plenament compromesos amb els tractats fundacionals de la Unió Europea, inclosos aquells en matèria de llibertat, democràcia, respecte als drets humans i llibertats civils i la llei’. La nota també destaca que Albert Ginjaume ha servit com a cònsol honorari ‘de manera excel·lent’ durant gairebé 19 anys. ‘Per aquests serveis va ser guardonat amb la medalla de Comandant de l’Ordre del Lleó de Finlàndia el 2013’, justifica. A la resposta, el ministre finlandès no diu res sobre el correu amenaçador ni tampoc sobre si Finlàndia actuarà respecte al cos diplomàtic espanyol. L’1 de març, quan es va fer efectiva la destitució de Ginjaume, el ministeri d’Afers Estrangers finlandès ja va publicar una nota on definia com a ‘exemplar’ la seva tasca com a cònsol honorari.

Summary: El ministre d’Afers Estrangers de Finlàndia defensa la tasca ‘excel·lent’ del cònsol destituït per pressions d’Espanya


Alfred Bosch (1961) és el cap d’Esquerra Republicana de Catalunya a l’Ajuntament de Barcelona. El seu partit va aprovar el pressupost d’Ada Colau i, a la vegada, aquesta setmana ha votat contra el PAM, el full de ruta del govern de la ciutat. En aquesta entrevista, Bosch ho defensa, diu que té el mandat de fer d’oposició i fa una crítica molt contundent al govern de la ciutat. Diu que tot és rum-rum i aparador. També té temps de parlar de la polèmica del Born. Bosch rep VilaWeb al despatx de l’Ajuntament de Barcelona. —Qui entrevistem, l’Alfred Bosch que va aprovar els comptes de Colau o el que li ha tombat el PAM? Què ha canviat, aquí? —Entrevistes el futur alcalde de Barcelona. Perdona, però m’ho has deixat fàcil. Mira, aquí ha canviat Colau i les seves esperances. Nosaltres no podíem deixar de votar la investidura de Colau ni de col·laborar amb qui havia guanyat les eleccions. Recordem que ja havíem votat la investidura del Xavier Trias perquè ERC té una certa tendència a donar l’oportunitat al qui ha guanyat si vol fer un canvi. ERC va donar suport a qui havia tingut més vots i a qui havia arribat amb una onada de canvi, de la qual ens sentíem part. I que a més a més deia: aturem els desnonaments, aturem la pobresa, esborrem les grans desigualtats. Com pots votar-hi, contra això? Vam donar-li un vot de confiança. Al cap d’un any i mig no ho fan bé. —Per què no ho fan bé? —Tot és política de rum-rum, d’aparador i de sorollet. La gestió no va bé. La política sobre habitatge s’ha d’acabar amb un tweet culpant els mossos d’un desnonament? L’ambiciosa política de Colau sobre els refugiats s’ha d’acabar amb un comptador de morts a la platja de la Barceloneta? L’ambiciosa política de Colau sobre la memòria històrica, s’ha d’acabar amb una estàtua de Franco coberta d’ous i caps de porc? És quan t’ho qüestiones gairebé tot. La línia política d’aquesta gent, d’entrada. Aquesta política del xou. De fer passar la imatge, i la propaganda i el sorollet no fa cap bé. Desvia, fa cortina de fum i molesta la gestió, que és la cosa important. Reclamem que la ciutat es gestioni bé i que es compleixin els pactes. —Per exemple? Quin pacte no han complert Ada Colau? —Els pactes del pressupost, de les ordenances fiscals i el d’investidura. No podem continuar col·laborant amb algú que entenem que perjudica Barcelona i que no compleix. —I més en detall? Quines mesures no compleixen, a parer vostre? —La T16. La gratuïtat dels transports públic fins a setze anys. No és vigent. I no crec que ho sigui fins a final d’any, tal com s’havia pactat. Desencallar el metro de la Zona Franca. No s’ha desencallat. S’han de passar els diners a qui l’ha de construir i no s’ha fet. Quinze milions i quinze milions. La Model i la Trinitat Vella eren condicions de ciutat que havíem posat per pactar amb ells. Doncs no les compleixen. Els votem el pressupost en canvi d’aquests punts, i no els compleixen? Si t’enganyen una vegada és culpa de l’altre. Però si incompleixen dues vegades, potser la culpa és teva. —Colau no té PAM, però podrà aprovar els punts un per un. —De fet el PAM no cal que l’aprovi. Pot governar gairebé igual. Però el revés d’ahir, la negativa, és demolidora: des de l’esquerra alternativa a la ultradreta, tothom d’acord a dir que no ho fa bé. El PAM és una cosa que té el simbolisme del full de ruta, del pla de govern. I ha fracassat. No crec que el recuperin. Aniran a fer la feina sense PAM. És la primera vegada que passa. —Potser el pacte amb el PSC explica la vostra posició. —No tan sols. S’afegeix als incompliments. Perquè el PSC pot ser moltes coses, però canvi? Canvi de debò? És l’establishment de sempre. Els que durant trenta-dos anys han tingut l’alcaldia i han forjat el model de ciutat que tenim ara i que tant volem canviar. És del tot incoherent. Quan ho veus és quan t’esparveres i no entens què fan aquesta gent. Sembla que ho facin tot a l’inrevés d’allò que van prometre i es van comprometre. I recordo que un 98% dels militants d’ERC, durant l’última conferència de Barcelona, van aprovar que ERC fes d’oposició ferma i d’alternativa des de l’esquerra. Aquesta és la lectura que s’ha de fer de la nostra posició. Jo, com a president del grup municipal, tinc un mandat que m’ha donat ERC. I l’haig de complir. Només faltaria. —Fins a quin punt teniu por que l’agenda nacional d’ERC interfereixi en l’agenda de Barcelona d’ERC? I si resulta que ara toca pactar amb els comuns? No sé si podreu oposar-vos-hi gaire. —Puc ser immodest? Hem fet una cosa prou intel·ligent, penso, que és dir: a escala nacional ens interessa aproximar-nos als comuns, i convidar-los a pujar al carro del procés. I tant. I a Barcelona, també. Per tant, si nosaltres aquí col·laborem amb l’ajuntament, el fet lògic és que ells col·laborin al Parlament de Catalunya. Per tant, una de les condicions per negociar el pressupost de Colau era: si nosaltres col·laborem amb el pressupost de la ciutat, vosaltres heu de col·laborar amb el pressupost que es van dirimint al Parlament de Catalunya. I això no passa. No pot ser que allà els comuns pactin, o s’arrenglerin, amb Ciutadans i el PP, la dreta més rància. Ja ens interessa eixamplar el procés. Però siguem sincers i fem-ho a cara descoberta. Fem-ho amb la mateixa bona disposició a tot arreu. No s’hi val, a jugar dos jocs diferents. —Interpreto que si CSQP aprova el pressupost al parlament, l’actitud d’ERC a Barcelona canviarà? —Si CSQP vota el pressupost seria una gran notícia. I aquí a Barcelona ajudaria. Perquè, per exemple, les grans inversions a Barcelona es discuteixen al Parlament de Catalunya. Això és així. Quan el conseller Comín signa un acord amb Colau de 210 milions d’euros i llavors tomben el pressupost al Parlament, aquests 210 milions Barcelona els perd. La consellera de Treball, Dolors Bassa, signa un conveni de 52 milions amb l’ajuntament, però al Parlament de Catalunya, els tomben. El metro de la Zona Franca, igual. Les presons, igual. No s’entén que obrin una mà i acordin, i amb l’altra mà aixafin el pressupost. L’alcaldessa mateixa, quan no influeix en els seus, quan no defensa les inversions que ha de fer la Generalitat, perjudica la ciutat. Nosaltres difícilment podem col·laborar amb algú que perjudica la ciutat. —Us diran que una cosa és Coscubiela al Parlament, i una altra Colau a l’Ajuntament. —Doncs potser tenen un problema. I gros. Colau vol fer un partit entre tots? Potser que ho treballin una mica. Maragall era un pesat professional. I positiu. Se n’anava a veure Obiols, els del PSC, i els deia que no acceptava el no. Se n’anava al parlament a convèncer sobretot els seus que hi col·laboressin. A Colau li diem això. No pot ser que la manca de diàleg amb els seus, amb els qui vol fer un partit nou, perjudiqui Barcelona. No estic disposat que Barcelona perdi milions d’euros d’inversions simplement perquè la senyora Colau no ho defensa prou al parlament. Hi ha coses complicades de defensar. Però aquesta em sembla d’una obvietat que tomba d’esquena. No ho trobo lògic, això que fan. —Ada Colau se’n surt perquè no té oposició. Hi esteu d’acord? —Abans del dia d’ahir potser es podia dir. Des d’ahir ja no es pot dir que Colau no tingui oposició. I el PAM? Des de la CUP al PP, vam acabar tombant-li el Pla d’Actuació Municipal. Que no és cap ximpleria. Poden governar igual. Cert. Però li has tombat l’eina conceptual, el seu full de ruta. Que no és poca cosa. No hi ha oposició? Doncs caram, s’ha quedat sense PAM. Que estrany que sense oposició s’hagi quedat sense PAM. —Jo la veig més forta que vós. —Doncs digues-li, que necessita una alegria. —Passem al Born. Aquest matí s’han reunit les JERC i l’Amical de Mauthausen. Com és que s’ha arribat a aquest punt que s’hagin de reunir per llimar les asprors? —Per fer un comunicat que digui que hi ha hagut un malentès. Que evidentment les JERC no van acusar de feixista cap antifranquista. Evidentment. Van adreçar paraules molt dures a l’estàtua. Això sí. Són gent jove i de la gent jove se n’espera això. Però res a veure amb els lluitadors antifranquistes i amb els veterans d’aquesta lluita llarga i dura. I en aquesta reunió s’ha aclarit. I Garriga mateix ha fet una piulada. Jo vaig estar amb uns i altres. I em van dir que havien acordat de fer accions conjuntes i anar endavant. Total harmonia. —Per què hi ha hagut conflicte entre antifranquistes? —Aquí hi ha una cosa que a vegades s’oblida. Les estàtues no les ha posades ERC. Gent nostra, jo entre ells, no hi estem d’acord, és cert. I ho hem dit. Els polítics, respecte del franquisme, tenim dues obligacions. I totes dues són bastant clares. Primer, condemnar el franquisme. No interpretar-lo ni discutir-lo. Això ho fan els historiadors. Jo ho feia, perquè sóc historiador. Però ara sóc polític i em toca condemnar-lo políticament. I dos, em toca restituir la dignitat a les víctimes. Quan veus aquella estàtua et preguntes en què ajuda qualsevol de les dues direccions. El que ajuda les víctimes és el que es va fer al Parlament de Catalunya. S’anul·len les sentències. Després hi haurà la batussa amb el Tribunal Constitucional. Però tu ja has fet un gest molt decidit. I restitueixes la dignitat d’aquells que demanen que si més no legalment les sentències siguin anul·lades. A mi em va emocionar, em va omplir d’orgull pel meu parlament. No és el cas de les estàtues. No és el cas. —El diari The Guardian explica que a Barcelona esclafen ous a l’estàtua de Franco. No veig quin mal fa, això, sincerament. —Nosaltres demanem que es retirin les estàtues. Hi ha moltes coses molt importants a Barcelona que passen per davant d’aquest embolic i espectacle. Prou de gestos i simbolismes. —Falta res que voldria afegir? —No ho sé. Hi ha una qüestió, i t’ho dic sincerament. Jo estic aquí perquè m’encanta Barcelona. I perquè sóc un apassionat d’aquesta ciutat i me l’estimo. Tinc la sensació que el govern de Colau no afronta, o no vol afrontar, o no pot afrontar la realitat. Però la realitat hi és. La realitat és que hem tingut esplanades i carrers plens de venedors ambulants. La realitat és que li hem tombat el PAM. La realitat és que Ciutat Vella és plena de sideways i bicicletes que van pertot arreu i són un perill. La realitat és que els lloguers s’han disparat més que en cap altra època anterior. I en bona part perquè no fan els pisos socials de lloguer que van prometre. I perquè no tanquen els apartaments turístics il·legals. La realitat hi és. I, com deia Lenin: si expulses la realitat per la porta, et tornarà a entrar per la finestra.

Summary: Alfred Bosch: ‘Des d’ahir ja no es pot dir que Colau no tingui oposició’


Rafael Ribó és Síndic de Greuges de Catalunya i també president dels síndics europeus; de fet, de la branca europea dels síndics mundials. És gràcies a aquest càrrec que Ribó pot assistir a les reunions de la Comissió de Venècia. Justament avui, Catalunya Sí que es Pot presentarà al parlament català una proposta per a fer el referèndum català: que Catalunya segueixi les instruccions de la Comissió de Venècia a l’hora de fer el referèndum. I que si la Comissió de Venècia no ho permet, que no es faci. El diputat Joan Coscubiela deia fa poc en una entrevista a La Vanguardia que Rafael Ribó, com a president dels ombudsmän europeus, i membre de la Comissió de Venècia, podria ser una via per a demanar que la Comissió de Venècia es pronunciés sobre el cas català. —Joan Coscubiela se us ha adreçat per informar-se o saber què podríeu fer dins la Comissió de Venècia sobre el cas català? —No. A mi, el senyor Coscubiela no m’ha demanat cap opinió ni cap informació sobre això. —És cert allò que es deia a l’entrevista que com a síndic i membre de la Comissió de Venècia podríeu demanar que la comissió es pronunciés sobre el cas català? —No. Això no és cert. Jo no puc demanar pel meu compte que la Comissió de Venècia es pronunciï sobre el cas català. La Comissió de Venècia actua en resposta a una petició del Consell d’Europa que li pot venir de l’assemblea de parlamentaris o del comissari europeu de Drets humans, que com autoritat personal pot portar-hi una qüestió, i per més vies. La Comissió de Venècia és formada per un membre o dos de cada estat, nomenats pels estats, que acostumen a ser professors de dret. Sí que és cert que a les reunions de la Comissió de Venècia també hi assisteixen representants d’alguns organismes, com la UE, o de l’Institut Mundial dels Ombusmen. I jo puc anar a la Comissió de Venècia a proposar qüestions en nom de la branca europea dels ombudsmän europeus. —Per tant, si els síndics europeus us encarreguessin de parlar del cas català, ho podríeu fer. —Evidentment. Però mai pel meu compte. Us en donaré un exemple. La branca europea dels ombudsmän va considerar que a Polònia la democràcia perillava i que el nostre col·lega estava amenaçat. Vàrem anar a fer una visita d’estudi a Polònia. Vaig presidir una comissió que es va reunir amb el parlament polonès, amb el Tribunal Suprem, amb la cambra alta i baixa i amb el col·lega ombudsman. Vam fer un informe exigint al govern polonès garanties de funcionament democràtic. I vam presentar-ho a la sessió següent de la Comissió de Venècia. Imaginem-nos la vostra hipòtesi: hauria de ser l’Institut Mundial que hauria de fer un informe sobre la situació a Espanya, perquè cregués que l’ombudsman espanyol es trobés amenaçat, o perquè veiessin elements de manca de respecte als codis democràtics. Aleshores se’n podria informar la Comissió de Venècia. Es podria fer, que no vol dir que s’hagués de fer. —I aconseguir així que la Comissió de Venècia intervingués. —La Comissió de Venècia no intervé. Opina i prou. Per exemple, un dia parlamentaris del Consell d’Europa van alertar que a Espanya i hi havia una reforma del TC que atemptava contra els principis europeus. La comissió va estudiar-ho, van venir uns ponents i van entrevistar-se amb el govern, van fer un informe i es van incloure a l’orde del dia del març passat. Jo hi era. El ponent principal, italià, juntament amb un austríac, va dir que no havien trigat mai tant a fer un informe per la quantitat de pressions rebudes a l’estat espanyol. L’informe deia que les constitucions s’han de respectar, que el TC es l’àrbitre, però també es va dir, i és el gruix de la ponència, que la reforma que s’havia fet a Espanya era molt anormal i donava al TC dos poders difícilment conciliables: el poder de multar i el poder de separar càrrecs públics, alguns dels quals electes. I que això atemptava contra el principi de sobirania popular. I recomanava fermament que es traguessin de les mans del TC. Els advocats que van parlar en nom de l’estat espanyol van dir clarament que respectarien la Comissió de Venècia, i que no s’aplicaria mai la reforma a càrrecs electes. Tres dies més tard, el TC espanyol aplicava la nova llei a càrrecs electes. Per això dic que la comissió pot opinar, però no intervenir. —Creieu que és bona, la idea de Catalunya Sí que es Pot de fer el referèndum només si ho permet la Comissió de Venècia? —És una qüestió de debat partidari sobre la qual no puc intervenir. Puc dir que la Comissió de Venècia té fet un petit codi que indica com recomana que es facin els referèndums. I que nosaltres, acabem de fer un informe sobre la situació a l’estat espanyol, que es pot llegir des de la pàgina del Síndic de Greuges. No entenc per què encara no s’ha portat al ple del parlament. —I què diu, el Síndic de Greuges, sobre la situació a l’estat espanyol? —Tres coses. Primer, que a l’estat espanyol la llibertat d’expressió perilla. Hi ha erosió de la llibertat. Dos, que la justícia s’ha partiditzat. Fins i tot ho diu el Consell d’Europa. I tres: que la separació de poders s’ha erosionat del tot i no s’aplica. I, si voleu que us ho digui, d’això sí que m’agradaria saber-ne l’opinió de segons quin diputat.

Summary: Rafel Ribó: ‘No puc demanar pel meu compte que la Comissió de Venècia es pronunciï sobre el cas català’


Manifestants del grup d’ultradreta España 2000, encapçalats pel seu líder, Jose Luís Roberto, ha assetjat la vice-presidenta del govern, Mónica Oltra, davant mateix de sa casa mentre ella era dins, sopant amb la família i uns amics. Els ultres anaven amb la cara tapada i han desplegat banderes espanyoles amb llegendes sobre la unitat del seu país mentre feien sonar l’himne espanyol, que alguns han cantat amb la lletra que era oficial durant el franquisme. Els amics de la vice-presidenta han enregistrat l’escena i han identificat el líder d’España 2000. Los ultras van enmascarados a casa de Monica Oltra y cuando piensan que viene la policia se quitan las mascaras #caquita pic.twitter.com/mf0MRItpx7 — juan carlos mohr (@juancarlosmohr) 18 d’octubre de 2017 Un grup ultra aquesta nit davant la casa de @monicaoltra quan les seus fills sopaven. Intolerable. pic.twitter.com/19NuMdb8Mk — Salvador Enguix (@Senguix) 18 d’octubre de 2017 La vice-presidenta ha rebut el suport immediat de les Corts Valencianes, del batlle de València, Joan Ribó, i de tot de personalitats i grups. El nostre rebuig més absolut a la intimidació patida fa uns minuts per la família de la vice-presidenta @monicaoltra. https://t.co/7WZaQTLvaC — Corts Valencianes (@cortsval) 18 d’octubre de 2017 .@monicaoltra junts hem fet front als poderosos que robaven i destruïen. Junts combatrem el feixisme pq la democràcia guanyarà #EsticAmbTu — Joan Ribó (@joanribo) 18 d’octubre de 2017 Tota l’escalfor del món per a @monicaoltra i la seua família: el feixisme no podrà res davant d’un poble unit, alegre i combatiu #nopassaran — Pau Alabajos (@PauAlabajos) 18 d’octubre de 2017 Allò que no poden guanyar amb la raó, ho pretenen per la força i la por. Com sempre ha fet el feixisme. Ni un pas enrere @monicaoltra — Miquel Ramos (@Miquel_R) 18 d’octubre de 2017 Tot el suport a @monicaoltra i la seua família per l’assetjament que ha sofert hui a sa casa a mans de feixistes #nopassaran https://t.co/txgGhBCEZN — Feliu Ventura (@FeliuVentura) 18 d’octubre de 2017 Intolerable acoso a @monicaoltra Los ultras fascistas campan a sus anchas mientras el delegado @ferrer_moragues mira hacia otro lado — Giuseppe Grezzi (@giuseppegrezzi) 18 d’octubre de 2017 Tota la meua solidaritat amb @monicaoltra víctima hui de l’escratxe nocturn d’una extremadreta desatada — Pere Fuset (@perefuset) 18 d’octubre de 2017 El nostre rebuig i condemna a la concentració il·legal que ha patit @monicaoltra a la porta de sa casa. Unitat contra els acosadors. — Demòcrates VAL (@DemocratesVAL) 18 d’octubre de 2017

Summary: España 2000 assetja Mónica Oltra davant sa casa


‘Vist per a sentència. Desallotgeu la sala.’ Dimecres el Tribunal Suprem clourà la sessió número cinquanta-dos, i última, del judici contra el procés. Els presos baixaran a la sala on s’esperen quan fan els recessos i, tot seguit, seran traslladats amb furgonetes a Soto del Real. Hi són reclosos del febrer ençà, i hi van ser traslladats dels Lledoners, el Puig de les Basses i el Mas d’Enric per assistir al judici. Quatre mesos més tard, passen els darrers dies a la presó madrilenya, perquè les defenses confien que seran traslladats a Catalunya tan bon punt ho sol·licitin al servei d’Institucions Penitenciàries espanyol. Tanmateix, no serà pas la primera petició. És previst que quan es clogui la sessió de dimecres, les parts demanaran la llibertat dels presos, adduint que el judici s’ha acabat. Manuel Marchena haurà de resoldre la petició, previsiblement en contra, perquè ja els va denegar la llibertat abans del judici emparant-se en el risc que implicava ‘l’existència fora del territori espanyol d’estructures de poder organitzades’. Una vegada resolta, les defenses sí que podran demanar el trasllat a presons catalanes. La sol·licitud s’ha d’adreçar al servei d’Institucions Penitenciàries, que depèn del Ministeri d’Interior espanyol, dirigit per Fernando Grande-Marlaska. El ministre ho ha de notificar al jutge afectat, que ha de donar-hi el vist-i-plau, tot i que també pot oposar-s’hi. El mes de juliol, quan els presos van ser traslladats a Catalunya, ja es va seguir aquest procés. Llavors Institucions Penitenciàries va demanar al jutge instructor, Pablo Llarena, si una vegada acabada la instrucció havia previst noves diligències sobre els dirigents independentistes per poder-los traslladar. La decisió del Ministeri d’Interior de començar els tràmits del trasllat té un vessant polític, però és el jutge qui hi diu l’última paraula. En el trasllat del juliol, Marlaska i el PSOE van ser criticats durament per l’espanyolisme, que va interpretar-ho com un favor als partits independentistes que un mes abans havien fet costat a la moció de censura de Pedro Sánchez. ‘Igual que llavors no hi va haver cap problema, ara tampoc creiem que n’hi hagi cap’, explica una font de les defenses. Certament, amb el judici oral tancat, el tribunal no pot requerir els presos per a cap tràmit. Segons que ha publicat el diari Regió7, el centre dels Lledoners ja es prepara per a un eventual retorn dels presoners, així que s’acabi el judici. Segons aquest mitjà, ‘ja hi ha alguns moviments previstos al centre penitenciari’ perquè tinguin les mateixes set cel·les al mòdul 2 que van ocupar mentre esperaven el judici. Quant a la sentència, és molt probable que els presos no hagin de tornar a Madrid a escoltar la resolució final. La decisió recau sobre cada tribunal i no se sap què voldrà fer el Suprem, perquè és un tribunal de cassació i no oficia mai judici.

Summary: El trasllat dels presos, la primera petició factible de les defenses després del judici


L’advocat de Clara Ponsatí, Aamer Anwar, ha comparegut davant els mitjans després de la decisió del jutge de desestimar d’empresonar-la de manera preventiva durant el procediment de l’euroordre. Segons el lletrat, l’euroordre enviada per Pablo Llarena ‘és plena d’errors i contradiccions’ i no aporta cap prova ni detall del presumpte delicte de sedició. Aanwar considera que l’estat espanyol ha abusat de les euroordres per perseguir la dissidència política i ha qualificat d’arcaic i propi del segle XVI el delicte de sedició. ‘Tristament per a Espanya, a Escòcia, com en la majoria de les democràcies, el delicte de sedició ja no existeix’, ha dit. En aquest sentit, ha dit que era l’estat espanyol qui hauria de ser jutjat per l’1-O, concretament per la orgia de violència, i que la intenció de Ponsatí era assenyalar tots els responsables polítics d’aquesta repressió. ‘Lluitarem fins al final i guanyarem’, ha conclòs. Aquesta ha estat la contundent intervenció d’Aanwar davant la premsa: «Clara Ponsatí afronta un sol càrrec de sedició, que té a veure amb l’organització del referèndum i el seu paper com a consellera d’Educació. L’ordre de detenció és plena de contradiccions i errors. Mentre acusa a la Clara de tot, en realitat l’ordre de detenció no aporta cap detall ni exemples de crims suposadament comesos. L’ordre de detenció no és cap sorpresa perquè quan el Tribunal Suprem envia nou líders catalans a 100 anys de presó entre tots, acusa erròniament a la consellera Dolors Bassa de les decisions preses per la Clara en el seu paper de consellera d’educació. La Clara diu que no hauria de ser extradida al Tribunal Suprem per un judici farsa on creu que l’únic veredicte seria el de culpabilitat. Clara veu les acusacions motivades políticament. I la defensa dirà que els drets humans de la Clara no es poden garantir a les corts espanyoles. L’ordre de detenció signada pel jutge Pablo Llarena acusa Clara Ponsatí del crim de sedició. La sedició s’inventa el segle XVI a les corts europees per reis i reines contra la reacció de la gent, que reclamaven llibertat. Tristament per Espanya a Escòcia, com a la majoria de democràcies, ja no existeix el crim de sedició. Si hem de portar algú davant la justícia, hauria de ser l’estat espanyol per l’orgia de violència contra el poble català, pels seus assalts al dret de vot, dret de protesta, i dret fonamental d’autodeterminació. Les autoritats espanyoles han abusat repetidament de l’ordre de detenció europea. Clara ens ha encarregat de defensar-la robustament del que descriu com una venjança judicial. Clara vol deixar clar que els polítics espanyols que han abusat de l’estat de dret també seran exposats a escrutini durant la nostra defensa. La Clara confia en la justícia escocesa que creu imparcial, robusta i independent. El president Sánchez va exposar-se recentment d’acusacions d’interferir en el procés, mentre el líder del partit VOX creu que Escòcia hauria de patir conseqüències si no s’extradeix Clara Ponsatí. El nostre sistema legal no s’inclinarà davant aquesta influència, o amenaces, i arribarem a la decisió conforme a dret. La Clara creu que els catalans canvien el curs de la seva història. I que tot acte de repressió de l’estat espanyol apropa el dia que els catalans seran lliures. Visca Catalunya. Lluitarem fins al final. I guanyarem!»

Summary: Aamer Anwar, després de l’alliberament de Ponsatí: ‘Lluitarem fins al final i guanyarem’


El suport del PSOE i de la direcció del PSC a les mesures del govern espanyol per a suspendre l’autogovern de Catalunya pot liquidar el pacte de govern entre Barcelona en Comú (BeC) i els socialistes catalans a la capital catalana. Avui Barcelona en Comú obre un debat sobre la continuïtat dels regidors del PSC al govern municipal. El tinent de batlle Jaume Asens va avançar dissabte que la complicitat del PSOE amb la repressió posaria en risc els pactes amb el PSC. Malgrat que els socialistes han defensat un 155 temporal, concret i suau, la duresa del govern espanyol i el suport tàcit del PSOE i del PSC han dinamitat moltes complicitats. Uns quants batlles socialistes i quadres locals s’han expressat contra el 155, malgrat el suport oficial de la direcció socialista, i la batllessa de Santa Coloma de Gramenet, Núria Parlon, ha dimitit de l’executiva del PSOE. Complicitat PSOE amb atac autogovern i llibertats CAT posa en risc pactes amb PSC. Dimarts iniciem debat sobre implicacions aplicació 155. — Jaume Asens #EnComú (@Jaumeasens) October 21, 2017 L’independentisme barceloní ja ha demanat en diverses ocasions que Barcelona en Comú partís peres amb el PSC. El PDECat, ERC, la CUP i Demòcrates han insistit a la batllessa, Ada Colau, que abandonés l’acord de govern amb els socialistes pel seu suport al 155. El líder dels socialistes a Barcelona, el tinent de batlle Jaume Collboni, ha mostrat el seu rebuig al 155, ha fet una nova crida al diàleg i ha demanat al president Carles Puigdemont que convoqués eleccions autonòmiques per evitar la supressió de l’autogovern. Així no!155 i DUI són expressió d’un fracàs històric.@KRLS convoqui eleccions,doni veu a tota la ciutadania de Catalunya.Encara som a temps — Collboni BCN (@jaumecollboni) October 21, 2017 Diàleg fins al darrer minut.Diàleg per evitar DUI i 155.Avui a l’acte amb Comissió independent mediació,diàleg i conciliació #comissiódiàleg pic.twitter.com/fDHvo17lXy — Collboni BCN (@jaumecollboni) October 23, 2017 El dissabte, Ada Colau va assistir a la manifestació per exigir l’alliberament de Jordi Sànchez de Jordi Cuixart. Va dir que estava ‘especialment preocupada’ pel paper del PSC, i que era incomprensible que aquest partit fes costat al govern espanyol i al 155. ‘El 155 és inaudit, injustificat i ho altera tot’, va afegir. A més, va explicar que Barcelona en Comú faria una reflexió. Iceta, preocupat El primer secretari del PSC, Miquel Iceta, va reconèixer ahir que estava preocupat pels pactes locals al Principat. Va explicar que s’havia reunit amb la batllessa de Barcelona, Ada Colau, per tractar aquestes ‘eventualitats’ i va reiterar que el pacte de Barcelona excloïa les qüestions que desbordaven l’àmbit municipal. El PDECat i ERC ja han mostrat la seva disposició a trencar els acords de govern en diversos municipis i, de fet, en alguns pobles els partits independentistes ja han trencat amb els socialistes. Aquesta dinàmica pot agafar força aquesta setmana a mesura que s’acostin el divendres i l’aprovació de l’article per part del senat.

Summary: El 155 pot fer perillar el pacte entre Barcelona en Comú i el PSC


Banyoles (Pla de l’Estany) ha homenatjat avui cent setanta exiliats de la guerra del 1936-1939 que van deixar enrere casa seva el 1939. L’acte, al Pavelló de la Draga, l’ha presidit Quim Torra davant d’unes cinc-centes persones. Segons que ha destacat, el d’avui és un ‘acte de justícia’ però ‘arriba tard’. ‘Si més no podem reparar d’alguna manera què va implicar aquell exili’, ha dit, i també ha demanat que homenatges com aquest s’estenguin arreu de Catalunya. El president ha rebut un llarg aplaudiment quan ha estat reivindicat pel batlle, Miquel Noguer. ‘Malgrat la inhabilitació, teniu el nostre suport’, ha assenyalat. En un missatge posterior a Twitter, Torra també ha dit que la memòria històrica s’ha de fonamentar ‘en el record, la justícia, la veritat i la reparació’. La memòria històrica s’ha de basar en el record, la justícia, la veritat i la reparació. Avui a Banyoles hem homenatjat els exiliats del Pla de l’Estany en un acte ple d’emoció amb les seves famílies pic.twitter.com/ro6HxPMnvn — Quim Torra i Pla (@QuimTorraiPla) December 22, 2019

Summary: Acte d’homenatge a cent setanta exiliats de la guerra del 1936-1939 a Banyoles


Avui fa una setmana dels atemptats de Barcelona i de Cambrils. Des del primer moment, quan Younes Abbouyaaqoub va atropellar desenes de persones a la Rambla, els Mossos d’Esquadra es van fer càrrec de la investigació de l’atac; van impedir poques hores després una matança a Cambrils i quatre dies després ja havien desarticulat la cèl·lula de dotze individus que havien preparat els atemptats. Tot plegat enmig de l’absència de les autoritats espanyoles i el poc encert comunicatiu del govern de Rajoy. L’actuació dels Mossos els ha valgut el reconeixement de la ciutadania i de la premsa internacional de més prestigi, que ha destacat que durant aquests dies Catalunya ha procedit ‘gairebé com un estat’. En canvi, des de fa dos dies ha començat una ofensiva de diaris espanyols i de representants de cossos de policia espanyols contra la policia catalana. Hi ha un estat d’opinió positiu, d’agraïment, envers els Mossos a Catalunya. I no hi ha hagut, de moment, cap dirigent del govern espanyol que hagi gosat criticar-ne públicament la feina. Els atacs han anat per unes altres vies, començant per representants de cossos policíacs espanyols, com la Guàrdia Civil i la policia espanyola. Els principals sindicats d’aquests cossos, SUP i AUGC, van difondre un comunicat dimarts queixant-se perquè s’havien sentit marginats. L’atac dels sindicats de la policia espanyola i la Guàrdia Civil Algun dels seus portaveus va anar més lluny i tot, i insinuaren que si haguessin pogut intervenir amb els seus artificiers en la primera explosió a Alcanar potser l’atemptat de Barcelona s’hauria evitat. No únicament això: tant el SUP com AUGC es contradiuen sobre la informació de què disposaven o haurien pogut disposar els Mossos d’Esquadra en relació amb Abdelbaki es-Satti, l’imam de Ripoll que va participar en el grup que va cometre els atemptats i que va morir en la primera explosió a Alcanar. Per exemple, en el comunicat de dimarts lamentaven ‘el desconeixement per part de les autoritats catalanes del fet que l’imam de Ripoll fos deixeble d’un dels principals detinguts en l’operació de la policia espanyola contra el terrorisme gihadista Chacal I l’any 2007’. I afegien que això volia dir que s’havien vulnerat els acords de cooperació entre cossos policíacs. Ahir, en canvi, el sindicat SUP es contradeia completament, dient: ‘Si la policia espanyola hagués tingut coneixement de la presència de l’imam de Ripoll a Espanya, ho hauríem comunicat oportunament.’ L’imam va passar tres mesos a Bèlgica, després d’haver-se revocat una ordre d’expulsió fora de l’estat espanyol per tràfic de droga i haver complert condemna a la presó, on va compartit cel·la amb un condemnat de l’11-M. 4 El imán de Ripoll, si la @policia tuviera conocimiento de su presencia en España, lo comunicaría oportunamente y lo vigilarían en su caso. — SUP (@Sup_Policia) August 23, 2017 I una estona més tard el mateix compte del SUP difonia una notícia d’El Plural amb aquestes declaracions del portaveu del sindicat: ‘Hauríem enviat als Mossos la fitxa de l’imam, si ens l’haguessin demanada, pitjant un sol botó.’ És a dir, reconeixia novament que disposaven d’aquesta informació però que no l’havien compartida amb els Mossos. Habríamos enviado a los Mossos la ficha del imán dándole a un simple botón de haberlo solicitado. @El_Plural https://t.co/S3yZEacOae — SUP (@Sup_Policia) August 23, 2017 Totes aquestes declaracions han tingut un ampli ressò en la majoria de diaris espanyols, que avui publiquen unes portades en què qüestionen la professionalitat dels Mossos d’Esquadra. Aquests mitjans diuen que la policia belga va advertir l’any passat ‘directament’ els Mossos d’Esquadra sobre Abdelbaki es-Satti, qui després va ser imam de Ripoll, mort en l’explosió d’Alcanar i membre del grup que va atemptar a Barcelona i Cambrils. Però fonts dels Mossos han desmentit a VilaWeb que rebessin cap mena d’avís ni comunicació oficial de cap policia avisant de les sospites d’extremisme de Satti quan aquest va residir durant tres mesos a la localitat flamenca de Vilvoorde. El conseller d’Interior, Joaquim Forn, ha dit en una conferència de premsa que no van rebre cap advertiment, sinó una petició d’informació. ‘No ens adverteixen sobre aquest home. Ens demanen només si en tenim informació, i els responem que no en tenim. I en cap moment no ens consta que aquest individu sigui perillós ni investigat; si ens ho haguessin dit, hauríem actuat d’una altra manera.’ Un altre diari, l’ABC, publica una informació (amb portada inclosa) que presenta els Mossos d’Esquadra com a negligents i temeraris. ‘La jutgessa va avisar els Mossos que les bombones d’Alcanar podrien estar preparades per a un atemptat.’ L’ABC diu que la jutgessa d’Amposta, Sonia Nuez, va dir als Mossos que les bombones de butà que van trobar després de l’explosió d’Alcanar podrien estar preparades per a un atemptat, i que uns agents li van respondre: ‘No exageri, senyoria.’ El text del diari fins i tot insinua que l’atemptat s’hauria pogut evitar si no hagués estat pel comportament dels Mossos: ‘L’explosió  va estroncar els seus plans i va derivar en el terror –sense oposició– cap als atropellaments a la Rambla de Barcelona i a Cambrils.’ Les informacions d’aquests diaris espanyols contrasten amb els elogis a la tasca dels Mossos i del govern. Vegeu-ho: Mitjans de tot el món constaten el lideratge del govern i l’absència de l’estat espanyol després dels atemptats.

Summary: Campanya agressiva de mitjans i policies espanyols contra els Mossos, una setmana després dels atemptats


Aquesta nit passada no hem dormit. Perquè patíem per la vida de Kilian Jornet, perquè passaven les hores i no teníem cap més notícia del seu intent de fer cim a l’Everest des d’ahir a les cinc de la tarda, quan el seu amic Sebastien Montaz-Rosset va informar que l’havia deixat pujar sol des dels 7.500 metres, ‘en bona forma i amb unes bones condicions meteorològiques’. Passaven les hores i no hi havia cap novetat, els rumors sobre el descens al camp base avançat es desmentien i el silenci es feia espès. Passaven les hores, amb els ulls clavats a Twitter, seguint l’etiqueta #oureverest. De l’esperança i la il·lusió de veure’l culminar una gesta increïble, a la por pel que li pogués haver passat. No hi havia manera de dormir: eren les quatre de la matinada… i res. Patíem, i molt. Què ho fa, que tantíssima gent, d’ací i de l’estranger, hagi vetllat tota la nit amb el cor en un puny per un jove atleta com ell? Què ho fa, que ens el mirem com si fos un extraterrestre, per les seves qualitats extraordinàries i les seves proeses, i alhora el sentim com un amic, gairebé com algú de la família? Què ho fa, que ens l’estimem així? L’agost del 2008 acabàvem de completar el tour del Montblanc amb uns amics. Més de 160 quilòmetres en nou etapes, nou dies. El mateix dia que acabàvem aquella ruta que ens va deixar baldats, un noi jove de qui ja feia un temps que es parlava entre els (encara no tants com ara) afeccionats a les curses de muntanya era a la línia de sortida de Chamonix en la prestigiosa Ultra Trail del Mont Blanc. Aquells corredors havien de fer, si fa no fa, la mateixa ruta que acabàvem de fer nosaltres en una setmana i mitja. L’endemà al vespre Kilian Jornet era el primer de trepitjar la línia d’arribada, en tan sols 20 hores i 56 minuts, i batia el rècord de la prova. Tenia només vint anys. Ja havia començat un fenomen d’un abast que aleshores no podíem preveure. Un mes més tard, a VilaWeb fèiem el primer de molts articles i reportatges dedicats a Jornet: amb Roger Cassany, vam anar a veure en Kilian al Cadí (vegeu-ne el vídeo), en un quilòmetre vertical en què va córrer al costat d’un dels seus mestres, l’Agustí Roc. Hi vam anar amb els nervis de qui és a punt de conèixer un ídol, i ens vam trobar un jove espimatxat, tot cames, que no parava de somriure. I ens va captivar la seva proximitat i la seva humilitat. Una cosa que contrastava amb la vanitat i l’arrogància d’algunes figures que s’erigien en gurus de l’autosuperació (‘Where is the limit?’) quan la societat sencera trontollava de dalt a baix per una crisi immensa. Dos referents, dues maneres d’entendre l’esport, que es contraposaven. I, passats uns quants anys, ha quedat claríssim quina ha estat capaç de transcendir, de passar per sobre d’edats, esports, orígens i professions… A en Kilian el vam arribar a trobar dins el plat d’escudella, era pertot, va esdevenir una llum a l’horitzó enmig del naufragi, era una jugada comercial segura… I això va arribar a desvirtuar-ne la imatge, en certa manera. La seva mare confessava en el primer film del projecte ‘Summits of my life’ (el projecte que anit ha completat) la por que li feia que entre tants nous corredors emmirallats en el seu fill hi hagués gent que prengués mal pel fet de voler ser com en Kilian. ‘Hem de ser capaços de qüestionar-nos a nosaltres mateixos i demanar-nos si tenim les aptituds tècniques i físiques per a fer això que fa aquesta persona. Hem de ser conscients de les coses que fem, els riscos que prenem i les conseqüències que poden tenir’, deia ell mateix en aquesta entrevista a VilaWeb el 2012. Però l’experiència d’haver viscut de prop la mort del seu amic Stéphane Brosse el 2012, quan feien la travessa del Mont Blanc, el va fer entrar en una fase profunda d’introspecció, de reflexió sobre allò que feia. ‘Després de l’accident que vam tenir vaig fer coses en què ara m’adono que me la vaig jugar. I en aquell moment no ho veia. No veia que afrontava un risc que avui potser no afrontaria’, explicava en aquesta altra entrevista més recent. ‘No pots anar a trobar els teus límits quan fas una activitat tot sol. I en aquell moment vaig fer activitats tot sol molt al límit. Però llavors no ho veia d’aquesta manera.’ D’aquells dies tan durs, en Kilian va enfortir encara més alguns dels trets que el caracteritzaven, com l’esperit d’equip, el propòsit de gaudir per damunt de competir i el respecte a l’entorn. I n’hi afegia un altre, que era la contenció i l’experiència de saber renunciar i fer marxa enrere. ‘La meitat de les vegades que vaig a la muntanya he girat cua, perquè sents que no és el dia o que no hi ha les condicions que hi ha d’haver.’ I així va anar fent realitat un projecte d’anys, pensat i fet per ell mateix per gaudir amb els seus amics, sense desprendre’s de la voluntat de superació constant, de fer cims més alts, els cims de la seva vida. Aquesta nit passada ha assolit l’Everest. ‘Hi ha molta gent que al cap de l’any ha pujat l’Everest, fins i tot s’hi fa cua!’, he vist que deien. Doncs és una proesa. Qui l’explica millor, en dos piulets és el periodista Albert Jorquera, gran coneixedor d’en Kilian: Hacer cima en el Everest sin cuerdas, oxígeno, de una tirada y corriendo 30 km previos. No sé si somos conscientes de la magnitud histórica pic.twitter.com/6QCNIYldpP — Albert Jorquera (@albertjorquera) May 22, 2017 En 38 horas @kilianj ha hecho unos 50 km a más de 5.000 metros de altitud y con 3.848 m. positivos. Es una barbaridad, totalmente histórico pic.twitter.com/jT5EqetqLU — Albert Jorquera (@albertjorquera) May 22, 2017 Aquest és un dels mèrits d’en Kilian. Fa nou anys trencava una barrera a l’Ultra Trail del Mont Blanc, i avui destaquem que hagi assolit l’Everest amb aquesta rapidesa i aquestes condicions. Però l’altre mèrit, segurament el més important, és que hagi aconseguit formar part de l’imaginari col·lectiu i dels valors d’una societat. I que hagi robat el cor de tanta gent que aquesta nit passada no hem pogut aclucar els ulls.

Summary: A tots els qui no heu dormit patint per Kilian Jornet


El recurs que el president Carles Puigdemont ha presentat al Tribunal Constitucional espanyol per la decisió de la mesa de retirar-li la delegació de vot el 9 d’octubre proppassat ha aixecat una forta polseguera política. ‘Crec que és un recurs que xoca políticament, però me l’he llegit i és impecable des del punt de vista jurídic’, deia Jaume Asens, el tinent de batlle de l’Ajuntament de Barcelona, advocat i persona aliena a la topada política entre Junts per Catalunya i ERC. La conveniència política pot ser discutible, afegia, però l’oportunitat jurídica és evident i necessària. La decisió de Puigdemont, tal com ha recordat també el seu advocat, Jaume Alonso-Cuevillas, s’explica per la necessitat d’exhaurir la via interna, que acaba al Tribunal Constitucional espanyol i pel qual passen tots els represaliats abans de poder anar al Tribunal Europeu dels Drets Humans. Puigdemont ja va presentar un recurs d’empara al TC per la decisió del jutge del Tribunal Suprem Pablo Llarena de suspendre’l com a diputat, és a dir, de vulnerar-li els drets polítics, contravenint fins i tot la jurisprudència del Constitucional. Justament aquesta setmana, mig any després, el TC ha acceptat a tràmit el recurs de Puigdemont. Ara caldrà saber quan el resoldrà. I el mateix dia es va fer públic que el president havia presentat un nou recurs, que és una ampliació d’aquell primer recurs, perquè es refereix al mateix dret vulnerat. Entre el primer recurs, del juliol del 2018, i aquest altre, del gener del 2019, hi ha hagut un fet significatiu en relació molt directa amb la suspensió com a diputat dictada pel jutge Llarena. Aquest fet és la retirada del dret de vot delegat de Puigdemont per part de la mesa el mes d’octubre. Les conseqüències polítiques d’aquella polèmica, amb la pèrdua de la majoria independentista i la incapacitat de complir el mandat del 21-D, són evidents. Però també n’hi ha de jurídiques, perquè els presos i els exiliats malden per defensar els seus drets polítics (i, per extensió, els de tots els qui els van votar) que són amenaçats. I per això l’advocat de Puigdemont, Jaume Alonso-Cuevillas, va decidir que calia actualitzar aquell recurs, és a dir, presentar-ne un de nou sobre la decisió de la mesa de l’octubre, per una qüestió elemental en dret que cal tenir present pensant en el Tribunal Europeu dels Drets Humans: el manteniment de la coherència. En dret processal, això rep el nom de ‘doctrina dels actes propis’, és a dir, que una persona no pot anar contra els seus actes anteriors, que ha de mantenir una coherència. Dit d’una altra manera, al Tribunal d’Estrasburg no s’entendria que es presentés un recurs contra una decisió (la suspensió ordenada per Llarena) i no s’actués quan una altra decisió (la decisió de la mesa del parlament) permetia precisament d’executar la primera. Cal recordar, a més, que el mes passat Carles Puigdemont, juntament amb Oriol Junqueras, Raül Romeva, Josep Rull, Jordi Sànchez i Jordi Turull van presentar una demanda contra l’estat espanyol davant el Comitè de Drets Humans de les Nacions Unides, amb l’objectiu de denunciar la vulneració dels drets polítics com a diputats electes del Parlament de Catalunya. Un dels responsables d’aquella demanda, la jurista Neus Torbisco-Casals, explicava a Twitter el sentit d’aquest darrer recurs de Puigdemont al TC en relació amb aquesta altra demanda a l’ONU. Torbisco-Casals deia: ‘El recurs del president Puigdemont complementa el recurs d’empara presentat contra la suspensió (admès a tràmit dilluns). Recordem que el ple del parlament va refusar la seva suspensió i els desacords posteriors es centraven només en la manera d’implementar l’acord polític. L’objectiu del recurs és que el TC es pronunciï clarament sobre si la suspensió decretada pel Tribunal Suprem (sense delegació directa del vot) és compatible amb la preservació dels seus drets polítics i així exhaurir els recursos interns. Un eventual pronunciament serà útil a tots els diputats afectats perquè l’al·legació fonamental que presenten els advocats de l’estat al Comitè de l’ONU no és de fons (saben que no tenen cap raó), sinó formal: demanen la inadmissió perquè no s’han exhaurit els recursos interns.’ I acabava demanant: ‘No enfrontem més les víctimes. En una situació de repressió extraordinària en democràcia, és lògic que s’obrin vies jurídiques diverses. Puigdemont utilitza totes les vies jurídiques per defensar el seu dret legítim de ser investit president.’ Rull, Turull i Sànchez no presenten recurs Una altra qüestió és el fet que els altres afectats de Junts per Catalunya, Jordi Turull, Josep Rull i Jordi Sànchez, no han presentat aquest mateix recurs sobre la decisió de la mesa del parlament. Els tres presos polítics i Puigdemont segueixen estratègies de defensa diferents que tenen a veure amb la seva situació processal. Si els primers estan pendents de la data del judici i poden ser inhabilitats amb la sentència, Puigdemont no serà jutjat i Pablo Llarena va retirar la darrera euroordre al juliol, quan la justícia alemanya havia descartat una extradició per rebel·lió. És a dir, que no es preveu pas que sigui inhabilitat aviat. Sànchez, Turull i Rull ja van demanar empara en el seu moment al TC perquè aixequés la suspensió decretada pel Tribunal Suprem. Puigdemont també va presentar un recurs contra la interlocutòria del Tribunal Suprem que ordenava de manera automàtica la suspensió dels seus càrrecs públics en aplicació de l’article 384 bis de la llei d’enjudiciament criminal. És el que el Suprem va admetre a tràmit dilluns.

Summary: La qüestió jurídica de fons sobre el recurs de Puigdemont al TC


El Jutjat de Primera Instància i Instrucció 2 de Sueca ha decretat el sobreseïment provisional de la causa per presumpta prevaricació administrativa per la qual havia citat a declarar com a investigats el 17 de febrer l’ex-batlle de Sueca i diputat al congrés espanyol de Compromís, Joan Baldoví, i l’ex-batllessa d’aquesta mateixa localitat i actual secretària autonòmica de Cultura i Esport, Raquel Tamarit. El magistrat ha pres aquesta decisió després de prendre declaració en qualitat d’investigada una tècnica municipal. Així mateix, amb anterioritat, havia decretat l’arxivament de les diligències per a una altra investigada, que exerceix el càrrec de secretària municipal, han indicat fonts del Tribunal Superior de Justícia del País Valencià. El titular del jutjat considera que no existeix ‘indici algun del delicte investigat’, ja que l’actuació de l’ajuntament amb relació a la legalitat d’unes obres es va ajustar’en tot cas a la legalitat i les resolucions judicials que l’afectaven’ La resolució, dictada en una interlocutòria amb data d’avui, no és ferm i contra ella cap recurs de reforma davant el propi jutjat.

Summary: El jutjat de Sueca arxiva la causa per presumpta prevaricació contra Baldoví i Tamarit


El president dels Estats Units, Donald Trump, va anunciar ahir la intenció d’abandonar el tractat amb Rússia sobre les armes nuclears d’abast curt i mitjà. El pacte, signat el 1987 entre Mikhaïl Gorbatxov i Ronald Reagan, prohibeix que els dos països tinguin, produeixin o provin un míssil de creuer llançat des de terra amb un abast de 450 a 5.600 quilòmetres. El motiu que ha adduït Trump per trencar l’acord segellat durant la Guerra Freda és que Rússia l’ha violat de manera repetida. ‘Lamentablement, Rússia no ha honrat l’acord. De manera que l’acabarem, en sortim’, va dir Trump en un míting a Nevada. El vice-ministre d’Afers Estrangers rus, Serguei Riabkov, ha dit que els Estats Units ‘no tenien motius per a acusar a Rússia d’haver violat el tractat’ i ha afegit que no descarten ‘mesures militars’ com a represàlia. ‘Si els nord-americans continuen actuant de manera crua i directa, retirant-se unilateralment de tota mena d’acords, ens trobarem obligats a prendre mesures de resposta, fins i tot de caràcter militar, encara que no vulguem anar tan lluny’, ha dit segons l’agència RIA Novosti.

Summary: Trump anuncia que els Estats Units abandonaran l’acord amb Rússia sobre armes nuclears d’abast curt i mitjà


Ingredients: -Mig quilo de carabassa neta -1 porro -1 Pastanaga -1 patata -2 formatgets -Crostons de pa fregit -Salsa al pesto Elaboració: Per fer la crema: En una cassola amb una mica d’oli se sofregeixen totes les verdures. Hi afegim brou de verdures i ho deixem coure fins que estiguin cuites, al punt. Retirem la cassola del foc, hi afegim els formatgets i ho passem tot per la trituradora. Ho servim en un bol amb la salsa al pesto i els crostonets de pa per sobre. Per fer la salsa al pesto: -20 fulles d’alfàbrega. -1 all -sal -oli d’oliva -un grapat de pinyons -formatge parmesà Triturem tots els ingredients i servim.

Summary: La cuina de la Neus: Crema de carabassa al pesto


Clara Ponsatí left Brussels and flew to Scotland last week, where she has moved in order to go back to her old position as Professor of Economics at St. Andrews. The former Catalan minister has been welcomed by the academic authorities after handing in her resignation to president Puigdemont. Ponsatí met VilaWeb somewhere in the UK in order to discuss her tenure in the Catalan government, the reasons why she left Brussels, what she will do in Scotland and how she sees the future from a legal and personal standpoint, as well as her views on the current political process. Professor Ponsatí even found time to look back on the events of October 1 and the following days. —Why have you moved to Scotland? —I need to get on with my life, be employed gainfully and earn a living. At the same time, I thought it would be positive if the voice of one of the Catalan exiles could be heard in the UK. I have written a letter to president Puigdemont explaining that I wish to step down, ending my short but incredibly intense stint as a cabinet minister. I mentioned that I am grateful for the trust placed in me and that, despite very many wise decisions, there have been obvious shortcomings, too: Catalonia is not an independent country yet. It was an honour and a privilege to serve as Education Minister on October 1. The president has thanked me for my service and has asked me to continue to serve the cause of Catalonia’s freedom, which I will do. —Do you feel safe in the the UK, from a legal standpoint? —You are never 100 per cent safe. It is true that here I could find myself in a similar situation as we had in Brussels: detained by the police, questioned by a judge, waiting for a ruling to be handed down and so forth. And I could get a judge who agrees with Llarena . Unlikely, but who knows … You cannot rule that out. —Perhaps one monarchy will save you from another. —But in a few days I might be travelling to a republic. Academic life allows for a great deal of travelling. —Have you hired a lawyer? How are you getting ready from a legal point of view? —Yes, I’ve met with a number of lawyers here. It will all depend on whatever Spain does. If they issue an arrest warrant, then we’ll see … —You’ve been in Scotland for a few days now. How did St. Andrews welcome you back? —I’m valued, professionally speaking, and they appreciate me on a personal level. That is great. I particularly liked the sentence that my boss used: “Clara, we are very proud of you”. It is really good that the university’s management, who are politically independent and not especially sympathetic to the cause of Catalan independence, appreciate the fact that their staff can take on important positions and be political leaders. They have shown their support from the very first day. —Flemish parties have gone to great lengths to aid president Puigdemont. What will the SNP do in Scotland? —The impact of my arrival here will be smaller than the president’s in Belgium. I have a lower profile. Brussels will continue to be the hub of the Catalan exile. At the end of the day, I’m someone who is going back to lecturing and writing academic papers. Perhaps they might prefer to spare themselves any trouble. But here I am. I am a resident with a home, a job and my rights. Could that have a political impact? Perhaps. We’ll see. The only chance of any political impact will present itself if the Spanish justice system is so rash as to issue an arrest warrant against me. I think that could only backfire on them. The most likely scenario is that they will claim there are no grounds for it. —How did you experience the process in Barcelona while living in Brussels? —To me it looked as muddled up as is does from Barcelona or London. One the one hand, many are eager to form a new government. There are two elements to that. First, the natural element of wanting to get our institutions back  and serve our nation. The second is the pointless attempt to bring back a normality that is never coming back. It is unclear which of these two elements will prevail. Furthermore, it is not clear whether the talks to form a coalition government have focused on what was most important: how to maintain the tension with Madrid in order to stop the repression and restore democracy. It an unfinished job. I don’t think I can offer any great ideas other than sharing my concern over the current stalemate. It is obvious that, for Brussels to do their job, we still need to take a number of steps. And those in Barcelona need to understand that: it seems as if they haven’t got the idea that this is not just about forming a regional government. It’s still very much a foggy issue. —Why is that, you think? —People experience Madrid’s crackdown differently in Barcelona than in exile. You could say that the latter have crossed a line and we are on the other side. Perhaps we enjoy greater freedom of expression and thought. The blackmail by Spain’s Supreme Court and the Spanish government on Catalan politics and our parliament is influencing the behaviour of some top government officials very effectively in Barcelona. This blackmail has no personal effect on those who are exiled in Brussels. Therefore, you get a tension between the desire to try to put an end to the crackdown and the notion —mistaken, in my opinion— that if we go back to a regional political narrative, the repression will end. We still haven’t understood that this is a lie. We have not quite taken it on board. —“The ones who fled are such cowards compared to those behind bars”, some claim. But they don’t realise that staying in Catalonia seemed safer than going into exile when you left . —When I began to consider the possibility of leaving, every lawyer I spoke to advised me against it. They mentioned how European arrest warrants are executed automatically and I’d be in custody within twenty-four hours. And I discussed this with more than one lawyer. But a barrister who practices in London made me see it differently. Not that he was very categorical about it. And it was just the one lawyer. At the end of August I was already making arrangements for this and I knew that European arrest warrants are not executed as a matter of course in some countries. I don’t want to get into a discussion about who has shown the greatest courage. Having said that, I find it inconsistent to decide to obey a Spanish court of law less than two days later, if you are a lawmaker in a parliament that has just declared independence. More so when the charges against you are baseless. I find that inconsistent and I criticise it. It strikes me as inconsistent to obey a Spanish court immediately after declaring independence. And that is as much as I’m prepared to say. —So what do we do now? —This will be a long race that will test our endurance. The Spanish state is unable to annihilate Catalonia, although that is their agenda: for all of us to be Spanish. How will they accomplish that? The only way is to ensure that Barcelona is not Catalonia, but Spain. And for them to achieve that, the people who live there must recognise themselves as Spaniards. And that requires proposing an attractive project. But they are not doing that. I don’t think they’ll be able to. But their failure does not mean that we will prevail. It’s a draw. But the pain is all on our side. They are not suffering. It would be very pretentious of me to say what we are supposed to do. I think we need to hold our ground and not worry so much about they day to day affairs in Barcelona’s offices. But I also understand that everyone’s analysis is made from their own individual position. And I am not unduly bothered by the fact that … — … we don’t have a government. —Quite. In contrast, I am rather concerned over the lack of resistance shown by the second tier of political appointees which we left in place to hold the fort. I believe that we are paying a very high price for our collective reaction of wishing the pain to go away very quickly, to avoid any more arrests, to do whatever it takes so that the political prisoners are released. You won’t hear me say that we need more prisoners and exiles. But if we are not willing to suffer … This will be a rather long race. I have a feeling that, to some extent, a new generation of leaders is needed. I don’t have any detailed information about the stance of our government’s deputies and undersecretaries, but I have a feeling that they are not putting up a fight. In fact, not even the Catalan parliament is putting up a fight. I am rather concerned by the fact that the second tier of political appointees is not putting up the resistance that it ought to. —Some say that we will make up for those shortcomings from outside the government. —If we could go in and stand up to them … but we lack the necessary strength. Yes, I think that some stuff will need to be done abroad. In the future we might have to do things which will be unacceptable from within Spain’s regional system and they will need to be done from abroad. —Has repression brought potentially destructive things to the surface? —Repression has exposed the weaknesses of our leadership. And that is sad, but we cannot lie to ourselves. It would have been good if judge Llarena had heard more spirited statements in favour of what Catalans did on October 1 . I heard some. And I should have heard a few more. I would have liked that. Of course I understand I wasn’t in court myself, so … Great leaders are able to express their views firmly in the face of adversity. —How can we forge ahead now with a weak leadership? —By resisting and allowing the new generations to take over. It will have to happen. Our institutions —which are Spanish— are filled with officials elected on closed lists, for example, which makes accountability and leadership renewal difficult. But the situation we’re in is so dire that it will come eventually. The other day someone referred to Catalan politics as a paper shredder. —It’s a good thing we have Europe. —Well, the whole Llarena thing is ludicrous. Spain could have opted for a more moderate crackdown. Instead, they’ve decided to impose prison penalties in advance. They knew and understood that they wouldn’t be able to keep anyone behind bars unless they bent their own rules. That’s why they’ve imposed advanced penalties. They’re teaching us a lesson. “Let that be a lesson to you all”. So the political prisoners are a message: “Watch it, or you’ll end up like them”. Still, Europe cannot allow this to happen at home, although it’s allowing it to happen in Spain. It puts up with it. They haven’t lifted one finger to stop it from happening in Spain, but allowing it to happen in the heart of Europe would be a different matter altogether.

Summary: Clara Ponsatí: “The Spanish state is unable to annihilate Catalonia”


Una nova protesta dels activistes pro-democràcia a Hong Kong ha acabat amb diverses persones ferides, una en estat greu. Avui s’havien convocat assegudes en centres comercials de l’ex-colònia britànica. La policia hi ha irromput per dispersar els activistes. En un, el Cityplaza de Tai Koo, l’assalt s’ha fet després d’haver pintat, els manifestants, l’entrada de dos restaurants. A l’exterior del centre, i segons que informa el mitjà Hong Kong Free Press, un pro-xinès ha atacat amb un ganivet diverses persones. Alguns presents l’han confrontat, entre els quals Andrew Chiu, membre del Partit Demòcrata i regidor d’aquell districte. Llavors l’agressor ha intentat fugir, Chiu ha provat d’aturar-lo, però ha rebut una mossegada que li ha arrencat un tros d’orella, com ha enregistrat un vídeo. WARNING NSFW (Violence, Ear on ground) Latest new footage from Taikoo – Here is the ear biting attack. He escapes from the security guard, runs in a circle, and bites his victim's ear off#StandWithHongKong #HongKongProtests pic.twitter.com/4XpMuu9iyJ — woppa 🎗😷 (@Woppa1Woppa) November 3, 2019 The crazy killer makes me sick. But the power manipulated this guy is even worser! What makes me angrier is the attitude of the police, who once again, do nothing to protect the citizens and let the killer go!!!! 🤬🤬#PoliceBrutalityHK #FreedomHK pic.twitter.com/Msj9KzV7jI — Sandy fever hk 😷🖐🏻🖐🏻🖐🏻🖐🏻🖐🏻 (@Sandyhk8) November 3, 2019 Finalment, l’agressor ha estat linxat per la multitud. Un portaveu ha informat que s’han hagut de traslladar a l’hospital persones arran de les ganivetades. És la vint-i-dosena setmana de protestes a Hong Kong, que manté un pols amb les autoritats locals i la Xina per aconseguir reformes democràtiques.

Summary: Un pro-xinès apunyala diversos activistes pro-democràcia a Hong Kong i mossega un regidor


Montenegro commemora avui el desè aniversari del referèndum d’independència que va posar fi a la federació entre Sèrbia i Montenegro. 484.718 electors van ser cridats a les urnes per decidir el destí de la més petita de les ex-repúbliques iugoslaves. Un territori muntanyós, de la mida de la província de Lleida, amb una important minoria sèrbia (30% de la població). Als col·legis electorals, aquell 21 de maig, les paperetes tenien escrita la següent pregunta: ‘Desitja que Montenegro esdevingui un estat independent amb plena legitimitat legal i internacional?’. Per a reconèixer una possible secessió, la Unió Europea va imposar dos requisits que s’havien de complir: un mínim del 55% de vots a favor del ‘sí’ i una participació superior al 50%. El ‘sí’ es va imposar pels pèls amb el 55,5% dels vots. Abans del referèndum, entre les files independentistes –liderades pel Partit Democràtic dels Socialistes de Montenegro (PDS)– es temia que el resultat acabés en l’atzucac de l’anomenada zona grisa; una victòria del ‘sí’ per sota del topall marcat per la UE. Una situació que segons Milo Dukanovic, primer ministre montenegrí i cap del PDS, ‘només portaria més agonia a Sèrbia i Montenegro’. La participació, per sobre del 86%, va superar amb escreix el límit imposat per la UE. Quan va saber el resultat, el líder del bloc opositor, Predrag Bulatovic, va afirmar que ‘Montenegro està partit en dos. Hem de reconciliar-nos. El resultat final no és important, tots els actors polítics han de pensar en el futur europeu de Montenegro’. A Totes les regions on la minoria sèrbia era majoria va guanyar el ‘no’. Distribució regional dels vots del referèndum. ‘Sí’ color vermell, ‘no’ color blau. (autor: Dmitrij D. Czarkoff) ‘Sèrbia va perdre ahir el mar. Sèrbia va perdre el mar, i Montenegro es veia propietària de l’horitzó’, va escriure el periodista Plàcid Garcia-Planas l’endemà del referèndum. Després de vuitanta-vuit anys, Montenegro recuperava la seva independència. El 1918, a les acaballes de la Primera Guerra Mundial, els aliats havien annexionat a Sèrbia el regne independent de Montenegro. Els carrers de la capital, Podgorica, es van omplir de gent eufòrica amb samarretes vermelles i onejant banderes nacionals. Entre les ex-repúbliques iugoslaves, només Macedònia s’havia independitzat amb un referèndum pacífic. Tres dies després, Boris Tadic, president de Sèrbia, va declarar: ‘Jo era partidari de mantenir un estat conjunt, però com a president democràtic d’una república democràtica reconec l’expressió lliure de la voluntat dels ciutadans montenegrins’. Afegint que ‘Montenegro tindrà sempre un amic fiable en Sèrbia, tant políticament com econòmicament’. Sèrbia es va convertir en l’hereva de l’estat comú, fet que li va permetre conservar els seients a l’Organització de les Nacions Unides (ONU), el Fons Monetari Internacional (FMI) i el Banc Mundial (BM). Montenegro, en canvi, es va veure obligat a sol·licitar l’accés a tots els organismes internacionals. L’ingrés a la UE va esdevenir una prioritat estratègica del nou estat, especialment després que la mateixa unió congelés les conversacions per a l’admissió de Sèrbia per la manca de col·laboració amb el Tribunal Penal Internacional per a l’antiga Iugoslàvia. Concretament per la desídia sèrbia a l’hora de capturar Ratko Mladic i Radovan Karadzic, ambdós acusats de crims contra la humanitat. El delirium tremens i la por de la comunitat internacional Arnaldo Otegi, llavors portaveu de Batasuna, va comparar –18 maig del 2006– el procés de pau basc amb el referèndum de Montenegro. Assegurant que el país balcànic era la prova que dins de la UE es podien portar a terme processos d’autodeterminació. ‘No hi ha cap semblança entre Montenegro, la República de Sèrbia i cap país que forma part d’Europa, inclòs el nostre, Espanya’, va contestar Javier Solana, Alt representant per a la Política Exterior i de Seguretat de la UE. Afegint, a més, que qualsevol comparació amb Catalunya o el País basc ‘ratlla el delirium tremens’. Tanmateix, Gustavo de Arístegui, portaveu del PP a la comissió d’Afers Exteriors del Congrés espanyol, va alertar que ‘Montenegro és l’exemple al qual tendeix l’Estatut de Catalunya (sotmès a referèndum aquell mateix estiu)’. En l’àmbit balcànic, la comunitat internacional va témer que la República Srpska, una de les dues entitats que formen la federació de Bòsnia i Hercegovina –poblada eminentment per serbis–, instrumentalitzés el referèndum de Montenegro per a plantejar la seva secessió. Vulnerant, d’aquesta manera, els acords de Dayton que van posar fi a la guerra de Bòsnia (1992-1995). Milorad Dodik, primer ministre de la República Srpska, no es va atrevir a fer el pas, però va afirmar que la regió no renunciava el seu dret a celebrar algun dia un referèndum d’independència. Un país que no existeix Sèrbia i Montenegro van participar com una sola selecció a la Copa del Món de Futbol del 2006, tot i que la confederació s’havia desintegrat uns dies abans. L’equip del ‘país que no existeix’, com el definien alguns, va perdre tots els partits de lligueta que va jugar. La selecció va encaixar deu gols i només en va marcar dos. Especialment dolorosa va ser la derrota per sis a zero contra Argentina. Després del partit, Ilia Petkovic, seleccionador nacional, va afirmar: ‘Renuncio quan arribi al país’. La federació de futbol, fins i tot, va amenaçar de sancionar els seus futbolistes. La premsa local va fer similituds entre el joc pèssim de l’equip i el funcionament de l’antiga confederació. Una dècada d’independència Montenegro va debutar a l’escena internacional amb tres anys consecutius de creixements bestials del Producte Interior Brut (8,6%, 10,7% i 6,9%). Des del 2009, però, l’economia està estancada. La crisi, la manca d’indústria i la dependència del turisme han llastrat l’avanç del país. L’atur ronda el 20% de la població activa. En l’àmbit polític, el govern montenegrí forma part de diversos organismes internacionals com l’ONU o el Banc Mundial. El país ha firmat el protocol d’adhesió a l’OTAN i està a l’espera que els membres de l’aliança ratifiquin el seu ingrés. Montenegro en prou feines es pot permetre un exèrcit. El 2015, les depeses militars van suposar un 1,65% del PIB; poc més de 60 milions d’euros. El 2010, Montenegro va esdevenir candidat a accedir a la Unió Europea. De totes maneres, les negociacions d’integració progressen amb lentitud. Les principals traves són el crim organitzat, la poca independència del poder judicial i les deficiències en matèria ecològica. Oficialment, el PDS acapara el poder des del 1991. Tanmateix, el partit és hereu de la Lliga de Comunistes de Montenegro: única formació política legal de Montenegro entre 1945 i 1990. Des de principis dels noranta, Milo Dukanovic, líder del PDS, ha passat per tots els càrrecs de govern. Les acusacions contra el PDS de clientelisme, nepotisme i corrupció són una constant. Familiars de Dukanovic estan esquitxats per diversos escàndols en la privatització d’empreses i el rescat amb diners públic del banc Prva; el més important del país. El distanciament de Sèrbia i el referèndum d’independència Montenegro va iniciar, el 1997, una política de distanciament envers Sèrbia. Adquirint, a poc a poc, competències pròpies d’un estat independent. L’allunyament es va produir després que el primer ministre montenegrí, Milo Dukanovic, trenqués la seva relació amb el seu mentor polític: Slobodan Milosevic, president de Sèrbia i posteriorment de Iugoslàvia. El govern de Montenegro va proclamar la sobirania econòmica canviant de divisa. D’aquesta manera, el país va adoptar primer el marc alemany, i posteriorment l’euro. Dukanovic també va desmarcar-se de la política exterior Sèrbia, sobretot durant el conflicte Kossovès (1998-1999). El primer ministre montenegrí va denunciar que les formes despòtiques de Slobodan Milosevic havien aïllat a Iugoslàvia del món. La caiguda de Milosevic i les reformes democràtiques no van fer desistir el govern de Montenegro de les seves aspiracions independentistes. El 2003, Belgrad va fer un darrer intent per evitar la ruptura. Es va firmar una nova constitució i es va enterrar definitivament el nom de Iugoslàvia. La nova federació va rebre el nom de Sèrbia i Montenegro. Malgrat compartir parlament, president i algunes polítiques, les dues repúbliques van continuar actuant pràcticament com a entitats independents. De fet, la nova carta magna preveia que, passats tres anys de convivència, Montenegro tenia el dret de celebrar un referèndum d’independència (2006). En cas de perdre’l, el país s’hauria d’esperar tres anys per poder repetir la consulta. El dia que Montenegro va salvar Iugoslàvia A principis dels noranta, la República Federal Socialista de Iugoslàvia es va convertir en un trencaclosques sense solució ni futur. El puny de ferro del mariscal Josep Broz Tito –mort el 1980– havia unit de manera artificial repúbliques, ètnies i religions. El 27 de juny de 1991, Eslovènia i Croàcia van ser les primeres repúbliques a desentendre’s de la federació dels ‘eslaus del sud’. Poc després Macedònia i Bòsnia i Hercegovina també en van fugir. Els Balcans ja eren terres de refugiats, plom i sang. L’1 de març de 1992, Montenegro va sotmetre a referèndum la continuïtat del país en una federació iugoslava on només quedava Sèrbia. El ‘sí’ va guanyar de manera rotunda amb el 95% dels vots. Poc abans del referèndum, Momir Bulatovic, president de Montenegro, va declarar que els ‘interessos històrics i estratègics’ del país consistien en ‘viure amb Sèrbia en una relació d’igual a igual’. Els independentistes montenegrins i la minoria albanesa van boicotejar la consulta per la manca de garanties democràtiques. El 27 d’abril de 1992 va néixer la República Federal de Iugoslàvia; integrada per Sèrbia i Montenegro

Summary: El referèndum de Montenegro i les seves conseqüències, deu anys després


L’Assemblea Nacional Catalana (ANC) ha demanat al president de la Generalitat, Quim Torra, que declari l’1 d’octubre ‘festa nacional’. En una entrada al compte oficial de Twitter de l’entitat, els seus responsables han escrit que l’1-O va ser el ‘punt de no retorn’ del ‘camí cap a la independència’, i ha remarcat que el paper dels ajuntaments és ’clau per avançar’. D’aquesta manera celebra la iniciativa de l’Ajuntament de Seva (Osona), que aquest dilluns ha aprovat per unanimitat al ple municipal declarar l’1 d’octubre festa local. ‘Esperem que s’estengui arreu’, han escrit a la popular xarxa social des de l’ANC. L'1- O va ser el punt de no retorn en el nostre camí a la independència i el paper dels ajuntaments és clau per avançar. Celebrem la iniciativa de l'ajuntament de Seva i esperem que s'estengui arreu. Que l'1-O sigui declarat festa nacional, @QuimTorraiPla.#RepúblicaÉsLlibertat — Assemblea Nacional (@assemblea) June 12, 2018

Summary: L’ANC demana a Quim Torra que declari l’1-O ‘festa nacional’


‘La Comissió  manca de competència general en el que respecta als drets fonamentals’. És la resposta de l’organisme a la demanda dels eurodiputats Jordi Solé, Josep-Maria Terricabras, Ramon Tremosa i Ernest Urtasun sobre la vulneració de la llibertat d’expressió dels afeccionats del Barça en la final de futbol de la copa de l’abril entre el Barça i el Sevilla. Als accessos al Wanda Metropolitano de Madrid la policia espanyola i la seguretat privada van prendre peces de roba de color groc i xiulets als seguidors del Barça. Malgrat la claredat de les preguntes, l’organisme ha al·legat que les qüestions plantejades no es refereixen a l’aplicació del dret de la Unió Europea. Els eurodiputats preguntaven, en primer lloc, si la Comissió considerava que la prohibició de vestir d’un color determinat és una violació del dret a la llibertat d’expressió, consagrat com a dret fonamental a l’article 11 de la Carta dels Drets Fonamentals de la Unió Europea i l’article 6 del Tractat de Lisboa. I afegien: ‘Considera, la Comissió, que portar robar i símbols de color groc entra en l’àmbit de la llibertat d’expressió, o creu que podria ser considerat delicte?’. Per últim, demanaven si l’expressió pacífica d’opinions públiques ha de ser reprimida mitjançant la legislació antiviolència, com el govern espanyol va fer per castigar els que van participar en la protesta. “La Comisión  carece de competencia general en lo que respecta a los derechos fundamentales”. Així ha contestat la CE als eurodiputats catalans que van denunciar la requisació massiva de samarretes i objectes de color groc a la final de la Copa del Rei. Queda entès. pic.twitter.com/NZARQatB8w — Aleix Sarri Camargo 🎗 (@aleixsarri) 9 de juliol de 2018 Vídeos i fotografies a la xarxa demostraven com la policia requisava els elements de color gros que portessin els seguidors. If a simple colour is now an offence against the state, what's next? Spanish political police 🚫 #copadelreyfinal pic.twitter.com/8H4yRuZQR8 — Carles Puigdemont 🎗 (@KRLS) April 21, 2018 VÍDEO. La Policia Nacional requisa samarretes grogues a l’entrada del Metropolitano, en especial les que duen el lema “Ara és l’hora”. pic.twitter.com/mqa0xk3Ro8 — LaTdP (@LaTdP) 21 d’abril de 2018 Els agents també requisen globus grocs, xiulets i una pancarta amb el lema “Llibertat dels presos polítics” https://t.co/vfsuOdgy59 pic.twitter.com/vsW3BxM0M5 — 324.cat (@324cat) 21 d’abril de 2018

Summary: La Comissió Europea no fa cas de la denúncia per vulneració de drets als afeccionats del Barça en la final de copa


El president del govern espanyol, Mariano Rajoy, ha transmès als membres del comitè executiu del PP que ‘sigui quin sigui el resultat’ de les eleccions del 27-S ‘es farà complir la llei’ a Catalunya i ‘no es tolerarà cap il·legalitat’. Els populars asseguren que les últimes enquestes apunten a la ‘recuperació’ de la intenció de vot cap a la seva formació. Segons el secretari d’organització del partit, Pablo Casado, Xavier Garcia Albiol és un candidat ‘guanyador, preparat, estimat i amb una idea clara del que ha de ser una Catalunya moderna dins d’Espanya’. ‘Es farà complir la llei com sempre s’ha fet complir’ a Catalunya. És el missatge que el president espanyol ha llançat als barons de la seva formació a tres setmanes de les eleccions catalanes i quan les enquestes apunten clarament a una victòria de la candidatura de Junts pel Sí. Rajoy ha dedicat a Catalunya bona part de la seva intervenció i ha recordat el ‘suport’ que ha rebut aquesta setmana per part de la cancellera alemanya Angela Merkel i el premien britànic, David Cameron, en contra de la independència de Catalunya. Ha recordat també que la reforma del Tribunal Constitucional espanyol que els populars pretenen aprovar al Congrés gràcies a la seva majoria absoluta atorga a aquesta institució la capacitat de fer executar les sentències, de manera que l’estat espanyol disposa d’una eina legal més per aturar el sobiranisme. La presidenta del PP de Catalunya, Alicia Sánchez-Camacho, també ha pres la paraula per comentar l’evolució en positiu -segons els populars- del paper de la seva formació a les enquestes. Segons ha explicat en roda de premsa Pablo Casado, l’ascens és fruit del fet que el PP té un candidat ‘guanyador, preparat, estimat, i amb una idea clara del que ha de ser la Catalunya moderna dins d’Espanya’. Els populars han carregat contra C’s, a qui aspiren a superar com a segona força al parlament. Segons Casado, el ‘cert estancament’ que dibuixen les seves enquestes sobre la formació d’Albert Rivera és fruit del fet que ‘els catalans li passen factura per haver marxat en el moment més crític’. Casado també ha criticat durament el Consell de l’Audiovisual de Catalunya (CAC) que fa un ‘control polític vergonyós’ que ‘ni el PP ni els mitjans de comunicació permetran’ perquè ‘no té competència per controlar la informació nacional, ni tampoc dret sobre els d’àmbit autonòmic’.

Summary: Rajoy no pensa reconèixer el resultat del 27-S


És la desena entrevista seguida que fa Carles Puigdemont aquest matí en un reservat del restaurant situat al Résidence Palace de Brussel·les, al costat de la sala de premsa on ha presentat el llibre La crisi catalana, enmig d’una gran expectació. Un llibre editat en català (la Campana), en neerlandès i en francès alhora. L’interès dels mitjans internacionals que s’apleguen a la capital comunitària és innegable. El president a l’exili no para ni un minut d’explicar el propòsit del llibre a tots aquests mitjans, i de respondre moltes de les preguntes que hi són respostes, que fan més entenedora la qüestió catalana als ulls del lector europeu. El ressò mediàtic el té assegurat; una altra cosa serà l’èxit editorial més enllà de Catalunya. Perquè una cosa és llegir notícies sobre la crisi catalana, saber què ha fet i què ha dit aquest president que amb el seu exili ha posat en evidència tota la maquinària repressiva de l’estat espanyol, i una altra cosa és que un luxemburguès, un parisenc o un flamenc paguin vint euros per llegir el llibre i tenir-lo a casa. Aquest és el gran dubte que ens confessa que té l’editor neerlandès, Maarten Van Steenbergen. Puigdemont no es conforma amb l’explicació dels fets que fa en aquest llibre –fruit d’una conversa amb el periodista Olivier Mouton. També hi formula una proposta de mediació internacional que pugui ajudar a resoldre aquesta crisi, que afavoreixi la negociació d’un referèndum amb l’estat espanyol. La resposta espanyola és previsible, però la proposta ja ha captat l’atenció dels titulars d’alguns grans mitjans internacionals. Pel nom que proposa: Donald Tusk, president del Consell Europeu. —Proposeu una mediació amb Donald Tusk. No us vau sentir enganyat per ell el dia 10 d’octubre? —Parlo de Donald Tusk perquè dels responsables europeus és probablement el que s’ha expressat amb una mirada més complexa i més oberta. I per la responsabilitat que té. Però podria ser qualsevol altre. Jo crec que a Europa hi ha gent que entén que el camí de la mediació segurament és el més eficaç per a resoldre això. Que això no es pot deixar només en mans del govern espanyol. —Us ha arribat expressat així, en aquests termes? —No puc dir això. I no he parlat amb Donald Tusk ni directament ni indirecta. Vull ser clar perquè no hi hagi especulacions. Però he parlat amb gent tots aquests mesos, gent de països diferents, de partits diferents i amb responsabilitats diverses. I si hi ha res gairebé unànime és que això s’ha de negociar políticament, que és una bestiesa que hi hagi presos polítics i que aquesta negociació segurament demanarà la presència i la participació activa d’un tercer membre a la taula de negociació. —En el llibre parleu del 10 d’octubre del 2017. Qui va cometre un frau? —Hi va haver un frau perquè jo vaig decidir una cosa duríssima, que s’ha revelat com un error: deixar en suspens els efectes de la llei de transitorietat jurídica. Ho vaig fer perquè directament des del govern espanyol arribaven missatges clars de voluntat d’obrir una finestra al diàleg; que s’havia entès el primer d’octubre, que hi havia un abans i un després i que calia que parléssim i que no féssim res irreversible que pogués dificultar la via d’un diàleg. I, per tant, si nosaltres volíem privilegiar la via del diàleg, entenent que l’1-O havia representat una cosa concreta que es podia arribar a reconèixer, que havia tingut potència, era millor no fer res irreversible. I crec que la meva responsabilitat era donar-hi credibilitat, perquè crec que és la via en la qual la voluntat dels catalans tenia garanties de poder ser aplicada sense que hi hagués repressió. Potser demanaria més temps, però era un camí que crec que tenia l’acord de la major part de catalans. Hem votat, hem decidit, el món ho ha vist i si sobre això volem fer política, nosaltres som els primers. És evident que allò no era sincer, que allò no era honest, que allò formava part d’una estratègia per a trencar un moment important en el procés cap a la independència. I és evident que una setmana després estàvem pitjor; van començar a empresonar els Jordis, es va explicar la literalitat del 155 i era evident que no hi havia hagut mai voluntat sincera, real, de diàleg. —Això, l’estat espanyol. Però i la UE? Tusk és qui va dir això de no fer res irreversible. —Sí. No va ser l’únic que a l’àmbit internacional va dir coses. Ens van arribar missatges formals de governs per mitjà d’ambaixadors que deien això mateix. Jo crec que probablement aquests països, i la UE, van pensar com nosaltres. És a dir, que hi havia realment aquesta possibilitat i que calia fer tant com es pogués per habilitar aquesta passarel·la cap al diàleg. No he parlat amb cap d’ells per saber-ne el sentiment després d’haver vist que no hi havia hagut diàleg. —No us sentiu decebut amb el paper de la UE, que us va fer entendre que podia implicar-se més en el conflicte, que hi podria incidir més? —No. Perquè, francament, no ens esperàvem un rol concret de la UE pel que fa a la demanda del dret d’autodeterminació dels catalans. Sí que hi va haver una decepció, i encara hi és, pel silenci covard en relació amb la violència extrema contra ciutadans europeus, que esperàvem de ser protegits per les nostres institucions europees i que els nostres drets fonamentals fossin respectats. Això sí que és dolorós. Aquí sí que esperàvem bastant de la UE. Però sobre la demanda del dret d’autodeterminació sabem quina és l’actitud d’Europa, dels estats… Era obvi que havien de fer costat a l’estat espanyol. —Dieu al llibre que havíeu parlat amb Pedro Sánchez i Pablo Iglesias de la proposta d’un referèndum negociat amb una mediació externa. —Vaig parlar amb ells de la necessitat de negociar el referèndum i de la necessitat que hi hagués una tercera pota perquè els diàlegs amb l’estat espanyol, els acords a què havíem arribat, no s’havien complert. I que això no podia ser. Jo els vaig comentar sobretot que calia pactar un referèndum a l’escocesa, disposat a pactar les dates, les majories, la pregunta… I que això quedés resolt per a una generació. —Qui hauria de formar part de la part catalana en aquesta negociació que proposeu? Vós mateix? —No ho sé. Un cop dit que hi ha d’haver una negociació, que això demana mediació –que, a més, és una de les peticions que vaig fer en un dels últims discursos al Palau de la Generalitat– crec que s’ha d’acabar aquí. Perquè si volem que això sigui eficaç s’ha de fer. I s’ha de trobar la manera de fer-ho, el vehicle. Entrar massa en un manual d’instruccions, en unes condicions i tot això… Cal discreció i sobretot eficàcia. —I si això no funciona, si no és possible aquest diàleg, aleshores què cal fer? —El mandat del primer d’octubre és vàlid. Els resultats del referèndum són vàlids, la declaració del 27 d’octubre és vàlida. Això va endavant. Si en aquest camí l’estat espanyol troba que la millor manera d’avançar és acceptant un referèndum d’autodeterminació, haurem de seguir aquest camí. I si això no passa ho hem de continuar aplicant, per mitjà d’allò que vam decidir que faríem les institucions, la societat civil i el Consell de la República: el mandat de desplegar la República. La República dels fets; la declaració ja la vam fer. Caldrà construir república, procés constituent, polítiques republicanes. Això és a les mans de tots nosaltres i ha de culminar quan passem de la República de facto a la República de iure. A una república reconeguda de dret. —Però ara no hi ha unitat d’acció dins el govern per a fer-ho possible. —I no és tan sols en el govern que no hi ha unitat d’acció, és en el sobiranisme. Evidentment, haurem de recompondre la unitat d’acció. És evident. I m’agradaria que es recompongués en la línia d’allò que la gent demana. I si volem fer bé la feina, com més ens assemblem a la unitat de la gent més bé anirem. Si la gent està unida, com el dia Onze de Setembre i totes les mobilitzacions que es fan, en què la gent no falla, correspon que hi hagi la màxima unitat possible. El govern de Catalunya, que ja és una expressió d’aquesta voluntat, amb una majoria parlamentària que respon a aquest criteri, ha de mantenir al màxim aquesta unitat en totes les fites que tenim davant fins a arribar a la República reconeguda internacionalment.

Summary: Puigdemont: ‘A Europa hi ha gent que entén la mediació com el camí més eficaç’


Els partits ultres Falange i Democracia Nacional (DN) s’han sumat a Vox i dilluns vinent també volen fer un acte al Parlament Europeu. Els tres partits d’extrema dreta han anunciat la seva presència a l’Eurocambra després que el seu president, Antonio Tajani, censurés la conferència dels presidents Carles Puigdemont i Quim Torra. Tajani, ‘un gran amic d’Espanya’ al Parlament Europeu La intenció de la Falange i DN és fer una conferència de premsa titulada ‘El futur de les forces patriòtiques reals a Espanya per la unitat i la llibertat’. A més dels dirigents espanyols d’aquests partits d’extrema dreta, és prevista l’assistència de l’eurodiputat ultra alemany Udo Voigt. Volen presentar la seva candidatura a les eleccions europees. Un grup d’eurodiputats ja ha fet arribar una carta a Tajani, explicant el caràcter feixista i franquista d’aquestes formacions, i demanant explicacions d’acord amb quins arguments es pot autoritzar la presència de Pedro Chaparro, president de Democracia Nacional i condemnat per l’assalt de Blanquerna, i en canvi, ha vetat als presidents Carles Puigdemont i Quim Torra. Tajani tampoc ha donat resposta encara sobre l’acte de Vox després que l’eurodiputada del BNG Ana Miranda demanés que també el suspengués. A la carpeta de Vox ara s’hi suma la petició de la Falange i de DN. Ana Miranda: ‘Tajani no exerceix el reglament de la cambra amb neutralitat’

Summary: La Falange i Democracia Nacional se sumen a Vox i també volen fer un acte al Parlament Europeu


El Bundesbank, el banc central d’Alemanya, ha admès que és cada vegada més probable que l’economia del país entri en recessió tècnica aquest tercer trimestre del 2019. Segons el darrer butlletí mensual del banc, el PIB alemany pot tenir una lleugera contracció, que s’afegiria a la caiguda del 0,1% del segon trimestre. El principal responsable de la pèrdua d’activitat és la recessió persistent del sector industrial. Si es confirmen aquestes dades, l’economia alemanya, la més important d’Europa, entraria en recessió tècnica, és a dir, s’haurien encadenat dos trimestres seguits de caiguda de l’activitat. Seria la primera vegada en sis anys que es trobaria en aquesta situació; l’última va ser la concatenació d’una caiguda del 0,4 el darrer trimestre del 2012 i del 0,5 el primer del 2013. El Bundesbank reconeix que no es veu el final de la recessió del sector industrial alemany, fet que podria perjudicar gradualment alguns segments del sector de serveis. Alhora, avisa que l’aturada del creixement econòmic afectarà el mercat laboral del país. ‘El creixement de l’ocupació durant la primavera va ser molt més lent que en trimestres anteriors’, diu. Malgrat tot, el banc considera que el resultat de la situació econòmica encara és incert i que dependrà en bona part de si hi ha una recuperació de les exportacions i, per tant, de la indústria, abans no se’n ressenti més l’economia domèstica. La setmana passada l’Oficina Federal d’Estatística va confirmar que l’economia d’Alemanya havia registrat una contracció del 0,1% entre l’abril i el juny, en contrast amb el primer trimestre de l’any, quan el PIB va créixer d’un 0,4%. L’oficina ho atribueix en part a l’evolució de la balança comercial internacional, perquè les exportacions van registrar una baixada més alta que no les importacions. D’una altra banda, la demanda interna va tornar a contribuir positivament en l’economia alemanya, perquè el primer trimestre el consum de les llars i de la despesa pública va augmentar. La caiguda de l’activitat el segon trimestre i el risc de recessió el tercer ha fet saltar les alarmes al govern d’Angela Merkel que, segons Der Spiegel, estudia un pla d’estímuls fiscals per a reactivar el creixement, mal que sigui a força d’augmentar el deute públic.

Summary: El banc central d’Alemanya avisa d’una possible recessió al país


L’Associació de Municipis per la Independència (AMI) demanarà de trobar-se amb el president del govern espanyol, Pedro Sánchez, per a exposar-li la ‘regressió que viu Catalunya’ i, alhora, ‘explicar-li com es trepitgen els drets fonamentals dels polítics i de la ciutadania’. Així ho ha explicat el president de l’AMI, Josep Maria Cervera, després de la trobada de la directiva i l’executiva de l’ens de batlles que s’ha celebrat a Manlleu. A hores d’ara, però, encara no s’ha decidit si hi viatjarà una representació del col·lectiu o el màxim de batlles possibles. D’altra banda, l’AMI també exigeix al president de la Generalitat, Quim Torra, que en la seva trobada amb Sánchez ‘no faci cap renuncia’ i ‘respecti l’esperit de l’1 d’octubre’.

Summary: L’AMI demanarà una reunió amb Pedro Sánchez per exposar-li la ‘regressió que viu Catalunya’


La batalla per la legalització de l’avortament a Andorra fa trontollar els equilibris institucionals al Principat. El papa Francesc ha trucat directament al cap de govern, Antoni Martí, per advertir-lo que la despenalització de l’avortament és incompatible amb el fet que el bisbe d’Urgell continuï essent cap d’estat d’Andorra, segons que informa el Diari d’Andorra. Les polèmiques recents sobre la interrupció de l’embaràs i la pressió dels grups feministes han dut alguns polítics a afirmar que la constitució permet de mantenir el coprincipat encara que es consenti l’avortament. Segons aquesta teoria, el bisbe d’Urgell no hauria pas de renunciar a ser cap d’estat, sinó que simplement no hauria de signar la despenalització. Però el Vaticà no comparteix aquesta proposta i deixa clar que són dos fets totalment incompatibles. L’avortament derivaria immediatament en l’abdicació del copríncep episcopal, Joan-Enric Vives, acompanyada de la renúncia de la cúria romana al dret de tenir un cap d’estat andorrà. Cal recordar que la figura dels coprínceps es remunta al 1278 amb la signatura del primer pariatge. El Vaticà ha transmès al govern andorrà que el respecte a la vida (hi inclou també l’eutanàsia) és un precepte innegociable i sobre el qual no hi ha debat possible.

Summary: El papa amenaça de fer dimitir el copríncep episcopal si Andorra legalitza l’avortament


Ingredients: (per a quatre persones) 8 talls de rap 4 patates grosses 1/4 de quilo de pèsols (quan és el temps) 4 cebes mitjanes 4 tomàquets 4 alls una mica de julivert sal, pebre negre i vermell aigua i oli d’oliva Elaboració: En una cassola posem dos dits d’aigua amb els alls a trossets, les patates a trossos i les cebes també tallades. Ho fem bullir uns deu minuts a foc baix. Hi afegim els pèsols, els talls de rap a rodanxes i els tomàquets sencers. Ho salpebrem i hi afegim un bon raig d’oli. Ho fem bullir a foc lent uns deu minuts més, fins que el rap sigui cuit. Aquesta recepta també es pot fer amb lluç o un altre tipus de peix blanc.

Summary: Recepta: Rap amb patates