L’ex-president Artur Mas, les ex-conselleres Joana Ortega i Irene Rigau i l’ex-portaveu del govern Francesc Homs han estat citats a declarar pel Tribunal de Comptes espanyol el 25 de setembre. Els demanen que facin efectiu l’import de les sancions que els havien imposat arran de l’organització del 9-N, i que pugen a 5,12 milions d’euros. A més de fixar aquest termini, el Tribunal de Comptes ha ampliat el nombre d’encausats amb set alts càrrecs de la Generalitat. Segons l’informe de la fiscalia del Tribunal de Comptes del juliol, és un cas de responsabilitat comptable perquè es pot constatar l’existència de nombrosos pagaments amb càrrec als fons públics amb la finalitat de fer la consulta del 9 de novembre del 2014, una finalitat ‘radicalment aliena a la funció pública’ i, per tant, ‘sense justificació’. La jurisdicció comptable preveu aquesta figura, la malversació comptable, que és independent de la que es fa servir en l’àmbit penal. A més, segons la fiscalia, la jurisprudència del Tribunal Suprem estableix que el Tribunal de Comptes és l’òrgan encarregat d’exigir aquesta responsabilitat comptable, per mitjà dels procediments de reintegrament i de judici de comptes.

Summary: El Tribunal de Comptes espanyol exigeix a Mas, Ortega, Rigau i Homs que paguin les sancions pel 9-N abans del 25 de setembre


La cúpula de Ciutadans a les Illes ho té clar. No vol l’ex-president del govern i ex-senador del PP José Ramón Bauzá a les seves llistes electorals. Consideren que és el passat i que pot restar al partit més que no hi aportarà. Aquesta postura xoca amb les paraules del seu dirigent, Albert Rivera, que va admetre que hi ha mantingut converses i que estaria ‘encantat’ de tenir-lo d’assessor del model trilingüe que va intentar implantar essent president. Els flirteigs de Rivera amb el controvertit ex-senador no han provat gaire a Ciutadans de les Illes i confien que no els perjudiqui ni en les eleccions autonòmiques del 26 de maig ni en les generals de l’abril, quan presentaran l’ex-socialista Joan Mesquida. De moment, Rivera l’ha situat com a assessor a Madrid, però tot apunta que podria ser el candidat a la batllia de Palma o, si hi ha gaire oposició, anar a les llistes europees. Xavier Pericay, dirigent del partit a les Illes, no ha amagat el rebuig a incorporar l’ex-president del PP: ‘Ho he dit unes quantes vegades i ho reitero. Per nosaltres, a les Balears, Bauzá és el passat, no formarà part en cap de les nostres llistes electorals. Tampoc no s’ha afiliat al partit, participarà com a assessor a Madrid.’

Summary: Rivera fitxa Bauzà malgrat l’oposició de Ciutadans a les Illes


L’advocat del vicepresident primer de la Mesa del Parlament, Lluís Corominas, i de la secretària quarta, Ramona Barrufet, ha sol·licitat al TSJC que citi a declarar com a testimonis de la causa contra els membres sobiranistes de l’òrgan parlamentari el nou conseller de Presidència i fins ara president del grup de JxSí Jordi Turull i els expresidents del Parlament Núria de Gispert, Ernest Benach i Joan Rigol. A més, en l’escrit de sol·licitud, considera que la investigació contra Carme Forcadell, Anna Simó, Joan Josep Nuet, Corominas i Barrufet “vulnera les atribucions legals del TSJC, ja que va contra la inviolabilitat parlamentària. En el seu escrit de tres pàgines, al qual ha tingut accés l’ACN, l’advocat Xavier Melero justifica la rellevància de les quatre citacions que demana. Així, recorda que Turull, com a president de JxSí “ha estat l’impulsor de les propostes de resolució que han donat peu a la present causa”, de manera que podrà aclarir el seu “contingut, finalitat i naturalesa”.Respecte els tres expresidents de la cambra catalana, la seva declaració tindria com a objectiu “acreditar els antecedents, habituds i pràctiques constants que ha seguit la Mesa els últims 20 anys en l’admissió, control i tramitació de resolucions, mocions i altres iniciatives parlamentàries no normatives, així com en les decisions de la Mesa sobre els recursos que contra elles s’interposen”. Igualment, poden “aclarir la naturalesa, evolució, usos i particularitats dels debats de política general i, singularment, de les resolucions que s’hi aproven”.El lletrat, tot i demanar les compareixences, creu que el TSJC hauria d’haver arxivat la investigació o almenys resoldre la qüestió de la inviolabilitat parlamentària. “És incorrecte posposar la decisió definitiva sobre la inviolabilitat al moment de la finalització de la instrucció” perquè aquesta prerrogativa dels diputats “constitueix un límit absolut” a la feina dels tribunals. “La simple incoació del procediment i instrucció subsegüent constitueixen una vulneració d eles atribucions legals del TSC”, assegura l’escrit. De fet, considera que les actuacions indagatòries fetes fins ara són “innecessàries als efectes d’establir la jurisdicció d’aquest tribunal i, per tant, tot allò que s’ha actuat fins ara seria invàlid”. Igualment, assegura que les actuacions dels cinc investigats són “una clara manifestació d’activitat parlamentària”.

Summary: La defensa de Corominas i Barrufet demana que Turull, De Gispert, Benach i Rigol declarin com a testimonis al TSJC


L’escriptor i assagista escocès David Manderson (1955, Glasgow) és un dels resident de Faber, l’espai que l’escriptor i articulista Francesc Serés dirigeix a Olot. La residència és a l’Hotel Riu Fluvià d’Olot, on hi ha vuit habitacions reservades per a creadors d’arreu del món. Tenen l’habitació, l’esmorzar, i el sopar pagats per tal que puguin crear amb tranquil.litat durant tres setmanes. Manderson va dirigir el Festival de Curtmetratges Real to Reel de Glasgow i va fundar la revista d’escriptura creativa Nerve. Ara és professor a la University of West of Scotland.. La seva novel·la de debut va ser Lost bodies (Kennedy and Boyd, 2011) i el seu segon títol és l’assaig The Glass Half Full: Moving Beyond Scottish Miserablism (Luath, 2014), escrit amb la directora Eleanor Yule, que va tenir un paper destacat en la prèvia del referèndum d’independència escocès. Ara ha vingut a Olot a polir la seva segona novel.la de ficció. Ahir dilluns rebia a VilaWeb a quarts de nou del matí durant el seu recés d’esmorzar. Al seu davant, tot un dia de treball. Al seu darrere, el marc incomparable de la Fageda d’en Jordà. —Xoca veure el seu currículum. Vau treure-us el màster universitari amb més de quaranta anys. I el doctorat, amb cinquanta-u. Què feieu abans? —Durant els anys vuitanta jo treballava per una banda de folk: conduïa i carregava la furgoneta i vam voltar per tot Europa. Però també vaig treballar en un vídeo club, i en tota mena de feinetes mal pagades. És després que vaig fer-me professor per a gent amb problemes, vaig descobrir el meu vessant solidari i finalment m’interesso per la teoria i l’escriptura. El títol va arribar tard, i de fet el meu primer llibre va sortir quan tenia 57 anys i el segon, quan en tenia seixanta. Sempre hi ha hagut professors que no coneixen altra vida que la intel·lectual. No és el meu cas. Jo em puc inspirar en moltes coses. —Aquí ara treballeu en una novel·la de ficció. —Escric de quan era jove, i treballava per la banda. La novel·la es basa en aquesta experiència dels anys vuitanta, i trobo moltes semblances amb l’Europa d’avui. Veig que Europa torna enrere, amb noves fronteres i diferents monedes. Ara he arribat a la fi del primer esborrany i ara sé que tinc un llibre. Tinc 100.000 paraules escrites i el títol provisional és Undertow, corrent d’aigua profunda. No crec que sigui el títol definitiu.Escric un thriller, jo ara, perquè m’encanten els enigmes, el misteri, la foscor, el destí que et cau a sobre i et marca. La meva primera novel·la era molt fosca, i aquesta també, però menys. Potser la tercera serà pura llum solar. Ha! Estic molt influenciat pel cinema, sí. Les pel·lícules de Hitchcock són una gran influència per a mi, per exemple. —La seva estada és de tres setmanes. Seran suficients? —Per a superar el punt crític, sí. M’ha anat molt bé parlar amb altres residents, com la Valèria Gaillard, que està traduint Proust al català. M’ha anat molt bé coincidir amb ella aquí, perquè el meu llibre serà sobre la memòria, i ella em pot explicar Proust. Aquí els altres residents m’han donat idees, inspiració i em sento segur. Veuré fins on arribo però la Faber ha estat un moment crucial per a mi. —Quin és el seu horari, a la residència? —Escric entre cinc i sis hores cada dia. I després passejo per la Fageda, o vaig a nedar amb en Francesc. Aquesta és una residència poc habitual. N’he fet unes quantes, i com aquesta, cap. Es nota que s’ha pensat molt bé com fer-la. Barrejar els artistes amb la resta de clients de l’hotel, per exemple, és una gran idea. En altres casos on he estat són llocs amb artistes i prou, un espai a part. Molt auster. Aquí la idea és que la gent es barreja, i també veus a periodistes i gent del país. Això és molt important. Per mi ha estat una experiència positiva i molt diferent. T’alimenta la imaginació i t’ajuda a treballar. —Coneix Francesc Serés, director de la residència Faber? —El vaig conèixer a Abu Dhabi (Emirats Àrabs), on em van invitar. I allà el vaig conèixer: s’hi estava com a casa, parlant amb tothom, una mica com una estrella. Vam coincidir en una conferència ell, un escriptor del Kurdistan i jo, parlant d’identitat nacional. Es nota que aquesta residència respon al pla de Francesc Serés: ho fa a la seva manera, i té molta experiència com a escriptor. Insisteixo: crec que és una residència poc habitual. Dubto que n’hi hagi una altra com aquesta. I la resta de residents pensen el mateix. En aquests moments som un israelià, un gal·lès, un anglès, i dos catalans. I estem encantats. —A banda de ficció, també feu no ficció. Per exemple, heu escrit un assaig sobre el Miserabilism. Què és? —El pessimisme en l’art escocès. La imatge que es projecta de nosaltres acostuma a ser molt fosca. N’hi ha molt, de pessimisme, sobretot en cinema i televisió. La raó, creiem, és que la majoria dels treballs es decideixen si es fan o no des de Londres. És a dir, la imatge d’Escòcia es decideix des de fora. Passa en altres llocs del món. Vam adonar-nos que hi ha una història, aquí: la imatge d’Escòcia que es projecta no és certa, i es fa per tenir-nos collats: se’ns dibuixa garrepes, integrants de bandes urbanes, homes de crim, drogues, plens de masclisme, lluites, pobresa, i gent sense educació. En l’art se’ns dibuixa com uns bàrbars. D’això parlàvem, a l’assaig. —I quina seria la solució? —Hem de tenir el control sobre qui pren la decisió sobre les obres a televisió i les pel·lícules. Necessitem més poder a Escòcia per a poder escollir les històries que ens expliquen a nosaltres. Necessitem històries sobre dones, classe mitjana, gais, negres. No en tenim prou, d’aquestes. Les històries han de ser més plurals, perquè constantment rebem la mateixa història, una vegada i una altra. El personatge principal de Trainspotting, per exemple, se’n surt, però robant diners als altres. Ja ho veus, mai escapen d’ells mateixos. Hi ha gent que creuen que la nostra teoria no és certa. Són els partidaris del realisme social que van creure que els atacàvem. Consideren que el realisme social és el gènere principal, i nosaltres els responem que el realisme social no és l’únic camí. Ens encanta, però hi ha d’altres opcions. —A Escòcia veurem un altre referèndum? —Mira, una de les raons per les quals la meva visita aquí està resultant tan important és que veig que Catalunya i Escòcia podrien ser com això . No sé si ara hem de fer el segon referèndum perquè no el volem tornar a perdre. A Escòcia hem d’esperar fins que sapiguem que guanyarem el referèndum. Això pot ser en cinc, deu anys. I mentrestant bastirem una economia. Catalunya ho pot tenir més a prop. No ho sé. Jo crec que si convoquéssim el referèndum ara el guanyaríem. Però volem guanyar per molt. —I qui convocarà el segon referèndum? —Londres, no. El convocarà Edimburg. Londres no voldrà. Ara, aquí el tema serà la legalitat de tot plegat. Com aquí. Potser convoquem un segon referèndum i Londres no el reconeixerà. Però Edimburg té el poder de fer-ho. El té, però hi ha un problema: la Cort Suprema a Londres a vegades tomba lleis d’Edimburg, només per demostrar que pot. Va passar just després que el Tories arribessin al poder. Si Escòcia ha d’abandonar el Regne Unit, diuen alguns a Londres, hauria de votar tot el Regne Unit. Però ningú a Escòcia ho acceptaria. Si volem, marxem. I si no, no. Ara, quan ho farem, no ho sé. Tots els meus amics són independentistes frustrats perquè no vam guanyar la batalla, però també sabem que guanyarem la guerra. Sóc optimista. —Com es veu el cas català des d’Escòcia? —Veiem el cas català molt semblant al nostre. Però no en sabem prou. Necessitem més lligams, i més forts, amb Catalunya. Catalunya i Escòcia han de parlar més entre elles. Hi ha moltes semblances, i moltes vies per ajudar-nos. I et dic una cosa: a través d’aquesta residència faré el que podré. Vull crear lligams entre Escòcia i Catalunya. Sóc membre del PEN escocès i vull reunir-me amb el PEN català. Vull establir una relació entre escriptors perquè com saps això pot vessar en altres àmbits. —Per a nosaltres Cameron és un exemple a seguir. Tant de bo Rajoy fes el mateix. —La premsa internacional, Catalunya inclosa, va quedar impressionada que algú com Cameron convoqués el referèndum. També per això va fer-ho. També se sentia molt segur sobre el Brexit, i mira.Sóc dels que crec que si Escòcia i Catalunya són independents podríem aconseguir un món millor. Podríem començar un món nou. Pots ventilar-te la Gran Bretanya, Espanya, els vells imperis, i fer una cosa nova. Una cosa millor.

Summary: David Manderson: ‘Vull crear lligams entre Escòcia i Catalunya’


Els Mossos d’Esquadra investiguen una presumpta agressió sexual a una turista la avui al matí a Barcelona, ha informat la policia catalana a l’agència Europa Press. Els fets s’han produït entorn de les 07.00, quan la Guàrdia Urbana ha atès una turista a la plaça de Gaudí de Barcelona després d’haver sofert una presumpta agressió sexual. Després ha estat traslladada a l’Hospital Clínic, ha informat l’ajuntament. Els Mossos no han registrat cap denúncia de la víctima, que és major d’edat, i traslladaran a les autoritats judicials la informació que rebin de l’hospital.

Summary: Investiguen una presumpta agressió sexual a una turista a Barcelona


La Sala Penal del Tribunal Suprem s’ha donat 30 dies més per dictar sentència sobre el 9-N. En una providència, els magistrats argumenten que necessiten més temps per la complexitat del tema, el volum de documentació i el bomber de recurrents. El passat 7 de novembre es va celebrar una vista al Tribunal Suprem per estudiar els recursos presentats per l’expresident Artur Mas, l’exvicepresidenta Joana Ortega i l’exconsellera d’Educació Irene Rigau contra la decisió del TSJC d’inhabilitar-los per haver organitzat el 9-N l’any 2014. Ara, el Suprem ha de decidir si confirma la condemna (tal com va sol·licitar la Fiscalia durant la vista) i si la modifica. Aquesta sentència ja serà ferma. El TSJC els va condemnar per un delicte de desobediència a 2 anys d’inhabilitació en el cas de Mas, 1 any i 9 mesos a Ortega i 1 any i 6 mesos a Rigau. Tot i que la condemna no és ferma, actualment cap dels tres ocupa càrrecs públics. També els va imposar multes de 36.000 euros a Mas, 30.000 a Ortega i 24.000 a Rigau. En canvi, el tribunal els va absoldre d’un delicte de prevaricació. Abans d’arribar a judici, l’acusació per malversació va decaure i no se’ls va arribar a jutjar per aquest delicte. Després d’aquesta condemna, tots tres van recórrer la decisió davant del Tribunal Suprem. Ara, després de la vista del passat 7 de novembre, el tribunal haurà de prendre una decisió. Aquesta pròrroga de 30 dies no té perquè esgotar-se. La sala que ha estudiat els recursos està constituïda pels magistrats Luciano Varela Castro (president), i Alberto Jorge Barreiro, Antonio del Moral, Vicente Magro i Eduardo de Porres Ortiz de Urbina.

Summary: El Tribunal Suprem es dona 30 dies més per dictar la sentència sobre el 9-N


El pallasso català Tortell Poltrona serà el director artístic del Festival Internacional de Pallassos de Cornellà de Llobregat d’enguany, que es farà del 17 al 23 d’octubre. Al festival, organitzat per l’Ajuntament de Cornellà amb el suport de la Generalitat, la Diputació de Barcelona i el Ministeri de Cultura espanyol, s’hi reduiran els espectacles de sala i hi augmentaran els de carrer, segons que han informat els organitzadors. Una de les novetats serà la primera Convenció del Món Pallasso, que durant tota la setmana reunirà artistes per parlar, per exemple, sobre la Declaració Universal dels Drets dels Pallassos i el codi deontològic de la professió. Els organitzadors han avançat alguns dels artistes convidats: Leo Bassi, amb l’espectacle Misa Patólica; la companyia L’Enterprise, amb Carnages; i els artistes Pocosapiens, Los Galindos i Marcel Escolano. El premi Nas d’Or del festival serà lliurat al pallasso suís Dimitri, fa poc desaparegut i que va participar en la gala del primer any, el 1984.

Summary: Tortell Poltrona dirigirà el Festival de Pallassos de Cornellà d’enguany


Les entitats sobiranistes han repartit pancartes i banderoles entre els afeccionats del FC Barcelona abans del partit contra el Celta. Al començament, s’han exhibit dues grans pancartes, amb les inscripcions ‘Llibertat’ i ‘Freedom’. El #CampNou és un clam per la #LlibertatPresosPolítics en el partit de #CopaDelRey @FCBarcelona vs. @RCCelta. Cartells i pancartes de #llibertat i #freedom distribuïts per @omnium i @assemblea #FCBlive pic.twitter.com/05xSDwzK48 — Òscar Armengol (@oscar_armengol) 11 de gener de 2018 Al minut 17.14 del partit, el clam ‘Llibertat’ ha substituït el tradicional càntic de ‘Independència’. Crits de #llibertat i #LlibertatPresosPolítics al minut 17:14 al #Camp Nou en el partit de #CopaDelRey @FCBarcelona vs. @RCCelta #FCBlive en record de @junqueras @quimforn @jcuixart i @jordialapreso pic.twitter.com/aph7fKeezP — Òscar Armengol (@oscar_armengol) 11 de gener de 2018 Ací podeu veure’n un recull fotogràfic d’Albert Salamé. Foto: Albert SalaméFoto: Albert SalaméFoto: Albert SalaméFoto: Albert SalaméFoto: Albert Salamé

Summary: El Camp Nou torna a clamar per la llibertat dels presos polítics


El Senat ha aprovat la formació del nou grup parlamentari Esquerra Confederal, al qual s’han integrat els senadors de designació autonòmica d’En Comú Podem, Compromís i Més per Mallorca. També s’hi integren els senadors d’Endavant Andalusia, Més Madrid i En Marea. De no haver creat aquest grup, els sis senadors haurien passat a formar part del mixt. D’ara endavant, amb nou nom, es deslliguen de la marca Podem, atès que en l’anterior legislatura el grup es denominava Unides Podem. En les últimes eleccions generals Unides Podem no va obtenir cap senador elegit a les urnes. El grup es va veure reduït a diversos representants autonòmics. El partit de Pablo Iglesias comptava amb 20 senadors en la legislatura anterior. La creació del grup ha estat anunciat aquest dimecres de manera formal per la diputada d’Endavant Andalusia, Esperanza Gómez, que ha assenyalat que la decisió de crear Esquerra Confederal és per ‘abordar qüestions comunes que interessen a tots els territoris’, com és ‘el finançament autonòmic.’ A més, ha assegurat que els membres d’Esquerra Confederal no ‘es veien’ compartint la bancada del grup mixt amb Vox, per tenir ideals diferents. ‘Ens sembla que un grup com aquest pot ser interessant perquè fins ara aquestes qüestions s’han abordat en un règim de competència en diferents territoris i creiem que caldria ampliar el nombre de recursos comuns destinats a la dotació financera’, ha explicat Gómez al final de la junta de portaveus. Així, Esquerra Confederal està constituïda pels següents senadors: Esperanza Gómez d’Endavant Andalusia; el senador de Més per Mallorca (MÉS), Vicenç Vidal; Sara Vilà d’En Comú Podem; Fernández Rubiño, el senador de Més Madrid; Carles Mulet de Compromís i el senador per designació autonòmica per En Marea, José Manuel Sande. La formació d’aquest grup reuneix el mínim de sis senadors exigit pel Reglament de la Cambra perquè un grup pugui mantenir-se una vegada constituït inicialment amb deu. Fins ara el grup parlamentari al qual pertanyien aquests senadors era Unides Podem-En Comú Podemal qual pertanyia també María Jesús Castro del PSOE, que va ser cedida pels socialistes perquè el partit esmentats poguessin formar grup propi. Càrrec rotatori El càrrec de portaveu, serà rotatori ‘cada dos o tres mesos’. La decisió que es vagi canviant al portaveu es va prendre entre tots els senadors del grup, que estan d’acord que és la forma més democràtica. Encara que ha estat Gómez la que ha anunciat la formació del nou grup, serà Mulet (Compromís) el primer a exercir de portaveu d’Esquerra Confederal els mesos d’agost i setembre.

Summary: El Senat valida l’Esquerra Confederal d’En Comú Podem, Compromís i Més per Mallorca


‘La llibertat és una llibreria’. Amb aquesta frase, manllevada de Joan Margarit, la llibretera la Llibreria Catalana de Perpinyà, Joana Serra, recollia fa pocs dies el Premi Martí Gasull, atorgat per la Plataforma per la Llengua per votació popular. ‘Si tinguéssim un país normal jo no hauria de rebre cap premi, només faig la meva feina’, va dir. Filla de l’històric dirigent independentista Josep de Calassanç Serra, Cala, exiliat a Catalunya Nord els anys setanta, reivindica el paper del nord per al conjunt del país, no únicament en el repartiment d’urnes per al referèndum del Primer d’Octubre o en l’acte d’aquest dissabte amb Puigdemont, Comín i Ponsatí, sinó ‘cada dia, quotidianament’. I lamenta que encara massa sovint calgui recordar a uns quants catalans del sud on comença i on acaba el país. Per a aquest cap de setmana ja ha fet una comanda extraordinària de llibres. Però avisa: ‘Espero que qui vingui aquest dissabte a Perpinyà no es pensi que ve a França.’ Guia de l’acte del Consell per la República a Perpinyà —Vau recollir el premi Martí Gasull molt emocionada… —Sí, d’il·lusió, me’n fa molta, però jo sempre dic, i també ho vaig dir allà, que tan sols faig la meva feina i que si tinguéssim un país normal jo no hauria de rebre cap premi. —És un premi atorgat per votació popular. Ho rebeu, una mica, com un reconeixement del sud cap a Catalunya Nord? —No sé quin percentatge de vots hi ha hagut de Catalunya Nord o del sud, però sí que és cert que Catalunya Nord viu un moment una mica tendre, d’alguna manera, arran de tot això que ha passat aquests dos darrers anys. Els del sud ens heu resituat una mica al mapa i crec que això hi pot haver influït. —El sud coneix i entén prou el nord? —És una pregunta de resposta complexa. Mireu, una cosa que a vegades pot molestar els nord-catalans és que només es parli i es reconegui el nord quan hi ha quelcom que concerneix el sud. És a dir: quan es fa l’operació de les urnes per al referèndum, tothom reconeix el nord. I això és bo perquè així ens resituem tots plegats, però hi ha un desconeixement molt gran de la nostra realitat quotidiana. A vegades gent del sud entra a la llibreria i diu: ‘Ai, és que no hi ha ningú que parli català.’ Bé, ja ho sé, a Perpinyà t’hi pots passar una setmana sencera sense dir ni un sol mot en català, però també t’hi pots passar una setmana sencera parlant només català. Hi ha un desconeixement important, no tan sols pel que fa a l’estat de la llengua, sinó també sobre els moviments socials que hi ha a la ciutat, que n’hi ha de molt diversos i potents, com per exemple, darrerament, els d’ajuda als sense-papers. A vegades fa una mica de ràbia que en línies generals la gent del sud conegui tan poc la realitat del nord. —També passa a Barcelona, que hi ha gent que viu setmanes senceres sense dir ni un sol mot en català… —Ho sé, vaig estar-hi fent un Erasmus un any, a Barcelona. Vaig anar a Barcelona sense haver pas mai parlat ni après castellà. En un any el vaig aprendre. I això és una altra mostra de desconeixement del nord, perquè molta gent, a Barcelona, no podia concebre que jo parlés català però que no sabés parlar espanyol. Doncs sí, a Catalunya Nord som molts que parlem català i que no sabem pas parlar castellà. —La consellera de Cultura va ser fa pocs dies a Perpinyà i en la cloenda de l’acte de la capital de la sardana va fer tot el discurs en francès… —Això és molt típic, no és cap novetat. I és molt trist. És cert que caldria contextualitzar-ho i veure qui va rebre la consellera, en quin context, què li van demanar, etc. Però la veritat és que per a mi va ser una mica esquizofrènic, perquè aquesta mateixa consellera també va ser a l’acte del Premi Martí Gasull i allà va ser tot en català i es va parlar precisament de tots els territoris. Per a la gent de Perpinyà, el seu discurs en francès no va ser gens ben apreciat i menys com a cloenda de la capitalitat de la sardana. Va quedar bastant malament. I encara més una setmana abans de l’acte de Puigdemont. Què podeu veure a Perpinyà? Descobriu-ne la història amb els seus edificis —Heu preparat, a la llibreria, cap dispositiu especial per a aquest dissabte? —Hem fet moltes comandes de moltes coses sense saber gaire bé què passarà. Penseu que és molt difícil d’imaginar què passarà, perquè arribaran, de cop, tantes persones com habitants té la ciutat. No sabem com s’hi pot moure tanta gent aquí. Aquest matí la noia del bar del davant de la llibreria m’ha vingut a demanar què havia d’encarregar per dissabte. I li he dit que no en tenia ni idea, que no m’ho sabia imaginar. Hi ha un descontrol important sobre què pot passar. A la llibreria hem previst molts llibres de l’actualitat política, sobre Puigdemont, però també molts llibres sobre Catalunya Nord, cosa que espero que sigui allò que es vengui més, perquè així ajudem a explicar millor als catalans del sud aquesta part del territori. —La vostra llibreria és la més antiga de la ciutat… —Actualment és la llibreria més antiga de Perpinyà, sí, de les que encara són actives. Fins fa vuit anys o nou n’hi havia una altra, la Py-Oliver, que era la més antiga, però va acabar tancant. La nostra és una llibreria molt arrelada al territori, amb un fons local molt important, que ha estat portada per personatges importants, com en Julià Gual, en Jordi Pere Cerdà, o, durant trenta anys, per en Joan Miquel Turon. N’hi ha hagut més, però aquests tres han marcat molt la història de la llibreria. I fou Turon, el darrer abans que n’agafés la regnes jo mateixa, qui la va transformar en llibreria catalana. Entrant-hi jo, va canviar l’aposta pel llibre infantil i juvenil, del qual tenim un gran fons i només en català. —Què vol dir, exactament, que es va transformar en llibreria catalana? —Bé, nosaltres tenim un fons local de llibres sobre Catalunya Nord i tots els autors de Catalunya Nord, tant si escriuen en francès com en català. Però tota la resta, la literatura clàssica, els juvenils, infantils, científics, etc., només és català. —Parlant de personatges importants, sou filla de l’històric dirigent independentista ‘Cala’… —Sí, la meva germana i jo som filles d’exiliats. Els meus pares es van exiliar a Perpinyà els anys setanta i ja no van tornar al sud. Som nascudes a Catalunya Nord i puc dir que em sento profundament nord-catalana. De fet, és curiós, perquè a mi sovint em pregunten com em sento i d’on em sento, quan viatjo, però a algú de Figueres que va a viure a Barcelona no li fan pas la mateixa pregunta. És evident que hi ha una frontera, de fa molts anys, i que la manera com es viu a Catalunya Nord i al sud té moltes diferències, però tenim un grapat de coses en comú i sovint tenim massa tendència a remarcar allò que és diferent i no allò que és comú. —Com s’encaixa, a la ciutat, que el gran acte del president català a l’exili es faci a Perpinyà? —Jo ho trobo molt normal i espero que tothom entengui que no es podia fer enlloc més. Aquest acte no es podia pas fer a Montpeller. Quin sentit tindria? Perpinyà és part del país i és, a més, un territori amb una història molt vinculada a l’exili. És a Perpinyà que havien de venir. No cal ser ni independentista ni parlar català per entendre-ho. —I les autoritats i les institucions, com el veuen, l’acte de dissabte? —Tothom està una mica a l’expectativa perquè ningú no sap gaire bé com anirà. Sí que és cert que d’ençà que hi ha presos i exiliats hi ha hagut un canvi de xip. Molta gent i molts batlles del territori s’han mobilitzat en favor de la llibertat dels presos polítics, fins i tot alguns de dreta. I una mena d’equivalent a les vostres diputacions, que és el consell departamental, també s’ha manifestat en favor de la llibertat dels presos. Crec que en podem estar orgullosos, però també cal tenir en compte que d’aquí a quinze dies tenim eleccions municipals i l’estratègia electoral també compta. Per exemple, al debat organitzat per Ràdio Arrels, tots els candidats duien el llaç groc, cosa que no fan pas quan passegen pel carrer. Consells per a accedir a l’acte del 29 de febrer a Perpinyà: horaris, seguretat i accés al recinte —A banda, com dèieu, Catalunya Nord va ser decisiva per a poder portar a terme el referèndum del Primer d’Octubre… —És que les perifèries molt sovint som decisives. I penso també en el País Valencià, per exemple. I ho som perquè sovint som el territori que rep els cops, però aleshores també som els que podem ser clau quan toca ser-ho. Ara passa que molts militants independentistes, a diferència d’abans, no tenen tan clar el país sencer i el territori. I és important de recordar-ho i recordar la importància de cada territori. De fet, espero que qui vingui a Perpinyà dissabte no es pensi que ve a França. Si de cas, ve a l’estat francès, però el país inclou territoris, com Catalunya Nord i altres, que senzillament van a ritmes diferents del Principat. L’important és trepitjar territori i conèixer-lo, i no tan sols dies esporàdics, sinó quotidianament. Per tant, convido tothom a venir a Perpinyà més sovint, durant tot l’any, i no únicament aquest dissabte. —A l’acte de lliurament vau acabar el discurs citant una frase de Joan Margarit que diu: ‘La llibertat és una llibreria’… —Bé, podria fer ironia i dir que és fals perquè treballar en una llibreria és molt dur! Però en realitat és una frase que em crec de dalt a baix i, de fet, per això sóc llibretera! La llibreria és un espai que dóna accés a tot, al coneixement, a l’art, al matís, a mirades diferents… La llibreria és un lloc que ens fa més lliures, i tant. —Diuen que no és precisament un bon moment per a les llibreries… —Efectivament, ser llibreter actualment és una aposta forta a tots els nivells. No ens hi farem milionaris, amb aquesta feina. Penseu que jo la vaig agafar el 2012 i sempre explico que vaig participar en un congrés de llibreters i el panorama era dramàtic: tots els llibreters que hi havia a la taula debatent, amb mi, era gent que plegava. Jo era l’única que començava. Però en canvi, d’aleshores ençà, ens hem anat adonant que les llibreries petites, les que tenen una especificitat o una especialització, sí que poden tenir un recorregut. Forma part d’aquesta voluntat de retorn al petit comerç en general… I aquí hi ha un altre plantejament: des del principi he tingut clar que calia lluitar molt per fer que això funcionés. I això vol dir organitzar des de la llibreria tota mena de presentacions de llibres, activitats, col·laboracions amb biblioteques, casals, etc. Això ha creat un teixit social amb la gent que fa que després torni a la llibreria. Hi ha qui ve a la llibreria a xerrar i prou, sense comprar pas cap llibre. Crec que tenim una funció social i que en un món tan digitalitzat aquest som una mica necessàries i la gent ho agraeix. Josep Bonet: ‘Tot això que passa ha revifat el moviment catalanista a Catalunya Nord’

Summary: Joana Serra: ‘Espero que qui vingui a Perpinyà no es pensi que ve a França’


La líder de JxCat al congrés espanyol, Laura Borràs, ha demanat a la mesa de la cambra que reconsideri la decisió de no permetre la conformació del grup Múltiple, on a banda de JxCat, també hi participen Compromís, Més País i el BNG. Borràs al·lega que les quatre formacions sumen suficients vots per superar el topall del 5% en l’àmbit estatal. La setmana passada, els lletrats del congrés van recomanar a la mesa que no permetés la creació del grup Múltiple perquè a parer seu JxCat, Compromís, Més País i el BNG sumaven el 4,9% dels vots, una dècima per sota del topall. Tanmateix, Borràs defensa que la suma real de vot és del 5,09%, ja que els lletrats no van contar els vots de Més País al Principat i el País Valencià, on la formació es va presentar, però no va treure representació. En aquest sentit, la líder de JxCat recorda que el BOE estipula que la suma de vots és del 5,09% i recorda que el 2004, en una situació similar, el congrés va permetre que Esquerra Unida – Iniciativa per Catalunya – els Verds formés grup propi.

Summary: JxCat insisteix en la legalitat del grup propi amb Compromís, Més País i el BNG


Els ex-presidents valencians Joan Lerma (PSPV) i Alberto Fabra (PP) i l’ex-senador Carles Mulet (Compromís) han estat proposats pels seus respectius grups per a repetir com a senadors per designació territorial. Són tres dels cinc noms plantejats, als quals se sumen els de Josefina Bueno (directora general d’Universitats) també per part dels socialistes i el d’Emilio Argüeso (secretari d’Organització de Cs al País Valencià). Aquesta legislatura, en virtut dels resultats de les eleccions valencianes del 28 d’abril, li corresponen al PSPV dos senadors, mentre PP, Compromís i Ciutadans poden nomenar un cadascú. Un total de cinc senadors territorials, un menys que en la passada legislatura pel descens de la població. El juliol de 2015 les Corts van designar per a aquests sis seients en el senat espanyol Alberto Fabra i Rita Barberá (PP), Joan Lerma (PSPV), Carles Mulet (Compromís), Luis Crisol (Cs) i Pilar Lima (Podem). Una vegada tancat el termini perquè els grups plantejaren les seves propostes, el parlament ha fet públics els seus noms, i també els dels seus suplents: Antonio Clemente (PP), Dolors Pérez (Compromís), Luis Crisol (Cs) i María Luisa Navarro – per Lerma – i Vicent Gil – per Bueno, en el cas del PSPV -. Així, prossegueix el tràmit per a, conforme a llei de designació de senadors en representació del País Valencià, poder nomenar-los i que s’incorporen al senat, que es va constituir sense ells per la coincidència d’eleccions espanyoles i valencianes. Ara, haurà de convocar-se la Comissió d’Estatut dels Diputats i les Diputades, que haurà d’emetre un dictamen favorable després d’estudiar les candidatures i hi hauria un ple extraordinari per a l’elecció. Una vegada siguin triats seran proclamats i el president de les Corts, Enric Morera, informarà la presidència del senat, expedint les corresponents credencials per a la seva acreditació davant aquesta cambra.

Summary: Joan Lerma, Alberto Fabra i Carles Mulet, proposats pels seus grups com a senadors territorials


Totes les cartes Carles Puigdemont a Jordi Cuixart Jordi Cuixart a Meritxell Serret Meritxell Serret a Tamara Carrasco Tamara Carrasco a Oriol Junqueras Oriol Junqueras a Carme Forcadell Carme Forcadell a Lluís Puig Lluís Puig a Dolors Bassa Dolors Bassa a Valtonyc Valtonyc a Jordi Sánchez Jordi Sánchez a Clara Ponsatí Clara Ponsatí a Joaquim Forn Joaquim Forn a Toni Comín Toni Comín a Josep Rull Josep Rull a Marta Rovira Marta Rovira a Jordi Turull Jordi Turull a Anna Gabriel Anna Gabriel a Adrià Carrasco Adrià Carrasco a Raül Romeva Raül Romeva a Carles Puigdemont Descarregueu-vos totes les cartes en pdf Estimat Quim, Em costa molt d’escriure cartes als qui sou a la presó, perquè no puc dir gaire res de nou per expressar i compartir la indignació i l’angoixa que em causa el vostre empresonament. Tu i jo ens coneixem poc. Hem parlat l’un amb l’altre en molt poques ocasions. I és que tant tu com jo vam ser al govern en l’últim tram. En el més complicat. Els últims quatre mesos. Recordo bé el dia que et vaig conèixer, el mateix dia que vam prendre possessió del càrrec. Era el 14 de juliol de 2017. Tothom s’atansava a felicitar-nos. No entenia res. Tu no ho sé, però jo era molt conscient d’on ens ficàvem. De les conseqüències que tindria tot plegat en les nostres vides. Costava fer bona cara a tantes felicitacions. Si hagués pensat més en els meus havia d’haver dit que no, però no ho vaig poder fer. Veia clar que necessitàvem gent decidida per a arribar fins al final i si depenia de mi no m’hi podia negar. L’altre record que tinc a la ment ja és a Brussel·les. L’última reunió que vam fer junts. Havíem de decidir que fèiem. Jo ho veia molt clar, exili. Tu tenies més dubtes. Finalment vas decidir de tornar. Des de llavors no hem tornat a parlar, però vaig sabent coses de vosaltres a través de gent en comú. M’ha agradat molt llegir el teu llibre. Me’l vaig empassar de cap a cap, d’una tirada. Em va estremir la duresa de la vida entre barrots, però em va agradar compartir les teves vivències i reflexions, i ara potser et conec una mica millor. Un dia m’agradaria seure amb tu i parlar de tot el que hi dius. En tot cas, de moment, haurem d’esperar. Segur que us ha arribat a la presó que d’ençà del meu exili a Escòcia sóc molt crítica amb la manera com vam actuar com a govern aquell octubre. I també sóc crítica amb la manera com actuem ara. Però veig molt clar que tot això que pensem o diguem els presos i els exiliats no és pas la cosa més important. Cal que deixem de posar el punt de mira en allò que ens passa a nosaltres com a persones, i el posem en el país, en la república que volem construir i que hem de construir. I penso que tenim l’obligació d’escoltar noves veus, de promoure que el debat sigui molt més lliure i sorgeixin nous lideratges. No podem ser un tap. Cal desmuntar les barreres que obstrueixen la nostra vida política per deixar pas a una nova generació, que haurà après dels nostres errors. A veure si ells són capaços d’arribar fins on nosaltres no vam poder arribar. Confio que sí, perquè només així nosaltres serem lliures. Lliures com a país, però en el nostre cas també com a persones. Una gran abraçada, Clara Totes les cartes Carles Puigdemont a Jordi Cuixart Jordi Cuixart a Meritxell Serret Meritxell Serret a Tamara Carrasco Tamara Carrasco a Oriol Junqueras Oriol Junqueras a Carme Forcadell Carme Forcadell a Lluís Puig Lluís Puig a Dolors Bassa Dolors Bassa a Valtonyc Valtonyc a Jordi Sánchez Jordi Sánchez a Clara Ponsatí Clara Ponsatí a Joaquim Forn Joaquim Forn a Toni Comín Toni Comín a Josep Rull Josep Rull a Marta Rovira Marta Rovira a Jordi Turull Jordi Turull a Anna Gabriel Anna Gabriel a Adrià Carrasco Adrià Carrasco a Raül Romeva Raül Romeva a Carles Puigdemont Descarregueu-vos totes les cartes en pdf

Summary: ‘Tenim l’obligació d’escoltar noves veus’, carta de Clara Ponsatí a Joaquim Forn


El dissabte 29 de febrer l’Esbart Català de Dansaires ha programat les quartes jornades ‘Aportacions a la dansa catalana’ a la Casa dels Entremesos. Les ponències començaran a les 10 h i s’acabaran a les 13.30 h, quan es farà una visita a l’arxiu i biblioteca de l’esbart. A la tarda, les ponències es reprendran de les 16 h fins a les 17.30 h. La jornada vol ser un espai per a donar veu, presentar i difondre qualsevol aportació dels darrers anys que tingui a veure amb la dansa catalana. L’espai va adreçat tant a persones com a entitats i es vol fer ressò dels estudis i pràctiques de dansa tradicional o qualsevol aspecte que hi tingui relació: música, festes, indumentària o pedagogia. Llegiu tot l’article aquí.

Summary: L’Esbart Català programa les jornades ‘Aportacions a la dansa catalana’


L’ús de la força per part de l’estat espanyol per a aturar la independència de Catalunya és una ombra que ha anat apareixent intermitentment durant el procés. Amb tot, fins ahir Catalunya no havia rebut cap amenaça directa. Tanmateix, ahir el ministre de Defensa espanyol, Pedro Morenés, va dir que les forces armades no actuarien a Catalunya sempre que es complís la llei. En una entrevista a RNE, quan li van demanar quin paper podrien tenir les forces armades en cas d’una declaració d’independència, va dir: ‘Si tothom compleix el seu deure, li asseguro que no caldrà cap actuació com la que diu’. Heus ací l’àudio de les declaracions de Pedro Morenés: La gravetat de les declaracions va suscitar ràpidament reaccions entre la classe política catalana. Joan Tardà, diputat d’ERC al congrés espanyol, fou contundent: ‘És una vergonya que una persona que teòricament és culta i ha viatjat deixi anar aquestes bestieses’, va dir. Després de dir que era un ‘insensat’, va afegir: ‘Quan amenaces i intentes acovardir és que només et queda l’estupidesa.’ El conseller de la Presidència, Francesc Homs, es va preguntar: ‘Què ens diu, aquest senyor? Per què aquestes declaracions les contraposa amb la democràcia.’ Neus Munté, vice-presidenta de la Generalitat, va parlar en la mateixa línia: ‘Només una persona amb por de la democràcia podria fer declaracions d’aquestes característiques.’ El cap de llista de Catalunya Sí que es Pot, Lluís Rabell, va titllar Morenés de ‘energumen’ i ‘mercader d’armes’, i va instar a ‘enderrocar el govern del PP’ a les pròximes eleccions per ‘no veure’l més a partir del desembre’. El candidat d’UDC el 27-S, Ramon Espadaler, va demanar seny. ‘Les posicions extremes no fan res més sinó retroalimentar-se i les declaracions del ministre Morenés no fan res més sinó portar vots i més vots a l’expressió independentista més radical’, va dir. També hi va dir la seva la socialista Carme Chacón, ex-ministra de Defensa espanyola. Les forces armades que ella es va trobar com a ministra –diu– eren ‘cosmopolites, viatjades i formades’ i ‘no tenien pas interès a contribuir amb un país que no vulgui la convivència, la concòrdia i la suma’. Tremosa n’informarà Europa L’eurodiputat de CDC, Ramon Tremosa, va demanar ahir a Pedro Morenés que callés i no fes servir els tancs d’argument electoral en pre-campanya. Així mateix, va avisar que presentaria una pregunta parlamentària a la Comissió Europea per informar d’aquestes amenaces. Tremosa també escriurà a tots els eurodiputats ‘perquè vegin quin és l’estil i el tarannà de l’Espanya dita democràtica del segle XXI’. El govern espanyol defensa Morenés La vice-presidenta del govern espanyol, Soraya Sáenz de Santamaria, va descartar una actuació de l’exèrcit per evitar la independència de Catalunya. ‘No tenim cap perspectiva, cap intenció ni cap previsió de fer-ho’, va dir en una entrevista a la Sexta. Segons ella, les paraules del minsitre havien estat malinterpretades voluntàriament. ‘Sempre hi ha algú que fa servir les declaracions dels representants del govern espanyol per alimentar el seu discurs’, va dir. I va afegir: ‘Aquest govern complirà i farà complir les lleis. La nostra constitució és molt clara. Nosaltres complirem la llei i Catalunya no serà independent.’

Summary: L’amenaça de Morenés provoca indignació generalitzada


La ministra d’Hisenda, María Jesús Montero, s’ha compromès que al novembre hi haurà enllestit un primer esbós de la reforma del sistema de finançament autonòmic i local, amb l’objectiu que sigui aprovada durant aquesta legislatura. Montero, doncs, incomplirà el termini pactat amb el diputat de Compromís al congrés espanyol, Joan Baldoví, per a la reforma del finançament autonòmic. El PSOE es va assegurar el suport de Joan Baldoví a la investidura de Pedro Sánchez amb un acord segellat que deia que el govern de Sánchez presentaria, dins els vuit mesos posteriors a la investidura, una proposta per a renovar l’actual sistema de finançament autonòmic. A més, la ministra ha avançat que al debat proposarà una harmonització fiscal per a evitar situacions de ‘dúmping’ entre autonomies. En la compareixença davant el congrés per a presentar els objectius del seu departament, la ministra ha dit que aquesta reforma és un dels objectius prioritaris del Ministeri d’Hisenda. Ha explicat que el debat s’obriria immediatament i que espera presentar-ne una primera proposta al novembre. Alhora, diu, es treballarà per modificar el finançament local.

Summary: Sánchez incomplirà el compromís amb Baldoví sobre el finançament


El Most Festival ha començat amb altura, com ha de començar un bon festival, posant damunt la taula un film dels que qüestionen realitats que semblen inamovibles, perquè són fruit de decisions arbitràries, fosques, que fa tant de temps que es van prendre, que s’han canonitzat. És el cas del documental Vitis prohibita. Le rétour des cépages résistants, un film d’Stéphan Balay, que posa en qüestió la prohibició de les anomenades varietats de raïm híbrides o varietats resistents, que fa més de mig segle que es van prohibir i es van fer arrencar, per causes que són molt poc clares, difuses i plenes de prejudicis. Unes varietats que es mostren resistents no solament a la fil·loxera, perquè provenen del continent americà, sinó a tota mena de malures. I avui, enmig dels temors del canvi climàtic, tornen a mirar-se amb curiositat, que es tornen a tastar amb interès, que s’apleguen al voltant de les anomenades PIWI, varietats experimentals resistents a les plagues. El dimarts 12 de novembre, d’entre les activitats i tasts entorn del Most Festival, s’organitza un tast de vins de varietats PIWI, al Vinseum, museu de les cultures del vi organitzat pel Most Festival juntament amb el Cine Club Vilafranca. Conduït per Sergi de Lamo, director del Vitec, el Parc Tecnològic del Vi de Falset, permetrà de descobrir el vi que surt de les o PIWI i que disposa de vins de dos cellers protagonistes al documentari Vitis Prohibita: el Domaine La Colombette i el d’Hervé Garnier. Alhora, també es podran tastar vins de l’experiència que tres cellers catalans (Albet i Noya, Alta Alella i Piñol) tiren endavant ja fa deu anys: investiguen i desenvolupen les VRIAACC (Varietats Resistents i Adaptades al Canvi Climàtic), ceps resistents nascuts de les varietats tradicionals, per adaptar-se al canvi climàtic. Per tant, les varietats resistents són un tema ben viu i d’avantguarda, que també ens toca de ben a prop. El film, que centra el tema a França, comença amb imatges aèries sobrevolant una vall molt bonica i una mica feréstega, i una veu en off que explica: ‘Existeix al sud de França un territori quasi salvatge amb un important patrimoni històric. Terres amb forts contrasts climàtics, terres de resistència. S’hi beu vi negre, rústic, que es pren com a vi de taula, però també serveix per a fer “chabrot”, posant-ne unes quantes gotes a la sopa dels vespres hivernals.  El territori són les Cevenes i la varietat de raïm amb la qual es fa aquest vi és la Clinton, d’origen nord-americà.’ El documental aleshores enfila un llarg relat sobre la manera com van arribar aquestes plantes al continent europeu, provinents dels Estats Units, durant la segona meitat del segle XIX, per fer front a una devastadora plaga d’oïdi. Però van portar la devastadora fil·loxera, que gairebé va eradicar el cultiu de la vinya a Europa al final del XIX i la primeria del XX. Però alhora aquestes varietats van prendre un interès especial en la viticultura europea precisament perquè eren resistents a la fil·loxera. Varietats com la Clinton i també la Isabel, Jaquez, Herbemont, Noah i Othello, Cunningham, Concord, que no eren vitis vinifera sinó vitis labrusca, coneguda per ‘cep salvatge’, es van començar a plantar perquè eren resistents a les plagues i, en conseqüència, perquè no calia tractar-les. Tanmateix, poques dècades després d’haver arribat a Europa i haver-se cultivat, en alguns llocs fins i tot en massa, van començar a rebre tota mena de crítiques: deien que tenien mal gust i fins i tot que feien embogir. De manera que van acabar prohibint-se. Però el documentari és taxatiu ja d’entrada: aquests raïms no són pas vins de bogeria, al contrari, són vins de saviesa. Unes varietats que respecten la natura, respecten la salut dels homes que treballen la vinya i dels qui prenen el vi que n’és elaborat. Els ceps americans es fan servir de peu al qual s’empelten les varietats locals. D’aquesta manera, la planta es torna immune a la fil·loxera, tot i que no a les altres plagues (cendrosa, oïdi…). Per això es va desenvolupar un moviment en paral·lel, el dels qui no volien ruixar amb productes químics la vinya, que no ho havien fet mai i que, per raons ètiques, volien continuar així. Són els ‘hibridadors’, que comencen a treballar el 1875, pol·linitzant les flors i hibridant la vitis vinifera amb més vitis americanes. Si aquests ceps no s’empeltaven i es cultivaven directament, se’n deien ‘híbrids productors directes’. Hi ha dos moments que marquen el documentari, perquè tots dos miren de trobar les raons primigènies que qüestionen les varietats híbrides de producció directa i les americanes i el principi de la persecució i prohibició conseqüent. Són els moments en què descobrim quan es corromp la realitat en favor d’interessos ocults. El primer moment l’explica molt bé l’ampelògraf Pierre Galet. Explica que els anys trenta es va produir un excedent de vi de poca qualitat que feia perillar el mercat. El 24 de desembre del 1934 es va reunir el parlament francès per discutir sobre l’alcohol de remolatxa (a uns quants d’aquests vins amb poc grau els xaptalitzaven, afegint-los alcohol provinent d’aquest tubercle). En acabar la reunió, van decidir de fer una llista de ceps als quals limitar la producció. I aquí comença el forat negre de les varietats americanes al continent europeu. Perquè Pierre Galet assegura: ‘Jo no sé pas quins van ser els criteris que es van utilitzar. El diari oficial comunica els resultats, però no publica les discussions.’ Un mes després es va publicar una llista de ceps prohibits: Noah, Herbemont, Othello, Isabel, Jaquez i Clinton. Són els ceps americans que van ser arbitràriament prohibits, diu el documentari. En van prohibir la comercialització, tot i que es permetia el consum familiar del vi que es produïa amb aquests ceps. Però, és clar, si són ceps prohibits, el missatge que es transmet al consumidor és que no són bons ceps per a fer vi, per a la salut. I a aquesta prohibició se li ha d’afegir el context nou després de la Segona Guerra Mundial, quan els americans introdueixen els productes fitosanitaris. Dominique Garrel, de l’associació de les fruites oblidades, ho resumeix dient que són temes polítics i econòmics. L’any 1956 ja no es limita el consum, directament s’obliga a arrencar els ceps prohibits. La raó, diuen que fan un vi dolent. Una part dels viticultors s’hi nega. I quan es fa el cadastre el 1958, s’adonen que en continuen produint i que hi continua havent un excedent de vi procedent dels ceps prohibits. Aleshores el govern francès reorganitza la professió i imposa una gran reforma amb una classificació dels ceps. Es posa fi als híbrids, que es replanten amb varietats com ara la merlot, syrah, cabernet… I quan es crea la Comunitat Econòmica Europea, la prohibició dels híbrids s’amplia a tot el continent. L’eradicació dels híbrids és gairebé total, es calcula que s’arranquen unes 62.000 hectàrees de vinya, tot i que hi ha alguns territoris que es converteixen en reducte de la producció dels ceps prohibits. Són els viticultors rebels. Amb el temps, els híbrids agafen mala reputació, tenen fama de vins dolents. Diuen que fan gust d’orina de guineu, el famós gust ‘foxé’, de pell envellida. I aquí arriba el segon moment lúcid protagonitzat pel jove viticultor Jean-Benoît Goulabert, de les Cevenes, on es concentren els viticultors rebels. Ell desmenteix que el vi que es produeix de ceps híbrids tingui gust ‘foxé’, ho atribueix a un error de traducció. Es parlava de ‘foxy vine’, una vinya que va per terra, i es va acabar transformant amb gust d’orina de guineu, fet completament fals, diu Goulabert. La varietat, Isabel, la que va arran de terra, té un gust molt característic de maduixes silvestres, ben allunyat del gust de pixum. Goulabert creu que si en alguns vins híbrids es troben defectes de gust és, senzillament, perquè són vins que a vegades han estat mal vinificats. I sentencia: no hi ha ceps dolents, només mals viticultors. A més, el documentari demostra que la quantitat de metanol (que prové de la concentració de pectines en el most) d’aquests vins, una raó per la qual es van penalitzar els híbrids, perquè els converteix en vins perillosos per a la salut, és molt inferior a la quantitat permesa. Una quantitat sense cap risc per a la salut. Peces com aquesta ajuden a afrontar situacions anòmales i enquistades, obrint la mirada, trencant prejudicis infundats i qüestionant una versió oficial interessada i plena de mentides i mitges veritats. Amb la nova realitat del canvi climàtic, ressorgiran els híbrids? N’apareixeran de nous? Tot apunta que és un camp a explorar i a reentendre. Hi ha qui no ho ha deixat de fer. També hi ha qui ja ha començat a explorar-lo.

Summary: La ‘vitis prohibida’, per què es va prohibir?


El dia 9 de juny el president de la Generalitat, Carles Puigdemont, va anunciar la pregunta del referèndum i el va situar al dia 1 d’octubre. Des que va començar l’any, els sondatges sobre els resultats i la participació s’han anat succeint, i les xifres superen amb escreix les dels darrers plebiscits a Catalunya sobre la reforma de l’Estatut del 2006 (49%) i les del referèndum per la Constitució Europea del 2005 (41%). Una de les grans qüestions és com és de fiable la intenció que apareix en els sondatges. La població acostuma a ocultar l’abstenció, perquè està mal vista i, per tant, la participació apareix sobrerepresentada. El mateix succeeix amb alguns partits polítics que estan a l’alça, mentre que els que estan mal vistos acostumen a tenir un vot ocult. Els dos sondatges publicats fins ara han mostrat que hi anirien a votar entre un 54,9% i un 52,8%, xifres que s’acosten al 64% de participació si hi sumem aquells que diuen que probablement hi aniran. Un sondatge d’ERC recollia que 3,74 milions de catalans (70,4% del cens) tenien intenció de votar, però les estimacions, que intenten corregir la sobrerepresentació, calculaven que realment serien entre 2,91 i 3,12 milions, els votants, cosa que significa una participació d’entre el 57,7 i el 58,7%, similar als dos primers sondatges. Enquestes de GESOP i dades de les eleccions. Pel que fa a les votacions anteriors, la intenció és força similar en totes les enquestes de GESOP. Només hi ha una diferència d’entre sis i quinze punts per sobre de la participació que realment va haver-hi. La diferència del referèndum respecte dels comicis és que no cal que els que estan en contra de la consulta i de la independència ocultin la seva abstenció, ja que, en un referèndum sense vist-i-plau de l’estat espanyol, aquest gest podria ser més una reivindicació que quelcom que s’ha d’amagar. Per tant, la diferència entre la intenció i la participació real no hauria de ser tan gran. Al 9-N la participació va ser del 37%, tenint en compte que hi van poder votar els majors de setze anys (uns 160.000 ciutadans) i que també hi van tenir dret prop de 900.000 ciutadans amb una nacionalitat forana. Aquests darrers podien de sol·licitar la participació en persona en set punts de la geografia catalana, però només s’hi van inscriure uns pocs milers. Segons el cens habitual, la participació se situaria en el 43%, un percentatge no tan allunyat del que mostrava l’enquesta. Qui hauria d’anar a votar? En les últimes eleccions al Parlament, les formacions independentistes (Junts pel Sí i CUP) van obtenir 1.967.000 vots, mentre que la suma dels partidaris del referèndum (amb CSQP) en van aconseguir 2.334.000, gairebé com la participació total del 9-N (2.345.000 vots). Això significa que les formacions independentistes van aconseguir un 36% del cens i els sobiranistes fins a un 42%, tenint en compte que hi va votar el 75% del cens. Com que el vot exterior és un registre i no s’utilitza el cens de 196.000 electors, que per les dificultats per votar sempre és extremadament baix, si es volgués arribar a la meitat del cens, serien necessaris 700.000 vots més que els que es van aconseguir en les últimes eleccions. Si hi sumem directament els votants dels comuns, en serien 320.000 més, que haurien de sortir del PSC, de Ciutadans, del PP o dels catalans que es van abstenir el 27-S. Aquests vots serien prop d’un 20% dels votants de les forces contràries al referèndum, cosa que seria una diferència substancial respecte del 9-N. Quina participació és necessària en l’àmbit internacional? Com s’ha recordat diverses vegades, la Comissió de Venècia recomana no fixar un mínim de participació. La Comissió de Venècia és un òrgan consultiu del Consell d’Europa que aconsella en assumptes constitucionals per a millorar les institucions i la protecció dels drets humans. El Consell d’Europa va adoptar-ne el codi de bones pràctiques sobre referèndums. L’argument és que establir un límit de participació pot causar el boicot dels que s’oposen al canvi, que opten per no votar perquè no hagi possibilitat que s’aprovi. Això s’anomena ‘abstenció estratègica’. Aquesta pràctica és habitual en els referèndums italians, en què és necessària la participació del 50% del cens. Per exemple, en la votació que es va fer l’any passat per a decidir si s’havia de posar fi o no a l’explotació de gas i petroli a prop de la costa, les enquestes havien mostrat un suport d’entre el 72 i el 78% a favor d’expirar les concessions. L’abstenció de la minoria va fer que els favorables arribessin al 86% del vot sense assolir la meitat del cens. Per tant, l’establiment d’un límit podria incentivar l’abstenció i la imposició dels plantejaments de la minoria, fet que podria ser considerat injust per una majoria privada de la victòria. El boicot és una pràctica molt habitual. Una alternativa és posar un límit d’aprovació, o sigui, fer que els vots del ‘sí’ superin un percentatge del cens. Així, qui s’oposi a la pregunta ha d’anar a votar, i si s’absté no contribueix a cap de les dues opcions, sinó que es manté indiferent, que és el que hauria de ser l’objectiu de l’abstenció. Aquest model s’ha utilitzat en l’últim referèndum de Colòmbia sobre els acords de pau amb les FARC, en què, en comptes de demanar un mínim del 25% de participació, com s’havia fet fins aleshores, es va demanar un 13% de vots favorables per a aprovar els acords. Aquest mecanisme també s’utilitza a Hongria i a Dinamarca, on es demanen respectivament un 25% i un 40% de vots favorables sobre el total del cens. Fins i tot hi ha altres casos, com el de la Toscana, que té el que es coneix com a ‘límit flexible’: per aprovar el referèndum és necessari que hi participin la majoria dels que van participar en les últimes eleccions regionals. Per tant, depèn de quina és la participació en les eleccions convocatòries. L’Uruguai fa servir un model similar: es fa coincidir el referèndum amb les eleccions i es demana una majoria absoluta del ‘sí’ entre els ciutadans que hi participen, que han de ser, com a mínim, el 35% dels inscrits. Com explica el politòleg Toni Rodon, des de la Segona Guerra Mundial fins al 2015 hi ha hagut 309 referèndums constitucionals en tot el món, en només trenta-cinc dels quals hi havia un mínim de participació establert. A Irlanda ja n’han celebrat una vintena, i hi ha una tendència de treure els límits de participació cada vegada més clara. Com de clau és la participació? En els darrers referèndums d’independència, cap de les opcions ha arribat al 50% del cens. A Montenegro, els favorables a la independència, l’opció guanyadora, van assolir el 47,6% del cens, al Quebec el ‘no’ va aconseguir el 46,4% i el ‘sí’ el 45,4%, mentre que a Escòcia els contraris a l’estat independent van representar el 45,1% dels escocesos. Cap de les opcions va assolir la meitat del cens. Per tant, la qüestió principal és que, tant nacionalment com internacionalment, quedi clar què s’hi decideix i si hi ha voluntat de fer vinculant el resultat. El professor de dret Antoni Abat Ninet explicava al Parlament de Catalunya que en el referèndum del nord d’Irlanda sobre la continuïtat al Regne Unit només hi van votar el 40% dels irlandesos, únicament els unionistes, i que mai no se n’ha discutit el resultat. A Suïssa no s’ha arribat al 50% de participació en cap dels comicis des de les eleccions federals dels 1975 i ningú no ha discutit l’existència de la democràcia al país. En el cas català, en els dos últims referèndums, tant el de la Constitució Europea (42%) com el de l’Estatut (49%), la participació va ser baixa. A l’estat espanyol només s’hi han fet dos referèndums des de les eleccions del 1978. En el de la Constitució Europea no es va arribar al 50% de la participació i en el de l’OTAN l’opció guanyadora va vèncer amb el 31% del cens. En el referèndum per la Constitució no es va arribar al 50% de participació en el País Basc. El ministre de l’Interior espanyol d’aquell moment, d’UCD, que posteriorment va ser diputat del PP i reclamat per la justícia per crims contra la humanitat, Rodolfo Martín Villa, assegurava que ‘en cap país i circumstància’ no es podia sumar l’abstenció al vot en contra, ja que l’abstenció es devia a circumstàncies diverses, que en molts casos no significaven una opció política. La posició de l’estat espanyol en aquell primer referèndum es contraposa amb les referències actuals a la hipotètica majoria silenciosa.

Summary: Podem fiar-nos de la participació que indiquen els sondatges sobre el referèndum?


El líder del PP, Mariano Rajoy, ha comparegut aquest diumenge al balcó del carrer Gènova de Madrid per reclamar el ‘dret a governar’ de la seva formació després d’aquesta jornada electoral en què el PP ha obtingut 137 escons, 14 més que el 20-D però a 40 de la majoria absoluta. Davant de prop de 2.000 persones, que l’han animat constantment al llarg del discurs, Rajoy ha assegurat que ‘a partir de demà’ el PP ‘començarà a parlar amb tothom’ amb ‘l’únic horitzó de defensar Espanya i el 100% dels espanyols’. Segons ha assegurat, ‘l’equip directiu’ del PP ‘estarà a l’altura de les circumstàncies’. Rajoy ha comparegut al balcó de la seu de Gènova al ritme de la versió raggaeton de l’himne del partit i acompanyat de la seva dona i de la plana major de la formació. L’esperaven de prop de 2.000 persones –majoritàriament joves– amb banderes espanyoles i del PP que l’han fet botar i l’han acollit a crits de ‘president, president’, ‘jo sóc espanyol, espanyol, espanyol’ i ‘sí que es pot’. Rajoy ha assegurat que el d’aquest diumenge ha estat ‘el discurs és dur de la seva vida’ i s’ha dirigit al PP per recordar que porta militant al partit tota la seva vida. Ha admès que aquesta ha estat una etapa ‘molt difícil’ i ha atribuït la victòria a les ganes, coratge i determinació de la seva formació. El PP, ha dit, ha guanyat les eleccions perquè ha tingut ‘fe en la victòria“‘ ‘Ha estat dur, difícil, i complicat, però hem donat la batalla per Espanya i sense posar-nos a les ordres de ningú, només en la defensa dels interessos generals dels espanyols’, ha dit. També ha asseverat que la seva formació ‘mereix un respecte’ i ha fet bandera de l’espanyolitat del PP. ‘A aquest partit som espanyols, i a molta honra’. Un cop obtinguda la victòria, Rajoy ha assegurat que Espanya té en el PP ‘un instrument molt important que mai fallarà’, i que ‘per sort’ a Espanya ‘han guanyat els demòcrates, la llibertat i els drets de la gent’.

Summary: Mariano Rajoy: ‘Hem guanyat les eleccions. Reclamem el dret a governar’


El secretari general de la UGT de Catalunya, Camil Ros, ha dit que veu difícil que es pugui arribar a acords polítics mentre hi hagi dirigents independentistes a la presó. Creu que hi ha un clima molt més favorable que no pas ara fa tres mesos, però que no es tradueix en res de concret perquè ‘els problemes  són els mateixos’. Ros ha fet aquestes declaracions en un esmorzar informatiu a la seu del sindicat a Barcelona. També ha dit que la sentència del judici als polítics independentistes és clau: ‘Pot ser part de la solució o part del problema.’ La sentència, a parer seu, pot fer que el clima de diàleg torni enrere, fins a l’abril o el novembre de l’any passat. Ha demanat a la justícia que miri més enllà de les seves sales i surti al carrer perquè les seves actuacions tindran conseqüències. ‘Si actuen pel bé general poden enfilar la solució’, ha dit. Segons ell, la petició de presó preventiva i de penes que faci la fiscalia durant el judici serà determinant en el clima polític a Catalunya i en la solució del conflicte, com també ho serà l’actuació dels jutges. Per Ros, el president del govern espanyol, Pedro Sánchez, s’ha de poder reunir amb tots els dirigents polítics. Per això ha demanat als dirigents valentia i altura política per continuar dialogant. I ha esmentat una acció concreta: retirar la impugnació de lleis aprovades pel parlament al Tribunal Constitucional (TC). Tanmateix, ha insistit a dir que l’alliberament dels presoners és el que corre més pressa, arran de la proximitat del judici. Ros ha defensat la posició del sindicat i ha dit que, com a organització plural i transversal, continuarà impulsant el diàleg. Així mateix, ha fet una crida a respectar totes les posicions polítiques i tots els símbols.

Summary: Camil Ros (secretari general de la UGT): ‘L’alliberament dels presos corre pressa’


Almenys 22 de les víctimes de l’atemptat suïcida contra un casament a la ciutat de Gaziantep, en el sud-est de Turquia, aquest dissabte eren menors de 14 anys, ha revelat aquest dilluns un responsable governamental. Un suïcida d’entre 12 i 14 anys va perpetrar l’atac en el qual han mort un mínim de 51 persones, segons ha indicat aquest diumenge el president turc, Recep Tayyip Erdogan, afegint que les proves inicials apunten que ha estat obra de l’autodenominat Estat Islàmic. Tot i això, de moment cap grup terrorista ha reivindicat l’autoria de l’atemptat. En el passat, atemptats atribuïts per les autoritats turques a Estat Islàmic tampoc van ser reivindicats oficialment per l’organització que lidera Abu Bakr al Baghdadi.

Summary: Almenys 22 de les víctimes de l’atemptat de Gaziantep eren menors de 14 anys


‘Quan vaig sentir “nòmada digital” per primera vegada, em vaig adonar que jo ja feia set anys que ho era.’ Joseph Keith va ser un dels primers de viatjar indefinidament mentre es guanyava la vida gràcies a internet. El 2006, quan tenia trenta-sis anys, va acomiadar-se de casa seva, a Austràlia, i va volar fins a Praga, on va començar un nou estil de vida en el qual depenia, exclusivament, del seu ordinador portàtil. Podia visitar qualsevol lloc del món que volgués, sempre que tingués connexió a internet. La cosa era ben simple: va obrir un fòrum en línia sobre el mercat de valors a Austràlia i, amb els diners que aconseguia amb publicitat, tenia prou llibertat per a viatjar durant molt de temps. Joseph Keith visitant el Gran Canyó, als Estats Units, el 2010. D’ençà que va aterrar a la capital txeca va poder visitar fins a una seixantena de països. Considera que va ser una gran coincidència que obtingués els primers beneficis del seu negoci alhora que el wi-fi començava a entrar en algunes cafeteries. I també recorda haver de carregar un dispositiu USB ‘molt voluminós’ que actuava de mòdem. De totes maneres, cada any tornava a Austràlia uns quants mesos per a descansar i ‘dormir en un llit més còmode’. Finalment, el 2014, després de més de vuit anys de veure món, es va enamorar d’una persona que havia conegut en un viatge, es van casar i es van traslladar definitivament a Brisbane. Així i tot, admet: ‘El desig de viatjar és una cosa que es porta a dins i que no t’abandona mai ni deixa de motivar-te.’ És incompatible ser nòmada digital i formar una família? Després d’aventures com les de Joseph en van venir moltes més. Centenars de milers de persones de tot el món han decidit de rompre amb l’estil de vida sedentari i errar pels cinc continents. Són professors, periodistes, enginyers informàtics, escriptors, dissenyadors gràfics, fotògrafs, consultors, emprenedors, psicòlegs, gestors de xarxes socials, traductors… Bàsicament, qualsevol feina que es pugui fer amb un ordinador portàtil i connexió a internet. N’hi ha que tenen unes històries ben particulars. El primer de juliol de 2013 dos joves espanyols van pujar a un vol sense bitllet de tornada cap a Pequín. Eren Lucía Sánchez i Rubén Señor que, tips de la tensió de la feina que feien, van deixar-ho estat tot per acomplir un somni: fer la volta al món. ‘La idea era fer-la en un any, però la cosa se’ns va descontrolar’, confessen. De llavors ençà, guanyant-se la vida en l’àmbit de les produccions audiovisuals i la publicitat, no han parat de viatjar i han convertit el seu bloc (www.algoquerecordar.com) en un dels més populars entre els viatgers. Fins i tot han engrandit l’equip. La Lucía, en Koke i en Rubén són una de les famílies viatgeres més conegudes (imatge cedida per Algo que Recordar). Fa poc més de dos anys que va néixer en Koke ‘per afegir-se a la festa’. Cinc mesos després, ‘el temps just per a posar-li els vaccins necessaris’, aterraven tots tres a Tòquio per començar el seu primer gran viatge en família. D’aquell moment ençà, en Koke ha visitat 15 països, ha pujat a 50 avions i ha dormit en uns 130 llits diferents. ‘El principal entrebanc que vam haver de superar va ser la gran quantitat de comentaris negatius que ens arribaven de tot arreu’, confessen els pares. Sentien coses com ara: ‘Els nens necessiten rutina’, ‘Ara que teniu un fill haureu de parar’, ‘El tornareu boig, dormint cada dia en un lloc diferent’… Però la parella viatgera no tenia pas cap dubte: continuarien viatjant. De fet, pensen que si no fos pels viatges no haurien pas tingut cap fill. ‘La culpa que avui siguem pares la tenen els nens viatgers que hem anat trobant aquests últims tres anys’, comenten. ‘La llum dels seus ulls, la manera de gaudir de la vida i d’entendre el món, les reflexions, la capacitat d’adaptació, la complicitat que tenien amb els pares, la maduresa… Ens en vam enamorar.’ Tota la família a l’illa de Pasqua la tardor del 2018 (imatge cedida per Algo que Recordar). Aquest estil de vida els ha servit per a no perdre’s ni un segon del creixement del seu fill. Per a en Koke, ha implicat desenvolupar-se en molts aspectes d’una manera diferent de la dels altres nens de la seva edat. Segons els seus pares, dorm a qualsevol lloc i menja de tot, es relaciona amb tota mena de gent, no es desequilibra si no sap què passarà aquell dia i en el seu vocabulari hi ha paraules com moai, girafa, coatí, cascada i guanàbana. ‘No vol dir que sigui més llest o menys, sinó que ha viscut experiències que li han fet aprendre aquestes paraules’, diuen la Lucía i en Rubén. Quan arribi el moment d’escolaritzar en Koke, ja decidiran com ho fan, però que preveuen totes les opcions. Fins i tot el worldschooling (un sistema educatiu alternatiu basat a educar mitjançant el viatge). De moment, no tenen pas la intenció de parar. Planifiquen amb un any d’antelació i prou, segons les necessitats de cada moment. Així i tot, deixen clar que no pretenen trencar cap rècord, sinó que volen anar construint la vida que els vagi més bé a tots. Totes les fórmules són valides Qui tampoc no pretén pas batre rècords, però potser ho farà, és Linus Oleander. El jove suec, de vint-i-nou anys, va sortir de casa amb bicicleta fa més d’un any i mig i de llavors ençà no ha deixat de pedalar. En Linus Oleander pedala per tot el món mentre treballa de desenvolupador informàtic. És desenvolupador de programari i, per això, sempre que trepitja un nou país es compra una targeta SIM. ‘Són molt barates –diu– i em permeten de connectar-me pràcticament des de qualsevol lloc del món.’ En dinou mesos ha recorregut uns 21.000 quilòmetres i ha travessat 26 països, però encara li’n queda un bon tros. Calcula d’arribar a Nova York d’aquí a uns dos anys i mig. ‘Després ja ho veurem. Si he sobreviscut en l’àmbit de la salut física i mental, continuaré, però aquesta vegada amb moto’, afegeix. En Linus travessà Cambotja amb bicicleta l’octubre de l’any passat. Naturalment, també hi ha nòmades digitals catalans. En Joel Bonaventura n’és un. Fa cinc anys que va crear una empresa dedicada a la distribució de carregadors i cables per als mòbils. L’objectiu era que produís prou ingressos per a poder viatjar indefinidament, perquè les vacances se li feien curtes. Fa un any i mig que, acompanyat de la Sájara Vendrell, la seva parella actual, van deixar l’apartament que tenien per convertir-se en nòmades de cap a peus. L’estiu passat van deixar Catalunya i van començar aquesta nova etapa de la seva vida, on tenen casa a cada lloc que visiten. La Sájara i en Joel a l’illa vietnamita de Phu Quoc, aquest mes. ‘Quan dius què vols fer, la gent del teu entorn no ho entén –explica en Joel–. Et parlen de por de moltes coses, segurament com un reflex de les seves pròpies inseguretats.’ D’una altra banda, hi ha gent que els enveja i els diu que són uns afortunats. Per a la Sájara no té sentit que els diguin que tenen sort. ‘Tothom pot fer-ho, això que fem. Nosaltres no som pas especials. L’única cosa que cal és voler-ho i tenir l’actitud per a cercar-ho’, diu. En Joel i la Sájara a les coves d’Ellora, a l’Índia, l’agost passat. Ell assegura que ni troba a faltar Catalunya, ni està cansat. ‘Viatgem d’una manera molt lliure. Quan estem cansats de molt de moviment o trobem un lloc que ens agrada, ens hi podem quedar descansant tant temps com vulguem.’ Per a la parella és important de viatjar intentant causar el mínim impacte possible en el món. ‘Sempre mirem de buscar la manera que l’experiència no sigui positiva per a nosaltres i prou, sinó també per la comunitat que ens acull’, diuen. La platja índia on en Joel vol construir una cabana. Quan pensen en el futur, hi posen il·lusió. Diuen que aquest estil de vida enganxa. En Joel, de fet, va més enllà. Recorda una platja verge de sorra blanca i palmeres en una illa índia, on diu que construirà una cabana que visitarà anualment per relaxar el cos i cultivar la ment. Si li demanes quan acabarà de viatjar, somriu: ‘No crec que aquesta història s’hagi d’acabar mai.’ Més capítols de la sèrie ‘La volta al món sense bitllet de tornada’: —(1): Un nou ‘margaix’ a Mongòlia —(2): A Ulan Bator, vivint entre sedentaris —(3): Comprant cavalls a Mongòlia —(4): Els perills de cavalcar per Mongòlia —(5): Compartint sostre amb cinc àguiles daurades —(6): Com és la vida dels nòmades de Mongòlia? —(7): Per què val la pena de viatjar fent autostop —(8): La Xina de l’alta tecnologia i el control extrem —(9): L’orquestra simfònica dels trens xinesos —(10): L’autèntica religió d’Hong Kong —(11): Els paradisos naturals d’Hong Kong —(12): El dia que les treballadores domèstiques inunden els carrers d’Hong Kong —(13): Una setmana qualsevol quan viatges amb 3 euros el dia —(14): Què cal portar a la motxilla quan fas un gran viatge? —(15): Un Nadal a la Cotxinxina —(16): Una gallina et pot salvar la vida al Vietnam —(17): Com funciona Couchsurfing, la plataforma per a viatjar sense pagar allotjament —(18): Emboscada entre cocoters

Summary: Nòmades digitals: viure viatjant gràcies a internet


Aquest dilluns 7 de setembre arriba a les llibreries el llibre ‘Senyores i senyors’, un conjunt de narracions escrites per June Serrano, editat per Males Herbes. És l’òpera prima d’aquesta autora que ha atrapat els editors Ramon Mas i Ricard Planas. I és la primera autora que s’incorpora al catàleg d’aquesta editorial (recordeu l’article aparegut a Núvol fa uns mesos ‘Dos editors que busquen dones‘). Llegiu un fragment de ‘Senyores i senyors’. Hem demanat als editors de Males Herbes que expliquin el que els ha fet decidir a publicar el volum. Diuen: Coberta de ‘Senyores i senyors’ de June Serrano (Males Herbes). «’Senyores i Senyors’ és, sobretot, detall i sensibilitat.» «Quan vam llegir, per primer cop, l’original de la June Serrano, vam ser conscients que ens trobàvem davant una autora amb una veu única. La seva manera detallada de tractar les relacions de parella consisteix a posar l’ull en aquelles situacions que ben sovint ens passen per alt. El valor de la literatura, moltes vegades, rau a eixamplar el marc d’allò que queda ennuegat per la rutina de la vida. En aquest sentit, ’Senyores i Senyors’ és un zoom descarat als comportaments humans més elementals, una dissecció acurada dels nostres mals, una obra mestra del minimalisme més savi.» «Com passa amb el sushi, en aquests contes mínims hi trobem textures suaus, una harmonia entre els elements i, al final, un regust picant que fa que quedin fixats en la memòria del lector. En definitiva, quan som testimonis de les relacions entre els personatges de ’Senyores i Senyors’, la frontera entre les sensacions desapareix, el judici moral queda en segon terme, i l’aparent simplicitat del principi acaba cobrant una forma complexa i estranya. No ens trobem lluny del realisme brut de Carver, de la mordacitat dels diàlegs de Woody Allen o del lirisme de Virginia Woolf.» «La June Serrano demostra ser una escriptora obsessiva que estima la paraula, que la treballa, que hi juga. Sentim un gran orgull contribuint a la descoberta d’aquest talent. Estem convençuts que la publicació de ’Senyores i Senyors’ serà el començament d’una carrera literària brillant.» June Serrano és nascuda el 1979, formada en periodisme i arts escèniques a Barcelona i a Roma, on va viure diversos anys i va guanyar el Premi de crítica cinematogràfica CSCI Quaderni di Cinema Italiano l’any 2011. Actualment està treballant en la seva primera novel·la ‘Wendy21’.

Summary: Avançament editorial: ’Senyores i senyors’, un volum de relats de June Serrano editat per Males Herbes


El PDECat ha de decidir què vol ser. Els consellers Jordi Turull, Josep Rull, Lluís Puig i Quim Forn han escrit una carta que han publicat el diari Ara i al Punt Avui en què demanen que s’adhereixi al nou moviment polític impulsat per Carles Puigdemont i presentat ahir a l’Ateneu Barcelonès, la Crida Nacional per la República. Els consellers insten el partit a ‘respondre positivament’ a la proposta de Puigdemont i articular els ‘instruments necessaris’ per a crear un nou espai polític que de moment ja ha rebut quinze mil adhesions. La carta arriba tan sols tres dies abans de l’assemblea del PDECat en què ha de decidir com encaixa amb aquest nou moviment polític de Puigdemont, Quim Torra i Jordi Sánchez. El partit també ha d’encarar una possible remodelació dels càrrecs orgànics de la direcció. Turull, Rull, Puig i Forn també demanen que el PDECat creï una comissió que ‘representi la pluralitat interna’ per concretar la construcció i el funcionament de JxCat mitjançant una convenció nacional, amb persones i actors de més enllà del partit polític. L’opinió de tots quatre és significativa. Tots ells eren consellers de la Generalitat l’1-O, Turull va ser candidat a la presidència de la Generalitat i, juntament amb Rull, va ser un dels pesos pesants tant de JxSí com de JxCat. Al seu torn, Puig va acceptar a principi de mes una de les vice-presidències del PDECat que li va oferir la coordinadora general, Marta Pascal. Ara, com encaixarà el partit amb el nou moviment es decidirà a final de setmana.

Summary: Turull, Rull, Puig i Forn demanen al PDECat que se sumi al moviment de Puigdemont


L’entrada a registre d’una moció de censura del PSOE contra Mariano Rajoy ha causat un terratrèmol polític a Espanya. La sentència contundent del cas Gürtel i el fet que el tribunal de l’Audiència espanyola dubti de la credibilitat del testimoni de Rajoy han provocat que els socialistes hagin decidit de presentar la moció de censura amb Pedro Sánchez com a candidat alternatiu. Ara, el PSOE ha de sumar una majoria absoluta (176 diputats) per a aconseguir que prosperi i fer fora Rajoy de la Moncloa. Podem ja ha anunciat que donarà suport a la moció de censura sense condicions. Per tant, el PSOE compta amb els seus 85 diputats i amb els 71 de Podem, 156 en total. Ciutadans ha advertit que no donarà suport a la iniciativa i ha exigit a Rajoy que convoqui eleccions generals immediatament, però el president espanyol s’ha enrocat i ha criticat la moció de censura amb l’argument que perjudica l’estabilitat i el creixement econòmic. Per tant, Sánchez necessita vint diputats més per ser president. Però necessita el suport dels partits independentistes catalans i del PNB perquè tiri endavant. Fins ara, el PSOE s’havia negat a registrar una moció de censura que obtingués el suport de l’independentisme català, que no exigia res a canvi d’expulsar el PP del govern espanyol després de la violència policíaca del primer d’octubre. La moció pot anar d’un diputat Ahir, el PDECat i ERC van oferir els seus diputats al PSOE a canvi que Sánchez rectifiqués i retirés els insults dels últims dies contra el president de la Generalitat, Quim Torra. Els republicans compten amb nou vots i els ex-convergents amb vuit, fet que elevaria la suma 173 vots. En aquest cas, en faltarien tres perquè la moció de censura prosperés. Ara bé, si el PSOE no accepta el suport de l’independentisme, té la possibilitat de retirar la moció de censura en qualsevol moment abans que comenci el debat. El PNB pot tornar, per tant, a ser decisiu. Els cinc diputats bascs, que dijous van permetre d’aprovar el pressupost de Rajoy, poden ara tombar-lo. El PNB va mostrar-se disposat a escoltar la proposta del PSOE i a donar suport a la moció de censura. No obstant això, si el PNB hi votés en contra, difícilment podria prosperar. L’última combinació possible és que els dos diputats d’EH Bildu i el de Coalició Canària donessin suport al PSOE. No obstant això, el diputat canari és pròxim al PP i de fet va votar a favor del pressupost. I encara hi hauria un últim cap per lligar, el vot del diputat de Nova Canària, adscrit al grup socialista malgrat el seu suport al pressupost de Rajoy.

Summary: Les xifres del PSOE per a fer fora Rajoy


Josep Enric Dallerès és una veu important de les lletres andorranes. A més, és tota una institució de la política amb experiència d’haver estat ministre d’Educació, president del Consell General, Síndic General, ambaixador al Consell d’Europa quan Andorra n’ostentava la presidència… També és poeta i ha escrit algunes novel·les. L’última obra és Vuitanta-dos dies d’octubre (Anem editors, 2018), un poemari sobre la tardor catalana, entre el referèndum del primer d’octubre i les eleccions del 21 de desembre, observada amb preocupació des d’Andorra. Aquest llibre serà presentat per l’autor i la filòloga Maria Barquet el dimecres 30 de maig a les set del vespre a l’Espai VilaWeb (carrer Ferlandina, 43, a Barcelona). Aprofitem ara per parlar-ne amb ell, però també del conflicte entre Catalunya i Espanya, de les conseqüències que té per Andorra, les incomoditats viscudes, i la mirada europea. —Què hi trobem, al poemari? Quin origen té? —L’origen dels Vuitanta-dos dies d’octubre són els esdeveniments del 1r d’octubre. Jo era a Andorra. Vaig començar a rebre imatges d’allò que estava passant a Catalunya. D’una banda, rebia imatges de Barcelona i, d’una altra, de la zona de Girona. La reacció que vaig tenir va ser escriure un primer poema que vaig compartir a les xarxes socials. L’endemà en vaig fer un segon. L’endemà, un altre. I així durant vuitanta-dos dies fins al 21 de desembre. Perquè un dia o un altre s’ha de parar. —Què diuen aquests poemes? —L’element important és la manca de respecte a allò que se’ns ha estat inculcant durant cinquanta anys o més sobre el distintiu europeu dels drets humans i les llibertats fonamentals. Cada dia que passa ets més conscient que, o se’ns ha enganyat, o no s’hi creu o s’està fent marxa enrere. I jo crec que és això: que es fa marxa enrere. Això que va passar a Catalunya és el catalitzador d’allò que fa dies que es veu que va passant a Europa. Als poemes hi ha una reflexió i, potser, la ràbia, el desencant, les ganes de recuperar aquest esperit europeu que se’ns havia explicat i que torni a ser real. Jo diria, ‘que esdevingui una realitat real’. Hi ha tot això. Va molt més lluny dels fets de Catalunya. Perquè jo entenc que forma part d’un tot europeu. —La tardor a Catalunya va servir per comprovar la pèrdua del projecte europeu? —Efectivament. Ja fa dies que tot trontolla. Ja fa uns quants anys que som davant una actuació incomprensible vers els refugiats. No es pot entendre. No puc entendre que la segona potència mundial no sigui capaç d’integrar menys d’un 1% de la seva població. Andorra ha arribat a tenir-ne un 80% de forana. I no ha passat res. I si Andorra és això que és avui, és gràcies a la gent que ha vingut de fora. També ens trobem a Europa amb el ressorgiment dels partits neonazis i feixistes. Es va poder veure a les eleccions presidencials franceses. S’ha vist a Àustria, a Hongria, a Polònia, als Països Baixos… És un tot, aquest problema. I a la presentació del llibre explico precisament això. Sí que hi ha una cosa que passa a Catalunya, però que s’ha de mirar des d’un context molt més gran. O es corregeix la manera d’encarar el projecte europeu o se’n va en orris. —Com viviu des d’Andorra el conflicte entre Catalunya i Espanya? —És molt complex això. La societat andorrana és pluricultural. Diria que és un model d’integració. Però amb relació a fets com aquests hi ha plantejaments completament diferents. Diria que hi ha un denominador comú que és aquest que plantejo: ‘discutiu d’allò que vulgueu, però respecteu els drets humans’. Jo diria que independentment de les tendències, hi ha d’haver un element comú. Cada vegada que hi ha hagut problemes entre Catalunya i Espanya, Andorra n’ha patit les conseqüències. Andorra ha estat a punt de desaparèixer en més d’una ocasió pel conflicte entre Catalunya i Espanya. —En quin sentit ho dieu? —Per exemple, el 1714 Andorra es va situar al costat català. No va desaparèixer en aquell moment gràcies a la figura del bisbe, que com a copríncep li va interessar mantenir el seu espai de poder. Va fer de mitjancer perquè Andorra no desaparegués en l’aplicació del Decret de Nova Planta. Es va intentar aplicar a Andorra i fou la intervenció del bisbe que va permetre que no se’ns integrés a Espanya. Cada vegada que hi ha hagut conflicte obert entre Catalunya i Espanya, n’hem patit les conseqüències. Suposo que ara tornarà a passar. Les declaracions del govern d’Andorra aquest octubre no van agradar ni a un bàndol ni a l’altre. És un fet. Va dir que el problema s’havia de resoldre en el marc de les institucions espanyoles, però en va denunciar la violència, cosa que molts altres no van fer. I això no va agradar ni als uns ni als altres. Però ja hi estem acostumats. És el fet andorrà. —Per tant, es viu amb incomoditat a les institucions i al govern? —I a la població, encara més. Hi ha molts vincles amb la península Ibèrica. Amb Espanya, amb Catalunya, amb Portugal… Durant el segle XX, els vincles amb la península Ibèrica s’han reforçat en detriment dels que hi havia amb França. Podríem dir que sort que al costat francès hi ha també el copríncep. I hi ha la formació francesa que és pràcticament el 50% de l’escolarització d’Andorra. Sort que tenim aquest vincle i aquest contrapès. Però la preocupació és lògica, atesos els lligams amb tota la península Ibèrica. —Vau ser ambaixador d’Andorra al Consell d’Europa el moment que en va tenir la presidència. Encara deveu mantenir relació amb molta gent. Què us n’arriba? Què pensen de la situació de Catalunya? —Molta perplexitat. Molta. Jo diria que ara es comença a entendre una mica la situació. Els andorrans hi estem acostumats. Tenim el copríncep a París i sabem que París és molt lluny. De vegades, ja ens va bé. Però algunes altres ens molesta que sigui tan lluny i que no ens entengui. Jo diria que passa una mica això mateix amb Catalunya. Era un element dins Espanya que no preocupava. I quan van començar a haver-hi les primeres mobilitzacions grans no s’entenia. A banda, hi ha una confusió gran perquè s’assimilen els partits independentistes amb els partits d’ultradreta que han aparegut arreu d’Europa. Hi ha una dificultat important per a entendre què passa a Catalunya. Cada vegada es poden llegir més articles a la premsa que expliquen prou bé què passa. Costa, però cada vegada n’hi ha més. Cada vegada hi ha més veus que diuen que hi ha un problema de respecte del Conveni de Drets Humans. No s’ha explicat bé. I ha costat molt que comencés a haver-hi un relat adequat a la realitat. I no tot s’ha fet bé des de Catalunya. Cal ser autocrític. A Andorra tenim la sort que ho veiem amb distància. —I què us sembla que no ha fet bé l’independentisme? —Per mi, encara que la justícia espanyola els ha acabat donant la raó, hi ha un element que em va semblar que traspassava límits. Fou l’aprovació de les lleis de principi de setembre. La del referèndum i la de transició. Com a ex-president que sóc d’un parlament, la manera com es van passar em va grinyolar. Hi ha un altre element que també s’hauria d’haver tingut present. És la diferència entre la representació al parlament i els vots reals. Hi havia una majoria absoluta al parlament. I això està molt bé. Però no hi havia una majoria de vots. —O no es podia comprovar… —No, no… —Ho dic perquè hi havia partits que no es pronunciaven en un sentit ni en el contrari. —Sí. Però parlo dels resultats de les eleccions. I és cert que la solució era fer una consulta. En el cas andorrà, el moment que es va votar la constitució, era claríssim que s’aprovava per un cens nacional. I tanmateix, es va tenir cura de mirar que hi hagués majoria absoluta a totes les parròquies, de les set parròquies que hi ha a Andorra. Hauria estat un fracàs i la constitució hauria nascut amb plom a les ales si en una no hagués obtingut la majoria absoluta. I això no ho deia cap text ni cap llei. És una manera de sentir. És el pragmatisme andorrà. Jo crec que va fallar en coses d’aquestes, Catalunya. I en el fet de no valorar prou la capacitat de reacció dels contraris. —En el context de crisi europea de projecte que comentàvem abans, Andorra ara debat sobre la integració a la Unió. En quin moment estem? —Ara mateix Andorra negocia amb Europa un tractat d’associació com a país tercer. Hi ha una majoria d’andorrans que hi dóna suport. Hi ha un sector que s’oposa a tota cessió de sobirania complementària. Actualment som en aquest punt. I estic mal situat per a parlar-ne perquè jo sóc de la minoria de les minories. Personalment, tan sols conec una altra persona que defensi això que jo defenso, que és la integració a la Unió Europea. —Com un estat membre de ple dret? —Sí. Perquè si cal assumir tota la legislació europea, val més tenir-ne una contrapartida i poder participar en la seva elaboració i presa de decisions. El tractat d’associació implica acceptar la legislació però no tenir ni veu ni vot en l’elaboració. M’estimo més rebre’n les contrapartides. Però ja us dic que la meva és una posició molt i molt minoritària.

Summary: Josep Enric Dallerès: ‘Quan hi ha conflicte entre Catalunya i Espanya, Andorra en rep les conseqüències’


La secretària judicial del jutjat 13 de Barcelona, Montserrat del Toro, ha declarat aquest matí com a testimoni en el judici contra el procés al Tribunal Suprem espanyol. És un testimoni de càrrec contra Jordi Sànchez i Jordi Cuixart per la concentració davant el Departament d’Economia del 20 de setembre de 2017, que les acusacions presenten com un acte de sedició. Montserrat del Toro, la secretària judicial fantasma Del Toro ha demanat que la seva imatge no es retransmetés pel senyal institucional del Suprem. L’ex-conseller Josep Huguet fou investigat, citat a declarar i finalment absolt per haver repiulat una fotografia de Montserrat del Toro a Twitter.  La secretària judicial del jutjat 13 va refusar tres propostes per a sortir de la seu de la conselleria Curiosament, la Viquipèdia aquest matí contenia articles en català i castellà sobre Montserrat del Toro. Tanmateix, durant el dia d’avui hi ha hagut una batalla per a esborrar-ne la informació i la fotografia. Ací es pot veure com en la pàgina en català encara apareix l’article. En canvi, a la Viquipèdia en castellà queda constància de l’article, que s’ha retirat avui mateix a les 16.59, poca estona després de la seva declaració. Originalment, els articles publicaven una fotografia que ha estat esborrada en ambdós casos. No obstant això, encara es pot trobar en els servidors de la Viquipèdia amb una cerca a Google.

Summary: Montserrat del Toro: guerra a la Viquipèdia per la identitat de la secretària judicial del 20-S


Els ministres d’Afers Exteriors de vint-i-dos països de la comunitat iberoamericana són a Soldeu, en una reunió que s’emmarca en la XXVII Cimera Iberoamericana de Caps d’Estat i de Govern, que es farà d’ací a un any a Andorra. El cap de govern, Xavier Espot, la ministra d’Afers Exteriors, Maria Ubach, i la secretària general iberoamericana, Rebeca Grynspan, han rebut aquest matí els responsables de les delegacions que hi participen. Ubach ha explicat durant el discurs de benvinguda que l’objectiu de la trobada és adoptar una estratègia iberoamericana sobre innovació. La ministra ha volgut recordar el compromís d’Andorra en l’àmbit internacional, amb la cooperació, l’entesa, el diàleg, el dret i la diplomàcia com a vectors de les relacions exteriors. També ha assenyalat la importància de lema ‘Innovació per al desenvolupament sostenible’, arran del canvi tecnològic accelerat i la preocupació global per la sostenibilitat, i ha remarcat la importància de la innovació com a instrument accelerador de la lluita contra el canvi climàtic, la pobresa, l’exclusió i la desigualtat.

Summary: Els ministres d’Afers Estrangers iberoamericans es reuneixen a Andorra amb l’objectiu de la innovació


L’ex-president de les Illes José Ramón Bauzá ha descartat unir-se a Vox després d’anunciar que deixava el PP per ser massa tou amb el català. Bauzá ha assegurat que continuarà en política, però a través d’una plataforma cívica on participarà de manera activa. ‘Ho he deixat clar, jo surto del PP però no per anar-me’n a Vox’, ha afirmat en una entrevista a TVE. L’ex-president ha assegurat que creu en ‘la unitat d’Espanya, els individus lliures i en la igualtat de drets’. Bauzá creu que pot continuar actiu en política fora dels partits tradicionals, ja que considera que les plataformes cíviques ‘han sorgit amb molta potència i una gran penetració en l’àmbit social espanyol’. A més, ha continuat criticant la ‘deriva catalanista’ del PP a les Illes i ha criticat que en privat la direcció digui unes coses i en públic ‘faci quelcom oposat’.

Summary: Bauzá descarta fitxar per Vox


El cap de Vox, Santiago Abascal ha considerat que ‘allò proporcional’ seria tancar la porta de Gibraltar immediatament, un cop el Regne Unit ha anunciat que no tramitarà l’euroordre contra la consellera Clara Ponsatí per considerar-la desproporcionada. Les autoritats britàniques refusen per desproporcionada l’euroordre contra Ponsatí El candidat de Vox a les eleccions espanyoles del diumenge ha considerat que Espanya ha de ser ‘respectada novament al món’. Cal recordar que, de moment, el Regne Unit es nega a tramitar l’euroordre per un delicte de sedició contra Ponsatí, tot i que han advertit que poden reconsiderar la decisió si reben informació addicional, i en funció del que es digui en aquesta documentació afegida. Lo proporcional sería cerrar la verja de Gibraltar inmediatamente. España debe ser respetada de nuevo en el mundo. https://t.co/6TWpAAr3pJ — Santiago Abascal (@Santi_ABASCAL) November 6, 2019 Els resultats de les eleccions espanyoles del 10-N, municipi a municipi

Summary: Abascal proposa tancar Gibraltar per la negativa a tramitar l’euroordre de Ponsatí