S’ha mort Juan Antonio Ramírez Sunyer, el magistrat del Jutjat d’Instrucció número 13 de Barcelona que va engegar la repressió contra l’independentisme pel referèndum de l’1-O. La seva investigació és la base de la instrucció del jutge del Tribunal Suprem espanyol Pablo Llarena contra els dirigents sobiranistes. La causa que investiga el referèndum i que fins ara havia instruït ha tingut algunes irregularitats importants, tal com al setembre va explicar VilaWeb en aquest reportatge. Molt abans de l’aplicació de l’article 155 de la constitució espanyola i que l’estat es querellés contra el govern per l’organització del referèndum, ja hi havia una investigació oberta de feia mesos. La dirigia Ramírez Sunyer. Aquest jutge investigava els preparatius del referèndum a l’ombra, en una causa secreta, donant instruccions a la Guàrdia Civil i a la policia espanyola. Després ho negava, i amb l’argument que no investigava el primer d’octubre va refusar que la CUP es personés en la causa. Però finalment va admetre que investigava els preparatius del referèndum d’ençà del 15 de maig de 2017. Aquesta investigació neix arran d’una denúncia del partit ultradretà Vox contra Lluís Salvadó, Carles Viver i Pi-Sunyer, Carles Puigdemont, Carles Mundó, Oriol Junqueras i l’ex-jutge Santi Vidal, per unes declaracions d’aquest darrer en què, entre més coses, assegurava que la Generalitat havia obtingut il·legalment les dades fiscals dels catalans. El TSJC va desestimar l’admissió a tràmit d’aquella querella, però la va derivar al jutjat d’instrucció número 13 perquè decidís sobre els denunciats que no eren aforats, és a dir, Salvadó i Viver. Ramírez Sunyer no en va dubtar i va acceptar la querella per rebel·lió, sedició (mesos més tard, aquests delictes s’imputaren a part del govern), revelació de secrets, malversació, desobediència i prevaricació. ‘La causa es declara secreta i comencen a investigar allò que els rota. Apunten a totes les direccions i a tota l’activitat del govern, tot i que la querella presentada era per unes declaracions del jutge Vidal’, explica un dels advocats dels quaranta-dos investigats pel jutjat 13. Si inicialment eren unes investigacions per les declaracions de Santi Vidal, després van derivar en investigacions contra les estructures d’estat que suposadament es preparaven a l’Institut d’Estudis de l’Autogovern i, finalment, el jutge va centrar-se en el referèndum. Irregularitats en el procés El jutjat 13 va començar a gestar una gran causa i va delegar a la Guàrdia Civil que portés la investigació. Així és com el mes de maig, la Guàrdia Civil va començar a citar a declarar càrrecs de l’administració, funcionaris i alts càrrecs de la Generalitat. Per la caserna de la Travessera de Gràcia hi van passar el portaveu del comitè executiu del Pacte Nacional pel Referèndum, Joan Ignasi Elena; el director general de Comunicació del govern de la Generalitat, Jaume Clotet; el secretari general de Presidència, Joaquim Nin; el director d’Atenció Ciutadana, Jordi Graells; i l’actual conseller de Polítiques Digitals i Administració Pública, Jordi Puigneró. Curiosament, tot i rebre la condició d’investigats, alguns no han estat citats a declarar mai. Segons els citats, els interrogatoris de la Guàrdia Civil giraven entorn dels preparatius del referèndum, i per això la CUP, en un exercici de responsabilitat, va demanar de personar-se com a persona jurídica investigada. I ho va fer en un escrit carregat d’ironia al qual adjuntava les dates i els llocs on el partit faria actes de campanya del referèndum, amb la ‘finalitat que el jutjat completés la investigació i facilités la labor de la Guàrdia Civil’. Però el jutge Ramírez va denegar-ho adduint que no, que no investigava pas el referèndum: ‘Aquesta causa no té per objecte l’organització política o convocatòria d’un referèndum ni és una causa general contra els qui directament o indirectament hi tinguessin interès’, deia. El jutge negava qualsevol investigació del referèndum, també per mitjà del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC). El compte de Twitter del TSJC fins i tot va fer un seguit de piulades negant aquesta possibilitat. En vista del desgavell, l’associació d’advocats Drets va presentar una querella en què acusava la Guàrdia Civil de ‘falsedat documental’ i ‘usurpació de funcions’ pels interrogatoris a alts càrrecs del govern a la comandància de la Travessera de Gràcia. Segons Drets, el jutjat d’instrucció número 13 podia investigar d’amagat el referèndum del primer d’octubre sense cap fonament i, alhora, la Guàrdia Civil actuar sense cobertura judicial. Més d’un any més tard, el jutge Ramírez va admetre que, efectivament, la Guàrdia Civil investigava d’ençà del 15 de maig del 2017 tots els qui ‘poguessin haver intervingut en l’autorització, creació i desenvolupament de la web pactepelreferendum.cat’, per la qual cosa es va prendre declaració a la caserna de la Guàrdia Civil de la Travessera de Gràcia de Barcelona durant el mes de juliol. Segons Drets, el jutjat ‘reconeixia que va faltar públicament a la veritat’ quan el 19 de juliol de 2017 va dictar una interlocutòria refusant que la CUP s’hi personés. I per això va estudiar de presentar una querella contra el magistrat i la secretària per prevaricació, falsedat documental i vulneració de drets fonamentals. Però no són pas les úniques probables irregularitats de la instrucció del cas. El mes d’agost proppassat Ramírez Sunyer va enviar la causa de Lluís Salvadó i Josep María Jové al TSJC perquè són aforats. Però, segons que denuncien alguns advocats, el magistrat els va investigar il·legalment durant sis mesos, car van ser elegits diputats el mes del gener i fins al mes d’agost no es va inhibir. ‘D’ençà que van entrar el parlament, el jutge sabia que no era competent, però va continuar analitzant els correus electrònics i la documentació que els van requisar el 20-S… I això no ho podia fer’, diu un advocat coneixedor del cas. També s’ha detectat que, quan es van ordenar les escoltes telefòniques, per error es van punxar uns altres números de telèfon, però així i tot van continuar punxats. Per coses com aquesta, és molt probable que en la primera setmana del judici oral surtin a la llum irregularitats que posaran en dubte la instrucció del cas. Un altre advocat, encarregat de la defensa d’un alt càrrec de la Generalitat investigat, no veu factible que es pugui eliminar la instrucció sencera, però opina que hi ha hagut clares vulneracions processals que poden invalidar alguns testimonis en el judici oral. Degoteig d’investigats Hi ha hagut quaranta-dues persones investigades: ‘Això és com el comptador de la Marató. No saps mai quan pujarà’, deia en to irònic l’advocat d’ERC Andreu Van den Eynde, que denunciava que els vulneraven el dret de defensa perquè no els deixaven consultar el sumari sencer. Les cartes són dolentes, però hem de jugar igualment. A banda els dotze càrrecs del govern detinguts el 20-S, també s’han investigat una dotzena d’informàtics de CTTI, personal d’empreses com T-Systems, la Fundació Puntcat, Unipost, Diplocat, una impremta de Sant Andreu de la Barca, Novoprint, entre més. Ramírez Sunyer va confirmar el mes d’octubre que havia deixat d’investigar pels delictes de rebel·lió i sedició la quarantena d’acusats. La decisió del jutjat va arribar després de més d’un any mantenint l’amenaça d’acusar-los d’aquests dos delictes.

Summary: Ramírez Sunyer: tots els abusos d’un magistrat a l’ombra contra el referèndum


El ministre de Salut d’Andorra, Joan Martínez Benazet, ha anunciat que durant els pròxims dies començarà un assaig clínic pel coronavirus 2019 amb hidroxicloroquina per al tractament de la Covid-19, que en els casos més greus es combinarà amb retrovirals. En una compareixença telemàtica avui, ha dit que els primers pacients que s’inclouran en l’assaig són les persones majors ingressades en el Centre Sociosanitari El Cedre, on hi ha onze pacients a l’espera del diagnòstic i dos casos confirmats. L’assaig s’ampliarà a altres pacients que presentin simptomatologia clínica quan es disposi de la quantitat del fàrmac necessària, i va a càrrec del doctor Oriol Mitjà, especialista que el govern d’Andorra té contractat com a assessor en aquesta situació d’emergència sanitària. Mitjà ha presentat un informe en el qual es pronostica l’arribada del pic de contagis a Andorra d’ací a una setmana aproximadament. Martínez Benazet ha insistit que l’objectiu per a evitar el col·lapse de la sanitat pública i que tot dependrà del comportament de la ciutadania en el compliment de les mesures de confinament. ‘Ningú no creu que s’acabi en quinze dies, segurament haurem d’estar amb les mesures unes setmanes més’, ha afegit. El ministre ha explicat que el govern ha previst tres fases en el pla de contenció de l’emergència sanitària. En la tercera, es farien servir un centenar de llits hospitalaris i es preveu ampliar-los amb habitacions d’hotel. A més, es podrien atendre fins a vint pacients alhora amb ventilació mecànica. Ara per ara, hi ha 75 casos confirmats a Andorra i un pacient ja ha rebut l’alta.

Summary: Andorra anuncia un nou assaig clínic per al tractament de la Covid-19


El conseller d’Afers Estrangers, Raül Romeva, ha atès avui els corresponsals de la premsa internacional a Brussel·les després de l’empresonament de Jordi Cuixart i Jordi Sànchez. ‘Els valors europeus són els nostres valors. Per tant, això que passa a Catalunya afecta tots els europeus i demòcrates’, ha dit. Segons el conseller, la UE és una institució essencialment pragmàtica que s’adapta als canvis de la societat. Sobre això, ha recordat que molts dels estats membres no existien ara fa vint-i-cinc anys. Per aquest motiu considera que restar indiferent a la situació política catalana seria trair l’esperit de la Unió. ‘La UE pot acceptar que ens empresonin?’, s’ha demanat. Romeva ha recordat que el govern havia reiterat l’oferta de diàleg, però que el govern espanyol s’havia negat a negociar: ‘Ha menystingut qualsevol petició de reunir-se.’ A més, ha denunciat que d’ençà de l’1-O la repressió no tan sols no ha cessat, sinó que s’ha intensificat. En aquest context de violència, ha reiterat el compromís del govern d’aplicar el resultat del referèndum del primer d’octubre. El conseller també ha dit que el govern català té una concepció de la llei diferent de l’estat espanyol, on no hi ha separació de poders: ‘Nosaltres estem convençuts que el propòsit de la llei és de defensar els drets i les llibertats dels ciutadans.’

Summary: Romeva: ‘La UE pot acceptar que ens empresonin?’


La direcció del grup parlamentari de JxSí ha comparegut aquest dimecres, sense admetre preguntes de la premsa, per exigir a l’exconseller i fins ara diputat de JxSí, Germà Gordó, que ‘retorni l’acta de diputat’ al grup parlamentari i no es quedi com a no adscrit al Parlament, tal i com ha decidit fer. El president del grup, Jordi Turull, la portaveu, Marta Rovira, i els diputats Antoni Castellà, Lluís Llach i Magda Casamitjana, han volgut reclamar l’escó a Gordó apareixent junts i llegint el mateix comunicat que ja van emetre dimarts. Cinc dies després que s’anunciés que l’exconseller estava investigat pel ‘cas 3%’, aquest era el primer cop que els dirigents del grup apareixien davant els periodistes. I tot i no voler sotmetre’s a les seves qüestions, sí han insistit en enviar un missatge clar a Gordó: ‘Retornar l’acta de diputat a JxSí serà el millor servei que pot fer al país’. Els dirigents del grup parlamentari s’han reunit aquest dimecres al matí i, com ja havien avançat, han tornat a ‘exigir’ a Gordó ‘que plegui i retorni l’acta de diputat al grup’. ‘JxSí és un projecte polític d’un espai transversal molt ampli del qual només som representants. És per això que entenem que aquesta acta de diputat de JxSí no és de cap partit ni de cap persona concreta, sinó que pertany a tots i els més de 100.000 candidats inscrits i les 1.628.600 persones que van votar la candidatura’, ha llegit Turull. En aquest sentit, demanen que l’exconseller i fins ara militant del PDeCAT ‘retorni l’acta de diputat a totes aquestes persones’. Per a la direcció del grup, ‘el projecte de JxSí va aconseguir 62 diputats gràcies al suport de milers de ciutadans i no hi ha justificació possible per reduir el nombre de representants’.

Summary: La direcció de JxSí exigeix a Gordó que retorni l’acta de diputat per mantenir els 62 escons


L’Ajuntament de Barcelona recorrerà l’anul·lació de la taxa de pisos buits que ha sentenciat el Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC), però alhora insta la Generalitat a exercir les seves competències en aquesta matèria. ‘Si l’Ajuntament estava impulsant aquesta taxa és perquè la Generalitat no estava fent el que hauria de fer, perquè és qui té la competència en primer terme’, ha apuntat en declaracions als mitjans el primer tinent d’alcaldia, Gerardo Pisarello, que ha trobat ‘indecent’ que la banca estigui batallant aquesta taxa quan ha rebut milers de milions d’ajudes públiques. Tenint en compte que la sentència no és ferma, ha apuntat que el consistori estudiarà ‘totes les escletxes’ per poder continuar obrint expedients. Ara mateix n’hi ha 10 d’oberts. Pisarello ha remarcat que el TSJC està constatant que la taxa és legal, però que l’Ajuntament no té competències per cobrar-la. El tinent d’alcaldia ha rebutjat aquesta tesi, i ha argumentat que la carta municipal de Barcelona dona poders al consistori per actuar quan la Generalitat no està exercint les seves competències. Dit això, sí que ha aprofitat per adreçar-se a la Generalitat per demanar-li un major esforç en matèria d’habitatge, perquè ‘l’Ajuntament està fent el que li pertoca i molt més’. En aquest sentit, ha subratllat que el consistori ha multiplicat per quatre les partides destinades a aquest àmbit quan té un pressupost quinze vegades menor que el del Govern. D’altra banda, ha recordat que aquesta sentència del TSJC dona resposta a un recurs presentat per l’Associació Espanyola de la Banca, i ha considerat ‘autènticament indecent’ que els banquers estiguin batallant per una taxa de 633 euros per cada pis buit quan han rebut més de 60.000 MEUR ‘que han sortit de la butxaca de la ciutadania’. ‘En una situació d’emergència habitacional, tenir pisos buits de manera injustificada és una anomalia que no es pot acceptar de cap de les maneres’, ha continuat Pisarello, que ha garantit que l’Ajuntament farà tot el possible per garantir el dret a l’habitatge. En aquest sentit, ha indicat que s’estudiaran totes les opcions per continuar tramitant la taxa, tenint en compte que la sentència no és ferma. Des de l’octubre del 2016, l’Ajuntament va fer més de 1.000 inspeccions a pisos i va detectar-ne 21 susceptibles de ser gravats, obrint deu expedients. També ha aprofitat per recordar que hi ha altres consistoris que estan aplicant aquesta taxa, com Sabadell i Terrassa. Des de l’oposició, la portaveu adjunta del Grup Demòcrata, Sònia Recasens, ha constatat que aquesta és una més de les ‘polítiques populistes i efectistes’ de l’alcaldessa, Ada Colau, i que després ‘no acaben en res’, ja que no s’ha posat ni una sola sanció encara. La líder de Cs, Carina Mejías, ha constatat que aquesta sentència és ‘un nou fracàs de la política d’habitatge de Colau’, que va arribar al consistori ‘dient que resoldria’ el problema i cada decisió que pren ‘després es veu obligada a retractar-se’. Mejías ha criticat la ‘política d’improvisació’ del govern municipal, amb ‘contínues rectificacions’ forçades pels tribunals.

Summary: Barcelona recorrerà l’anul·lació de la taxa de pisos buits però insta la Generalitat a exercir les seves competències


El president del govern espanyol, Mariano Rajoy, declara aquest matí a l’Audiència espanyola. El rebrà una concentració de protesta convocada per la Coordinadora 25-S –la mateixa que el 2012 va cridar a envoltar el congrés– amb el lema ‘Il·legalitzar el PP, el partit de la màfia’. Independentment de la dimensió que tingui aquesta manifestació, això que proposa, la il·legalització del PP per estar implicat en nombrosos casos de corrupció, és una demanda que aquest últim temps ha anat prenent cada vegada més cos. De fet, hi ha una proposició de llei orgànica (PDF) de reforma del codi penal en tramitació al congrés espanyol que demana que es puguin dissoldre partits polítics que hagin estat finançats il·legalment. És impulsada per Compromís, amb el suport de Podem, ERC i Ciutadans. Concretament, la reforma preveu multes a les persones jurídiques de partits declarats culpables de corrupció, i deixa en mans dels tribunals la possibilitat de decidir de suspendre les activitats del partit en qüestió, tancar-ne les seus i fins i tot declarar-ne la dissolució. El PP ja es va declarar absolutament contrari a la proposta, i va retreure a Compromís i els partits que donen suport a la reforma de ‘voler anar en contra del president d’un govern que ha aconseguit fer sortir Espanya de la crisi econòmica.’ Compromís ja fa temps que demana la il·legalització del PP. L’any passat, els senadors Carles Mulet i Dolors Pérez van presentar un escrit a la fiscalia amb aquesta petició, per tots els casos de corrupció que l’esquitxaven, i argumentaven que el partit incomplia la llei de partits polítics. Segons la demanda, no eren pas casos aïllats, sinó que responien al crim organitzat, per la seva constància i reiteració. Alguns dels casos esmentats per aquella demanda són: Gürtel, Pokémon, Campeón, Inestur, Nóos, Andratx, Palma Arena, Imelsa, Emarsa, Brugal, Faycán, Acuamed, Bárcenas… I van afegir una llista amb 219 noms de dirigents i membres del PP encausats o, fins i tot, condemnats. Aquest mes de maig proppassat, arran del nul efecte que havia tingut en la fiscalia aquell escrit, Mulet hi insistia, aquesta vegada des del senat mateix, on demanava al govern espanyol si tenia intenció de començar els tràmits per a la il·legalització del PP. És clar que la resposta del govern espanyol va ser que no tenia cap intenció de fer res en aquest sentit. Els arguments per a la il·legalització Però quins arguments hi ha, formalment, des d’un punt de vista legal, per a il·legalitzar el PP? La llei de partits diu que un dels supòsits de dissolució d’un partit és que aquest actuï com una associació il·lícita d’acord amb el codi penal. I el codi penal defineix, en l’article 515, què entén per associacions il·lícites: ‘Les que tinguin per objecte de cometre algun delicte o, un cop constituïdes, en promoguin la comissió.’ Som, aquí, davant un cas d’associació il·lícita per a delinquir? Som davant una empresa jerarquitzada amb un mòbil econòmic il·lícit? Compromís i els partits que donen suport a la seva iniciativa entenen que sí, tenint en compte què diuen les interlocutòries de casos com el de Gürtel o Bárcenas, els pagaments amb diner negre per a fer reformes a la seu o per a finançar campanyes electorals, el cobrament de sobresous en diner negre i sense declarar a hisenda, les ‘targetes black’, l’emblanquiment de capital, etc. Es tracta de crim organitzat? Segons la Interpol, se’n considera quan el grup l’integren més de tres persones que actuen de manera persistent en el temps, cometen un delicte greu i n’obtenen beneficis, poder o influència.

Summary: Ha arribat l’hora de proposar la il·legalització del PP?


Oriol Mitjà, metge de l’Hospital Germans Trias de Badalona i expert en malalties infeccioses, creu que al Principat només s’han diagnosticat el 20% de les persones infectades per la Covid-19. En una entrevista a Catalunya Ràdio, també ha assegurat que segons les prediccions el 18 de març s’arribarà als 1.500 contagis. Segons ell, a finals de març l’UCI estarà col·lapsada perquè només hi ha mil llits disponibles. Tota la informació sobre el Coronavirus, minut a minut El metge ha insistit que cal prendre mesures més dràstiques per evitar l’expansió del virus perquè considera que l’aïllament domiciliari no funciona. En aquest sentit, ha reiterat que cal fer el test per la Covid-19 a tota la població amb símptomes. ‘Sabem que hi ha moltes persones amb infeccions lleus que no van als hospitals i d’altres a qui no se’ls ha fet el test’, ha declarat. Coronavirus 2019: Què ha passat avui? El report diari de VilaWeb Segons Mitjà l’índex de transmissió al Principat és de 2.6, mentre que a Itàlia és de l’1.7. A més, ha advertit que s’ha de reduir per sota de l’1 si es vol controlar l’epidèmia. En aquest sentit, ha posat l’exemple de Wuhan, on es va aconseguir amb tres setmanes ‘perquè ho van tancar tot’. Consells per als qui hagin d’aïllar-se pel coronavirus i per als familiars En una entrevista a VilaWeb abans no es detectessin els primers casos, Mitjà va declarar que el sistema sanitari i les administracions s’havien de preparar per a prevenir i combatre l’expansió de la malaltia. Mitjà ha dit a la ràdio que la Covid-19 minvarà amb l’arribada de la calor i que pot tornar l’hivern vinent. Coronavirus: per què rentar-se les mans amb aigua i sabó és tan eficaç?

Summary: Oriol Mitjà estima que només s’han diagnosticat el 20% dels infectats per la Covid-19 a Catalunya


El secretari general de Podem Catalunya, Albano Dante Fachin, ha respost les declaracions del president del govern, Mariano Rajoy, que ha emplaçat aquest dimecres els ciutadans a no formar part de les meses electorals de l’1-O. Fachin considera que Rajoy està ‘entestat a fer el ridícul’, ja que ‘arribar al límit d’amenaçar la ciutadania és l’esglaó més baix on pot caure un governant’, segons un comunicat del partit. Fachin considera que aquesta estratègia ‘no funcionarà’ i s’ha mostrat partidari d’estar ‘al costat’ de la gent que organitzi actes o que vagi a una mesa electoral. ‘Encara que no pensi el mateix’, ha insistit. Per això ha advertit: ‘Si Rajoy amenaça la gent per anar a les meses, crec que el gran problema de l’1-O és que hi haurà molta gent, massa gent, a les meses’, ha augurat el líder de la formació morada a Catalunya. ‘Quan veig que els meus conciutadans, malgrat pensar diferent que jo, corren un risc penal per exercir un acte d’afirmació democràtica, he d’estar al costat’, ha reiterat. En aquest sentit, ha lamentat que Rajoy trobi com a solució per a Catalunya ‘ja no amenaçar un Parlament, que és greu; o amenaçar diputats, que és greu; sinó començar a amenaçar ciutadans’. El també diputat de CSQP ha criticat també la prohibició de l’acte a favor del referèndum previst a Madrid. Un fet que, al seu entendre, suposa ‘conculcar l’article 20 de la CE, que parla de la llibertat d’expressió i de la llibertat de reunió’, ha sentenciat Fachin.

Summary: Fachin, a Rajoy: ‘Amenaçar la ciutadania és l’esglaó més baix on pot caure un governant’


Just l’endemà d’haver-se tancat el fructífer Simposi sobre Paisatge, Agricultura i Dona al Priorat, la plataforma digital LaConca5.1, dirigida per Leandre Romeu, al Museu de la Vida Rural de l’Espluga de Francolí va obrir el sisè cicle Visions amb un debat sobre Ruralitats. Hi van participar la veterinària i escriptora María Sánchez; la viticultora de la Terra Alta Pili Sanmartín; la pastora Pebbels Gimenez, vinculada a Ramaderes de Catalunya; Mireia Font, impulsora de Casa Leonardo i els projectes el Cinquè Llac i Gratitud Pallars; Gemma Flores-Pons, fundadora de la cooperativa l’Aresta; Jordi París, de Concactiva; i Gemma Carbó, directora del museu. El debat va ser ric i intens, i va fer aflorar una realitat feta de petits projectes amb valors compartits, que mostren i demostren que la vida al camp avui és plena de transformació social, cultural i ambiental. Són projectes impulsats per dones, arrelats al feminisme, que treballen amb els principis de cooperació, solidaritat, justícia social, preservació del medi, sobirania alimentària i defensa del territori. Un territori que es vol de petita escala, sostenible, que permeti una vida digna a la pagesia, que pervisqui i que tingui relleu generacional. El debat va fer aflorar projectes i idees que són mostres inequívoques de transformació, maneres de viure que recuperen conceptes de la pagesia antiga, però que, entesos i viscuts partint de l’avui, constitueixen noves formes de vida, contemporànies i d’avantguarda. El debat es va enregistrar en vídeo i el podeu recuperar íntegre. El debat tenia la virtut de fer néixer d’experiències vitals que es desenvolupen actualment, que són vives, que caminen cap al futur amb el desafiament de fer-les possibles, amb entrebancs, errors i encerts, però amb uns valors que les sostenen del tot esperançadors. Per això és interessant de presentar les ponents i deixar que el lector s’endinsi en el debat. Maria Sánchez, veterinària de camp i escriptora. Nascuda a Córdoba el 1989, la seva família prové de la Sierra Norte de Sevilla. Col·labora en diferents mitjans parlant de literatura, cultura, feminismes, ramaderia i món rural. Col·labora a Carne Cruda Radio amb la secció ‘Notas de campo’. El 2017 va publicar el seu llibre de poemes, Cuaderno de campo (La Bella Varsovia), però és amb Tierra de mujeres, una mirada íntima i familiar al mundo rural (Seix Barral, 2019) que fa eclosió. L’any vinent publicarà Almáciga, un nou llibre que neix del seu projecte Semillero de palabras. Pili Sanmartín, viticultora a la Terra Alta al celler familiar Bárbara Forés. Nascuda a Gandesa el 1982. Sommelier. Diplomada en educació social i màster d’estudis sobre dones, gènere i ciutadania. Activista cultural i social, és una de les fundadores de l’Ateneu Popular la Pastora, que va néixer fa un any, un espai col·lectiu per a cercar unes altres maneres (‘unes altres òptiques’, en diuen) d’habitar el món rural. Avui, una de les grans batalles de Pili Sanmartín a l’Ateneu Popular la Pastora és la lluita contra la massificació eòlica de la Terra Alta. Pebbels Gimenez és pastora. Forma part de Ramaderes de Catalunya. Va néixer a Igualada el 1993. Quan comptava tretze anys, amb la família, se’n va anar a viure a l’Albi, en una cabana sense aigua ni llum. Els seus pares van formar part de la penúltima onada de neorurals. La Pebbels ha decidit de viure del camp i ser ramadera. Treballa de pastora per a uns altres ramaders i en una granja-escola a Juneda. A casa té vuit ovelles i vuit cabres per a l’autoconsum. Treballa de manera autosuficient, fent producció ecològica, de permacultura i biodinàmica. Gemma Flores-Pons és una de les fundadores de la cooperativa l’Aresta, amb seu a Santa Coloma de Queralt. És un projecte agro-ecològic, cooperatiu, autogestionari, que té per objectiu promoure l’agroecologia, la sobirania alimentària, la cooperació social i un món rural viu. Per exemple, ha creat una fleca que abasteix de pa pobles i masos que no en disposen; treballen en l’educació, la recerca i la dinamització local. Forma part de l’Ateneu Cooperatiu del Camp de Tarragona, que agrupa més de cinquanta entitats. La Gemma Flores-Pons és nascuda a Barcelona el 1985 i, abans de traslladar-se a la Conca de Barberà, la seva vida es desenvolupava a Sant Quirze del Vallès. Mireia Font és la fundadora de Casa Leonardo, una casa rural a l’entrada de la Vall Fosca. Va néixer a Senterada el 1975. Treballa en el turisme sostenible. Va crear el Cinquè Llac, una ruta circular de senderisme responsable i sostenible, en cinc etapes, pel Pirineu de Lleida. El darrer projecte que ha engegat es diu Gratitud Pallars, que gira al voltant de la cura del paisatge rural a partir del voluntariat. El camp d’acció de Mireia Font és la responsabilitat social i turística. Gemma Carbó és l’actual directora del Museu de la Vida Rural de l’Espluga de Francolí. Nascuda a Girona el 1967. Doctora en Ciències de l’Educació, és especialista en cultura i desenvolupament. Va ser directora de la Càtedra UNESCO de polítiques culturals i cooperació. Ha passat pel Museu d’Arqueologia a Empúries i el Museu del Cinema de Girona. És presidenta de ConArte Internacional, que mira de vincular l’art i l’educació. També va participar en el debat Jordi París, director de Concactiva. És nascut a Montblanc el 1970. Concactiva és un organisme de desenvolupament local de la Conca de Barberà, que depèn del Consell Comarcal. Fomenta el desenvolupament econòmic, ocupacional i social de la comarca. Posa a disposició diferents vivers d’empreses especialitzades: celleristes, espai cuina, cava… Al llarg del debat van aparèixer qüestions com ara la necessitat de no comprar i vendre el territori, sinó de compartir-ne els valors; es van preguntar quin medi rural volem; van aparèixer noves formes de governança i la relació de la pagesia amb les institucions, sovint difícil. Es va manifestar un enfrontament entre món rural i món urbà, com els pobles han agafat mals hàbits de les ciutats, i es va evidenciar que és la ciutat que explica la vida rural i que es legisla amb desconeixement. Es va parlar sobre les equívoques polítiques de la PAC, que donen subvencions que es carreguen la biodiversitat i alteren els valors del paisatge. També es va parlar del fet d’anar-se’n del món rural i de tornar-hi, de la manera com l’accés d’internet al camp facilitaria que el jovent hi restés i permetria de repoblar les zones rurals amb joves que exerceixen unes altres professions també. Es va parlar de l’accés a la terra i en quines condicions, del turisme sostenible… (el debat sencer).

Summary: Ruralitats, els desafiaments d’una nova revolució que ja camina


Els governs català i valencià es preparen per a rebre uns 3.500 refugiats durant les setmanes vinents. D’una banda, la setmana passada el govern valencià va anunciar que endegava una xarxa d’acolliment per a atendre uns 1.500 refugiats. D’una altra, el govern del Principat ha explicat que, juntament amb els ajuntaments, es preparen per a rebre unes 2.000 refugiats abans de tres mesos. Però és una xifra que pot augmentar, segons que ha explicat la vice-presidenta, Neus Munté. Munté també ha dit que l’estada dels refugiats que arribin ha de ser ‘llarga’. L’objectiu és donar a tots els acollits una integració plena al sistema sanitari i, als menors en edat escolar, també a l’educatiu. La Generalitat i els municipis estudien la millor manera de coordinar aquest ajut. La idea inicial és que la primera fase de l’acollida es faci a través de la xarxa d’albergs i, en la segona, més estable, els facilitin un habitatge. Les famílies podrien ajudar en tasques d’acompanyament, supervisats per professionals. La vice-presidenta i consellera de Benestar i Família, Neus Munté, i la batllessa de Barcelona, Ada Colau, han presidit avui la reunió al Palau de la Generalitat amb les principals entitats i organitzacions del tercer sector que contribuiran en l’acolliment. Durant la reunió s’ha acordat d’exigir al govern espanyol ‘que prengui una posició sobre el nombre total de persones’ que vol acollir l’estat espanyol, que faci ‘públics’ els recursos que la Unió Europea hi destinarà i que agiliti el tràmit de les peticions d’asil als ciutadans que l’han demanat aquests darrers mesos. L’altra gran part de la reunió ha estat destinada a coordinar les administracions i les entitats per decidir com es gestiona l’acolliment de sirians. Fins la setmana vinent, quan es reuniran els caps d’estat de la Unió Europea, no se sabrà quants refugiats rebrà l’estat espanyol i, per tant, quants en vindran a Catalunya, però segons Munté les primeres estimacions són de dues mil persones. El paper de les famílies tampoc no s’ha definit. Munté ha indicat que les famílies havien de comunicar la disposició a col·laborar per mitjà dels ajuntaments. Tindran un paper d’acompanyament per facilitar la integració dels acollits, que supervisaran els professionals. En casos de menors que arriben sense els pares, les famílies podrien esdevenir un instrument per acollir-los. Però d’entrada, el departament de Benestar i Família diu que s’ha d’actuar amb cautela abans de decidir que una família acabi obrint les portes als refugiats per un temps tan llarg i indefinit. Segons la batllessa de Barcelona, més de dues mil famílies ja s’han inscrit en la llista de voluntaris. Això, diu la batllessa, ‘demostra la solidaritat del poble català i de Barcelona’ i ha estat clau per empènyer les administracions a actuar. 1.500 refugiats al País Valencià El País Valencià té més de tres-centes places a punt en la xarxa pública d’albergs per atendre l’arribada de refugiats. A més, aquesta setmana començarà a dissenyar, juntament amb més administracions i entitats socials, una xarxa més gran d’acolliment. Ahir la vice-presidenta del govern valencià, Mónica Oltra, va dir que es podrien arribar a acollir 1.500 refugiats. Oltra va informar divendres que disposen d’un pressupost inicial de més de 620.000 euros per a atendre refugiats i que els albergs disponibles són els d’Alboraig, Benicàssim, Piles, la Florida, Benicarló, Jaume I de Castelló i Xera. El govern espanyol deixa a les mans de la UE la quota d’acollida de refugiats El govern espanyol deixa a les mans de la Unió Europea el percentatge de refugiats de Síria que l’estat espanyol assumirà durant les setmanes vinents. Ho ha dit el secretari d’estat al congrés espanyol, José Luis Ayllón, que ha explicat que la xifra definitiva la farà pública segurament dimecres el president de la Comissió Europea, Jan Claude Junker, durant el debat de política europea. ‘No es tracta d’un debat de números, sinó de persones que busquen a Espanya la seguretat que no tenen als seus països’, ha remarcat.

Summary: El Principat i el País Valencià es preparen per rebre 3.500 refugiats


JxCat ha assegurat que Carles Puigdemont, Jordi Sànchez, Josep Rull, Jordi Turull no designaran cap diputat substitut perquè exerceixi els seus drets com a diputats, com ja ho han fet Oriol Junqueras i Raül Romeva. El grup parlamentari apunta que els tres presos polítics i Puigdemont continuaran exercint el vot per delegació, acollint-se al mateix mecanisme que han usat abans de l’ordre de suspensió per part del jutge del Tribunal Suprem Pablo Llarena. JxCat interpreta que el parlament no ha suspès els sis diputats com ho va ordenar Pablo Llarena i que la seva situació no ha canviat. Per tant, no pensen registrar a la cambra, si més no ‘d’entrada’, cap document que faci variar l’exercici del seu vot. Ho ha explicat el portaveu de JxCat, Eduard Pujol. La mesa del parlament haurà de decidir com procedir demà o dijous, que és quan s’han de votar les resolucions del debat de política general. Perquè a hores d’ara JxCat i ERC interpreten de manera diferent com s’ha d’aplicar l’acord a què van arribar i que s’ha materialitzat aquest migdia en dues votacions al parlament. Les divergències entre tots dos grups s’han tornat a palesar. Els vots de Junqueras i Romeva, per tant, comptaran en les votacions de les propostes de resolució del debat de política general i s’haurà de veure què fa la mesa amb el vot dels quatre diputats de JxCat. Junqueras i Romeva no han trigat a acollir-se a la via que el parlament ha aprovat aquest migdia per delegar el vot i la resta de drets en un altre diputat del seu grup parlamentari, tot i que abans la cambra ha fet un gest de sobirania refusant la suspensió dels sis diputats processats i amenaçats per Pablo Llarena. La CUP s’ha oposat a aquesta via de substitució dels diputats perquè considera que és una manera d’adequar-se a la resolució del jutge del Tribunal Suprem perquè s’apliqui l’article 384 bis de la llei d’enjudiciament criminal als diputats processats per rebel·lió. El mecanisme s’ha aprovat amb el suport de JxCat, ERC i els comuns. El cas de Puigdemont és molt important per a JxCat perquè, si designés un substitut, això podria implicar la seva suspensió com a diputat i, per tant, faria definitivament inviable que fos restituït durant la legislatura. L’acord entre JxCat i ERC estableix que han de ser els diputats amenaçats per Llarena que, individualment, facin la petició de designació d’un substitut. Més informació: El parlament refusa de suspendre els diputats però esquiva l’enfrontament amb Llarena

Summary: JxCat assegura que no designarà substitut dels seus diputats


El PSPV i el PP han presentat sengles escrits a la Junta Electoral de zona per a advertir una presumpta irregularitat al vot per correu a Castelló de cara a les eleccions del 28 d’abril. Concretament, en els sobres en blanc que es reben amb documentació hi ha una butlleta del PP de les eleccions espanyoles del 2016. Si el votant no la retira, suposaria un vot nul. Els socialistes també han demanat que s’acordi que la nit electoral es donin per vàlids els vots que incloguin aquesta butlleta. Independentment de si s’accepta o no, demana que hi hagi unes directius clares per als membres de les meses electorals. Per la seva banda, el PP ha anunciat que ha obert una investigació interna per a intentar esclarir-ho i ha demanat a la Junta Electoral que posi remei a la situació perquè ningú es vegi privat del seu vot.

Summary: El PSPV i el PP denuncien un presumpte frau al vot per correu a Castelló


El PSC tornarà a governar a l’ajuntament de Sabadell gràcies a l’acord a què ha arribat amb Podem i la socialista Marta Farrés es perfila com la nova batllessa. Podem només va obtenir una regidora en les eleccions municipals, Marta Morell, però la configuració del consistori la feia decisiva: o bé sumava el seu vot a una majoria alternativa als socialistes, encapçalada per ERC, o permetia un govern socialista. I aquesta segona opció és la que finalment ha preferit Podem. Els detalls de l’acord els presenten avui a migdia, però la decisió ja és presa, de manera que una de les ciutats més grans del país quedarà sense batlle independentista. El PSC va guanyar les eleccions, amb 10 regidors, seguit d’ERC, amb 7. Totes dues formacions van millorar resultat en relació als anteriors comicis, però els socialistes estaven en millor posició. Tanmateix, els regidors d’ERC es podien sumar als 3 de la Crida per Sabadell, als 3 de Junts per Catalunya i a la regidora de Podem per a aconseguir els 14 vots de la majoria necessaris per a poder governar. Però Podem ha preferit finalment l’acord amb els socialistes. Vegeu ací el resultat de les municipals a Sabadell: Consulteu els resultats en les eleccions del 26-M, municipi per municipi

Summary: Podem tanca un acord amb el PSC a Sabadell i impedeix un batlle independentista


El portaveu d’ERC al Congrés, Joan Tardà, ha assegurat aquest diumenge que la responsabilitat en el cas que Mariano Rajoy (PP) acabi sent investit president recauria en els socialistes per no haver buscat una alternativa: “El responsable que Rajoy acabi sent president és que el PSOE és covard”. “Són políticament covards perquè prefereixen que res canviï al fet que els catalans puguem votar en un referèndum”, ha asseverat en una entrevista de Catalunya Ràdio recollida per Europa Press. Tardà ha recordat que “el 2004 les esquerres van enterrar Aznar” i ha preguntat als socialistes per què no intenten fer el mateix amb l’actual líder popular: Mariano Rajoy. EL PACTE ÉS “PAPER MULLAT” El republicà ha titllat de “paper mullat” els acords als quals han arribat PP i C’s per a la investidura de Rajoy ja que plantegen canvis en aspectes regulats per lleis orgàniques i per portar-los a terme, ha dit, es requereixen majories absolutes a les Corts. Tot i això, considera que el PP “ha comprat temps amb el ‘paripé’ i el vodevil que s’ha viscut durant mesos a Madrid” i que Rajoy podria arribar a la presidència després de les eleccions basques i gallegues de setembre. “La correlació de forces que surti de les eleccions basques pot ser determinant”, ha sentenciat, i ha explicat que en el debat d’investidura seguiran la mateixa pauta que a l’intent fallit de Pedro Sánchez (PSOE): ell farà la primera intervenció d’ERC i la segona la portarà a terme Gabriel Rufián. REFERÈNDUM UNILATERAL Preguntat sobre la hipotètica convocatòria d’un referèndum unilateral d’independència (RUI) a Catalunya, ha valorat: “Qualsevol modificació del full de ruta, és a dir, introduir un RUI, és legítim si es fa en seu parlamentària”. Alhora, ha lligat aquest canvi en els plans del Govern amb la qüestió de confiança a la qual se sotmetrà el president de la Generalitat, Carles Puigdemont, al setembre. Tardà s’ha mostrat convençut que aquesta qüestió prosperarà: “Si no sortís bé, tots nosaltres, Puigdemont i Junqueras, hauríem d’anar cap a casa”.

Summary: Tardà: ‘El responsable que Rajoy acabi essent president és que el PSOE és covard’


Dissabte a la nit, al concert del Camp Nou, Bruce Springsteen va fer pujar a l’escenari dues catalanes per a ballar-hi. Una va aprofitar el moment de glòria per a lluir una estelada penjada al coll, i va poder ballar breument amb el ‘Boss’. Ho mostra un vídeo publicat per El 9 Nou. Aquest fet és habitual als concerts de Springsteen. Sempre que interpreta ‘Dancing in the Dark’ fa pujar a l’escenari algunes espectadores per a ballar-hi.

Summary: Bruce Springsteen va ballar sobre l’escenari amb una noia que lluïa una estelada


El Pacte Nacional pel Referèndum ha acusat aquest dilluns a l’Estat de no voler dialogar amb Catalunya sobre l’organització d’un referèndum i ha criticat que ‘davant la petició de posar urnes només respongui amb amenaces’. Així ho ha expressat aquesta plataforma en un comunicat que ha tingut accés Europa Press i que ha estat enviat aquest dilluns a les 500.000 persones que, des del passat mes de febrer, han signat el manifest del Pacte que advoca per un referèndum pactat entre el Govern central i la Generalitat. El Pacte Nacional reacciona així després que la setmana passada la Guàrdia Civil cités a declarar l’excoordinador del Comitè Executiu del Pacte, l’exdiputat autonòmic socialista Joan Ignasi Elena. La Guàrdia Civil, que investiga sobre el funcionament del Pacte, també va citar a declarar el secretari de Presidència, Joaquim Nin, i al director de Comunicació del Govern, Jaume Clotet, als quals va inquirir sobre l’activació de la web amb què el Pacte va recollir part de les signatures de suport. ‘Sense ordre judicial’ El comunicat del Pacte també censura l’Estat per ‘tornar a atacar la voluntat democràtica majoritària del poble de Catalunya de decidir el seu futur’, i lamenta l’actuació de la Guàrdia Civil. En concret, acusa l’Institut Armat d’actuar ‘sense cap ordre judicial que l’empari’, i censura que cités a declarar càrrecs de la Generalitat i a representants del Pacte com Joan Ignasi Elena. ‘El que va passar és intolerable, uns fets de molta gravetat i sense precedents a l’Europa democràtica del segle XXI’, lamenta el Pacte, que recorda que té el suport també de 4.000 entitats catalanes. El Pacte conclou que l’actuació de la Guàrdia Civil certifica ‘la reculada democràtica d’un Estat on la separació de poders i el diàleg són inexistents’.

Summary: El Pacte pel Referèndum acusa l’Estat d”amenaces’ i critica la Guàrdia Civil


LONDRES, 14 (EUROPA PRESS) La xifra de persones mortes en l’incendi que s’ha produït aquest dimecres de matinada a la torre d’habitatges Grenfell, situada a la localitat londinenca de Kensington, ha augmentat a dotze, segons ha informat la Policia, al mateix temps que ha alertat que nombroses persones segueixen desaparegudes, per la qual cosa el balanç de víctimes podria augmentar. “Puc confirmar que hi ha dotze morts (…) i creiem que aquest nombre augmentarà tràgicament”, ha dit el comissari de la Policia Metropolitana Stuart Cundy en declaracions als mitjans de comunicació. Bombers, per la seva banda, ha indicat que fins ara ha aconseguit rescatar 65 persones amb vida de l’edifici d’apartaments, si bé sospita que podria haver-hi més gent atrapada. “Serà una operació llarga, no només avui, no només aquesta nit”, ha avançat el cap policial, segons informa la cadena pública BBC. Més de 200 efectius han estat desplegats per combatre el foc a Grenfell.

Summary: R.Unit.- Augmenten a 12 els morts per l’incendi a la torre Grenfell de Londres


Òmnium Cultural ha fet saber avui que la Fundació Enciclopèdia Catalana coeditarà durant els pròxims tres anys el Premi Sant Jordi de novel·la juntament amb Òmnium Cultural. La decisió s’ha pres després d’haver obert un concurs per a l’edició de l’obra, amb unes condicions prou exigents (per saber-ne més llegiu l’article ‘Què en pensen, els editors, de les noves condicions de publicació del premi Sant Jordi?‘). Hem demanat a Jordi Lon, membre de la comissió de cultura dins la junta directiva d’Òmnium, quin dels segells d’Enciclopèdia Catalana (Catedral, Rata, Enciclopèdia Catalana mateix) serà el que editarà el premi. Lon ha explicat a VilaWeb que això encara no s’ha decidit, perquè les bases del concurs especifiquen que l’edició del premi Sant Jordi es farà d’ara endavant en una col·lecció pròpia, que tingui continuïtat més enllà dels tres anys de vigència de cada segell editorial. Es decanten perquè sigui com més genèric millor, de manera que és possible que sigui la marca Enciclopèdia Catalana la que acabi apareixent en la col·lecció. Proa no ha estat la guanyadora el concurs en cap cas. És el segell que Enciclopèdia Catalana va aportar al Grup 62. Tal com ja va anunciar a VilaWeb Emili Rosales, director editorial del Grup 62, Proa s’ha presentat amb un projecte diferent, que no ha guanyat. De fet, han estat sis els grups editorials o editorials que s’han presentat al concurs per a editar el Premi Sant Jordi. Òmnium Cultural ha decidit de no fer-ne públics els noms, però a més d’Enciclopèdia Catalana i el Grup 62, també el grup Ara Llibres va anunciar que s’hi presentaria. Les propostes d’Enciclopèdia Catalana que han convençut Òmnium Segons que ha fet saber Òmnium en una nota de premsa, la proposta d’Enciclopèdia Catalana ha convençut l’entitat per dos eixos de treball sobretot: convertir els socis d’Òmnium en prescriptors del premi i crear una campanya de foment de la lectura. La creació d’una campanya de foment de la lectura per a incrementar nous lectors en català es planteja a través d’accions de treball conjuntes entre Enciclopèdia i Òmnium, que encara no s’han definit, però que segons Jordi Lon giraran al voltant d’accions directes en instituts, perquè els lectors joves entrin en contacte amb autors guanyadors del Sant Jordi i també la presència d’autors en centres cívics i biblioteques de municipis on el català tingui poca incidència en l’àmbit lector. Enciclopèdia ha proposat que el pla es doti de finançament, de manera que a partir dels deu mil exemplars venuts, un 2% de la facturació es destinarà al pla i en el cas de superar els trenta mil exemplars, el percentatge serà del 5%. Enciclopèdia i Òmnium pensen coordinar aquestes accions amb el Pla de Lectura 2020 que ha preparat la Generalitat amb el sector? Segon Lon, la intenció és que tan aviat com s’hagin definit les accions que cal fer s’explicaran al departament de Cultura perquè s’estableixi alguna mena de coordinació. Aquestes accions tindran de protagonistes els guanyadors del premi Sant Jordi, tant el de la pròxima edició com els anteriors. Jordi Lon assegura que cal posar en valor els guanyadors i els títols i això també farà que la col·lecció dels premis Sant Jordi pugui incloure la reedició de novel·les guanyadores en edicions anteriors. El nou jurat del premi La nota d’Òmnium també fa conèixer el nou jurat del premi Sant Jordi. Seran els professors i especialistes en literatura catalana Maria Campillo i Ferran Gadea, la poeta i periodista literària Míriam Cano, la llibretera Fe Fernández i el crític i periodista literari David Guzman. El jurat ha estat elegit per la junta directiva d’Òmnium Cultural.

Summary: Enciclopèdia Catalana editarà el premi Sant Jordi, però encara no se sap amb quin dels segells


Els diputats del parlament han arribat amb comptagotes des de primera hora fins a les deu, quan s’havia programat el començament de la sessió d’avui. Les cares de son eren completament transversals, a banda i banda de l’arc parlamentari. Alguns diputats de pes específic reconeixien en veu baixa que amb prou feines havien dormit tres hores. Si això farà que el ple d’avui sigui més curt o més llarg, no ho podem saber. Sigui com vulgui, els més coneixedors de la dinàmica prevista per a aprovar la llei de transitorietat i fundacional diuen que, si l’oposició torna a practicar el filibusterisme, serà pràcticament impossible d’escurçar horaris i terminis. L’entrada a la cambra ha servit per a acabar d’arrodonir les interpretacions de la jornada d’ahir. Els portaveus atenien mitjans d’ací i d’allà per mirar de completar els relats respectius. Que si es va ser un dia històric, que si va ser un cop d’estat nocturn, que si els funcionaris s’havien negat a publicar les lleis i els decrets, que si tot era previst per a protegir els funcionaris de l’amenaça i la repressió de l’estat espanyol… Tot s’havia previst. Les intervencions d’ahir dels diputats unionistes eren pensades per a la televisió. No tenien gens de sentit parlamentari. Tan sols televisiu. I jurídic. Cercaven en tot moment la manera de fer caure la majoria independentista al parany. El primer objectiu de tots era exposar funcionaris i assegurar respostes per escrit que poguessin ser carn de tribunal. L’ordre del dia del ple d’avui s’alterarà després dels dos primers punts. La mà de Marta Rovira s’alçarà sota l’empara del 81.3 del reglament i sant tornem-hi, que no ha estat res. Per si la cosa s’allarga, Andrea Levy s’ha presentat a l’hemicicle amb una revista sota el braç: Letras Libres. Tots els diputats han portat els carregadors del mòbil per a poder enviar missatges, mirar el Twitter, respondre correus, repassar les fotografies de les vacances… I, potser, per a estar pendents de Madrid, on es reuneixen el Tribunal Constitucional i el govern espanyol (suposem que paral·lelament i no a la mateixa sala) per a emprendre la repressió anunciada contra la mesa del parlament, la llei del referèndum i el decret de convocatòria. El parlament i el govern ja han posat la data per a clausurar aquesta amenaça permanent: l’1 d’octubre de 2017. Parlament de Catalunya, 6 de setembre Primera cròncia: L’americana de Ridao, el TNC, ‘ja els han detingut?’ i el portaveu Coscubiela: primer assalt al parlament Segona crònica: Carme Forcadell contra el filibusterisme Tercera crònica: La confusió de Forcadell, Fachin contra Coscubiela, el factor Gordó i quan els reis són els pares Quarta crònica: Una tarda intensa per als homes grisos Cinquena crònica: La nostra Muriel, la nació més antiga d’Europa, el crit de ‘Coscu!’ i ‘Ens veurem l’1 d’octubre’

Summary: La revista d’Andrea Levy, l’amenaça permanent, un son de tres hores i la mà de Marta Rovira


El referèndum de l’1 d’octubre ha sacsejat l’espai polític dels comuns i també l’esquerra espanyola que representen Podem i Esquerra Unida. L’1-O és la concreció més gran d’un desafiament a l’establishment i d’un qüestionament d’arrel del règim de la transició espanyola que hi ha hagut en quatre dècades. I això, amb la invocació d’un dret fonamental, el de l’autodeterminació dels pobles, posa a prova la coherència d’aquesta esquerra dita alternativa, una esquerra que durant anys ha defensat uns principis en el pla teòric que ara passen al pla real. Una de les principals crítiques dels comuns al referèndum de l’1 d’octubre és que ‘encara no hi ha res’, és a dir, que hi ha hagut anuncis verbals però no hi ha papers, no hi ha proposta de llei entrada a registre al parlament ni decrets de convocatòria signats, que és allò que espera que hi hagi el govern espanyol per a desplegar l’ofensiva judicial. D’arguments polítics contra la cita de l’octubre, n’hi ha pocs; són més aviat contra formalitats i procediments. L’exemple més recent del trasbals que implica el referèndum a les esquerres espanyoles és el canvi radical de la posició del dirigent de Podem, Pablo Iglesias. En quatre dies, ha passat de coordinar tota una ofensiva contra l’1-O amb la consigna ‘si jo fos català no hi participaria’, a demanar a les institucions catalanes que facilitin ‘amb tots els mitjans’ la realització del referèndum, per més que ell no el consideri pròpiament un referèndum. El canvi de to és brusc, i arriba l’endemà dels matisos que va introduir la batllessa de Barcelona, Ada Colau, a la posició fixada pels comuns el cap de setmana passat sobre la votació, molt distant i sense donar-hi un suport clar i explícit; sense fer cap crida a participar-hi. Ahir, doncs, Colau va deixar clar que hi donava suport, fins i tot va deixar un marge per a acabar-hi donant la consideració de referèndum vinculant, i va assegurar que l’Ajuntament de Barcelona no posaria cap impediment a l’1-O i que hi hauria urnes. Quan Colau deia això, la direcció espanyola de Podem continuava clamant contra el referèndum, perquè considerava que no era una votació ‘amb garanties’ que permetés l’expressió del dret de decidir. El to era molt dur; fins i tot amb voluntat de ridiculitzar-lo, com va fer el secretari d’organització de Podem, Pablo Echenique, dient que el seu partit no tenia inconvenient que Colau posés ‘caixetes’ l’1 d’octubre. ‘La falta de coherència’ Iglesias i Echenique feien un discurs bel·ligerant, en bona part com a reacció a l’anunci d’Albano-Dante Fachin que Podem Catalunya faria una crida a participar a l’1-O. Però aquest discurs dels dirigents espanyols de Podem tenia unes quantes esquerdes. D’entrada, la que explicava un dels referents intel·lectuals d’aquest espai polític, Jaime Pastor, professor de la UNED i activista, amb un article contundent a Público titulat: ‘Legitimitat i legalitat. Amb el dret de votar l’1 d’octubre’. Pastor veu preocupant que la reacció contrària a l’1-O ‘del nacionalisme espanyol dominant es contagiï a sectors que es defineixen contraris a l’establishment’. I afegeix: ‘Sembla el cas d’alguns dirigents de Podem’, de qui diu: ‘Mostren la falta de coherència en la seva ferma defensa del dret de decidir i del reconeixement de diferents nacions en condició d’igualtat.’ Tot i ser conscient d’una crítica com aquesta, abans-d’ahir al vespre el dirigent d’Esquerra Unida Alberto Garzón expressava una opinió molt contrària al referèndum, i en una discussió amb el diputat d’ERC Joan Tardà acabava dient: ‘És legítim deixar-nos aquí amb borbons i Bárcenas i anar de bracet de Pujols. Com ho es creure que això no resol cap problema.’ I això desfermava una onada de crítiques ahir al matí, no únicament de polítics independentistes, sinó també d’Albano-Dante Fachin, que arribava a recomanar-li que vingués a Catalunya un parell de setmanes. Garzón no cedia, malgrat les crítiques, i mantenia un to dur contra l’1-O, que veia com una estratègia de legitimació de ‘la dreta catalana’. Així feia pinya amb el seu company de coalició al congrés, d’Units Podem, Pablo Iglesias. I mentre reblava la crítica contra el referèndum a la xarxa, Iglesias preparava una modulació del to de portes endins, que expressava en públic a migdia. Ho feia pràcticament al mateix temps que En Marea reiterava el suport total al referèndum i també alhora que la coordinadora general de Podem Andalusia, Teresa Rodríguez, defensava ‘la consulta o mobilització de l’1-O’, que considerava ‘legítima’, i demanava de ‘no utilitzar la bandera andalusa per tirar pedres contra Catalunya’. Podem ha mirat de rectificar el pas sobre el referèndum, influït per Colau, que és conscient que no es pot repetir l’error de Catalunya Sí que es Pot en la campanya del 27-S, és a dir, de mantenir una equidistància entre el sobiranisme i la legalitat constitucional, exhibida com a amenaça per part dels grans partits espanyols.

Summary: El referèndum de l’1-O trasbalsa les esquerres espanyoles


A vegades volem pensar que ja no passa, però passa i sobretot hi ha milers de persones que són protagonistes d’històries tan perverses com aquesta: Fa uns anys, i segurament també ara, bancs i caixes donaven un crèdit de 80 euros per un habitatge que en costava 100. Deien que el podries pagar, que confiaven en tu. Però vet aquí que al cap d’un temps no el podies pagar. Llavors aquelles cares amables es treien la màscara i et deien que la casa era seva i que els en continuaves devent 50, mentre et feien fora amb un sarró ple de deutes. Això sí, ells la casa la venien a uns altres per 60. La pregunta més inquietant era per què no la deixaven a l’afectat per 60? Però no és pas l’única, n’hi ha moltes més, totes esgarrifoses de les que parlem en aquesta entrevista. Sortosament, en tota aquesta acció devastadora que va liquidar la majoria de caixes i va arruïnar la vida de milers de persones, hi ha l’altra cara, la de la dignitat: Caixa Ontinyent i Caixa de Pollença. Van ser les dues úniques que van sobreviure a la tempesta perfecta, que havia estat dissenyada com una fugida endavant amb grans dosis de cobdícia, d’irresponsabilitat i de manca d’escrúpols i compromís amb els clients. Entrevistem Vicent Ortiz, cap de la secretaria i de l’obra social de Caixa Ontinyent i portaveu de l’entitat, per saber com van sobreviure a aquell cataclisme. Home afable i simpàtic, explica com van viure les pressions dels bancs i com s’hi van resistir. No dóna importància a la seva actuació, gairebé heroica. Troba que la majoria de decisions eren filles del sentit comú o de la voluntat de no allunyar-se dels principis fundacionals. Això sí, reconeix que en molts moments resistir i no canviar de rumb fou difícil i que les pressions els ho van fer passar malament. Algunes de les coses que explica semblen irreals de tan reals com són: les xifres no comptaven. Ser solvent no servia. Les xifres ens porten a l’ètica i acabem parlant de com pot defensar-se el ciutadà si té més cultura financera. —Com vàreu viure aquella tempesta perfecta perquè les caixes desapareguessin? —Des del primer moment de la concentració, vam veure que la tendència seria anar cap a la desaparició i la privatització de les caixes. Hi havia moltes pressions per a eixos moviments i gran incertesa respecte de les conseqüències reals. Nosaltres ens vam quedar quiets perquè cap projecte no ens garantia la continuïtat d’aquesta caixa i de la seua obra social. Finalment, el mercat bancari s’ha concentrat i ha passat a ser controlat per molt poques entitats, com passa en els sectors de l’energia o de les telecomunicacions, on hi ha un oligopoli molt clar. I això no és gens bo per al consumidor. —Gràcies a un rescat impressionant. —Parlem d’un rescat que ha fet que el sector s’haja concentrat en cinc bancs que gestionen tres quartes parts del mercat i que es troben en una posició de domini; parlem d’una reducció espectacular del nombre d’oficines i de treballadors; parlem de la desaparició del 50% del sistema financer que representaven les caixes d’estalvis, que durant 150 anys han estat en els pobles menuts i finançaven les empreses xicotetes i mitjanes, que dedicaven més de 2.000 milions d’euros anuals a obres socials, que tenien més de 4.000 centres implantats… La major part de tot això s’ha perdut i, sorprenentment, en un moment en què tots coincidien que el sector financer espanyol era el millor del món. —Vist des d’ara, sembla una broma que és digues això, però potser cal recordar que es deia. —Ho deien tots i nosaltres crèiem que era cert. Efectivament, el sector financer espanyol era dels més eficients, dels més tecnificats, dels més solvents i, a més, vivim en un marc jurídic consolidat que, en teoria, confereix estabilitat i seguretat en les relacions humanes, entre les quals les relacions comercials. Per tant, operar en el millor sistema financer del món i en un marc jurídic tan consolidat havia de ser una operació segura. —Però ara sabem que no era una situació ideal, sinó tot al contrari. —El fet és que tenim milers de persones que van perdre els estalvis o han tingut dificultats per a recuperar-los, milers de persones entrampades amb crèdits a molt llarg termini sense tenir la seguretat de poder pagar-los i, per tant, amb el perill de perdre l’habitatge que han posat de garantia; milers de persones que l’han perdut i que ara veuen, a més, com eixe habitatge passa a mans d’altres, normalment inversors o especuladors, fins a un 60% per sota del preu que pretenien cobrar-los a elles. I, com a colofó, tota una reconversió d’eixe gran sector financer que teníem amb unes conseqüències terribles per als ciutadans com a consumidors i com a contribuents. —I de qui és responsabilitat? —Qui en té la culpa? Un poc tots: uns reguladors que havien d’haver canviat la normativa?; uns supervisors que havien d’haver alertat del que passava?; uns dirigents bancaris més preocupats pel rendiment a curt termini?; uns treballadors que no sabien quins productes venien als clients?… —I els usuaris en van tenir, de responsabilitats? —Els usuaris també han estat en part ingenus i en part avariciosos. Però tot açò deixa clara una autèntica manca de visió de les conseqüències que podien tenir les decisions d’uns i altres, és a dir, una falta de cultura financera en tots els estaments. —Vosaltres continueu existint, sou dels pocs que vàreu sobreviure. —Som ací des del 1984 i continuem existint perquè no vam perdre mai de vista que havíem estat fundats per a contribuir al benestar de la gent, que la nostra raó de ser era estar arrelats a un territori. En la nostra cultura d’empresa hi ha molt implantada la idea que el nostre èxit no s’ha de mesurar sols en termes de balanç sinó en l’aportació que realment fem a la societat, a la nostra gent. L’expansió i el creixement han de ser lents si no volem que perille eixa proximitat en el territori. —Es van perdre els objectius de vista? —Créixer ràpidament fa perdre la proximitat, és a dir, deixes de veure la teua societat, les persones que has de servir. És clar, des d’un despatx allunyat de les persones i del territori no es veu el mateix que quan mires el carrer cara a cara. Perds perspectiva. I va passar això. Algunes caixes van créixer més enllà del seu territori natural, van especular, van començar a invertir i participar en empreses de l’Íbex o a fer inversions a l’estranger. I això ja no és una caixa d’estalvis, és una altra cosa. A les costes valencianes, per exemple, arribaven caixes de zones allunyades simplement per finançar promocions d’habitatges que els donaran accés a una clientela. Aquesta situació crea una competència molt gran: a veure qui fa més, qui és més, i això no tenia sentit. Si hi ajuntes el fet que les caixes són entitats que no tenen propietari i en un moment determinat el pes polític orienta la línia, doncs les coses van com van i acaben a la ruïna. Açò ha passat en algunes caixes. —La politització va ser decisiva? —Nosaltres no donem la culpa a la politització de les caixes, perquè, per exemple, les basques eren les més polititzades i, en canvi, eren les més solvents. No creiem que fos responsabilitat de la politització, sinó de les persones que hi havia darrere. El més determinant era i, continua essent, fer una bona o mala gestió. —La cobdícia, doncs, va influir-hi més? —Hi havia quaranta-cinc caixes i no crec que puguem simplificar les raons per què cadascuna ha desaparegut. En uns casos hi va haver persones que volien un protagonisme i van utilitzar les caixes: compraren accions de grans empreses i aprofitaren això per ocupar llocs en consells d’administració amb una bona retribució. També hi ha casos de persones benintencionades que es pensaven que era l’oportunitat de fer una entitat gran per a poder fer més bon servei i més obra social, i es van equivocar. Hi ha hagut casos de caixes que han desaparegut i eren molt ben gestionades, com Caja de Badajoz –parle de les menudes–, com la de la Rioja, Círculo de Burgos, CAI, etc. Però davant la pressió de tot aquest moviment van pensar que no tenien futur i era millor entrar en un gran projecte i salvar alguna cosa. —A vosaltres també us van temptar? —Sí, a nosaltres també ens van fer propostes. —Per exemple? —Vam estudiar algunes possibilitats, i una era Bankia. En eixe cas, la quantitat d’accions que ens pertocarien garantien un dividend superior al que destinem cada any a l’obra social. Per tant, en principi, es canviaria el negoci per una obra social més potent. Però l’experiència és que el valor de les accions de Bankia per a les caixes participants va ser finalment zero. Per tant, ho hauríem perdut tot: negoci i obra social. Recorde que una de les caixes participants va ser la de Rioja, i al Parlament de la Rioja, quan van analitzar el problema de la seva caixa, es van plantejar per què Caixa Ontinyent havia resistit i ells no. D’açò que feien els bancs a les caixes, nosaltres en diem l’abraçada de l’ós. Millor que no t’abraces mai a un ós! —Va ser difícil de resistir la pressió dels bancs? —Nosaltres ho vam passar molt mal entre el 2008 i el 2012. Quan comença la crisi tothom creu que les entitats grans sobreviuran. Les coses grans no cauen mai, però les menudes sí. I comencem a tenir pressions externes per a fusionar-nos i pressions internes perquè no teníem la seguretat de quina era la millor solució. Notàvem també una falta de confiança dels nostres clients que, influïts per l’ambient general, ens veien xicotets. Teníem dos objectius importants: recuperar un negoci que vèiem que anàvem perdent i, sobretot, recuperar la confiança de les persones. Durant quatre anys va ser complicat. Nosaltres teníem una posició sostenible des del punt de vista econòmic, que és la que vam explicar al Congrés de Diputats quan hi vam anar enguany. —Si teníeu els comptes bé, per què havíeu de patir? —El problema d’aquell moment és que encara que els comptes foren bons ens trobàvem en perill. En eixe moment no es parlava de xifres, encara que semble impossible, es parlava d’impressions. Tot eren comentaris com ara: si l’FMI ha dit que les entitats petites desapareixeran, que si Rodrigo Rato diu que quedaran només deu o dotze caixes… Doncs ja està, si diuen que Caixa Ontinyent cau i… —Però no va anar així. —No. De l’any 2008 al 2012 els nostres lemes eren equilibri, prudència, control. El lema de l’equip directiu era quedar-nos on érem. La sensació era d’estar en la batalla de les Termòpiles, en el moment que arriba l’ambaixador persa i diu: ‘Rendiu-vos, el nostre exèrcit és tan poderós que si tots disparàrem a la vegada cap al cel, amagaríem el sol.’ I el grec li respon: ‘Millor: lluitarem a l’ombra. Lliurar-se és morir. No ens rendirem.’ Eixa era la filosofia que teníem ací, perquè crèiem que podíem resistir. Teníem clar que, com a caixa menuda, si ens integràvem, ens farien desaparèixer. I per això vam pensar que calia resistir. —A dins, tothom ho veia igual? —Alguns estàvem convençuts que en podíem eixir, però també al consell d’administració teníem les nostres tensions perquè, com us comentava, tot allò que passava no es basava en xifres, sinó en intuïcions o uns altres interessos. El 30 de setembre de 2011, la CAM va tenir un atac impressionant. Jo mirava en directe una intervenció del governador del Banc d’Espanya. Quan li preguntaren sobre la CAM va respondre: ‘Vostè em parla de la CAM. Hi ha bancs dolents, però la CAM és el pitjor dels pitjors.’ —Aquesta frase tenia aquell efecte demolidor com la del conte de Mary Poppins, però ací qui provocava el moviment no era un nen sinó el Banc d’Espanya. —Sí, respecte d’una entitat en concret. Un any després, el 2012, en una intervenció al Congrés de Diputats, li pregunten a Luis de Guindos per la politització de les caixes i respon: ‘Les caixes ja no existeixen, ja no n’hi ha, han desaparegut, han traspassat el seu negoci als bancs i ja està… Em sembla que en queden dues de xicotetes, Ontinyent i alguna més.’ I continua i diu, per cert: ‘Ontinyent supersana, supersana, molt sana…’ Vaja, acabava de passar tot el contrari. Conscients de la importància d’aquesta frase, deixada anar, com qui no diu res, la vam agafar i ho vam fer viral. Llavors vam començar a respirar un poquet. —Podia no haver-ho dit i enfonsar-vos del tot, només dient que éreu xicoteta. —Sí, podia haver estat així, malgrat que érem una entitat sanejada i solvent. Mesos després Jordi Évole va fer un programa on va fer públics alguns aspectes del procés de concentració de les caixes, i va posar Caixa d’Ontinyent com a antítesi. Des de l’endemà ja no s’ha posat més en dubte la reputació de la nostra entitat. —Ara la gent desconfia dels bancs. —Sí, tota aquesta situació ha creat una desconfiança molt gran cap al sistema financer. La gent, en general, no creu en els bancs. L’índex de confiança és fatal, inferior al dels partits polítics i tot. Amb això ja ho tens tot dit. —La Caixa d’Enginyers és un model a seguir? —Per a nosaltres són un camí i hi col·laborem en algunes coses, encara que Caixa d’Enginyers té una natura jurídica diferent de la nostra. Ells tenen socis i una cultura financera diferent. Treballen més en zones més poblades, nosaltres treballem més en el món rural. Ells tenen més desenvolupat tot l’aspecte digital, nosaltres ho anem fent. També tenim col·laboracions amb entitats de la nostra grandària, com Caixa Pollença o Caixa Popular. —La bona fama us fa créixer. Us preocupa absorbir el creixement que podeu tenir? —Si és progressiu el podem absorbir. Ara ja tenim l’oficina virtual. Anem creixent, a poquet a poquet, i anem resolent els problemes que tenim. Nosaltres, la morositat no la volem tractar com han fet, en general, els bancs. —Com ho han fet? —Els bancs tenien molta morositat, més que nosaltres, però se l’han anat llevant del damunt amb accions com, per exemple, traspàs d’actius a la SAREB o venda de paquets de crèdits a fons voltor. Això a nosaltres no ens sembla correcte. Perquè és agarrar crèdits que tenen el cobrament difícil i vendre’ls a una altra entitat que se’ls queda a un preu molt baixet i en gestiona el cobrament. Els nostres clients mereixen una gestió nostra, cara a cara. —Això vol dir que a l’hora d’executar els bancs les hipoteques no queden tacats i fa la feina bruta un altre? —Això vol dir traspassar el crèdit que has gestionat i deixar el client a disposició d’un tercer que podria fer servir per al cobrament no precisament les formes més legals, legítimes o ètiques. Això també és una falta d’ètica per part de les entitats, és com deixar el client als peus dels cavalls. No ens pareix correcte. —Però la vostra caixa també tenia morositat. —La morositat més gran que teníem no era de persones que ens havien deixat de pagar per un pis, sinó promocions començades i que s’havien quedat aturades i nosaltres les vam haver d’acabar i traient-les, a poquet a poquet. Pensem que en compte de baixar la morositat venent a meitat de preu i donant pèrdues és millor si la pots aguantar i treballar. Si ho fas així, potser fins i tot pots arribar a generar un benefici a l’entitat i no crees problemes a la societat. Això t’obliga a mantenir un índex de morositat momentàniament més alt que la resta. Hi ha entitats que han dit: tot cap a la SAREB, el banc dolent. Nosaltres això tampoc no ho hem fet. Ho tenim dins el nostre balanç. Pensem que actuar així ens porta cap a unes oportunitats de futur, a mesura que es recupere el sector immobiliari. —Abans heu parlat de falta d’ètica. —Es parla molt de responsabilitat social, però sovint són fórmules de màrqueting i maquillatge, més que una altra cosa. Nosaltres creiem que la responsabilitat social és la que fem des de 1884, que es basa a saber quins són els teus grups d’interès, les seues legítimes expectatives i la teua aportació, és a dir, l’impacte de la teua activitat en eixos grups i en la societat. La diferència entre allò que esperen i allò que tu dónes és el recorregut de millora que tens, que pots fer amb els clients, amb els empleats, amb les institucions i amb el medi. Quin és l’impacte sobre aquests grups. Si eres capaç de detectar-ho o d’alguna manera mesurar-ho compleixes. Nosaltres som una entitat menuda, a qualsevol persona li és fàcil d’arribar al president, al director general, als caps d’àrea. Prendre, en un despatx, la decisió d’expulsar de sa casa una família que no sap on anar, potser es pot fer, però nosaltres veiem la cara i sabem si és de veres o no, si aquestes persones tenen un lloc on anar o no, si poden pagar o no. Eixa proximitat ens dóna molta perspectiva, com deia abans. L’ètica no sols s’ha de dir, sinó que s’ha de practicar. Eixa ètica implica posar-se en el lloc de les persones o els col·lectius amb qui treballes i veure si allò que fas té un impacte d’alguna manera negatiu sobre ells. —Com heu afrontat els desnonaments? —Hem negociat amb les persones. S’ha de veure el cas de cada una, veure quines circumstàncies té. Hi ha casos en què la gent veu clarament que no podrà pagar. Llavors es pot arrendar o trobar alternatives. Es negocia perquè les persones puguen continuar-hi vivint i no els lleves allò que els sustenta. No pots deixar una persona al carrer o aturar una empresa. Aquestes solucions s’han de saber conjugar amb cobrar. —Com es pot digerir una situació en què la banca s’ha quedat cases que ha venut a fons voltor, mentre que els qui havien comprat l’habitatge continuen havent de pagar el deute? —Penses que no és possible que això passe ací al segle XXI. Que una persona veja que li han llevat l’habitatge i li’l passen a un altre a meitat de preu. Si s’havia de donar a meitat de preu, per què no li ho feien a ell? —Això acabarà fent les ciutats inhabitables, amb uns lloguers inhumans. —Hi ha una escletxa social impressionant. La classe mitjana cada vegada és més baixa per culpa d’aquestes dificultats. Fins i tot en els sectors financers les polítiques comercials dels bancs són clarament discriminatòries. La gran banca ha de tenir cura del compte de resultats, que no és massa bo, i per fer-ho necessita clients que siguen rendibles, en les àrees geogràfiques que siguen rendibles. Per tant, s’ha de potenciar la relació amb aquests clients. I què passa amb els clients que no són rendibles? Diuen que no és problema seu. Això pot crear una situació d’exclusió financera. Què fa la banca per desfer-se d’un client no rendible? Posa una comissió que no pot pagar i ja està. —Si més no, potser ara es tindrà més cultura financera? — L’Informe Pisa del 2015 mostra que els estudiants espanyols tenen un coneixement per sota de la mitjana internacional. Com deia un president de la Comisión Nacional de Valores, en una crítica al sistema docent, resulta que tots els estudiants espanyols saben que la calcopirita és un mineral de coure, però molt pocs han entès què és una factura, una targeta, una hipoteca. És una paradoxa, segurament, perquè la gran majoria no tornaran mai a sentir parlar de la calcopirita però tots hauran d’enfrontar-se a decisions financeres. El sistema docent que tenim no aporta nocions bàsiques imprescindibles i per això hi ha unes altres iniciatives. —Feu activitats encaminades a canviar aquest coneixement? —En eixe aspecte, Caixa Ontinyent fa un esforç per mitjà de la Fundació Universitària Vall d’Albaida, amb el suport de la Universitat de València i més institucions, sindicats i associacions empresarials. Hem impulsat ‘Finança’t’, programa d’educació financera per a menuts, grans i no tan grans, que compta amb una web amb contingut docent, divulgatiu i ferramentes per a la gestió diària de les finances, segmentat per a diferents etapes de la vida. I també eixim al carrer per a donar formació a col·lectius i al personal docent mitjançant cursos, tallers, seminaris, conferències, etc. —També feu contes… —Sí. L’Obra Social de Caixa Ontinyent publica la col·lecció ‘Cadireta de Boga’, en què hem inclòs contes per a fomentar l’educació financera entre els xiquets. Són títols com ara ‘Dino i els diners’, on es recull la primitiva cultural del bescanvi, i continua amb títols en què ja s’evoluciona cap al concepte de moneda, estalvi, consum, etc. Són narracions adreçades a xiquets de 6 a 10 anys i es poden trobar a la web de l’Obra Social de Caixa Ontinyent, a la botiga online.

Summary: Vicent Ortiz (Caixa Ontinyent): ‘L’ètica no sols s’ha de dir, sinó que s’ha de practicar’


El jutge del Tribunal Suprem espanyol Pablo Llarena ha decidit de refusar l’extradició del president Carles Puigdemont. La setmana passada, el tribunal de Slesvig-Holstein va descartar el delicte de rebel·lió i només va proposar de lliurar Puigdemont per malversació. Llarena considera que el tribunal alemany no ha demostrat prou compromís amb uns fets que podrien haver trencat l’ordre constitucional espanyol. Llarena acusa Slesvig-Holstein d’haver pres la decisió sobre l’euroordre després d’haver modificat ‘alguns extrems del relat fàctic remès per aquest instructor’ i ‘sense conèixer’ les proves recollides durant la investigació. A més, diu que el tribunal alemany s’ha extralimitat en les seves funcions perquè ha valorat ‘els efectes de fons’ del cas de Puigdemont. A més, ha decidit de retirar les euroordres per a tots els exiliats (Antoni Comin, Lluís Puig, Meritxell Serret, Clara Ponsatí i Marta Rovira) i manté únicament les ordres de detenció dins el territori espanyol. Segons que diu Llarena, les oposicions de les justícies belga i alemanya a lliurar els exiliats per rebel·lió ‘no tan sols curtcircuiten l’operativitat de l’instrument de cooperació internacional que hem impulsat, sinó que deterioren indegudament la indiciària apreciació de responsabilitat que recull la investigació i una interlocutòria ferma de processament’. És per això que refusa les euroordres de detenció i lliurament de tots els exiliats. A la interlocutòria, Llarena també critica la decisió de la justícia belga de refusar l’euroordre de Comín, Puig i Serret per un error de forma. Considera que la decisió del tribunal d’execució belga menysprea ‘el coneixement que cada òrgan judicial té del seu propi ordenament jurídic, a més de desconfiar dels seus aclariments’ i diu que ‘les objeccions formals expressades en la resolució belga són inassumibles’. Els exiliats recuperen la mobilitat internacional Sense euroordres en vigor, els exiliats poden sortir dels estats on havia començat el procés judicial per a deliberar si s’havien de lliurar a l’estat espanyol. Té especial rellevància en el cas de Puigdemont, que pot tornar a Bèlgica i activar el Consell per la República, tal com va anunciar el president Quim Torra en una entrevista a TV3. L’objectiu del Consell de la República, com va explicar Puigdemont, és dirigir el camí cap a la ‘independència efectiva’ en ‘estreta col·laboració amb el govern a l’interior’. Llarena descarta d’anar al TJUE Malgrat totes les queixes, Llarena no presenta cap qüestió prejudicial al Tribunal de Justícia de la Unió Europea perquè determini si el tribunal alemany ha actuat correctament o no. El jutge argumenta ara que hauria d’haver estat la justícia alemanya que demanés a la instància superior com calia aplicar l’euroordre ‘per obtenir una interpretació uniforme de la norma’. ‘El tribunal d’execució (en aquest cas Alemanya) era l’obligat a exposar la qüestió prejudicial’ al TJUE, diu el jutge, que critica la ‘manca de compromís’ del tribunal de Slesvig-Holstein. El desembre del 2017, Llarena ja va retirar una primera euroordre contra Puigdemont –i també Comín, Ponsatí, Serret i Puig– adduint que un possible lliurament per un delicte que no fos el de rebel·lió posaria en dubte la ‘unitat jurídica inseparable’ de la causa al Suprem espanyol. Llegiu ací la interlocutòria de Llarena:

Summary: Llarena refusa l’extradició de Puigdemont per malversació i retira totes les euroordres


El diputat de Compromís Joan Baldoví ha aprofitat part de la seva intervenció aquest matí al congrés espanyol per deixar en evidència el president de Vox, Santiago Abascal. Baldoví ha recordat que, quan era membre del PP, va treballar per un organisme de la comunitat de Madrid cobrant 83.000 euros sense fer res. ‘Per qui ho feia? Per Déu? Per Espanya? O pel rei?’, li ha etzibat. Baldoví també ha dit als diputats de la dreta espanyola que no necessiten pas til·la per a calmar-se, sinó educació. Me equivoqué. Lo que necesita la derecha no es tila, es educación. pic.twitter.com/wl5srvt68H — Joan Baldoví 😉 (@joanbaldovi) January 7, 2020

Summary: Baldoví posa en evidència Abascal: ‘Quan cobrava 83.000 euros per no fer res, per qui ho feia? Per Déu? Per Espanya? O pel rei?’


BARCELONA, 20 (EUROPA PRESS) Transports Metropolitans de Barcelona (TMB) ha anunciat aquest divendres que durant el mes d’agost el servei de metro de la L1 i la L3 patirà aturades parcials per obres de manteniment en les instal·lacions i infraestructures del servei. La L1 quedarà fora de servei entre les estacions Torras i Bages i Fons entre el 31 de juliol i el 31 d’agost, però es cobrirà el tram inactiu amb un bus llançadora al servei dels usuaris de Metro, ha informat TMB en un comunicat. Les obres provocaran interrupcions en la circulació de la L3 en dues fases, entre les estacions Vall d’Hebron i Canyelles del 29 de juliol al 14 d’agost; i del 22 d’agost al 3 de setembre entre Lesseps i Vall d’Hebron. Com en la L1, TMB també oferirà autobusos llançadora durant les dues fases d’obres en la L3 per cobrir els trams, però també ha recomanat utilitzar la L5 per arribar a Vall d’Hebron i les línies regulars de Bus per les altres zones afectades. La resta de les estacions de la L1 i la L3 funcionaran amb normalitat durant la resta de l’estiu, així com les altres línies de la xarxa de metro de Barcelona.

Summary: TMB anuncia aturades parcials al metro de Barcelona per obres durant l’agost


El govern espanyol aportarà documentació i arguments a l’incident d’execució de sentència que ja té plantejat al Tribunal Constitucional espanyol (TC) contra el decret de creació de la conselleria d’Exteriors, segons ha apuntat avui la vice-presidenta en funcions del govern espanyol, Soraya Sáenz de Santamaría. La vice-presidenta ha recordat que la impugnació per part de l’executiu espanyol contra la creació de la conselleria de Raül Romeva ja va suposar la suspensió cautelar d’algunes de les funcions del departament. Ara ‘s’estan fent al·legacions’ i ‘el que es farà és mantenir aquesta petició de suspensió adjuntant a més una sèrie de documentació que prova la necessitat de seguir mantenint aquesta suspensió’, ha indicat. Saénz de Santamaría ho ha dit en resposta a una pregunta sobre les paraules que el ministre d’Exteriors en funcions, José Manuel García–Margallo, ha fet en una entrevista a TVE, on ha apuntat que l’executiu espanyol abordaria avui la situació a Catalunya. Margallo ha apuntat especialment al canvi de nom de la conselleria d’Exteriors per part de la Generalitat per esquivar la suspensió del TCl, i a les manifestacions del conseller d’Exteriors, Raül Romeva, sobre la seva voluntat de crear una estructura d’Estat. ‘Dir al líquid que està a una ampolla llet o substància lactosa no em sembla que canviï les coses’, ha dit, perquè ‘el problema no és el nom, sinó la cosa’, ha afegit. Ha fet referència també al ‘repertori de declaracions i les actuacions que ha fet el senyor Romeva’. Amb tot, segons fonts de l’executiu espanyol, el consell de ministres no ha adoptat avui cap acord formal per dur al TC un nou incident d’execució de sentència, malgrat el canvi de nom de la conselleria i les declaracions de Romeva.

Summary: El govern espanyol insisteix a demanar la suspensió d’Exteriors


‘Buscar un pis de lloguer és un drama’, comenta Guillem Sánchez –nom figurat d’un llogater– sobre la seva experiència. Va tardar tres mesos a trobar el seu pis: un estudi d’uns trenta metres quadrats al barri de Santa Caterina. El sostre de l’estudi s’aguanta sobre unes bigues de banús fals. Una desena de fotos, el televisor i la nespreso són tota la decoració. ‘Anar a viure sol no és gens senzill. Els preus dels lloguers fan desmaiar’, afirma Sánchez. Durant l’últim any, el cost mitjà del lloguer a Barcelona s’ha incrementat un 6,78%, segons dades de la secretaria d’Habitatge i Millora Urbana de la Generalitat. Una xifra que es dispara cap als dos dígits si es consulten estudis realitzats per portals immobiliaris d’internet. Per a Joan Ollé, president del Col·legi d’Agents de la Propietat Immobiliària de Barcelona (API), els arrendaments continuaran creixent perquè ‘es va tocar fons fa un parell d’anys’. Barcelona és, ara mateix, la ciutat de l’estat espanyol amb el major parc d’habitatges en lloguer. Concretament, 31% Una dada sorprenent tenint en compte que la propietat és el règim de tinença majoritari a l’estat espanyol. Tanmateix, Barcelona és molt sensible als canvis sobtats de preu. ‘Quan buscava pis intentava visitar-ne tants com podia. Però moltes vegades em quedava amb les ganes. Les bones ofertes, o diguem raonables, duraven poques hores’, explica Sánchez. La demanda de lloguers, des de l’esclat de la crisi, no ha parat d’augmentar. Entre 2008 i 2015, el nombre de contractes signats s’ha incrementat un 67,5%. Aquesta demanda, però, s’ha topat amb un problema: la manca d’oferta. Segons Ollé aquesta relació asimètrica és la principal causa de l’augment dels preus. L’any passat les firmes de contractes van caure un 8,5%. Ollé explica que l’escassetat de pisos té dues causes: ‘S’ha reduït la rotació de lloguers –llogaters que canvien de pis– i una part de l’estoc s’ha posat a la venda’. ‘Dónes voltes, voltes i més voltes. És molt frustrant. I el final t’has de conformar amb el que trobes’, assegura Sánchez. El seu estudi és força més car que la mitjana de la seva zona. N’és conscient i s’hi resigna: ‘Necessitava un pis’. Sánchez considera que alguns propietaris s’aprofiten d’aquesta urgència per collar els llogaters. ‘A mi em van demanar mil i un requisits: extracte de nòmina, contracte de feina, edat, origen, orientació sexual –encara que sembli mentida–, estat civil, reserva –per garantir un dret preferencial sobre el pis–, diverses mensualitats com a dipòsit i moltes coses més’, lamenta. Abans d’entrar al pis, Sánchez va pagar 3500 euros i va entregar informació ‘per escriure una trilogia de novel·les’. No obstant això, l’entrega d’informació no va ser recíproca. El propietari mai el va advertir dels desperfectes del pis. ‘Els he anat descobrint a poc a poc’, es queixa. Dins dels armaris encastats de les habitacions, rere la roba penjada, el color crema de la paret esdevé verdós i florit. ‘Em va dir que ho fregués fort amb lleixiu’, explica. Sánchez també ha detectat males olors, bigues esquerdades, esparadrap aguantant la campana extractora i fuites en canonades i aixetes. Del pitjor, però, se’n va assabentar gràcies a una veïna: ‘Un dissabte el matí va picar a la porta. Em va donar la benvinguda a l’escala i em va explicar que estava molt contenta que els ocupes haguessin marxat’. S’està gentrificant Barcelona? Un passeig per algunes zones de Ciutat Vella fan pensar que la gentrificació no és un fenomen nou. Especialment a la Barceloneta, on el metre quadrat del lloguer (16,33€) és el més car de Barcelona. La gentrificació, de fet, és la tònica general en els barris històrics de les ciutats europees. El concepte gentrificació té els seus matisos, però bàsicament defineix la substitució dels teixits tradicionals d’un barri en pro d’un model més elitista i enfocat al turisme. Un exemple clar d’aquest fenomen és la creació de la Rambla del Raval i la construcció de l’hotel Barceló. Un altre exemple d’aquest fenomen seria el de la pèrdua d’establiments emblemàtics pel preu del lloguer, un dels casos més coneguts és el de la llibreria Canuda. Oberta a mitjans l’any 1932, la llibreria va tancar el 2014 amb l’extinció dels contractes de renda antiga –posteriors a 1984– que preveia la Llei d’Arrendaments Urbans. El seu lloc l’ha ocupat el Mango més gran de l’estat espanyol. El local de la llibreria Canuda abans de ser ocupat per un Mango Segons Josep Maria Montaner, regidor d’Habitatge, ‘Barcelona és una ciutat atractiva’ que atrau per la seva qualitat de vida. En aquest sentit, el regidor destaca que Barcelona té un elevat percentatge de població flotant: gent que fa estades a la ciutat per turisme, feina o estudis. Una població, tanmateix, que té un alt poder adquisitiu i distorsiona la realitat dels districtes on habita. ‘L’oferta d’apartaments turístics i de luxe que sol·liciten afecta el mercat del lloguer’, assegura el regidor. I sentencia: ‘La gentrificació és un perill. S’està produint incipientment en alguns barris i amenaça la cohesió de la ciutat’. Un turista sortint d’una immobiliària d’apartaments turístics Ollé, per la seva part, assegura que ‘aproximadament el 10% dels clients de l’API són estrangers’. Un demanda que ‘probablement’ continuarà creixent. Al districte de Ciutat Vella, diverses immobiliàries focalitzen tot el seu negoci en la capacitat adquisitiva d’aquesta població flotant. Per tal de garantir un bon servei, contracten agents immobiliaris dels mateixos països que la seva clientela. ‘Les classes populars es desplaçaran del centre cap a l’àrea metropolitana buscant entorns més assequibles’, pronostica Ollé. Una proposta polèmica A principis de març, la batllessa de Barcelona, Ada Colau, va alertar que rere l’augment dels preus dels lloguers s’hi estava gestant una ‘nova bombolla’ immobiliària. Colau va proposar col·locar un topall als preus. Una limitació que ja està vigent en ciutats com Berlín i que el nou alcalde de Londres, Sadiq Khan, també estudia implementar. En concret, la normativa berlinesa prohibeix els increments superiors al 10% respecte al lloguer mitjà. Comparativa del parc d’habitatges de lloguer de Barcelona amb altres ciutats europees Per a Montaner, el topall és una manera d’incidir directament sobre el sector en un moment ‘d’emergència d’habitatge’ en el que el ‘90% dels desnonaments són de llogaters’. L’ajuntament disposa de l’1,5% dels habitatges de la ciutat (10500 pisos destinats a lloguer social), fet que no li permet ‘influir en el mercat’ per a estabilitzar els preus. El regidor reconeix, però, que el consistori no té les competències per aplicar la limitació: ‘Necessitem que la Generalitat i l’estat espanyol ho legislin com s’ha fet a Alemanya i França’. Mentre no passi, Montaner es resigna a aplicar mesures transitòries com les ajudes de 9 milions d’euros per pagar lloguers de famílies vulnerables. Un dels pisos de lloguer social de l’Ajuntament de Barcelona Des de la Generalitat es miren la proposta de Colau amb recel. La consellera de Governació, Administracions Públiques i Habitatge, Meritxell Borràs, va afirmar que el topall ‘pot tenir elements de risc’. Especificant que la limitació, en comptes d’assistir a les persones amb rendes baixes, les pot arribar a excloure del mercat. Ollé, per la seva part, considera que és ‘una mesura populista’ que només aconseguirà generar inseguretat al sector i una pujada dels preus. ‘La majoria de lloguers de Barcelona són de petit propietari i són molt sensibles als canvis. Limitacions com aquesta poden agreujar encara més la manca d’oferta’, assegura. A més, el president de l’API, es queixa del mal ús ‘intencionat’ que es fa del terme bombolla immobiliària. I matisa que els arrendaments són en essència béns productius i no permeten l’especulació. Joves i precarietat Un dels col·lectius més afectats per l’augment dels lloguers són els joves. Oriol Nicolau, president del Consell de la Joventut de Barcelona, argumenta que ‘la precarietat laboral’ priva a molts joves d’emancipar-se. ‘El 45% dels joves entre 25 i 29 anys continuen vivint a casa dels seus pares’, afirma Nicolau. Precisa, a més, que la majoria dels joves que s’independitzen ho fan per anar a viure en pisos compartits. Procurant, així, que l’arrendament no es mengi el seu salari. Els experts consideren que l’habitatge no ha de costar mai més del 30% del sou. Nicolau creu que l’ajuntament no s’implica prou en la problemàtica dels joves. Es queixa, de fet, que la borsa d’habitatge de lloguer social és irrisòria i pràcticament inaccessible. A la vegada que proposa que el consistori que ‘faciliti la relació entre els llogaters joves i els propietaris. Sigui avalant o proporcionant els contactes d’aquells que disposen de pisos buits’. Les demandes de Nicolau van més enllà del lloguer clàssic: ‘S’ha d’apostar per models alternatius com la masoveria o la cessió d’ús’.

Summary: Cada dia és més difícil trobar lloguer a Barcelona


L’Hospital Clínic de Barcelona ha posat en marxa un programa pioner dedicat al suport de les dones que tenen endometriosi, una de les malalties ginecològiques més freqüents. El programa, que neix amb la voluntat de posar el pacient en el centre, té un punt de vista mèdic, infermer i social i pretén donar eines per controlar el dolor i els símptomes per aprendre a conviure amb la malaltia mitjançant tècniques de relaxació i visualització. El projecte està pensat per oferir sis sessions de tres hores a les 400 dones que es visiten cada any al Clínic i tenen endometriosi: unes sessions per resoldre dubtes i donar consells per controlar el dolor. Les sessions, que seran impartides per professionals d’infermeria de l’Hospital Clínic, han de facilitar la recollida d’indicadors que permetran millora assistencial de les pacients. El Servei de Ginecologia i Obstetrícia de l’Hospital Clínic rep unes vint trucades al dia de dones que plantegen dubtes sobre l’endometriosi.

Summary: L’Hospital Clínic impulsa un projecte pioner de suport a dones amb endometriosi