Un vídeo difós pel col·lectiu Irídia mostra clarament com diversos agents de la policia espanyola van agredir tres joves al Centre d’Internament per a Estrangers (CIE) de la Zona Franca de Barcelona a final del 2017. El jutjat d’instrucció número 30 de Barcelona havia ordenat l’arxivament de la denúncia d’aquesta agressió, però ara l’Audiència de Barcelona ha ordenat la reobertura del cas i que es practiquin diligències. Atención‼  La Audiencia de Barcelona ordena imputar a los policías denunciados por maltratar en 2017 a tres migrantes en el CIE #ProuImpunitatCIE ⚠ Las personas agredidas fueron deportadas tras denunciar ⚠https://t.co/3QIZbJRwkCpic.twitter.com/fmJ2RS7kzS — IRIDIA (@centre_IRIDIA) December 4, 2019 Aquests fets es van produir dies després d’un intent de fuga per part d’una trentena de confinats al CIE, el setembre del 2017. ‘Les agressions que va patir els estrangers van ser posteriors al presumpte intent de fuga, sense que sigui cert que els agents van haver d’actuar de forma urgent per a evitar que els estrangers es tanquessin en la infermeria del centre’, justifica l’audiència per a reobir el cas. I afegeix que les imatges aportades mostren els agents ‘actuant de forma contrària a la llei, faltant encara diligències a practicar’. Aquestes investigacions que ordena l’audiència és la identificació dels policies que estaven de servei aquella nit i que declarin com a investigats; la localització dels denunciants, perquè declarin com a testimonis; i la declaració d’una infermera que hauria presenciat els fets. Irídia, que porta la defensa dels joves, diu que un d’ells es troba a Algèria i amb els altres dos han perdut el contacte. Els tres jutges de l’audiència que signen la interlocutòria de reobertura retreuen al jutge instructor que la decisió d’arxivar la denúncia ha estat ‘prematura’ i li assenyalen: ‘La instrucció de la causa en aquests casos ha de ser exquisida sense que pugui existir el menor dubte que l’òrgan judicial no ha practicat totes les diligències que estan al seu abast. I examinades les actuacions, aquesta sala considera que no s’han esgotat totes les possibilitats d’investigació’. En el vídeo es pot comprovar com els policies traslladen tres joves d’una sala a una altra entre empentes, cops de peu i cops de porra. Els joves asseguraven en la denúncia que van ser apartats fins als lavabos on cinc agents els van obligar a despullar-se i els van donar cops de puny i de porra, mentre els insultaven dient-los ‘Fills de puta’ i ‘moros de merda’. Irídia, a través d’un comunicat, creu que és ‘imprescindible’ que quan arribi una denúncia al jutjat de guàrdia sobre violència institucional en el CIE, el jutjat ha de prendre ‘mesures urgents’ perquè es practiquin les proves pertinents i tenint en compte que els interns poden ser deportats en qualsevol moment: ‘I tenint en compte que la deportació depèn del mateix cos que eventualment podria ser responsable d’una situació que podria arribar a ser delictiva’.

Summary: Un vídeo mostra agents de la policia espanyola agredint tres joves al CIE de la Zona Franca


MADRID, 29 (EUROPA PRESS) Abertis va obtenir un benefici net de 510 milions d’euros en el primer semestre de l’any, xifra un 70% inferior a la del mateix període del 2015. Tot i això, la companyia ha precisat que, en termes comparables, el seu benefici net va créixer un 9% entre abril i juny. L’empresa ha explicat a la Comissió Nacional del Mercat de Valors espanyola (CNMV) que la comparació del seu resultat respecte a l’any 2015 es veu influïda per les plusvàlues derivades de la col·locació en borsa del 66% de Cellnex Telecom el maig del 2015. Abertis ha subratllat que el seu compte de resultats s’ha vist afectat per l’evolució negativa dels tipus de canvi a Llatinoamèrica.

Summary: Abertis guanya 510 milions d’euros en el primer semestre


El Sindicat d’Estudiants dels Països Catalans (SEPC) ha demanat de mantenir la ‘mobilització sostinguda’ després d’haver desconvocat la vaga indefinida a les universitats catalanes amb l’objectiu de ‘trencar amb la normalitat que rectors, degans i directors volen imposar’. La portaveu del SEPC, Bel Olivé, ha celebrat en una conferència de premsa l”èxit’ de l’aturada a les universitats després de fer-se pública la sentència contra el procés i ha expressat que és ‘l’hora de tornar’ als centres educatius per a evitar que aquests quedin ‘aïllats’ de l’actual context d”excepcionalitat’ a Catalunya. Olivé ha subratllat que les ‘amenaces’ de les direccions d’instituts i universitats no ‘pararan’ les reclamacions del SEPC, entre les quals ha destacat ‘una educació digna, la condemna de la repressió i l’oposició als retrocessos en serveis públics com els que planteja la coneguda com a “llei Aragonès”‘. A més, el sindicat planteja que la ‘revolta popular’ s’estengui per tot el territori per a aconseguir ‘desbordar les forces d’ocupació’ durant el que considera un nou cicle per a les reivindicacions estudiantils. ‘Tornem perquè hem de tornar, no hi ha altra opció, les universitats estan quedant alienes del que està passant’, ha assenyalat Olivé, que ha considerat ‘irreal’ la ‘normalitat que volen imposar les universitats’. El SEPC fa un balanç positiu d’aquest mes de mobilitzacions i enumera, com a èxits aconseguits, la instauració d’una avaluació única per als estudiants que la sol·licitin i la suspensió d’activitats avaluables durant la primera setmana de protestes.

Summary: El SEPC demana de mantenir una ‘mobilització sostinguda’


Els CDR han tornat a escampar una vegada més fems i escombraries a les portes dels jutjats de Catalunya. A través del seu Twitter han informat d’accions a la Ciutat de la Justícia, a Figueres, Olot, Vic, Vilafranca del Penedès, Sant Feliu de Guíxols, Esplugues de Llobregat, Gavà, Martorell, Berga, Manresa, Girona, Mataró, Tortosa, Cerdanyola del Vallès, Rubí, Santa Coloma de Farners, Granollers, Rubí i Cervera. En una de les fotografies que han difós per les xarxes socials es pot veure com encaputxats actuen a la Ciutat de la Justícia i col·loquen una pancarta on es pot llegir ‘Justícia de merda’. A Cervera han fet una pintada on diu: ‘La Justícia espanyola fa pudor de merda feixista’. Els #CDRenXarxa no podem normalitzar la situació. Aviat començarà el #judiciFARSA i la sentència ja està escrita. Volen empresonar tot un poble. Davant aquest atemptat contra l'estat de dret, ens mantenim fermes i mobilitzades.#QuinaMerdaDeJustícia #TombemElRègim pic.twitter.com/8mE2V1zoj4 — CDR Catalunya (@CDRCatOficial) February 4, 2019 En una piulada, els CDR han apuntat que no es pot ‘normalitzar’ la situació a les portes del judici. ‘Aviat començarà el judici farsa i la sentència ja està escrita. Volen empresonar tot un poble’, han afegit els comitès, que asseguren que estan ‘fermes i mobilitzades’ davant d’aquest ‘atemptat contra l’estat de dret’. Jutjats de #Mollet.#QuinaMerdaDeJustícia #JudiciFARSA #TombemElRègim #CDREnXarxa pic.twitter.com/n0UrkthGoy — CDR Catalunya (@CDRCatOficial) February 4, 2019 Jutjats de #Granollers.#QuinaMerdaDeJustícia #JudiciFARSA #TombemElRègim #CDREnXarxa pic.twitter.com/ye9tWT7CiU — CDR Catalunya (@CDRCatOficial) February 4, 2019

Summary: Els CDR tornen a escampar fems i escombraries a les portes dels jutjats de Catalunya


Harold Bloom, en el seu cànon de la literatura universal, va situar Emily Dickinson just després de William Shakespeare. Dickinson ocupa un lloc mític en la història de la literatura. Va ser una poetessa que no va tenir mai la pretensió de publicar els seus poemes, que va escriure des de ben joveneta fins que va morir, quan tenia gairebé la seixantena. La seva germana, quan ja era difunta, va trobar a la calaixera de la seva habitació 1.789 poemes relligats, i va ser llavors que va començar la gestió per a publicar-los. Emily Dickinson (1830-1886), a més, fou una poetessa ultralocal, filla d’una família benestant, que no es va casar i que pràcticament no va sortir de casa seva ni del seu petit poble, Amherst, de pocs milers d’habitants, a l’estat de Massachusetts, la capital del qual és Boston. Ara, l’editorial Proa acaba de publicar un volum que aplega 218 d’aquests poemes en edició bilingüe, i en una versió catalana a càrrec del poeta i traductor Marcel Riera. El volum es titula Aquesta és la meva carta al món. Poemes escollits. És l’opció de Proa per a aquestes festes de Nadal. Aquesta editorial, des de fa uns anys, publica un clàssic de la literatura universal cada Nadal. Aquest és el recull més extens de la poesia de Dickinson traduïda al català que s’ha fet fins ara. Però no és el primer ni de bon tros. De poemes d’Emily Dickinson en va traduir Agustí Bartra a Una antologia de la lírica nord-americana l’any 1952 i Marià Manent a Poemes d’Emily Dickinson, publicat a Edicions 62, per a la col·lecció l’Escorpí, el 1979. També trobem Poemes de passió i enginy, traduïts per Joan Cerrato i editats per la Casa de Cultura-Caixa de les Balears, el 1988; Jo no sóc ningú! Qui ets tu?, traduït per D. Sam Abrams, a Eumo el 2002; i també Amherst. LXXX poemes, traduïts per Carme Manuel Cuenca i Paul S. Derrick, per a l’editorial Denes el 2004. Marcel Riera, traductor d’aquest volum que s’acaba de presentar, ha parlat a bastament d’Emily Dikinson. Entre més, n’ha destacat els aspectes següents: ‘Ella no tenia consciència de crear una obra per a la posteritat ni va tenir mai cap pretensió de publicar els seus poemes. Això dóna un valor encara més elevat a la seva obra, perquè és una poetessa que estava tocada per la mà de déu, per dir-ho d’alguna manera. És una creadora extraordinària, colpidora, transcendent, esgarrifosament bona. Va ser dotada d’un talent molt poc comú, però ella no n’era conscient. Escrivia versos perquè sentia que, quan ho feia, fluïa un corrent, però no va aspirar mai a compartir-los.’ Marcel Riera, traductor dels poemes d’Emily Dickinson. ‘Per motius de salut, per imperatiu social, i per més raons, va ser una dona que va quedar reclosa a casa seva, tenint cura dels pares i llegint els pocs llibres que tenia a l’abast. Llegia texts religiosos, autors metafísics anglesos, que van ser els qui la van influir més, i els posteriors romàntics anglesos. Però desconeixia la literatura dels seus contemporanis, en la seva pròpia terra, com ara Walt Whitman. Ella va crear el seu propi món literari dins la bombolla en què vivia.’ ‘Els seus poemes tenen un punt magnètic, estremidor, anguniós, que fa que vibrin d’una manera especial i diferent. La poesia d’Emily Dickinson enrampa, vibra amb una longitud d’ona fora de les ones ordinàries. I jo he mirat de fer que aquest voltatge es mantingui en la versió catalana. Aquest era el repte.’ ‘Ella era molt espiritual, però no era religiosa. Es negava a anar a missa. En els seus poemes parla sovint de la immanència, l’eternitat, el buit existencial, la mort… I no dóna explicacions, més aviat planteja interrogants des de la seva perplexitat. Hi ha un astorament existencial, en la seva poesia. Per exemple, parla dels rituals de la mort (taüts, carrosses funeràries, detalls que et van corglaçant, i al final acaba dient: “I després, què?”. Ella parla, sobretot, d’allò que li fa por, d’allò que l’angoixa.’ Marcel Riera ha dedicat totes les nits del darrer any i mig a la traducció dels poemes de Dickinson. ‘El repte de traduir-la implica molta cura i respecte. Però te l’has de fer teva i dir-la a la teva manera. Ella fa servir un anglès molt particular, amb un vocabulari propi que neix de la cultura religiosa i de la natura, sobretot. I gasta una sintaxi particular: escriu de manera sincopada, i sovint el subjecte no apareix. Això produeix molta ambigüitat, i com a traductor t’obliga a triar. Posa moltes paraules en majúscula, que he mantingut, i molts guionets, que no he posat per evitar entrebancs al lector.’ ‘La tria que he fet és aleatòria. He utilitzat dos criteris. El primer, incloure els vint, trenta o quaranta poemes més coneguts d’ella, pels quals ha passat a la història de la literatura, i també n’hi he posat alguns que m’agraden especialment. Després, seguint la numeració de l’edició canònica de R. W. Franklin, he traduït una desena de poemes de cada plec de cent. D’aquesta manera, s’ofereix una visió eclèctica i prou general amb què et pots fer una idea de la poesia de Dickinson en totes les seves èpoques.’

Summary: Emily Dickinson i la poesia que enrampa


El jutge de l’Audiència espanyola José de la Mata ha admès a tràmit una querella presentada per dos accionistes contra l’ex-president de La Caixa, Isidre Fainé, per operacions presumptament irregulars per a l’adquisició del banc portuguès BPI. La investigació també afecta les entitats CriteriaCaixa i CaixaBank. El magistrat investigarà si es van cometre els delictes d’abús de mercat (informació privilegiada), administració deslleial i delictes societaris (tant per falsedat de comptes anuals o de documents que hagin de reflectir la situació jurídica i econòmica de l’entitat, com per la imposició d’acords abusius en la junta d’accionistes). La querella admesa també es dirigeix contra el president del consell d’administració del Banc of East Asia (BEA) David K.P. Li, el conseller delegat de CaixaBank, Gonzalo Gortázar, i els directius d’aquesta entitat Alejandro García-Bragado Dalmau, Óscar Calderón Oya, Antonio Massanell Lavilla i Juan Antonio Álvarez García. En el cas de CriteriaCaixa i Caixabank, la resolució judicial els requereix perquè designin un representant, advocat i procurador. La querella relata una sèrie d’operacions presumptament irregulars al voltant del contracte de permuta de Caixabank amb el seu accionista de control Criteria, fet rellevant del qual es va informar la CNMV el 3 de desembre de 2015. L’objectiu final d’aquestes operacions era la compra del banc portuguès BPI, així com el crèdit de 400 milions concedit al Banc Financer d’Angola (BFA) perquè eliminés les restriccions a l’adquisició de l’entitat lusitana. Documentació i noms dels consellers En les primeres diligències del jutge demana documentació diversa a Caixabank com la relació de membres del consell d’administració entre 2015 i 2017 i de la comissió d’auditoria i control, així com els integrants de la comissió de consellers independents creada ad hoc per a l’anàlisi de l’operació de permuta i la documentació que van treballar. De la Mata sol·licita, a més, la relació de persones que van emetre l’informe anual de compliment normatiu en l’àmbit del mercat de valors que analitza la legalitat de l’operació de permuta. També demana tota la documentació disponible a Caixabank relativa al préstec de 400 milions d’euros a BFA. Segons el jutge, ‘no pot ser exclòs el caràcter delictiu de les conductes imputades als querellats i, en segon lloc, hi ha indicis que aquesta conducta efectivament ha estat executada’. És per això que tractarà d’esbrinar si ‘hi ha indicis que els querellats tenien el propòsit decidit de no complir amb les obligacions i responsabilitats assumides en ometre les anotacions comptables’. De la Mata deixa clar en la seva interlocutòria que l’admissió a tràmit de la querella dels dos accionistes no constitueix encara un acte d’imputació, sinó que suposa l’obertura d’una via per a la investigació judicial dels fets relatats.

Summary: L’Audiència espanyola investigarà Fainé, Caixabank i Criteria per suposades irregularitats en la compra de BPI


La coordinadora general del PDECat, Marta Pascal, ha demanat temps per a tancar una ‘candidatura de consens’. Només arribar al Palau de Congressos de Catalunya, on comença l’assemblea del partit, Pascal ha dit que no hi havia ‘res trencat’ i que continuaven les negociacions amb el sector crític perquè es tanqui una candidatura plural. ‘Noto esperit de suma per totes bandes,’ ha dit. Fins a primera hora de la tarda, Pascal ha descartat un pacte que havien tancat tots els sectors perquè David Bonvehí fos el nou president del partit, no hi hagués secretari general i ella formés part de l’executiva, però sense mantenir el càrrec que tenia, segons diverses fonts de la formació. També ha descartat fins ara d’enretirar-se, tal com li demanaven, i deixar pas a una candidatura que té amb l’aval de la majoria de sectors i de Carles Puigdemont, i que pretén encaminar el partit cap a la Crida Nacional per la República. Si Pascal no es mou, els crítics estan decidits a presentar una llista alternativa. El congrés ja ha començat. Xavier Trias, que en presideix la mesa, ha subratllat el ‘moment extraordinari’ en què es troba el PDECat, després de la presentació del moviment polític que encapçala Puigdemont, amb Quim Torra i Jordi Sànchez. En aquest context, ha demanat ‘generositat’ i ‘cohesió’. L’ex-batlle de Barcelona ha admès la complexitat que comporta tenir dirigents a l’exili, a la presó, i una direcció que ha gestionat el partit ‘en una situació molt difícil’. Trias ha estat el segon a intervenir a l’assemblea. Qui ha obert la trobada ha estat David Font, el coordinador del congrés. En un primer moment, era previst que l’inaugurés Quim Torra, però va caure de l’agenda, en un símptoma evident de les dificultats internes que viu la formació. La coordinadora general ha sortit acompanyada de la resta de la direcció actual per presentar el seu informe de gestió. Els consellers Miquel Buch i Damià Calvet han arribat al congrés després d’haver visitat aquesta tarda Jordi Turull i Josep Rull a la presó dels Lledoners. Hi han entrat acompanyats de Mercè Homs, membre del corrent Moment Zero, i s’han deixat fotografiar amb Xavier Trias. Era una mostra de força dels principals sectors del PDECat, que advoquen per una candidatura de consens però sense Pascal a la secretaria general. Al matí, Pascal havia tornat a la presó dels Lledoners per continuar parlant amb Turull i Rull. Però la reunió, que arribava després d’una intensa setmana de negociacions, no ha permès d’acostar posicions. A la sortida, segons fonts del PDECat, Pascal mantenia la voluntat de presentar-se al capdavant d’una candidatura pròpia.

Summary: Pascal s’enroca i insisteix en una candidatura de consens


L’advocat Gonzalo Boye ha atrapat l’intent de l’Audiència espanyola de fer trampa en el procediment contra ell, pel qual li han embargat els comptes. Boye ha dit que havien provat de no admetre el recurs de súplica contra la decisió de la setmana passada tot argumentant que ho havia fet fora de termini. Però l’advocat penalista havia procurat de presentar també el recurs a través de l’aplicació Lexnet i que permet de comprovar que ho va fer correctament. Boye contraataca i posa en evidència la parcialitat política de l’Audiència espanyola ‘No tan sols va presentar-se en temps i forma, sinó que, a més, es va presentar dues vegades, per a més seguretat, perquè sabíem que provarien de fer alguna cosa així’, ha explicat l’advocat, qui ha adjuntat una captura de pantalla del dia i hora en què va presentar el recurs. No solo se presentó en tiempo y forma sino que, además, se hizo dos veces, para mayor seguridad, porque sabíamos que intentarían algo así — Gonzalo Boye (@boye_g) February 14, 2020

Summary: Boye atrapa l’Audiència espanyola intentant de fer trampa contra ell


El Centre Cívic Patí Llimona de Barcelona acull fins el catorze de gener l’exposició ‘Waiting for daybreak – Hong Kong protest‘. Es tracta d’una selecció d’obres, entre més, dels fotògrafs Studio Incendo, Ka Wing Chan, Samson Huang, Yuchun Wan, Kaiser o United Social Press, que reflecteixen la crisi que es viu en la ciutat des d’abans de l’estiu amb les mobilitzacions originalment contra la llei d’extradicció. L’exposició està organitzada per Freedom Hong Kong, un grup d’activistes nascut amb l’objectiu de promoure globalment la lluita de Hong Kong per la llibertat. Free Hong Kong ha llançat diverses campanyes de publicitat finançades a través de crowdfunding des de juny de 2019. Aquest dimarts hi haurà un debat en el mateix centre cívic una conferència a les 19.00 hores, organitzada per la Revista 5W. Amb el títol de ‘Hong Kong, la qüestió de la Xina i les protestes mundials’ en l’acte participaran Maribel Izcue, Redactora en cap i fundadora de Revista 5W i el director de VilaWeb, Vicent Partal.

Summary: Una exposició i un debat expressen la solidaritat amb Hong Kong a Barcelona


«Sota la superfície, en certa manera rere la vida, hi regnava una seducció perpètua, un oferiment sense parió. Calia un determini ferm per apartar-se’n, i això és precisament el que va fer Ed aquell dia.» Ed Bendler és un estudiant de literatura de la RDA, que acaba de perdre el gat, l’única cosa que li quedava de la seva companya, la G., que també ha desaparegut i d’entrada no sabem què li ha passat. El fet és que l’Ed, sense el gat, es queda sol. Un dia, abocat fins al límit de l’ampit de la finestra del pis on viu, té un moment de lucidesa i decideix marxar, desaparèixer ell també. I aquell estiu marxa cap a l’illa més allunyada de la RDA, Hiddensee, al mar Bàltic, a tocar de Dinamarca. Som a l’estiu de 1989. Hiddensee acull els llibertaris de l’Alemanya Oriental: punks, homosexuals, artistes, hippies, inconformistes, contestataris de tota mena, escopits per una societat estricta. Per aquesta illa passen també els que volen fugir del país per mar. Fins que, un bon dia de novembre, cau el mur… Club editor ha publicat Kruso, la primera novel·la del poeta alemany Lutz Seiler, situada en una illa de la RDA just abans de la caiguda del mur de Berlín. Traduïda per Joan Ferrarons, és una obra de primer ordre, una obra de gruix, construïda a partir d’una poètica que amara tota la novel·la, una estructura intel·ligent, un relat minuciós en els detalls, en les accions, en els elements inanimats que a voltes sembla que prenguin vida. Una novel·la sensorial i sensitiva, on el paisatge i la geografia, que és un espai de frontera, és una part determinant de l’obra. Lutz Seiler (1963) va néixer a Turíngia, a l’Alemanya de l’Est, va treballar com a obrer de la construcció. Una mica abans del 1989 passà un estiu a l’illa de Hiddensee i després es va llicenciar en Filologia germànica. El 1995 va publicar el primer de sis poemaris (Berührt – geführt, “Tocat – guiat”) i el 2009 el primer de dos reculls de contes (Zeitwaage, “La balança del temps”). Ha rebut els premis de poesia més prestigiosos d’Alemanya: l’Ingeborg-Bachman, el Bremen de literatura i el Fontane. Kruso, publicada el 2014, ha rebut el premi del Llibre Alemany i el premi Uwe-Johnson i ja s’ha traduït a vint-i-dues llengües. El traductor, Joan Ferrarons, que fa cinc anys que viu a Alemanya, aquests dies és a Barcelona. Per a ell, aquesta ha estat una traducció feta a consciència i ben propera a l’autor, perquè va participar en una trobada de traductors de Kruso, impulsada per l’Institut Europeu de Traductors. Una quinzena de traductors de l’obra de tot arreu del món van compartir cinc dies de treball amb Lutz Seiler. L’escriptor alemany Lutz Seiler, autor de ‘Kruso’ (Club Editor). Explica Joan Ferrarons en conferència de premsa: ’Treballar la traducció amb l’autor de la novel·la va ajudar-me molt a afinar. Penseu que parla d’un país que ja no existeix i del qual en sabem poques coses (els mateixos alemanys occidentals coneixen pocs detalls de la vida dels alemanys de la RDA): la roba que portaven ja no existeix, les cançons que els ensenyaven a l’escola ja no es canten… En aquest sentit, Lutz Seiler ens va respondre un munt de dubtes. Però, alhora, la seva llengua literària és molt poètica, molt conscient, molt juganera. També en aquest aspecte va ajudar a resoldre dubtes. Recordo que ens deia: ‘L’orella mana’. De manera que, en cas de dubte, he primat la musicalitat i el ritme del text. Que no es perdés la sonoritat.’ L’editora, Maria Bohigas, ha explicat que la novel·la no se centra en explicar com funcionava el règim comunista ni com va caure el mur de Berlín, ‘més aviat del que parla és del que va desaparèixer amb la caiguda del mur i del que n’ha quedat vint-i-cinc anys després. I això l’autor ho explica des d’una illa, la més allunyada de la RDA, una illa que funciona com una metàfora també, perquè és un territori que es va desfent, que el mar se’l va menjant. Avui dels sediments ja n’han nascut dues penínsules.’ Continua Bohigas: ‘El llibre és una novel·la d’aventures també (i és ben evident, ja amb el títol, la relació amb Robinson Crusoe de Defoe). Ens presenta una colla de personatges que durant un estiu treballen en un bar-restaurant-fonda, joves plens de somnis i d’ànsies de llibertat, plens d’anhels, i que no han pres consciència que la realitat fa col·lisionar les coses, els actes. En aquests joves hi ha una mena d’encantament de no saber encara quina és la realitat.’ I complementa Joan Ferrarons: ’Sí, aquest aire adolescent d’uns personatges que ignoren la realitat i que la realitat els ignora a ells. I la novel·la narra la desaparició a càmera lenta d’aquest microcosmos, el d’uns joves que cerquen la llibertat dins les fronteres d’un país que no els hi permet.’ I entre aquests personatges llibertaris n’apareix un per sobre els altres. És en Kruso, Alexander Krusowitsch, que és qui mira de protegir aquests joves de llançar-se al Bàltic, joves que s’anomenen els nàufrags. Perquè Kruso ha quedat atrapat a l’illa després que de petit la seva germana li digués a la platja: queda’t aquí, no et moguis. I ella es posés a nedar i desaparegués. I mentre la novel·la és llarga i dilatada relatant aquelles setmanes d’estiu, on cada detall sembla que es faci categoria, diu Maria Bohigas: ‘En canvi l’epíleg fa justament el contrari, concentra en només cinquanta pàgines els vint-i-cinc anys que han passat des de la caiguda del mur fins avui. I és on topem amb els morts que durant tants anys han anat a parar a Dinamarca arrossegats per les marees. És la conseqüència de la frontera i aquí trobem també la pèrdua de la innocència.’ I Ferrarons que ho diu així: ‘És l’ombra de les ànsies de llibertat, aquests morts ofegats i assassinats, que els danesos guarden amb la voluntat que un dia o altre es puguin identificar.’

Summary: L’illa dels llibertaris de la RDA, just abans de la caiguda del mur


La investidura de Carles Puigdemont (30 de gener) ajornada indefinidament pel president Roger Torrent, les investidures suspeses de Jordi Sànchez (12 de març i 13 d’abril) i la investidura intervinguda de Jordi Turull (22 de març) per l’empresonament ordenat pel jutge Llarena. Són els quatre intents de la majoria parlamentària independentista d’investir un president i formar un govern d’acord amb el resultat de les eleccions imposades del 21 de desembre. Ara es podria donar pas a una quarta candidatura, però guanya força l’opció de recuperar el pla A: restaurar la presidència colpejada pel 155. Demà es reuneixen a Berlín els diputats de Junts per Catalunya amb Puigdemont per decidir precisament això: recuperar la candidatura de Puigdemont i, si cal, apuntar un possible candidat nou en cas que fallés aquesta opció. Abans del 22 de maig s’ha d’haver investit algú al parlament si es vol evitar que es convoquin unes noves eleccions, que es farien el 15 de juliol. Ara mateix hi ha dues opcions damunt la taula: investir Puigdemont després d’haver aprovat la modificació de la llei de Presidència o investir un quart candidat no encausat per la justícia espanyola. L’alliberament de Puigdemont de la presó alemanya on va ser retingut mentre es començava a cursar l’euroordre ha donat força a la seva candidatura. Especialment, li ha donat força el fet que la justícia alemanya hagi clavat un mastegot jurídic al Tribunal Suprem espanyol descartant l’acusació de rebel·lió i qüestionant que hagués comès cap malversació. Si bé fa unes setmanes hi havia un grup reduït de diputats (els de la CUP a banda) que optava per investir Puigdemont, ara aquest grup s’ha fet més gran i ja és majoritari dins del bloc sobiranista. Els perills de la reforma La reforma de la llei de Presidència, que s’ha d’aprovar per lectura única al parlament a principi de maig, permetrà de fer la investidura de Puigdemont per via telemàtica. Hi ha dos inconvenients a aquesta fórmula: cal que la llei sigui publicada al Diari Oficial de la Generalitat (DOGC) intervinguda pel 155 i cal que es pugui fer la investidura abans que el Tribunal Constitucional espanyol no hagi suspès cautelarment la llei reformada. Per tant, el pla que hi ha damunt la taula de la reunió de demà és el de fer tots aquests passos tan de pressa com sigui possible. Tot plegat és un trencaclosques complicat. El temps que hi ha per a fer aquesta operació és breu, però les veus més influents de Junts per Catalunya volen provar-ho. Si l’estat espanyol i els grups unionistes aconsegueixen d’endarrerir l’aprovació de la llei de Presidència, o la seva publicació al DOGC, o que el TC la suspengui abans de la investidura, Junts per Catalunya proposarà un candidat alternatiu per evitar les eleccions. Aquest candidat a una quarta investidura seria considerat un president provisional fins que no es resolgués la reforma de la llei de Presidència. Una resolució que, si depèn de la suspensió cautelar del TC, pot haver d’esperar cinc mesos a partir de l’aprovació de la reforma. Aleshores, es procediria a investir Puigdemont si el context i la situació judicial del president ho permeten. ERC no vol esperar Per la seva banda, ERC reconeix que pertoca a JxCat de proposar el candidat. Però també demana que es faci una investidura de pressa i que no s’esperi a exhaurir el termini del 22 de maig. La portaveu del partit, Marta Vilalta, va defensar dilluns que la formació d’un govern i la reforma de la llei de Presidència havien de ser dos camins paral·lels. És a dir, que no cal esperar a tenir enllestida la reforma –que ara és al Consell de Garanties Estatutàries, a instància del PSC– per formar govern. D’aquesta manera, Esquerra s’inclina per deixar la investidura de Puigdemont per a més endavant i no arriscar-se a la convocatòria d’unes noves eleccions. Demà sabrem si aquesta opció s’imposa finalment com a pla oficial de Junts per Catalunya. Després hi haurà el temps que dóna l’elaboració del dictamen del Consell de Garanties Estatutàries sobre la reforma de la llei de Presidència per acordar l’estratègia amb ERC i la CUP. Una vegada publicat el dictamen, que no és vinculant, el parlament podrà aprovar la reforma, i el nou pla de Junts per Catalunya haurà de jugar bé les cartes del temps i esquivar una batalla de filibusterisme més que previsible. En definitiva, la investidura de Puigdemont torna a ser damunt la taula amb la força que ha donat el revés judicial de la justícia alemanya.

Summary: Investir Puigdemont a principi de maig: el nou pla que pren força a Junts per Catalunya


BERLÍN, 28 (Reuters/EP) La cancellera d’Alemanya, Angela Merkel, ha descartat aquest dijous que el seu govern revisi a curt termini la política d’acollida als refugiats i ha advertit que precisament són els terroristes els qui volen estendre l‘‘odi’ i la ‘por’ entre cultures i religions. ‘Els terroristes volen fer-nos perdre de vista el que és important, trencar la nostra cohesió i el nostre sentit de comunitat, així com allunyar-nos de la nostra forma de vida, el nostre aperturisme i la nostra voluntat per acollir persones necessitades’, ha afirmat Merkel en una roda de premsa. La cancellera alemanya ha interromput les seves vacances després que Alemanya hagi patit una sèrie d’atacs, diversos d’ells atribuïts al terrorisme islamista. El govern federal s’ha esforçat als últims dies per evitar carregar al conjunt dels refugiats amb les culpes de la violència comesa per uns pocs. En aquest sentit, Merkel ha instat a no fer el joc als terroristes, que ‘veuen odi i por entre cultures i entre religions’. La cancellera ha insistit que està ‘fermament en contra’ d’aquest tipus d’enfocament

Summary: Merkel descarta canvis imminents en la política d’acollida de refugiats


‘València és festa.’ Així resumeix Tonetxo Pardiñas, president de la Societat Coral el Micalet, la doble ració de cavalcades que tenen els infants de la capital del Túria des que, amb l’impuls de la més que centenària institució, es va recuperar la festa de l’any 1937. En aquella data, i en plena guerra, precisament perquè els més menuts poguessin oblidar-ne per uns dies les misèries, una València plena de refugiats va celebrar, al tombant de l’any, la Festa de la Infantesa. A partir de les fotografies, i dels documents recuperats, el Micalet va decidir, l’any 2016, de recordar la iniciativa, reprendre-la, adaptar-la als temps que vivim. I van néixer les tres Magues de Gener. I a València, des d’aleshores, hi ha dues cavalcades. Llibertat, Igualtat i Fraternitat-Sororitat, les tres Magues, per tant, han recorregut els carrers de la ciutat: des del Parterre, passant pel carrer de la Pau i pel de Sant Vicent, fins a la plaça de l’ajuntament, on faran el parlament des de dalt del baló, les Magues repartiran regals, música i somriures a xics i grans. I ho han fet acompanyades d’una comparsa de colors: muixerangues, dolçaines, grups d’animació de carrer, de danses, de batucada, gegants, nans i cabuts, bicicletes… De fet, explica Pardiñas, com més va hi ha més grups i entitats que hi volen participar, i també més assistència de famílies que s’apunten al doblet valencià de cavalcades. Enguany, a més a més, hi ha participat Pep Gimeno, Botifarra, que ha pujat al balcó amb les Magues. La intenció és clara i l’entitat organitzadora la resumeix així: fer arribar als infants ‘alegria, amor, esperança, cultura i diversió’. Tonetxo Pardiñas també ens explica que, junt amb els valors que vol transmetre la cavalcada i la Festa de la Infantesa que l’ha precedida durant tot el mes de desembre al voltant del Micalet, amb atenció al reciclatge, l’ecologia i la igualtat entre homes i dones, enguany han treballat perquè ‘es vagen introduint més elements tradicionals, perquè la cultura popular hi tinga una presència cada vegada més visible i activa’. Alguns infants hi han acudit disfressats, una crida que es va fer extensiva ‘als adults que els acompanyen’. Al capdavall, tal com recordava Pardiñas, ‘la intenció és passar un matí agradable amb la família i els amics, i que ens respecte la pluja’. A València hi ha dues cavalcades, sí. Perquè, com fa la dita: ‘quant més sucre, més dolç’.

Summary: Tornen a València les Magues de Gener


Cabells llargs, faccions marcades amb cisell i una barba espessa que no dissimula una cara trista. Behrouz Boochani és un escriptor d’èxit, però no li serveix de res. No pot canviar la fama i els premis per allò que més anhela: la llibertat. No és un recurs estètic o idealista. Fa sis anys que viu empresonat a l’illa de Manus (Papua Nova Guinea), un dels diversos llimbs tropicals on Austràlia abandona els migrants que intenten arribar amb barcassa a la seva costa. Boochani va escriure la seva biografia, Cap altre amic que les muntanyes –l’any que ve serà publicada en català per l’editorial Raig Verd–, veient el mar rere el reixat d’una gàbia. No va tocar ni un paper ni un bolígraf. La seva eina d’expressió va ser un telèfon mòbil. Les més de 400 pàgines del llibre van ser redactades en missatges de whatsapp. A l’altra banda hi havia Omid Tofighian, l’encarregat de traduir el text del persa a l’anglès. Nadiu d’Ilam, la tercera ciutat del Kurdistan Oriental, va néixer en plena guerra entre l’Irac i l’Iran. La violència i la tragèdia són una combinació obscura que l’ha perseguit sempre. D’infant va veure com el conflicte destruïa la seva terra i com en consumia els habitants. Més tard, quan exercia de periodista a Teheran, la tirania iraniana el va posar en el punt de mira. Si volia sobreviure, només tenia una opció, desaparèixer. I així va començar un exili que el va portar fins al sud-est asiàtic, d’on volia fer el salt a Austràlia. Disposat a jugar-se la vida, es va embarcar en una barcassa a Indonèsia amb més demandants d’asil. El primer viatge va ser fallit. I el segon, també. Van ser interceptats per la marina australiana. Boochani va ser detingut i traslladat a l’illa Christmas. Va aconseguir de trepitjar territori australià, però emmanillat i de manera efímera. «Quan vaig arribar a l’illa Christmas, un agent d’immigració em va cridar a la seva oficina i em va dir que m’exiliarien a l’illa de Manus, un lloc al mig de l’oceà Pacífic. Li vaig dir que era un escriptor, però ell es va posar a riure i va ordenar als guardes que m’exiliessin a Manus. He guardat aquesta imatge dins el meu cap durant anys, fins i tot mentre escrivia la meva novel·la. Va ser un acte d’humiliació.» La seva biografia ha estat lloada per la crítica a causa de la qualitat literària –Boochani hi entremescla la prosa i la poesia– però també perquè és un testimoniatge que posa en dubte els fonaments d’una de les democràcies occidentals principals. El llibre és la forma material d’un crit desesperat contra el sistema. Un crit a la sensibilitat de qualsevol ésser que es faci dir humà. Pàgina rere pàgina, Boochani descriu un autèntic infern. Un centre de detenció amb unes condicions completament insalubres i on les violacions dels drets humans són el pa de cada dia. Vexacions per part dels guàrdies, violència, aldarulls… fins i tot descriu la mort de diversos companys. Cap altre amic que les muntanyes és una autobiografia, però conté retalls de les històries de milers de víctimes de les polítiques migratòries actuals. Boochani ha rebut tota mena de premis pel seu llibre, entre els quals el Victorian Prize for Literature, el més ben dotat d’Austràlia. En el seu discurs, enregistrat en vídeo, va deixar clar que el seu relat és col·lectiu: ‘Aquest premi és una victòria. És una victòria contra el sistema que mai no ens ha reconegut com a ésser humans. És una victòria contra el sistema que ens ha reduït a números. És un moment molt bonic. Alegrem-nos del poder de la literatura.’

Summary: Qui és el refugiat kurd que arrasa als premis literaris d’Austràlia?


Castanyer català Norbert-Wollheim-Platz 1 Mapa a Google En un cap de setmana com aquest, en què les castanyes adquireixen un simbolisme especial, no ens hem pogut estar de visitar dos castanyers simbòlics. Ara, no cal que els cerqueu en cap castanyeda del país, no, perquè són a més de mil quilòmetres. Parlem dels exemplars de Castanea sativa que s’alcen al campus de la Universitat de Frankfurt: l’un, plantat el 6 de juliol de 1985 a la Grüneburgplatz; i l’altre, el juny de 2002 darrere l’edifici principal de la Goethe-Universität. Sengles plaques ens expliquen el motiu de la presència d’aquests dos castanyers catalans, com són coneguts: el primer –que ja s’ha adaptat perfectament a l’entorn– fou ofert pel Departament de Cultura de la Generalitat de Catalunya quan es va inaugurar l’anomenada Biblioteca Catalana a la Universitat de Frankfurt; i el segon, l’any 2002, quan aquest mateix centre es va traslladar a la planta que ocupa actualment, al recinte de biblioteques d’humanitats. La Biblioteca Catalana és fruit de la incansable i persistent feina del professor Tilbert Dídac Stegmann, impulsor des del 1981 de la recerca catalanística a Frankfurt, en concret, i als països de parla alemanya, per extensió. Agafant el curiós ascensor Pater Noster de l’edifici de la universitat (en moviment continu i sense portes), podreu accedir a la biblioteca de volums en català més gran fora dels Països Catalans, amb gairebé 40.000 títols de literatura, història, història de l’art, art i arquitectura, cultura, societat, política i economia, a més de mig miler llarg de revistes literàries i científiques i tretze mil obres digitalitzades. La singularitat de la biblioteca no sols és donada per la quantitat de llibres a les seves prestatgeries físiques i virtuals, sinó també per la manera d’omplir-les: gairebé exclusivament a partir de donacions. Quan Stegmann va arribar a la universitat i va comprovar que a la biblioteca general només hi havia una cinquantena de llibres en català, va decidir de posar-hi remei. Comprant una bona part dels fons de la cèntrica Llibreria Porter de Barcelona com a base, el centre va aconseguir ràpidament donacions de l’Associació d’Editors en Llengua Catalana, d’editorials, de la Generalitat de Catalunya, de l’Institut d’Estudis Catalans i d’algunes universitats del país, a més de la cessió desinteressada d’una bona part dels volums catalans que el Gremi d’Editors de Catalunya transporta cada any a la Fira del Llibre de Frankfurt. La càtedra del professor Stegmann, vinculada a la biblioteca, també va començar a publicar l’any 1988 la revista Zeitschrift für Katalanistik (ZfK), convertida d’aleshores ençà i encara avui en l’òrgan central de la catalanística a Alemanya, Àustria i Suïssa. La importància i singularitat de la Biblioteca Catalana es va destacar el 2012, quan va ser distingida com un dels Set tresors del patrimoni cultural de la Catalunya exterior, per iniciativa de la FIEC. I una mica més: El campus de la Goethe-Universität, amb el castanyer català, la Biblioteca Catalana i la imponent escultura de Jaume Plensa Body of knowledge (convertida des de 2010 en tot un senyal de marca de la universitat), forma sens dubte el recinte més densament català de Frankfurt. Però no és, ni de bon tros, l’únic espai amb empremta catalana a la capital econòmica d’Alemanya, perquè hi podem trobar escultures a l’aire lliure d’Andreu Alfaro, dos poemes visuals de Joan Brossa a la seu del Commerzbank, també un edifici-pavelló de vidre d’Alfred Arribas al Zoo de Frankfurt i obra d’artistes catalans als dos museus més importants de la ciutat. Fotografia cedida amablement per Karin Günther.Fotografia cedida amablement per Karin Günther. —Què és Com a casa? —Tots els articles —Suggeriments per a la secció: marti.crespo@partal.cat

Summary: Els castanyers de Frankfurt amb arrels catalanes


No és fàcil descobrir un infiltrat. L’interrogatori no seria la millor estratègia. Potser sí que ho és un diàleg obert que permet, com en el caminar, l’art de vagar. Així ha estat el nostre. Lluís Calvo (Saragossa, 1963) acaba de publicar L’infiltrat. Estratègies d’intrusió, anonimat i resistència (Arcàdia), un assaig poètic i filosòfic en què vincula la recerca personal amb les imatges geològiques, en un intent de traçar una metodologia per a erosionar el poder des de la consciència individual. Calvo diu que, més enllà de l’acció col·lectiva de carrer, de ‘camp obert’, com ho anomena ell, cal també una revolta personal, que moltes vegades es fa en soledat. A L’infiltrat parla de l’art del viatge, de perdre’s, de sistemes i de roques. Amb tot, perfora tota certesa, acompanyant-se d’autors i filòsofs de tots els temps, per arribar al centre de la terra i tornar a la superfície, on passen les coses del dia a dia. Diu que l’assaig li serveix per posar ordre als referents que ja apareixien en la seva poesia, però expressats de manera intuïtiva. Acaba de publicar també Ancestral (Eumo Editorial – Cafè Central), un poemari que, segons ell, complementa totalment la tesi de L’infiltrat. —Hi ha una connexió molt clara, a L’infiltrat, entre la geologia i la vida. —Crec que hi ha un cert desinterès per la geologia perquè molta gent creu que tracta sobre fenòmens inerts, i és tot el contrari. La geologia, ja a les primeres cosmografies i als atles, utilitzava el pensament geogràfic per parlar de l’ésser humà. Es podria discutir molt quina vida hi ha en el món inorgànic. Jo no tinc tan clar que no hi hagi vida en les roques. Però és una vida que triga milions d’anys a manifestar-se, i que està en continu moviment. També és suggerent des del punt de vista estètic, perquè adopta moltes formes. —A L’infiltrat parleu dels plecs, de les cavitats, de les escletxes. —Hi ha moltes coses de la nostra vida que tenen paral·lelismes amb el món natural. És perillós explicar l’ésser humà només amb el mètode científic. Però fer-ho al revés, apropiar-se de la ciència, dóna resultats interessants. Explicar tot allò que és objecte de la ciència mitjançant les vivències dels humans. Gilles Deleuze ja ho fa, això. S’enlluerna amb els altiplans, els plecs, els estrats. Això no és nou. Hi ha determinats indrets que exerceixen una fascinació artística i espiritual. Per exemple, Montserrat. Goethe i Humboldt ja en parlaven. —En aquest sentit, quins llocs us han inspirat? —Un dels indrets és Austràlia, que també té un paper en el llibre de poesia Ancestral. I l’altre són els boscos de muntanyes mitjanes que podem trobar al Ripollès, que és un lloc que sovintejo molt. —Per què Austràlia concretament? —Perquè conserven uns trets humans molt instintius i impulsius. Anem perdent els instints i per això crec que molta gent surt a caminar o a córrer i necessita aquest contacte. Em resulta interessant plantejar això paral·lelament a pensar l’ésser humà imbricat en la robòtica i la intel·ligència artificial. —Sense aquest contacte amb la natura ens perdem? —Levi Strauss deia que a ell no li interessaven les selves, sinó els boscos de muntanya mitjana. Aquesta és la tesi del llibre. Fuig dels dictats que t’ensordeixen i fes la teva recerca. Fes aquest oracle de Delfos. Coneix-te a tu mateix. Per això has de fugir del soroll. El soroll vol atrapar-te contínuament. Per això hi ha música als supermercats. —I persones que fan curses de muntanya en diumenge. —Jo faig una crítica als qui corren per la muntanya perquè penso que, quan vas per la muntanya, hi has d’anar a poc a poc i observar la geologia, les formes morfològiques, les plantes. Tot això, corrent apressadament, és impossible. Robert Stevenson ja criticava els qui anaven a la muntanya i feien 80 quilòmetres al dia. Desconnectar és no pensar, no racionalitzar, no estar amoïnat. Això s’aconsegueix quan et sents més lliure i una sola cosa amb allò que t’envolta. Però en la vida del consum i el capitalisme, ens fragmentem contínuament. Aquesta és la disgregació que busca el mercat. —Si us agrada tant pensar, com us ho heu fet per desconnectar i connectar amb la natura? —Pensar sempre pensem, però pensar racionalment és una cosa i pensar instintivament és una altra. Els aborígens australians es vinculaven emocionalment amb el territori. Ells projecten el seu interior cap a l’exterior i viceversa. És omplir tot allò que els envolta de les seves històries, de les seves visions, dels seus noms, de tota una mitologia que fa que hi hagi tot un pensament que no és racional. Però si això ho analitzem amb els ulls racionals, no entenem res. Que és el que els passava als blancs quan anaven allà. —En el món literari, alguns us titllarien d’outsider. —Una de les coses que ha de fer qualsevol escriptor, o qualsevol pensador, és exercir aquesta mirada de distància, de ser sempre crític. La missió de l’escriptura i del pensament és aquesta crítica, aquesta observació, que pot ser apassionada o freda. Però si connecto amb les tesis de la infiltració, outsider no ho sóc pas. Jo faig vida en aquesta societat, una vida aparentment normal. Però passa que el fet de poder-me desenvolupar en aquesta societat no vol dir que hi estigui d’acord. —Esteu infiltrat? —Totalment. Això som els escriptors. Hem de ser una mena de torracollons. Uns infiltrats. Si només escrius per obtenir mèrits i reconeixements, malament. Perquè llavors la teva escriptura es dedicarà a complaure els teus lectors. Jo crec que als lectors se’ls ha d’estimular, fuetejar i abocar a noves experiències. Els outsiders de debò són la gent que pateix injustícies i misèria, que no pot accedir a l’educació. És això que hauria de fer-nos revoltar a molts. Després estem els qui seguim aquest dogma però no hi creiem. Som els ateus del sistema. De manera que podríem dir que tenim una missió. —Una missió dura. És una resistència? —L’esquerra ha desconfiat sempre de l’espiritualitat. Però com pots creure en els déus terrenals? Els governants, el poder. Aquests són déus poc creïbles. —Què hem de fer? —Totes aquestes estratègies que explico al llibre van de la mà amb les estratègies de camp obert. És a dir, amb tot el moviment social als carrers o les places. Això s’ha de fer, però també s’ha d’entrecreuar amb una tasca personal. Aquí hi ha una distopia molt clara, no llunyana sinó molt propera. —Quina? —Els qui som conscients d’aquest nou humanisme, creiem que hem de retirar-nos, perquè tenim una sensació de perill, una sensació de no poder desenvolupar-nos com a éssers humans dins d’aquesta societat. Per desenvolupar el pensament crític has d’anar cap als marges, però sense allunyar-te gaire dels centres. Perquè avui dia ningú no pot allunyar-se al cent per cent. Estem hipercontrolats. Però sí que podem ser menys detectables. —Si ens separem, com ho fem per actuar col·lectivament? —Totes aquestes confluències socials seran fruit d’haver pres aquesta decisió lliure de separar-te de determinades coses. Sense separació no hi ha acció social. —Separar-se per tornar-se a vincular? —No són accions separades. En el dia a dia es van creuant. —Però no és fàcil separar-se. —No. És una decisió política. No és igual llegir poesia que treballar en una borsa. Tot i que en les tècniques infiltrades pots fer totes dues coses al mateix temps. Que això ens convindria. Tenir gent als consells d’administració de les empreses o a l’exèrcit. Avui dia és molt important l’acció al carrer, però aquesta acció no desactiva els mecanismes del poder. Hi ha una mena de mecanisme paral·lel que funciona amb els seus engranatges. O et poses a reprogramar des de dins tot això o no ens en sortirem. —Però si estem sols, com podem erosionar el poder? —Jo penso que aquesta és la seva força. Aquí parlo del Comitè Invisible i el fet que estigui atomitzat pot ser un inconvenient, però també pot ser un avantatge. Qui dirigeix aquest moviment? No se sap. Qui va transportar les urnes? No ho sabem. Estan en l’anonimat. —Què tenen en comú aquestes persones que se separen? —Que volen donar una dimensió diferent de l’ésser humà. I això ens ho han donat sempre les arts i la filosofia. I també l’acció política. Però l’acció política cap als drets humans, no pas cap a la seva explotació. És imprescindible fer aquest pas personal? No. Però si no es fa, es pot caure molt fàcilment en els totalitarismes. —El subtítol del llibre és ‘Estratègies d’intrusió, d’anonimat i resistència’. Què enteneu per ‘resistència’? —Ara es parla molt de resistència. Potser serà el següent terme que s’utilitzarà en excés. Fins i tot Pedro Sánchez en parla. Però els estoics ja en parlaven, en aquest no escoltar els cants de sirena i buscar en el propi interior. Aquesta recerca interior és bàsica en L’infiltrat. Hi ha un llibre de Josep Maria Esquirol, la Resistència íntima, que no parla d’infiltració però sí que parla d’aquesta resistència personal. La suma de resistències també és molt poderosa. També ens podríem preguntar per què els resultats electorals a Catalunya no concorden amb els de la resta de l’estat. —Per què? —Perquè aquí hi ha una consciència democràtica i política ben diferent de la que hi ha a gran part d’Espanya. —Més teixit social? —Sí. Teixit social i individual. Per molt que ens vulguin dir que estem adoctrinats, sabem cap on anem, i aquí analitzem molt millor els missatges dogmàtics. Sense obviar que en tot procés polític aquests missatges existeixen, també en el procés que ha viscut Catalunya. —Com ho heu viscut? —Els catalans hem exercit sempre una resistència pel fet de parlar català. Quan una llengua la fas teva, la interioritzes i després es converteix en un fenomen social. Hem mantingut viva la llengua fins i tot amb les pitjors dictadures. Fins i tot anant per Catalunya Nord podem parlar català. Per què parlem amb algú del Vallespir o del Rosselló? Perquè han mantingut la llengua com a transmissió familiar i també com a resistència a la uniformització francesa. La cosa interessant del procés ha estat aquesta resistència a la uniformitat. Una resistència que ja arrosseguem de fa segles. —Resistència també als estats? —Els estats són una institució caduca, però encara agonitzaran massa anys. —Com us imagineu el nou ordre? —La visió positiva seria un esclat de pobles, molts dels quals desconeixem actualment. La versió sinistra serien estats dominats per empreses o, fins i tot, per la força militar que cada vegada serà més potent. Sempre ens movem entre aquesta utopia i aquesta distopia. Quan Wittgenstein se’n va a la cabana del llac aquell de Noruega, s’aparta i diu allò tan bonic de: ‘Revolucionari serà aquell que pugui revolucionar-se a ell mateix.’ És molt fàcil ser revolucionari si no t’has revolucionat a tu mateix. —Aquesta idea també està molt capturada pel capitalisme, amb l’autoajuda. —Desenvolupar l’esperit crític et protegeix de tot aquest xarlatanisme. Converteixen en màrqueting una cosa que és una necessitat vital. Això és una xarxa que t’atrapa i t’incorpora al sistema. Tota la psicologia motivacional et situa a tu com a l’eix del problema. Ets víctima i fa que tota la responsabilitat de l’engranatge recaigui sobre tu. En lloc d’actuar col·lectivament s’actua de manera competitiva. Per això parlo d’infiltrar-te en els estrats i partir-los per la meitat. Intentant escapar d’aquesta lògica classificatòria que és l’estrat i de què parla Deleuze. Els estrats per definició s’estableixen perquè són homogenis. Aquí, la transgressió rau a pensar més enllà d’aquests cubicles tancats i determinats. —Sou un descobridor de noves veus literàries. Us agrada descobrir persones joves que trenquen aquests estrats? —No és una qüestió d’edat, perquè hi ha molts vells joves i molts joves que actuen com a ancians. —Quin és l’element que no s’ha de perdre? —La curiositat. I, de fet, en tot el llibre això hi és present. En algun moment pot semblar que jo estableixo una definició concreta o que tinc un ideal, però no n’hi ha cap. De fet, quan arribem a una definició, hem d’anar a buscar-ne una altra, perquè aquella ja la tenim. —El curiós no es cansa mai de caminar? —Ni de caminar, ni d’obrir els ulls i l’esperit. No es cansa mai d’infiltrar-se, ni d’amagar-se. De trencar tots els dispositius de poder, com deia Foucault, que dificulten aquesta recerca. —En els éssers que transiten i que es refugien és important trobar interlocutors… —Igual que el camp obert, o el fet de recloure’s, també som en continua interacció. No hi ha una frontera entre una cosa i una altra. Et pot inspirar un filòsof presocràtic o la Irene Solà, que m’ha presentat el llibre. No depèn d’un fet temporal sinó d’estats mentals i anímics. I és a través d’això que hi connectes. —Dieu al llibre que qui va de cosmopolita és en realitat el més provincià. Cal reconèixer allò propi com allò general? —Ja ho deia en Bartomeu Fiol, que tota literatura és provinciana perquè parteix del lloc on vius, del lloc on et mous. Es tracta d’establir aquesta topofília, aquest amor als llocs. —Com us ha canviat el fet d’escriure després de trenta anys de trajectòria? —Jo crec que he guanyat llibertat. Amb l’escriptura guanyes això, i també la configuració d’un món propi. Una mirada sobre el món. —Com definiríeu la vostra mirada? —Crec que és heterodoxa, curiosa, heterogènia, diversa. Recercadora. Un meravellar-se contínuament del drama i l’esplendor de l’existència humana. L’escriptor és un actor i un espectador privilegiat. Pagues el preu d’una ferida original, perquè si no, no escriuries, però hi ha un privilegi gairebé demiúrgic. —Acabeu de presentar també el poemari Ancestral. —Sí, L’infiltrat i Ancestral estan molt vinculats. Si es llegeixen tots dos s’entenen molt millor, perquè es complementen l’un amb l’altre. Reflecteixen molt allò que he tingut al pap durant aquests últims anys. Però hi ha molta maduració prèvia. Fa molts anys que vaig començar a investigar sobre pegmatites. Sempre m’havia agradat, sempre hi tornava, però no sabia que es podia concretar. Arriba un moment en què ho pots desenvolupar perquè aquella imatge conflueix amb la vida. Són imatges vives. És la pedra que adquireix la vida a través nostre. —Ens cal creure més en els símbols? —Hi ha una cosa molt important, que és la capacitat de convertir en símbols tots els fets que observem. Som animals simbòlics, al cap i a la fi. Perquè podem convertir les nostres intuïcions en llenguatge. Som l’únic animal que pot fer-ho, això. Veure una planta, veure una pedra i convertir-la en alguna cosa significativa per mi. És aquesta cosa que no hauríem de perdre en l’humanisme que defenso, que és aquest pensament més simbòlic. Estem molt enganxats a tot allò que és tàctil, que té una existència traduïble en termes científics o econòmics. Un món massa explícit és una simplificació macabra de la realitat. Podeu comprar L’infiltrat a la Botiga de VilaWeb

Summary: Lluís Calvo: ‘L’acció al carrer és important, però no desactiva els mecanismes del poder’


La fiscalia del País Valencià ha iniciat una investigació sobre presumptes irregularitats en contractes en diverses conselleries de la Generalitat Valenciana durant els anys de govern del PP, entre elles la conselleria d’Infraestructures, Territori, Aigua i Medi Ambient, que dirigia l’actual presidenta dels populars valencians i síndica a les Corts, Isabel Bonig. Així ho ha assenyalat avui el president de la Generalitat Valenciana, Ximo Puig, durant la sessió de control parlamentària. Puig ha informat que l’informe de fiscalització de la Sindicatura de Comptes del 2013 hauria detectat presumptes irregularitats en expedients sense factura de despesa i absència de justificació documental dels criteris per escollir els contractistes. En la denúncia de la fiscalia s’apunta a un possible incompliment de la Llei de contractes del sector públic per haver fraccionat factures. El cap del Consell ha donat aquesta dada en resposta a Isabel Bonig, qui ha preguntat sobre el compliment del Pla Econòmic Financer del País Valencià. Puig ha lamentat la imprudència de criticar la gestió actual ‘quan no deixen d’arribar denúncies de tot tipus’ i que la darrera demana informació sobre contractes efectuats ‘de manera il•lícita o il•legal’ per Isabel Bonig quan va ser consellera. ‘No sé si farem les coses d’una manera més àgil o més eficient, ho anem a intentar’ ha assegurat Puig, que ha afegit que el que el seu govern no farà és ‘robar’. El Tribunal de Comptes ha demanat al govern valencià informes sobre presumptes irregularitats a les caixes de la conselleria de Presidència, Agricultura, Economia, Governació així com a Infraestructures. Pel que fa a aquesta darrera, la que dirigia Isabel Bonig, la sindicatura observa 156 contractes menors, 89 dels quals serien per un import d’entre 17.000 i 18.000 euros, el límit legal.

Summary: El Tribunal de Comptes investiga la gestió del Consell durant els anys del PP


L’advocat Gonzalo Boye ha detectat tots els errors que el jutge Pablo Llarena i el Tribunal Suprem espanyol han comès en la tramitació del suplicatori al Parlament Europeu per a retirar la immunitat del president Carles Puigdemont i del conseller Toni Comín com a eurodiputats. En un recurs que l’advocat ha fet arribar al Suprem i al qual ha tingut accés VilaWeb, argumenta que ni Llarena és el jutge competent per a demanar el suplicatori ni tampoc era competent el president del Suprem, Carlos Lesmes, per a enviar-lo al president del Parlament Europeu. Durant dos anys, Llarena ha sostingut que sí que era competent per a portar la causa per la condició de diputats al Parlament de Catalunya d’alguns dels encausats. Això ja vulnerava el dret del jutge predeterminat per la llei, diu Boye, perquè la competència hauria hagut de ser del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya. Però el 7 de gener proppassat, Puigdemont i Comín van renunciar com a diputats al Parlament de Catalunya, de manera que en aquesta peça separada no queda ningú que tingui aquest càrrec. Aquesta competència no queda pas fixada, perquè això només passa quan s’acorda l’obertura del judici oral, cosa que no ha estat el cas de Puigdemont. I com que no diu enlloc que els diputats al Parlament Europeu hagin de ser jutjats pel Suprem, la continuació d’aquesta instrucció en mans de Llarena vulnera el dret del jutge predeterminat per la llei i el dret de la doble instància penal. Boye afegeix que Llarena tampoc no és competent per a demanar el suplicatori, que ha de provenir d’una ‘autoritat competent’, i avisa que el reglament de l’eurocambra preveu que la comissió d’afers jurídics es pronunciï sobre la competència de l’autoritat que envia el suplicatori i sobre si és admissible. Si el Suprem no avisés el Parlament Europeu, l’induiria a una confusió i vulneraria el principi de cooperació lleial que imposa el dret de la Unió. Recorda a Llarena que si no avisa el Parlament Europeu, ja ho faran ells, i que encara els quedarà el recurs al Tribunal de Justícia de la Unió Europea (TJUE), ‘amb les conseqüències que això tindria per a la credibilitat d’una pretensió com la continguda en el suplicatori tramitat, amb pressa i sense traducció, el 13 de gener del 2020’. Sigui com sigui, convida Llarena a elevar una qüestió pre-judicial al TJUE. I, a diferència de la interpretació que va fer sobre la immunitat de Puigdemont i Comín com a eurodiputats i que el TJUE va desmentir, demana que aquesta vegada ‘faci una interpretació raonable del dret de la Unió’. I afegeix: ‘Que no calgui arribar una altra vegada fins al TJUE per acreditar que tenim raó en el perjudici que això significa per a la imatge de l’administració de justícia a Espanya.’ Fets ja jutjats a Alemanya A més d’això, diu a Llarena que els fets pels quals s’investiga Puigdemont no són constitutius de delicte, perquè així ho va determinar el Tribunal Superior de Slesvig-Holstein. ‘Els fets pels quals és perseguit s’inscriuen plenament en l’exercici legítim de drets fonamentals. I així ho va determinar el tribunal alemany en relació amb l’acusació alternativa de rebel·lió i sedició que ha sostingut el jutge instructor de fa més de dos anys.’ I encara més. Boye assenyala un error de procediment important: el suplicatori al Parlament Europeu el va enviar el president del Tribunal Suprem, Carlos Lesmes, però ell no era pas competent per a fer-ho. Segons un dictamen del Consell d’Estat del 10 de maig del 2001, la competència és del ministre de Justícia espanyol. De manera que no és competent ni qui demana el suplicatori ni qui l’envia. I aquest cúmul d’incompetències seran posades de manifest al Parlament Europeu perquè les revisi abans de fer cap tramitació del suplicatori.

Summary: Boye detecta els errors de Llarena en el suplicatori i l’avisa de les conseqüències a Europa


El rector de la Universitat de Barcelona (UB), Joan Elias, és el nou president de l’Associació Catalana d’Universitats Públiques (ACUP) en substitució del seu homòleg de la UOC, Josep A. Planell, ha informat aquest divendres l’ACUP. Aquest càrrec es renova cada any al costat de la resta de la junta directiva, que integren ara la rectora de la Universitat Rovira i Virgili, María José Figueras; com vice-presidenta; el president del consell social de la Universitat de Lleida, Delfí Robinat; com a vice-president segon; el president del consell social de la Universitat Politècnica de Catalunya, Ramon Carbonell; com a vice-president tercer i el rector de la Universitat Oberta de Catalunya, Josep A. Planell, com a secretari. Joan Elias (Barcelona, 1956) és rector de la UB des del mes de desembre del 2016. Catedràtic de Matemàtiques en el Departament de Matemàtica i Informàtica de la Universitat de Barcelona, durant la seva vida acadèmica ha compaginat la docència, la investigació en àlgebra commutativa i la gestió. Des de febrer del 2018, Elias és també president de la Comissió Sectorial d’Internacionalització i Cooperació de la Conferència de Rectors d’Universitats Espanyoles (CRUE). L’ACUP es va crear el 2002 i en formen part la Universitat de Barcelona (UB), la Universitat Autònoma de Barcelona (UAB), la Universitat Politècnica de Catalunya (UPC), la Universitat Pompeu Fabra (UPF), la Universitat de Girona (UdG), la Universitat de Lleida (UdL), la Universitat Rovira i Virgili (URV) i la Universitat Oberta de Catalunya (UOC). Els seus objectius fundacionals són defensar els interessos de les universitats públiques i el rol de les universitats a la societat, projectar les universitats internacionalment i promoure projectes singulars o estratègics de col·laboració buscant l’eficiència i el major impacte.

Summary: El rector de la UB, nou president de l’Associació Catalana d’Universitats


La Fiscalia Anticorrupció ha demanat al Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC) que prohibeixi a l’exconseller de Justícia de la Generalitat Germà Gordó sortir de l’estat espanyol, com a mesura cautelar després del seu interrogatori aquest dijous per la presumpta trama del 3%. Segons han informat fonts judicials, el magistrat que s’encarrega de la investigació, Carlos Ramos, ha citat a totes les parts per les deu del matí d’aquest divendres per comunicar-los si decreta o no aquesta mesura cautelar demanada per la Fiscalia, a la qual s’ha adherit l’acusació popular. A més de prohibir a Gordó sortir de l’estat, els fiscals també han demanat que l’exconseller lliuri el seu mòbil, qui ja ha lliurat el telèfon que té el Parlament però no el seu personal, segons fonts judicials. Gordó ha declarat com investigat davant el TSJC durant més de quatre hores en un interrogatori en què ha reconegut que es reunia amb empresaris però ha negat que fossin trobades per al cobrament de comissions per a Convergència. En una compareixença en què ha contestat a les preguntes de totes les parts, l’ara diputat no adscrit del Parlament ha justificat que pels seus càrrecs – exsecretari del Govern i exconseller de Justícia durant la Presidència d’Artur Mas – tenia com a regla reunir-se amb qui l’hi demanés, inclosos empresaris. La Fiscalia, en canvi, considera que Gordó era ‘el conseguidor o el recaptador’ de presumptes comissions il·legals que empreses constructores pagaven a Convergència a canvi d’adjudicacions d’obra pública des d’institucions que controlava el partit. En un dels seus escrits, els fiscals Fernando Bermejo i José Grinda concloïen que ‘no existeix explicació legal i coherent que justifiqui la quantitat de gestions, menjars, interlocucions i reunions’ que Gordó va mantenir amb empresaris, a la seu de CDC i en el mateix Palau de la Generalitat. Cinc casos sospitosos Els representants del Ministeri Públic assenyalen cinc casos en els quals Gordó suposadament va intervenir decisivament perquè certs empresaris aconseguissin adjudicacions: obres del Consorci d’Educació, treballs en un dic en el Port de Barcelona, la millora de la carretera C-55, la plaça de les Glòries de la capital catalana i en un institut de Manresa (Barcelona). Gordó ha abandonat el Palau de Justícia entorn de dos quarts de cinc de la tarda negant-se a contestar les preguntes dels periodistes, la majoria dels quals també ha esquivat la seva arribada al TSJC en haver entrat dues hores i mitjana abans de l’hora a la que estava fixada la seva declaració. Després de la declaració, en una anotació al seu compte de Twitter, Gordó ha anunciat que demanaran l’arxiu de la causa i que està ‘satisfet d’haver explicat els fets. Sempre dins de la llei’. Satisfet d’haver explicat els fets. Sempre dins la Llei. Demanarem arxiu @nv_convergencia @tempsdecireres @Barcelona_2020 @PD_JX pic.twitter.com/AeswVxtCtP — Germà Gordó (@germa_gordo) 14 de setembre de 2017 La causa del 3% la instrueix un jutjat del Vendrell (Tarragona) però en el cas de Gordó, pel seu aforament com a diputat del Parlament – abans de JxSí, ara no adscrit– és el TSJC el competent per investigar-lo, i així ho va decidir el magistrat després de rebre un informe del jutge instructor.

Summary: La Fiscalia demana al TSJC que prohibeixi a l’exconseller Gordó sortir d’Espanya pel cas 3%


De tots els alts càrrecs de la Unió Europea que han pactat els dirigents europeus és l’únic que no té discussió al Parlament Europeu: la presidència del Banc Central Europeu (BCE) és per a la francesa Christine Lagarde, directora-gerent del Fons Monetari Internacional (FMI) aquests darrers set anys. Sortir del foc per caure a les brases, ella que de jove feia natació sincronitzada. Advocada mercantil nascuda el 1956 a París, va viure vint-i-cinc anys d’ascens meteòric al prestigiós bufet jurídic internacional Baker & McKenzie, fins al punt d’arribar ser-ne la primera dona presidenta. No seria pas l’última vegada que arribaria més lluny que cap altra. Tornà dels Estats Units el 2005 per ser ministra delegada al govern de Dominique de Villepin, sota la presidència de Jacques Chirac. Però s’endinsà del tot en el món de la política com a ministra d’Economia i Finances, ara al govern conservador de Nicolas Sarkozy. Novament la primera, perquè a França aquesta cartera sempre l’havien ocupada homes. El càrrec li va servir per a conèixer a fons no sols els dirigents de la política europea i mundial, sinó també la dinàmica que l’envoltava: participa en negociacions d’alt nivell, a les reunions de l’Eurogrup, del G-20 i del G-8. Aleshores els temes centrals d’aquests fòrums eren l’estabilitat bancària arran de la crisi econòmica mundial i, molt particularment, la crisi de l’euro que havia desfermat el deute públic grec. A França, Lagarde havia donat la crisi per superada quan encara faltava un any per a la fallida del banc Lehman Brothers, detonant del desastre. Va arribar a la direcció de l’FMI el juny de 2011, d’urgència, arran de l’escàndol sexual del seu predecessor i compatriota Dominique Strauss-Khan. Lagarde tornava a ser la primera dona: a encapçalar l’organisme i també a ocupar el càrrec sense ser economista. A Washington, la crisi mundial i les derivacions europees han continuat essent el seu principal maldecap. De segur que no ha oblidat el rescat de Grècia, ni els grecs l’han oblidada a ella. Són conegudes les dures reunions amb l’ex-ministre d’Economia grec Ianis Varufakis, perquè ell mateix les ha explicades en un llibre de memòries. Potser no tan dures com les condicions d’austeritat a què l’FMI va sotmetre el poble grec per evitar la fallida i la sortida de Grècia de l’euro. El 2013 també demanava a Espanya d’abaixar més els salaris per crear ocupació i aprofundir la reforma laboral. Anys més tard, admeté el risc de les polítiques d’austeritat i l’organisme féu autocrítica de les mesures neoliberals impulsades per superar la crisi. A Europa no són pas pocs els ciutadans que la maleeixen. La premsa econòmica nord-americana, en canvi, lloa la seva gestió i li atribueix el mèrit d’haver recuperat el prestigi de la institució després de l’escàndol del seu predecessor. També en destaca els esforços per a reduir les desigualtats de renda entre rics i pobres. La taca del seu expedient: a final del 2016 la justícia francesa la condemnà per negligència en la gestió de fons públics en el cas Tapie. El tribunal va considerar que, essent ministra, Lagarde havia autoritzat un arbitratge desfavorable als interessos dels contribuents. I no havia batallat per la indemnització de quatre-cents milions d’euros que inicialment França va haver de pagar a aquest empresari, ex-soci de la marca Adidas i amic de Sarkozy. Així i tot, la va deslliurar de tota pena i la va deixar neta d’antecedents, per la seva ‘personalitat’ i ‘reputació internacional’. Els desafiaments de la política monetària És amb tot aquest bagatge que agafarà les regnes del BCE, una institució clau per a l’economia europea, encara fràgil. Si bé fa deu mesos assegurava no tenir gens interès en el càrrec, el fet és que a partir del novembre Lagarde marcarà les directrius monetàries de la zona euro. Els experts assenyalen les grans qüestions amb què haurà de bregar: gestionar encertadament els tipus d’interès, prevenir la recessió econòmica que s’albira i contenir la inflació al caire del 2% però sense superar-lo. Que fins ara no hagi pres decisions en aquest àmbit –sí que n’ha comentades– dificulta les prediccions i li dóna el benefici del dubte, diuen els analistes. La premsa internacional sí que assenyala un risc: que el desconeixement dels mecanismes de política monetària la faci vulnerable a les pressions polítiques. Que li manqui autoritat. Però que ningú no passi per alt que aquesta nedadora sap com són d’importants la disciplina, la coordinació i les coses fetes just quan toca. I també fer-les en equip. Cal tenir present que, a Frankfurt, no estarà sola. Ben a la vora hi tindrà Philip Lane, ex-governador del banc central irlandès i economista en cap del BCE del juny ençà. Lagarde serà la primera presidenta de la història de la institució. Però possiblement no serà la darrera fita que assolirà. El 2006 era la trentena dona més poderosa del món, segons la revista Forbes. Un anys després ja era la dotzena i el 2018 era entre les tres del capdamunt, darrere Theresa May i Angela Merkel. A la premier britànica li queden pocs dies a Downing Street i la cancellera alemanya és al darrer mandat. No és pas gaire arriscat de pensar que, aviat, Lagarde serà altra vegada la primera.

Summary: Christine Lagarde: sempre polèmica, sempre intentant ser la primera


L’aeroport de Barcelona-El Prat es consolida com el sisè aeroport amb més volum de passatgers a la Unió Europea després de créixer un 7% el 2017, segons les darreres dades de l’oficina estadística europea Eurostat. El Prat va guanyar l’any anterior la sisena plaça en el rànquing d’aeroports europeus amb més trànsit al de Gatwick, a Londres i ara reforça aquesta posició amb 47 milions de passatgers. L’aeroport català continua just per darrere de Madrid-Barajas, que l’any passat va registrar 52 milions de passatgers. Els tres aeroports més concorreguts a la UE van ser el de Heathrow a Londres, el Charles de Gaulle de París i l’Schiphol a Amsterdam. En global, a tot el bloc europeu el trànsit aeri va créixer un 7% el 2017, registrant més de 1.000 milions de passatgers. D’aquests, gairebé la meitat viatjaven entre països de la UE, mentre que només un 17% es movien dins d’un mateix estat.

Summary: El Prat es consolida com a sisè aeroport amb més passatgers de la UE


D’ençà del restabliment del Parlament de Catalunya, el 1980, hi ha hagut una cinquantena de debats monogràfics. Però cap sobre les dones. Fins avui, que s’ha fet el primer. Han estat tres hores llargues de debat que la vice-presidenta del Consell Nacional de les Dones, Montse Pineda, ha obert amb un avís rotund als partits i al govern, que s’acosten al feminisme des d’angles molt diversos: ‘L’emergència és abolir el patriarcat.’ Pineda ha fet una altra exigència als diputats, als quals també ha demanat que no caiguessin en el partidisme en aquest terreny: ‘No feu retòrica perquè no en necessitem; no us ho perdonarem, hi ha massa patiment per a fer retòrica.’ Al final del debat, dijous, es votaran les propostes de resolució que haurien de comprometre el govern. Però avui ha començat amb una corrua de declaracions polítiques i amb comptades propostes compartides. Les més importants, probablement per l’efectivitat que tenen, són les que ha anunciat el president Quim Torra. Les ha relacionades amb l’aprovació del pressupost de l’any vinent, una vegada segellat el pre-acord amb els comuns pel que fa als ingressos. La Generalitat tornarà a finançar les llars d’infants municipals i, al pressupost de l’any vinent, hi destinaran trenta milions d’euros. Torra també ha compromès nou-cents milions d’euros en salut (una quarta part dels quals a l’atenció primària, encara que no tingui un impacte específic en les dones) i ha assegurat que hi hauria sis-centes places de sanitaris més a l’Institut Català de la Salut. Així mateix, ha anunciat una reforma de la llei 5/2008 del dret de les dones d’eradicar la violència masclista per a penalitzar la violència institucional i digital, i ha demanat una reforma legislativa per a definir el consentiment sexual. ERC, precisament, ha concretat en una de les seves propostes de resolució que el consentiment ha de ser explícit. Hi demana que el parlament prengui les mesures necessàries per a assegurar que el marc normatiu s’actualitza, que el consentiment es pot retirar en qualsevol circumstància i que les relacions sexuals es poden interrompre en qualsevol moment. Torra no ha estat l’únic a parlar en nom del govern. Ha cedit la paraula a la consellera de la Presidència, Meritxell Budó, que ha lloat la feina de l’Institut Català de les Dones i la coordinació de totes les polítiques de l’executiu. Ha recordat que la política també forma part de l’organització patriarcal de la societat. ‘És un problema estructural’, ha lamentat, tot constatant la minoria de dones a la mesa del parlament, on els càrrecs de president i de vice-presidents els ocupen homes. Un ple derivat del parlament de les dones El ple monogràfic, demanat per tots els partits, desplega la iniciativa del parlament de les dones que es va fer al juliol, aleshores reunint les 59 diputades de la cambra i representants d’entitats i associacions feministes per a reclamar la prioritat de les polítiques feministes. D’allà en va sortir una declaració institucional i, finalment, la realització del ple, amb l’objectiu d’acordar actuacions concretes per a garantir i reconèixer els drets de les dones a Catalunya: els humans, a l’educació i a la cultura, laborals i econòmics, de participació social i política, a la salut i als drets sexuals i reproductius; i els les dones i les nenes a viure lliures de violència masclista. Les visions de cada partit Com passa a cada ple, la unitat a l’hora de tractar el problema no ha evitat que els partits marquessin els accents respectius. Lorena Roldán, de Ciutadans, com a capdavantera de l’anomenat feminisme liberal, ha argumentat que el feminisme no havia d’excloure els homes. Ha estat una reflexió compartida amb Esperanza García, del PP, que ha criticat que alguns partits haguessin treballat, a parer seu, perquè el feminisme fos ‘una causa excloent’ i que hauria de ser de tots. També ha exposat dades. Per exemple, que una dona de cada quatre és en risc d’exclusió social. JxCat i ERC han recordat les dones empresonades o exiliades pel procés independentista i, especialment, Dolors Bassa i Carme Forcadell, com a ex-presidenta del parlament. ‘Totes les dones que han estat represaliades en aquest conflicte polític ho han patit dues vegades, com a dones i com a independentistes’, ha dit Anna Geli, de JxCat, que també ha al·legat que els drets de les dones i el dret d’autodeterminació són ‘intrínsecs’. La portaveu d’ERC, Anna Caula, ha reivindicat el paper d’agent transformador que fan Forcadell i Bassa ajudant les altres dones en unes presons dissenyades per a homes. Forcadell ha respost des del Mas d’Enric amb una piulada, declarant-se orgullosa de veure el parlament abordant la desigualtat per raons de sexe: ‘El patriarcat afecta tothom, construir una societat més justa ens apel·la a totes i a tots.’ En canvi, la portaveu del PSC, Eva Granados, ha lamentat que també es fes un ‘debat identitari’ tot i que ‘l’agenda feminista és planetària’. Per al PSC, és prioritari el combat contra la violència masclista i que se signi un pacte a Catalunya per a eliminar-la. Els partits d’ultradreta també han sobrevolat el ple. Caula ha fet una crida a capgirar-ne el discurs d’odi antifeminista com una oportunitat per a salvaguardar-ne els drets. No ha estat l’única que s’hi ha referit, explícitament i implícitament. Elsa Artadi, de JxCat, ha demanat que els grups pensin com es preparen abans de l’entrada de Vox. ‘Com blindem no únicament les dones sinó tots els sectors vulnerables?’, ha demanat. Però la més contundent i concisa a l’hora d’atacar l’extrema dreta ha estat la portaveu dels comuns, Susanna Segovia, amb el lema que lluïa a la samarreta: ‘FCK V*X’. El nucli dur del seu discurs, tanmateix, ha estat una impugnació al model productiu, amb l’argument que ha estat un model fet per homes i per a dones. Segovia ha insistit a dir que la redistribució de la riquesa i la construcció de la igualtat de gènere van directament relacionades. Per a Natàlia Sànchez, diputada de la CUP, la violència masclista és l’eina essencial del patriarcat per a mantenir la desigualtat. Sánchez, que ha celebrat l’exclamació amb què Pineda havia inaugurat el ple, hi ha afegit que la llei d’estrangeria també és violència institucional contra les dones. I ha citat Maria Aurèlia Capmany per a referir-se a la impugnació necessària d’una deriva que continua: ‘Amb la victòria de les tropes franquistes, podíem veure com s’organitzava una societat on seria absolutament necessari el penis com a targeta de presentació.’ Les conclusions compartides, dijous, quan s’aprovaran les resolucions que clouran el debat.

Summary: Quan al parlament reclamen l’abolició del patriarcat


El secretari general de Podem Euskadi i portaveu parlamentari a la cambra basca, Lander Martínez, ha admès que l’aplaudiment de Pablo Iglesias i la resta de ministres de la formació a Felipe VI és ‘el peatge’ per formar part del govern espanyol. 🔴 DIRECTO | @PODEMOS no aplaude, @PabloIglesias sí https://t.co/oCP5cv8E1B pic.twitter.com/YRvFtXMpeU — El Plural (@El_Plural) 3 de febrer de 2020 En una entrevista a Euskadi Irratia, Martínez ha argumentat que ‘si és el peatge que s’ha de pagar per apujar el salari mínim, sí, és un peatge’. A més, ha assegurat que el president, els vice-presidents i els ministres representen a tots els espanyols i, per tant, ‘tenen compromisos protocol·laris’. En aquest sentit, el dirigent de Podem Euskadi ha recordat que el grup parlamentari d’Unides Podem ‘que representa als nostres votants, va deixar clara que no aplaudiria al rei, i que cadascú expressa el republicanisme a la seva manera’.

Summary: Podem Euskadi diu que l’aplaudiment d’Iglesias a Felipe VI és ‘el peatge’ per formar part del govern


La suspensió de drets dels presos polítics electes el 28 d’abril ha agafat tot el protagonisme al bell mig de la campanya de les eleccions de diumenge. La dreta demana a la flamant presidenta del congrés espanyol, Meritxell Batet, que en faci via, que els suspengui immediatament. Però Batet mira de guanyar temps i ha adreçat una pregunta al Tribunal Suprem espanyol per si es pot aplicar l’article 384 bis de la Llei d’Enjudiciament Criminal, com va fer el jutge instructor Pablo Llarena el juliol passat amb els empresonats i exiliats que eren diputats del Parlament de Catalunya. En canvi, la fiscalia té pressa per a suspendre’ls i demana al tribunal que s’apliqui de seguida aquest article. Una altra vegada la intromissió del poder judicial en el legislatiu. Les noves meses del congrés i del senat, amb majories progressistes, tenen un ferro roent, una urgència a resoldre, però veuen a tocar les eleccions municipals i europees al Principat i no volen que una decisió immediata favorable a les suspensions pugui impulsar els partits independentistes. A més, els reglaments són transparents i exigeixen que el Suprem demani sengles suplicatoris a les cambres, però el tribunal va refusar-ho per no haver de suspendre temporalment el judici, adduint que ja havia començat i denegant la llibertat dels presos electes. L’argúcia política que amaga la suspensió dels diputats presos al congrés Batet va amb peus de plom i vol evitar que una decisió tan transcendental, polèmica i de dubtosa legalitat la prengui la mesa. Per això ha demanat un informe als lletrats de la cambra i ha convocat una reunió demà per a analitzar la situació. La fiscalia té pressa i ja s’ha adreçat al tribunal que presideix Manuel Marchena perquè el Suprem apliqui la suspensió. El tribunal del judici contra el procés, però, havia instat les meses de les corts espanyoles a suspendre’ls d’acord amb els reglaments de les cambres. En l’àmbit polític, el PP i Cs pressionen perquè Batet i el PSOE s’arromanguin i suspenguin els presos, mentre que Unides Podem ha optat per la prudència i s’ha remès a l’informe que presentin els lletrats. Tot i la prudència de Batet aquestes primeres hores, ahir la vice-presidenta espanyola en funcions, Carmen Calvo, ja considerava les suspensions cosa feta abans de la constitució de les corts. Avui, Batet ha defensat que la mesa prendria una decisió ‘estrictament jurídica’, i també ha deixat entreveure que els suspendria. Tanmateix, la fiscalia no vol esperar a saber l’opinió dels lletrats i ha apressat el tribunal perquè suspengui els presos polítics electes. L’escrit que han presentat al Suprem l’haurà d’analitzar la sala segona, que tindrà la disjuntiva d’haver de prendre la decisió o bé de tornar la pilota a les meses del congrés i del senat. Cal tenir en compte que l’aplicació de l’article 384 bis que va fer servir Llarena i que ara torna a reclamar la fiscalia és polèmica i dubtosa. La jurisprudència del Tribunal Constitucional espanyol estableix que s’ha d’aplicar en el cas de processats per rebel·lió, entenent la rebel·lió de la manera que no l’ha entesa la fiscalia en cap moment d’ençà de la tardor del 2017, és a dir, un alçament violent amb l’ús d’armes o d’explosius. Ho explicava l’advocat i ara diputat de JxCat al congrés espanyol Jaume Alonso-Cuevillas: ‘S’ha d’entendre relacionada amb actes terroristes, segons que diu la sentència 199/87 del TC.’ Aquesta sentència diu: ‘Per definició, la rebel·lió és realitzada per un grup que té el propòsit d’ús il·legítim d’armes de guerra o explosius, amb una finalitat de produir la destrucció o eversió de l’ordre constitucional.’

Summary: Per què a Batet i al Suprem els crema la decisió de suspendre els drets dels presos polítics electes?


Un amic li va dir que calia gent a l’infanta Isabel d’Aragó. Era divendres, aquell havia estat el seu institut i hi va anar a passar la tarda per amistat. Li va agradar l’ambient, de manera que va anar a casa a buscar una màrfega per tornar-hi a dormir. Luis Morote és un jove de vint-i-quatre anys de la Verneda que creia que l’independentisme era un moviment victimista i que s’havia arribat a sentit ofès com a espanyol pel que sentia i llegia als mitjans de comunicació. Aquell cap de setmana va ser el principi de la resta de la seva vida. ”Un cop a dins de l’institut, hi havia molt de misteri, tot va ser massa paranoic, però vaig veure que ho havia de fer’, explica. Un impuls el va portar a quedar-s’hi. La paranoia no era res més que por. Una por contínua i persistent que aquella nit va empènyer un grup de joves a defensar un dels col·legis electorals del barri perquè els veïns poguessin votar el primer d’octubre. La por no hi era perquè sí. Davant l’institut, hi ha el complex de la policia espanyola de la Verneda. Nou mil metres quadrats de dependències de les forces policials. Durant el cap de setmana, hi van aparcar desenes de furgonetes i d’agents uniformats que pretenien d’impedir la votació, si calia, per la força. ‘Vaig tenir un sentiment molt espontani de defensar l’escola i la meva gent, perquè principalment és la teva gent’, recorda. Morote va créixer en un bloc de pisos amb veïns immigrats d’Espanya i molts agents de la policia espanyola. El seu pare ho és ,i durant el franquisme va ser un ‘gris’. La seva mare és d’El Salvador. ‘Com que no tinc arrels catalanes, tampoc em sentia català, català’, diu. La seva escola, la Bac de Roda. Allà va aprendre català. No es va implicar en el 15-M, però hi va simpatitzar. I progressivament va anar canviant el pensament de dretes que havia rebut a casa per un d’esquerres. ‘Però primer de tot, volia la unitat d’Espanya’, assevera. Llegia, i encara llegeix, molta premsa espanyola, i creu que això el va condicionar molt. És contundent quan hi reflexiona: ‘La premsa espanyola manipula perquè l’independentisme t’ofengui com a espanyol.’ El primer d’octubre? En Luis estava convençut que seria com el 9-N. Si aleshores no va votar, per què ho havia de fer ara? El 20-S l’havia impactat, d’acord. ‘Va ser una mena d’avís: escolta, que aquí passen coses i no són com tu les veus.’ Però era una votació convocada per la Generalitat, l’estat espanyol no hi estava d’acord i era ‘il·legal’. El dia abans de dormir a l’Infanta, Morote pensava que l’1-O quedaria en no res. Aquell divendres a la nit, van fer torns per a vigilar la porta. Al matí, les àvies del barri els van dur l’esmorzar. ‘La gent em va conquerir’, diu Morote, que treballa com a administratiu a Badalona. L’endemà van arribar més veïns i van organitzar activitats. També van fer torns per a obrir altres escoles del barri perquè s’hi pogués quedar gent a dormir. Descriu l’ambient com a ‘lúdico-festiu’. ‘Proveíem d’allò que faltés: aigua, coses bàsiques.’ El contacte amb la gent va millorar la seva percepció de l’independentisme, però a ell li venia al cap el 3% i Jordi Pujol. ‘Canviar una burgesia per una altra… No ho veia. Però el primer d’octubre, vaig veure molta gent d’esquerres, molta gent que al cap i a la fi només volia votar i volia una república.’ Luis Morote, preparant l’esmorzar a l’institut Infanta Isabel d’Aragó. Però la cosa que més el va impactar va ser l’actuació de la policia espanyola. D’agents com el seu pare. Es va passar el diumenge tremolant. ‘Quan ens vam llevar a les sis del matí, ja vèiem totes les furgonetes de la policia.’ Algú va introduir les urnes a l’institut per una porta del darrere. En Luis no les va veure entrar. Des de primera hora, es van formar cues per votar. I aleshores, el mòbil. ‘Estàvem asseguts, més o menys tranquils, i ens van començar a arribar els vídeos de les càrregues. Vaig pensar que no podia ser. Em va començar a agafar un odi brutal’, assegura. ‘Era molt injust que pel sol fet de votar hi hagués aquelles càrregues.’ Davant la comissaria de la Verneda, es concentraven més i més furgonetes i agents. Morote en denuncia l’actitud de provocació, i això que havien compartit el cafè en un bar pròxim a l’institut i al complex policial. ‘Passaven les hores i anaves veient que una policia que sempre havies sentit com a teva se’t posava davant, perquè envoltaven la comissaria, amb les armes i et mirava desafiant. Allà vaig començar a plorar. Va ser un xoc. Tot allò que creia va quedar en no res. Vaig dir: quina merda d’estat que tenim.’ Els carrers eren plens de gent mobilitzada. Un barri obrer i humil, hereu de tantes lluites veïnals durant el franquisme, amb un electorat majoritàriament partidari de la unitat d’Espanya, defensava les urnes. De sobte, Morote va trobar-se una Verneda que o bé no havia conegut abans o bé havia ‘canviat el xip’. Va recórrer diverses escoles, com la Caixa i els Porxos. A l’escola els Horts, la policia espanyola va carregar, però els veïns van aconseguir salvar una urna i van continuar votant. Una amiga que hi treballa li va explicar que havien fet un munt de destrosses. L’endemà, els nens demanaven què havia passat. ‘Com dius a un nen petit que ha estat la policia, si en teoria un nen ha de veure la policia com la seva protectora?’, es demana. ‘Venien amb aquest odi només pel fet que érem catalans. Als Horts, hi va haver un odi brutal. Per sort, nosaltres no vam rebre’, continua Morote. A la Infanta hi va haver cues durant tot el dia i ell va anar a votar als Porxos. ‘Veient les càrregues i tot plegat, Ja sabia que aconseguirien un resultat nul. Vaig votar en blanc perquè, en aquell moment, encara ho estava assimilant. És un dia sencer que et canvia la vida. Et canvia el pensament respecte a Espanya, la seva gent, el procés… Perquè és gent que només vol votar.’ Ara és independentista. ‘L’1-O em va canviar el pensament’, sentencia. No ho ha explicat al seu pare: és gran i està malalt. Quan pot, li demana per l’avi, que era republicà, guàrdia d’assalt. ‘De vegades intento que m’expliqui coses. Li trec una mica d’informació per veure exactament d’on provinc. El meu avi era de Múrcia, d’Abarán. Probablement, van patir molt la repressió i ningú no ho diu. Hi ha molta por. Ara em toca a mi ser una mica republicà, però català’, i somriu. Luis Morote mira al mòbil una imatge de l’institut Infanta Isabel d’Aragó el primer d’octubre. Fotografia: O.A.-E. Després, els mitjans espanyols van dir que no hi havia hagut cap referèndum i que a Catalunya havien volgut donar un cop d’estat. ‘Són tot mentides. No pot ser! M’he fet independentista, en part, per culpa del PP, per la seva manera de governar, no perquè m’hagi convençut un partit o una plataforma’, es justifica. En moltes manifestacions, Morote porta la bandera republicana espanyola, la tricolor, amb una estrella de l’exèrcit popular. ‘Probablement el meu avi va lluitar per l’exèrcit popular, no ho sé. Són valors republicans.’ Creu que hi ha d’haver una tercera república espanyola i que idealment això hauria de donar pas a una república catalana. ‘Però veig també que no és viable, que aquest és encara un estat franquista i lluitar per la república catalana és més viable’, raona. Morote seria el primer de lluitar per una república espanyola i lamenta que no s’hagi fet justícia amb els republicans represaliats. ‘Arriba un moment que també vols una república catalana perquè històricament s’ha lluitat per l’autodeterminació. Per tant, és de justícia’, conclou. La tarda del primer d’octubre, en Luis ja va cridar a favor de la República catalana davant la policia espanyola. Els agents se’n reien. També els van repetir una vegada i una altra que ja havien votat. Potser era, diu, una manera de desfogar-se pel que havia passat als Horts. A la Infanta van témer tot el dia una càrrega i, finalment, a la tarda, van fer el recompte de vots i van deixar que els Mossos s’enduguessin les urnes. Morote ho recorda com ‘una explosió d’adrenalina brutal’. ‘En el moment que lliures les urnes, ja està, ja has lluitat’, diu. Allò que va viure ja forma part de la seva memòria personal, del passat que investiga i el present que construeix: ‘És una cosa que explicaré als meus fills i, tant de bo, als meus néts, si en tinc. És una cosa que no s’ha d’oblidar mai, és impossible.’

Summary: El fill de policia espanyol a qui l’1-O va canviar la vida