Si voleu rebre al vostre correu aquest report diari de VilaWeb sobre el coronavirus 2019, cada vespre a les 22.00, apunteu-vos-hi ací. Per a tenir la informació actualitzada al moment, consulteu el Directe de VilaWeb. En dies com els que vivim, és més necessari que mai defensar un periodisme independent i sense por de ser crític amb el poder. Si voleu donar suport al model de VilaWeb, feu-vos-en subscriptors. L’editorial de Vicent Partal: ‘Cinc tècniques per a enganyar-nos, jugant amb les paraules‘ Què ha passat avui? Els fets més destacats del dia són el confinament de les Illes, el pla econòmic que ha anunciat Pedro Sánchez, l’ajornament de Sant Jordi i de la selectivitat i l’augment del nombre de morts al Principat, on hi ha hagut el doble de defuncions que ahir. La presidenta de les Illes, Francina Armengol, ha anunciat el tancament de l’espai aeri i marítim amb el vist-i-plau de Madrid, tal com havia demanat el govern de les Illes ja fa cinc dies. La mesura permet que els residents hi tornin amb avió, després d’un control sanitari, i també preveu un pla per a la sortida dels 25.000 turistes que hi ha a les Illes. Sánchez, però, es continua negant al confinament de Catalunya, tal com exigeix cada dia la Generalitat. També s’han sabut el pla de xoc econòmic del govern espanyol, que ha arribat cinc dies després d’anunciar-se l’estat d’alarma i que, sorprenentment, no es publicarà abans de demà, per la qual cosa no se’n sap la lletra petita. Sánchez ha assegurat que mobilitzaria 200.000 milions d’euros i ha anunciat algunes mesures, però ha estat poc concret en l’aplicació que tindran. Això contrasta amb les decisions que han pres els governs d’Itàlia, d’Alemanya i de l’estat francès, més concrets en sengles plans de xoc per a afrontar la crisi econòmica i social que inevitablement origina la crisi sanitària de la Covid-19. La CECOT ha lamentat que l’estat espanyol no destini tants recursos com el francès o l’alemany al pla econòmic, però ha valorat positivament les mesures de l’àmbit laboral. Al Principat, la Generalitat ha demorat el pagament d’imposts i destinarà 7,5 milions d’euros en ajudes als autònoms. Avui també s’ha fet públic l’ajornament de la selectivitat, que afectarà milers d’estudiants del Principat, el País Valencià i les Illes, a més de l’ajornament de Sant Jordi. A València, s’han cremat algunes de les falles de la secció especial arran de la impossibilitat de desmuntar-les i emmagatzemar-les per part de les autoritats, en una imatge inèdita de la festa i molt sorprenent. Aquestes falles s’haurien cremat despús-demà si tot hagués anat normal. En la comparativa global cal destacar que l’estat espanyol ja és el segon estat del món amb més casos actius, amb 9.871, darrere tan sols d’Itàlia (26.062). A la Xina, malgrat haver tingut prop de 80.000 casos confirmats, ja hi resten tan solament 8.940 casos actius. Aquests darrers dies, l’estat espanyol també ha superat Corea del Sud (6.838) i l’Iran (9.792). A més, Madrid concentra el 70% de les morts per la Covid-19 i el govern espanyol continua sense aïllar-la. La píndola de Jordi Goula sobre l’economia: ‘Els catastrofistes ja treuen el cap’ Avui algú ja ha començat a parlar de recessió. És molt probable que n’hi hagi. El sotrac per a l’economia serà fort, però ja som en el terreny on es rabegen més els catastrofistes professionals: el de la incertesa enmig del pendent. Fan com els baixistes a borsa, que venen quan hi ha descobert fent baixar la cotització i compren quan ha caigut. Per cert, avui la CNMV ha prohibit aquestes operacions i tots han hagut de comprar a corre-cuita. Resultat, l’Íbex ha pujat més del 6%. Amb els catastrofistes, malauradament, no passa igual. No hi ha una institució que els faci callar d’avui per demà. Continuen garlant i garlant, perquè, a més, els mitjans van descobrir fa temps que això els feia guanyar públic. En aquests moments són mala cosa, perquè aboquen benzina al foc. Espanten més la gent i en condicionen les decisions. No vull dir que no hi hagi motius per a estar preocupat, però ara com ara ningú amb dos dits de front no pot dir quant pot caure finalment l’economia, per una senzilla raó: la pèrdua va molt lligada a la durada de la situació d’excepcionalitat. Com més duri, serà pitjor, i com menys contundent i clar sigui l’executiu espanyol –oi, senyor Sánchez?–, també. Passem moments molt delicats i sentim enveja de governs forans que semblen tenir les coses més clares, però això no permet de profetitzar, ni menys quantificar, la davallada final. Per si de cas, no els escolteu gaire, és una bona mesura profilàctica… La redacció de VilaWeb us recomana avui aquests articles i enllaços: —VilaWeb: Els repartidors a domicili, condemnats a treballar i sense protecció enmig de l’epidèmia —Libération: Sortint de París, s’accelera la propagació del coronavirus (en francès) —BBC: El col·lapse en l’economia xinesa pel coronavirus (i per què és una ‘gran amenaça’ per al món) (en castellà) —DW: Crisi del coronavirus versus crisi financera mundial: el pitjor desastre econòmic? (en anglès) —Aljazeera: Investigadors australians fan un mapa de la resposta immunitària al coronavirus (en anglès) —Publico: Els murs han tornat a Europa (en portuguès) —El Confidencial: Solament a Madrid hi ha 20.000 confirmats o sospitosos de coronavirus a casa (en castellà) —Le Figaro: El coronavirus també és perillós per als joves? (en francès) —Eurasianet: L’aïllament dels estats no reconeguts del Caucas fa que es mantinguin lliures de coronavirus (en anglès) —The Guardian: Quan serà a punt el vaccí contra el coronavirus? (en anglès) Quines han estat les notícies més destacades sobre la crisi que us hem ofert avui? —Armengol aconsegueix finalment de tancar per mar i aire les Illes —Sánchez també fa curt amb les mesures econòmiques contra el coronavirus —Madrid concentra el 70% de les morts de l’estat espanyol —Un Sant Jordi confinat s’ajorna —Catalunya, el País Valencià i les Illes ajornen la selectivitat — El ritme de morts per la Covid-19 a l’estat espanyol va molt més de pressa que a Itàlia —L’estat espanyol ja té més casos actius de coronavirus que no la Xina —La Generalitat destina 7,5 milions d’euros a reduir l’impacte del coronavirus sobre els autònoms —De recitals en ‘streaming’ a poesia de guàrdia: propostes poètiques per al confinament —El Consell reforça el desplegament mèdic al brot de coronavirus de la residència de Torrent —Coronavirus: quant dura sobre superfícies com ara el vidre o el plàstic? —Vergés avisa que serà una setmana ‘molt dura’ per l’expansió del coronavirus —Els laboratoris privats es queden sense la prova del coronavirus — Les falles cremen de nit i sense públic pel coronavirus —Dolors Bassa, aïllada a Puig de les Basses perquè té símptomes del coronavirus Quin és el recompte actual d’afectats i morts? A tot el món, les darreres xifres són de 197.205 casos confirmats i 7.949 morts. Del total de casos, 81.683 ja es consideren guarits, segons dades de Worldometer. Els estats més afectats són: —La Xina, amb 80.881 casos i 3.226 morts. —Itàlia, amb 31.506 casos i 2.503 morts. —L’Iran, amb 16.169 casos i 988 morts. —L’estat espanyol, amb 11.748 casos i 533 morts. —Corea del Sud, amb 8.320 casos i 81 morts. A l’estat francès hi ha 7.730 casos i 175 morts. Als Països Catalans hi ha 2.547 casos i 56 morts. —Al Principat, 1.866 casos i 41 morts (472 casos i 23 morts més que no ahir). —Al País Valencià, 536 casos i 13 morts (26 casos més que no ahir). —A les Illes, 92 casos i 2 morts (19 casos més que no ahir). —A Catalunya Nord, 14 casos (3 casos més que no ahir). —A Andorra, 39 casos i cap mort (25 casos més que no ahir). *No hi ha dades separades sobre la Franja de Ponent i el Carxe. Els enllaços i les dades a tenir sempre a mà: –  L’evolució del coronavirus a tot el món: quants casos n’hi ha? – Tots els rumors sobre el coronavirus que no us heu de creure – Per què és impossible de saber ara quina és la mortalitat real del coronavirus? – Coronavirus: per què rentar-se les mans amb sabó és tan eficaç? – Quin efecte pot tenir en les embarassades i els seus nadons? – Coronavirus: com podem netejar el telèfon mòbil? – Consells per als qui hagin d’aïllar-se pel coronavirus i per als familiars – Gossos i gats poden contreure o transmetre la Covid-19? – ‘Coronavirus’ o ‘Covid-19’? Com n’hem de dir? – Vegeu la informació de la Generalitat Valenciana – Vegeu la informació de la Generalitat de Catalunya – Vegeu la informació del Govern de les Illes Balears – Vegeu la informació del Govern d’Andorra – Vegeu la informació de l’estat espanyol – Vegeu la informació de l’estat francès – Vegeu la informació de l’Organització Mundial de la Salut (OMS)

Summary: El report diari sobre el coronavirus: les Illes sí que es confinen, es doblen els morts al Principat i Sánchez torna a fer curt


Josep de Luis (Inca, 1971) és advocat i president de l’Obra Cultural Balear (OCB) des del març. Aquesta última setmana ha estat notícia per la contundència amb què va rebutjar la invitació de Felipe VI per a assistir a un acte de recepció al palau de l’Almudaina de Palma. ‘Divendres dia 3 no assistiré a la recepció. Quedaré a ca nostra, gaudint de la companyia familiar que li és privada tant a Jordi Cuixart com a la resta de presos polítics, i aprofitaré el moment per tenir un record pels veritables defensors de la llibertat, el respecte i els valors democràtics’, deia en el correu de resposta al rei espanyol. L’OCB no va ser l’única que va decidir de plantar Felipe VI. De fet, la majoria d’entitats de les Illes i importants personalitats polítiques tampoc no hi van anar. Parlem amb Josep de Luis sobre el valor que té aquest rebuig gairebé unànime a la monarquia, sobre com es viu la repressió de l’estat espanyol i sobre el present i el futur de l’OCB. —Què vau pensar quan vau rebre la invitació de Felipe VI? —Tal com vaig expressar al correu de resposta, la primera cosa que em va venir al cap va ser la imatge de Jordi Cuixart als Lledoners, a qui havia anat a veure el 22 de juliol. Després també ho vaig relacionar amb el paper que ha decidit d’adoptar la monarquia i el discurs incendiari del 3 d’octubre. —Algun altre motiu? —Tampoc no diu gaire de la casa reial el fet de no cursar la invitació en la llengua pròpia de les Illes Balears. Seria un detall, si realment creu en la diversitat, com a mínim dissimular un poc. Estava exclusivament en castellà, però la cosa important no és que estigués en castellà, en xinès o en anglès, sinó que no estigués en la llengua pròpia de les Illes. Als defensors de la nostra llengua no ens fa urticària cap altre idioma ni cultura, simplement demanem respecte per la nostra. —Heu rebut cap crítica? —No, la veritat és que no. Sí que és cert que vaig veure per les xarxes socials un comentari que em deia ‘subnormal catalufo’. Quan l’argument filosòfic a debatre és aquest, sincerament, me’n desentenc. Però les crítiques no han passat de l’insult barroer. Potser hi ha arguments racionals per a defensar una altra postura, però ningú no els ho ha dit. —Les principals entitats de les Illes, MÉS per Menorca, MÉS per Mallorca, el president del parlament i el del Consell i el batlle de Palma tampoc no hi van anar. Quin valor té aquesta reacció tan contundent i gairebé unànime? —Reflecteix un malestar i disconformitat institucional. Hi ha una certa disfunció institucional en aquests moments. No sé si dir-ne incomoditat… —Pel que passa al Principat o per més raons? —El que passa al Principat posa en evidència una manca de fonaments democràtics sòlids a l’estat espanyol. La meva preocupació no és tant pels presos polítics, que també; no és tant pel procés d’autodeterminació, que també; no és tant per qüestions locals del Principat; sinó que, des d’abans de ser president de l’Obra Cultural estic greument preocupat per la rebaixa dels estàndards democràtics que s’apliquen a l’estat espanyol. En tots els àmbits. Els darrers trenta anys s’ha perdut molt en llibertat d’expressió, en el respecte a la pluralitat… S’han anat perdent llençols a cada bugada. —La pèrdua de llibertat d’expressió el viviu de prop amb el cas de Valtònyc. —A les Illes hi ha un exiliat per cantar! Tot això forma part de la mateixa cosa. Un agafa lletres de cançons de fa trenta anys i s’adona que la democràcia, els valors democràtics i el respecte als drets fonamentals s’han anat laminant. Un exemple és la situació dels presos polítics. Hi ha una certa unanimitat acadèmica sobre el fet que no hi caben, els delictes de rebel·lió i sedició, perquè els fets no encaixen en aquests tipus delictius. Hi ha qui discrepa, però la majoria de juristes apunten cap aquí. I no és això i prou. En l’àmbit internacional, l’estat espanyol s’ha endut bufetades en distints idiomes i això no fa reflexionar ningú. Qualque veu s’ha alçat demanant la supressió del tractat de Schengen. Veus que fa un any acusaven el Principat de voler aixecar fronteres. No té ni cap ni peus. —Penseu que va creixent l’antipatia cap a la monarquia, a les Illes? —Creix pertot. La monarquia és una institució sense cap mena de legitimitat democràtica. És cert que té legitimitat constitucional, però això no vol dir que tingui una legitimitat democràtica directa. Em ve a la ment aquell vídeo d’una entrevista a Adolfo Suárez en què al final reconeixia obertament que la comunitat internacional demanava un referèndum sobre monarquia o república i, com que les dades que es tenien indicaven que no es veia clar que guanyés la monarquia, van incloure la qüestió al referèndum de la constitució per a poder dir que s’havia votat. També cal recordar les preocupacions que hi va haver en el segon embaràs de Letícia Ortiz per la por que nasqués un nen, perquè passaria per davant de la germana major, cosa que en aquest temps seria difícil d’explicar. Seria la prova que la constitució, a parer meu, té preceptes que van en contra de si mateixa, perquè la prioritat de l’home davant la dona en la successió com a cap d’estat és bastant contrària a l’article 14, que proclama la no discriminació per raons de sexe. El Tribunal Constitucional, que sempre hi és per a fer tasques de lampisteria i arreglar aquestes coses, ho va justificar amb una filigrana filosòfica. Després, quan va abdicar l’anterior monarca, es va haver d’improvisar un mecanisme exprés dins el congrés per a treure una llei orgànica amb urgència i lectura única… Tot això traspua una certa por que es plantegi obertament i democràticament una consulta sobre quin cap d’estat vol la gent a l’estat espanyol. Això s’encavalca amb el procés del Principat, cosa que complica força la vida a la Moncloa i la Zarzuela. —De la mateixa manera que creix l’antipatia cap a la monarquia, també ho fa la solidaritat amb el Principat? —Jo crec que es va estenent la solidaritat amb el Principat, però no tant per la qüestió sobiranista, sinó com a referent de lluita democràtica. No s’estén únicament a les Illes. Hi ha determinades parts de l’estat espanyol on s’aixequen veus que són quirúrgicament laminades. Aquesta solidaritat va dels valors democràtics al que representen els presos polítics i els exiliats com a reprimits i ostatges d’un sistema que va rebaixant els seus estàndards democràtics a marxes forçades. —Si a poc a poc es van aixecant veus contra la repressió, aquesta manera de funcionar de l’estat espanyol no acabarà saltant per l’aire? —L’estat espanyol com a sistema heretat del franquisme ha entrat en putrefacció i, per tant, acabarà caient. Quan? No ho sé. És una oportunitat fantàstica perquè els demòcrates espanyols acabin passant pàgina d’aquesta oligarquia que al final modela les estructures d’estat a la seva conveniència. —Entre els atacants de divendres als periodistes d’IB3, hi havia una regidora del PP. Creieu que aquest partit es va radicalitzant? —Pareix que s’ha instaurat una cursa entre dues sigles per a veure qui és més radical, la fa més grossa i té una actitud més violenta al carrer. El problema que determinada gent violenta i radical campi pels carrers és que se’ls transmet absoluta impunitat. La manifestació que hi va haver a Palma, que reivindicava la llibertat dels presos polítics i el retorn del palau de Marivent al poble de Mallorca, va ser comunicada a la delegació del govern quatre dies abans que la de signe contrari. Se suposa que el primer que demana la manifestació té certa prioritat. No va ser així. Els qui reivindicaven la llibertat pels presos van quedar en un raconet mentre els altres campaven lliurement per allà i la policia els permetia que passessin per davant fent signes grollers, ostentosos, insults, crits… La policia va permetre una actitud absolutament provocadora d’aquesta gent. Quan permeten l’atac a la llibertat d’expressió d’un mitjà de comunicació i no actuen, transmeten absoluta impunitat a aquesta gentussa. —Com heu viscut i com valoreu el procés independentista? —El procés presenta un escenari de ruptura d’un ordre establert. Van tenir la santa barra de dur Joan Coma als tribunals per haver dit que per fer una truita s’havia de rompre un ou. El procés d’independència és un procés traumàtic, però hi ha una voluntat política a causa d’una voluntat ciutadana que l’statu quo canviï. No es pot aturar. Des del respecte als valors democràtics més bàsics, aquest anhel ha de ser respectat. Has de seure i canalitzar i mirar com sortir-se’n de la manera menys traumàtica. A l’estat s’han anat repetint mentides que han calat, però continuen essent mentida. No és cert que no sigui possible un referèndum d’autodeterminació. Tampoc no és cert que no sigui constitucional, perquè en una democràcia de veres, allò que no és prohibit és permès. Darrerament, he repassat dues vegades la constitució i no ho prohibeix expressament. És més, ho autoritza sempre que ho convoqui l’estat. Llavors que no diguin que és inconstitucional fer-ho. Una altra cosa és que no ho vulguin. La constitució es va presentar com a marc de convivència, però l’estructura heretada del franquisme que ha adoptat l’estat espanyol l’ha acabat convertint en una cotilla. Un espai de convivència és agradablement acceptat per tothom, però una cotilla no. Quan t’oprimeixen, tens tendència a alliberar-te de l’opressió. —I, com a advocat, quin punt de vista teniu del procés judicial contra els dirigents independentistes? —Jo crec que hi ha motius per a discutir en un judici sobre si hi ha hagut desobediència o no. La resta són construccions filosòfiques que no tenen cap mena de fonament jurídic ni racional. No és que apel·li de manera abstracta a aquesta unanimitat de la comunitat acadèmica. Basta veure què ha passat a Alemanya, a Bèlgica o a Escòcia o per què han retirat les euroordres… Què és això de fer una euroordre i després retirar-la? El jutge Llarena va arribar a dir en una interlocutòria que no tramitava l’euroordre contra Puigdemont perquè en aquell moment volia que el detinguessin. Quin raonament és, aquest? Quina base jurídica té, això? —Com va ser la visita a Jordi Cuixart que esmenteu a la carta? Com el vau veure? —No és la primera vegada que visit en Jordi Cuixart. És el president d’una entitat germana com és Òmnium Cultural. En aquestes circumstàncies excepcionals, els contactes que regularment es tenen entre presidents els hem hagut de tenir a la presó. L’he vist bé. La vegada que em va impressionar més va ser la primera, perquè el vaig trobar bé, animat, serè i ferm en les seves conviccions. La següent ja sabia com me’l trobaria… Està fermament presidint Òmnium Cultural des de la presó. —Sou president de l’Obra Cultural Balear des del març. Com valoreu aquests mesos? —Han estat d’aterratge i de reorientació d’allò que havia estat l’Obra Cultural fins ara. Els mesos vinents ens esperen canvis, una sèrie de campanyes a partir de setembre i molta feina. Una de les qüestions que hi ha damunt la taula és reactivar la Federació Llull, que agrupa Òmnium Cultural, Acció Cultural del País Valencià i Obra Cultural Balear. Va destinada a desenvolupar projectes d’abast de tot el territori. Serà una de les tasques que segurament seran més visibles des del Principat. —És difícil, la vostra feina? —En aquests moments no tenim unes institucions combatives amb la nostra feina, però sí que queda una llavor enverinada que va sembrar dins la societat en José Ramón Bauzá durant el temps que va governar. Va aconseguir fer florir llavors incultes que qüestionen la unitat de la llengua catalana contra tota evidència científica. D’això encara queden quatre brots escampats dins la societat civil. Hi ha moltes organitzacions que curiosament utilitzen el lema de ‘No som Països Catalans’ i copien les estructures del Principat. S’ha creat una Societat Civil Balear, per exemple. Això és molt rar! . Aquesta gent, que tenen moltíssims grupuscles, no passen de dues dotzenes de persones. Però, això sí, tenen un ressò mediàtic als mitjans d’àmbit estatal i manegen molts recursos que no se sap ben bé d’on surten. Passa igual al Principat. Hi ha associacions amb seixanta socis i dos milions de pressupost. Això no acaba d’encaixar gaire dins la lògica econòmica. —Com a entitat que defensa la llengua catalana, esteu preocupats pel seu estat? —No. Fa més de tres-cents anys que lluitem per la nostra llengua i la nostra cultura. No ens venceran ara. Quan es defensa fermament la llengua i la cultura, hi ha una resposta positiva dels parlants i la gent del territori. Això ha passat recurrentment i hem sofert moltes envestides, des del 1715. I ho hem intentat d’una manera o d’una altra. Juan Carlos I va tenir la barra de dir que el català no havia estat mai perseguit i que el castellà no havia estat mai llengua d’imposició. Això ha passat moltes vegades. S’ha intentat d’una manera, d’una altra i mai no han vençut el nostre poble, i no ho faran aquesta vegada.

Summary: Josep de Luis: ‘L’estat espanyol, com a sistema heretat del franquisme, ha entrat en putrefacció’


Una trentena d’eurodiputats de catorze països i de diversos grups del Parlament Europeu han signat una carta conjunta contra les declaracions que va fer ahir el ministre de Defensa espanyol, Pedro Morenés, sobre l’actuació de l’exèrcit a Catalunya. Entre els signants, hi ha el president del grup conservador, Said Kamall, i el del grup dels Verds, Philippe Lamberts. Diuen que a Europa no hi ha lloc per a aquesta classe d’amenaces, que s’aparten de la línia dels valors i principis democràtics de la Unió Europea. Heus ací la traducció de la carta al català: «Benvolgut senyor Morenés, ministre de Defensa espanyol, Veiem amb gran preocupació la seva declaració sobre la intervenció de l’exèrcit a Catalunya. Sabem que, primer de tot, va refusar aquesta possibilitat, però ens preocupa granment que condicionés la no-intervenció amb el fet que ‘tothom compleixi la llei’, amb referència als polítics catalans, d’una manera no gaire subtil. Som conscients de la importància de les eleccions catalanes per al futur de l’estat espanyol, però, alhora creiem que els envits democràtics han de ser sempre contestats amb més democràcia i mai amb l’amenaça de violència. Per això li demanem que rectifiqui la seva declaració i que deixi clar a tots els europeus que el govern espanyol no recorrerà a l’exèrcit ni a la policia per atacar un moviment polític que, ara per ara, ha demostrat haver estat sempre cívic, pacífic i democràtic. També ens agradaria que vostè i el seu govern diguessin que, sigui quin sigui el resultat de les eleccions catalanes del 27 de setembre, respectaran la voluntat democràtica de la població catalana i no s’hi oposaran. Aquesta seria la millor resposta i la més europea.» El diputat Ramon Tremosa ha fet un piulet amb una imatge de la carta (en anglès) i la llista de signants: 31 eurodiputats de 14 països signen una carta al ministre de defensa espanyol: rectifiqui les amenaces a Catalunya pic.twitter.com/vanMLjeAeg — Ramon Tremosa (@ramontremosa) September 9, 2015 Pregunta a la Comissió Els eurodiputats Josep-Maria Terricabras (ERC), Ramon Tremosa (CDC) i Ernest Maragall (MES) han denunciat a la Comissió Europea (CE) les declaracions de Morenés, en què va dir que ‘si tothom compleix el seu deure’ no hi hauria intervenció militar. En una pregunta parlamentària enviada a la CE, diuen que l’afirmació de Morenés tres setmanes abans de les eleccions catalanes del 27-S, ‘constitueix una amenaça insinuada cap a la voluntat democràtica del poble català’. Per això, demanen si la CE està preocupada i si no creu que el comentari és un atac a l’article 2 del tractat de Lisboa. ‘Preocupa a la Comissió que un ministre de defensa europeu utilitzi l’amenaça d’una intervenció militar contra un moviment escrupolosament pacífic i democràtic?’, demanen. I també: ‘La Comissió no creu que aquesta amenaça representa un atac als principis i valors europeus de l’article 2 del tractat de Lisboa?’ Segons l’article 2 de tractat, ‘la Unió es fonamenta en els valors del respecte a la dignitat humana, de la llibertat, de la democràcia, de la igualtat, de l’estat de dret i del respecte als drets humans, inclosos els drets de les persones pertanyents a minories. Aquests valors són comuns als estats membres en una societat caracteritzada pel pluralisme, la no discriminació, la tolerància, la justícia, la solidaritat i la igualtat entre dones i homes’. Ramon Tremosa ha penjat al seu compte personal de Twitter una imatge amb la pregunta que formularan a la CE: Text pregunta parlamentària entrada avui: amenaça militar del ministre de defensa espanyol als votants de Catalunya pic.twitter.com/aVtHGzB0Ch — Ramon Tremosa (@ramontremosa) September 9, 2015

Summary: Trenta eurodiputats signen una carta conjunta contra l’amenaça del ministre de Defensa espanyol


Tal com ja havia anunciat, el govern d’Hongria acaba de barrar el pas amb Croàcia als refugiats sense visat, per a mirar d’evitar el pas pel país de persones provinents principalment de Síria. La mesura afecta tres passos principals, que no deixaran passar a qui no tingui papers en regla. Cal recordar que Hongria ja va tancar fa un mes la frontera amb Sèrbia als migrants de pas cap a Alemanya, per la qual cosa es preveu que ara miraran de circular per Eslovènia. De fet, el govern croat ja ha anunciat que redigiria les persones que transiten pel seu territori cap a Eslovènia, a través de tres passos fronterers al nord del país, dos de viaris i un de ferroviari. Per la seva banda, les autoritats eslovenes han suspès les connexions ferroviàries amb Croàcia per a preparar-se per a la previsible arribada de nombrosos refugiats.

Summary: Hongria tanca la frontera amb Croàcia als refugiats


Unes trenta persones convocades pel Tsunami Democràtic han ocupat l’oficina de CaixaBank del carrer Torrent de l’Olla (Gràcia, Barcelona), a primera hora del matí. Han repartit papers als treballadors del banc en què demanen que l’empresa deixi de finançar governs que ‘neguen el diàleg’ i ‘apliquen la repressió’. També han omplert fulls de reclamació en contra de ‘l’estratègia de la por’ de l’Íbex-35. Els activistes hi han entrat a les 8.15 i s’han assegut a terra, insistint que l’acció era no violenta. Amb un megàfon han llegit el text lliurat a l’oficina, mentre la gent continuava operant al caixer. ➡ Som a la Caixa (IBEX-35) fent una assentada per denunciar que ells també formen part de la repressió. La resposta a la sentència també els inclourà.🌊#LaForçaDeLaGent pic.twitter.com/zscbhBhfSr — Tsunami Democràtic (@tsunami_dem) September 25, 2019 ‘Avui seiem aquí, de forma no-violenta però ferma, per recordar a tots els directius de les empreses de l’Íbex-35 que en una democràcia és inacceptable contribuir a l’estratègia de la por quan la ciutadania expressa les seves demandes polítiques o socials per vies democràtiques’, diu el document. ‘També som aquí per recordar que és inacceptable posar-se al costat de qui restringeix i limita drets i llibertats de la ciutadania i dels qui han escollit la repressió per no abordar un problema polític’, s’hi afegeix. El Tsunami recorda que CaixaBank va finançar una campanya del govern espanyol de Mariano Rajoy (PP) contra el referèndum d’autodeterminació de l’1-O de 2017: ‘Les decisions sobre el futur de Catalunya les han de prendre els ciutadanes i ciutadanes del país i no les grans empreses de l’Íbex-35 organitzant campanyes de la por.’ El text també diu que CaixaBank fa passar per davant ‘els seus beneficis milionaris’ a l’exercici dels drets socials, com el dret d’habitatge, al medi i a una vida digna. El comunicat també demana que l’empresa deixi de finançar governs que ‘neguen el diàleg i apliquen la repressió legitimant la presó i la violència per evitar afrontar un conflicte democràticament’. I afegeix: ‘Demano a l’empresa que no participi en campanyes dirigides a generar por a la població  i que, per davant dels seus beneficis, posi els drets i la dignitat de les persones.’ El Tsunami Democràtic ja va actuar el 18 de setembre a seus d’empreses de l’Íbex-35 amb cartells on es podia llegir ‘Aquesta empresa finança la repressió. Drets, llibertat, autodeterminació’. Mentrestant, a Twitter deia: ‘Avui és un bon dia per recordar quines empreses van finançar la campanya de l’Estat espanyol contra l’1 d’octubre’, tot enumerant vuit empreses que formen part de l’Íbex, com ara BBVA, Santander i CaixaBank.

Summary: El Tsunami Democràtic ocupa una oficina de CaixaBank per la col·laboració amb la ‘repressió’ de l’estat


Els grups del PSPV i Compromís de les Corts han explicat que no treballen amb Vox perquè les idees que representa aquest partit són les que volen combatre. El partit ultra ha llevat importància a aquest cordó sanitari dient que la solitud no els afecta. La síndica de Vox a les Corts, Ana Vega, sí que ha criticat que ahir van ser exclosos d’una reunió amb la resta de grups per a preparar la constitució de la nova comissió d’estudi sobre els usos del temps. Vega ha dit que es margina un grup polític que representa 300.000 votants. Segons ella, el president de les Corts, Enric Morera, s’ha oposat a aquest cordó sanitari. Vega lamenta que el PP i Ciutadans entrin en aquest joc. El síndic de Compromís, Fran Ferri, ha dit que va ser una reunió oficiosa que va convocar la portaveu del seu grup en aquesta comissió, però ha reconegut que la seva formació té molt poques coses a comentar amb Vox. Compromís va acordar de no comptar amb un partit que no respecta els drets humans.

Summary: El PSPV i Compromís apliquen el cordó sanitari a Vox


Edicions Bromera arriba als trenta anys de vida aquest gener vinent, amb un carregament de novetats marcades per la política d’autor, tant pel que fa a l’edició d’obres d’escriptors estrangers com pel que fa als autors en llengua catalana de tots els Països Catalans. Ahir l’editor Gonçal López Pampló va presentar a Barcelona les quatre novetats d’autors en llengua catalana que seran presents a les llibreries aquestes festes de Nadal. Les obres de Pep Albanell, Vicent Usó, Silvestre Viaplana i Joanjo Garcia van ocupar l’interès de l’acte, on també es van presentar les novetats en l’àmbit de la traducció i es van apuntar algunes edicions que marcaran el primer trimestre de l’any vinent. Va començar a parlar el veterà escriptor Pep Albanell que presenta ‘Les fantasies del nàufrag’, una novel·la ‘crossover’ que parla de les lectures i les persones que van marcar l’amor d’un nen per la literatura i els llibres durant el franquisme obscur. Segons Albanell, és una novel·la escrita a contrapèl dels temps moderns, perquè té la voluntat de ser llegida amb un somriure als llavis: ‘Vaig ser un gran lector de novel·les de nàufrags, d’aquí ve el títol, i la història presenta un nen amb una certa dificultat de relació amb l’entorn i que aconsegueix sobreposar-se gràcies a la literatura, malgrat el que transmetia aquella escola rància i repressiva del franquisme, que considerava que llegir era nociu.’ Albanell explica que ‘Les fantasies del nàufrag’ no són unes memòries d’infantesa, tot i que alguns lectors que el coneixen s’ho pensin, perquè la història se situa a la postguerra a la Seu d’Urgell, la seva ciutat de petit, i hi fa aparèixer personatges d’aquell moment, com ara la bibliotecària i el llibreter de la Seu. Tanmateix, diu que, tot i basar-se en la seva infantesa, no l’ha respectada gens i ha utilitzat un cert sentit de la ironia per recuperar aquell passat, del qual extreu els bons sentiments i emocions, però amb la prevenció de no convertir el relat en una novel·la blanca o sentimentaloide. El suïcidi com un assassinat induït La segona novel·la que va presentar Bromera és obra de Silvestre Viaplana (Alcoi, 1969), ‘Un sepulcre de lletres minúscules’, que ell mateix va definir com una ‘intriga angoixant’: vuit personatges que viuen al límit de les seves condicions físiques, econòmiques i emocionals, s’apleguen en una mateixa casa. El lligam entre ells és que tots volen matar-se i per això són personatges molt intensos. ‘Volia parlar del suïcidi, un tema tabú als mitjans de comunicació –diu Viaplana–. El meu interès és escriure novel·les que enganxin el lector. I en aquest sentit he proposat una sèrie de personatges que, havent tingut unes vides diguem normals, la crisi els ha abocat a una situació d’extrema pobresa. Quan a una persona li ho lleves tot, ja no té res a perdre i la seva situació és al límit. Perquè hi ha suïcidis que són induïts.’ Viaplana revela que dedica cada capítol a un personatge i que funciona cadascun d’una manera autònoma, com un conte. Com el recurs dels ‘Deu negrets’ de l’Agatha Christie. Fer literatura del paisatge de les illes Columbretes Vicent Usó (Vila-real, 1963) va guanyar el Premi Alfons el Magnànim amb ‘Les veus i la boira’, que arriba a les llibreries aquesta setmana (vegeu-ne un avançament). Una novel·la que parteix d’un misteri i una desaparició per entrar en l’imaginari real i passat d’un indret ric en relats i en paisatge, les illes Columbretes, a trenta milles nàutiques de Castelló, que han fascinat l’autor. ‘Quan jo era nano –explica Usó– les Columbretes eren deshabitades i servien als avions americans per a fer-hi diana, sense càrrega, sortosament; si no ja no tindríem illa. Avui les illes Columbretes són guardades per tres guardes que s’hi passen quinze dies i els altres quinze tornen a la península. Són illes que visiten turistes i també científics i biòlegs (hi ha una espècie de sargantana que només es troba allí, hi ha molts escorpins i més gavines)… A més, gratant una mica vaig descobrir que s’hi havien amagat els pirates del sud d’Àfrica que atacaven les costes del País Valencià; que els contrabandistes les utilitzaven per amagar la mercaderia; que era illa de referència per als pescadors i terra de faroners i les seves famílies. Fins i tot hi ha un cementiri amb sis tombes que trobo que és el més trist del món.’ I continua: ‘Volia homenatjar aquest territori i vaig plantejar-ho a través d’una colla de testimonis, personatges diversos que responen a les diverses visions que es poden tenir d’aquestes illes, i que són personatges que sovint no han escollit el seu futur, sinó que s’han aferrat a una opció de supervivència. Testimonis que tant parlen com callen, perquè tan importants són aquests silencies com allò que expliquen.’ I per impulsar la novel·la, Vicent Usó se serveix d’una trama: el periodista Bernat Sequeral no s’imaginava que trobaria la mort pel fet d’indagar per què el taüt de la seva mare era buit. Per això, vint anys després, la vídua s’oposa rotundament a la idea que el seu fill Mateu reprengui aquella investigació fatídica. Però Mateu Sequeral ja ha pres la decisió. Per a desxifrar l’enigma que el pare va deixar pendent, el jove s’endinsa en un perillós entramat d’històries d’amor, assassinats, secrets familiars, contrabandistes, estraperlistes i especuladors urbanístics. Ni la novel·la de Silvestre Viaplana ni la de Vicent Usó no són novel·les negres, però totes dues recorren a les eines del gènere per construir una trama que atrapi el lector. Quan li preguntem per aquest recurs, si és símptoma de res, Viaplana salta: ‘Compartim que vivim al País Valencià, que és una novel·la negra.’ I així ho corrobora la novel·la de Joanjo Garcia, que es va presentar tot seguit i que va comentar: ‘Jo de fet volia fer un western, però la realitat se’m va anar tintant de negre.’ Gènere negre per a contar la València d’avui L’últim protagonista de la trobada fou Joanjo Garcia (València, 1977), que presentava ‘Tota la terra és de vidre’, premi de narrativa Antoni Bru (premi que l’ajuntament d’Elx havia desconvocat i que l’Associació Tempir, gràcies a una iniciativa de microfinançament, va recuperar). La novel·la, inscrita en el gènere negre, se situa en la València del 2012, en plena crisi, enmig d’un estiu en què cremaven les muntanyes valencianes. Enmig d’aquest núvol de cendra, a la capital assassinen un membre del Tribunal de les Aigües. ‘Volia parlar de la crisi –explica Joanjo Garcia–, de la corrupció al País Valencià, a través del gènere negre i la creació d’un personatge, un periodista jove, que vol resoldre el crim i que representa la bondat enfront d’un policia corrupte, de més edat, a qui la investigació li arriba gairebé per casualitat. La novel·la ens passeja per la ciutat de València i ens porta a parlar d’un tema tabú, de silenci imposat, que no revelaré.’ Tot i no explicar elements importants de la trama, l’escriptor recorda una situació que ha recollit al llibre: ‘El dia que presentava la meva primera novel·la va ser el dia que tancaven Canal 9. Sopàvem quan ho vam saber i vam anar-hi. Quan els treballadors es van decidir a ocupar les instal·lacions, molts no sabien què fer. No es movien d’una tanca invisible. Perquè va ser amb la seva complicitat que es va fer malbé el mitjà. Hi ha una crítica als periodistes i ho faig aparèixer en el llibre.’ Joanjo Garcia representa un autor de la darrera generació d’escriptors valencians en llengua catalana. Ell comparteix generació amb Feliu Ventura i Xavi Sarrià, amb els quals va coincidir a la facultat. En aquest sentit, reflexiona: ‘Hem de seguir el camí de la música en català al País Valencià, de quantitat, qualitat i de connexió amb el públic. Aquest fenomen no existia fa quinze anys. En el món de la literatura també hem d’intentar aconseguir aquesta connexió amb el públic, revolucionant el món literari, que es troba una mica encarcarat, parlant de coses properes.’ Joanjo Garcia tenia vuit anys quan va néixer Bromera. I l’editor Gonçal López Pampló en tenia dos. Formen part de la generació que els llibres de Bromera ha ajudat a formar, des de la llengua i la cultura pròpies. L’editor complementa l’argument de l’escriptor: ‘Tenim un repte i un dèficit en relació amb el món de la música en valencià i que també passa amb els poetes, però no amb els narradors: joves autors de Catalunya i del País Valencià tenen molt poca relació, no formen un tot territorial. Com vinculem Joanjo Garcia amb Yanick Garcia o Jordi Nopca? La Marta Rojals en aquest sentit seria una excepció.’ Els autors de Bromera i l’editor al mig, durant la presentació de les seves novel·les a la llibreria Documenta de Barcelona. Trenta anys de Bromera Edicions Bromera va ser fundada el 1986 per Josep Gregori i des de bon començament va tenir una voluntat d’incidència a les escoles. Avui, dels seixanta títols de mitjana que edita l’any, el 70% continuen essent títols de literatura infantil i juvenil. Segons López Pampló, l’editorial organitzarà una festa amb autors, mitjans, amics i representants institucionals, tant a València com a Barcelona. De moment, no hi ha les dates decidides. Per estrenar amb altura l’any 2016, l’editorial té previst de portar dos dels seus autors estrangers més importants del catàleg a Barcelona, John Banville i Pierre Lemaitre. I entre les novetats que apareixeran el primer trimestre del nou any títols de Dario Fo, John Banville/Benjamin Blake, els darrers títols detectivescs de Pierre Lemaitre, Andrea Camilleri, Paola Predicatori, Erri de Luca, i els darrers premis Man Booker i Strega.

Summary: Misteris i assassinats marquen les novetats de Nadal d’Edicions Bromera


Pablo Iglesias ha estat el primer dirigent d’un partit espanyol que ha visitat els presos polítics catalans. Ha estat avui al matí, quan el dirigent de Podem ha anat a la presó de Soto del Real a visitar el president d’Òmnium, Jordi Cuixart. I ho ha fet acompanyat del tinent de batlle de l’ajuntament de Barcelona i advocat, Jaume Asens. Allà també ha pogut saludar el diputat de Junts per Catalunya Jordi Sànchez, que rebia al mateix temps la visita de la coordinadora del PDECat, Marta Pascal. ‘No haurien de ser a la presó’, ha dit Iglesias en declaracions a TV3 després de la visita. ‘És bo que d’aquí a poc se’l pugui acostar a presons catalanes però crec que tots els demòcrates han de demanar-ne l’alliberament’. Ha repetit que té constància que el president del govern espanyol, Pedro Sánchez, té intenció d’acostar els presos a presos catalanes. ‘Això seria positiu per a superar l’escenari d’excepcionalitat. S’ha de dialogar amb Catalunya i no aplicar-hi mesures excepcionals’. Segons el dirigent de Podem, Cuixart representa quelcom molt especial perquè mai ha tingut cap vincle orgànic amb partits polítics i el considera un interlocutor vàlid. ‘Ha tingut una sensibilitat molt important a l’hora de valorar el que passava al govern espanyol’, ha dit.

Summary: Pablo Iglesias visita Jordi Cuixart a Soto del Real i demana l’alliberament dels presos polítics


Després de quatre dies seguits de vaga, els metges dels CAP públics de Catalunya tornen a treballar. Els de la xarxa concertada continuen en peu de guerra. El secretari general de Metges de Catalunya, Josep Maria Puig, parla de l’acord que acaben de signar amb l’Institut Català de la Salut. Puig (Barcelona, 1954) és nefròleg i treballa a l’Hospital del Mar de Barcelona. Ho veu clar: si els pactes no es compleixen, tornaran al carrer. —Com la valoreu, la vaga? —El seguiment que hem tingut, des del primer dia, ha estat realment magnífic. Parlem d’un 75% dels professionals que van fer vaga els dos primers dies i d’un 66% els altres dos, perquè hi havia un mínim d’un 25% i d’un 33% que havien de prestar els serveis indispensables. La gent que quedava ha seguit la vaga. La crida que hem fet a la mobilització ha tingut èxit. No tenim cap més manera de bellugar la cadira dels polítics. —El director gerent de l’Institut Català de la Salut, Josep Maria Argimon, va dir que calia fer aquesta vaga, tot i que compartien el diagnòstic i l’anàlisi que fèieu des del sindicat. Per què ha calgut arribar a l’extrem per a solucionar el problema? —Perquè les queixes vénen de tots els col·lectius: dels bombers, de Mossos, d’ensenyament, de la justícia… Tothom està malament i es queixa molt. Tenim el que tenim i hem d’anar tirant. Però ha semblat que era absolutament imprescindible en aquest moment fer un cop de puny sobre la taula, un cop de puny genèric com ho és la vaga quan ets un treballador. En un país civilitzat, on es parla i hi ha institucions que escolten i que poden actuar, això s’hauria aturat a temps. No s’ha fet. Som un país on, des de fa un any i mig, estem en stand by en política. No tenim líders que gestionin allò que més importa a la societat: la sanitat, les pensions, l’ajuda a la tercera edat, les infrastructures… Fa falta gent que pensi i que engegui projectes i que anem progressant. Hem navegat amb el pilot automàtic. Les institucions són sòlides, hi ha gent amb experiència, i tothom ha anat fent la seva feina. Però és clar que això té un recorregut curt. Els temps canvien. En el nostre cas, les patologies canvien, la quantitat de gent gran va augmentant, les necessitats de recursos per a atendre-la correctament també va augmentant… De manera que les decisions polítiques, la planificació a mitjà i llarg termini, són imprescindibles perquè no ens agafi sempre amb el pas canviat. Això acaba passant factura. —Com s’ha gestat l’acord? —Hem arribat a un acord a migdia. Hem fet una reunió amb els nostres delegats de primària de l’ICS. S’ha explicat què havíem pogut aconseguir. En totes les negociacions, hi ha una part que aconsegueixes i una que no. No en tens mai el cent per cent. S’han presentat els termes en què semblava que es podia signar i aquesta reunió de delegats ha donat el vist-i-plau perquè, a la comissió negociadora, es pogués signar el final de la vaga i el memoràndum dels aspectes que s’han de posar sobre la taula. —L’acord garanteix el màxim de 28 visites que demanava el sindicat? —Sí. D’alguna manera, més que parlar de topall de visites, ens interessa a tots assegurar un mínim de temps. Per tant, conjuguem un mínim de temps, que són els dotze minuts per assegurar la qualitat de l’assistència, la possibilitat que el metge pugui escoltar el malalt, el pugui auscultar i palpar, li pugui explicar què sembla que té i què ha de prendre. La preocupació de l’ICS és que si reduïm el nombre de visites, i avui n’hi ha 30, 40 o 50, no podem deixar d’atendre la resta. Sobre la taula hi ha que si les visites que no es poden atendre al matí –o a la tarda si es treballa a la tarda– es puguin atendre fora d’aquest horari. Et pots quedar un parell de tardes la setmana i estar tres o quatre hores més veient malalts amb els mateixos minuts. Per tant, ampliarem, d’alguna manera, la quantitat de gent que hi ha al sistema. Parlen de 200 metges més i probablement són més (250 o 300 metges i n’hem perdut 900 aquests anys). Són metges de família, ginecòlegs, odontòlegs i pediatres. No tenim 250 metges per a fer aquesta feina en horari normal. Se’ns han escapat. —On han anat? —Som la comunitat autònoma dins Espanya que exportem més metges a altres comunitats autònomes que estan en millors condicions. Totes, tret d’Andalusia, ens passen la mà per la cara. Els de Lleida se’n van a l’Aragó. Els de Tarragona, cap a València i a les Illes. A Girona hi ha més tendència a anar al sud de França amb un cop de cotxe o de tren. Per tercer any consecutiu, som la comunitat autònoma que ha demanat més certificats a l’Organització Mèdica Col·legial de Madrid per anar a l’estranger. Europa els accepta. Són metges ben formats en el sistema MIR, els tenen en bona consideració. A Europa, al portal Eurojobs, demanaven més de 9.000 metges entre Alemanya, França, els Països Baixos… Feina per a anar a l’estranger, n’hi ha. Les condicions de treball, sobretot econòmiques, són millors. Travessar la frontera vol dir doblar el sou. I això, per a la gent jove, és atractiu. I significa treballar amb unes condicions de càrrega de treball molt millors que les que teníem aquí. Per tant, ens hem encarregat de malbaratar diner públic formant estudiants a la universitat i formant MIR, que és car perquè és subvencionat amb diners de tots. I quan els tenim ben formats els deixem escapar. Això s’ha fet d’una manera molt consistent aquests últims vuit anys. Les polítiques neoconservadores d’estalvi porten a això. No és una crítica banal ideològica. Mireu d’on veníem i on som. Qui ho ha provocat això? La utilització que s’ha fet de la crisi per a estalviar. Això és reversible, però necessita una política que faci un tomb de 180 graus. —Els metges que ja exerceixen faran les hores de més voluntàriament i es remuneraran a part? —És la clau de la qüestió: que de manera voluntària puguis visitar els malalts que vulguin visitar-se amb tu i que acabis fent tota la feina però amb més hores i, per tant, amb més qualitat assistencial. Això s’ha d’aplicar i ha de fer de pont amb la trobada progressiva de metges que, així que vegin que el sistema és més amable i poden visitar la gent oferint una mínima qualitat, deixaran d’anar-se’n o tornaran. Mentre això no passi, perquè no serà d’avui per demà, hi ha el compromís que la quantitat de visites que s’hagin de fer s’acabaran fent. Que ens deixin organitzar i atendrem la gent sempre que hi hagi aquest mínim temps d’atenció per a no fer les coses de qualsevol manera. —Hi haurà prou metges voluntaris per a fer més hores? També s’ha criticat la càrrega assistencial de cada metge. —La càrrega no és per les hores que treballes, sinó per la manera com treballes. Si he de veure cinquanta malalts en cinc hores, vol dir que visito deu malalts l’hora. Per tant, utilitzo sis minuts de mitjana per malalt i això fa que tingui la sensació que ho faig malament, que alguna cosa se m’escaparà, que alguna pregunta no l’he feta, que se m’ha acudit allò més tard i el malalt se n’ha anat… Aquesta angoixa, aquesta sensació que no controlo la situació i no sé què pot passar, un dia darrere un altre, és esgotadora. Si em diuen que visitaré la meitat al matí i la meitat a la tarda, treballaré més hores però treballaré més de gust. Estaré més segur de la feina que faig. És fàcil, i això és especulatiu, que arribem a trobar prou professionals. Estan interessats a veure els seus malalts. I també es reduiran les quotes de 1.500 a 1.370 aproximadament, i es ponderarà segons el lloc on hi hagi el CAP. No és igual tenir 1.600 malalts en un ambulatori de Pedralbes, on probablement el 80% de la població té mútua i no va al metge de capçalera o hi va molt poc, que a la Mina, on un 5% tirant llarg deu tenir mútua però els altres tots van al metge de capçalera. Cal tenir en compte l’envelliment de la població, l’estat sòcio-econòmic, les distàncies quan parlem d’ambulatoris de l’interior del país… Totes aquestes variables tenen un pes que fan calcular la quantitat de feina que pot tenir un metge. Aquest càlcul s’ha fet i es pot acabar de discutir, però ja és una primera aproximació a la realitat. Això es començarà a reflectir i pot ser que en alguns llocs sobri algun metge i que, en alguns altres, en falti. —Ahir, amb el president del sindicat, vau comparèixer a la comissió de Salut del parlament. —Hem demanat que deixin de fer discursos en què tothom es dóna cops al pit perquè estan absolutament enamorats de l’estat del benestar i de la sanitat i, en canvi, a l’hora de fer el pressupost, que és on realment compta la intencionalitat, sortim malparats. Ara que fan el pressupost, els demanàvem que totes les bones paraules es reflectissin en xifres. Si no, podem entrar una altra vegada en una cortina de fum i no convé a ningú. Deixem d’enganyar-nos. —Teniu garanties que hi haurà realment un tomb de 180 graus? O ens podem trobar d’aquí a un temps amb els acords incomplerts i amb una altra convocatòria de vaga? —Volem creure que aquesta vegada han vist les orelles del llop. Han vist un seguiment multitudinari de la vaga, que els metges han arribat al límit, que no poden fer res més sinó protestar. La gent estava disposada a fer vaga indefinida. Deia: s’ha acabat! S’ha arribat a un extrem que sembla que la classe política ha entès que ens hi picarem els dits. Si s’hi acaben posant d’esquena, tindrem un problema social tremend i ho acabaran pagant a les urnes. Per tant, seria molt greu que tornessin a jugar, parlant malament i clar, a la puta i a la Ramoneta. Seria molt mala estratègia. La gent està cansada i sap quan li aixequen la camisa. Si després de fer el cop de puny sobre la taula i d’arribar a un acord s’acaba convertint en paper mullat, la revolta pot ser espectacular. No convé a ningú. —Amb els cent milions d’euros que invertirà de més el govern en l’atenció primària, n’hi haurà prou? —No, amb això aconseguim augmentar el pressupost de primària un 1,2% més. Partim d’un 16,8% i ens posem en un 18%. Però demanem, i ho demanem perquè les societats científiques i l’OMS ho recomanen, que la primària tingui un 25% del pressupost de Salut. És un pas endavant, no ho hem de negar, però som lluny. Necessitem que aquest tomb continuï. Suaument, però sense aturar-se. I que d’aquest 18% es passi a un 19%, a un 21%, i ens anem acostant a aquest ideal de percentatge. —Què passarà amb la concertada? —Té problemes importants. La concertada sobretot es basa en l’activitat hospitalària. El 82% dels llits hospitalaris d’aguts són a la concertada, i és un 20% de primària. L’estructura hospitalària està molt malmesa, sobretot en tecnologia i en poder adquisitiu, que s’ha perdut al voltant d’un 30%. La crisi s’ha endut dels metges, especialment, molts diners. S’ha perdut la direcció per objectius (en el millor dels casos te’n poden pagar un 50%), i la carrera professional de gent que s’esforça i publica i que va més enllà de l’assistència no es premia pagant-los més diners. A més, hi ha les pagues dobles retallades que afecten tots els treballadors públics, el 5% del senyor Zapatero, que va significar una mica més d’un 8%… A això, s’hi afegeix el cansament físic i emocional. És una bomba de rellotgeria. Si ho han entès així, i sembla que ho han entès així, anirem bé. Si ens volen tornar a torejar i ens han ensenyat un drap vermell perquè ens distraguem, prendrem mal tots. —La convocatòria de vaga d’avui de l’atenció primària concertada es manté. —Sí, estava convocada cinc dies. A partir d’aquí, es confia que d’alguna manera el CatSalut, que és el proveïdor que paga els concertats, s’arromangarà i també negociarà amb totes les patronals i els sindicats les condicions de millora demanades. S’ha perdut tota una setmana. Però avui hi ha hagut una primera entrevista en què almenys les paraules sonaven prou bé per a pensar que seurem, parlarem i intentarem arribar a un acord. D’aquí a final d’any ens donem temps per a poder arribar a un acord. Si no s’hi arriba de cap manera, tornarem a mobilitzar la gent. Aquesta setmana s’ha demostrat que l’estat de malestar és igual en qualsevol estament mèdic, es treballi on es treballi, i que cal parlar de tots, no sols d’una part. —El pacient i el metge dels CAP concertats estaran en inferioritat de condicions respecte dels públics. —Exacte. Hi haurà una asimetria en la qualitat del servei d’una població respecte d’una altra i un maltractament del professional només per àrea geogràfica. Com que l’ICS necessita 200 metges, pot ser que hi arribin de la primària concertada. Ja tenien una certa fuita, però si ara milloren les condicions, com esperem, la fuita de la concertada serà espectacular. O es treuen la son de les orelles aviat, o tindran un problema gravíssim. Això pot fer que es desllorigui el tema de la primària concertada. Si no, es quedaran sense metges. —Però el pacient no té cap culpa que li assignin un CAP concertat. —El pacient tindrà un metge que veu 50 malalts i el compararà amb uns altres que n’atenen 25. No anem bé així, eh? I a més, es trobarà que de sobte el seu metge ja no hi és. No es poden permetre el luxe de tenir metges de primera i de segona. Els de segona passaran a primera perquè hi ha capacitat per a engolir 250 metges. —Preveieu que la tornada a l’activitat normal als CAP a partir d’avui sigui complicada? —S’han deixat de fer moltes visites. També és cert que la gent, conscient de la situació, tampoc no ha format cues ni els hospitals s’han desbordat. És de preveure que bona part de la feina que s’ha deixat de fer es faci la setmana que ve. De moment, les coses continuaran essent lletges i ho hem d’assumir. D’avui per demà no arregles el món. Vindrà Nadal, vacances, fred, grips, problemes respiratoris… Hi haurà pressió assistencial. Però una cosa és rebre pressió assistencial forta veient el final del túnel i una altra és que sigui per sempre i cada vegada pitjor. Confio en la professionalitat que han demostrat els metges d’aquest país fent funcionar la sanitat durant tot aquest temps en condicions tan precàries. Això sembla que sí que té final.

Summary: Josep M. Puig (Metges de Catalunya): ‘Si l’acord és paper mullat, la revolta pot ser espectacular’


Ferran Mascarell és l’home que la Generalitat té a Madrid en un dels moments més delicats de la història i la relació de Catalunya i Espanya. En principi, és l’home que hauria de fer de pont amb el govern espanyol i les institucions de l’estat. Però el panorama no és pas fàcil, a dos mesos del referèndum d’autodeterminació. En aquesta entrevista, Mascarell, amb una trajectòria política llarga i diversa, ens explica els contactes que fa amb ambaixadors estrangers i diplomàtics d’alt nivell instal·lats a Madrid. A més, hi exposa la proposta que defensa en el seu nou llibre –Dos estados. España y Cataluña. Por qué dos estados democráticos, eficientes y colaborativos (Arpa Editores, 2017)– i la seva mirada sempre posada, també, a Barcelona. Parlem amb ell de l’estratègia de l’estat contra el referèndum de l’1 d’octubre i dels camins que caldrà seguir d’ara endavant. —Sou un home del procés a la rereguarda enemiga? —Aquesta pregunta no me l’havia feta mai ningú… A la rereguarda enemiga? —Treballeu en territori hostil com a representant del govern Puigdemont. —Sóc un home molt favorable a la independència de Catalunya, disposat a votar-la, a ajudar tant com es pugui perquè el procés culmini bé, i treballo per encàrrec del govern en un lloc que no és especialment favorable. —Hi viviu amb comoditat? —Hi ha dues dimensions que no seria just que no les expressés. Evidentment, no és còmode escoltar tot el dia en l’àmbit polític una quantitat de tòpics irreals i incorrectes. El cercle polític de Madrid és molt ampli. A Madrid fan política els polítics, els mitjans de comunicació, el nucli dur de l’Íbex, i fa política molt franquisme incrustat. És una realitat que encara té molt camí per a recórrer en termes democràtics. Hi domina una idea: que aquest nucli polític és propietari d’un territori anomenat Espanya, que inclou Catalunya. —El sentiment és de propietat? —Sí. La idea de ser-ne propietaris és la que domina en aquest conjunt de converses de poder. Encara que ja fa temps que s’expressen així, no deixa de sorprendre. En un país formalment democràtic, algú pot considerar-se propietari d’un altre? He arribat a la conclusió que, al nucli dur de la política de Madrid, hi impera una idea pròpia dels anys vint i trenta del segle passat. Aquella idea tan desgraciada –que va ocasionar tants perjudicis a la col·lectivitat humana– que l’estat té la propietat de la gent. Segons aquesta idea, la sobirania de les nacions i de la gent és propietat de l’estat. No pas de la nació, sinó de l’estat. Aleshores, els que formen part del nucli dur de l’estat i se’n consideren defensors es consideren propietaris de Catalunya. —I ho justifiquen tot amb aquesta idea? —Consideren que defensar la sobirania des de la propietat és la seva missió i, per tant, que no és pas nacionalisme. Fan servir aquesta idea que això és patriotisme. Fa gràcia la insistència amb què fan el comentari que no són nacionalistes sinó patriotes. Jo els ho discuteixo molt. El nacionalisme català sempre ha estat de baixa intensitat. En canvi, el seu és d’altíssima intensitat. El catalanisme és una resposta d’una societat que vol ser assimilada per un nacionalisme agressiu. Totes aquestes coses els criden molt l’atenció. I hi ha gent que entra en debat i n’hi ha que no. —Parlàveu de dues dimensions. —Sí. La societat madrilenya no és exactament com el nucli dur del poder polític i econòmic. No seria just transmetre la idea que el conjunt de la societat té aquesta idea de propietat. A Blanquerna, fem actes cada tarda i sempre hi posem algú de Catalunya amb algú de l’entorn de Madrid. I sempre ve gent de Madrid. Ens diuen coses interessants, com ara que l’únic lloc de Madrid on es discuteix de veritat sobre els problemes d’Espanya és Blanquerna. És veritat que allà discutim qüestions que, a Madrid, es dóna per fet que no s’han de discutir. Madrid és una mena d’illa amb un turonet de classe política que es considera propietària del conjunt dels territoris. Aquest Madrid-turó ha buidat Espanya. I la resta de l’illa és una ciutat on pots trobar una mica de tot. És bo fer-los notar que el projecte català no és pas contra la societat espanyola. Perquè la confusió entre estat i nació els porta a no poder entendre processos com el català. —També heu dit que no éreu nacionalista. Us heu definit com a independentista no nacionalista? —Sí. Mai no m’he sentit còmode amb l’expressió ‘nacionalisme’. Ho dic com a historiador i com a persona. Com a historiador, les simplificacions sobre Catalunya en termes de nacionalisme no m’acaben de funcionar mai. Per una raó que diria que és sòlida. Crec que els nacionalismes del segle XVIII i XIX sorgeixen dels processos de construcció dels estats. A Catalunya, el procés de construcció de l’estat no s’ha produït pas. El nacionalisme clàssic, el del XVIII i el XIX, nosaltres no l’hem viscut pas. No hi ha hagut nacionalisme clàssic a Catalunya, en el sentit de construcció d’un estat i definir fronteres, recollir tradicions de caràcter ètnic en molts casos, definir un projecte excloent… Tot això, no ho hem tingut, més enllà d’algun posicionament polític molt testimonial. Joan Fuster ho explicava molt bé. El catalanisme neix com un instrument de cohesió social per a evitar que el nacionalisme espanyol amb tota la seva voluntat agressiva i assimiladora liquidés la identitat històrica dels catalans. —I la vostra aproximació personal? —El nacionalisme del segle XX té unes connotacions que no m’agraden. Prefereixo deixar el concepte de nacionalisme enrere. Per acceptar l’existència d’una nació pròpia, no em cal quedar-me tota la motxilla del segle XX. El concepte de nació evoluciona constantment. La idea de nació que nosaltres defensem no és gens nacionalista. Volem una nació oberta, sense fronteres, integrada a Europa, plural en les identitats i les memòries que recull, amb voluntat universalista. Tot això és una altra idea de nació. Aquesta idea diferent és la que em permet de fer aquesta distinció. I ser independentista és un procés. Hi ha un dia en el qual vull deixar de ser independentista. Vull poder ser socialdemòcrata amb totes les seves significacions. Espero que el meu independentisme s’acabi ben aviat. L’objectiu principal de qualsevol independentista ha de ser deixar de ser-ho. —Sou a Madrid però teniu el cor i el cap a Barcelona? Viviu allunyat del vostre projecte vital… —Vaig ser regidor de Barcelona set anys. I vaig treballar a l’ajuntament uns deu anys, o quinze. A banda d’això, he treballat en empreses de la ciutat i n’he fundades. Barcelona és el meu hàbitat natural. M’hi sento còmode i feliç. La ciutat m’agrada. Sempre miraré de contribuir a fer que la ciutat vagi bé. Ara sóc a Madrid i estic molt bé amb aquesta responsabilitat. Hi seré mentre convingui. Sempre em demanen si faré política a Barcelona. La meva generació no deixem mai de fer política. La política va amb nosaltres. Jo crec en la política com un instrument de transformació social. No deixaré de fer política mentre pugui. —Us veieu de futur batlle de Barcelona? —Hi ha moltes coses a fer en política. Es poden fer aportacions de moltes maneres. Jo em veig ajudant a repensar Barcelona. Crec que Barcelona va fer un gran canvi el 1900 perquè hi havia un cert pensament sobre la ciutat. També va fer un gran canvi entorn dels anys vuitanta, perquè darrere hi havia quinze anys de molt pensament. Jo diria que ara la ciutat necessita un tercer estadi de reflexió sobre com construir-la en un context internacional tan canviant. La ciutat de Barcelona en el món global encara no sap què vol ser. Crec que se l’ha de conduir. Les ciutats no van soles, cal portar-les. I això no es fa des dels mecanismes tradicionals de la política. No es tracta de dir qui posem d’alcalde i prou. Aquesta és una manera antiga. Hi ha d’haver una majoria social i moltes ganes. Hi ha d’haver una societat disposada a participar de la transformació de la ciutat. Dedicaré temps a pensar en això. Ja fa temps que hi penso. —Encara teniu amics al PSC? —Sí. Hi tinc amics, i gent que no ha tornat a ser-ho gaire. —Què li passa? —El PSC ha perdut la centralitat que havia compartit amb Convergència. Sobretot, ha perdut la centralitat municipalista que tenia. L’ha perduda perquè ha perdut el lligam amb els anhels de la ciutadania catalana. Això es veu molt quan passeges per Catalunya. Allà on hi havia regidors i més regidors socialistes, ara costa molt de trobar-n’hi. Tan sols cal observar els resultats electorals del 2003 i comparar-los amb els d’ara. Hi ha set-cents mil i escaig votants de diferència. I això no passa perquè sí. Quan els anhels de la gent deixen d’estar representats per la dinàmica del nucli directiu, el partit es va fonent. —Ho atribuïu bàsicament als anhels de caràcter nacional o per la manca de capacitat transformadora d’una esquerra concreta? —Totes dues qüestions hi tenen a veure. El PSC comet un error bàsic: pensar que el procés nacional i el procés social són dues coses diferents. Per a mi és evident. Si vull la independència de Catalunya, és perquè vull una millora rotunda en la dinàmica social del meu país. La independència no és cap abstracció. Té a veure de manera molt directa amb les millores socials i de les condicions de vida de les persones. Pensar que aquestes dues coses van separades tan sols pot conduir a l’allunyament del ciutadà. —La solució de dos estats que proposeu al llibre no té pas bona receptivitat, a Espanya… —Perquè la tingui, primer cal posar-la damunt la taula. Em temo que Espanya no s’ha pensat prou a si mateixa. Viu atrapada en la lògica de la unitat. La missió d’un estat no és la unitat, sinó el benestar. Quan tens un estat que es defineix com a garant, exclusivament, de la unitat i s’oblida del benestar, vol dir que està en mans d’interessos que no són els que s’expressen per mitjà de la paraula o el concepte d’unitat. A Madrid no es parla de desocupació, de model de desenvolupament econòmic, de prosperitat, d’infrastructures que no siguin l’AVE i la centralitat… L’estat espanyol no funciona. Cal fer-los veure que hi ha unes altres possibilitats. De receptivitat, ja ho sabia que no n’hi havia. També sabia que no hi havia federalistes. M’he passat molts anys reivindicant el federalisme. No n’hi ha, de federalistes, a l’altra banda. Però parlar-ne és l’única manera de preparar el terreny perquè algun dia comencin a pensar en l’endemà. —La idea és expressar confiança en l’oportunitat d’una reforma d’Espanya en cas d’independència? —Sí. Però tinc la impressió que hi confiem més nosaltres que no pas ells, en les seves capacitats. Nosaltres tenim confiança en Catalunya i creiem que podem fer un bon estat. Però també crec que podria sortir un estat raonable i homogeni de la síntesi del Cantàbric, Madrid, Andalusia… D’això en pot sortir un país força potent. Fa cent anys, segurament no hi era, aquesta possibilitat. Aleshores, Madrid no era això que és ara. Si Madrid fes una política diferent de la de buidar Espanya i s’optés per l’equilibri d’aquesta possible nació, l’endemà de la nostra independència seria una oportunitat per a ells. És que nosaltres no tenim cap inconvenient amb una nació espanyola convençuda de si mateixa. Però no ens poden demanar que la nació espanyola que anhelen sigui també la nació dels catalans. S’han d’obrir finestres. Si el debat és tan sols el de la unitat, Espanya té un futur complicat. —Castelao deia que Espanya no seria mai roja, laica i republicana si abans no s’havia trencat. —La nostra independència és una oportunitat de reforma necessària per a Espanya. L’estat espanyol té el tic antireformista. És una de les coses que sorprèn més els diplomàtics estrangers amb qui em reuneixo a Madrid. Aquest tic es trencarà des de Catalunya. I ho farem amb una mutació política de gran envergadura perquè ha quedat clar que ja no ho podem arreglar des de dins. Només ho podem arreglar sortint-ne. La nostra sortida obligarà a canviar molts mecanismes i moltes maneres de fer actuals del nucli dirigent de l’estat espanyol. I això pot obrir una hipòtesi nova: la relació ibèrica. No és pas una idea nova. Jo em fixo en els països nòrdics. Van anar mirant-se de reüll pràcticament sempre fins fa cent vint anys, una vegada van tenir cadascú el seu estat –que no són estats grans– i van crear una de les regions mundials més pròsperes i amb major qualitat de benestar. És una hipòtesi, que necessita que comencem per la independència. —Aquest ‘Norden’ ibèric partiria de les independències de cadascú? —Sí. Tres estats amb interessos geoestratègics comuns. No deixarem d’estar a la península on estem. Tenim interessos comuns. Vicens Vives, Pierre Vilar i companyia van explicar molt bé aquests interessos comuns. I això ens dóna un cert recorregut per a treballar plegats. —En aquesta proposta dels dos estats, on queden el País Valencià i les Illes o el País Basc? —Són situacions força diferents. En el cas del País Basc, en parlo relativament poc, en el sentit que són els bascs els qui han de decidir. Tenen un sistema de relació i una integració històrica molt diferent de la catalana. Res més a dir. En el cas del País Valencià i les Illes, ho expresso d’una altra manera. Són els nostres germans de llengua, de cultura, de tradició. Però mai no he volgut tenir una actitud de proclama paternal sobre què han de fer valencians i mallorquins. Són germans i tenen dret de decidir què volen fer amb el seu futur. Nosaltres hem de construir el nostre estat. En el moment que correspongui i segons la seva evolució, ells ja decidiran on volen ser. Ho faran lliurement i democràticament. I nosaltres ho acceptarem, com és lògic. Si decideixen d’anar per una via diferent de la pertinença a l’estat espanyol, podrem trobar fórmules per a crear un espai català. Compartim moltes coses. —Si la independència de Catalunya obre un meló, creieu que pot propiciar l’acceleració dels processos d’emancipació d’aquests territoris? A Madrid també hi deuen pensar. —Hi deuen pensar. Si s’obre el meló, aneu a saber què passarà. Però el problema dels melons madurs que no s’obren és que es podreixen. Per tant, és la seva responsabilitat obrir-lo perquè no es podreixi. El problema comença amb la incapacitat de crear un estat inclusiu. Ells sabran quina lliçó trauran de Catalunya. L’experiència quotidiana fa pensar que no volen fer l’esforç de treure’n lliçons. Però ho hauran de fer, per la dinàmica dels fets i perquè segurament els ho exigiran des de fora. —La posició actual de l’estat pot evolucionar cap a una posició d’acceptar el diàleg i la negociació? —De moment, l’estratègia del nucli dur de l’estat és aconseguir una radicalització del nucli dirigent del procés per a reduir-ne el perímetre d’influència. Com més radical és i s’expressa l’independentisme, més dificultat troba per a arribar a capes menys polítiques i menys sensibles. Aquesta és ara la voluntat del govern espanyol. —Però quan el referèndum ja s’hagi fet i el resultat sigui favorable a la independència, el govern espanyol canviarà d’actitud? —Les formes continuaran essent molt dures. Però les seves conviccions seran decreixents. I de les conviccions de guanyar decreixents, suposo que, tard o d’hora, s’acabarà estovant aquest principi de la política de Madrid segons el qual ‘dialogar és vèncer’. Aleshores, dialogar començarà a ser allò que és per tothom: acceptar que, per a arribar a acords, s’ha de cedir en algunes coses. A la societat espanyola li convé molt un bon pacte amb la societat catalana. I a l’inrevés també. És la dinàmica política espanyola que impedeix el pacte. La política heroica –tal com l’anomeno al llibre– de Madrid no entén que els pactes s’acabaran imposant. —Compartiu l’estratègia del govern del president Puigdemont? —Francament, considero que aquest govern ha fet una feina extraordinàriament complexa. Aquest i els anteriors, si m’ho permeteu. Donar resposta a la mofa que fou la qüestió de l’estatut, donar resposta a la crisi econòmica sense instruments i donar resposta a la negativa a considerar el dret dels catalans a canviar les regles del joc després de la sentència del TC; fer tot això alhora, davant un estat incapaç d’escoltar, és enormement complicat. Hem viscut una crisi duríssima. Encara no l’hem acabada d’evidenciar del tot. Tot això s’ha fet amb una eina que en diem autogovern i que és molt deficient per a autogovernar-se. S’està fent una gran feina per tirar endavant contra tots els entrebancs que posa l’estat espanyol. Ens neguen el pa i la sal cada dia. Impugnen tot el que es decideix. No permeten cap iniciativa amb repercussions immediates per a la gent. No se m’acut com es podrien haver fet les coses millor que no s’han fet, a Catalunya. —Què poden fer per aturar el referèndum? —No ho sé. Si jo tingués alguna idea, no els la donaria. Ja en tenen prou, d’idees. En termes de Catalunya, ni des del punt de vista del govern ni de la societat o les entitats sobiranistes, ningú no es farà enrere. Tots tenim clar que el referèndum és la solució. El govern espanyol opta per la repressió individualitzada perquè pensa que, si liquida una primera franja de persones, s’acabarà el procés. I s’equivoquen una vegada més. No sé què inventaran. Haurien de començar a dedicar hores a pensar en el dia 2 d’octubre. Jo els ho he dit moltes vegades. Si, d’alguna manera, impedeixen que es voti, els qui votem independència continuarem votant independència el dia 2. En canvi, si ho han fet, el prestigi democràtic d’Espanya no haurà crescut. Tot el contrari. Haurien de fer un petit esforç d’avaluar el dia 2 i aconseguir posar-s’hi bé perquè tots hi guanyem. Tots hi podem guanyar, si ells s’hi posen bé. Però no sé què inventaran. —Què us diuen els ambaixadors i responsables diplomàtics amb qui parleu? —M’ha sorprès molt positivament la quantitat d’informació que tenen sobre Catalunya. El nivell d’informació és molt alt i profund. Tots expressen la perplexitat davant la incapacitat reformista de l’estat espanyol. I alguns diuen que hem escollit un moment internacional complex. Em traslladen que és un bon senyal que continuïn dient que el conflicte amb Catalunya és un afer intern de l’estat espanyol, és un bon senyal. És un moment internacional complex. I en som conscients. Però la història no espera. —I us comenten en quin moment es mouran o es pronunciaran? Després del referèndum? —Un diplomàtic important em va dir un dia: en diplomàcia política internacional tot és com és i com ha estat fins al segon posterior. En el moment que una cosa ha de canviar, canvia. Aquesta és la tesi de tots els meus interlocutors. Els seus governs diuen allò que han de dir fins al segon immediatament posterior. Ningú no es pronunciarà abans d’hora. Però, en termes generals, s’imposen quatre idees: que Catalunya és al cor d’Europa; que som set milions i mig d’europeus; que la contribució de Catalunya al projecte comú és positiva en molts aspectes; i que Catalunya és la solució i no pas el problema. Hi ha un bon recorregut. Tothom es mira Catalunya amb bons ulls. S’han anat traient del cap la idea que això és una regió rica que vol abandonar una regió pobra.

Summary: Ferran Mascarell: ‘L’estat vol radicalitzar el govern català per reduir-ne el perímetre d’influència’


Després d’un hivern gairebé sense neu, les nevades han tornat avui, caient amb contundència al Pirineu i pre-Pirineu, especialment a la Vall d’Aran i el Pallars Sobirà, on s’ha suspès el transport escolar. A Viella i Esterri d’Àneu s’han acumulat més de vint centímetres al matí. La nevada afecta una trentena de carreteres del Principat (consulteu l’estat de les carreteres). La #nevada des de #Castellciutat, aquest matí. #Pirineu #meteo @nestor_meteo @MeteoPiri @meteoprincipat pic.twitter.com/Uvr7fkQ1QZ — Joan Ignasi Cervera (@JICervera) January 23, 2019 Le nevada ha estat tan intensa al Pirineu que Protecció Civil ha avisat que hi ha perill fort d’allaus a l’Aran i al nord del Pallars Sobirà a partir d’avui, amb un nivell de quatre sobre cinc. El pla Allaucat està en prealerta i es demana molta precaució en activitats d’alta muntanya. A més, s’ha activat en estat d’alerta el pla Ventcat, que se suma a la del Ventcat. Hi ha gruixos de 28 centímetres a Vielha, 19 a la Seu d’Urgell, 16 a Sort i 14 a Puigcerdà. Tanmateix, la neu també s’ha deixat veure en cotes més baixes a la Catalunya central, com ara Vic, Berga, Manresa, Monistrol de Montserrat o Pujalt. En la majoria de municipis, la neu en prou feines ha enfarinat els carrers, tot i que una vintena de rutes escolars al Berguedà i Osona han estat cancel·lades i han deixat sense classe a uns 500 alumnes. Però la neu pot tornar a caure al llarg de la tarda i el vespre d’avui en diversos indrets del país, i en cotes força baixes, d’uns quatre-cents o cinc-cents metres depenent de la zona, però que poden arribar a ser més baixes. El Meteocat informa que s’esperen nevades al Pirineu durant tot el dia, així com la presència de torb. La nevada també persistirà en alguns punts del pre-Pirineu, però poden arribar a caure flocs de nou en una bona part de la meitat nord del Principat i a una bona part de Catalunya Nord, especialment al Capcir, el Conflent, la Cerdanya i el Vallespir. Si heu de sortir amb el cotxe, tingueu present que a tot arreu on veieu blau hi pot nevar!#324eltemps pic.twitter.com/0CtZUy1HLV — Tomàs Molina (@TomasMolinaB) January 23, 2019 En el vessant nord del Pirineu és on s’esperen nevades especialment intenses de cinquanta centímetres per sobre dels 1.500 metres i de més de vuitanta per sobre dels 2.000 metres. El Servei Meteorològic d’Andorra informa que es preveu un gruix de vint centímetres a Andorra la Vella. ⚠Avisos meteorològics #taronja per #Andorra @pcandorra @BombersAndorra @Mobilitat_AND Al llarg del dia esperem gruixos de fins a 20cm a @AndorraCapital @comuee i @comusantjulia A 1500 al voltant de 40cm @Ordinoesviu @ComuEncamp @comudelamassana @canillo5 A 2200 al nord 80cm pic.twitter.com/xkPyHkR4GP — Servei Meteo d'Andorra (@MeteoAnd_OECC) January 23, 2019 També calen cadenes per circular per tota la xarxa viària andorra. Mobilitat Andorra demana als conductors que consultin l’estat de les carreteres i la previsió meteorològic abans de realitzar qualsevol viatge. ⚠ #DispositiuNeu La neu afecta tot el país i fa necessari l'ús d'equipaments a tota la xarxa viària i a la RN22//320/20 d'accés a França. 🚙❄ Recorda, surt equipat i consulta l'estat de les carreteres a https://t.co/ThhtxACLU5 i la previsió del temps a https://t.co/K533E205s5. pic.twitter.com/RuhhJ0CwVA — Mobilitat Andorra (@Mobilitat_AND) January 23, 2019 El @morabancandorra rep avui al @zenitbasket amb una forta nevada i amb la intenció de certificar per la via ràpida la classificació pels quarts de final de l’@EuroCup!! El partit, a partir de les 20h, en directe per @rtvandorra i https://t.co/9nnVvyxwvf #Top16 🏀➕📻➕❄ pic.twitter.com/CaqirHHeiI — Òscar Merino (@OMerinoG) January 23, 2019 A Catalunya Nord s’ha suspès el transport escolar a l’Alt Vallespir, l’Alt Conflent, la Cerdanya i el Capcir. La neu també provoca complicacions en la circulació. La carretera del coll de Porté està tallada. Els camions no poden circular entre Prades i Foix per la RN20 i la RN116 i tampoc no ho poden fer a la RN22 cap al Pas de la Casa. D’altra banda calen cadenes diverses vies més. Segons Meteo France, la possibilitat de nevades s’allargarà fins demà al matí. Al País Valencià és al Maestrat i als Ports on hi ha hagut la nevada més important al llarg del matí, i on ho pot continuar fent aquesta vesprada, però amb una cota de nou més alta que no pas al Principat o a Catalunya Nord, vorejant els mil metres. La neu també s’ha deixat veure a la Serra de Tramuntana, que aquest matí ha aparegut ben enfarinada. Durant el dia la cota de neu passarà dels 900 metres als 1.300, tot i que a la nit tornarà a baixar fins als 800. A les Illes s’espera un dia ennuvolat amb precipitacions, sobretot a Mallorca i Menorca. A més, s’ha activat l’alerta groga per fort vent i l’alerta carabassa per mala mar. Vegeu imatges de la Serra: Buenos días desde Inca desde donde podemos ver la nieve caida en la sierra de Tramontana. pic.twitter.com/KGjj09FjpC — francisco segui (@franciscosegui2) January 23, 2019

Summary: La neu arriba a cotes baixes a diversos indrets del país i es mantindrà fins demà


El president Carles Puigdemont i Jordi Sànchez han pogut conversar per primera vegada gràcies a la participació per videoconferència en un acte de campanya a la seu de JxCat. La Junta Electoral espanyola ha autoritzat que Sànchez hi aparegués per videoconferència des de la presó de Soto del Real i Puigdemont hi ha connectat des de Waterloo. Durant la campanya del 21-D Puigdemont ja havia participat en mítings per videoconferència, però llavors no ho van autoritzar als presos polítics. De fet, Sànchez va ser castigat amb aïllament per haver fet servir una de les trucades personals per a enregistrar un missatge de campanya. Sànchez ha dit a Puigdemont que els presos polítics estan ‘forts’ gràcies al suport que els fa arribar tanta gent i perquè saben que tenen l’exili al costat. ‘Heu obert un camp d’esperança. Tenim la convicció que continuem caminant junts, malgrat la distància. Ens uneix la força i la il·lusió del Primer d’Octubre’, li ha dit. bAl seu torn, Puigdemont ha dit que el vol veure pujant a la tribuna del Congrés, adreçant-se com a home lliure als diputats, veient qui li aguanta la mirada i qui no, i enviant el missatge que, d’ençà que el coneix, fas acte de civisme. Sànchez ha respost que ell i la resta de presos que són candidats a les eleccions espanyoles aniran al Congrés espanyol ‘amb molta força’, i que com més en tinguin ‘més clara serà la nostra veu i abans arribarem a una solució’. Puigdemont ha lamentat la manca de més oportunitats per a parlar i que hagin de recórrer a la política, perquè li agradaria més explicar com va ser la visita del seu fill i les filles de Jordi Turull i Joaquim Forn a Waterloo. La conversa ha acabat amb un ‘president, em vénen a buscar’ de Jordi Sànchez, perquè la Junta Electoral tan sols havia autoritzat trenta minuts de conversa. Sànchez ha recordat que, encara que darrerament pugui fer parlaments públics, continua estant a presó i que això es manifesta en limitacions així. Ahir va fer una conferència de premsa per a l’Agència Catalana de Notícies (ACN), en la qual va tornar a fer una crida a omplir les urnes per barrar el pas a l’extrema dreta i a la dreta espanyola. ‘Cal que la gent voti a consciència les opcions sobiranistes’, ha dit. Sobre el resultat que pronostiquen les enquestes per a JxCat, ha recordat que el 21-D els sondatges van equivocar-se. Sànchez ha explicat que la fi de la repressió, la defensa de les llibertats i el dret d’autodeterminació hauran de ser presents en una taula de diàleg amb el govern espanyol. Ha destacat que hi ha ‘voluntat d’entesa’ entre Puigdemont i Junqueras perquè la rivalitat electoral ‘no és cap impediment’ per a parlar del futur i construir-lo.

Summary: La presó i l’exili es retroben amb una conversa històrica entre Jordi Sànchez i Carles Puigdemont


Els carrers de París han tornat a ser escenari d’enfrontaments entre la policia i els armilles grogues. La capital francesa ha viscut aquesta tarda una marxa pel clima en la qual han participat més de quinze mil persones, en el marc de les mobilitzacions mundials contra el canvi climàtic. Cap a dos quarts de tres de la tarda, alguns armilles grogues i membres de l’anomenat ‘black block’ s’han afegit a la marxa. Al matí s’havien manifestat en la 45 jornada de protestes, enmig d’un fort dispositiu policíac, amb uns 7.500 agents mobilitzats. Ja aleshores hi ha hagut incidents. Poc després d’afegir-se a la marxa del clima, s’han enfrontat a la policia; han trencat aparadors i han calat foc al mobiliari urbà. La policia ha respost amb càrregues, gasos lacrimògens i pilotes de goma. Un cop han esclatat els incidents, Greenpeace ha demanat als manifestants abandonar la marxa. Segons que informen els mitjans francesos, a les cinc de la tarda la policia havia detingut 152 persones. Vegeu a continuació alguns vídeos dels enfrontaments: VIDEO: Vehicles are set ablaze in Paris and riot police are deployed at yellow vest protests in the French capital pic.twitter.com/IAsyyTtQYZ — AFP news agency (@AFP) September 21, 2019 #Paris manifestation pour le #climat les gilets jaunes empêchés de manifester ce matin rejoignent le cortège ainsi que le #BlackBloc Violents affrontements. #GiletsJaunes #Acte45. #GiletsJaunes2019 #manifclimat pic.twitter.com/7lO51rgiLQ — LINE PRESS (@LinePress) September 21, 2019 #Paris manifestation pour le #climat les gilets jaunes empêchés de manifester ce matin rejoignent le cortège ainsi que le #BlackBloc Violents affrontements. #GiletsJaunes #Acte45. #GiletsJaunes2019 #manifclimat pic.twitter.com/AjOcfi9ycu — LINE PRESS (@LinePress) September 21, 2019 #Paris manifestation pour le #climat les gilets jaunes empêchés de manifester ce matin rejoignent le cortège ainsi que le #BlackBloc Violents affrontements. #GiletsJaunes #Acte45. #GiletsJaunes2019 #manifclimat pic.twitter.com/N1wjKtvYfZ — LINE PRESS (@LinePress) September 21, 2019 🇫🇷🇫🇷‼ #Paris heute‼🇫🇷🇫🇷 pic.twitter.com/4MVaxlp9YT — Deutsch365 (@deutsch365) September 21, 2019

Summary: Enfrontaments entre la policia i els armilles grogues a París després d’una marxa pel clima


El Sindicat de Llogaters de Barcelona ja s’ha presentat públicament. ‘La defensa del dret a l’habitatge i un lloguer assequible, estable, segur i digne’ són els principis que l’han impulsat. El projecte s’ha anat bastint des de principi d’octubre del 2016 quan, arran del Dia Mundial de l’Habitatge, un grup d’activistes es va reunir en un bar de Gràcia per discutir sobre la situació del lloguer a Barcelona. Aquella reunió, la va organitzar l’Observatori DESC. ‘Vam aprofitar que la bombolla del preu i la precarietat dels lloguers era en l’agenda pública per a llançar la idea’, explica la directora de l’entitat, Irene Escorihuela. Fou una reunió oberta i s’hi va aplegar gent disposada a impulsar el projecte. ‘És una idea que teníem, però no volíem fer-ho nosaltres sols; el sindicat és una cosa autònoma que ha d’engrescar la gent’, diu Escorihuela. L’any 2013, quan es va modificar la Llei d’Arrendaments Urbans (LAU), l’Observatori ja va fer un document d’anàlisi i declaracions als mitjans, però van tenir un impacte reduït perquè ‘el tema no estava a l’agenda’. Aquest cop, la rebuda va ser ben diferent. Des de bon començament, s’hi van sumar col·lectius com la FAVB, 500×20, Hidra i l’ABTS, que han participat activament en el disseny del sindicat. El sindicat ha vist la llum després de mig any de debats i reunions en què han participat persones de perfil heterogeni. Des d’activistes amb anys d’experiència en la defensa del dret a l’habitatge fins a veïns i llogaters que no havien participat mai en cap espai polític. ‘Visc a Sant Antoni, sóc un dels més de 40.000 llogaters que van signar el contracte l’any 2014 sota la nova LAU’, explica Jaime Palomera, portaveu de Sindicat de Llogaters. Aquest any ha hagut de renovar el contracte i haurà de pagar un 30% més de renta: ‘abans pagava 850 euros i ara en són 1100, el lloguer s’emporta un dels dos sous que entren a casa’. La situació de Palomera és representativa d’un col·lectiu que viu en primera persona les vulneracions que denuncia. Les tres reivindicacions principals La regulació del preu dels lloguers és una reivindicació capdal de l’organització. ’De mitjana, el preu del lloguer a Barcelona es de 840 euros’, per a Palomera aquesta dada és desproporcionada quan ‘en la meitat de barris de Barcelona, molts veïns amb prou feines cobren el salari mínim’. El portaveu del sindicat parla d’establir ‘lloguers justos’, és a dir, proporcionals als ingressos de la llar. ‘Segons l’ONU, el preu del lloguer ha de suposar com a màxim un 30 o 40% dels ingressos familiars’. El sindicat comptabilitza en un 83% els desnonaments que l’any 2015 es van produir per impagament del lloguer. Així, l’organització al·lega que l’ascens dels preus fa que el lloguer s’emporti gran part dels ingressos de les llars, fet que provoca la pèrdua de qualitat de vida i l’expulsió dels llogaters dels barris. En segon lloc, el sindicat identifica la modificació de la LAU l’any 2013 com a font de la inestabilitat dels contractes de lloguer. La reforma va reduïr la durada dels contractes de cinc a tres anys, no limita l’augment del preu dels lloguers i facilita l’anomenat ‘desnonament exprés’. L’organització analitza que aquesta llei es va fer a mesura dels grans propietaris i inversors en un context de gran oferta d’habitatge i que busca ‘generar la major rotació d’inquilins possible per poder pujar els preus ilimitadament’. Aquesta legislació genera el que anomenen ‘desnonaments invisibles’: persones que han d’abandonar la seva llar perquè no poden renovar el contacte de lloguer per l’ascens del preu. Finalment, el Sindicat de Llogaters reivindica la necessitat d’augmentar el parc públic de lloguer, que actualment no arriba al 2%. ‘És una política vital per un percentatge de la població que mai tindrà accés a l’habitatge a preu de mercat, que converteix l’habitatge en una mercaderia, un producte especulatiu’ conclou Palomera. El col·lectiu assenyala que l’habitatge és un dret previst a la constitució espanyola i que els poders públics han de garantir. Per fer-ho, s’emmirallen en altres països europeus, com França, on el parc públic de lloguer arriba al 20%. Segons explica Escorihuela, aquestes demandes específiques s’emmarquen dins d’un fenomen global a la ciutat: el procés de ‘gentrificació’, d’expulsió dels veïns dels barris i d’especulació amb l’habitatge. ‘És un discurs molt específic sobre el lloguer emmarcat en un discurs contra el model de ciutat’, diu Escorihuela. Els impulsors del sindicat tenen la idea de teixir aliances i fer campanyes conjuntes amb més entitats en contra del model turístic de la ciutat. A nivell intern, es preveu que el sindicat s’organitzi de forma horitzontal en una assemblea mensual. ‘En aquest espai s’ha de plantejar com començar a pressionar a tots els nivells administratius immediatament per assolir aquests objectius’, conclou Palomera. Com s’organitza i què ofereix? El sindicat es va concebre perquè complís diverses funcions en defensa dels llogaters. En primer lloc, exercir de grup de pressió respecte de l’administració en demandes com ara més oferta pública de lloguer, la limitació del preu dels lloguers o una llei més garantista per als llogaters. També per treballar com a interlocutor en casos particulars entre els propietaris i els inquilins, i fer accions de carrer que facin visibles els abusos concrets de propietaris o immobiliàries. D’una altra banda, el sindicat farà formació i assessorament jurídic i tècnic als seus integrants. Preveu d’organitzar tallers col·lectius i oberts per donar eines als llogaters en matèria jurídica i contractual, així com assessorament jurídic o tècnic en casos individuals. Segons explica el seu portaveu, el sindicat ha nascut amb la intenció de converir-se en una organització de masses: ‘només a Barcelona més de mig milió de llogaters, hem de ser milers i milers de persones organitzades, només així tindrem força’. Quan parla de força, Palomera es refereix a la capacitat dels llogaters de dir ‘fins aquí hem arribat, considerem que un lloguer just és un 30% dels ingressos d’una llar i no en pagarem més’. De moment, el sindicat ha rebut missatges de suport de persones que plantegen organitzar col·lectius similars al Baix Llobregat i al Maresme. El nivell d’afiliació pot ser un factor important, també, per garantir la supervivència i l’autonomia del projecte. En paraules de Palomera: ’l’afiliació ens pot fer dotar-nos de serveis jurídics i tècnics que ens defensin d’abusos i ens facin conèixer els nostres drets sense dependre de cap administració’. Els afiliats hauran de pagar una quota, que pot variar d’acord amb els seus recursos. La bàsica serà de 30 euros, n’hi haurà també una de social de 15 euros i una de suport al col·lectiu que ascendirà als 100 euros. Tanmateix, no s’exclourà ningú que no pugui pagar. A curt termini, el sindicat preveu fer tallers col·lectius rotatoris pels diferents barris de Barcelona per donar a conèixer el sindicat per tota la ciutat. Els límits de la política institucional El sindicat es crea, en part, perquè les institucions no són capaces de resoldre el problema del lloguer a la ciutat. Tanmateix, el col·lectiu no limita les seves reivindicacions a l’àmbit municipal. ‘La Generalitat a través del Codi Civil té la capacitat per fer lleis d’arrendament catalanes’ explica Palomera, qui davant la idea d’una hipotètica sentència d’inconstitucionalitat per part de l’estat espanyol afirma que ‘si poden ser desobedients en altres àmbis, les institucions catalanes han de garantir el dret a l’habitatge davant d’una llei injusta’. Tot i així, la LAU és una regulació estatal i la seva modificació depèn del congrés espanyol. Per aquesta raó, el Sindicat de Llogaters preveu promoure aliances i mètodes d’organització, encara per determinar, arreu de l’estat espanyol per derogar aquesta llei. Palomera reitera que el sindicat apelarà a tots els nivells de govern per defensa el dret a l’habitatge, fins i tot ’no descartem anar a Europa per pressionar l’estat espanyol a complir la constitució i allò que diu l’ONU’. D’altra banda, el sindicat reconeix que les competències de l’ajuntament per limitar el preu del lloguer són limitades. No obstant això, en el context d’elaboració d’un índex de referència dels preus del lloguer entre la Generalitat i l’ajuntament, el col·lectiu reivindica la necessitat de fixar els preus per sota del valor de mercat per forçar-los a baixar. ‘Si l’índex és un reflex del mercat, els màxims fixats seran els actuals, que són altíssims, i com a molt farà que els preus no pugin més’ analitza Escorihuela. Pel sindicat, des de l’arribada de Colau s’han prioritzat accions que fins aleshores no havien tingut tanta importància. I afegeixen: ‘Però la situació és pèssima i, per tant, s’ha d’accelerar i aprofundir.’ En aquest sentit, Palomera cita quatre mesures institucionals que el sindicat està estudiant i que interpel·len directament l’ajuntament. La primera, ampliar el parc d’habitatge públic local ‘per respondre a un mercat en crisi’. La segona, elaborar un cens dels habitatges buits a la ciutat. La tercera, elaborar un cens de la distribució de la propiertat dels pisos a Barcelona. La quarta, pensar fòrmules per gravar fiscalment o penalitzar les accions de compra clarament especulatives. El mandat de Colau ha demostrat, en opinió de Palomera, ‘les limitacions de la política institucional’. Així doncs, el portaveu del sindicat analitza que la defensa del dret a l’habitatge no només depèn de la voluntat política sinó ‘de la mobilització al carrer i l’auto-organització dels llogaters’. El portaveu explica que el sindicat no vol limitar-se a exercir de lobbi de pressió o d’observatori, sinó que vol esdevenir un actor autònom que garanteixi els seus propis drets. Això implica que sigui el propi sindicat qui decideixi el lloguer que els seus afiliats estan disposats a pagar. ‘Podem ser milers de llogaters, un subjecte amb veu que digui: si les lleis no garanteixen el dret a l’habitatge, nosaltres defensem uns llogers justos, assequibles i estables’. Lluny d’aquest escenari, el sindicat convoca la seva primera assemblea avui mateix.

Summary: Com i per què s’ha creat el Sindicat de Llogaters?


La cap de l’oposició, Inés Arrimadas, ha dit en una entrevista a TV3 que no aniria pas a visitar els presos polítics. Per justificar-se ha afegit que, mesos enrere, els va demanar privadament de no ‘deixar-se endur per la gent que no s’hi juga res’. A més, ha negat que visitar-los sigui ‘un acte d’humanitat’. ‘No acceptaré que es posi en dubte la meva qualitat d’humana segons si vaig a visitar els presos o no’, ha dit. L’entrevista, a càrrec del director de TV3, Vicent Sanchis, ha estat marcada per la tensió entre tots dos. Arrimadas ha acusat TV3 de mentir i l’ha atacat pel fet d’informar sobre l’actualitat dels exiliats fent servir aquest terme. ‘Que la televisió pública digui cada dia que són exiliats és fora de tota imparcialitat’, ha dit. I ha refermat les paraules d’Albert Rivera, dient que TV3 és ‘una part de la maquinària de conceptes nacionalistes’. En aquest moment, Sanchis li ha mostrat un piulet d’Albert Rivera on intentava involucrar l’independentisme amb una pintada a la botiga dels seus pares. En realitat la pintada era signada amb ‘Viva el PP’, però aquesta part n’havia estat retallada. Sanchis li ha retret que en manifestacions convocades per Ciutadans els periodistes de TV3 hagin d’informar sense el logotip al micròfon per por de ser atacats, però Arrimadas ha dit que condemnava ‘qualsevol intimidació o agressió a qualsevol periodista’. A banda, li ha demanat si, quan entrevista dirigents independentistes, els demana per les crítiques de manifestants independentistes a periodistes espanyols. Un nou 155 i un sistema de finançament ‘equitatiu per a tot Espanya’ Tot just començar l’entrevista, Arrimadas ha demanat de començar el procediment previ per a aplicar el 155 i demanar al president de la Generalitat, Quim Torra, si acatava la legalitat espanyola. ‘Seria un exercici de transparència, també per als seus propis votants’, ha dit. Ella creu que Torra hauria de dir explícitament què vol fer si les sentències al judici de l’1-O no són absolutòries, perquè a parer seu ‘escalfa el carrer en contra de mig Catalunya’. La cap de l’oposició ha dit que la societat catalana està trencada i Sanchis li ha demanat fins a quin punt hi ha contribuït Ciutadans, pregunta que ha esquivat dient que encara no s’ha fet el ‘ple sobre la convivència’ que Ciutadans demana. ‘Poder tenir un carrer net en cap cas no pot trencar la societat’, ha dit en referència als llaços grocs. I ha acusat els CDR de originar conflicte per haver convocat una manifestació contra la de Jusapol. Fins i tot ha demanat al govern que condemni ‘la violència dels CDR’. Sobre el finançament, Arrimadas ha dit que calia fer una reforma del sistema per tal que fos més senzill i transparent, orientat al servei públic, sense tenir en compte quin territori es finança, i que es puguin avaluar els serveis públics ‘per garantir l’equitat a Espanya’. ‘A nosaltres ens agradaria una reforma del finançament que fos equitativa per a tot Espanya, incloent-hi també el País Basc’, ha dit. Sanchis li ha demanat si, com a aspirant a presidenta de la Generalitat, considera que pot arribar a representar la totalitat de la població, atesos els insults que des del seu partit dirigeixen a l’independentisme. Arrimadas ha contestat que ella no desqualifica els independentistes en termes generals, però que critica fets concrets. ‘Sota el paraigua dels CDR s’han comès actes violents’, ha dit a tall d’exemple.

Summary: Arrimadas ataca TV3 i refusa d’anar a visitar els presos en una tensa entrevista amb Sanchis