Toni Comín (1971) és un dels consellers a l’exili del govern català i actualment resideix a Brussel·les. El responsable del Departament de Salut es presenta a les llistes del 21-D a Catalunya per Esquerra Republicana de Catalunya (ERC), on va arribar provinent del món dels socialistes. El conseller de Salut atén telefònicament VilaWeb i desgrana la seva intensa visió política, que sembla més madura i pensada que mai. Toni Comín, a l’exili, políticament va a cent per hora. —Encara ressonen els crits de ‘franquistes‘ que vau dirigir a governants espanyols. —Jo volia parlar a la manifestació de Brussel·les per una raó. El president no els pot dir franquistes per una qüestió de posició institucional. I els consellers de Catalunya tampoc. Jo veia que la gent necessitava que sortís algú de les cares visibles del procés, algú des del govern legítim, que els digués que eren franquistes. Perquè, si no ho diem, vol dir que tenim por, que no ens atrevim a dir el que pensem. I ens ho hem de dir: no tenim por. Volia contribuir al fet que la gent trobés un mirall pel seu coratge. I els de dins la ràbia no la poden expressar d’una manera tan contundent. La gent té ràbia. Justa i legitima ràbia. I han de trobar algú que expressi la seva indignació. —Garanties. Paraula de moda. On són les vostres garanties, conseller? —Les nostres garanties les hem hagut de venir a buscar a Bèlgica, perquè a Espanya estaven amenaçades. Una de les característiques d’una democràcia és la diferència entre la justícia constitucional i la justícia penal. I confondre-les no és propi de l’estat de dret. De fet, l’estat de dret neix per aquesta diferenciació. Si els òrgans polítics entren en conflicte entre si, això no es resol tancant els contrincants a la presó. Això passava abans de l’estat de dret, abans de les revolucions liberals, les garanties i els drets fonamentals. Les constitucions blinden i protegeixen l’acció política. Una altra cosa és que jo entri a robar en una botiga. Però per acció política, per definició, els ministres, els governs, som inviolables. I el que ha fet la fiscalia del govern del PP, els tribunals, és vulnerar aquesta inviolabilitat. Aquesta euroordre la van retirar perquè si la justícia belga deia això, automàticament deia que els presos eren presos polítics. L’estat espanyol s’hauria trobat que un altre estat de la Unió Europea li deia que tenia presos polítics. —Arrest internacional i ordre internacional han estat retirats. Però si aneu a un altre país la poden tornar a presentar? —La poden tornar a presentar. Els advocats ens han dit clarament que on tenim els drets més garantits és a Bèlgica. —Veig els consellers de l’exili en molt bona forma. Els de la presó, no tant. Per què no aneu vosaltres als debats electorals? Jo escolto els de la presó, i veig el seu advocat per darrere donant ordres. —Dues consideracions. És evident que la nostra situació legal no és la mateixa. Nosaltres tenim una llibertat de discurs polític plena. I ells no. La justícia els diu a tots que vigilin què diuen, que el dia que vulguin els tornen a presó preventiva. Però deixeu-me dir una cosa: l’autoritat moral dels qui han estat a la presó és immensa. I per tant, em sembla una molt bona decisió que vagin ells als debats. Molt bona. I després, la tecnologia fa miracles fins a un punt. I entenc que els comitès de campanya no s’ho han plantejat perquè tecnològicament no seria possible. —El Comín pare pateix presó durant el franquisme. El Comín fill, exili durant la democràcia. —Efectivament. És així de trist: ens havíem pensat que tothom havia fet la transició. I no. Catalunya la va fer i encara no tothom. Però gran part de la societat espanyola continua en l’esquema cultural del franquisme. Ja no podem dir que l’estat espanyol té un problema i la societat no. Quan el govern fa el que fa, qui puja a les enquestes és Ciudadanos. Avui l’extrema dreta, representada per Cs, té premi electoral a Espanya. Tenim un problema greu. —La policia secreta espanyola us segueix? —Intento no vigilar si em vigilen. No estic gens pendent d’això. Jo no he comès cap delicte. Res a amagar. —La consciència religiosa us ha sacsejat? —No. Jo intento, poc o molt, anar vivint totes les experiències de la meva vida des d’aquesta perspectiva creient. Una de les grans intuïcions de les religions, no solament dels cristians, és que hi ha sacrificis que són llavor. Fructífers. Promesa de futur. Estic convençut que en aquesta etapa hem plantat una llavor molt poderosa, i per això guanyarem. I de manera col·lectiva, no d’una part contra l’altra. N’estic persuadit. La República serà amiga d’Espanya malgrat la ràbia acumulada, malgrat tots els malgrat i els cops de porra. Amics espanyols m’han vingut a veure. Gent que sap que tinc una mirada fraternal cap a Espanya. I alguns no entenien la meva posició. I em diuen, vigila perquè segons com es faci la independència pot ser una ruptura. I dic no. La ruptura és ara. Més ruptura que ara, mai. Perquè la ruptura que m’importa és la ruptura moral. Mireu, la França ocupada formava part d’Alemanya. Estaven més unides aleshores, l’any 1942 o ara el 2017? Doncs el 2017. Perquè la cosa que importa és la unió moral. I ara aquesta unió moral entre la majoria de la societat espanyola i catalana és nul·la. -—Europa devia saber tots els detalls de si enviaven la gent a la presó o no. I van dir d’acord, no creieu? —Deixeu que hi posi subíndex. Europa 1, Europa 2, Europa 3. Europa 1, els governs. Ens han fallat. Cert. Però oi que som a Bèlgica? I què hi hem posat en valor, aquí? L’Europa 2: la justícia europea. L’estat de dret, una justícia independent i amb garanties. Autèntica democràcia europea. Perquè a Europa una cosa són els governs i una altra el poder judicial. I Europa 3: els ciutadans. És un cas cada vegada més conegut. I en general, la gent del carrer, quan descobreix aquest cas, es posa del cantó del moviment independentista. Va entenent que és un conflicte entre democràcia i reacció autoritària. Si el marc mental des del qual els europeus llegien el cas català era entre els de la llei i els qui se la salten, estàvem morts. Perduts. I això no ha passat. I la gent del carrer que ens identifica ens diu, de manera natural, endavant, estem amb vosaltres. —El factor temps. El temps com a factor. —Això serà lent. I hem d’aprendre dels errors i de les experiències. Per exemple, els terminis no són útils, et treuen marge d’acció política, jo ho entenc. Segona lliçó: des del reconeixement total a la valentia d’aquest poble i la societat civil organitzada, potser el problema no és que el govern no vam explicar els riscos. Potser sí que els vam explicar i és la gent que no li agradava escoltar-los. Saber sentir i escoltar el que no pinta bé és bo. I així millorem tots dels errors. No només el govern. També els ciutadans. —Això darrer ho compro. Cert. Ara, no us compro, però, que el govern decidís no quedar-se a Sant Jaume i em posés a mi, ens posés a tots, com a excusa. Sóc jo, Andreu, que decideix si vaig a defensar el govern amb el meu propi cos o no. Doncs vau decidir per mi. Si jo poso en risc el meu cos per la llibertat del meu país és cosa meva. No vostra. —Però aquest dret passava perquè nosaltres ens quedéssim allà dins a palau. I nosaltres tenim el mateix dret de buscar la protecció de la gent o no. El govern també té el dret de no deixar-se protegir per ciutadans indefensos, desarmats, que s’hagin d’enfrontar a cossos de seguretat. I jo això no ho vull. Crec que el debat el donem per fet. Volem fer-ho pacíficament. És l’única manera. El risc que hi hagi confrontació i víctimes és un risc que jo no el comparteixo. Per raons ètiques, d’entrada. Però estratègiques, també. Hi ha el miratge de dir: totes les independències comporten morts. Però això no vol dir que un mort et garanteixi la independència. —Un mort, no. I cent morts? Europa no aguanta cent morts a Barcelona. Però són massa. Hauràs de negociar. Seran deu, quaranta, cinquanta? La política, que bèstia. —Jo ja em nego a priori a considerar-ho com una opció. I no crec que això ens assegurés el canvi de posició europea que alguns preveuen. No hi ha cap raó. En una espiral de violència la tendència és de responsabilitzar totes dues parts. Per tant, Europa no s’atrevirà a posar-se a favor d’una de les parts. Aquesta perspectiva que amb morts els governs d’Europa canvien i es posen del cantó català no crec que aguanti l’anàlisi racional. —És Gandhi. Si em pegues, que tothom ho vegi. I tothom em farà costat. —Segons com es plantegi, és una idea mítica. Són aquest tipus d’idees que no sé si ens han ajudat. Per exemple: si fem la declaració, els governs ens reconeixeran. O els Mossos haurien d’assumir el control del territori. Són cartes irreals. La carta que un conflicte garanteix que Europa giri l’esquena a Espanya, no la veig del tot. —El 22-D, què fem? —Comencem una nova etapa. Això fem. Jo sempre faig el paral·lelisme amb l’endemà de la sentència del Tribunal Constitucional. Sabíem que entràvem en una etapa completament nova. Van aparèixer nous actors, com l’ANC, que no existia. I vells actors van canviar completament de funció. Òmnium. Alguns partits van canviar de programa electoral. I fins que va quedar definit el full de ruta va passar un temps. No va ser l’endemà. I és normal. Ara entrem a la tercera fase. —Tercera? —Tercera, sí. La primera és 2003-2010, que és la fase de l’estatut. La segona 2010-2017. I la tercera comença ara, i no sabem quant durarà. —Són set anys cada vegada, veig. —Tant de bo sigui curta, però hem d’obrir la possibilitat que sigui com les altres. Tenim tot el plat cuinat? Tot el full de ruta decidit? No. No tenim full de ruta? Tenim els ingredients per a cuinar el nou plat. I també sabem quina mena de plat volem. Però el plat s’ha de cuinar. —Suposem que els resultats donen victòria als independentistes. Què en fareu? —Per mi, el camí només pot continuar si tenim un instrument a l’interior i un altre a l’exterior. Tots dos són imprescindibles. Només amb l’instrument de l’interior, ara mateix no podríem avançar amb la coalició del 155 que encara controla el fanàtic congrés espanyol, i Montoro, i el Suprem. Ens quedaríem aturats en una lògica autonòmica. Si no hi ha dues cares, no es pot avançar. Per mi, això no es una opinió subjectiva, és una evidència racional, objectiva: sóc molt contundent defensant aquesta tesi. —Per què? —Per què si ens posem a treballar amb aquesta lògica de les dues cares, això ens tranquil·litzarà a tots. Perquè els rols de tothom quedaran reconeguts. —I acció de govern i política, què poden fer aquests dos instruments? —Es poden fer moltes coses: aprofundir amb els suports de les societats civils europees. Incrementar la majoria interna dins Catalunya. Jo vinc de la democràcia econòmica. Aquí hi ha una possibilitat de mobilització pacífica important, i amb efectes econòmics. S’ha de treballar. I treballar en aquest camp. Perquè això ens obre un camp de mobilització pacífica i plenament legal que pot tenir un impacte més enllà de l’impacte reputacional. —Com? —Més com en el segle XXI que no el segle XX. Però es pot fer. Es pot preparar. I preparar bé. -—Crítica a fer. Voteu-me i tornaré, diu Puigdemont. Voteu-me i sortiré de la presó, diu Junqueras. Perdoneu, però això és fals. —Crec que l’argument, que té part de veritat en tots dos casos, és: si guanyem, el govern espanyol té l’obligació de respectar els resultats. I els qui guanyen han de poder exercir el càrrec. I això és incompatible amb la causa judicial. Respectar els resultats vol dir retirar la causa judicial. El que diuen els partits és que el govern espanyol té l’obligació política, democràtica, moral, de retirar la causa. Si la retira, un pot tornar i l’altre sortir. —La causa no la retiraran. —Això ho veurem el dia 21. Si són demòcrates o no. Diran que és cosa dels jutges, tot i que no s’ho creu ningú. Ja ho veurem. El cert és que la fiscalia pot retirar la querella, i la fiscalia depèn del govern. Si no la retira, no són demòcrates. Jo estic plenament d’acord amb aquesta idea: el respecte del resultat del 21-D és incompatible amb la causa judicial. —Clara Ponsatí dixit: Tusk i Europa ens van prendre el pèl i no vam saber-ho gestionar. —Probablement el full de ruta era un full de ruta molt pensat per una sortida negociada. No excloïa mantenir via unilateral fins al final, però estava més pensat per una via negociada que per una via unilateral —Potser la feina del 22-D serà aquesta. Pensar una nova via. —Hem de pensar com forçarem Espanya a la negociació. Això hem de pensar. Hem de trobar un camí que eviti dues vies que no permeten avançar. Ni una bilateralitat escapista i paralitzadora, ingènua, que diu que hem d’esperar sine die que Espanya vulgui pactar. Això és paràlisi, ens quedaríem quiets, no ens interessa. I tampoc no ens permet avançar la unilateralitat sense xarxa, o sense una correlació de forces suficient. Hi ha el nostra projecte: com forçar el govern espanyol a la negociació bilateral. És possible. Mobilització pacifica amb un impacte que vagi més enllà de la reputació. Ara hem impactat durament a la reputació d’Espanya. 1 d’octubre, col·legis, manifestacions dels Jordis. La reputació d’Espanya està greument tocada. Però ara hem de buscar mobilitzacions pacífiques que no contravinguin les regles del joc democràtic però que tinguin impacte des del punt de vista no només reputacional. —Rivals. Comencem pel PSC. —Desolació. Per mi, la paraula que em surt pensant amb el PSC és desolació. Desolació absoluta. Pensar que fan servir el partit on havia estat Pasqual Maragall, Raimon Obiols i tanta gent del catalanisme, per manifestar-se al costat de la Falange! En una manifestació on es demanava l’execució del president de la Generalitat. ‘Puigdemont al paredón’. Veure’l fent-se fotografies amb el partit que ha tancat a la presó el govern de Catalunya. Miquel Iceta s’ha fotografiat amb el partit que ha tancat a la presó el govern de Catalunya. —El PSOE també ha tancat el govern català. Són coautors del 155. —Efectivament. El PSOE és la tragèdia de la política espanyola. En els moments claus de la política, no està clar que hagin estat a l’altura. Per començar, va donar suport a l’alçament de Primo de Rivera. I a la lluita antifranquista, el PSOE brillava per la seva absència. Els líders de la lluita per la democràcia van ser el PCE i el PSUC. I al PSOE, a la transició, li va costar Déu i ajuda que tingués una visió plurinacional. —Comuns. —Els demanaria més valentia. Qui va liderar la lluita contra el franquisme? PCE i PSUC. Qui voldria jo veure liderant la lluita conta el neofranquisme? El neo-PCE i neo-PSUC. O sigui Podem i comuns. Han trencat amb el PSC a l’Ajuntament de Barcelona. Gest valent. Els ho reconec. Però que siguin més contundents en la seva renúncia de la repressió. I els deixo una pregunta sobre la taula. Si Espanya no està disposada a fer el seu referèndum, hi renuncien? O el fan igualment per la via unilateral? No ho han respost mai. —Per què votar ERC i no Puigdemont o la CUP? —Jo, com a persona d’esquerres apel·lo l’elector que voti un projecte d’esquerres. Esquerra de govern, transformadora. Per això cal votar ERC. Ara, dit això, avui Junts per Catalunya són aliats. Clarament. Tenim un projecte que es diu la República. I necessitem anar de la mà i abraçats amb Junts per Catalunya. Però el meu espai ideològic, que crec que és molt necessari per Catalunya, és l’esquerra majoritària. Sempre he estat al mateix lloc. PSUC, d’on ve la meva família, era l’esquerra majoritària durant el tardofranquisme. Maragall ho va ser durant els anys noranta. I ara l’esquerra majoritària és ERC. Crec que es bo que hi sigui una força d’esquerra que governi el país. —ERC pot agafar una mica de vot comú? —Jo estic en aquesta frontera. Sóc el conseller que ha desprivatitzat més que mai, ha fet la llei d’universalitat, ha impulsat l’atenció primària, finançat la sanitat en funció de la renda per lluitar contra les desigualtats en salut, he obert la fecundació in vitro de les lesbianes, transformant el model d’atenció als transsexuals. Des de la Generalitat, he assumit hospitals com el de Berga, el de Reus o el de Móra. Escolteu, un votant dels comuns no està gens lluny d’això. Al parlament jo he acordat tantes o més coses amb CSQP que amb la CUP, que amb el tema sanitat té una postura molt rígida. Tinc una relació personal molt bona amb aquest espai. Jaume Asens, que va ser una de les persones clau en la meva defensa ara a Bèlgica, em va ajudar a construir la xarxa d’advocats amb la qual hem estat treballant. Però també amb Ada Colau, Xavier Domènech, Adrià Alemany, Gerardo Pisarello o Jordi Martí.

Summary: Toni Comín: ‘La República serà amiga d’Espanya malgrat la ràbia acumulada’


El 14 de gener es va morir l’escriptora Isabel-Clara Simó. Va ser una mort esperada, però igualment dolorosa, com va palesar-se en el seu comiat, i que demostra fins a quin punt era una persona molt estimada als Països Catalans. Aquest fet ha deixat l’editorial Bromera en una posició difícil: el plat fort per al Sant Jordi vinent és la novel·la pòstuma de l’escriptora, El teu gust, que va treballar fins al darrer moment amb l’editor Gonçal López-Pampló. ‘Publicar una obra pòstuma és una cosa que no agrada a un editor, tot i que havíem treballat el text amb Isabel perquè fos el seu comiat de la narrativa’, diu. L’editorial explica en la presentació de les seves novetats per a aquest trimestre: ‘El teu gust és el títol de la novel·la pòstuma d’Isabel-Clara Simó, l’aposta principal de Bromera per a aquesta primavera. L’autora, una de les nostres escriptores amb una trajectòria literària més sòlida i reconeguda amb el Premi d’Honor de les Lletres Catalanes, ens presenta una obra que ens parla d’amor, de sexe, d’art, de cultura i, en definitiva, de les passions que mouen les persones. Així, amb el seu estil inconfusible, l’escriptora alcoiana obre de bat a bat les portes del seu món literari i ens explica la vida d’una dona que evoca, amb ironia, un trajecte vital fet de retalls i pedaços.’ Si aprofundim una mica més en l’obra, els editors asseguren que tracta sobre la decapitació, en el sentit de la pèrdua pròpia, la de perdre el cap per alguna cosa, per una gran passió. Bromera prepara un gran llançament per al darrer text de l’escriptora, de la qual tenen quinze títols al catàleg. Així doncs, el dia 18 de febrer es farà una conferència de premsa a Barcelona en què es lliurarà un joc de galerades als periodistes culturals i també als principals llibreters del país perquè quan es posi a la venda el mes de març ja hagin tingut temps de llegir-la. El procés d’edició del text ha estat complex. Tant que la novel·la inclourà una nota de l’editor Gonçal López-Pampló, que explica: ‘És la primera vegada que publico un text amb una nota editorial meva, però era necessària per explicar les circumstàncies d’edició del text.’ Se’n faran presentacions especials a Barcelona, València i Alcoi, que encara no tenen dates ni format concretats. Per al procés d’edició, ha calgut treballar amb una escriptora malalta però que conservava tota la lucidesa i que sabia que feia el seu comiat de la novel·la cercant un text amb la màxima llibertat creativa possible. ‘Amb la Isabel vàrem parlar molt de com volíem que es presentés el llibre i per això em trobo molt còmode explicant que ella volia presentar el text sense parlar en cap cas d’obres mestres ni de res semblant; per a ella era una novel·la important que tancava la seva producció, però no volia cap mena de grandiloqüència.’ També hi ha hagut una feina singular, basada en el correu electrònic com a mitjà essencial de comunicació. ‘Ha estat un procés d’edició amb ella totalment transparent, molt respectuós, perquè no érem amics ni teníem una relació quotidiana, només una relació professional de feia temps. El procés editorial ha estat això: una relació entre una escriptora amb un alt grau de professionalitat i el seu editor.’ Lògicament, la relació va tenir uns punts intensos, perquè la personalitat de l’escriptora i la vehemència en la defensa de les seves idees i punts de vista eren notables, ‘però, així i tot, quan els arguments la convencien, acceptava els canvis i els suggeriments’. L’altre problema era la diferència d’edat entre ambdós, quasi quaranta anys. ‘Per a mi ella era un referent i de sobte has d’editar-la. No va ser fàcil, no, però sobretot n’he après moltes coses.’ López-Pampló ha explicat alguns detalls més sobre el llibre a VilaWeb: ‘És una novel·la per a adults, canònica en la forma, en el sentit que té plantejament, nus i desenllaç, però a partir d’aquí és molt eclèctica, és un llibre desigual en les parts, absolutament vehement, molt de la Isabel, on es pot veure ella dient adeu i amb un final molt revelador del qual no us puc dir res. La cosa que més sorprendrà, potser, és que hi ha unes grans divagacions sobre l’art, la literatura, citacions molt erudites, diàlegs molt llargs, reflexions filosòfiques i sobre el cinema, amb un homenatge molt clar a Fellini. Per a mi és una de les millors obres d’Isabel-Clara Simó i sobretot una manera molt coherent de tancar una trajectòria.’ Al final l’editor va claudicar una mica davant la novel·lista, quan li va dir: ‘Tingues pietat d’una vella decapitada.’ Mentre no arriba aquesta obra nova, Bromera ha reeditat una part de les obres de l’autora que ja tenia al catàleg. ‘Els darrers temps volíem que com més gent la pogués llegir, millor’, explica. I afegeix que en aquests moments no hi ha prevista cap edició especial de les seves obres, fet que no descarta en el futur. Caldrà parlar amb la seva agent, i també amb Edicions 62, on l’escriptora va publicar una bona part dels seus llibres. També s’ha de veure si Simó ha deixat cap altre inèdit. Segur que hi haurà elements molt interessants, com ara correspondència o la possibilitat de fer una selecció antològica dels seus articles a la premsa. ‘Però tot això són coses que s’han de fer amb temps i amb calma. Nosaltres, com a editorial, només podem fer una cosa, posar-nos a disposició de la família per a tot allò que calgui quan calgui, una família a la qual volem agrair profundament la confiança en el procés d’edició d’aquesta darrera novel·la.’ Cal recordar que en aquests moments la darrera obra publicada d’Isabel-Clara Simó és la novel·la negra La sarbatana, publicada per l’editorial Alrevés a la col·lecció ‘Crims.cat’. També s’ha de tenir present que el primer homenatge pòstum va ser en el festival Tiana Negra, que li va dedicar la jornada inaugural i es va fer una taula rodona on es va repassar precisament la seva relació amb el gènere negre i en què participà l’escriptora Margarida Aritzeta, successora d’Isabel-Clara Simó en el càrrec de degana de la Institució de les Lletres Catalanes.

Summary: Bromera publicarà ‘El teu gust’, la torrencial novel·la pòstuma d’Isabel-Clara Simó


El ministre Eric Jover ha anunciat que el govern havia posat en coneixement de la fiscalia les declaracions de l’entitat feminista Stop Violències davant el Comitè de l’ONU per a l’Eliminació de la Violència envers les Dones, perquè determinés si eren delicte. L’entitat va denunciar els casos d’avortaments amb risc per a les dones, que han de sortir d’Andorra per fer-ho, i els problemes d’accés als anticonceptius. El portaveu de l’executiu ha criticat que es facin afirmacions ‘falses’ per orientar l’opinió pública i ha dit que no era la primera vegada que passava una cosa com aquesta en el col·lectiu que presideix Vanessa M. Cortés. Per això el govern prendrà en consideració la intervenció que han demanat del ministeri públic, per si s’han de prendre accions legals. Jover ha dit que fer declaracions voluntàriament faltant a la veritat implica responsabilitats. Així mateix, ha insistit unes quantes vegades que les conclusions de l’ONU sobre la situació de la dona al Principat no es basen en fets objectivables, per les afirmacions que la presidenta de Stop Violències va fer davant l’organisme internacional a Ginebra.

Summary: El govern andorrà porta Stop Violències a la fiscalia per la polèmica a l’ONU


La nova presidenta de la Comissió Europea, Urusula von der Leyen, ha concedit una primera entrevista al Grup Europa, que conformen diversos diaris com La Vanguardia, La Stampa, Le Monde, The Guardian i el Süddeutsche Zeitung, i s’ha mostrat cautelosa a l’hora de referir-se a la qüestió catalana. ‘Per a ser sincera, no he pogut mirar l’assumpte en profunditat‘, i ha promès oferiur una explicació més endavant, segons que explica el corresponsal de La Vanguardia Eusebio Val. També ho recull el diari La Stampa, que ho explica així: ‘Reconeix que en alguns dossiers encara no és capaç d’oferir solucions i propostes –en primer lloc, la qüestió catalana, ‘Aprofundiré en tots els detalls’- i assegura que escoltarà molt i cercarà un enfocament integral en la solució dels problemes’. El País, en una altra entrevista que també li ha fet avui i en la que també se li ha preguntat sobre la qüestió catalana, Von der Leyen també s’ha mostrat reticent a oferir una posició. El periodista ho ha recollit així: ‘Esquiva, fins al punt de no respondre, als afers sensibles, com el conflicte polític a Espanya en relació al moviment independentista a Catalunya’

Summary: Von der Leyen, sobre Catalunya: ‘Aprofundiré en tots els detalls’


De ben jove, Robert L. Stevenson, autor d’algunes novel·les cèlebres del segle XIX, com ‘L’illa del tresor’, va experimentar els primers símptomes de malaltia respiratòria. Això el va dur a voltar mig món buscant climes més temperats i també el va fer més conscient de la fragilitat de la vida. Potser per aquesta raó, i tot i que en aquell moment la industrialització era l’ensenya del progrés, va escriure ‘En defensa dels ociosos’, un article en què exhorta la gent a deixar-se temptar per l’alegria de l’ociositat, que, a parer seu i contra l’opinió general del moment, ens fa les persones més sàvies i més felices. El llibre aplega sis articles escrits per Stevenson, en una traducció de Xavier Zambrano. Llegiu-ne un fragment. Escriu Isabel Monsó, editora de Viena Edicions: «Aquest és un llibret deliciós que aplega sis articles de Robert Louis Stevenson apareguts a la premsa entre el 1876 i el 1888, entre els quals els més coneguts són el que dóna títol al recull, «En defensa dels ociosos», i la cèlebre «Carta a un jove que vol abraçar la carrera artística», de lectura imprescindible per a qualsevol jove (o no tan jove) que vulgui dedicar-se a una disciplina artística, com ara la literatura, per exemple. Quan els va escriure, Stevenson tenia entre vint-i-sis i trenta-vuit anys. Víctima d’una malaltia pulmonar des de la infantesa, es va passar bona part de la seva vida viatjant pel món, buscant un clima més temperat que el de la seva Escòcia natal, i això, sens dubte, el va fer més conscient de la fragilitat de la vida i més sensible a la bellesa del paisatge i d’un temps sense presses. Els seus articles resulten sorprenents per molts aspectes. Va escriure «En defensa dels ociosos» en el moment en què la industrialització era l’ensenya del progrés i tothom considerava que treballar-se i «guanyar-se la vida» era l’objectiu prioritari d’una infantesa i una joventut dedicades a l’estudi i formació. En contra de la convenció del moment, Stevenson creia sincerament que l’oci (el fet de jeure sota un pi veient passar els núvols, fer conversa amb un desconegut tot prenent una cervesa o remullar els peus en un rierol) no té res a veure amb la mandra o la peresa, i que aquests moments de tranquil·litat ens fan més creatius, ens ajuden a contagiar l’alegria al voltant i ens permeten adquirir habilitats tan necessàries com sumar o restar, habilitats que ens acosten a una felicitat més duradora que els coneixements que podem adquirir en qualsevol carrera universitària. Més d’un segle després del moment en què van ser escrits, aquests articles resulten summament reveladors i ens ofereixen un argumentari de pes per trobar espais per a l’oci per a nosaltres i per als menuts i els joves de la casa. Perquè no cal que omplim d’activitats les hores d’oci, no cal que ens imposem obligacions a tota hora… Stevenson ens recomana donar-nos temps per respirar, per fruir del sol, de l’aigua freda del riu, de l’atzar que fa que ens passin coses curioses… No se’m pot acudir un plantejament millor per començar l’estiu, especialment ara que els polítics s’esgargamellen assegurant-nos milions de llocs de treball, com si el treball, per si sol, fos sempre bo, un objectiu sempre desitjable, sigui el treball que sigui i encara que ens resulti penós i en traguem poc profit. Només puc recomanar-vos que llegiu el tast del llibre. Estic segura que començareu les vacances amb un altre ànim.»

Summary: Avançament editorial: ‘En defensa dels ociosos’ de Robert Louis Stevenson


L’acte de la Diada ‘Pels drets i les llibertats: absolució!’ organitzat per Òmnium Cultural davant de l’Arc de Triomf de Barcelona ha aconseguit congregar les diferents sensibilitats del sobiranisme amb representants de JxCat, ERC, CUP, comuns, així com de sindicats i entitats socials. En una carta llegida durant l’acte, que ha aplegat més d’un miler de persones a l’Arc del Triomf de Barcelona, el president de l’entitat, Jordi Cuixart, ha fixat la ‘defensa permanent del diàleg‘ com l’única via per a la resolució del conflicte. Segons ell, aquest diàleg forma part de la ‘confrontació democràtica‘ amb aquells qui volen condemnar la llibertat d’expressió i el dret a protesta. ‘Ens volen dividir entre partidaris del diàleg i de la confrontació, però la defensa permanent del diàleg és l’única via per a la resolució del conflicte. Forma part de la confrontació democràtica amb aquells qui volen condemnar la llibertat d’expressió i el dret a la protesta. Mai no renunciarem al diàleg, tampoc amb els qui ens voldrien veure molts anys a la presó’, d’aquesta manera Cuixart s’ha referit al debat de les darreres setmanes sobre diàleg i confrontació. A la carta, Cuixart s’ha mostrat convençut que la societat sortirà reforçada tot i el ‘despropòsit de la repressió’ i ha posat com a exemple altres moments històrics com l’exili republicà del ’39 i la ‘llarga nit del franquisme’. ‘Som un poble que reviscola, amb les seves contradiccions, sí, però sobretot les seves esperances. Tot això només té sentit si ho fem plegats’, ha conclòs. Per la seva part, el vice-president d’Òmnium, Marcel Mauri, ha dit que hi ha ‘un 80% de catalans i catalanes que demanen una solució política per a un conflicte que és polític’ i ha recordat que ‘no hi haurà normalitat al nostre país mentre hi hagi presos polítics’. Mauri ha denunciat que a les ‘vulneracions de drets socials’ cal afegir-hi els casos de ‘vulneració de drets civils’. ‘S’ha perseguit la dissidència política, s’han prohibit cançons, s’han censurat publicacions i s’han perseguit les idees’, ha dit. Amb més de 173.000 socis i sòcies, @omnium continua endavant malgrat la repressió i l’empresonament del seu president, @jcuixart. I ho fa perquè creu en la llibertat. 🔴Escolta el discurs del vicepresident i portaveu de l’entitat, @marcelmauri pic.twitter.com/VxU8UN42Dv — Òmnium Cultural (@omnium) September 11, 2019 Sobre a la reacció a una possible sentència condemnatòria del judici contra el procés, Mauri ha reconegut que ‘no hi ha solucions màgiques’, però ha demanat que estigui ‘a l’altura del moment històric’ i que sigui ‘col·lectiva’. Una de les primeres intervencions de l’acte ha estat la de tres familiars de presos polítcs: Laura Masvidal, esposa de Joaquim Forn; Bernat Pegueroles, marit de Carme Forcadell, i Esther Cuixart, germana de Jordi Cuixart. Tots tres han llegit fragments de cartes anònimes que els presos han rebut en els últims mesos i han volgut compartir. Familiars dels presos polítics, exiliats i represaliats també ens acompanyen per reclamar l’absolució. @EstherCuixart, Laura Masvidal i Ferran Pegueroles són la veu de la dignitat. Amb ells escoltarem fragments de cartes anònimes dirigides als presos polítics pic.twitter.com/oJ4PhkVjIQ — Òmnium Cultural (@omnium) September 11, 2019 Tot seguit, Òmnium ha projectat un vídeo on batlles de les principals ciutats del Principat com Ada Colau (Barcelona), Montserrat Venturós (Berga), Pau Ricomà (Tarragona), Miquel Puyeo (Lleida) o Marta Madrenas (Girona) han defensat que l’autodeterminació no és cap delicte i han reiterat la demanda d’absolució pels independentistes jutjats al Tribunal Suprem espanyol. A l’acte hi ha assistit el president de la Generalitat, Quim Torra, i el vice-president del govern, Pere Aragonès, així com representants d’ERC, JxCat, la CUP i comuns. Concretament el president de JxCat al parlament, Albert Batet; Jéssica Albiach i Jaume Asens dels comuns; la portaveu d’ERC, Marta Vilalta, i la diputada de la CUP Natàlia Sànchez, entre d’altres. Per part de l’ANC hi ha assistit la presidenta de l’entitat, Elisenda Paluzie.

Summary: Òmnium exigeix l’absolució amb el suport de l’independentisme i els comuns


AdiA Edicions acaba de publicar el pregó que va escriure i dir Blai Bonet la Setmana Santa del 1980 a l’església de Sant Andreu de Santanyí, el seu poble. El text va ser un encàrrec de mossèn Jaume Serra, rector de la parròquia aleshores, un capellà activista en drets humans i molt actiu en favor de la cultura catalana. El text es va imprimir llavors com a opuscle per repartir entre els feligresos que van anar a escoltar Bonet, però després d’aquell episodi ningú no es va tornar a fixar en aquest pregó fins ara. L’editor Pau Vadell l’ha recuperat en un treball de recerca i editat, incorporant-hi un epíleg de l’especialista Gabriel de la S.T. Sampol. L’edició té el suport de la Fundació Mallorca Literària, fundació cultural privada, encarregada de la gestió de les cases museu de Llorenç Villalonga (Binissalem), Pare Rafel Ginard (Sant Joan) i Blai Bonet (Santanyí). I a tot això, s’hi suma la recuperació del text dit, a càrrec de l’actor Toni Gomila, que l’ha convertit en un monòleg. Enguany s’ha pogut veure a la sala petita del teatre Principal de Palma i al Santuari de Consolació de Sant Joan. La voluntat és que cada Setmana Santa Toni Gomila representi aquest monòleg en dos o tres pobles i que es converteixi en una tradició. ‘El pregó de Blai Bonet és un text amb frases tan potents que n’hem fet una samarreta d’aquesta: «Dita en el moment just, una frase talla més que un trinxet nou.»” Pau Vadell ho explica a VilaWeb, que també diu: “És un pregó que s’ha de posar en el context del 1980. Conté una visió ultrapersonal dels textos bíblics, amb moltes de les escenes de la Passió portades al context de Santanyí. Però també és un text polític, que conté moltes referències a fets significatius del moment, com ara els atacs que el cardenal Tarancón va patir de l’extrema dreta o que parla d’imperialisme i fa una comparació amb la situació política que passava aquí. I tenint en compte l’època, ara més que mai hi ha molts temes que ens interroguen amb la realitat d’avui.’ «…tan actual és avui com actual era en aquella setmana en la qual els partits polítics d’Israel varen aconseguir fer la pell a Jesús, un home jove, israelita, que feia les coses molt ben fetes; era molt just; resultava ser molt incòmode per aquells líders dels partits de Roma i per l’eixam de petits partits locals, jueus. Els fariseus eren el partit polític dels intel·lectuals. Els escribes eren l’estament de la burocràcia. Els saduceus eren el partit avançat; eren avançats, però poc…» Uns exemples del fet de fer viure la passió a Santanyí: «Son Getsemaní era una finqueta d’oliverar, de llimoneres, de taronger. Estava a cinc minuts, costa avall de Jerusalem, o de Santanyí, posem per cas. Son Getsemaní poc més poc manco era a s’Hort d’en Bennàsser, o Son Morlà…» Pel que fa a l’ús de referents moderns, l’epíleg explica que Blai Bonet parla de l’imperialisme de Roma mostrat com si fos el de les superpotències mundials contemporànies, o els crits del poble demanant la crucifixió de Jesús presentats com un antecedent de les proclames de l’extrema dreta espanyola contra el cardenal Tarancón. El passatge és aquest: «Aquelles tres o quatre dotzenes de lideretxos dels partits locals de Judea s’havien posat, s’estaven posant, pesats ferm. Pesats una cosa de no dir, amb allò com de forofos del fútbol, i de: —Crucifica’l, cru-ci-fi-ca’l, cru-ci-fi-ca’l, cru-ci-fi-ca’l. Més o manco, molt més que manco, com avui: —Ta-ran-con-al-pa-re-dón.» Pau Vadell també en destaca aquest, políticament punyent i recorda que el 1980 a les Illes Balears encara no hi havia autonomia, que no es va aprovar fins al 1982: «—I ara agafau un tros de cartó. Hi escriviu damunt: Jesús el Natzarè rei dels jueus. I en tres idiomes, eh? En llatí, que és l’única llengua oficial de l’Estat i de l’Imperi Romà; en grec, perquè els turistes que han vengut de fora per passar les festes de Pasco a Ciutat, ho entenguin, i… en hebreu, que és… sa vostra… llengua…» Blai Bonet signant opuscles després del pregó de Setmana Santa de 1980, a l’església de Sant Andreu de Santanyí. Blai Bonet cita Bertold Brecht, Cesare Pavese, Sartre i més. De Pavese, que el cita en el moment que Jesús ja és a la creu, entre els dos lladres, diu: «Cesare Pavese, el fondo poeta i narrador italià d’aquest segle, és potser el creador, l’home més fondo i tràgicament senzill que, en el seu diari, al qual posà un títol tan significant i significatiu com és L’ofici de viure, ha sabut destriar i fer entenent l’emocionant i emocionada, emocionada, emocionada, radical pobrea de l’ésser humà, de l’ésser hominitzat…, que se revela i roman bruscament destapat en l’amor entre dues persones, en l’esquifida limitació de l’amor i en limitació de l’agonia.». I tot seguit una reflexió de fondària: «Ell, el lladre, va veure, veia, mirava i de bell nou mirava que Jesús se bevia el glop de morir i de morir-se. Posava voluntat i esforç en no perdre el senyoriu, l’elegància, la dignitat, pròpies de tota Persona que sent i que té esperança. No en el Futur, no esperança en una altra vida, com tot sovint i massa sovint ens han ensenyat, tan malament i d’una manera tan poc real, tan falsa. I això perquè, qui té esperança real, com era i com és l’Esperança, que el lladre va descobrir en l’elegància existencial del moribund Jesús, no és Esperança en un Futur; sinó que és sentir i tenir Esperança en lo que cadascun fa en cada instant concret; tant si lo que hom fa és llaurar, cavar llobades, esmotxar, pescar, fer una paret, fer una taula dins una fusteria, rentar, sarcir un set que el fill s’ha fet als calçons vaqueros, escurar, fer una planxada, explicar la lliçó a un col·legi, anar a pegar un capfico a la mar d’estiu, o morir, o morir-se, o donar lliurament la vida per un altre, o per molts altres. Perquè tot qui té esperança en lo que fa en cada moment del dia té com a idea central aquesta reflexió vital, i sembrada fonda en la seva existència: «Ja que ens varen donar la vida, nosaltres donam la nostra mort.» En l’epíleg, Gabriel de la S.T. Sampol remarca: «Tant en el fons com en la forma, és sobretot amb la poesia que Blai Bonet escriu a partir de L’Evangeli segons un de tants que hem de cercar-hi un parentiu més proper, encara que ja trobaríem punts de contacte amb passatges de Comèdia i de Cant espiritual.» Pau Vadell també destaca que el pregó ajuda a entendre l’obra posterior de Bonet, perquè és un moment en què el poeta revisita la seva primera obra. La il·lustració de la coberta del llibre és feta pel mateix Blai Bonet, que en la seva època barcelonina havia treballat a l’editorial Polígrafa editant alguns llibres d’artistes tan rellevants com Antoni Tàpies. Als anys setanta, de retorn a Mallorca, va elaborar un centenar de làmines acompanyades de textos en tècniques ben diferents, els quals anomenava ‘quadres escrits’.

Summary: Sermó de Setmana Santa de Blai Bonet


La televisió francesa France3 va oferir ahir una polèmica ‘autobiografia’ de Juan Carlos de Borbó, coproduïda amb TVE, que evitava tots els escàndols d’aquests darrers anys relacionats amb l’ex-monarca d’Espanya. Un documentari que la televisió espanyola s’ha negat a reproduir. Juan Carlos hi justifica la seva vida política i en un moment de l’entrevista explica: ‘El dia abans de morir-se,  em va agafar la mà i l’única cosa que em va demanar va ser: “Altesa, preserveu la unitat d’Espanya”.’ El pare del rei actual encara rebla més la importància del fet afegint tot seguit: ‘I, si hi penses, això significa moltes coses.’ Vegeu-ho subtitulat: Juan Carlos explica que ja des de petit tenia Franco a prop. ‘A una banda, Franco; a l’altra, el meu pare. Quan les coses anaven bé entre elles, estudiava a Espanya. Quan no hi anaven, em repatriaven a Portugal.’ I afegeix: ‘Ell m’estudiava sempre, i jo mirava de ser natural, de ser jo mateix (…).  parlava poc amb la gent, era hermètic, però amb mi parlava, i reia’. El vídeo complet:

Summary: Juan Carlos diu que Franco, l’últim dia, li va agafar la mà i ‘només’ li va demanar de ‘preservar la unitat d’Espanya’


La Societat Coral El Micalet ha celebrat aquest cap de setmana la gala en la qual va donar a conèixer i va fer lliurament dels vuit guardons corresponents a la 32a edició dels Premis Miquelet al Teatre el Micalet. En aquesta ocasió, els reconeguts han estat Musiescola, la Muixeranga de València i tres obres literàries. Amb aquesta vetllada literària i musical, el dissabte, es va clausurar el Novembre Cultural, una iniciativa que ha desenvolupat la societat musical del 23 al 30 d’aquest mes amb diversos actes, danses, concerts i conferències obertes al públic, segons ha informat l’entitat en un comunicat. Els Premis Miquelet d’Honor individual i col·lectiu van ser atorgats a Manuel Molins i a l’Associació Cultural Amics de Joan Valls i Jordà, tal com va anunciar l’entitat a l’octubre. El Micalet reconeix així els ‘mèrits i la trajectòria de Molins, professor, dramaturg, director escènic, assagista i un referent del teatre valencià’ i de l’associació alcoiana per la seva ‘tasca cívica, defensa de la cultura i reivindicació de l’obra del poeta Joan Valls a la qual dóna nom’. Els guanyadors de les diferents categories, avaluades pels jurats d’aquesta edició, han estat Vicent Sanz i Pérez per ‘La música del Ball dels Espies’. ‘Origen, característiques i expansió’, Premi Joan Coromines de recerca filològica, històrica o cultural; Adrián Novella per ‘Els Nuvis’, Premi Micalet de Teatre; Musiescola, Premi Enric Soler i Godes, d’experiències pedagògiques; Grup per la Recerca de la Memòria Històrica de Castelló per Castelló republicà, arquitectura i urbanisme (1931-1936), Premi Institut Obrer de València, de temàtica relacionada amb el republicanisme, el valencianisme o el moviment obrer. El Micalet ha reconegut també a la Muixeranga de València, Premi Difusió del Patrimoni Cultural, atorgat pel club de viatges Fil per Randa; i a sis alumnes de l’Institut Musical Giner, adscrit a l’associació, amb el Premi Estudis Musicals pels seus expedients acadèmics el curs 2018-19. Així mateix, es van lliurar les insígnies d’or de la societat musical als socis, amb més de 50 anys d’antiguitat en l’entitat, Eliseu Climent i Rosa ‘Raga. El president de la Societat Coral El Micalet, Tonetxo Pardinyes, ha considerat un èxit la iniciativa Novembre Cultural desenvolupada aquesta setmana i, després de felicitar els guardonats, va assegurar que la societat ‘vol continuar en la mateixa línia de servei a aquest poble, com deia Salvador Espriu, mentre hi hagi alumnat i públic que vulgui gaudir de la música, del cant, del teatre i de les conferències, amb nosaltres’. En la seva intervenció ha agraït la fidelitat de Climent i Raga i ha demanat ‘fermesa en la defensa de la llengua, l’educació i els drets d’expressió, tant individuals com col·lectius’. Guardonats Sanz i Pérez a La música del Ball dels Espies analitza un fet cultural ‘molt estimat i emblemàtic a Biar’. La recerca ‘aporta una data més antiga de la primera transcripció musical d’aquesta tonada (1893), que provocarà en els experts una renovada perspectiva sobre els seus inicis’. El treball del musicòleg, compositor i professor oferirà al lector una instrumentació per a banda de música, una transcripció i anàlisi del guió musical, els llocs on s’interpreta o la datació aproximada dels seus inicis. Novella, autor amb diverses obres teatrals premiades, proposa a Els Nuvis un ‘joc constant amb el lector, juga amb les paraules, la identitat dels personatges, amb l’imaginari col·lectiu, per a plantejar la història de dos personatges situats en un espai de trànsit després de la mort, amb un llenguatge cuidat i un final obert i sorprenent’. El Grup per la Recerca de la Memòria Històrica de Castelló, un col·lectiu format per persones de diferents àmbits locals i acadèmics, ha desenvolupat diferents projectes i activitats relacionades amb la memòria històrica de les comarques de Castelló i les víctimes de la repressió franquista, des de la seva creació el 2004. Així mateix, ha fet treballs sobre la II República, la guerra del 1936-1939 i la dictadura amb la recerca de desapareguts i l’assessorament històric i judicial als familiars dels represaliats. Musiescola és un projecte col·laboratiu intercentres que neix a partir de la iniciativa d’un col·lectiu de mestres d’educació musical per a dur a terme una jornada anual de convivència musical escolar per a lluitar contra el fracàs escolar a través de la música. Ha arribat a convertir-se, després de cinc edicions, en una xarxa educativa formada per gairebé 50 escoles i més de 60 mestres d’educació musical. El 2019, any en què ha rebut el Premi Bankia al talent musical, hi han participat de manera directa més de 1.600 alumnes i 150 mestres de 30 localitats valencianes. La gala dels Premis Miquelet 2019 va comptar amb la presència del president de les Corts, Enric Morera, el batlle de València, Joan Ribó, el diputat de Cultura de la Diputació de València Xavier Rius, la regidora d’Educació de l’Ajuntament de València, Maite Ibáñez, la secretària general del Bloc i coordinadora de Compromís, Àgueda Micó, i el conseller nacional d’Esquerra Republicana, Agustí Cerdà.

Summary: El Micalet guardona Musiescola, la Muixeranga de València i tres obres literàries en els Premis Miquelet


El judici ha mutat, segons Quim Torra, de ‘judici fake‘ a ‘judici de la vergonya’. En la sessió de control al govern, en un hemicicle amb bona part de la bancada esquerra vestida novament de blanc en protesta pel desenvolupament de la vista oral al Tribunal Suprem, Torra s’ha referit a les declaracions dels testimonis d’ahir per condemnar els discursos que asseguren que hi va haver violència a Catalunya. Per Torra, les declaracions d’Enric Millo, ex-delegat del govern espanyol a Catalunya, i de Diego Pérez de los Cobos, coordinador de l’operatiu de l’1-O, fan una ‘autèntica i profunda vergonya’ a tots els catalans, siguin independentistes o no. ‘Els covards que parlen del Fairy l’haurien de fer servir per rentar-se la boca i la consciència bruta, baixa i indigna’, ha sentenciat el portaveu adjunt de JxCat, Eduard Pujol, qui ha exhibit una especial contundència verbal a l’hemicicle. ‘Qui hauria de censurar la mentida t’ofereix un air bag legal perquè menteixis’, ha criticat, en referència al Suprem, i ha afegit que els qui neguen les càrregues policials contra els votants l’1-O fan un mal favor a l’ètica i la política pública. El president del grup parlamentari d’ERC, Sergi Sabrià, també ha criticat ‘l’amnèsia’ de l’ex-president espanyol, l’ex-vice-presidenta, i l’ex-ministre de l’Interior, que van refusar d’assumir responsabilitats polítiques sobre el disseny del dispositiu policial de l’1-O davant el tribunal. Sabrià n’ha criticat el ‘cinisme’ i la ‘mentida’, i ha bromejat sobre el compromís amb la veritat de Millo. ‘Això a ERC ho sabíem de fa temps’, ha dit, sense referir-se explícitament al fet que Millo va demanar d’anar a les llistes d’ERC per Girona en les eleccions del 2003 i després ho va negar. Torra ha insistit que el govern exercirà d’acusació popular als judicis en què s’abordin els fets. Torra també ha criticat les declaracions del president d’Andalusia, Juanma Moreno, qui va acusar el govern de marginar els catalans d’origen andalús. En resposta a una pregunta d’ERC, el president de la Generalitat ha reiterat que la catalana era una ‘nació de destí’, que no demanava pels orígens, i s’ha declarat orgullós del fet que Catalunya hagi tingut un president d’origen cordovès com José Montilla.

Summary: Torra denuncia la ‘mutació del judici de la vergonya’


L’Advocacia de l’estat espanyol ha demanat al Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC) que aturi l’activitat de les delegacions de la Generalitat a Alemanya (Berlín), Regne Unit i Irlanda (Londres) i Suïssa (Ginebra). Argumenta que vulneren la competència exclusiva de l’estat en matèria de relacions internacionals com a límit de l’acció exterior de les comunitats autònomes. Segons fonts del ministeri espanyol d’Afers estrangers, consultades per Europa Press, la petició s’ha presentat com a mesura cautelar en el marc del recurs contenciós administratiu que el ministeri va presentar el 2018 contra el decret de la Generalitat que restablia aquestes tres delegacions i les d’Estats Units, França i Itàlia. Totes elles havien estat prèviament tancades amb l’aplicació de l’article 155 de la constitució espanyola. Segons les fonts del ministeri espanyol citades per Europa Press l’activitat de les delegacions a Berlín, Londres i Ginebra ‘respon amb singular intensitat als objectius del procés secessionista de Catalunya que ha estat declarat inconstitucional pel Tribunal Constitucional en reiterats pronunciaments’. Per això, la sol·licitud de mesures cautelars presentada se circumscriu en aquest moment a l’activitat d’aquestes tres delegacions. Tanmateix, diuen que l’activitat del conjunt de les delegacions és nociva per als interessos de l’estat espanyol. Des d’Estrasburg (França), el conseller d’Afers estrangers, Alfred Bosch ha recordat que l’acció exterior catalana és ‘legitima’ i que hi ha sentències que reconeixen les competències de la Generalitat per obrir delegacions. ‘Estarem a l’espera de l’última ocurrència del ministre Borrell a veure com acaba. Estem molt tranquils i segurs del que fem i amb voluntat de continuar treballant al món pel nostre país’, ha subratllat Bosch. Amb tot, el conseller ha desitjat que la demanda del govern espanyol ‘no tingui cap recorregut’. ‘Amb dret a llei i amb tota lògica això no hauria de prosperar. En altres moments s’ha intentat que no poguéssim tenir delegacions a fora i no ho ha aconseguit’, ha recordat. Bosch ha subratllat que el govern té la ‘necessitat’ i ‘obligació’ de ser present al món i que ho fan de la mateixa manera que moltes empreses, països del món, comunitats autònomes d’arreu de l’estat espanyol i ciutats. ‘Catalunya és un país molt internacional i cosmopolita. Si el país i la societat ho són, el govern també ho ha de ser’, ha sostingut.

Summary: El govern espanyol demana al TSJC d’aturar l’activitat de les delegacions a Berlín, Londres i Ginebra


‘Menstruar en aquesta societat és un desafiament.’ Ho diu Erika Irusta, pedagoga basca que es dedica a divulgar continguts sobre la menstruació des de la perspectiva que la regla no és una cosa natural, sinó social, política i cultural. Duu a l’esquena més de vuit anys d’investigació, a més d’un bloc personal i dos llibres. Yo menstrúo és l’últim que ha publicat, en forma de manifest. Hi explica què significa menstruar en la nostra societat. Mira de trencar tots els tabús que envolten la regla, parlant d’aspectes molt diversos: com seria el món si els homes tinguessin la regla, com ens afecten les hormones, com el màrqueting distorsiona la realitat que vivim. I hi parla també, per exemple, de la falta d’investigació i del fet que les menstruants associïn la regla amb dolor. Erika Irusta estudia tot això a la seva escola menstrual en línia: Soy1Soy4. Hi parlem de tot plegat. —Per què hi ha tants mites sobre la menstruació? —Menstruar és una construcció cultural, política i social. No trobem la mateixa cultura al voltant de la menstruació aquí que a la Xina. El fet és al mateix, però la manera com s’explica, com es processa i com se’n deriven categories és diferent. Com tot allò que passa a la humanitat, no és tan sols físic sinó també cultural, i per tant no és estrany que es creïn aquests mites. —Confesso que sempre havia pensat que era una cosa natural i m’ha sorprès el raonament. —Al maig farà nou anys que investigo sobre tot això, i fins fa poc jo tampoc no havia arribat a aquesta conclusió. De fet no ho vaig pensar fins que no em va caure a les mans un text de Gloria Steinem sobre com seria l’experiència menstrual en els homes. Concretament, en els homes blancs i burgesos. Allà vaig fer un clic. Sempre m’havia molestat de pensar que menstruar era una cosa natural, perquè, si fos així, no ho viuríem com ho vivim. A partir d’aquell moment ho vaig veure clar: no és natural, és cultural. Si els homes menstruessin, estic convençuda que a la cultura occidental la regla s'entendria tal com és: un procés fisiològic, que no ha de ser dolorós —Què passaria si la regla la tinguessin els homes? —Gloria Steinem ho explica molt bé: ‘La menstruació es convertiria en una realitat masculina envejable i digna de presumir. Els homes presumirien de tenir un període llarg i complex. Els imagino presumint a veure a qui li dura més dies. Perquè si els homes menstruessin significaria que Déu menstrua. I si fos així estic convençuda que a la cultura occidental la regla s’entendria tal com és: un procés fisiològic, que no ha de ser dolorós. Sembla una ximpleria, però llavors la menstruació no s’associaria al dolor. S’investigaria perquè fa mal. Es crearia l’institut sobre la dismenorrea . Canviaria tot. No passaria com ara, que les dones poden tardar anys a descobrir que tenen una endometriosi que se les menja per dins. —Que la regla fa mal és un dels grans mites… —És una de les coses més controvertides que m’he trobat treballant. És l’únic punt en què m’he trobat que algunes seguidores s’enfaden. Hi ha dones que viuen el dolor com un tret d’identitat. I és que la nostra identitat va unida al dolor. Hem de tenir dolor i l’hem de viure sempre amb un somriure i amb plena disponibilitat. Ens han unit mitològicament al dolor. Per molt laiques que siguem, continuem reproduint el mite de la poma. Estem constantment marcades per la Bíblia. Acceptem aquesta violència com una cosa intrínseca. I, a més, això s’entafora dins el nostre cervell. Quantes dones s’han trobat que quan van a cal metge, perquè tenen una menstruació dolorosa, els diu que això és normal, que es prenguin una pastilla i avall. No pot ser que el personal sanitari ens faci això. Quan visito un metge, espero que no em tregui la Bíblia. No han de tenir prejudicis, s’han de basar en proves científiques i en la investigació. No cal que visquem aquesta crueltat durant trenta-cinc anys o quaranta. —Per què ho dieu? —Cal tenir en compte que fins fa molt poc no s’havia fet cap estudi sobre el cicle menstrual entès com a procés necessari i propi d’un cos. Sempre s’havia estudiat com una cosa patològica. Com que el cos universal, que és el masculí, no ho tenia, significa que no era una cosa bona. Que entenguem que la menstruació ha de fer mal és el resultat de la misogínia. És el resultat del biaix de gènere en la medicina. La menstruació no ha de ser dolorosa. Si fa mal, s’ha d’investigar per què, i és que hi ha múltiples variables que ho poden causar. No cal que visquem aquesta crueltat durant trenta-cinc anys o quaranta. —Com pot ser que una cosa que afecta la meitat de la població mundial sigui tan desconeguda? —Les dones no l’hem pas escrita, la història. No teníem veu i no hem pogut investigar-ho. Perquè en definitiva, nosaltres individualment podem saber moltes coses però necessitem que ens validin. Tot plegat fa que fins i tot les menstruants ens desconeguem. No hem tingut les eines per a transmetre la nostra experiència. Nosaltres hi faltem, en aquest relat. —Què és allò que més ignorem? —Moltes ignorem els canvis cíclics, mentals i anímics, que vivim durant el cicle menstrual. Totes ho experimentem d’una manera o altra, i totes assumim que ens ho inventem, que som boges. De cop, quan ho poses en comú, descobreixes que no ets l’única. Però, és clar, si el metge no t’explica que passa això penses que són coses teves. Però no pot ser veritat, si es repeteix constantment. Hi ha una subcultura que és la nostra, però no hi ha cap validació, per això són tan necessaris els treballs que validin aquestes evidències. Jo em dedico a fer això. Menstruar està molt bé, però la societat fa mal —Assegureu que és important de conèixer el nostre cicle menstrual per organitzar-nos millor la vida… —Per mi el lema fonamental és: ‘Menstruar està molt bé, però la societat fa mal.’ Hem de reconèixer que menstruar en aquesta societat és una merda. Això ens ajudarà a situar-nos, a contextualitzar. Moltes vegades fem una pràctica d’autoconeixement del nostre cos, intentem tenir cura de nosaltres mateixes en el dia a dia i fracassem estrepitosament. Perquè creiem que el problema és personal i que si ens organitzem nosaltres el món s’ordenarà d’acord amb això. I el món no funciona així. Menstruar en aquesta societat és un desafiament. Aquesta és la primera cosa que s’ha de saber. Hem de ser conscients que el temps de vida, el temps productiu, el temps reproductiu s’organitza contra les persones que menstruen. —Què hem de saber per a conviure millor amb el nostre cos? —És important que sapiguem com funciona la nostra bioquímica. Cal que tinguem en compte que som animalets hormonals. De fet, sense les hormones no podríem tenir comunicació neuronal. És més, els homes també en tenen. Per tant, allò que sempre diuen que les dones som volàtils no és veritat. Tampoc no ho és la misogínia amb què han parlat de les nostres hormones. Cal que sapiguem que la nostra bioquímica afeca les nostres respostes físiques, mentals i anímiques. (© Lola Vendetta, 2017). —Com ens afecta? Com funciona? —Després d’ovular fa efecte la progesterona, que ens calma la ment i el cos. Té un efecte semblant al Diazepan. En canvi, l’estradiol, que és un dels tres estrògens que tenim durant el cicle menstrual, ho activa tot. Són com dos DJ. Una és una reina boja que balla amb la música a tot volum i l’altre és el que es dedica a aturar la música. Sabent això, podem arribar a entendre que quan som a la segona fase del cicle, potser ens ve de gust estar més tranquil·les, estar a casa fent les nostres coses… O potser estem més sensibles perquè el món va massa de pressa i nosaltres necessitem aturar-nos, però no ens ho deixen fer. Quan ho analitzem, podem ser conscients que no és que tu tinguis un problema, no es que siguis una antisocial de merda. En definitiva, si em cago en la teva mare, no és per culpa de les meves hormones, sinó perquè durant tot el cicle he pensat que ets un idiota, però ara no puc més. Ara no tinc paciència. Reportatge: El preu de menstruar —Com és que la societat veu les hormones com una cosa dolenta? —En la nostra cultura, sempre s’ha intentat cercar alguna justificació per a explicar que nosaltres som de segona categoria. Cerquen explicacions pseudo-científiques que puguin passar per científiques. Sempre s’ha entès que érem nosaltres que teníem hormones. És increïble. Sembla que els homes no tinguin hormones i que no els afectin. Quan diem hormones en què penseu? Sempre en la dona, no en l’home. —Però per què les veiem com una cosa dolenta? —Són dolentes perquè recorden molt l’animalitat. I això té a veure amb el pensament de la Il·lustració, que diu que l’home és racional, mentre que les dones són emotives. Amb aquest raonament l’emotivitat s’acaba unint a les hormones, per això són dolentes. Són les que recorden que per molt que provis de fer veure que raones, prendràs decisions partint de l’emotivitat. Però ara ja s’ha demostrat que la racionalitat és una part molt petita d’allò que utilitzem en les nostres decisions i per tant no és veritat allò que deien. Tot allò que sentim i pensem és tallat per la bioquímica. El problema no són les meves hormones, sinó com s’ha construït culturalment i socialment aquesta societat sobre un cos que no és l’anomenat universal. La píndola ens ha traslladat una visió misògina de la nostra bioquímica. —Sou crítica amb la píndola? —En un moment històric en què la dona no podia decidir el seu futur reproductiu, gràcies a la píndola va poder prendre decisions sobre la seva sexualitat. Per tant, la píndola, dins el seu context, té sentit. Però critico que no es posi tota la informació sobre la taula. La informació que hi ha sobre la píndola és increïblement esbiaixada. Se n’expliquen moltes mentides. La píndola ens ha fet arribar una visió misògina de la nostra bioquímica. Ens diuen que tenim un cos que podem encendre o apagar quan vulguem perquè l’única cosa que els interessa de la teva bioquímica és la reproducció. Però també afecta la teva salut física i mental. A un home no li dirien mai: ‘Apagarem la teva testosterona perquè no vols ser pare.’ De fet, quan es van fer unes proves amb hormones sintètiques per a homes no es va aplicar. Es van negar a viure amb aquesta minva en la seva qualitat de vida. En canvi, les dones ho acceptem. —Per tant, la píndola apaga la nostra bioquímica? —Sí, apaga la bioquímica que genera la teva ovulació i que és fonamental per a la teva salut física i mental. Hem d’entendre que necessitem les nostres hormones deixant de banda si ens reproduïm o no. Per tant, hem de demanar que s’investiguin mètodes anticonceptius que siguin totalment respectuosos amb la nostra bioquímica. Una cosa és que vulgui tenir el control sobre la meva fertilitat i una altra que en canvi d’això hagi de sacrificar la meva salut. És un preu molt alt. Per tant, necessitem informació veraç a les consultes mèdiques. Tu no pots dir a una persona menstruant que se li regularà la regla si es pren la píndola. Això és mentida, la píndola anul·la el cicle, no el regula. Cal que t’expliquin que amb la píndola no ovularàs i la sensació química que tindràs serà semblant a la menopausa. No es regularà el cicle, perquè no tindràs cicle. Si s’explica tot això, llavors tothom podrà decidir lliurement si se la pren o no. Però no s’hi val que hàgim de prendre decisions amb informació esbiaixada i amb mentides. —Es diuen moltes mentides sobre la regla. Per exemple en els anuncis de televisió la regla és de color blau i a totes ens ve de gust de fer la tombarella quan tenim la menstruació… Com és que encara no han canviat aquestes coses? —Com poden canviar els anuncis si no hem canviat culturalment nosaltres? Siguem honestes amb nosaltres mateixes. Si la portada del llibre hagués estat una compresa plena de sang vermella amb un coàgul, les lectores no se sentirien còmodes llegint-lo al metro. No sé ni si l’haurien comprat. Hi ha publicitat que va canviant. Al Regne Unit hi ha un anunci molt maco sobre la copa menstrual amb una batalla que és com una dansa. Està molt bé. De fet les noves generacions millenials i Z ja veuen tot això d’una altra manera. En realitat, segurament la gent va més avançada que no ens pensem. n’és un bon exemple això que ha passat amb l’emoji de la regla. Ha acabat essent una gota que sembla que té a veure amb la donació de sang, però la gent va votar unes calces tacades amb unes gotes. En realitat, si hi penseu bé, qualsevol història sobre la menstruació, per molt petita que sigui, ho peta a les xarxes socials. Vet aquí, el tabú menstrual. Si no existís, no hi hauria tant de rebombori per una foto d’una poetessa amb els pantalons tacats de sang. Què no ens ha passat a totes? Sí que ens ha passat, sí! Però no ho expliquem. Ara estem en un cert atzucac, de vol i dol. El tabú menstrual es va trencant, però ningú no és feliç quan va pel carrer amb una taca de la seva menstruació. La majoria ho viuen amb molta angoixa. Fotografia: Violeta Palazon. —La copa menstrual ha estat un canvi? —Per mi va ser una de les coses que va fer que em dediqués això. Gràcies a la copa menstrual em vaig adonar que tot allò que m’havien explicat sobre la menstruació era mentida. De cop vaig veure que no feia pudor, que no n’hi havia tanta com pensava i que tenia una forma concreta. Vaig descobrir com era la meva menstruació a trenta anys. Jo era molt moderna i pensava que no hi havia tabú menstrual. Però de cop la veus i dius: I una merda! Sempre havia vist la regla a través de la cel·lulosa. Una de les coses genials de la copa menstrual és que serveix per a descobrir com és la menstruació. La quantitat, el color i la textura ens diu com estem de salut. Ja era hora! Això era impossible de veure amb el tampó o la compresa.

Summary: Erika Irusta: ‘La menstruació no ha de ser dolorosa. Si fa mal, s’ha d’investigar per què’


El Trbunal Superior de Justícia de Catalunya ha desestimat el recurs presentat pel Museu de Lleida i la Diputació de Lleida contra l’ordre del jutjat d’instrucció número 1 d’Osca pel trasllat de les obres de Sixena. Un trasllat que s’ha començat a fer aquesta matinada amb l’entrada de la Guàrdia Civil i de tècnics que embalen les peces per a ser transportades fins a l’Aragó. El govern de l’Aragó volia solucionar el litigi en plena aplicació del 155, quan el departament de Cultura és en mans de Méndez de Vigo. El 30 de novembre l’audiència d’Osca va anunciar que refusava el recurs d’apel·lació presentat per la Generalitat contra la sentència del 2015, que declarava nul·les les compra-vendes de les obres de Sixena i el trasllat al monestir aragonès. Per això el departament, amb el vist i plau de Vigo, va presentar un recurs a l’audiència d’Osca mateixa contra la providència que permetia el trasllat de les obres sense que hi hagi sentència ferma. Però la resolució del recurs no s’ha produït, i podria no arribar fins que les obres s’hagin traslladat ja a Osca.

Summary: El TSJC tomba un dels recursos per impedir el trasllat de les obres de Sixena


Aquesta setmana que comença arriba a les llibreries La ciutat de la por, de Joan Crespi i Martí, una novel·la d’aventures ambientada a la Xina, que es va publicar per primera vegada l’any 1930. Ara arriba una nova reedició a càrrec de l’editora Males Herbes. Llegiu-ne un fragment. Els editors Ricard Planas i Ramon Mas ens expliquen que poca cosa se sap de Joan Crespi i Martí, que La ciutat de la por va quedar finalista al premi Les Ales Esteses de l’any 1930, premi que va guanyar Xavier Benguerel, i va ser publicada, de manera pòstuma, el mateix any. A La ciutat de la por s’hi troba un imaginari colonial molt concret i una manera de fer literatura popular en català, que es veuria interrompuda per la Guerra Civil. L’argument: Albert Garriga, un fill d’industrials àvid d’emocions, viatja a la Xina dels anys 20, concretament a la regió de Canton, que de seguida se li mostra molt diferent de tot allò que havia imaginat. Aquest serà el punt de partida d’una aventura trepidant on no faltaran societats secretes, ciutats subterrànies, tortures recaragolades i persecucions a vida o mort. Segons els editors de Males Herbes, amb aquesta obra, Joan Crespi i Martí va aportar un punt de vista irònic a la novel·la d’aventures, descregut i conscient de les trampes de la cultura popular i els prejudicis colonials. Poc es podria imaginar que les seves agudes reflexions sobre els estrangers i l’exotisme no perdrien vigència en ple segle XXI. L’editor de Males Herbes, Ricard Planas, explica que la publicació d’aquesta obra s’ha donat gràcies a una conjunció de factors: ‘Com moltes altres coses, vam descobrir La ciutat de la por de Joan Crespi i Martí gràcies al llibre Els malsons dels nostres avis, d’en Sebastià Roig. El vam comprar en una llibreria de vell i de seguida vam descobrir una novel·la que tenia tot el regust de l’aventura clàssica, dels llibres de Jules Verne, Emilio Salgari i, sobretot, de les històries de Fu Manxú de Sax Rohmer. Mentre treballàvem en la publicació de Michelíada, vam descobrir que el mestre Munné-Jordà n’havia fet una reedició a Pòrtic l’any 1987 i en vam parlar. Ens sentíem fascinats pel misteri que aquest llibre amaga, com a obra única i pòstuma del seu autor, i com a «rara avis» en el seu context, ja que La ciutat de la por té més a veure amb els serials i el «pulp» americà de l’època que amb la novel·la popular catalana.’ Continua Ricard Planas: ‘Finalment, en Carles Prado-Fonts (que signa el postfaci), professor de literatura xinesa del s. XX i investigador del grup ALTER de la UOC i amic de l’editorial, ens va comentar l’originalitat d’algunes de les seves premisses. Quedava clar que aquest llibre necessitava una nova reedició per a una nova generació de lectors i continuar fent allò que per a Males Herbes és primordial, establir ponts entre passat i present i ajudar a construir una nova tradició.’ L’editor acaba dient: ‘En aquest volum hem volgut fer patent aquesta carambola entre persones que estimem i coincidències en el temps. La nova reedició de La ciutat de la por ha sigut una feina col·lectiva, el joc d’influències i coincidències entre una colla de «freaks» de diferents generacions i entorns amb ganes de reivindicar una obra insòlita i una literatura popular que ja no es fa.’

Summary: Avançament editorial: ‘La ciutat de la por’ de Joan Crespi i Martí, la recuperació d’una novel·la d’aventures del 1930


La proposta de constitució (text íntegre) que han fet els disset ponents del projecte Constituïm ja fa via, ja obre debat i causa algun mal de panxa. Hi ha temes sensibles, que no han suscitat pas consens absolut entre els redactors, com ara la qüestió de la llengua, o la de l’exèrcit. Però, tal com diu l’advocat Jordi Domingo, un dels membres de Constituïm, presenten aquest text perquè sigui trinxat i esmicolat, perquè serveixi d’eina de debat sobre el model de república catalana que es vol construir. Proposen un model d’estat presidencialista, amb mecanismes per a garantir la separació de poders; i que els ciutadans del País Valencià, les Illes, Catalunya Nord, la Franja de Ponent i l’Alguer puguin tenir la nacionalitat catalana. Però no esmenten els territoris ni parlen de Països Catalans. Un altre afer espinós en el debat intern d’aquest últim any i mig, segons admet Domingo en aquesta entrevista de VilaWeb. —Hi ha crítiques perquè la proposta de constitució ve d’un grup reduït de disset persones, perquè no s’ha fet de manera més oberta. —A mi m’agrada dir que no som ningú. No ens mana cap partit, ni cap organització privada ni pública per haver fet això. Som ciutadans normals, com qualsevol altre que pot suggerir i interpel·lar. Volem participar en el debat, interpel·lar-hi, provocar-lo i enriquir-lo. Però nosaltres no som disset, som 3.417. Tenim unes aportacions de més de 3.400 persones que ens han dit la seva sobre els textos que van veure a internet de les tres constitucions prèvies, presentades fa un any i mig. Amb aquestes aportacions hem fet aquest text, que no és pas tancat. És una eina de debat, perquè la trinxin i l’esmicolin. És més fàcil de discutir una constitució així que no amb un full en blanc. —Proposeu un model de república presidencialista. Per què? —Per marcar més la diferència dels poders. S’ha acabat allò que deia Alfonso Guerra de ‘s’ha mort Montesquieu’. Marquem molt la independència dels poders. Avui el parlament, pel joc de partits, és influït pel govern, per la manera com funcionem. Amb l’element presidencialista això no ha de passar, i els EUA ho demostren cada dia: Obama té dificultat per a poder passar segons quina llei. L’altra qüestió és evitar les situacions de precarietat i d’ingovernabilitat com passa ara a Espanya, o com va ser a punt de passar a Catalunya. Això, amb un sistema presidencialista, és impossible, perquè la gent vota el president en unes eleccions amb circumscripció única. El president és la màxima autoritat executiva del país. —Heu evitat de proposar una bicefàlia a la francesa, amb un president i un primer ministre. —Sí, ho volíem evitar. El president és el màxim responsable i ha de respondre davant el parlament i sobretot davant la ciutadania, que el pot revocar. —Em sorprèn que mantingueu el nom de ‘consellers’ per als membres del govern i el de ‘Generalitat’ per al govern. —De vegades, depenent de les discussions que se susciten, surten elements més sentimentals, històrics… I tampoc no en volíem fer un gran problema. I al president li diem ‘Molt Honorable Senyor’. Jo diria que són detalls de la història recent i hi ha gent que els dóna més importància. I per això es mantenen. —Em fa l’efecte que aquesta decisió no us ha fet el pes. —Quan hi ha disset persones i unes pensen en liberal i unes altres en anticapitalista és evident que al mig hi ha un grup de gent en què m’incloc que tenim maneres de veure diferent. Ara, del text, me’n faig absolutament solidari. —No seria més lògic canviar la denominació de ‘consellers’, pròpia de l’etapa actual de l’autonomisme, i assumir la de ‘ministres’? —Sí… És un bon argument. Però hi ha punts en què sí que hem treballat més les denominacions; per exemple, no veureu enlloc la denominació de ‘imperi’ o de ‘poder’. Ni el poder legislatiu, l’executiu i el judicial no es diuen així, sinó que parlem de la funció legislativa, l’executiva i la judicial. Sí que en alguns casos com aquest hem rentat la terminologia, perquè no fos tan aferrada al passat. I en alguns altres probablement ho podríem haver canviat. —Fins a quin punt heu tingut a prop la constitució espanyola per a no repetir les coses que se’n critiquen? —Hem tingut a prop constitucions més inspiradores que unes altres. Però també ens hem inspirat en l’espanyola, i en l’estatut d’autonomia actual. Perquè hi havia conceptes i qüestions perfectament vàlids i assumibles. Hi ha aspectes de la constitució espanyola en què la literatura és extraordinàriament correcta; ara, una altra cosa és que després es perverteixi i es degradi. Però no hem seguit aquest model de constitució. Ens hem basat en tres grans elements: les persones, els drets i les llibertats, el medi natural i sobretot la democràcia, i en aquest sentit hem fet un gran esforç d’aprofundiment, perquè tinguem una democràcia directa i contestatària, amb uns grans nivells de participació de la ciutadania. —Proposeu que només el català tingui el rang de llengua oficial. —Aquest va ser un dels temes més discutits. Vam veure què en deien els experts, i com veien la necessitat de defensar el català i com protegir una llengua. I hem constatat que amb la globalització és cada vegada més notori que hi ha un procés de desaparició de moltes llengües. Per tant, cada nació ha de defensar la seva llengua, l’ha de protegir, i la millor manera és amb un estat, que la fa seva i la fa oficial. Ara, la discussió va venir per com situàvem la gent castellanoparlant, la que va venir als anys cinquanta i seixanta… Més enllà del reconeixement explícit que el català és la llengua oficial i que l’aranès és l’oficial a la Vall d’Aran, d’altra banda diem més coses: que ningú no es pot discriminar per raó de llengua; es reconeix la diversitat lingüística com una riquesa cultural; i en el cas del castellà es diu que per raons històriques i culturals ha de tenir un règim especial. I es dóna un mandat al legislador perquè ho reguli. —I com ho hauria de regular? —Es dóna una pista molt concreta. En la disposició transitòria corresponent es diu que com que en aquest país hi ha hagut un procés de normalització lingüística, cal tenir-ho en compte. I els nouvinguts que van arribar i es van arrelar, que són tan catalans com nosaltres però que no parlen el català perquè sempre han mantingut la llengua materna, a aquesta gent que no va tenir a l’abast la normalització lingüística, se li manté el dret d’adreçar-se sempre a l’administració en castellà. En canvi, els qui ja han tingut a l’abast la normalització lingüística és lògic que es vagin acomodant a una situació en què un estat té la pròpia llengua i que, igual que els paquistanesos hauran d’assumir que el català és la llengua de l’estat, també ho hauran de fer els que vinguin de l’Amèrica Llatina. El castellà no quedarà prohibit en absolut, només faltaria. —No heu fet referències explícites als Països Catalans. Per què? —Això també va ser discutit. No és la constitució que a tots ens hauria agradat al cent per cent. Érem conscients que parlar explícitament dels Països Catalans era un element encara de més discussió, menys transversal, i hi havia gent que s’hi oposava. Vam trobar una altra fórmula. Diem que tots aquells que per raó de llengua i d’història tinguin uns nexes comuns amb Catalunya poden adquirir la nostra nacionalitat sense por de perdre la seva, encara que no hi hagi pactes de reciprocitat. Des d’aquest punt de vista és convidar el País Valencià, les Illes, Catalunya Nord i qui vulgui, que si hi ha aquesta vinculació Catalunya no hi posarà pegues. —No hi feu referència perquè no tots els ponents ho veien bé? —Sí, hi havia parts del text en què a la gent li feia angúnia d’anar massa lluny… —Anar massa lluny era utilitzar la denominació ‘Països Catalans’? —Hi havia la discussió d’incloure el terme. I la majoria va optar per dir ‘no causem un incendi’. Deixem obert, implícitament, que tota la gent que se senti catalana pel nexe lingüístic, cultural i històric pugui optar a la nostra nacionalitat. —Dieu que heu evitat d’esmentar el nom del país, o les parts del país, per si això causa algun incendi. Però els qui calen foc ja ho han fet igualment. —Sí, teniu raó. La constitució provoca, i causa debat. I si un valor té un text articulat és que posa l’autèntic mirall que necessitem. Sobre això que dieu, que és una objecció i que la trobo raonable, si no ho haguéssim escrit així possiblement hauria passat més desapercebut. —Tant per tant, s’hauria pogut ésser més clar en el text. —Sí, això és cert. Jo tinc clar que s’havia de posar, però hi ha gent de sectors més conservadors que diran que no. I passa amb més casos. Per exemple, es dóna un mandat al legislador perquè reguli sobre l’eutanàsia activa. Hi ha gent d’aquest país que no ho acceptarà i que dirà que ens hem excedit. En aquest cas el debat tampoc no va ser unànime i al final es va decidir així. —Hi ha crítiques per la decisió de no preveure un exèrcit per a Catalunya. Que això no és sensat. —De vegades la gent opina sense haver llegit bé el text. Nosaltres diem que no hi ha d’haver un exèrcit tradicional com el del segle XIX i el del segle XX. En absolut. I de què ha servit a Brussel·les i a París tenir un exèrcit sofisticat del segle XX? Desgraciadament, de res. Igual que ens passaria demà a Catalunya si hi hagués un fet com aquells. És evident que cal tenir la zona costanera i les fronteres ben protegides, però cal una agència nacional de seguretat per a protegir el ciutadà, amb els mitjans convenients, i sobretot potenciant la intel·ligència, la investigació, els sistemes d’infiltració… Nosaltres hem tingut la sort de comptar amb un conflictòleg  que fins i tot ensenya als cascs blaus de l’ONU. Avui les tàctiques en els conflictes entre països es procura evitar el caràcter bèl·lic que tenien. Després pots dir que tens una protecció civil brutal, uns mossos d’esquadra absolutament preparats i una agència nacional de seguretat que minimitzarà el risc del terrorisme. La protecció ciutadana és absolutament essencial en aquesta constitució. I sense límits. No volem parlar de l’exèrcit tradicional, la cabra a desfilar amb legionaris i quatre tancs i avions, perquè això avui dia no serveix. Per això propiciem un nou òrgan. —El model de justícia que proposeu és ben diferent de l’espanyol. —El primer que canviaria és la independència judicial, que trobem un element entenedor: no hi ha independència de ningú si no tens independència econòmica. La independència del poder judicial ha de venir del fet de tenir un pressupost propi, que evidentment l’aprovarà el parlament, i que es garanteixi que aquest pressupost anual sigui amb un percentatge mínim del PIB. De manera que ni l’executiu ni el parlament no el podran retallar. Perquè hi ha un mandat constitucional. I hi ha més coses. El sistema canvia: hi ha votació directa i popular en alguns casos, per exemple en els fiscals de districte, o el fiscal superior o el president del que avui seria el Tribunal Constitucional, o del Tribunal Suprem. El vota la ciutadania. I tots els càrrecs són revocatoris. I els càrrecs que no són electes són revocatoris, de manera que es pot treure un funcionari o un jutge, amb les indemnitzacions corresponents. Però si hi ha un jutge que malmet la funció de la justícia, la ciutadania de la zona, de la circumscripció, pot exigir la revocació d’aquell càrrec. Hi ha un canvi de paradigma absolut.

Summary: Jordi Domingo: ‘Els que tinguin vincles amb Catalunya podran tenir la nostra nacionalitat’


La reforma institucional que prepara el primer ministre francès, Edouard Philippe, implicarà canvis del mapa electoral de Catalunya Nord. Si el nombre de parlamentaris es redueix d’un 30%, Catalunya Nord només tindrà tres diputats, en compte de quatre com ara. Ho ha confirmat avui el primer ministre, Edouard Philippe, en una intervenció al debat de política general. Els 577 escons dels diputats a l’Assemblea Nacional francesa seran només 404 a les eleccions legislatives del 2022. Arran d’aquesta reducció, les quatre circumscripcions catalanes esdevindran tres: les valls de la Tet, del Tec i de l’Aglí. Una part del Rosselló s’hauria d’afegir al Vallespir, a la Marenda i al sector de l’Albera. El repartiment en només dues circumscripcions electorals, com va passar entre el 1958 i el 1986, sembla poc probable veient les discrepàncies que hi ha.

Summary: Catalunya Nord només tindrà tres diputats a París


Actualment s’ha estès la creença que la primera dona d’Einstein, Mileva Marić, va contribuir de manera significativa al seu treball científic. Des de 1990, nombroses publicacions han defensat diverses afirmacions, com ara que va ser coautora dels cèlebres articles de 1905 d’Einstein, que va realitzar els càlculs matemàtics de l’article sobre la relativitat especial o fins i tot que va continuar col·laborant amb ell fins al naixement del segon fill de la parella en 1910. En aquest article, l’autor esmenta les afirmacions més esteses i ofereix proves que aquestes no resisteixen una anàlisi minuciosa. Se citen també les refutacions més detallades d’aquestes afirmacions. La conclusió és que no hi ha proves clares que Mileva Marić fora una col·laboradora secreta d’Albert Einstein. Mileva Marić, la primera dona d’Albert Einstein, va nàixer el 19 de desembre de 1875 del matrimoni entre Miloš i Marija Marić, a la localitat sèrbia de Titel, a la regió de Voivodina, que en aquells dies formava part de l’Imperi austrohongarès. Els relats biogràfics indiquen que va excel·lir en la majoria d’assignatures en els seus primers anys d’educació, encara que el desavantatge que representava la seua coixesa, com a resultat d’haver nascut amb un maluc desplaçat, l’aïllava dels seus companys. Després que el seu pare entrara a formar part del Tribunal Superior de Justícia de Zagreb, a Croàcia, en 1892, ella es va matricular en el desè curs de la Reial Escola Superior (predominantment masculina) per a l’any acadèmic 1892/93. Va romandre allí durant dos anys i, tal com va quedar registrat en els Arxius Estatals de Zagreb, les seues qualificacions en l’últim semestre de 1894 van ser moderadament bones, amb notables baixos en la majoria de les assignatures, i alts en física i matemàtiques (Esterson i Cassidy, 2019, p. 269). Els relats biogràfics indiquen que Mileva Marić va excel·lir en la majoria d’assignatures en els seus primers anys d’educació. Marić es va traslladar a Zuric en 1894 per a poder rebre formació universitària, ja que a Sèrbia les dones no podien assistir a la universitat. En la imatge, Mileva Marić en un retrat de 1896. / Bernisches Historisches Museum / Public Domain Com que en l’Imperi austrohongarès en aquell moment no es permetia que una xica rebera formació universitària, Milŏs Marić va acompanyar la seua filla a Suïssa a la tardor de 1894 perquè poguera matricular-se a l’Escola Superior Femenina de Zuric. Marić es va matricular tard, per la qual cosa el seu últim any acadèmic (el dotzè curs) es va estendre fins a la primavera de 1896. Els registres de notes de l’època no han sobreviscut fins als nostres dies; no obstant això, va aprovar el Matura (examen d’accés a la universitat) a la primavera del mateix any. En el semestre d’estiu de 1896 va assistir a un curs en la Facultat de Medicina de la Universitat de Zuric, de manera que pot ser que estiguera considerant desenvolupar la seua carrera en el camp de la medicina. Arribat el moment, després que li exigiren triar les assignatures de matemàtiques en els exàmens d’entrada de la Universitat Politècnica de Zuric (la seua nota mitjana en l’assignatura era de 4,25 sobre 6 ), es va matricular en el curs VIA per a futurs professors de secundària de matemàtiques i física. En aquell moment tenia vint anys. En el mateix xicotet grup, a més d’altres quatre joves, hi havia Albert Einstein, de disset anys. Gràcies a la correspondència entre ells a la tardor de 1897 –durant el semestre que Marić va decidir acudir com a oïdora a la Universitat de Heidelberg–, sabem que en el transcurs d’un any van entaular una forta amistat. Einstein prompte acabaria desil·lusionat amb el pla d’estudis de física, que no incloïa avanços recents com les equacions electromagnètiques de Maxwell, per la qual cosa va buscar llibres de física extracurricular de científics famosos. A instàncies d’Einstein, els dos alumnes van estudiar junts aquest material, habitualment a la casa en què Marić s’allotjava amb altres joves. En 1899 estaven clarament enamorats, com queda àmpliament demostrat en la seua correspondència durant aquest període. Encara que els dos van obtenir bones notes en els seus exàmens intermedis de la universitat politècnica, aquesta circumstància no es va repetir quan es van presentar als exàmens finals per a aconseguir el títol al juliol de 1900. Mentre que Einstein va aconseguir qualificacions raonablement bones que li van permetre aconseguir el seu diploma, a Marić li va anar pitjor. A causa de les seues males notes en la part matemàtica (teoria de funcions), amb un 2,5 sobre 6, va suspendre els exàmens. D’un total de cinc notes, Einstein va obtenir millors puntuacions que Marić en quatre, mentre que en Física Experimental tenien la mateixa nota. D’igual manera, en els seus respectius certificats de fi d’estudis, que pel que sembla utilitzen la mitjana de notes per semestre, Einstein va aconseguir una puntuació major que Marić en la majoria d’assignatures que tenien en comú (Einstein, 1987, docs. 28, 67; Trbuhović-Gjurić, 1988, p. 61). «Mileva Marić es va matricular en el curs VIA per a futurs professors de secundària de matemàtiques i física. En el mateix grup hi havia Albert Einstein» Després d’intentar sense èxit obtenir un lloc d’ajudant amb el cap del Departament de Física, Heinrich Weber (amb qui tenia mala relació), Einstein va accedir a llocs temporals d’ensenyament durant els dos anys següents, mentre que Marić es va quedar a Zuric per a tornar a examinar-se al juliol de 1901. Aquesta vegada estava embarassada de quasi tres mesos de la filla d’Einstein, i va suspendre per segona vegada sense millorar la seua nota mitjana (Stachel, 2002, p. 40, 52, n. 22). Va tornar a casa dels seus pares a Novi Sad, a Sèrbia, on va romandre la major part de 1902, sense aconseguir el seu objectiu d’obtenir el títol d’ensenyament (es desconeix el destí de la seua filla, a la qual van anomenar Lieserl; pot ser que morira en la infància o que fora donadaen adopció). La parella va acabar casant-se al gener de 1903 a Berna, on Einstein ocupava un lloc en l’oficina de patents. Tindrien dos fills més, Hans Albert i Eduard, nascuts en 1904 i 1910 respectivament. La suposada col·laboració Einstein-Marić Tenint en compte aquests antecedents, ara examinarem les afirmacions més esteses que defensen que Marić va col·laborar en el treball científic d’Einstein, especial ment quant als seus cèlebres articles de 1905 i, segons algunes persones, durant molt més temps. Prendré algunes d’aquestes afirmacions per separat i examinaré les proves que suposadament els donen validesa. Una al·legació freqüent en relació als tres articles més trencadors de 1905 és, en paraules de Senta Troemel- Ploetz, aquesta: «Abram F. Joffe, el famós físic rus, que era llavors ajudant de  Röntgen (membre de l’equip editorial que va examinar els articles enviats a Annalen der Physik per a publicar-los) va escriure en la seua Erinnerungen an Albert Einstein (Joffe, 1960) que els manuscrits originals  estaven signats Einstein-Marić» (Troemel-Ploetz, 1990, p. 419; vegeu també Gagnon, 2016, p. 240). Quant a una qüestió menor, l’article commemoratiu de Joffe es va publicar en 1955, no en 1960. Però el que és més important, Troemel-Ploetz i comentaristes posteriors (per exemple, Gabor, 1995, p. 20) han pres el relat de Trbuhović-Gjurić (1988) com a prova històrica que Mileva era coautora dels articles en qüestió (segons Trbuhović-Gjurić, Joffe va veure els articles quan Röntgen  li va demanar que l’ajudara a revisar-los per a publicar-los en Annalen der Physik). Mileva Marić i Albert Einstein, amb el seu fill Hans, en un retrat pres entre 1904 i 1905. La parella s’havia casat en 1903. Hi ha qui defensa que Marić va treballar amb Einstein en les seues teories físiques, però aquestes idees només estan basades en rumors. El que sí que sabem és que Mileva Marić va representar un paper pioner en un moment en què les dones tenien poques oportunitats de cursar estudis de física i matemàtiques. / ETH Bibliothek Zürich, Bildarchiv / Hs_1457-72 / CC BY-SA La veritat és que, en lloc de citar les paraules de Joffe, Trbuhović-Gjurić les parafraseja enganyosament i afegeix les seues pròpies opinions. Joffe no va dir que haguera vist els manuscrits originals, ni que estigueren signats «Einstein-Marić». Ell va indicar explícitament que els articles eren obra d’un buròcrata de l’oficina de patents de Berna, concretament Albert Einstein. La confusió posterior sorgeix del fet que Joffe es va referir a Einstein com «Einstein-Marić», explicant entre parèntesi que (com pensava) a Suïssa el marit inclou el cognom de soltera de la seua dona en el seu cognom de casat. Igualment, la idea que Joffe va veure els articles originals i va demanar a Röntgen que els revisara és producte de la imaginació de Trbuhović-Gjurić, com demostra John Stachel en la seua exhaustiva anàlisi d’aquest cas, en la qual inclou una traducció de les paraules reals utilitzades per Joffe (Stachel, 2005, p. LIV-LXIII). Llig l’article complet al web de Mètode Allen Esterson. Acadèmic independent (Regne Unit). Exprofessor de física i matemàtiques del Southward College de Londres. Ha publicat articles sobre Freud, Darwin i Einstein en History of the Human Sciences, History of Psychology, History of Psychiatry, i SAGE Open. En 2019, ha publicat juntament amb David C. Cassidy, Einstein’s wife: The real story of Mileva Einstein-Marić (MIT Press). Què és Mètode?

Summary: La història de Mileva Marić


Joan Sala, director de l’editorial Comanegra, vice-president de l’Associació d’Editors en Llengua Catalana i, fins fa pocs dies, president de la Setmana del Llibre en Català, és un autèntic lluitador. Des de la seva petita editorial intenta eixamplar la base lectora del país i posar a l’abast dels lectors llibres que no els deixin indiferents. S’atreveix a publicar les tragèdies de Sòfocles, per exemple, a recuperar la tetralogia La terra prohibida de Manuel de Pedrolo i a fer l’imprescindible Judici a la democràcia. Diuen que la seva és l’editorial dels llibres bonics. Ara s’enfronta a un cas singular: el sindicat de policies Jupol ha interposat una querella contra Comanegra per la publicació del còmic On és l’Estel·la?, dibuixat pel mallorquí Toni Galmés. El llibre explica en clau satírica el procés català, però els denunciants consideren que denigra el cos de la policia espanyola i el de la Guàrdia Civil i demanen que es retirin del mercat tots els exemplars. Ahir s’havia de fer un acte de conciliació entre les parts –el darrer intent d’acord, aquest ja en seu judicial, per a mirar d’evitar el plet– al jutjat 15 de Palma, però quinze minuts abans es va suspendre. Parlem de tota la situació amb l’editor, que aquests dies acaba de treure al carrer un segon volum de l’Estel·la, en què el personatge es mou per les nostres festes i tradicions. ―Per què s’ha suspès aquest acte de conciliació? ―No ho sé, exactament. Nosaltres érem al jutjat a les deu del matí amb tot d’entitats de les Illes que ens donaven suport i el meu advocat, Josep de Luis, del col·lectiu Drets, ha rebut una trucada del procurador dient que se suspenia l’acte. Ens ho podrien haver notificat abans i ja no hauríem vingut, oi? Però es veu que una part, que no érem nosaltres, demanava que se suspengués. Haurem de veure què diu la interlocutòria, però no crec que sigui perquè hagin retirat la denúncia, sinó per una qüestió tècnica. Sí que és clar que la propera vegada hi enviaré un procurador, tot i que jo he pujat al jutjat perquè quedés constància que m’hi havia personat. ―Se sap quan es fixarà una nova data per a aquest acte de conciliació? —No. Això sol trigar força, segurament alguns mesos. Ara, si ens ho haguessin comunicat ahir , que aquest el suspendrien, jo ja no hauria vingut i no hauríem perdut tot un dia. ―Anem una mica als orígens. Com comença l’aventura de l’Estel·la? De qui és la idea del llibre? ―La idea original és de Comanegra i l’autoria intel·lectual és nostra. Vam pensar les idees per a desenvolupar el llibre i contactar amb en Toni Galmés, que és l’il·lustrador. Ell fa les il·lustracions i fa una feina excel·lent, i com que a més a més té una gran creativitat, enriqueix l’àlbum i la proposta que li havíem fet nosaltres, però la idea és nostra en tot moment. ―Vàreu publicar On és l’Estel·la l‘octubre de l’any passat, però la denúncia no va arribar fins al juliol. Per què tan tard? ―Arriba al juliol amb la segona edició del llibre. Per Sant Jordi havia funcionat molt bé i en aquesta segona edició vam fer constar que havíem tingut un ajut de l’Institut d’Estudis Baleàrics. Era un ajut de 1.000 euros a la producció que s’atorga quasi directament si l’autor és de les Illes, i en aquest cas complíem tots els requisits. Quan fem constar això és quan la policia posa la demanda a dues bandes: a nosaltres, per haver publicat el llibre, i a l’Institut d’Estudis Baleàrics, per haver-lo subvencionat. A la primera edició no constava aquest ajut perquè encara no s’havia resolt. ―En un primer moment la policia deia, fins i tot, que s’incitava els menors en l’odi contra les forces de seguretat… ―Sí, però algú els va avisar de l’error. En la primera edició ja dèiem, amb un +18 a la portada, que era un llibre per a adults i a la segona edició apareixia a la contraportada. A més a més, en el sistema DILVE, que és el que aporta informació als llibreters sobre els llibres, també està qualificat de llibre per a adults. És una sàtira a l’estil dels llibres d’en Wally, però és clar, com que ells estan poc habituats a llegir llibres i còmics van pensar que era per a nens. ―Arran de la denúncia vàreu impulsar un manifest i una campanya de solidaritat que funciona molt bé… ―Sí, la gent és molt conscient de tot el que es juga amb aquestes actituds de la policia. Nosaltres tenim un problema, però el nostre problema va més enllà. Si admetem la censura del llibre tornarem a temps passats. El manifest, al qual es pot adherir qualsevol persona, ha estat un èxit, però sobretot ho ha estat el fet que la gent s’ha bolcat comprant el llibre, recomanant-lo, regalant-lo. Ha estat un èxit que ens ha desbordat i hem d’agrair al sindicat de policia la campanya que ens ha fet, mai n’hauríem venut tants. ―Paral·lelament al suport a la xarxa, també en vàreu rebre molt a la vostra parada de la Setmana del Llibre en Català, fet que demostra que molta gent prefereix la signatura en paper i les abraçades en directe… ―Sí, per sort hi ha molta gent que no està sotmesa només a l’imperi d’allò digital i que venia i signava el manifest en paper, però sobretot, el més important és que venien a la parada i compartien un moment amb nosaltres, ens oferien la seva solidaritat i no ens deixaven mai de banda. ―Aquesta denúncia no s’hauria presentat si no existís la llei mordassa, que el PSOE va prometre que derogaria si guanyava les eleccions i no ho va fer… ―En plena campanya van prometre que derogarien la llei mordassa i quan van arribar al poder i podien eliminar-la no ho van fer. Fixeu-vos que ara que tornen a estar en campanya ja no diuen que la trauran sinó que la modificaran o que la revisaran. I efectivament, sense aquesta llei la demanda no hauria estat possible. Jo em pregunto: cal una censura prèvia per a dictaminar quins llibres són subvencionable? Per mi, això és molt perillós. ―I com porta tota la situació el dibuixant del còmic, Toni Galmés? ―Jo tinc seixanta anys i des dels setze que estic en tota mena de mogudes. Ell és molt més jove i l’afecta tot molt més, perquè la generació que no ha viscut el franquisme creu que això és inconcebible. ―Heu pensat a fer una caixa de solidaritat per a fer front a les despeses del judici? ―De moment no, però no ho descartem si la cosa s’allarga gaire i s’embolica, perquè tindrà uns costos econòmics importants. Som una editorial petita i per a nosaltres els costos són forts. Avui  hem vingut a no fer res i això ens ha costat uns bitllets d’avió, un temps perdut i, vulguis o no, això és una condemna afegida per a una editorial com la nostra. ―I què en diu, l’Institut d’Estudis Baleàrics, de tot plegat? Perquè en un primer moment ells també foren denunciats… ―Ells no s’han presentat perquè, en el seu moment, els serveis jurídics van presentar un recurs explicant que organismes de l’administració no podien fer actes de conciliació entre si. Podria ser que aquesta fos una causa de la suspensió de l’acte de conciliació. ―Com han reaccionat els col·lectius d’escriptors del país? ―Des del primer moment, hem tingut el suport del PEN Català, de l’Associació d’Escriptors en Llengua Catalana, de l’Associació d’Editors en Llengua Catalana i de les entitats illenques i els llibreters. Tothom ha entès molt bé que no podem fer ni un pas enrere en la defensa de la llibertat d’expressió. ―L’Estel·la continua el seu camí i ara heu publicat un nou volum on es mou per les festes i tradicions catalanes. Tindrà continuïtat, el personatge? ―Ara hem fet el segon volum i hem de veure si té èxit. Si funciona, és clar que tindrà continuïtat, i segons com s’allargui la cosa encara podrem fer L’Estel·la va de judici. Aquest segon llibre és molt més blanc, perquè hi havia molts nanos que volien tenir el seu llibre de l’Estel·la i hem pensat que no podien tenir el primer, que era per adults, i per tant, l’hem enviada a un món ben nostrat, que és el de les festes i tradicions.

Summary: Joan Sala: ‘No podem fer ni un pas enrere en la defensa de la llibertat d’expressió’