Des de l’arribada de Francina Armengol al Govern de les Illes Balears, amb el suport parlamentari de Més i Podem, el català gaudirà d’un millor tracte després de quatre anys de continus atacs per part del PP de José Ramón Bauzá. Una legislatura que ha estat marcada per la imposició del Decret de Tractament Integrat de Llengües (TIL), el qual va ser paralitzat pel Tribunal Superior de Justícia de les Illes Balears el passat setembre i derogat pel nou govern en la seva primera reunió. L’actual conseller d’Educació és Martí Xavier March, un independent proposat pel PSIB. Ja ha anunciat que recuperarà el decret de mínims, però descarta impulsar una normativa d’immersió lingüística, una demanda que es fa des dels sectors que defensen el català. Martí Xavier March és catedràtic de psicopedagogia de la UIB i durant molts anys va dirigir l’anuari sobre l’educació a les Illes Balears. Certament és un defensor de la llengua catalana però des dels sectors educatius es creu que haurà de bascular entre les seves conviccions personals i el partit que representa, malgrat que és independent del PSIB. És per això que no es creu que impulsi una normativa d’immersió lingüística. Bernat Joan, polític eivissenc que va ser Secretari de Política Lingüística de la Generalitat de Catalunya, diu que ho lamenta, però es mostra convençut que el català serà clarament la llengua vehicular a les aules. Amb la recuperació del decret de mínims es garantirà que el 50% de l’ensenyament sigui en català. Es tracta d’un model flexible que permet repartir l’altre 50% com es vulgui. ‘Si una escola vol pot fer el 70% en català, 20% en anglès i 10% en castellà’, diu Bernat Joan. Aquest fet permetia que en algunes escoles gairebé es produís una immersió lingüística del català, fet que el conseller ja ha dit que respectarà. Excés de llibertat en el decret de mínims ‘La nova conselleria d’Educació donarà llibertat als centres perquè ells mateixos elaborin els projectes lingüístics que més creguin convenients’, diu Iñaki Aicart, portaveu de l’Assemblea de Docents de les Illes. Però aquesta llibertat pot tenir un problema. ‘S’ha de funcionar més en català allà on la societat l’utilitza menys’ diu Bernat Joan. I concreta: ‘És a dir, es necessita més ensenyament en català a Calvià, Sant Antoni de Portmany i àrees costanera-turístiques, que no a àrees on hi ha una majoria de catalanoparlants. I ens hem trobat amb casos en els quals es fa a l’inrevés’ . Política Lingüística Serà l’altre pal de paller del català a les Illes. ‘S’ha de ser molt conscient que el català és una llengua minoritzada i s’ha de fer política de criteri científic i lingüístic. Igualtat no és 50% i 50%. Igualtat és que el català tingui els mateixos drets que el castellà. Això no és possible ara mateix’, diu Iñaki Aicart. Per resoldre la desigualtat entre el català i el castellà a les Illes, el nou govern ha creat una direcció general de Política Lingüística que ocupa Marta Maria Fuxà. Aquesta figura és nova ja que durant el govern Bauzá no existia, símptoma inequívoc del rebuig que va patir el català. La tasca més important que té entre mans Fuxà serà canviar la llei de funció pública, quelcom que ja va anunciar divendres. L’anterior govern la va reformar perquè el català no fos un requisit per treballar a l’administració pública i va quedar relegat a un simple mèrit. Per altra banda, es vol arribar a convenis amb el món del comerç, de la indústria, el turisme i dels diferents sectors econòmics per potenciar l’ús de la llengua catalana. Bernat Joan també destaca un altre àmbit d’actuació: ‘S’han d’implementar, altra vegada, polítiques d’acolliment lingüístic per les persones nouvingudes, que han estat molt deixades de banda.’ Tot plegat ha de servir perquè l’ús social del català a les Illes incrementi. La darrera Enquesta d’usos lingüístics de la població, publicada la setmana passada, conclou que la llengua catalana ha disminuït tant en l’àmbit laboral com el familiar. Sabedor d’aquest fet, el govern comença a fer passos per millorar aquest fet. L’últim, és que acaba de restablir el llibre d’estil de la UIB per a la radiotelevisió pública IB3 i ha creat una comissió mixta formada pel departament de Filologia Catalana i Lingüística General, que servirà d’assessora.

Summary: Qui pilotarà la normalització del català a les Illes?


A l’eixida de l’Espai Fuster, un dels assistents a l’acte d’inauguració del Museu oferia un titular a la cronista: ‘Ell no hauria vingut.’ Una broma recurrent en aquests casos d’homenatges tan tardans. Han calgut prop de vint-i-cinc anys per a convertir la casa de Joan Fuster en un museu on recordar-lo i en un centre de documentació obert als investigadors i en una aula didàctica per a ensenyar a llegir i a entendre Joan Fuster. Probablement és cert que ell no hauria assistit a un acte com aquest amb el president de la Generalitat, amb el conseller de Cultura, amb l’alcaldessa del seu poble, amb el president de l’Institut d’Estudis Catalans, amb la directora de la Biblioteca de Catalunya… O sí. Potser s’hauria mesclat entre els assistents amb curiositat per escoltar les converses. Avui hi eren tots. O quasi tots. Hi havia Ramon Ferrer, el president de l’Acadèmia Valenciana de la Llengua, que recentment ha declarat el 2022 any Joan Fuster, i Josep Palomero, que el 3 de febrer li tornarà a disputar el càrrec en la repetició de les eleccions. Hi havia l’artista Manolo Boix; l’editor Eliseu Climent; el professor Josep Guia; la líder de Compromís, Àgueda Micó; els escriptors Josep Franco o Víctor Gómez Labrado; el director de Culturarts, Abel Guarinos; l’alcalde d’Alzira, Diego Gómez; el diputat Joan Baldoví, que va ser batlle de Sueca. I més acadèmiques: Verònica Cantó i Immaculada Cerdà. I Jesús Huguet, secretari executiu del Consell Valencià de Cultura. Com que només les autoritats han pogut fer la visita al museu i a les altres instal·lacions, els convidats feien temps al claustre, cobert avui, amb una lona. I en un dels quatre racons del pati hi havia un Fuster vist per l’escultor d’Algemesí Leonardo Borràs. Vicent Miragall, l’arquitecte encarregat de rehabilitar la casa, recordava que Fuster era amic de son pare i que ell l’havia conegut quan tenia setze anys. Els parlaments han estat breus. Francesc Pérez Moragón, director de la casa, ha agraït els esforços de totes les administracions durant anys, ha demanat més recursos econòmics per a ampliar el programa d’activitats i ha remarcat que les obres de la col·lecció d’art que s’hi exhibeixen són una part molt minsa per falta d’espai. Raquel Tamarit, la batllessa de Sueca, ha emprat les paraules d’un Joan Fuster que es mostrava apassionat per la vida i el destí del seu poble. Ha recordat els batlles que l’havien precedida en l’esforç de fer realitat un museu d’aquestes característiques. El conseller de Cultura, Vicent Marzà, ha recordat que aquella casa del carrer de Sant Josep tenia les portes obertes, ha evocat les tertúlies que alguns dels assistents li havien contat i ha dit que honorar Fuster era honorar la memòria del poble valencià. Finalment, el president de la Generalitat, Ximo Puig, ha parlat de Fuster com del gran intel·lectual europeu que era, capaç de construir una gran obra, de difondre pensament, sense moure’s de Sueca. Ha acabat les seues paraules dient: ‘Sé que només em donarà disgustos, però el nostre govern és fusteria.’ Després, en una trobada amb els periodistes, al costat de la llar de foc, amb un retrat de fuster al bescoll, ho ha explicat. Ha parlat de Fuster com a intel·lectual estigmatitzat per una part de les elits d’aquest país, i ha expressat el seu desig que se singularitze la seua figura, que s’escolte Fuster perquè va saber interpretar el món molt més enllà del país. Després ha reivindicat la modernitat del pensament de Fuster que ens permet d’interpretar molts fenòmens que es produeixen avui al món. I mentre el president explicava això i tornava a reivindicar la figura de Fuster, els convidats tornaven als rogles, al pernil i al formatge i al vi. I els treballadors de l’Espai vetllaven perquè tot continuàs en ordre. Demà s’obri al públic i el mes de febrer començaran les visites dels escolars suecans. A poc a poc, diuen, el Museu Joan Fuster, entrarà en el circuit de museus, en les guies per a viatgers i en les agendes de molts visitants que ja tenen l’excusa perfecta per a anar a Sueca. No sabrem mai si Joan Fuster hauria assistit a la inauguració del propi museu. En tot cas, ha estat ben present en les converses de tots.

Summary: Vint-i-cinc anys després, rogles i tertúlies a l’ombra de Joan Fuster


El PSIB ha descartat de compartir amb Més per Menorca la presidència del Consell tal com reclamava el partit ecosobiranista. Així ho ha assenyalat a Efe un dels membres de la comissió negociadora dels socialistes, Damià Borràs. Segons el seu partit, els resultats de les eleccions del 26 de maig ‘van ser clars i clamen per una presidència durant els quatre anys del PSIB’. A més, ha revelat Unides Podem tampoc no comparteix la petició de Més i que ‘entén que siguem nosaltres els que ostentem la presidència’. D’altra banda, s’ha mostrat ‘confiat’ a assolir un pacte de govern amb Més per Menorca i Unides Podem i ha dit que ‘és la nostra voluntat i la dels electors’. Borràs ha dit que en l’àmbit programàtic ‘no hi ha divergències’, pel que creu que ‘no hi ha arguments per no aconseguir el pacte’. Sobre els motius de Més per Menorca per sol·licitar la presidència compartida de la institució, és a dir, el pacte aconseguit en el Consell de Formentera, Borràs ha estat contundent: ‘Cada pacte és un món i cada illa té els seus resultats i la seva situació política’. També ha lamentat que Més ‘no posin d’exemple el que ha passat a Mallorca, que és tot el contrari’. El termini per constituir la corporació menorquina expira el 10 de juliol, tot i que, segons Borràs, ‘el ple es podria celebrar el dissabte 6’.

Summary: El PSIB refusa de compartir amb Més la presidència del Consell de Menorca


Als carrers de totes les ciutats hi ha persones sense sostre que es veuen abocades a convertir el seu dia a dia en una supervivència constant. Tothom ho sap, tothom les veu, però ningú no vol mirar-les. Molt poca gent s’atura a ajudar-les o escoltar-ne les històries, i precisament aquesta és la intenció del film Sense sostre: fer visibles les seves vivències i sensibilitzar sobre totes les coses que comporta el fet de viure al carrer. Aquest projecte, impulsat i dirigit per Xesc Cabot i Pep Garrido amb la col·laboració de la Fundació Arrels, s’estrena el 20 de desembre als cinemes de tot el país. És un film de ficció i no pas un documentari, però esdevé hiperrealista, entre més coses, perquè hi participen com a actors persones que han viscut al carrer, que també han ajudat en la redacció del guió. De fet, és el primer film sobre aquesta qüestió protagonitzat per un ex-sense sostre. És Enric Molina, que encarna el paper d’en Joan, un home alcohòlic que malviu als carrers de Barcelona. Malgrat que aquesta no és ben bé la seva història, Molina hi ha abocat tots els records dels cinc anys que va passar vivint al carrer. Parlem amb ell sobre la seva experiència, sobre com el teatre va ajudar-lo a construir un nou projecte de vida i com ha estat el procés d’enregistrar un film com a protagonista. —Quina és la vostra història? —Quan tenia vint-i-cinc anys els meus pares es van separar i em vaig haver de buscar les mongetes jo sol. Vaig començar a rodar per Barcelona, València, Saragossa… Em van diagnosticar esquizofrènia de jove i vaig treballar durant un temps, però després em van aconseguir una pensió per incapacitat laboral. Però amb això no arribava a pagar el lloguer i, finalment, vaig acabar al carrer. Jo havia estudiat en una bona escola, la Salle Bonanova, i havia viscut a Sarrià. Em preguntava: ‘Si he estat aquí dalt com pot ser que ara sigui aquí baix?’ —Molta gent es pensa que al carrer només hi acaben les persones provinents d’entorns empobrits o desestructurats. Casos com el vostre ho desmenteixen. —Sí, és una idea errònia que té la gent. Pots tenir una casa i una feina que va d’allò més bé i que, per circumstàncies de la vida, tanquin la fàbrica o t’abandoni la dona. I que la bola vagi fent-se grossa fins que et trobes que no pots pagar el lloguer. —Com és el dia a dia al carrer? —Jo, només llevar-me, donava gràcies a Déu per haver-me despertat i que no m’hagués passat res. Tens la càrrega de no saber on dormiràs aquella nit, de pensar on desar les teves coses perquè no te les prenguin o no et facin mal… Has de bregar amb el menyspreu de la gent, que ni tan sols et mira, i trobar algun lloc on t’ajudin. En el meu cas, va ser la Fundació Arrels, que em va ajudar amb la higiene personal, a canviar-me de roba… Al final vaig aconseguir un piset on encara hi sóc. Quan tens una casa, et lleves i fas el cafè amb llet o vas a la cafeteria. Aquesta mena de coses, al carrer, no les tens. Quan et lleves, amb el fred, has de buscar-te la vida com pots. És un sobreviure constant: un dia ve una persona i et dóna un entrepà, un altre dia cinc euros… També hi ha el factor de la inseguretat quan dorms a la intempèrie. La gent surt de festa i no saps mai com acaben algunes històries. Ets allà dormint i potser ve algú i et llença un cubell d’aigua, t’agafa la poca roba que tens i te la desendreça o et dóna una puntada de peu, només per fer mal. Tens cent ulls, pel que pugui passar, vas sobrevivint. —El tracte de la gent és una de les coses més dures? —No ho sé. Arriba un moment que t’hi acostumes. Jo feia una reflexió interior i pensava que malgrat tot havia de continuar, no tirar la tovallola. Vaig arribar a estar-me en alguna casa okupa també… —Com va ser el procés per a sortir del carrer? —A Arrels em van ajudar, primer, amb pisos compartits i, després, amb un d’individual. Hi ha moltes coses que influeixen en aquest procés, per exemple, que no hi vagis bufat i fumat. Molta gent es pensa que pot arribar allà i demanar un pis fumant, drogant-se i bevent. Ells et poden aconseguir moltes coses, però tu has de deixar uns certs hàbits… —Però és un peix que es mossega la cua: molta gent que viu al carrer té addiccions, i segurament sense una llar és difícil deixar-les. —Exactament. Li passa a molta gent, això. Jo conec gent que té una pensió i diu que prefereix viure al carrer i gastar-se la pensió en tabac o el que sigui. Però són pocs… Per entrar en la nova dinàmica has de cedir una mica. Jo era al carrer, però tenia ganes de sortir-ne. —Comentàveu que molta gent, quan passa per la vora d’una persona sense llar, fa com si no existís. Com s’hauria de reaccionar per no caure en aquestes conductes que deshumanitzen? —Pregonem molt la solidaritat, però a l’hora de la veritat no se’n veu. La gent és molt egoista i hauria de pensar que darrere l’olor d’orina, la brutícia o la barba descuidada que pugui portar aquella persona, hi ha un cor, és una persona. I pensar també que això li podria passar a qualsevol. Molta gent diu ‘jo no li dono res perquè després s’ho gastarà en vi’, però, si s’ho gasta en vi, per què ho fa? Doncs perquè vol evadir-se, per exemple. No és que li paguis el vici, però en el moment que dónes l’almoina, la dónes de bona voluntat. La gent que té feina també va al bar i pren una cervesa… Cada persona és un món i farà el que vulgui, però hi ha molta gent que passa necessitat i té gana. Fa un temps, quan jo era al carrer, a les fleques et deien que t’hi passessis al vespre, que et donarien els productes que els haguessin sobrat. Ara els llencen! —I molta gent els busca a les escombraries… —És clar, cosa que és encara més denigrant. Allò d’abans, psicològicament, s’assimilava a haver fet la compra. Però ara t’ho tiren al contenidor perquè hi hagis d’anar a rebuscar-hi… Ets al carrer i encara t’humilien més. És qüestió de ser una mica més humà. Si tens unes monedes, donar-les. No et trauran de pobre… Unes monedes, sumades a unes altres, fan que potser la persona a la nit tingui vint-i-cinc euros i es pugui buscar una pensió per no haver de dormir al carrer. La gent cada vegada pensa més en si mateixa. I amb els mòbils encara és pitjor… Abans érem glaçons de gel, però ara som com el ferro d’una caixa forta. Hi ha molta gent que passa i ni et mira, et menysprea o et diu que treballis. —Aquell mite que qui és pobre és perquè vol… —Primer, no hi ha feina. I també cal tenir en compte que molta gent acaba al carrer perquè potser ha tingut una infància difícil, no ha pogut tenir accés a l’educació, perquè té problemes psicològics… La varietat de persones que són al carrer és molt gran. —El concepte ‘sense sostre’ dóna la idea implícita que el problema és només tenir un lloc on dormir, però el problema també és la manca d’una llar, d’un projecte de vida. Com es fa aquest pas? —En el meu cas, va ser molt ràpid. Vaig reflexionar sobre què havia de fer a partir dels mitjans que tenia. Vaig dir-me que era el moment de fer les coses com Déu manava, una mica com l’au fènix. Si vols sortir del carrer, has de buscar-ne els mitjans i fer alguna cosa, no caure a dir ‘jo bec, em drogo i vull un pis perquè sí’. L’alcoholisme és una malaltia, però fora d’això, les coses requereixen un esforç. S’ha d’intentar ser seriós, responsable, anar una mica arreglat… I intentar envoltar-te de gent que ja ho ha aconseguit per veure com ho ha fet. Ara tinc el meu raconet a Badal i valoro molt el fet d’arribar a casa, treure’m la roba, rentar-la, fer-me el sopar, una dutxa calenta… Qui no ha viscut mai al carrer no ho valora. —Abans de Sense sostre vau fer una obra al Teatre Lliure. Quin paper ha tingut el teatre en aquest procés de sortir del carrer? —Entre els setze anys i els divuit vaig treballar en una productora i vaig estudiar a l’escola The Actor’s School de Barcelona. Quan vaig arribar a Arrels vaig veure un cartell que deia ‘Vols ser actor?’. Era per a un projecte amb Ivana Miño. Va venir a fer un càstig i d’allà va sortir el grup de teatre que hi ha ara. Vaig fer el càsting, els va agradar i vam representar L’últim crit. Després em van presentar gent del Teatre Lliure i vaig fer una altra obra i més tard van contactar amb mi els directors de Sense sostre. —Parlem del film. Què hi ha de vostre en el personatge, a part del fet d’haver viscut al carrer? —El film s’inspira en un conjunt de vivències de moltes persones que han viscut al carrer. Hi ha coses que són ficció i altres coses que sí que he viscut. No m’ha costat fer el paper perquè només havia d’anar enrere en la meva vida i recrear algunes situacions. Quin era el meu sentiment quan tenia fred, els gestos que feia, com em col·locava per dormir… També ajudava els directors a veure quines coses no eren creïbles. Per exemple, volien donar un cartó de vi a cada sense sostre, i això a la realitat no passa, perquè normalment n’hi ha un que s’encarrega del menjar, un altre de portar vi… I tots en prenen d’un, no porta cadascú el seu. —Ha tingut un punt terapèutic fer aquest paper? —Jo crec que sí, perquè fins i tot psicològicament he canviat molt. Estic més segur de les coses, vaig amb més energia a tot arreu… També m’he proposat seriosament de tenir un futur com a actor. Ha estat terapèutic en el sentit que, de les coses que m’han sortit malament a la vida, n’he sabut treure una cosa positiva. L’experiència de la pel·lícula ha estat molt enriquidora i he conegut molta gent. He viscut coses que sempre havia somiat. Enric Molina en un fotograma de ‘Sense Sostre’. —Quin missatge us agradaria que arribés a la gent amb aquest film? —Que les persones sense llar són persones que tenen un cor i sentiments, que tenen una vida anterior, que són vulnerables i que entre tots (i si els organismes oficials volguessin) això es podria pal·liar. Hi guanyaríem tots, perquè Barcelona és una ciutat molt turística i es donaria una altra imatge a les persones que hi arriben. Estaria bé que la gent que mirés la pel·lícula pensés ‘potser val més que em compri unes sabates de cinquanta euros, i no de seixanta, i aquests deu euros restants donar-los, perquè per a una altra persona signifiquen molt’. Que no apartin la mirada i que pensin que podrien ser ells. I que si els passés igual, els agradaria tenir alguna ajuda. A vegades no cal donar almoina, simplement preguntar com es troba la persona, donar-li una manta, un plat d’alguna cosa… A banda de l’ajuda de la gent, s’hauria de pal·liar el problema des de l’arrel. No hi ha gaires estaments que se n’ocupin, i Càritas i Arrels fan tant com poden amb els donatius. S’ha de netejar la ferida i cosir-la per guarir-la d’arrel, no contenir-la amb un torniquet perquè no sagni… Un fotograma de 'Sense Sostre'Un fotograma de 'Sense Sostre' Ferran Busquets: ‘Si no ho fa l’administració, ho han de fer els ciutadans’

Summary: ‘Quan vius al carrer has de bregar amb el menyspreu de la gent, que ni tan sols et mira’


Diumenge la CUP farà una jornada de debat intern al pavelló del Nou Congost de Manresa. Començarà a les deu del matí i s’espera que s’acabi a les set del vespre. S’hi espera una assistència multitudinària. Entre militants de la CUP i de la Crida Constituent, s’esperen més de 1.600 persones. Es calcula que la CUP té 1.500 militants. Hi ha, doncs, moltes ganes de debatre. Hi serà gairebé tothom. És previst que el secretariat nacional de la CUP i els diputats del parlament hi expliquin l’estat actual de les negociacions amb Junts pel Sí. Però la jornada també és pensada perquè les militants s’expressin. Així, segons informa la CUP ‘la jornada arrencarà amb un informe de la comissió negociadora, seguida d’una valoració de cadascun dels diputats i dels membres del Secretariat Nacional (…). El matí acabarà amb una intervenció de cadascuna de les territorials presents. Després de la pausa per dinar, l’organització celebrarà un macrodebat obert a tots els assistents.’ La decisió final, però, no es prendrà aquest diumenge, perquè –segons els òrgans de la formació– l’ha de prendre una assemblea nacional. Aquest diumenge la CUP s’escoltarà a ella mateixa. Diu el comunicat: ‘Al Debat Nacional la CUP-CC no celebrarà cap votació d’escenaris. El debat és consultiu i busca cohesionar les bases i reforçar el suport d’aquestes a la comissió negociadora en un moment que la tensió política i mediàtica sobre l’organització està dificultant la presa de decisions de baix a dalt de la CUP-CC’. La consulta a les bases de Diumenge serà el clímax final d’un moviment que s’ha anat vivint aquests darrers dies: les opinions de la CUP s’han expressat més públicament que mai. Militants com ara Pau Llonch –membre també de la PAH de Sabadell–, o organitzacions internes, com Endavant, s’han manifestat clarament contra la investidura de Mas. A l’altre costat, Xavier Díez, un independent que va ocupar un lloc a la llista de la CUP per Girona, el portaveu de la CUP a Mataró Juli Cuéllar o Blanca Serra –històrica militant de l’esquerra independentista i militant de Barcelona– no comparteixen el vet a Mas. El corrent intern Poble Lliure tampoc no ha expressat públicament cap vet al president. Un debat sense por En aquest debat intern, hi ha poca por de divisió interna i de trencament. Si més no, això han deixat entendre les quatre fonts consultades per VilaWeb. ‘Estem acostumats a tenir opinions contraposades. Que ningú no s’esperi que ens traurem els ulls, a Manresa. No passarà. Diumenge és molt possible que la gent expressi opinions contràries. Res de nou. Però serà sempre amb respecte i a partir de l’anàlisi política i no pas amb exaltació’, diu una de les fonts. ‘Hi ha més nervis a fora que no a dins. Nosaltres ho encarem amb normalitat’, diu una altra. ‘Si el debat fos Mas sí o Mas no, a la CUP guanya el Mas no. Clarament, diria. En canvi, si el debat és Mas o eleccions anticipades, aleshores sí que s’hi veuen més diferències. Alguns insistirien en el Mas no, alguns altres preferirien cedir perquè no volen en cap cas noves eleccions.’ El diputat Benet Salellas, en aquesta entrevista de dilluns a Televisió de Girona, va insistir-hi: si és Mas o eleccions, hi ha el perill de ruptura interna. Pau Llonch, militant de la CUP i la PAH. Corrents interns ‘És important que la premsa no es confongui. El pes de Poble Lliure i Endavant, per exemple, és molt menor que no us penseu. Fixa’t que dels deu diputats del parlament només dos (Gabriel i Botran, d’Endavant i Poble Lliure) s’enquadren en un dels bàndols. La resta –Baños, Gabriela Serra, Julià de Jòdar…– són gent que es troba al mig. I ja es va fer expressament, això. És aquesta gent que es troba al mig la que veu les coses de manera més flexible, sigui quina sigui la seva posició’, diu una font. A l’entrevista esmentada suara, el diputat Benet Salellas també apuntava que les diferències entre la Catalunya metropolitana i la Catalunya interior expliquen més coses dins la CUP que no pas la posició ideològica. A Barcelona i Àrea metropolitana semblaria que la gent està més decantada pel no; a l’interior, pel sí. Efectes del ‘pressing CUP’ ‘El “pressing CUP”  ens ha cohesionat. Pensem què pensem, veiem clar que des de fora ens volen desestabilitzar. I per això tothom, pensi què pensi, veu que només ens tenim a nosaltres per ajudar-nos, convèncer-nos i dialogar. Des de fora es vol trencar. Des de dins, debatre’, explica una de les fonts. ‘Jo veig que la gent comparteix dubtes, més que no pas dogmes. Veig gent que dubta molt internament i mira de contrastar els dubtes amb més gent. Això sí que ho veig.’ La decisió, a baix Dimarts el portaveu de la CUP Albert Botran va fer una conferència de premsa molt interessant. Interessant perquè va apuntar que sempre havien dit que no investirien Mas, però quan li van demanar si portarien a votació de l’assemblea una proposta que inclogués el nom de Mas es va limitar a dir: ‘Correspondrà de valorar-ho en el seu moment.’ Això voldria dir que la decisió final sobre si votar Mas president, o el govern, no recauria en l’equip negociador, sinó en els militants. Possible divisió de vot entre els diputats? D’ençà que van començar les negociacions, els mitjans de comunicació han dit que un desllorigador seria que una part dels diputats de la CUP votessin la investidura de Mas i el gruix s’abstingués. Les fonts consultades per VilaWeb diuen: ‘Vots duals, a la CUP, ja n’hem fet abans, però aquesta decisió correspondria a l’assemblea. Potser sí que donarà aquesta ordre als nostres diputats. Però no ho sé, sincerament.’ Algunes altres fonts, en canvi, veuen molt difícil que la CUP acabi dividint el vot dels diputats. ‘Serà o l’una cosa o l’altra.’ Benet Salellas, Albert Botran i Anna Gabriel (fotografia: ACN). L’article esmentat de Pau Llonch, per exemple, ho exemplificava amb una bella imatge: és preferible perdre mariners que no pas la tripulació sencera. Diu: ‘En el cant XII de l’Odissea, Ulisses ha de travessar un pas estret guardat a banda i banda per dos monstres terribles, Escil·la i Caribdis. Aconsellat per la bruixa Circe ordena de navegar arran d’Escil·la, un monstre de sis caps que berena mariners, per evitar Caribdis, una criatura marina que s’empassa moltíssima aigua tres vegades al dia. Passant prop d’Escil·la Ulisses perd alguns mariners, però evita que tota la seva tripulació sigui totalment engolida.’ Resumint: els membres de la CUP consultats encaren aquesta jornada de diumenge amb molt de debat intern, sense expressar por de divisió, i conscients que són un moviment plural. Parlant amb els militants s’hi percep més serenor que no pas a l’entorn.

Summary: Com encara la CUP el debat intern?


‘Et pegava com si fossis un sac de boxa, cada vegada amb més violència, amb una mirada que s’embogia.’ Aquesta frase és de P.G, torturat per la policia franquista. Qui executava els cops era un membre de la Brigada Político-Social, Benjamín Solsona, conegut com el ‘Billy el Nen’ valencià. El 1971, quan acabava de fer vint-i-un any i estudiava primer a la Facultat d’Econòmiques de la Universitat de València, P.G. va ser detingut de matinada, retingut dinou dies i torturat repetidament. El seu ‘delicte’ era ser afiliat al Partit Comunista. Avui, quaranta-set anys més tard, ell i un grup de cinc persones més presentaran denúncies a València per les tortures i vexacions que van sofrir durant el mes d’abril de 1971. Concretament adrecen les querelles contra l’únic torturador que continua viu, Benjamín Solsona. Aquest moviment no és gratuït ni tardà, sinó insistent. És una continuació de la querella argentina contra els crims del franquisme presentada per un grup de represaliats de l’estat espanyol. Aquests sis valencians en formaven part i van aconseguir que la causa fos oberta per la jutgessa María Romilda Servini, acollint-se al principi de jurisdicció universal. El 2014, la magistrada va emetre una ordre internacional de detenció de policies i polítics franquistes, entre els quals els ex-ministres Rodolfo Martín Villa i José Utrera Molina (sogre d’Alberto Ruiz Gallardón); l’advocat que va redactar la sentència de mort de Salvador Puig Antich, Carlos Rey González; l’ex-fiscal del Tribunal Suprem Antonio Troncoso; i policies com l’arxiconegut Antonio González Pacheco, àlies ‘Billy el Nen’, i Solsona. El grup de valencians torturats, a les portes del consolat argentí, impulsor de la querella contra les víctimes del franquisme. Tot i les pressions d’Amnistia Internacional, la justícia i la classe política espanyola van fer pinya i no van col·laborar amb la justícia argentina. Cap d’ells no va ser extradit. Però els torturats no es donen per vençuts: ‘L’objectiu d’aquest moviment és presentar una onada de querelles conjuntes contra membres de la Brigada Político-Social i continuar cercant justícia en jutjats espanyols. Intentar que algun jutjat ho interpreti d’una manera diferent’, explica a VilaWeb una portaveu de la Plataforma de suport a la querella argentina del País Valencià. Aquesta interpretació seria que algun jutjat estripés les cartes i no fes cabal de la llei 46/1977, la llei d’amnistia, que impedeix d’investigar les violacions dels drets humans comesos durant la dictadura. El règim va accedir a fer una transició política en canvi de blindar-se judicialment amb aquesta llei. Fins ara els ha funcionat, perquè cap franquista ni torturador no ha passat per un banc d’acusats. Tanmateix, la justícia universal diu que els crims de lesa humanitat no prescriuen i, per tant, qualsevol jutge podria obrir una investigació. ‘No volem venjar-nos, sinó que tenim la necessitat que es recordi allò que va ser una dictadura, i què implicava. I sobretot en aquests temps, cal vaccinar en contra de la banalització de la dictadura i contra el pensament que Franco va ser un senyor que només era una mica eixelebrat’, recorda P.G. En una conversa amb VilaWeb, encara recorda la cara de Benjamín Solsona i el ‘sadisme’ –diu– amb què colpejava: ‘L’havien d’aturar els altres policies.’ P.G va ser un dels quinze detinguts en aquella operació contra estudiants universitaris: ‘A la matinada, com es feia llavors, del 22 al 23 d’abril de 1971, em va detenir. Era afiliat al Partit Comunista a València i, en el meu cas, s’esqueia la circumstància que a casa meva hi tenia propaganda, molta propaganda.’ Dinou dies aïllats i torturats Aquella operació es va dur a terme durant l’estat d’excepció declarat pel règim amb motiu de la celebració del conegut procés de Burgos. Això va permetre a la policia franquista d’actuar amb total impunitat i ampliar el límit de la custòdia policíaca de setanta-dues hores a durada indefinida. P.G. i companys seus van ser torturats i vexats durant dinou dies. ‘Les tortures van ser contínues durant els primers dies. Normalment eren pallisses en grup: la roda, que en deien. T’envoltaven i et picaven entre tots. Recordo que la primera nit, estant a la cel·la, tenia l’estómac negre pels cops.’ També ens parla de tècniques de tortura a la qual el sotmetien, com la ‘banyera’ o ‘l’ànec’: ‘Et posaven a la gatzoneta i t’emmanillaven les mans per sota els malucs i et feien caminar. D’aquesta manera, els braços i les cames quedaven molt forçats i les manilles se’t clavaven als canells. Quan te les treien, tenies els canells tallats. Era molt dolorós’, recorda amb un fil de veu encara afectat. Els policies sabien fer arribar l’acusat al llindar del dolor i llavors paraven, per continuar interrogant. Si no obtenien el que volien, hi tornaven. A la cel·la del costat, P.G hi tenia Paco Camarasa, fundador de la llibreria Negra i Criminal, també detingut en aquella operació. ‘Segur que en Paco també formaria part de la denúncia si no hagués mort’, diu. Camarasa, després de passar aquell calvari, va rebutjar totes les declaracions que havia signat i va denunciar les tortures. El Tribunal d’Ordre Públic (TOP) –reciclat més tard en l’Audiència Nacional espanyola– li va demanar nou anys de presó, quatre per associació il·lícita i cinc per propaganda il·legal. Tots quinze van ser jutjats i el TOP va considerar que l’associació il·lícita no es podia demostrar. Això sí, P.G va haver d’entrar sis mesos a la presó per la propaganda que li havien interceptat a casa seva aquella matinada: ‘Vaig estar uns mesos a la presó i, després d’una amnistia, em van donar la llibertat provisional. Però la investigació de les tortures es van aturar. ‘El sumari va passar d’una instància a una altra fins que finalment va ser arxivat; vivíem en una dictadura.’ La mateixa amnistia que va donar la llibertat a P.G. per uns delictes inexistents, sempre més ha estat l’obstacle que priva d’investigar policies torturadors com el ‘Billy el Nen’ valencià. Ara tornaran a intentar-ho, però la confiança és mínima: ‘No hi tenim gaire esperança. Però som gent que fa molts anys que batallem i, qui sap, potser aconseguim alguna cosa.’ Perquè l’esperança és l’última cosa que es perd.

Summary: Sis torturats pel franquisme exhaureixen la justícia espanyola per a jutjar el ‘Billy el Nen’ valencià


El Tribunal Constitucional espanyol va suspendre ahir la declaració independentista aprovada pel Parlament de Catalunya. Una decisió que es va prendre per unanimitat en la reunió d’urgència que van fer els magistrats del TC per estudiar l’admissió a tràmit del recurs presentat pel govern espanyol. El text de la resolució del TC diu que es notificarà la decisió de suspendre la declaració a la presidenta del parlament, Carme Forcadell, al president de la Generalitat en funcions, Artur Mas, a la resta de membres del consell executiu, a la mesa del parlament i al secretari general de la cambra. A tots els amenaça amb mesures ‘penals’ si no atenen la suspensió. ‘Són advertits, així mateix, del seu deure d’impedir o paralitzar qualsevol iniciativa que impliqui desatendre o eludir la suspensió acordada, i de les eventuals responsabilitats, inclosa la penal, en què poguessin incórrer’, diu el text de l’alt tribunal espanyol. Una vegada suspesa la declaració, el TC ha d’enviar la notificació al Parlament de Catalunya i al govern de la Generalitat perquè no s’aprovi ni s’apliqui cap llei ni cap actuació prevista al text. Si el parlament o el govern no en fessin cas, el govern espanyol actuaria. Ho va dir ahir el president del govern espanyol, Mariano Rajoy, després del consell de ministres que va aprovar el recurs contra la declaració: ‘M’agradaria que l’últim pas que haguéssim de fer fos el d’avui. Que hi hagués rectificació. No acceptaré que uns senyors liquidin les normes de convivència. I si no es compleixen les resolucions i es vulnera llei, el govern actuarà amb fermesa i proporcionalitat. No tinguin dubtes que ho farà.’

Summary: El Tribunal Constitucional espanyol suspèn la declaració i amenaça d’empresonar Mas, Forcadell i més alts càrrecs


L’alcaldessa de Barcelona segueix sense posar les cartes sobre la taula sobre el camí cap a la independència. ‘Un RUI és el risc de ser un 9-N amb menys participació’, ha assegurat Ada Colau en una entrevista a El Món a Rac1. També ha dit que la clau d’un referèndum no és que sigui unilateral o no, sinó que sigui efectiu. L’alcaldessa de Barcelona, però, ha dit que el seu ‘ideal seria una república catalana confederada amb una república espanyola o ibèrica’. Malgrat assegurar que per ‘autoconsultar-se no cal el permís de Madrid’, també ha dit que no sabria quina casella marcar en un referèndum per la independència i que ‘el fet de voler presentar la idea que podem marxar sols com a senzilla és el principal error polític de fons’. L’alcaldessa, que anirà a la manifestació de la diada, també ha declarat que ‘hi ha moltes més raons per ser-hi que per no ser-hi’, malgrat que no està d’acord amb el full de ruta del govern. També ha parlat dels seus plans de futur més propers, davant els rumors que es presentaria com a candidata dels comuns a la presidència de la Generalitat. Ella ha assegurat que la seva prioritat és presentar-se a la reelecció a l’alcaldia de Barcelona, perquè ‘per completar una obra mínima de govern calen dues legislatures’.

Summary: Ada Colau: ‘Un RUI és el risc de ser un 9-N amb menys participació’


Els organitzadors dels concerts diuen que les graderies reunixen les condicions tècniques i de seguretat exigides VALÈNCIA, 5 (EUROPA PRESS) El regidor de Cultura Festiva en l’Ajuntament de València, Pere Fuset, ha assegurat este dimecres que la seguretat està “garantida” en el recinte dels Jardins de Vivers en el qual es desenvolupen els concerts de la Gran Fira de Juliol, al mateix temps que ha apuntat que el seu programa “continua en marxa” després de l’accident mortal d’un treballador que muntava les graderies. “El recinte de la Fira és segur i complix els requisits”, ha indicat l’edil en la roda de premsa que ha oferit sobre el sinistre, que va ocórrer el 27 de juny, encara que el treballador va morir este dimarts. Igualment, ha demanat a la Regidoria de Protecció Ciutadana que revise el seu protocol de comunicació perquè incidents com este es coneguen quan passen. Fuset, que ha expressat la seua voluntat d’oferir “la màxima transparència” i “tota la informació”, ha relatat el que li ha costat confirmar l’incident des que el dijous 29 de juny van arribar a la seua regidoria “rumors per part d’un tercer” (i va demanar per escrit informació als promotors), fins que va poder tindre constància oficial este dilluns, 3 de juliol, després d’aparéixer un comunicat en xarxes socials i saber que va haver-hi presència policial en Vivers. En este sentit, ha ressaltat que ha “traslladat” a la regidora de Protecció Ciutadana, Anaïs Menguzzato, “la necessitat que es milloren i es revisen els protocols” de comunicació dins la Policia Local perquè si es produïx un succés d’este tipus “hi haja una comunicació immediata”. El mateix dilluns es va posar en contacte amb el cap de la Policia Local per a saber si realment es va produir eixa presència policial en el lloc. Pere Fuset ha dit que “en un primer moment” este li va dir que no tenia constància del succeït encara que més tard s’ho va confirmar i va saber que hi havia atestat del mateix dia 27. El regidor que “immediatament i d’urgència” el mateix dilluns va convocar l’Associació de Promotors Musicals de la Comunitat Valenciana per a “exigir tota la documentació i informació” sobre els fets i perquè esta li la requerisca a l’empresa amb la qual va contractar el muntatge de les graderies. “Correspon als promotors explicar la contractació i les mesures de seguretat”, ha manifestat, a més d’insistir en la “màxima celeritat” amb la qual ha actuat la seua Regidoria des de que va tindre la comunicació oficial. SEGURETAT EN LES GRADERIES L’edil ha demanat “diferenciar” entre l’accident laboral i la seguretat de les graderies, que està “avalada”. Ha comentat que els Bombers Municipals van determinar que les graderies, una vegada muntades, “necessitaven una modificació” d’uns centímetres per un passadís i ha dit que açò, “que no té res a veure amb l’accident”, es va fer. De la mateixa manera, ha detallat que des de Bombers s’ha indicat que l’activitat, en no estar en el catàleg d’activitats de norma bàsica d’autoprotecció, no està obligada a comptar amb un pla d’este tipus. No obstant açò, ha exposat que “encara així” des del seu departament, com a organitzadors dels actes, s’elabora un programa d’autoprotecció que també inclou actuació davant emergències. “Este Ajuntament no escatima ni un pèl en mesures de seguretat” ha dit. El responsable municipal ha assegurat també que en les graderies s’ha sigut “exigent” i que “fins que no han complit amb tota la normativa no s’han obert” al públic, alguna cosa que es va fer dilluns passat. “Queda demostrada la seua seguretat”, ha reiterat. Pere Fuset ha descartat que el consistori tinga responsabilitat en el succeït i ha dit que s’han fet les consultes pertinents als servicis jurídics municipals sobre este tema. “No hi ha contractació per part de l’Ajuntament de les graderies. Per tant, no hi ha expedient de contractació perquè l’Ajuntament no contracta. Qui fa la contractació és un tercer”, ha asseverat. No obstant açò, ha traslladat de nou a la família del mort el “suport i col·laboració” del consistori, com també va fer este dimarts quan la va visitar en l’Hospital La Fe, on estava ingressat el treballador fins a la seua defunció. Preguntat per les circumstàncies del sinistre ha demanat “ser prudent” i ha afirmat que “ho està investigant la Policia”, per la qual cosa ha remès a l’atestat corresponent. Per les dades que li ha traslladat la família, Fuset ha apuntat que es va produir “a dos metres d’altura”, sobre les 20.30 hores i que “es complien les mesures de seguretat”. EQUIPS DE PROTECCIÓ Per la seua banda, els organitzadors dels concerts de Vivers han expressat el seu “més sentit condol” per la mort del treballador i assenyalen que estan investigant i recopilant dades en resposta al requeriment de l’Ajuntament de València. Segons sostenen en un comunicat, la Policia Local va determinar en les primeres diligències que l’accident no va ser per absència de mesures de prevenció perquè l’empresa havia subministrat els equips de protecció individual. Així mateix, han confirmat la seguretat de les tribunes per a “tranquil·litat” d’aquelles persones que hagen adquirit localitats per a les pròximes actuacions. Sobre este tema, recalquen que tenen el certificat final d’instal·lacions eventuals i reunixen les condicions tècniques i de seguretat exigides. En esta línia, apunten que el disseny i configuració d’estes graderies va ser supervisat per especialistes d’empreses amb les “màximes garanties” i que les instal·lacions del recinte van passar la supervisió de la subunitat de plans d’emergència del consistori. A més, disposen del Pla d’Autoprotecció i un informe de Bombers amb la verificació de les condicions tècniques de prevenció i protecció contra incendis. EXPLICACIONS “INSUFICIENTS” No obstant açò, des del grup municipal popular es considera que les explicacions de Fuset són “insuficients perquè ha deixat moltes incògnites sense resoldre” i ha sigut “incapaç” d’aclarir si els promotors del muntatge de la graderia –l’Associació de Promotors de la Comunitat Valenciana– tenien una resolució de l’expedient de l’Ajuntament que van obrir perquè se’ls autoritzara la instal·lació en un jardí públic amb el de Vivers. D’acord amb el portaveu del PP, Eusebio Monzó, sense eixa resolució d’autorització d’ocupació de l’espai públic, “l’associació no podia haver iniciat el muntatge de la graderia, la qual cosa seria molt greu” i ha exigit que l’alcalde, Joan Ribó, faça una compareixença pública per a donar la informació completa sobre el succeït. Monzó ha criticat “l’apagada informativa” d’este accident, que ignora si obeïx “a la descoordinació i la mala relació entre Anaïs Menguzzato i Pere Fuset, o al fet que algú va decidir que no es conegueren els fets fins a quasi passada una setmana”. D’altra banda, des de CGT han denunciat els fets i les condicions “de precarietat” que es viuen en est i altres sectors, amb jornades laborals “llargues i penoses” i creu que, fins que s’aclarisca tot, es tracta possiblement d’un cas de “negligència” de les normatives laborals, al mateix temps que ha lamentat la “indiferència” de promotors i consistori en este cas.

Summary: Fuset garantix la “seguretat” de Vivers i demana a Policia Local revisar els protocols de comunicació


El PP ha proposat que el magistrat Manuel Marchena, ponent del judici del Suprem a l’1-O, sigui el nou president del Consell General del Poder Judicial (CGPJ) i del mateix Tribunal Suprem espanyol. El mandat de l’actual direcció del CGPJ, encapçalada per Carlos Lesmes, acaba el 4 de desembre i fa setmanes que el PP i el PSOE negocien en secret la composició de l’organisme que dirigeix el poder judicial de l’estat. Manuel Marchena, un home del PP al capdavant del jurat contra l’1-O Segons que explica El País, el PSOE no vol que Marchena, de perfil conservador, presideixi el CGPJ. En canvi, els socialistes volen que sigui una dona de perfil moderat. El nom que han posat damunt la taula els socialistes és el d’Encarnación Roca, vice-presidenta del Tribunal Constitucional. Les negociacions les han dutes la ministra de Justícia, Dolores Delgado, i l’ex-ministre de Justícia del PP Rafael Catalá. Dels 21 membres del CGPJ, el PP hauria situat a deu jutges i el PSOE a deu més, fet pel qual només queda pendent la designació del president o presidenta de l’organisme.

Summary: El PP proposa Manuel Marchena, ponent del judici a l’1-O, com a nou president del CGPJ


L’Hospital de la Santa Creu i Sant Pau ha operat per primera vegada al Principat una pacient amb càncer de pulmó a través d’una incisió sota el xifoide, la part inferior de l’estern. Es tracta d’una tècnica pionera que permet accedir al pulmó sense haver de travessar les costelles i que representa un pas endavant en les intervencions mínimament invasives amb què cada vegada s’operen més càncers de pulmó. ‘El que fem amb la tècnica és buscar un espai natural sense haver de tocar els nervis que passen per sota de les costelles, que és el que produeix el dolor postoperatori’, assenyala el doctor Joan Carles Trujillo, del Servei de Cirurgia Toràcica. Tres dies després de l’operació, la pacient, de 57 anys, ja estava a casa sense haver de prendre cap calmant. En la majoria dels casos de càncer de pulmó que es poden operar, s’intervé en l’actualitat amb tècniques mínimament invasives a l’Hospital de Sant Pau. En els darrers anys s’ha passat del 8% de les operacions de càncer de pulmó amb aquestes tècniques, i la resta per cirurgia oberta, al 72% el 2018. Això ha permès reduir l’ingrés postoperatori de 8,8 dies de mitjana a poc més de 3, ha destacat el director del Servei de Cirurgia Toràcica de Sant Pau, Josep Belda. ‘Aquestes tècniques redueixen l’agressió quirúrgica a la mínima expressió sense cap deteriorament de l’eficàcia terapèutica’, ha subratllat. Amb la tècnica que han aplicat de forma pionera, l’Hospital de Sant Pau va més enllà i evita l’accés entre les costelles i lesionar el paquet intercostal, que és el que genera el dolor postoperatori. Aquesta nova estratègia va permetre a Concepció Català, la pacient operada a l’octubre, tornar a casa tres dies després de la intervenció, sense calmants, i que en l’actualitat ja estigui treballant, segons ha destacat avui en una conferència de premsa a l’Hospital de Sant Pau, amb l’equip del Servei de Cirurgia Toràcica que va fer possible l’operació, encapçalat pels doctors Joan Carles Trujillo i Elisabeth Martínez-Tellez. Aquesta tècnica es coneix com a lobectomia via subxifoidea a través de Cirurgia Toràcica Videoassistida (VATS). La seva dificultat i el fet que no es pugui aplicar en tots els casos fan que no pugui ser ara com ara l’abordatge estàndard per operar el càncer de pulmó, però sí que representa una nova opció que l’hospital vol oferir. La tècnica és recomanable quan el tumor es troba en els lòbuls superiors (en la majoria de casos) o mig. Pel que fa a la seva complexitat, els cirurgians tenen poca visibilitat i marge de moviment, ja que, per la posició del pacient i la via d’accés, es troben amb els òrgans en el mateix pla. ‘És com treballar amb un embut. Tot i que l’espai no és tan rígid com treballar entre les costelles i que la incisió per sota del xifoide pot ser gran, el forat real per on intervenim és més estret’, ha assenyalat el doctor Trujillo. Els avenços en eines quirúrgiques, que permeten girs de pràcticament 90 graus, han estat clau per aplicar aquesta tècnica. Una altra novetat: combinació de dues tècniques per millorar el pronòstic En la mateixa operació a la pacient, es va fer una incisió per sobre de l’estern per extreure els ganglis. És el que es coneix com una limfadenectomia utilitzant un accés transcervical videoassistida (VAMLA). Amb les tècniques tradicionals només es pot accedir als ganglis del costat del tumor, és a dir, per on s’està operant, mentre que amb aquesta es poden explorar i treure els de l’altre costat. La doctora Martínez-Tellez ha recalcat que la combinació de les dues tècniques en la mateixa operació va permetre treure el lòbul afectat amb menys dolor (VATS) i els ganglis (VAMLA). Això és important perquè un dels criteris de pronòstic del càncer de pulmó és l’afectació ganglionar, de manera que es millora la classificació del pronòstic del tumor.

Summary: Sant Pau opera per primera vegada una pacient amb càncer de pulmó sense haver de travessar les costelles


L’expulsió de la presidenta del Parlament a les Illes, Xelo Huertas, i la diputada Montse Seijas és l’últim capítol de la crisi interna que pateix Podem des de fa temps. El partit té ara mateix deu representants a la cambra i és un soci clau, però volàtil i fracturat, per mantenir la majoria progressista que encapçala Francina Armengol. Huertas i Seijas, ja han anunciat que si la direcció de Madrid ratifica la seva expulsió, no renunciaran a les actes i aniran al grup mixt. La suma de PSIB, Més i Podem quedaria només dos diputats per sobre de la majoria de trenta. La majoria progressista: ‘Una qüestió de responsabilitat’ El portaveu de Més Mallorca, David Abril, explica a VilaWeb que els afers interns de Podem són ‘delicats’, però que ‘no passem pena’ per conservar la majoria progressista al parlament. En aquest sentit, Abril recorda que els acords entre partits ‘són clars’ i els ‘compromisos estan signats per ser portats a terme’. Tampoc preveu que Podem vulgui forçar grans modificacions en els acords pel canvi, malgrat que n’ha reclamat la revisió. ‘El pacte és fruit del consens i el ritme de compliment de polítiques és bo’, assegura. De totes maneres, avisa que la pèrdua de dos vots obligarà a tots els partits progressistes a ‘ser més prudents a l’hora de gestionar’ les votacions. ‘La majoria serà més ajustada’, afegeix. Abril demana ‘responsabilitat’, especialment a Podem, perquè el dia a dia del parlament canviarà i s’hauran de ‘refer’ comissions. En el mateix sentit s’ha expressat la portaveu del govern de les Illes, Pilar Costa. Segons ella l’estabilitat del pacte de govern ‘està garantida’. Jarabo, un líder tou Els números continuen sortint, però el grup parlamentari està fracturat en dos. Un grup que dóna suport a l’actual secretari general Alberto Jarabo i un de crítics que s’alineen amb la co-portaveu Laura Camargo. La ruptura entre ambdós es va fer pública durant la negociació per obrir una facultat de medicina a la Universitat de les Illes Balears. Podem hi estava en contra, sobretot Camargo que és professora a la UIB, perquè ho considerava un dispendi innecessari. Tanmateix, Jarabo va acabar cedint i en va acceptar la inclusió al pressupost del 2016. De totes maneres, el lideratge de Jarabo ja havia quedat en entredit molt abans. La primavera del 2015, durant les primàries del partit per escollir candidat a la presidència de les Illes. La participació va ser baixíssima (19%) i la majoria de militants es van decantar abans pel vot en blanc (56,3%) que per l’actual número u al parlament (43.63%). Jarabo té el suport de la direcció de Madrid, però bona part de la militància el veu massa tou per encapçalar la tercera força de les Illes. Les polèmiques que han envoltat Quindrop, la seva antiga productora, i el nomenament de Fernando Toll-Messía com a síndic de comptes, tampoc han ajudat a reforçar la seva posició. En el primer cas, diversos mitjans han informat que la productora ha incrementat la seva activitat amb IB3 d’ençà que Jarabo és al Parlament. Pel que fa al síndic, la part crítica del partit no li perdona que no informés de la relació familiar entre Toll-Messía i Ignasi Palmer, membre de Podem i alt càrrec del consell de Mallorca. Aquesta debilitat de Jarabo també ha estat explotada per Huertas i Seijas. La diputada va afirmar, després d’anunciar-se la seva expulsió, que el PSIB i Més prefereixen que l’actual secretari general conservi el seu càrrec perquè ‘és dèbil’ i no té capacitat reivindicativa. ‘Ha venut el partit’, va denunciar. Un laboratori, dos trànsfugues i sense presidència El cas d’Huertas i Seijas es va començar a gestar en la negociació del pressupost del 2016. En aquells comptes, el laboratori que dirigeix Daniel Bachiller, fins ara membre del consell ciutadà de Podem a Mallorca, es va emportar prop del 20% de la inversió del departament de Salut en investigació. La consellera Patricia Gómez ho va acceptar a contracor per facilitar l’aprovació del pressupost. En les negociacions del pressupost del 2017, el govern va explicar que retallava considerablement la inversió en el centre biomèdic de Bachiller per la seva manca de resultats. Huertas i Seijas s’ho van prendre com un atac i van acusar l’executiu de voler forçar el tancament del laboratori. Ambdues van amenaçar de votar en contra del pressupost si no es mantenien les inversions al seu company de partit. A principis de novembre, Podem va suspendre de militància a Huertas, Seijas i Bachiller, mentre estudiava si els tres havien violat el codi ètic de la formació. Durant la suspensió, la diputada i la presidenta del parlament van arribar a votar amb el PP en contra d’una proposta de Podem. La setmana passada, Alberto Jarabo en va anunciar l’expulsió. Ambdues s’han mostrat molt crítiques amb el secretari general del partit a les Illes i neguen haver trencat el codi ètic de Podem. De fet, Seijas es considera una víctima de Jarabo. Ella va explicar que va impulsar una investigació interna per treure l’entrellat de la polèmica que envoltat l’antiga productora del secretari general. Si la direcció de Madrid ratifica l’expulsió, ambdues es convertiran en trànsfugues i mantindran l’escó al grup mixt. Segons el reglament del parlament, només Podem pot tombar la presidenta de la cambra perquè va ser el partit que la va designar. La co-portaveu Laura Camargo ja ha anunciat que Podem es replantejarà ocupar el càrrec. Per una qüestió de quotes, la presidència hauria de recaure en una dona, però la mateixa Camargo s’ha descartat. Dins del grup només hi ha una altra dona, Marta Maicas.

Summary: La crisi de Podem debilita la majoria d’esquerres de les Illes


Ciutadans va retreure ahir a la consellera de Cultura, Laura Borràs, que no condemnés el boicot contra un acte de Societat Civil Catalana dedicat a Miguel de Cervantes. Els diputats van exhibir exemplars d’El Quixot a la consellera i en van reivindicar el valor cultural mundial. Tanmateix, Borràs no era la persona indicada a qui refregar l’obra de Cervantes. I l’escenificació, que volia ser una denúncia, esdevingué un gest ridícul, esperpèntic. David Marzal, escriptor i professor, explica per què en quinze piulets: «Us explicaré el ridícul que ha fet Ciutadans fent servir el Quixot davant Laura Borràs. Aquí teniu la foto del ridícul.» Os voy a explicar este rídiculo que han hecho los de Ciudadanos hoy sirviéndose de El Quijote ante Laura Borràs. Aquí foto del ridículo. Abro hiloz pic.twitter.com/HG6gh9qIJb — DMarzal 🎗 (@DMarzal) June 20, 2018 «Per començar: santificar autors és una cursileria. Cervantes és fonamental. Parlar només de Cervantes i del tòpic comú de l’obra és molt pesat. Per cert, quines altres obres va escriure Cervantes? Ai! Us he enganxat. Continuo.» Para empezar: santificar autores es HORTERA. Cervantes es fundamental. Hablar solo de Cervantes y del tópico común de la obra es ya cansino. Por cierto, ¿qué otras escribió Cervantes? Ay! Os he pillado. Sigo. — DMarzal 🎗 (@DMarzal) 20 de juny de 2018 «El Quixot és el gran tòtem del nacionalisme lingüístic espanyol. És que tenim El Quixot! Fantàstic. I els anglesos tenen Milton i els alemanys tenen cosetes com Goethe. Els pobres catalans es conformen amb cosetes com Joanot Martorell, Roís de Corella o Verdaguer. Bah!» El Quijote es el gran tótem del nacionalismo lingüístico español. Es que tenemos El Quijote! Estupendo. Y los ingleses tienen a Milton y los alemanes tienen cositas como Goethe. Los pobres catalanes se conforman con cositas como Joanot Martorell, Roís de Corella o Verdaguer. Meh! — DMarzal 🎗 (@DMarzal) 20 de juny de 2018 «Dit això. Quan vols presumir d’alguna cosa, sobretot del nivell cultural, mira amb qui ho fas. Perquè pots fer el ridícul de mala manera. Més que res perquè la que tenien davant és Laura Borràs.» Dicho esto. Cuando vas a presumir de algo, sobre todo a nivel cultural, mira con quién lo haces. Porque el ridículo puede ser de órdago. Más que nada porque la que tenían enfrente es Laura Borràs. — DMarzal 🎗 (@DMarzal) 20 de juny de 2018 «Laura Borràs és especialista en Teoria de la Literatura i Literatura Comparada. Què és això, deu dir segons qui. Doncs bàsicament haver-se llegit a nivell crítico-tècnico-científic i en diversos idiomes el corpus literari europeu MÍNIM.» Laura Borràs es especialista en Teoría de la Literatura y Literatura Comparada. Qué es eso, dirán algunos. Pues básicamente el haberte leído a nivel crítico-técnico-científico y en diversos idiomas el corpus literario europeo MÍNIMO. — DMarzal 🎗 (@DMarzal) 20 de juny de 2018 «Quan jo era jove ja llegíem articles de Laura Borràs. Però ara els Ciutadans volen explicar a ella, A ELLA!, que n’és, d’important, El Quixot.» Que era yo joven y ya leíamos artículos de Laura Borràs. Pero ahora van los de Ciudadanos a explicarle a ella, A ELLA!, lo importante que es El Quijote. — DMarzal 🎗 (@DMarzal) 20 de juny de 2018 «Els filòlegs som un gremi molt divertit perquè solem coincidir que sabem molt de literatura, però no sempre coincidim en quines obres són les millors. Amb El Quixot hi ha consens i síndrome.» Los filólogos somos un gremio muy divertido porque suele coincidir que sabemos mucho de Literatura pero no siempre coincidimos en qué obras son mejores. En El Quijote hay consenso y síndrome. — DMarzal 🎗 (@DMarzal) 20 de juny de 2018 «El consens és l’excel·lència. La síndrome és que tothom diu que ha llegit El Quixot. Mentida!» El consenso es la excelencia. El síndrome es que todo el mundo dice haber leído El Quijote. MENTIRA! — DMarzal 🎗 (@DMarzal) 20 de juny de 2018 «El Quixot té centenars d’edicions crítiques. Però la que (gairebé) tots hem conegut és la d’Anaya en edició d’Ángel Basanta. És a dir, una edició ESCOLAR.» El Quijote tiene cientos de ediciones críticas. Pero la que (casi) todos hemos conocido es la de Anaya en edició de Ángel Basanta. Es decir, una edición ESCOLAR. — DMarzal 🎗 (@DMarzal) 20 de juny de 2018 «Passat aquest tram arriba l’altra edició benparida i popular i de gran qualitat que és la de Cátedra, a càrrec de John Jay Allen. Aquesta ja costa una mica més. Té numerets a peu de pàgina i lletreta Times New Roman 10 en coments.» Pasado este tramo llega la otra edición molona y popular y de gran calidad que es la de Cátedra a cargo de John Jay Allen. Esta ya cuesta un poquito más que tiene numericos a pie de página y letrita Times New Roman 10 en coments. — DMarzal 🎗 (@DMarzal) 20 de juny de 2018 «I després tenim les edicions boniques d’El Quixot; totes aquestes que es fan per commemorar, prestigiar, honrar, recordar, vendre o difondre. Doncs bé, l’edició commemorativa de la RAE és la que duien els de Ciutadans. I tots duien la mateixa.» Y luego tenemos las ediciones bonitas de El Quijote; todas esas que se hacen para conmemorar, prestigiar, honrar, recordar, vender o difundir. Pues bien, la edición conmemorativa de la RAE es la que llevaban los de Ciudadanos. Y todos llevaban la misma. pic.twitter.com/ZW4fAEI0b2 — DMarzal 🎗 (@DMarzal) 20 de juny de 2018 «Però el fet més divertit és que Laura Borràs, que aquests pallussos han qualificat de supremacista, és doctora en Filologia Romànica i llicenciada en Filologia Catalana (una abraçada, Laura, l’admiro moltíssim). És a dir, que sap els ANTECEDENTS d’El Quixot.» Pero lo más divertido es que Laura Borràs, a la que los muy palurdos han tachado de supremacista, es Doctora en Filologia Románica y Licenciada en Filología Catalana (una abraçada Laura l’admiro moltíssim). O sea, que conoce los ANTECEDENTES de El Quijote. — DMarzal 🎗 (@DMarzal) 20 de juny de 2018 «I quins antecedents té El Quixot? Quina obra europea capital va inspirar el final d’El Quixot? Quin autor fou imitat creant allò de la novel·la cavalleresca vs els llibres de cavalleries? Heus ací: Joanot Martorell.» Y qué antecedente tiene El Quijote? Qué obra europea capital inspiró el final de El Quijote? Qué autor fue imitado creando aquello de la novela cavalleresca vs libros de cavallerías? Eus ací Joanot Martorell. pic.twitter.com/DHkDGw5LKe — DMarzal 🎗 (@DMarzal) 20 de juny de 2018 «Que el senyor Joanot Martorell només fou l’autor més llegit de l’Europa del Quatre-cents i va crear una obra universal que es fonamentava en la seva vivència i que va trencar tots els motlles creatius i que ha estat tractada com la millor novel·la del món, però EL QUIXOT, NENA, NO M’ATABALIS.» Que el senyor Joanot Martorell solo fue el autor más leído de la Europa del Cuatrocientos y creó una obra universal que se basaba en su propia vivencia y que rompió todos los moldes creativos y que ha sido tratada como la mejor novela del mundo pero EL QUIJOTE TÍA NO TE RALLES. — DMarzal 🎗 (@DMarzal) 20 de juny de 2018 «De manera que, carallots de Ciutadans, abans de ficar-se amb una especialista en el camp literari, llegiu BIBLIOGRAFIA. Que el nom de Laura Borràs és present en alguna edició crítica d’El Quixot. Apa, us ho explica Laura Borràs mateixa amb dibuixets» Así que, memos de @CiudadanosCs, antes de meteros con una especialista en el campo literario leed BIBLIOGRAFÍA. Que el nombre de Laura Borràs está presente en alguna edición crítica de El Quijote. Hale, os lo explica la misma Laura Borràs con dibujitos. https://t.co/pLhMWnq6M2 — DMarzal 🎗 (@DMarzal) 20 de juny de 2018 Finalment, el professor hi afegeix un enllaç a un article de l’Institut Cervantes, en què es compara i relaciona Tirant lo Blanc i El Quixot. ‘Els de Ciutadans tampoc no han llegit açò’, comenta. Com us veig molt interessats en la lectura i relació de El Quixot i el Tirant Lo Blanch us deixe aquí un bon article del Instituto Cervantes. Spoiler: Els de Ciudadanos tampoc han llegit açò. https://t.co/s3NGv8peTJ — DMarzal 🎗 (@DMarzal) June 21, 2018

Summary: El ridícul de Ciutadans amb el Quixot, explicat per un professor en quinze piulets


Els tres càrrecs electes d’ERC investigats pel tall del Coll d’Ares al Ripollès durant la vaga general del 8-N per un suposat delicte de desordres públics s’han acollit al dret a no declarar davant el Jutjat d’Instrucció 1 de Ripoll. Es tracta de les batllesses de Vallfogona i Pardines, Carme Freixa (ERC) i Núria Pérez (IdP) i el regidor de Ripoll Roger Bosch (ERC). Els altres dos regidors de la CUP que també estaven citats, Santi Llagostera i Mariona Baraldés, han decidit de quedar-se fora del jutjat i continuar fent ‘desobediència pacífica’. Tots cinc reivindiquen la legitimitat de la protesta i han rebut l’escalf de més de tres-centes cinquanta persones, entre veïns, regidors i algun diputat, que han cridat ‘no esteu sols’ i ‘ho tornaria a fer’. L’advocat dels regidors d’ERC, Joan Boix, ha explicat que ja han demanat el sobreseïment de la causa perquè aquell dia ‘no van cometre cap delicte’ i no hi va haver cap tipus de violència. I ha explicat que en l’atestat dels mossos es diu que era un ‘acte festiu’ i una mena de ‘pícnic’. A tres quarts d’una, els regidors electes del Ripollès han entrat als jutjats de Ripoll acompanyats del seu advocat. Han acudit així a la citació del Jutjat d’Instrucció 1 per un suposat delicte de desordres públics per la seva participació el 8-N de l’any passat al tall del Coll d’Ares durant la vaga general. Les duesbatllesses de Vallfogona i Pardines, Carme Freixa i Núria Pérez, i el regidor de Ripoll Roger Bosch s’han acollit al dret a no declarar. El lletrat Joan Boix, que exerceix la seva defensa, ha explicat mitja hora després que consideren que aquell dia no van cometre cap delicte i que per això ja han presentat l’escrit per demanar el sobreseïment de la causa. ‘No hi ha cap element’ que indiqui que hi va haver ‘violència, desordres públics ni coaccions’, ha assenyalat Boix. I ha afegit que en el mateix atestat que els Mossos d’Esquadra van presentar als jutjats es parla d’una ‘trobada festiva i lúdica’ i apareix la paraula ‘pícnic’. Els regidors cupaires planten el jutge Els dos regidors de la CUP que també estaven citats a declarar, Santi Llagostera i Mariona Baraldés, de Ripoll i Campdevànol respectivament, han optat per plantar el jutge i s’han quedat a fora. Baraldés ha exposat els motius pels quals han pres aquesta decisió davant de tota la gent reunida. ‘Hem decidit no declarar perquè creiem en la desobediència pacífica i perquè vam participar en una vaga legal i legítima i no hi hem de fer res aquí dintre’, ha afirmat. La regidora també ha explicat que emmarquen aquestes citacions judicials en l”embat repressiu’ d’aquells que volen ‘infondre la por’. I ha agraït tots els suports rebuts en els últims dies tot dient que ‘tota part negra també té una part blanca, que sou vosaltres i que ens fa pensar que això no ho para ni Déu i que estarem dempeus’. Entre els assistents hi havia el portaveu del secretariat nacional de la CUP, Lluc Salellas, que precisament ahir també va haver de declarar als jutjats de Santa Coloma de Farners pel tall de l’autopista a Riudellots el 8-N. Salellas, que també és regidor a Girona, ha advertit que ‘la repressió no els farà callar’ i que l’estat espanyol ‘mai aconseguirà un pas enrere’. També ha explicat que han volgut donar suport als companys electes perquè entenen que ‘la mobilització és l’únic camí per aconseguir la República catalana’. I en representació d’ERC, el secretari de política municipal, Marc Sanglas, ha defensat també la feina dels batlles i càrrecs electes tot dient que ‘no cauran en les provocacions i en els intents de voler fer por’ i que estan convençuts que ‘no han fet res dolent’. Regidors i diputats gironins assisteixen a la concentració Entre les persones que han participat en la concentració de suport hi havia regidors i batlles de Llívia, Santa Pau, Fontcoberta, la Vall d’en Bas i una representació nombrosa de pobles del Ripollès, així com el president del Consell Comarcal del Ripollès, Joan Manso, que han volgut donar suport als investigats. També hi havia diputats, com la cupaire Natàlia Sànchez i Magda Casamitjana (MES), entre d’altres. El batlle de Ripoll i diputat del PDECat, Jordi Munell, ha explicat que ha volgut donar suport als càrrecs electes investigats perquè el que van fer el 8-N forma part dels drets individuals i fonamentals, com és el dret a manifestar-se i la llibertat d’expressió. Uns drets, ha conclòs, que ‘no tenen colors polítics’ i que cal defensar. La concentració, que ha obligat a tallar la carretera, ha finalitzat cap a les dues del migdia amb el cant d’Els Segadors.

Summary: Els cinc càrrecs electes del Ripollès investigats pel 8-N no declaren i reivindiquen la legitimitat de la protesta


L’alcaldessa de Barcelona, Ada Colau, ha fet avui una crida al fet que el nou partit dels comuns sigui una confluència de cadascuna de les diferents persones i formacions que volen participar-hi i no que es converteixi en una coalició. Ha titllat aquesta opció, defensada pel secretari general de Podem, Albano-Dante Fachin, de ‘cosa tàctica’. En aquest sentit, ha recordat que el nou partit no serà només una candidatura electoral, sinó que la intenció és que sigui estable en el temps. ‘Apostar per una confluència vol dir creure’s que tenim un projecte en comú de país’, ha assegurat a l’acte ‘Un País en Comú’ a les Cotxeres de Sants, a Barcelona, després que Fachin s’obrís al fet que el futur partit dels comuns s’articuli com a coalició de les seves diferents formacions. La crida a l’ordre de Colau coincideix en el dia en què les bases de Podem decidiran si el partit morat continua o no en el procés de creació de la nova formació dels comuns. Ha posat com a exemple la creació de Barcelona En Comú per a les eleccions municipals del 2015: ‘Ningú ha renunciat a ser qui era, a la seva trajectòria ni a les seves identitats múltiples, però les hem sabut aprofitar’, ha dit. Colau ha demanat alçada de mires als que treballen per configurar el nou partit, sobre el qual ha reivindicat que no sobra ningú, que tothom suma i que tothom és imprescindible. També ha asseverat que el projecte que s’està teixint és un referent en diversos punts d’Europa, els Estats Units i Amèrica Llatina, i ha negat que hi hagi un problema de quotes i representació en el procés per crear el nou partit. Una qüestió que precisament ha centrat les crítiques de la direcció de Podem Catalunya: ‘Una cosa tan important no la deixarem mai en una negociació per amunt, feta majoritàriament entre homes’, ha sentenciat.

Summary: Colau acusa Fachin de tacticisme per voler una coalició i demana alçada de mires


Els Comitès de Defensa de la República fa mesos que són en el punt de mira dels poders de l’estat espanyol. El Tribunal Suprem els investiga en la causa contra els dirigents independentistes, i la Guàrdia Civil ha mirat de criminalitzar-los en els informes que ha elaborat recentment, en què els ha presentat com a organitzacions violentes. La detenció de Carles Puigdemont a Alemanya ha accentuat el relat de la falsa violència a Catalunya, construït no tan sols per les interlocutòries del jutge Pablo Llarena i els atestats de la Guàrdia Civil, sinó també i sobretot pels mitjans de comunicació i pels principals partits espanyols. Ara que la judicialització del procés s’internacionalitza, cal mirar de convèncer els jutges i fiscals alemanys, escocesos, suïssos, belgues, etc. que tota aquesta invenció de la violència és real. I per a fer això el blanc dels atacs són els CDR. L’últim pas el vam veure ahir. La fiscalia de l’Audiència espanyola va anunciar que, conjuntament amb la fiscalia general de l’estat, emprendria accions contra els CDR. Amenaça d’actuar amb contundència contra les seves activitats i els atribueix possibles delictes de ‘rebel·lió, malversació i contra l’ordre públic’. Es refereix a les accions d’aquests darrers dies –en què s’han fet talls de carretera per protestar contra la repressió espanyola i per reclamar l’alliberament de Puigdemont– dient que han estat ‘actes vandàlics que fan perillar la pau pública, l’ordre constitucional i l’essència del sistema democràtic’. La fiscalia de l’Audiència Nacional obre diligències per investigar els CDR. Assegura que l’actuació dels Comitès de Defensa de la República pot ser constitutiva d’un delicte de rebel•lió pic.twitter.com/2jFhw2FgtD — Albert Calatrava (@albertcalatrava) April 2, 2018 La fiscalia escomet una operació d’estat contra els CDR, que ha seguit el mateix esquema d’estigmatització, criminalització i repressió que hem anat veient aquests darrers mesos contra les entitats independentistes, els partits independentistes, els dirigents independentistes, els activistes independentistes… Vegem-ho. L’endemà de les mobilitzacions de protesta per a detenció de Puigdemont, tots els grans mitjans espanyols van destacar per damunt de tot els incidents que hi va haver amb els Mossos d’Esquadra en la concentració davant la delegació del govern espanyol. Ja parlaven de violència. I ho han continuat fent des d’aleshores; a mesura que els grans diaris de referència de tot el món destacaven articles, editorials i manifests sobre el caràcter pacífic del moviment independentista català, els mitjans espanyols maldaven per dir tot el contrari i per forçar el relat fal·laç de la violència independentista. ‘La Guàrdia Civil acredita al Tribunal Suprem 315 actes violents del procés a Catalunya‘, titulava El Mundo la setmana passada. Una setmana abans, El Confidencial filtrava (una vegada més) una part d’un informe de la Guàrdia Civil enviat a Llarena en què es criminalitzava els activistes, les entitats i els CDR vinculats al moviment En Peu de Pau, dient que eren els responsables de ‘blocar’ Catalunya. Els CDR hi són descrits com a ‘comitès cubans’. El que diuen els diaris, ho reprodueixen i amplifiquen les televisions espanyoles, especialment els programes matinals d’Ana Rosa Quintana i Susanna Griso. A ‘Espejo público’ s’arribava a parlar d’un suposat manual que es reparteix entre els CDR per a fer guerra de guerrilles, vinculant-los amb els black blocks, i ho il·lustrava amb imatges de violència i d’avalots en països estrangers, cosa que confonia l’espectador, com si es tractés dels carrers de Barcelona o de la N-340 a l’Ampolla. Vegeu-ho en aquest vídeo. I així han continuat fins avui, amb un reportatge a La Razón titulat ‘Operació retorn de la violència‘. I en són només dos exemples. Tot aquest desplegament mediàtic contra els CDR ha anat acompanyat d’un discurs insistent per part del PP, Ciutadans i PSOE (i PSC) de criminalització de l’independentisme, empastifant-lo d’acusacions de violència. Pedro Sànchez deia que l’independentisme ‘aposta pel caos’, i fa quatre dies el secretari d’organització del PSOE, José Luis Ábalos, assenyalava els CDR dient que eren ‘el germen de la kale borroka‘. Miquel Iceta, en una entrevista a La Razón, deia aquest cap de setmana que, ‘si es manté la insurrecció, s’arribarà a un enfrontament civil a Catalunya’. El diari de Francisco Marhuenda li dedicava la portada. Albert Rivera seguia aquesta mateixa línia ahir, batejant els CDR com a ‘comandos separatistes violents’. Ciudadanos reclama a Rajoy que actúe contra los “comandos separatistas violentos” en Cataluña https://t.co/C6dKryxMGy — Albert Rivera (@Albert_Rivera) April 2, 2018 Fins i tot el dirigent de Catalunya en Comú Xavier Domènech va caure en aquesta retòrica desfermada contra els CDR. Deia en una entrevista a La Vanguardia que les seves accions ‘podien portar a expressions de conflicte violent’. Després, amb la polseguera que van fer aquestes paraules, va rectificar dient que s’havia expressat malament i que no s’havia de criminalitzar la protesta coiutadana. I, finalment, com a preludi de l’anunci de la fiscalia, el dirigent del PP Javier Maroto deia en una entrevista a RNE que els CDR li recordaven ‘el pitjor que vam viure en la política basca’. Es comparava amb la kale borroka, dient que protagonitzen ‘semiviolència i avalots’. Poques hores després, el comunicar de la fiscalia. L’ofensiva és total. La resposta dels CDR, ahir al vespre, fou ràpida. I difosa a través dels canals habituals de comunicació entre els membres dels CDR: «Ens vàrem organitzar en els CDR per demostrar que som un poble unit i SENSE POR! Per això, davant les últimes notícies respecte de les diligències d’investigació de fiscalia, cal recordar el següent: Els CDR no són cap entitat i al mateix temps som el poble organitzat! Quan el poder despòtic no té proves per a demostrar res, moltes vegades ha d’utilitzar notícies d’aquest tipus perquè ens espantem i ens desmobilitzem, que és sempre l’objectiu últim de la repressió. Aquestes notícies d’última hora corroboren que anem per molt bon camí i que la por ha canviat de bàndol! Això sí! Cuidem la nostra seguretat i la de les nostres companyes, com hem fet sempre. Seguim les indicacions antirepressives que sempre s’han marcat i seguim lluitant, perquè guanyarem! No tindran presons per a tot un poble en peu de lluita!»

Summary: Operació d’estat contra els Comitès de Defensa de la República


Desconvocada la marxa lenta de camions que ha col·lapsat les rondes de Barcelona des de primera hora. Segons el president de l’Associació de transportistes del port de Barcelona, Sintraport, ha estat un ‘toc d’atenció’ a l’ajuntament. Els transportistes, però, mantenen les convocatòries de noves marxes lentes el 30 de novembre i el 5 de desembre. La mobilització l’han fet per a demanar de poder circular per la ronda litoral, cosa que l’ajuntament els prohibeix. I acusen el consistori d’incomplir el compromís durant la negociació que no serien multats. En un primer moment, havien dit que la protesta s’allargaria fins a les 15 hores. La ronda litoral ha estat la més afectada des de primera hora, on els camioners ocupen el carril dret. A més, a això s’hi ha hagut d’afegir un accident de trànsit al nus de la Trinitat que encara ha complicat més la circulació a les rondes de la ciutat. Malgrat que els camions duien a terme la marxa lenta pel carril dret de la Ronda, la via, molt concorreguda habitualment a primera hora del matí, s’ha vist ràpidament afectada i s’han format llargues retencions. El Servei Català de Trànsit ha recomanat als conductors evitar aquestes vies durant tot el matí. Pels vehicles que entren a la ciutat des del Baix Llobregat, el Trànsit recorda que es pot accedir a la capital catalana per la B-23, la Gran Via i també per la ronda de dalt, que registra les retencions habituals d’aquesta hora del matí d’un dia feiner qualsevol. Enllaços per a consultar l’estat del trànsit: >>Consulteu ací l’estat del trànsit a la ciutat de Barcelona >>Mapa continu del trànsit al Principat Piulets de la Guàrdia Urbana

Summary: Desconvocada la marxa lenta de camions a les rondes de Barcelona


La manifestació feminista convocada amb motiu del 8 de març finalment serà una concentració. El comú d’Andorra ha denegat el permís al col·lectiu Stop Violències per fer una manifestació emparant-se en la nova llei de seguretat pública, que impedeix ‘d’envair la via pública’. La portaveu del col·lectiu, Vanessa Mendoza, ha explicat que finalment serà una concentració a la plaça de Guillemó, a les 20.30, on es faran lectures de manifestos i altres activitats. A més de Stop Violències, també la convoquen l’Associació de Dones i Acció Feminista. Les tres entitats enllesteixen un manifest que es llegirà amb motiu del dia internacional de la dona treballadora. Fa una crida als homes i dones perquè se solidaritzin amb els principis del feminisme i que treballin per la igualtat de drets i oportunitats. Epppp!!!! Us esperem per la CONCENTRACIO unitaria en reivindicació dels Drets de les Dones a les 20h30 plaça Guillemó !!!#OmplimlaPlaçahttps://t.co/9irgHA4VIc — Acció Feminista Andorra (@FeministesAnd) March 8, 2019 Aquest matí, treballadors de l’administració general han fet una aturada a les portes de l’edifici de govern en commemoració del 8-M. El cap de govern en funcions, Antoni Martí, i l’ambaixador espanyol a Andorra, Àngel Ros, hi han participat juntament amb ministres, membres de partits i representants sindicals.

Summary: Andorra limita el dret de manifestació dels col·lectius feministes


L’economista i professora universitària Elisenda Paluzie va ser la candidata més votada dissabte en les eleccions del secretariat de l’ANC. De fet, va obtenir gairebé dos mil vots més que el següent candidat més votat. La diferència és prou gran perquè, sense haver-se postulat com a presidenciable, Paluzie hagi de decidir ara si vol situar-se al capdavant de l’entitat independentista. Força gent s’hi ha dirigit per demanar-li que faci el pas i miri de superar la divisió interna que l’entitat arrossega des de fa anys entre diversos sectors. Paluzie és una veu que no s’està de criticar les renúncies o les frenades dels partits quan n’hi ha i això li ha valgut una fama de contundència que compagina amb una actitud tranquil·la i serena. Li fem unes quantes preguntes per saber per on poden anar les coses aquesta setmana i quina és la predisposició de Paluzie a presidir l’Assemblea. —Amb el resultat de dissabte, obriu la possibilitat de ser presidenta de l’ANC? —Ara ha canviat una cosa. És que ho he de pensar. Ho decidiré després de parlar amb tothom. Amb els candidats que s’havien postulat, amb altres membres del secretariat, amb l’Agustí Alcoberro, membres del secretariat anterior… En parlaré amb tothom i decidiré quina és la millor opció. —Ja heu començat aquests contactes? —He tingut els primers contactes. Tot just ara començo a fer reunions. —La diferència de vots és gran. Serà difícil no assumir la responsabilitat? —Jo esperava entrar al secretariat, perquè sóc una persona coneguda a l’ANC per haver fet moltes xerrades per tot el país. N’he fet centenars des que es va crear l’entitat. He participat en totes les campanyes organitzades per l’ANC, com l’Ara és l’hora, entre més. He anat a molts pobles i ciutats i la gent de les assemblees territorials em coneix. Era lògic que tingués vots, però no vaig fer res d’especial per les eleccions. No vaig fer campanya. Vaig anar a l’acte organitzat a Barcelona i prou. La diferència de vot m’ha sorprès una mica. Més enllà dels vots, m’ha escrit força gent de referència per mi que em demana que faci el pas i presideixi l’entitat. No pensar-hi i valorar-ho seria estrany. He de donar l’opció de reconsiderar la meva idea inicial de no ser presidenta. Si hi ha tanta gent d’entorns de l’independentisme diferents que m’ho demana i considera que seria positiu, m’ho he de pensar. —Diria que ho teniu coll avall… —No, no, no. Aquest matí ha sortit el titular de Catalunya Ràdio dient que no em presento a la presidència. I ara dec estar compensant per equilibrar la cosa. No volia ser tan categòrica en la negativa. I ara semblarà que em postulo. No, no, no. El més important és que parlem i mirem si podem fer un equip de consens. No hem de reproduir allò que va passar fa dos anys amb unes votacions molt frec a frec entre dues candidatures. I la divisió aquella va romandre dins de l’entitat. Si es pot aconseguir una candidatura forta i de consens dissabte que no passi pel meu nom, millor. Perquè personalment i professionalment la presidència de l’ANC exigeix un sacrifici molt gran. Demana molta dedicació i porta molta exposició. És un sacrifici de dedicació. A partir de les converses que comencem avui, veurem què podem construir. Si sense mi hi ha un cert consens entre els qui s’han postulat i les diverses ànimes i sensibilitats, perfecte. Si la divisió persisteix i hem d’anar a una votació dissabte tensa i ajustada i amb una presidència que neixi feble, aleshores m’ho repensaré. —No formeu part de cap sensibilitat concreta ni de cap grup dins de l’ANC? —No. Sé que van córrer llistes. Però jo no n’he fet córrer cap i no formo part de cap grup organitzat. A més, ara no es poden presentar equips a les eleccions de l’Assemblea. No he jugat a cap candidatura. Per una banda, no coneixia tothom qui es presentava. I per una altra, dels candidats que sí que coneixia, m’agradaven persones de sensibilitats diverses. Especialment, persones amb qui ja havia treballat en alguna ocasió. —Parlàveu del sacrifici personal i professional. El risc de la repressió no el poseu damunt la taula a l’hora de valorar la decisió? —El risc de presó o de repressió no entra en les meves valoracions. Si fem aquesta mena de càlculs, la repressió haurà triomfat. Si hem de prendre les decisions posant aquest factor a l’equació, ja hem perdut. Hem de mirar d’obviar el risc i l’amenaça de repressió a l’hora de prendre decisions polítiques. Que hi hagués tants candidats a la presidència demostra que a l’ANC no ens atura la repressió. Ja ens poden escapçar tants cops com vulguin, que sempre hi haurà algú darrere. —La vostra resistència té més a veure amb la dedicació que demana la presidència? —És que fins ara la dedicació dels presidents ha estat exclusiva. En Jordi Sànchez va deixar la feina que tenia. I jo això no ho puc fer. D’això, n’hem de parlar aquests dies. Veure si és possible construir un lideratge més plural amb un equip que faci compatible l’ANC amb una mínima vida professional. Jo no deixaré la meva feina a la universitat. És que no puc. Sempre he dedicat moltes hores a l’activisme independentista. I és això que puc continuar fent. Hem de parlar de tot plegat aquests dies. Que no es concentri tot tant en una sola persona i que la feina quedi més ben distribuïda. —Quina funció ha de fer l’ANC en el context polític actual? —L’Assemblea es va crear amb un sol objectiu: aconseguir la independència del nostre país. I això encara no ho hem aconseguit. Per tant, aquesta ha de ser la dedicació absoluta de l’ANC. Cal concretar-la amb l’eslògan de la manifestació de fa uns dies: República ara. Cal que quedi clar que l’Assemblea treballa per fer efectiva la República catalana que es va declarar el 27 d’octubre i que no es va defensar. No hi ha un full de ruta amb un calendari ara mateix. Potser això era un error. No calia fer un calendari massa detallat i precís que després era impossible de complir per la complexitat d’això que fem. I no sempre es podia complir perquè els independentistes no juguem sols aquesta partida. —Algun horitzó es deu haver de dibuixar… —L’octubre vam desaprofitar una oportunitat. Era una finestra d’oportunitat que havíem aconseguit obrir amb el referèndum de l’1 d’octubre. L’ANC ha de treballar per estar tan preparats com sigui possible quan s’obri una altra finestra d’oportunitat. La pròxima que s’obri caldrà aprofitar-la bé. No sabem quan serà, ara és difícil de preveure-ho. Però cal enfortir aquells aspectes en què no vam ser prou forts la tardor passada. Hem de contribuir a crear les condicions perquè s’obri una nova finestra d’oportunitat i hem de preparar-nos perquè no es repeteixi la situació de l’octubre i novembre. A vegades hi ha situacions imprevistes, errors que pot cometre l’estat espanyol, i cal estar preparats per aprofitar qualsevol oportunitat que se’ns presenti. —Fa un temps, l’ANC marcava més el pas que no ara. Cal recuperar el tremp de l’entitat? —Sí. L’ANC ha de ser neutral i no tenir cap partit pres en un independentisme que és plural, però ha d’empènyer sempre en la direcció que més ens acosti a la independència real. Sempre ha de fer allò que cregui que és millor per a aconseguir la independència, pensin què pensin institucions i partits. L’Assemblea ha de tenir opinió pròpia i ha de parlar clar si veu que els partits s’allunyen de l’objectiu comú de la independència. I és cert que des del 21 de desembre passen coses amb què no ens reconeixem. Hem d’exigir que es recuperi el camí cap a la independència. Aquest ha de ser el paper de l’ANC en un moment d’un cert desconcert en l’independentisme.

Summary: Elisenda Paluzie obre la porta a presidir l’ANC: ‘Molta gent m’ho ha demanat’