Anna Casassas (1958) és la primera traductora a guanyar el premi Trajectòria, que s’atorga aquesta setmana a la Setmana del Llibre en Català. Casassas fa més de vint anys que tradueix del francès i de l’italià cap al català. Per les seves mans han passat Marcel Proust, Claudio Magris, Honoré de Balzac, o Amin Maalouf. Segons diu ‘traslladar una partitura en francès o italià a l’harmonia del català, em sedueix com les veus del mar’. Des de fa vuit anys Anna Casassas viu en un poble de França, a quatre hores de Barcelona, on baixa de tant en tant. Pocs dies abans de rebre el premi, atén telefònicament VilaWeb. —Abans de traductora, éreu advocada. Quants anys vau fer d’advocada? —Set anys, a Figueres. No em podia avorrir perquè era molt estressant. Però no m’agradava. Érem tres socis, i en teoria fèiem de tot, però criminal no en fèiem mai. Un cas de criminal, em sembla que en vaig fer, en set anys. Fèiem civil i empresa. A mi no m’agradava el tracte amb l’administració: els notaris, els jutges. I amb els clients tampoc gaire. En canvi la feina de rumiar i escriure, sí. Estudiar els casos a veure com s’havia de fer, tot això m’agradava molt. Però en canvi la part social… Suposo que devia fer d’advocat de 1985 a 1992. —I per què us vas passar a la traducció? —De l’advocacia plego, pum!, i em trobo que no sé què fer. Jo l’únic que sé fer són dues coses: o cosir o alguna cosa que tingui a veure amb la llengua catalana. I perquè cosint guanyar-se la vida encara és més difícil, em poso a treballar amb la llengua. Faig de correctora a l’editorial Empúries. Xavier Folch em fa passar ràpidament de corregir a traduir. —Curiós que lligueu cosir amb escriure. —El que m’agrada de cosir, i de traduir, és que són feines solitàries. Anar fent, i paciència. La feina d’advocat i la de traductor també és similar: com ho escrius, com convèncer a l’altre, com expresses una cosa que no és el que tu penses, sinó el que pensa una altra persona, i com has de trobar la manera d’expressar-ho. Tampoc és tan diferent. —El vostre germà és poeta, Enric Casasses, i vós traductora. Però el vostre pare era científic, químic. —El pare era dels que deia que la divisió entre ciències i lletres era una mentida i una trampa. El pare era de tot, no només químic, i té un llibre de poesia publicat. I els seus pares eren mestres, d’aquells represaliats després de la guerra, perquè eren molt catalans, i molt mestres, i pedagogs, els meus avis. La mare també era química. És, de fet, però jubilada. No s’ha dedicat mai a escriure, tot i que si ho fes segur que ho faria bé, perquè li agraden molt les paraules. El pare i la mare tenien unes converses sobre el sentit de les paraules, i un tip d’anar a buscar diccionaris a l’hora de dinar, que de petita era tota l’estona. Paraules. Paraules. —Paraules. La darrera paraula que heu après? —Avui, una en català. Estic traduint Els tres mosqueters. I avui algú m’ha fet la broma entre espadatxí i espadutxí. I m’ha agradat molt això de l’espadutxí, espaduxtina. Ve de l’espadutxí, en italià, però en canvi vol dir persona viva, àgil. La faré servir? En el llibre no, que no m’hi entra! Però a la meva vida, segur! —Traduïu del Francès i l’italià. Per què, francès i italià? —A veure, el meu home és francès. Però no hi té res a veure. Perquè no tinc dos homes, un francès i un italià. Ha ha! Tot i que l’home francès és fill d’italians, sí. Això és casualitat. — Potser el francès i l’italià el tradueix tot el vostre home, i ens teniu ben enganyats. —Haha! T’imagines? El meu home és escultor. No li agraden gaire les paraules, no. S’expressa per un altre camí que no és el verbal. —I vós viviu a França —El mes que ve fa vuit anys. A l’altra banda d’Esterri d’Àneu, visc. En algun lloc has d’anar a viure. No hi ha cap relació especial. Bé, sí que n’hi ha una: fugir de la contaminació. Buscava un lloc on no hi hagi contaminació, on l’aire fos net, i l’aigua fos neta, i aquí ho és. Però regularment baixo a Barcelona a veure editors o fer presentacions. Aquí amb quatre hores sóc a Barcelona. Tinc un peu a la Gascunya. És bonic. Però de llocs bonics n’hi ha molts. Si vols ser traductor ja vol dir que t’agrada més o menys estar sol. I a mi m’agrada estar lluny del soroll. —Feu servir diccionaris en xarxa, o en paper? —Tinc els de la xarxa encesos, i els de paper, al voltant de l’ordinador. No hi ha el mateix a cada lloc. Depèn de què busques. Jo els necessito a tots dos. Però els de paper tenen un avantatge, que jo no en sabré passar mai: jo els diccionaris en paper els tinc escrits des del primer dia. Hi vas afegint coses, als marges. Detalls que afegeixes, comentaris. I si me’ls llenço què faig? Perdo tota l’experiència. Estic segura que els altres traductors també ho fan. —Es troba un bon diccionari francès català a la xarxa? —No. A Internet, tal com ho veig jo, trobes bons diccionaris monolingües. Italià italià. Francès francès. En francès francès hi ha molt material. Són coses llargues, amb molts exemples. Exemples que en els de paper, no són tants. I a la xarxa, sí. Però diria que els joves ho fan millor que no pas jo, això d’internet. —L’inici de la seva carrera quin seria? Quin és el moment que dieu, ja sóc traductora? —El segon llibre que vaig traduir era Sobre la lectura de Marcel Proust. I sincerament, és una feina important. Passa que estàs insegur. I dius ‘oh, déu meu, agradarà?’ Però de traductora, jo ja me’n sentia. Almenys la intenció de fer-ho a fons, hi era. I això encara ho tinc ara: a veure, aquesta vegada que no la vessi. Perquè sempre dius, un dia l’acabaré vessant. —Llibres que us hagin marcat? —A mi m’han agradat molt les novel·les de Claudio Magris. I també em va agradar molt de traduir L’últim dia d’un condemnat, de Víctor Hugo. Era com una peça de rellotgeria. Unes frases en què tot està col·locat allà dins amb precisió i si badaves, pam!, te’n faltava un tros. Havies de mirar de com fer-ho per posar tots els adjectius, tot sencer. El Proust, que és increïble, amb aquelles frases tan llargues, plenes de coses. El llibre de Giordano Bruno, perquè és el llibre més antic que he traduït. I Mecanoscrit trobat a Saragossa, de Jan Potocki, que em va fer molta il·lusió. Vaig tenir la sensació que em va tocar com una rifa. Em va portar a la meva, d’adolescència, perquè era un dels llibres que m’havia agradat més. De cop, poder-lo traduir. De veritat, puc? —I autors, quins autors heu conegut? —Abans, en general, als traductors ni t’avisaven quan venia un autor a Barcelona. Si per casualitat ho sabies abans que hagués marxat, t’espavilaves pel teu compte a anar a la presentació i veure’l de lluny (almenys jo no he tingut mai prou barra per presentar-me tota sola: hola!), i me’ls mirava des del públic. De vegades, encara és així. Però ara hi ha editorials més respectuoses amb els traductors, i que tenen en compte el traductor. També un cop el llibre ja està publicat. Aquestes editorials (perquè encara n’hi ha d’altres que no et fan ni cas) t’avisen i a més, de vegades, fins i tot et tenen en compte quan organitzen els actes que hi faran: vull dir que potser pots participar en una lectura amb ell, o tenir-hi una conversa en públic, o altres opcions, aprofitant que com a traductor ets segurament qui coneix el llibre més a fons, aquí. Un coneixement que val la pena compartir. Així, per exemple, aquest hivern passat va venir en Fiston Mwaza Mujila, autor congolès que escriu en francès, de qui Periscopi ha publicat Tram 83, i vam fer tres actes junts, tres vespres consecutius: un gran plaer. Abans ja el coneixia una mica perquè havíem tingut converses per skype, i l’estada a Barcelona em va permetre conèixer-lo més. En el cas d’en Claudio Magris l’he conegut i hi tinc molt bona relació, però només perquè ell és excepcionalment agraït i amable amb els traductors. —Us podeu guanyar bé la vida, els traductors? —Treballant molt i molt i molt, et guanyes la vida per anar vivint. A Catalunya crec que som bastants, els professionals que vivim d’això. Però que vivim bé, no. Que vivim. —Hi ha més traductores que traductors, o només m’ho sembla? —Ho he sentit d’altres vegades que hi ha més homes que dones. Però no. Xavier Pàmies, Ferran Ràfols, Miquel Cabal, Jordi Martín, Yannick Garcia. Hi ha molts homes. Que jo sàpiga.

Summary: Anna Casassas: ‘Ara hi ha editorials més respectuoses amb els traductors’


València escalfa motors i es prepara per a les falles. Aquest cap de setmana és un dels més moguts per als festers. El punt culminant serà diumenge amb la crida, que servirà de tret de sortida a les Falles 2020. Però abans, divendres hi haurà la Gala Fallera i dissabte la mascletà vertical, que enguany anirà a càrrec de Ricard Caballer. Mascletà vertical Dissabte a les 20.00 es farà a la Marina Real el primer espectacle pirotècnic de les Falles. Serà la mascletà vertical, en què Ricard Caballer dispararà 1.800 quilos de material pirotècnic. L’objectiu és que esdevingui l’espectacle més sostenible de la història de les festes i que deixi un 70 % menys de residus que una mascletà tradicional. Aquest espectacle, que durarà uns deu minuts, combinarà els millors elements d’una mascletà amb els castells de focs artificials. El dia de la Crida El dia més important serà diumenge, quan a les Torres de Serrans la Fallera Major de València, Consuelo Llobell, farà un discurs per a convidar tothom a visitar la gran festa de la ciutat. Serà a les 20.00 i després començarà un espectacle de llums i pirotècnia, el tret de sortida de la festa. És un dels moments més esperats pels fallers, però els actes hauran començat a primera hora del matí. Al matí la pólvora serà la reina de la ciutat. És el moment de la despertà. A les 7.20 els més petits seran els encarregats de tirar petards al ritme de les bandes musicals que els acompanyaran. A les 7.30 serà el torn dels adults, amb la macrodespertà. Els fallers recorreran els carrers de València avisant els veïns que comencen les falles. En acabant, es farà l’esmorzar faller. A les 14.00 hi haurà la primera gran mascletà de l’any. Com cada dia, fins el 19 de març, la plaça de l’Ajuntament s’omplirà de gent amb ganes de vibrar amb els trons. La pirotècnica Peñarroja serà l’encarregada de disparar la primera mascletà de les Falles 2020. Ací teniu una llista de les pròximes mascletaes: Dilluns 2 de març a les 14.00: Pirotècnia Tamarit Dimarts 3 de març a les 14.00: Pirotècnia Dragón Dimecres 4 de març a les 14.00: Pirotècnia Pibierzo Dijous 5 de març a les 14.00: Pirotècnia Zaragozana Divendres 6 de març a les 14.00: Pirotècnia Alpujarreña Dissabte 7 de març a les 14.00: Pirotècnia Nadal Martí Diumenge 8 de març a les 14.00: Pirotècnia Martí Dilluns 9 de març a les 14.00: Pirotècnia Mediterráneo Dimarts 10 de març a les 14.00: Pirotècnia Crespo Dimecres 11 de març a les 14.00: Pirotècnia Tomás Dijous 12 de març a les 14.00: Pirotècnia Gironina Divendres 13 de març a les 14.00: Pirotècnia Zarzoso Dissabte 14 de març a les 14.00: Pirotècnia Valenciana Diumenge 15 de març a les 14.00: Pirotècnia Hnos. Caballer Dilluns 16 de març a les 14.00: Pirotècnia Turís Dimarts 17 de març a les 14.00: Pirotècnia Aitana Dimecres 18 de març a les 14.00: Pirotècnia Vulcano Dijous 19 de març a les 14.00: Pirotècnia Caballer FX També hi haurà tres mascletaes nocturnes. Seran al punt de mitjanit, a la plaça de l’Ajuntament, els dies 7, 13 i 14 de març.

Summary: Tret de sortida de les Falles de València aquest cap de setmana


La portaveu d’Unides Podem al Congrés, Irene Montero, ha afirmat avui que el PSOE de Pedro Sánchez farà servir Catalunya d’excusa per a pactar amb el PP després les eleccions. Ha estat en un acte electoral a Santa Coloma de Gramenet (Barcelonès) anomenat ‘Dones, diàleg, solucions’, en què ha compartit cartell amb la batllessa de Barcelona, Ada Colau; el cap de llista d’En Comú Podem al congrés, Jaume Asens; i la candidata al senat Rosa Lluch. ‘Sánchez va fer servir Catalunya per a guanyar les primàries del seu partit parlant d’un país plurinacional i ara rebutja aquesta idea’, ha denunciat Montero, convençuda que el PSOE vol posar Catalunya d’excusa per no formar un govern progressista després del 10-N. En canvi, referint-se a Unides Podem, ha afirmat: ‘Construirem un govern progressista que doni estabilitat al país, que blindi drets i per dir als milionaris que s’han enriquit amb la crisi a costa de les majories que ja n’hi ha prou (…). I si algú té cap dubte de què podem fer, que miri Colau. Som gent de paraula que pot fer un govern progressista i mirar pel bé comú.’ Segons ella, les polítiques públiques impulsades per la batllessa de Barcelona demostren per què l’Ibex 35 no els vol al govern i va fracassar el projecte de coalició progressista després de les eleccions del 28 d’abril. De fet, ha citat que el seu partit té per objectiu, entre més, la derogació de la reforma laboral, la jornada de 34 hores o l’establiment d’un salari mínim de 1.200 euros. A banda, ha retret al president del govern en funcions que ‘mai hagi agafat el toro per les banyes a Catalunya’ i ha afirmat que ‘no intentarà pactar amb el PP per resoldre la qüestió territorial, sinó amb la voluntat de fer front a la situació econòmica difícil de l’única manera que sap el bipartidisme: restant en drets, amb retallades, i per no restar privilegis als qui donen diners a les seves campanyes electorals’. Ha defensat que els catalans tenen per davant una ‘tasca central: no deixar-se utilitzar’ per Sánchez i que ‘és possible trobar una solució’ per a Catalunya, una situació d’estabilitat política que permeti un diàleg sense apriorismes i amb empatia i afecte. ‘No serà un diàleg fàcil, exigeix valentia i honestedat’, ha afegit. ‘Això només es resoldrà votant’, ha defensat finalment sobre la crisi catalana, abans d’assenyalar que Unides Podem no renunciarà a ‘treballar per convèncer’ els catalans perquè vulguin conviure amb la resta d’Espanya, una ‘Espanya diversa’. Colau ha demanat deixar de banda la mala política i substituir-la per un diàleg que acabi el blocatge. Ha criticat que fa temps que les institucions no serveixen per resoldre els problemes de la gent, una circumstància que ha destacat és especialment perillosa en un moment de crisi del neoliberalisme: ‘Quan les institucions democràtiques són febles, hi ha més brou de cultiu per a les propostes neofeixistes’, ha advertit. Per la seva banda, el cap de llista d’En Comú Podem a Congrés, Jaume Asens, ha advertit que Sánchez només podrà ser investit president del govern amb Cayetana Álvarez de Toledo, candidata del PP per Barcelona, o amb Irene Montero, candidata d’Unides Podem. Finalment hi ha intervigut la candidata al Senat Rosa Lluch, que ha defensat l’equidistància i la recerca de consensos, sovint criticada pels posicionaments atrinxerats a Catalunya. L’acte ha congregat unes 700 persones segons els organitzadors.

Summary: Montero creu que el PSOE farà servir Catalunya d’excusa per a pactar amb el PP


El PSC avança sobre les espatlles del PSOE per a intentar de convertir-se en la primera força no independentista a Catalunya. Miquel Iceta serà reelegit dissabte com a primer secretari del PSC i el congrés del partit consagrarà diumenge el seu projecte per a provar de renéixer de les cendres de Ciutadans. El partit espera cautelosament els resultats de les negociacions per a la investidura de Pedro Sánchez, però fa mesos que prepara el terreny per a les eleccions catalanes. Preveu de sortir beneficiat d’una nova etapa d’hegemonia socialista a la Moncloa i d’un nou intent de diàleg amb Catalunya, encara indefinit i d’abast incert, que de moment acapara també els esforços de l’independentisme. Iceta somnia el trencament de la política de blocs que ha condicionat la quotidianitat parlamentària d’ençà que començà el procés i que va portar tensió a les seves files, amb desercions i escissions. El PSC només podrà pescar abundosament si es remouen les aigües del parlament. Sigui com sigui, els documents congressuals, que es debatran aquest cap de setmana, també consoliden el partit en el bloc dels anomenats constitucionalistes, encara que el PSC se situï fora de qualsevol ‘bàndol’. No hi ha cap concessió programàtica a l’independentisme, sinó crítiques esmolades. En canvi, s’hi poden veure flirteigs reiterats als conceptes amb què Ciutadans ha bastit la seva actuació política aquests darrers anys, tot i que amb una aproximació matisada: una diagnosi de divisió social, l’obertura del debat sobre la immersió lingüística i la reforma de la llei electoral per a fer-la més representativa. L’estrella del debat pre-congressual ha estat, precisament, el de la immersió. Al PSC ningú no qüestiona el lideratge d’Iceta, l’únic que va presentar candidatura per a la primera secretaria del partit. I ell sembla haver pres finalment una opció sòlida per romandre en la política catalana. Iceta ha declarat que vol mantenir-se com a cap de cartell a les eleccions al parlament i convertir el PSC en una força amb aspiracions de governar. Fa mesos va ser a punt de fer el salt a Madrid. Hauria pogut ser president del senat si el parlament no hagués respost a la proposta del PSOE amb un revés històric al seu nomenament com a senador. Però, passat aquest tràngol, ja ha declarat que no preveu de sucumbir a la temptació de cap cartera en el repartiment de ministeris entre el PSOE i Podem, si és que la investidura de Sánchez reïx. De manera que el PSC aparca definitivament les tensions amb el PSOE i s’acosta a Sánchez per resituar-se en el tauler català. Els socialistes no tornaran a ser el partit que van ser ni ho pretenen. Els llegats de Pasqual Maragall, i fins i tot de José Montilla, són lluny. No plantaran cara als seus socis espanyols amb un projecte més ambiciós per a Catalunya del que semblen disposats a acceptar. Al PSOE hi ha qui veu en la reforma de l’estatut el començament de tots els mals, com l’històric José Bono; al capdavall va ser José Luis Rodríguez Zapatero qui va optar per pactar la retallada de l’estatut amb Artur Mas en canvi d’un compromís perquè CiU pogués governar Catalunya, compromís incomplert per Montilla. Ara hi ha una corretja de transmissió que no falla mai entre Ferraz i la seu del carrer de Pallars. Això sí, no han faltat les veus de barons socialistes i velles guàrdies que pretenen de dinamitar la via oberta del diàleg amb ERC que, alhora, dóna aire al PSC. El president de l’Aragó, Javier Lambán; el de Castella – la Manxa, Emiliano García-Page; i Alfonso Guerra ja pressionen perquè el PSOE cerqui un acord amb el PP i Ciutadans. De ‘llast’ a ‘trumfo’ La direcció del partit declara en la proposta de ponència estratègica que la seva coherència en el camí emprès per Iceta el 2014 –un camí recorregut mentre el PSOE es regenerava amb un triple salt mortal de Sánchez– li ha servit per a ‘mantenir viu i reforçat’ el projecte polític. ‘Allò que primer podia semblar un llast ha resultat ser un trumfo’, diu el text. En l’informe de gestió que es votarà al congrés, la direcció constata igualment que el PSC n’ha sortit reforçat, ha recuperat l’autoestima i ha guanyat centralitat. ‘El 2016 estàvem encara en una situació molt fràgil i encara corríem el risc de deixar de ser percebuts com un instrument útil pels treballadors i les classes populars de Catalunya. Avui podem dir alt i clar que aquest risc ja no existeix’, diu. Sobre Catalunya, el diagnòstic del PSC és simple: hi ha una consciència col·lectiva compartida de ‘l’empat infinit’ entre els independentistes i els qui no ho són (dos blocs que anomena ‘bàndols’) i s’ha de deixar pas a una nova etapa de superació de l’enfrontament. Per això propugna de refer els pactes trencats que havien sorgit de la transició espanyola, incloent-hi el de la llengua; proposa d’encapçalar un discurs d’unitat civil i cohesió social i territorial i insistir en la igualtat d’oportunitats. Lluny de cercar tensió amb el PSOE, el PSC circumscriu a Catalunya la resolució del conflicte: ‘Primer entre catalans i després amb la resta d’espanyols.’ Proposa una millora de l’autogovern i del sistema de finançament basada en el pacte amb Madrid. Un acord inspirat per una visió federal d’Espanya que faci visible la pluriculturalitat, reconegui políticament Catalunya i hi impliqui les institucions espanyoles. Aquest acord hauria de ser avalat després per la població, segons el PSC. Els socialistes insisteixen que allò que s’hauria de votar és un acord, no pas un desacord. El debat pre-congressual: llengua i nació La cúpula d’Iceta arriba al congrés amb la placidesa de la consolidació d’un projecte, convençuda que els canvis de conjuntura l’han revalorat. Arrossega dos debats de pes oberts, però molts confien que acabaran amb un acord final: el de la immersió lingüística i el de la definició de Catalunya com a nació dins un estat plurinacional, ja consagrada en la literatura del partit, però que ara qüestionen i volen eliminar militants de Barcelona, Badalona i del corrent intern Rojos. Quant a la immersió, diverses agrupacions han presentat propostes en sentit divers. Alguns, com la Joventut Socialista de Catalunya, defensen el model d’immersió perquè ha garantit l’èxit i la coexistència del català i del castellà. Uns altres demanen que es blindi el català com a llengua vehicular. El cas més paradigmàtic és el de l’esmena de l’agrupació de Castellar del Vallès, promoguda per Pepe González Navas, que fou ponent de la llei de normalització lingüística amb Marta Mata: diu que el català ha de ser ‘llengua vehicular prioritària a l’escola’, però que s’ha de ‘renovar i millorar’ el pacte lingüístic adaptant els ‘objectius inicials’ del model a la realitat actual. El debat obert ha portat la direcció del partit a decantar-se per una flexibilització del model que equipara amb la que va proposar el conseller d’Ensenyament, Josep Bargalló, l’any passat. La reobertura del debat sobre la immersió i les acusacions a l’independentisme d’haver instrumentalitzat políticament la llengua també han estat interpretades com un acostament a l’electorat de Ciutadans. Una intenció que la direcció ha negat amb insistència, recordant que la ponència es va fer pública al setembre. Sigui com sigui, el PSC aprofitarà el congrés d’aquest cap de setmana per a agafar embranzida en la cursa per a esdevenir el partit constitucionalista de referència al Principat. El fracàs electoral de Ciutadans a les eleccions del 10 de novembre sembla deixar-li molt camí obert a Catalunya, però el PSC compta sobretot amb el rèdit de la victòria espanyola de Sánchez i la confiança que la seva connexió amb el govern de coalició que es gesta li acabarà de donar l’impuls necessari per a renéixer. Si el PSC va obtenir els pitjors resultats d’ençà del restabliment de la democràcia amb l’esclat del procés i l’ascens progressiu de Cs, la patacada d’Albert Rivera i l’estancament estratègic de l’independentisme el poden ajudar a remuntar. I tot plegat, sense moure’s d’allà on és.

Summary: El PSC vol renéixer de les cendres de Ciutadans


Les catifes florals són una imatge icònica de la festa de Corpus, tot que també se’n veuen en altres moments de l’any. Són obres d’art efímer que decoren els carrers i les places de les ciutats i les viles per a celebrar l’arribada d’aquesta festa tradicional. Però a Barcelona les catifes van restar oblidades i la tradició que es va conservar per Corpus va ser la de l’Ou com balla, que compta amb ornamentacions florals espectaculars. D’ençà del 2012, a Barcelona es van creant nous grups de catifaires que treballen per recuperar la tradició a diversos barris de la ciutat. Enguany, coincidint amb el setè centenari del Corpus barceloní, encara hi haurà més entitats que guarniran els carrers i les places dels barris. Llegiu tot l’article aquí. Catifa de flors a Barcelona.

Summary: Es programen les primeres jornades ‘Com fer catifes de flors?’ a Barcelona


Transports Metropolitans de Barcelona (TMB) ha publicat avui un vídeo per a fer campanya contra l’eixancarrament masculí (conegut en anglès com a ‘manspreading’) al transport públic. Amb el lema ‘Quan seguis, respecta l’espai dels altres’, TMB vol conscienciar els usuaris sobre la necessitat d’eradicar aquesta pràctica. L’eixancarrament masculí consisteix a seure, els homes, amb les cames obertes i ocupar l’espai d’altres passatgers, sobretot quan el seient del costat és ocupat per una dona. Segons que informa l’empresa en un comunicat, el vídeo forma part de la campanya ‘Viatja amb Karma’. A més, TMB ha col·locat diversos cartells informatius a la xarxa de metro i autobusos de Barcelona per a donar consells sobre el frau, el respecte als seients reservats, el bon ús del mobiliari dels autobusos, l’ús d’auriculars per a escoltar música i el perill de caminar massa a prop de les vies del metro, entre més recomanacions.

Summary: VÍDEO: TMB fa campanya contra el ‘manspreading’ al metro


Què passarà després del judici de l’1-O? Aquesta pregunta va planar ahir en l’acte de presentació del llibre La batalla de l’exili (Ara Llibres) del periodista Josep Casulleras. L’advocat Jaume Alonso-Cuevillas va ser molt precís a l’hora de respondre-hi. Creu que el Tribunal Europeu dels Drets Humans (TEDH) s’hi pronunciarà entre sis i vuit anys després de les sentències. I ho va desgranar així: El judici oral serà molt ràpid –’a tota pastilla’, va dir–, perquè el volen tancar abans de les eleccions municipals. ‘I la sentència la tindrem entre el juny i l’octubre, segons si hi ha eleccions a Espanya’, va continuar. Ara, després tot pot dilatar-se molt perquè, segons que va explicar, el Constitucional, qui no accepta sinó un 9% dels recursos que li arriben, en el cas dels presos i exiliats els ha acceptats tots. ‘El recurs de la sentència, doncs, l’acceptaran i el tindran al calaix tres anys, quatre o cinc. Després d’aquest temps, Estrasburg, tardarà un any i mig o dos a pronunciar-se. Amb tota probabilitat, serà una sentència que anul·larà les sentències d’aquí’. Crònica i vídeo: ‘La batalla de l’exili’, un mirall per al judici contra l’1-O Per tant, és un període de sis a vuit anys, però, segons Alonso-Cuevillas, aquesta sentència no servirà de res, ‘perquè ja farà uns quants anys que som una república independent’. Neus Torbisco: ‘A l’ONU no es podien creure els escrits d’acusació del jutge Llarena’

Summary: Què passarà després del judici a l’1-O? Cuevillas fa una previsió dels passos fins a arribar a Estrasburg


L’escriptor Sergi Pàmies (1960) acaba de publicar ‘Confessions d’un culer defectuós‘ (Empúries), on explica la relació que té amb el seu club, el Futbol Club Barcelona. Pàmies és nascut a París, fill de pares comunistes a l’exili, López Raimundo i Teresa Pàmies. Explica com va entrar el futbol en una família tan polititzada, per què no és antimadridista i la importància de Cruyff per a l’orgull nacional holandès i català. Pàmies diu que primer és amant del futbol, després de Cruyff i finalment del Barça. Actualment fa una columna sobre futbol al diari La Vanguardia. I rep VilaWeb en un hotel que es diu Presidente, davant de Luz de Gas. —Dediqueu el llibre a Josep Lluís Monreal. Qui és? —És el meu sogre. Jo estic separat, però molt ben separat, que és com s’han de fer les coses. Nosaltres tenim ex, però els sogres són per a tota la vida. Un home generosíssim que m’ha permès d’anar al Camp Nou amb el seu carnet del Barça. I encara ara. Ell fa molts anys que no hi va. Gairebé diria que aquest carnet l’administro jo. I sempre intento que hi vagi algú. —Dieu que sort en vau tenir, de ser un nen amb ‘futbolitis’. Així la vostra mare us tenia ocupat. —Em tenia ocupat i en bones mans. Els meus pares van tenir un exili molt agitat fins als anys seixanta, quan vaig néixer jo. Des del 1939 fins a l’any 1960 normalment s’estaven a ciutats o domicilis durant mig any. Un any màxim. Tot molt inestable. I l’any 60 hi ha una pausa. Trobem una casa a París i ens hi estem onze anys, a la mateixa casa. Va ser un moment esplendorós. Imagina’t, l’any 60, a París. Era una època collonuda. Una ciutat ideal amb un ajuntament comunista amb molta inquietud pels temes socials. Et resolien la casa, l’escola i el club esportiu, el lleure. Tot això era públic. Per això em vaig trobar tot el dia al carrer, jugant a futbol, i amb l’escola a tocar de casa. I un club de futbol que a partir dels sis anys es fa càrrec de tu, i dos cops per setmana t’entrenaves, i els caps de setmana fèiem partit. Ma mare va veure la llum. No cal que m’ocupi d’aquest home, i està en bones mans! I, diguem-ho tot, no fot el gamberro. Perquè el barri era molt degradat. Ah, i a més a més tenia el conservatori, on estudiava música, també a través de l’ajuntament. Vaig tenir una educació de marquès. —Frase del llibre: ‘Llegia premsa esportiva amb la mateixa fruïció que els meus pares llegien Mundo Obrero’. —Sí. Llegia premsa esportiva amb la mateixa fruïció que a casa llegien Mundo Obrero…i Nuestra Bandera! Les dues publicacions més populars que hi havia a casa meva. Mundo Obrero és la que feia el Partit Comunista. L’òrgan oficial. I Nuestra Bandera era una revista més teòrica que tenia un al·licient encara més gran: la feia la meva mare a casa. I alguna coberta l’havia feta el meu germà, dibuixada. Amb aquesta revista hi teníem molta relació. —Els pares comunistes no us van inculcar la idea que ‘el futbol és l’opi del poble’? —Al contrari. L’educació que vam tenir dels nostres pares es va basar en la llibertat. Els pares eren l’essència de dues interpretacions del comunisme. Una de més combativa, ma mare, i la versió més oficial, mon pare. Però nosaltres vam rebre una educació basada en la llibertat. A veure, la llibertat dels comunistes, no et pensis!  Però sobretot basada en l’humanisme. Que fossin comunistes no vol dir que fossin idiotes i no s’adonessin de les contradiccions. Però la fe passa per sobre. I la prova és que de quatre fills que van tenir, cap no ha estat militant comunista. Aquí tens la prova de la llibertat. L’ambient era molt dialèctic, molt de debat i discussió. —Dieu que no sou antimadridista i per tant sou un culer defectuós. Però que amb el fill us redimiu. Ara ho és ell, d’antimadridista. Ha! —Sí. Ja ho hem solucionat. La genètica ha tingut una baixada, amb mi. Perquè mon pare no ho era gaire, d’antimadridista, però tampoc no els tenia gaire simpatia. Ell era de Saragossa, arriba aquí a disset anys i es fa del Barça com un procés d’integració. El Barça d’Alcántara. Ell explica que la primera o segona vegada que arriba a Barcelona va anar a Canaletes, per veure l’ambient. Però quan ve la guerra, apareix el comunisme i ho arrossega tot. És al cap dels anys que ho recupera, això del Barça. Fa un procés molt similar al meu. Quan arribem a Barcelona, som orfes. Perquè el poc coneixement que jo tenia del Madrid era de l’any 1971 en una doble final en què el Madrid perd. El vaig veure amb republicans exiliats a París. Ploraven. Per tant, no vaig conèixer el Madrid del Nodo, imperial, impositiu, el Madrid franquista. Jo era de l’Ajax. Pel Cruyff. I quan arribo aquí, a 11 anys, no acabo mai d’agafar el gen antimadridista. Un gen molt justificat en l’educació sentimental d’aquí. De fet, mon fill té 20 anys i li surt. —’El dia que el Camp Nou sigui com el Palau Blaugrana no hi penso posar els peus mai més.’ I els sorollosos camps anglesos, no us agraden? —M’encanten. Però per ells. He estat a estadis anglesos i ho entens, quan veus qui canta. Qui canta? Un que ha estat tota la setmana en un bar, aturat, i el futbol per a ell no és cap broma. Van a totes. Ara, a mi un dentista del carrer de Calvet que faci veure que és un ‘hooligan’, doncs no. És una impostura. Estic convençut que la meitat de l’estadi són classes populars. Però fins i tot les classes populars d’aquí són diferents de les d’allà. Potser tenen un restaurant per a fer calçotades. O un pagès. I no estan tot el dia al bar amb la cervesa, formant part de la tribu més expansiva. Nosaltres no ho tenim tant, això. Jo allà seria dels primers. Però aquí, no. —’El Barça és compartir una incondicionalitat en la rancúnia’ —El Barça és una olla de grills. L’olla que surt a l’escut del club. La capacitat que tenim de covar una rancúnia, per exemple amb Cruyff. O Luis Suárez. És una rancúnia africana. El Barça t’ofereix ‘bonus track’. Vostè vol ser un culer ‘premium’? Ara li dono l’oportunitat d’odiar Johan Cruyff. Però jo seré igual de culer? Sí, sí, però a més a més li ofereixo la capacitat de sentir rancúnia. —No pareu de citar llibres sobre futbol. N’hi ha un que m’ha interessat molt. ‘Brilliant Orange’, de David Winner. Dieu que parla d’Holanda a través de Cruyff i la resta de jugadors holandesos. —Molt bo. Molt. Jo no parlo anglès però l’entenc en un 50%. L’he llegit dues o tres vegades i amb els anys n’he entès el 60%. I he parlat amb gent que sí que l’entén el 100% i m’ho han confirmat. Meravellós, de veritat, aquest llibre. Intenta explicar la història d’Holanda. La influència de la generació de futbolistes de l’Ajax en el progrés i l’expansió i de la identitat autoafirmativa d’Holanda. —Lliga aquesta generació de jugadors i els famosos dics holandesos. Tots dos tenen el punt comú que creen espai on no n’hi ha. Uns al camp de futbol, els altres sota el nivell del mar. —Preciós, això. I a més a més la creació d’espais no és només la creació de l’espai, sinó el reforçament de la identitat nacional. L’autoestima. Quan Holanda construeix els dics tothom els diu pirats. Viure sota el nivell del mar? On vas? Doncs ho fan. Aquesta autoestima. Això ell ho compara amb l’efecte que va tenir la generació dels jugadors de la ‘taronja mecànica’. Llibre meravellós. —Expliqueu el mateix efecte que va tenir Cruyff a Catalunya. —Xavier Sala Martín és el gran profeta d’aquesta teoria. Gairebé et diria que ell lliga el procés de la independència amb Cruyff. Interessant, ni que sigui com a hipòtesi. Fins que no arriba Johan no ens adonem que podem guanyar. I no només això: ens adonem que pensant que podem guanyar, guanyarem. Com que li va bé que sigui així… Però té una lògica. —Dieu que Cruyff va jugar fort a favor de la intuïció, més que no pas la tecnificació del joc. Per això les dones van entrar al Barça amb Cruyff? Elles també són molt intuïtives. —Et diria que el lligam no és tant la intuïció com les ganes de canviar-ho tot. I de fer coses més justes. Per exemple: Cruyff és un dels primers valedors dels jocs paralímpics, l’esport per a discapacitats. Ho aprèn als EUA, d’un veí que té un fill impedit. Veu el potencial normalitzador que té l’esport per a gent que està tancada a casa, i amagada. Amb les dones passaria això mateix. La importància de Cruyff va més enllà del futbol. Fa que els peluts, prims, fumadors, discapacitats, dones, gent de tota mena que en principi no estaven destinats al futbol, hi entrin. És una revolució social. Elimina les barreres socials. —Frase del llibre: ‘Les abraçades dels presidents de futbol denoten consciència de classe.’ —Sí. La gent més humil, o més pobra, no abracen amb aquesta immoralitat. Hi ha una manera de fer-ho pel broc gros. L’abraçada dels presidents de club de futbol, no només els del Barça, és intimidadora. Laporta i Rosell són els que abracen millor. La de Laporta és inequívoca. No hi ha segones lectures. És la de l’ós potent. La de Sandro és més subtil, però també té encant. És com si disparés amb efecte. Aquests dos són els millors. —Seducció, distanciament i emprenyamenta. Què són? —En la relació entre els presidents i els periodistes esportius, o els satèl·lits com ara, aquests són les tres fases. Això és un clàssic. Hi ha un moment que es volen fer conèixer, normalment quan són candidats. Organitzen aquelarres, on mostren la seva cara més seductora i encantadora. Fase de seducció. Hi ha una segona fase, en què tenen el poder, ja estan una mica mosca que tu no entenguis totes les circumstàncies del que fan. La famosa ‘realpolitik’. I finalment hi ha el moment que es caguen en tu. Ja no t’abracen ni et saluden. Estan molt emprenyats. És un moment trist. És el moment de la separació. A mi m’ha passat amb tots els presidents, menys amb Bartomeu. Ell els tres processos els fa molt més contingut, ell. I per ara no hem arribat a la tercera fase. —Els nens que han tingut el carnet del Barça abans d’anar al registre civil. Són la ‘crème de la crème’. —Aquests són els que marquen la identitat. La identitat és el que no ha triat. Primer eren del Barça. Abans que res. La meva, no, la meva és: primer m’agrada el futbol, després Cruyff, i finalment sóc del Barça. La majoria d’afeccionats del món ho són perquè volen. Perquè els ha enamorat el joc, o la ciutat. Els que marquen l’essència de la tribu no han triat. Són Obelix i han caigut a la marmita i reaccionen de manera instintiva. Són culers primitius. Són el nucli primitiu i marquen la identitat. —Els presidents del club, són d’aquests? —Núñez no. Gaspart, probablement. Sandro segur, perquè son pare era de la junta. I Laporta també. Tot i que podria ser de la segona corona. La primera corona són els culers des del primer dia. I la segona, són els que quan tenen dos anys van al camp amb l’avi. Entren sense pagar. Diria que Laporta és d’aquests. Són igual d’autèntics. Es fan del Barca amb un preceptor. Tenen un Panoramix que els dóna la poció màgica. —Acabeu el llibre amb uns dilemes morals amb un filòsof. —He deixat de veure el Barça per Qatar. La frase me la diu un filòsof, que és Jordi Graupera. Vaig trobar-ho molt interessant. I jo intentava vendre-li la moto: però tu no trobes que encara demostres estimar-te més el Barça si, tot i ser de Qatar, ho ets? Això ho fem amb els fills. No treballaré mai per a Qatar. Però i si vénen i ofereixen contracte i milions al teu fill, els de Qatar? Doncs la meva reacció seria posar abans el fill que els meus principis. Perquè el teu fill és més important que els teus principis. Li intentava vendre la moto que al Barça l’estimem tant que estem disposats a anar contra els nostres principis. Explico això: la dicotomia que tenim entre això en què es va convertint el Barça, el context en què es mou, i nosaltres. Perquè al final pots triar entre Qatar i Gazprom, que tampoc no són angelets. Jo estic convençut que ha d’existir una nova via de patrocini. Però conscient que estàs en un context. I ens preocupa. Però aquesta dissidència del Graupera, doncs no. Jo prefereixo ser corrupte.  —El Barça ja és un fenomen global. —Ha estat un gran moment. A partir del 2003. L’èxit futbolístic et permet de fer l’extensió internacional. I una expansió que canvia el relat de la identitat. La directiva d’aleshores són gent que vol una clara manifestació de catalanisme. I això també és nou. I no tots els culers ho vèiem amb gran alegria. Alguns arrufem al nas. Recordo un debat a sang amb Fermí Puig sobre la bandera a la samarreta. A sang. Jo deia que era innecessari, ja és a l’escut. I ell deia: escolta, tal i tal. I jo ara quan veig el Fermí dic: tenies raó. No va ser una cosa plàcida. Laporta és acusat d’haver-se excedit. Però collons, quin efecte no ha tingut, això.

Summary: Sergi Pàmies: ‘El teu fill és més important que els teus principis’


El projecte Belda & Sanjosex, encapçalat per l’acordionista Carles Belda i Carles Sanjosé –ànima del grup Sanjosex–, ha guanyat la primera edició del Premi Teresa Rebull al millor projecte de producció musical en cultura popular i tradicional, convocat per la Generalitat i Fira Mediterrània. Amb el títol ‘Belda & Sanjosex presenten Càntut’, presentat per Bankrobber, proposa una visita contemporània a les cançons que cantaven els avis catalans recollides en el cançoner ‘Càntut’, amb un peu en la tradició i un altre en l’avantguarda, ha informat aquest dimarts la Fira Mediterrània en un comunicat. L’espectacle tindrà 5.000 euros per al seu finançament aportats per la Conselleria de Cultura i la seva estrena tindrà lloc en la 19 Fira Mediterrània de Manresa, que tindrà lloc del 6 al 9 d’octubre.

Summary: El projecte de Carles Belda i Sanjosex guanya el Premi Teresa Rebull


Agents de la policia espanyola han identificat aquesta nit passada ciutadans que penjaven cartells a favor del referèndum a Reus. Els agents han arribat a agafar un jove i a tirar-lo a terra, i a demanar-li la identificació sense dir-li per què. Quan un dels agents finalment li ha dit el motiu —‘per enganxar cartells’— els concentrats en aquell moment l’escridassen i li demanen el número d’identificació policíac sense que aquest s’hi avingui. En canvi, s’endú el jove identificat a la comissaria, enmig de les protestes dels manifestants, que insisteixen a demanar-li la identificació. A Reus els piolins foten el camp quan se’ls demana el NÚMERO DE PLACA davant identificació arbitrària #NoPassaranpic.twitter.com/Ftq302THpk — David d’Enterria *X (@denterd) 27 de setembre de 2017

Summary: Els manifestants a Reus planten cara els policies espanyols que s’enduen un jove a comissaria


Partits i entitats independentistes són a prop de tancar un acord de llistes per a les eleccions del 27-S. Artur Mas i Oriol Junqueras formaran part d’una llista conjunta que no inclourà la CUP i que reservarà la primera posició a una persona independent ‘de prestigi’. A més, la llista tindrà molts noms de professionals i referents socials sense vinculació directa amb els partits. Hem demanat a personalitats de la societat civil –Eduardo Reyes, Xavier Sala i Martín, Quim Torra, Patrícia Gabancho, Salvador Cardús, Jordi Graupera, Marta Espasa, Xavier Antich, Carme Junyent i Jaume Marfany– quins tres o quatre candidats consideren imprescindibles, bé per a encapçalar la llista, bé per a anar-hi en posicions destacades. Vegem quins noms proposen i per quina raó… Eduardo Reyes El president de Súmate, Eduardo Reyes, proposa quatre noms: el jutge Santiago Vidal, l’economista Xavier Sala i Martín, el polític Raül Romeva i el sociòleg Salvador Cardús. Com tota la resta de consultats, diu que podria dir-ne molts més. Però considera que aquests quatre poden contribuir a recuperar la confiança de la gent, que pot haver quedat malmesa després d’aquests mesos de tibantors i picabaralles. Diu que Vidal, Sala i Martín, Romeva i Cardús s’han donat completament a la lluita per la independència. Des de sengles àmbits d’expertesa –jurista, economista, polític i sociòleg–, poden ajudar a assegurar una desconnexió en les millors condicions possibles. Quim Torra Quim Torra és vice-president d’Òmnium i un dels noms que més han sonat per ocupar alguna posició a la llista. És advocat, editor i ha estat el director del Born Centre Cultural durant els primers anys de funcionament. També li hem demanat quines persones considera imprescindibles per a la llista transversal del 27-S. Ho veu molt clar: el jurista Carles Viver i Pi-Sunyer, la presidenta d’Òmnium, Muriel Casals, i l’ex-presidenta de l’ANC, Carme Forcadell. Per Torra, aquestes tres persones ajudaran a visualitzar el lideratge civil del procés, tenen la solvència intel·lectual i professional contrastada i donaran seguretat jurídica a la desconnexió. Patrícia Gabancho L’escriptora Patrícia Gabancho és contundent: ‘No hem de fer una fira de “celebrities”; hem de fer una llista de persones solvents.’ Amb aquesta idea, Gabancho defensa tres noms de professionals ‘preparats tècnicament’: Santi Vidal, Quim Torra i Magda Oranich. Tots tres són advocats amb ‘una trajectòria reconeguda’, amb un ‘encant públic’. Segons Gabancho, Oranich, Torra i Vidal connecten i atreuen l’atenció de la gent quan els escolta. Conèixer les lleis i saber com es fan són elements imprescindibles per a fer bona política. Xavier Sala i Martín Per la seva banda, l’economista Xavier Sala i Martín considera que la llista ha de tenir gent seriosa. ‘La independència és una cosa seriosa –i no folclòrica– i necessitem gent seriosa –i no folclòrica– per tirar endavant’, diu. Per això, proposa el nom de tres científics de prestigi mundial ‘fora de tota qüestió’ de l’àmbit de la medicina: Joan Messegué, Josep Baselga i Manel Esteller. L’impacte internacional que tindria un cap de llista d’aquest perfil és una prioritat per a Sala i Martín. Salvador Cardús Salvador Cardús, sociòleg i membre del Consell Assessor per a la Transició Nacional, valora que la llista integri persones expertes, discretes, competents i no partidistes. Per això proposa els noms de Viver i Pi-Sunyer, l’economista Núria Bosch i el científic Manel Esteller. ‘En podria dir cent, de persones preparades i adients per sumar a aquesta llista’, diu Cardús. Però proposa aquest tres pels perfils professionals com a jurista, economista i científic, respectivament. Marta Espasa L’economista Marta Espasa proposa tres noms significatius: el comissionat per a la transició nacional, la presidenta de l’Òmnium i el president de l’ANC. Carles Viver Pi-Sunyer, Muriel Casals i Jordi Sànchez són persones adients, segons Espasa, perquè ‘són gent molt coneguda’. ‘Viver és un gran expert en dret constitucional i la persona que més ha treballat els mecanismes del procés d’independència i les estructures d’estat’, diu Espasa. ‘Casals i Sànchez són al capdavant de les dues entitats cíviques que més s’han implicat i que més gent han mobilitzat en favor de la independència. –afegeix–. Ho fan molt bé.’ Jordi Graupera El filòsof Jordi Graupera proposa tres noms i els defensa amb contundència: Carles Boix, Xavier Rubert de Ventós i Raül Romeva. Considera que Boix és el millor expert a combinar política, economia, dret internacional i història que tenim. ‘A més, és un gran pedagog’, afegeix. I encara: ‘És independent i exemplar.’ De Rubert de Ventós, en diu que és el millor intel·lectual viu que tenim. ‘Filòsof, poliglot, coneixedor del món, ve del maragallisme, és original i profund. Sap comunicar el batec socialdemòcrata i llibertari del país. L’ha inspirat i el representa. És un cervellàs, i sap fer pensar. Ideal per a fer una constitució, igual que Carles Boix’, diu. Finalment, Graupera parla així del candidat Romeva: ‘Enorme talent polític, compromès amb els drets socials, extremadament treballador, polític multifaceta –és escriptor. Coherent: va marxar quan va veure que ICV no anava enlloc, però no va fer sang. I es va posar a treballar al servei del país immediatament. Coneix Europa, coneix el dret comunitari, és respectat al Parlament Europeu, és un dic contra la demagògia, excel·lent negociador. Ideal tant per a la campanya com per a fer una constitució i per transitar tots els meandres que caldrà transitar en una negociació.’ Carme Junyent Quan li demanem tres noms, la lingüista Carme Junyent diu que necessitaria més temps per a pensar els noms imprescindibles per anar a la llista conjunta del 27-S. Però fa l’esforç d’improvisar-ne tres: l’antropòleg Manel Delgado, l’escriptor Albert Sánchez Piñol i el periodista Carles Solà. Junyent diu que Delgado és un acadèmic, però que sap respondre a les necessitats de la gent. ‘Està connectat amb el carrer i coneix de primera mà la situació de la societat’, diu. De Sánchez Piñol, Junyent en diu que és una ment original i que ‘sap afegir creativitat a la història’. Carles Solà és un treballador compromès: ‘A través de la seva feina es compromet amb la gent.’ Xavier Antich El doctor en filosofia i professor universitari Xavier Antich ens proposa quatre noms. Coincideix en un dels més repetits, Carles Viver Pi-Sunyer, i hi afegeix Elisenda Paluzie, Salvador Cardús i Sílvia Bel. Defensa aquests noms per la seva integritat i independència de criteri. També troba que poden ser bons candidats perquè han demostrat solvència i preparació, a la vegada que poden fer la funció de nodes de xarxes. Antich considera que són persones investides d’eloqüència i rigor, ‘vacunades contra el sectarisme i amb capacitat negociadora sense perill de claudicacions’. ‘Són referents’, conclou. Jaume Marfany Jaume Marmany és un dels homes forts de l’ANC des del principi i vice-president de l’entitat fins al relleu de fa pocs mesos. Marfany també proposa que Carles Viver i Pi-Sunyer, comissionat del govern per a la transició nacional, sigui un dels candidats del pom de dalt de la llista independentista col·lectiva. Per Marfany, Viver sap més que ningú com engegar després del 27-S. També proposa que hi hagi persones com ara el politòleg Jaume López –‘el millor per a engegar i pilotar el procés constituent’– i Pere Pugès –‘ideòleg i ànima de l’ANC amb gran experiència política’.

Summary: Els independents ‘imprescindibles’ per a la llista del 27-S


El govern espanyol i la Generalitat han acordat reunir la taula de diàleg mensualment, després de la primera reunió de tres hores a la Moncloa. Les trobades es faran alternativament a Madrid i a Barcelona –la pròxima serà el mes de març a la capital catalana– i els presidents i vice-presidents només en formaran part quan sigui necessari ratificar ‘acords polítics‘. A més, s’ha acordat de convocar les pròximes setmanes la Comissió Bilateral Estat-Generalitat per a abordar ‘elements concrets’. El president de la Generalitat, Quim Torra, ha valorat la primera trobada com ‘honesta’, però ha remarcat que no ha obtingut resposta sobre la demanda del dret de l’autodeterminació i l’amnistia. ‘Continuem sense saber la resposta del govern espanyol al conflicte polític’. Torra ha explicat que tampoc no han rebut resposta sobre la figura del mediador i que la delegació espanyola ha volgut introduir temes sectorials en el debat: ‘No ho menyspreem, però això ja té altres canals i hem acordat que la comissió bilateral es posarà en marxa aviat’. Per la seva banda, la portaveu del govern espanyol, María Jesús Montero, ha assegurat que s’ha començat a construir ‘una nova interlocució que ha d’assentar les bases d’una nova etapa, l’agenda del retrobament’. Montero ha dit que són conscients de les diferències, però també de la complexitat de la negociació. ‘Volem insistir, tenir perseverança i cercar els punts de trobada que ens permetin avançar i construir la resposta de futur per a Catalunya’, ha afegit. Montero ha destacat que es posa fi a una etapa sense diàleg entre els governs i ha afirmat que el govern espanyol es compromet a ‘cosir les ferides’ dins de la societat catalana i entre Catalunya i Espanya. Montero ha assegurat que Sánchez ha deixat dit a Torra que l’autodeterminació no és possible. La Meseta, de diàleg | Crònica d’Andreu Barnils En un comunicat conjunt després de la primera reunió de la taula de diàleg al Palau de la Moncloa, ambdues parts constaten que la trobada ha servit per posar ‘les bases del diàleg’ i ‘constatar la naturalesa política del conflicte’, que ‘requereix una solució política’. També es comprometen a què els acords assolits siguin ‘en el marc de la seguretat jurídica’. Els vuit membres de la delegació catalana han arribat a la Moncloa pocs minuts abans de les 16.30 per a reunir-se amb el govern espanyol, en la primera trobada de la taula de negociació per a intentar resoldre el conflicte polític entre Catalunya i Espanya. Les dues parts no han anunciat cap ordre del dia ni dels continguts de la primera reunió. Avui s’ha sabut que el vice-president segon espanyol i dirigent d’Unides Podem, Pablo Iglesias, ha causat baixa de la delegació espanyola per malaltia. Qui és qui a la taula de negociació? La versió del comunicat en castellà està signada per ambdós governs.

Summary: La Moncloa no respon sobre l’autodeterminació ni l’amnistia en la primera reunió de la taula


El titular del Jutjat d’Instrucció número 1 del Vendrell, Josep Bosch, ha decidit inhibir-se del cas del 3%, que investiga suposades comissions irregulars pagades a Convergència Democràtica de Catalunya per empresaris per tal de guanyar concursos públics, i traspassar-la a l’Audiència espanyola, a causa de la seva elevada complexitat, el número d’investigats, el fet que afecta tres demarcacions –Tarragona, Barcelona i Girona—i té possibles connexions amb paradisos fiscals. Tal com va demanar fa unes setmanes la Fiscalia Anticorrupció, el jutge creu que la causa oberta inicialment per prevaricació, suborn i malversació pels suposats pagaments de Teyco a l’exalcalde de Torredembarra (Tarragonès) Daniel Masagué per construir un aparcament ha derivat en una causa judicial molt extensa que depassa les seves atribucions. Així, recorda que hi ha desenes d’investigats per prevaricació, suborn, alteració dels preus de concurs públic, malversació de fons, frau fiscal, blanqueig de capitals i finançament il·legal de partits polítics. Inicialment només s’investigava l’Ajuntament de Torredembarra, però ara també estan sota lupa judicial els consistoris de Sant Cugat del Vallès, Sant Celoni (Vallès Oriental), Lloret de Mar (Selva), Figueres i Olot, a més de l’empresa de la Generalitat Infraestructures.cat, el Port de Barcelona, el Consorci d’Educació de Barcelona i l’empresa de l’Ajuntament de Barcelona Bimsa, així com les empreses que suposadament haurien pagat les comissions irregulars: Teyco, Copisa, Rogasa i Oproler. Això fa que la causa abasti almenys tres audiències provincials. Per justificar la inhibició, el jutge diu que es compleix un altre dels requisits perquè l’Audiència espanyola se’n faci càrrec: el greu perjudici a l’economia espanyola. Així, recorda que les obres públiques investigades sumen un total de 218,7 milions d’euros, i les comissions a CDC i a fundacions properes podrien arribar als 10,3 milions d’euros, i que aquesta ‘aparent generalització de manipulació de concursos’ podria ‘desencoratjar’ la presentació d’ofertes per part d’altres empreses, cosa que perjudica la lliure competència. El jutge també diu que calen fer informes pericials econòmics i sobre la legalitat dels concursos i que mentre que l’Agència Tributària ha col·laborat en tot moment, no ha estat així en el cas de la Inspecció General de l’Estat o altres organismes. Com que s’han demanat diverses comissions rogatòries a l’estranger, el jutge també espera que l’Audiència espanyola les pugui agilitzar. De fet, un informe de la Guàrdia Civil lliurat el passat 1 de febrer evidenciava certes connexions internacionals dels empresaris Jordi Sumarroca (Teyco), Jordi Soler Paredes, Francesc Xavier Tauler (Copisa) i Sergio Lerma (Oproler). Segons la Guàrdia Civil, aquests empresaris tenien ‘coneixement i voluntat’ d’utilitzar paradisos fiscals i un d’ells va donar poders per operar en entitats financeres i bancàries internacionals. A més, no es pot determinar l’origen dels diners utilitzats per obrir els comptes bancaris personals a l’estranger. Així, s’han detectat operacions ‘opaques fiscalment’ a Andorra, Suïssa i Panamà, fons d’inversió a les Illes Verges Britàniques i inversions al Perú. Vegeu ací la interlocutòria:

Summary: El jutjat del Vendrell trasllada la investigació del cas del 3% a l’Audiència espanyola


L’òrgan del Consell d’Europa encarregat de la lluita contra l’emblanquiment de capitals, el Moneyval, ha reconegut els avenços legislatius que ha fet Andorra en aquest àmbit. Amb tot, l’òrgan encara identifica algunes mancances. Per exemple, l’últim informe destaca el risc que organitzacions sense ànim de lucre puguin ser utilitzades per finançar activitats terroristes i s’indica que no s’han desenvolupat reglaments específics per a protegir el sector. No hi ha cap sistema d’auditories externes i independents per a aquestes associacions, tret de les que reben fons públics, ni mecanismes interns que promoguin la cooperació i coordinació entre els nivells de l’administració per a un intercanvi d’informació adient. En canvi, uns altres aspectes passen de ser ‘parcialment assolits’ a ‘àmpliament assolits’. Són els relatius a la transparència i disposicions legals per a identificar la propietat efectiva de les empreses; la regulació i supervisió d’entitats financeres i, finalment, la regulació i supervisió de les professions i negocis no financers designats: casinos, agents immobiliaris, comerciants de metalls i pedres precioses i professionals com ara advocats, notaris o persones i activitats que presten determinats serveis a tercers. Andorra ara compleix plenament deu de les quaranta recomanacions d’aquest òrgan del Consell d’Europa.

Summary: El Consell d’Europa reconeix els avenços d’Andorra contra l’emblanquiment de capitals


Un mínim de 53 persones han mort i 56 han resultat ferides com a conseqüència d’un atemptat perpetrat aquest dilluns a l’Hospital Civil de Quetta quan desenes de persones acompanyaven el cadàver del president d’una associació d’advocats que havia estat assassinat a trets unes hores abans, ha informat la cadena de televisió local Geo Tv. El ministre principal de Balutxistan, Sanaulà Zehri, ha assegurat que l’atac ha estat obra del Servei d’Investigació i Anàlisi de l’Índia (RAW, l’agència d’Intel·ligència índia) i que ha estat un atac suïcida. En aquest sentit, ha assegurat que els terroristes buscaven un objectiu fàcil. ‘Fins i tot en temps de guerra ningú ataca un hospital’, ha assegurat. L’atac ha començat amb una explosió que s’ha registrat quan el cadàver de Bilal Kasi, president de l’associació d’advocats de Balutxistan, ha arribat al departament d’urgències del centre sanitari. Kasi havia mort unes hores abans aquest dilluns després de ser abatut a trets per homes armats a la zona de Mano Jan, un succés en el qual ha resultat ferit Baz Mohammad Kakar, expresident de la mateixa associació i que va morir després per la gravetat de les ferides sofertes. Després de la deflagració, segons la policia, diversos homes armats han obert foc a l’hospital. La majoria dels ferits són advocats i periodistes que havien acudit al centre sanitari en sentir les notícies sobre l’atac contra els dos lletrats, segons han informat diversos testimonis dels fets. A l’atemptat amb bomba han mort un càmera d’Aaj News i un altre de Dawn News ha resultat greument ferit. Les forces de seguretat han acordonat la zona i han activat inhibidors de freqüència per impedir més atemptats amb explosius. Les autoritats han decretat l’estat d’emergència en tots els hospitals de Quetta. De moment, cap grup ha reivindicat l’autoria d’aquest atemptat. La capital de Balutxistan ha patit diversos atemptats en els últims mesos. El maig del 2016, dues persones van morir i cinc van quedar ferides per una explosió a la Universitat de Balutxistan. El primer ministre del Pakistan, Nawaz Sharif, ha condemnat l’atemptat i ha ordenat al govern regional que arresti els autors de l’atac. ‘Ningú podrà alterar la pau a la província’, ha subratllat. L’Associació d’Advocats del Tribunal Suprem ha anunciat una setmana de dol per l’atemptat i els advocats del Tribunal Superior de Lahore han convocat una manifestació per mostrar la seva repulsa per l’atac contra els seus companys.

Summary: Almenys 53 morts en un atemptat contra un hospital del Paquistan


‘El judici sobre el referèndum no vinculant pot ser contraproduent per a Madrid’, diu avui el diari Financial Times. L’article, publicat tres dies abans de començar el judici a Artur Mas, Joana Ortega i Irene Rigau, inclou declaracions de l’ex-president de la Generalitat. El periodista Tobias Buck, que és qui signa l’article, diu: ‘Mas creu que el significat del seu judici va més enllà del tribunal de Barcelona. Ofereix al moviment independentista català una oportunitat de galvanitzar l’opinió pública, i espera el seu dia al tribunal amb delit.’ També s’hi recullen declaracions de Mas: ‘Per a nosaltres això no és pas un regal. Això pot aturar les nostres carreres polítiques durant uns quants anys. Però per al projecte de creació d’un estat sobirà és positiu perquè mobilitza la gent. Mobilitza fins i tot la que no és favorable a la independència.’ I afegeix: ‘És un judici polític que té poc fonament legal. Això direm al tribunal. I també que estem convençuts que no es va cometre cap crim i que estem disposats a portar aquest cas al Tribunal Europeu d’Estrasburg.’ El Financial Times continua: ‘Mas diu que acceptarà la decisió del tribunal, però que apel·larà contra qualsevol veredicte de culpabilitat. També diu que se sentirà obligat per la decisió del tribunal només “mentre estiguem sota la jurisdicció espanyola. Si Catalunya té prou força per a canviar l’statu quo i construir un estat, això canviarà radicalment”.’ El judici –afegeix el diari– arriba en un moment de màxima tensió entre Espanya i Catalunya. ‘No sé de cap altre president elegit democràticament que hagi estat portat a judici simplement per haver permès a la gent de votar’, diu Mas. Més informació: La gran mobilització del 6-F: tot allò que cal saber del judici a Mas, Ortega i Rigau pel 9-N

Summary: Financial Times: ‘El judici sobre el 9-N pot ser contraproduent per a Madrid’


Un consorci internacional de científics ha descobert mutacions del càncer a les regions fosques del genoma, que encara no havien estat explorades per la seva complexitat. Dos estudis publicats a la revista Nature demostren que en la zona analitzada hi ha mutacions rellevants per comprendre el desenvolupament de diferents tipus de càncer, ja que el tipus de mutació determina l’evolució del tumor. L’anàlisi de regions fins ara inexplorades ha estat possible gràcies a una nova metodologia bioinformàtica i els resultats permetran ara desenvolupar nous marcadors pronòstic per a la classificació d’alguns tumors i obren vies per a noves teràpies específiques. Concretament, l’anàlisi de més de 2.500 genomes tumorals ha revelat l’existència de dues mutacions diferents en la mateixa posició del genoma, una d’elles present en leucèmia limfàtica crònica i altres tumors, i l’altra present en més del 50% de casos del medul·loblastoma, un tipus de càncer del sistema nerviós. A diferència de les mutacions que s’havien identificat fins ara, que afectaven gens que codifiquen proteïnes, les mutacions identificades en aquests treballs afecten un gen molt petit denominat U1-snRNA. Els estudis demostren que el gen contribueix a la maduració de la major part dels gens expressats en la cèl·lula, de manera que aquestes mutacions tenen un efecte en cascada que afecta diferents mecanismes moleculars implicats en l’aparició i progressió del càncer. ‘Hem aconseguit explicar per què en un subgrup de pacients la malaltia evoluciona ràpidament i requereix tractament, mentre que en altres pacients la leucèmia és indolent i no en requereix durant bastants anys’, assenyala el doctor Elias Campo, director de l’IDIBAPS, director de Recerca de l’Hospital Clínic i catedràtic d’Anatomia Patològica de la Universitat de Barcelona. Per a ell la investigació posa de manifest ‘la rellevància de fer públics i accessibles tots els estudis genòmics perquè la comunitat científica pugui reanalitzar-los a mesura que es desenvolupen noves eines d’anàlisi’. A més de Campo, han participat en els estudis Lincoln Stein, director d’Oncologia Adaptativa a l’Institut d’Investigació del Càncer d’Ontario; Michael Taylor, del Servei de Neurocirurgia Pediàtrica i Biologia del Desenvolupament i Cèl·lules Mare de l’Hospital for Sick Children de Toronto; i Xose S. Puente, investigador de l’IUOPA i catedràtic de Bioquímica i Biologia Molecular de la Universitat d’Oviedo.

Summary: Un grup de científics descobreix mutacions del càncer en regions no explorades del genoma


El diputat de la CUP al parlament Carles Riera s’ha mostrat obert a entrar en un govern de concentració com a resposta a la sentència del Tribunal Suprem espanyol si es pacta una ‘agenda de ruptura democràtica’ amb l’estat espanyol. ‘La CUP estaria disposada a assumir tots els compromisos i responsabilitats que fes falta, tant al carrer com a les institucions, però no per a qualsevol cosa’, ha dit en una entrevista a l’agència EFE. Ha advertit que no assumiran ‘compromisos en la governabilitat de l’autonomia’ perquè l’autonomia forma part del problema. Segons Riera, la resposta al Suprem no és fer un govern de concentració, sinó proposar una resposta política de mobilització i confrontació al carrer i a les institucions que impliqui desobediència civil continuada, sostinguda i permanent, aturar el país, desobediència institucional i exercici de sobirania al parlament i el govern. ‘Si ens posem d’acord sobre això, llavors podem assumir responsabilitats de govern per garantir-les des de les institucions’, ha afegit. En canvi, ‘si hi ha una resposta de baixa intensitat, compatible amb el manteniment de la governabilitat autonòmica i la fantasia del diàleg amb l’estat, nosaltres aquí no hi tenim res a fer’, ha sentenciat. Respecte del pressupost, ha dit que de primer cal parlar dels objectius polítics del govern: ‘De la manera com s’exerceix l’autodeterminació, com aconseguim que el parlament i el govern actuïn amb sobirania, com defensem els drets socials i com defensem els drets polítics i democràtics, no solament davant la repressió de l’estat, sinó també la que ve de la conselleria d’Interior i els Mossos d’Esquadra.’ També ha demanat que el govern faci marxa enrere en la ‘llei Aragonès’ i que prepari una nova política en matèria d’habitatge que inclogui l’expropiació de pisos buits de grups inversors, la regulació del preu del lloguer ‘de manera real’ i una gran promoció d’habitatge públic.

Summary: La CUP condiciona l’entrada en un govern de concentració a una ‘agenda de ruptura’ amb l’estat espanyol


El president sortint de la Generalitat, Artur Mas, va fer ahir un breu discurs de comiat a la presidència en l’acte de presa de possessió de Carles Puigdemont com a 130è president. Mas va desitjar-li ‘molt bona singladura, amb el desig d’arribar lluny i a bon port’. També va recordar els cinc anys de presidència i va donar les gràcies a tothom qui li ha fet confiança i l’ha ajudat a dirigir Catalunya en uns anys tan complicats. ‘Jo sí que us agraeixo els serveis prestats’, va dir. Era una referència indirecta al decret signat pel rei Felipe VI i publicat ahir, en què s’ometia l’apartat que sempre es dedica als ex-presidents per fer-los un agraïment. Finalment, va assegurar que deixava la presidència de Catalunya ‘amb una enorme tranquil·litat d’esperit’. I va afegir: ‘Vaig arribar a la plaça de Sant Jaume amb vocació honesta i sincera de servei a Catalunya. Me’n vaig amb l’esperit d’haver servit aquest país amb aquesta convicció.’ Podeu veure ací el vídeo del discurs de Mas, íntegre:

Summary: El comiat de Mas: ‘Jo sí que us agraeixo els serveis prestats’


El president de la Generalitat, Ximo Puig, ha recalcat que és el govern espanyol ‘qui ha de donar la resposta’ als problemes de finançament autonòmics i ha afegit que ‘les bestretes a compte del finançament són una qüestió capital’ que ‘no hauria d’estar vinculada a la decisió política del govern ’. Sobre aquest tema, ha apuntat que des del Consell poden ‘aportar idees’ però és el govern espanyol ‘qui té la responsabilitat de donar una solució’. ‘A mi no em correspon especular sobre el mitjà sinó reivindicar la fi’, ha dit, que és que els recursos que corresponen al País Valencià ‘vinguin com més ràpidament millor’. En aquest sentit, ha mantingut que considera que totes les comunitats, tan les presidides pels socialistes com les que no, estan en aquesta reclamació perquè és una qüestió que ‘va molt més enllà del partidisme’. Per això, ha subratllat que tant el PSPV com el grup parlamentari socialista, com a ‘primer partit’ del País Valencià, assumiran la seva ‘responsabilitat i la reivindicació’. ‘No està renyida responsabilitat i reivindicació perquè si no hi ha responsabilitat, no hi ha reivindicació, hi ha simplement demagògia’, ha dit. Puig ha dit que el fet de no haver-se aprovat el pressupost espanyol ha afectat el País Valencià, però ha insistit que les retallades al pressupost del Consell ‘no afectaran mai la cosa nuclear d’aquest govern, que és l’estat de benestar’, sinó a aquelles partides de difícil execució i a aquelles que poden demorar la seua execució uns mesos’. En aquest sentit, ha criticat que el PP ‘s’escandalitze ara per aquests ajustos’ quan ells van imposar ‘retallades en medicaments i copagaments socials i farmacèutics’. D’altra banda, no ha volgut comentar les paraules del conseller d’Educació, Vicent Marzà, que en una entrevista al diari Levante EMV va assenyalar que ‘Sánchez està sent deslleial i que ara ens va pitjor que amb el PP’. Puig ha dit que ‘formen part de l’àmbit partidista i cadascun té la seua opinió’. ‘Però jo sóc el responsable del govern i no participaré en aquesta escalada verbal. Cadascun és responsable de les seues paraules’, ha dit. Consolidació del canvi Puig ha recalcat que aquesta legislatura que comença és la de la ‘consolidació del canvi que es va produir en 2015’ i que ‘ara ha d’aprofundir en la reparació, reconstrucció i renaixement tenint en compte uns entorns que no són tan favorables que ens agradaria però amb ambició hem de superar’. Així, s’ha referit a ‘la inestabilitat política’ d’Espanya, la situació econòmica del món, amb les crisis comercials i la desacceleració d’Europa, i a les ‘dificultats de tresoreria’ i de pressupost de la Generalitat per no comptar amb un pressupost espanyol. No obstant això, ha recalcat que es veu com el canvi ‘ha valgut la pena’, ja que els nens començaran aquest curs escolar amb 1.200 professors més, 7.500 més en tota la legislatura. ‘No hi ha hagut per tant cap retallada a l’estat del benestar’, ha recalcat.

Summary: Puig diu que qui ha de donar resposta als problemes de finançament és el govern espanyol


El primer ministre del Quebec, François Legault, ha demanat explicacions al primer ministre del Canadà, Justin Trudeau, pel fet que ahir el Ministeri d’Afers Estrangers prohibís al president Carles Puigdemont d’entrar al país a finals de març. Puigdemont va anunciar que havia presentat un recurs al Tribunal Federal canadenc contra el vet a la seva presència. ‘No comprenc pas la decisió del govern federal. Estic perplex. Demanaré que el govern de Trudeau expliqui la decisió. De moment, sembla difícil de refusar’, ha declarat. El Primer ministre del Quebec @francoislegault perplex per la decisió del Govern canadenc de no haver autoritzat la visita del President Puigdemont @KRLS i demana explicacions al primer ministre @JustinTrudeau https://t.co/VlejLHpMAo — Josep Lluís Alay 🎗 (@josepalay) April 30, 2019

Summary: El primer ministre del Quebec demana explicacions a Trudeau per haver prohibit a Puigdemont l’entrada al Canadà


Dos treballadors de la Generalitat han retirat la pancarta amb el llaç groc de suport als presos polítics penjada al balcó del Palau de la Generalitat. Ho han fet poc després de l’ordre del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya als Mossos d’Esquadra perquè la retiressin ‘immediatament’. De fet, ja eren a palau preparats per retirar-la, però ho han acabat fent dos operaris de la Generalitat, evitant d’aquesta manera la imatge del cos de la policia catalana obeint l’ordre judicial. 🔴 #ÚLTIMAHORA Aquest és el moment en què 2 treballadors de la Generalitat retiren la pancarta del llaç groc de la façana del Palau. L'han despenjat després de l'ordre del TSJC als Mossos | @govern @mossos @tsj_cat @tve_catalunya pic.twitter.com/bvxPLs7ZY3 — L'Informatiu (@linformatiu_tve) September 27, 2019 El TSJC ja va ordenar al president Quim Torra que la retirés, i li va donar quaranta-vuit hores per fer-ho. Passat el termini, dimecres a la tarda, el president no l’havia retirada pas. A més, va recórrer contra la decisió per considerar-la una vulneració flagrant del dret a la llibertat d’expressió i d’opinió. A l’escrit, de catorze pàgines, el lletrat demanava de suspendre la mesura cautelar i el requeriment personal fet al president dilluns a la tarda, al·legant que l’ordre vulneraria la llibertat d’expressió de Torra. Tanmateix, ahir el TSJC va desestimar el recurs i avui ha ordenat que es retirés immediatament la pancarta. El Parlament de les Illes també ha retirat vora les 11.10 el llaç groc que tenia a la façana i que havien col·locat els diputats de Més per Mallorca, després de l’ordre de la Junta Electoral de les Balears a petició del PP. Ahir, va requerir a Més per Mallorca i al president del parlament, Vicenç Thomàs, que en un ‘termini màxim de 24 hores’ ordenés ‘la retirada immediata’ dels llaços grocs que poguessin trobar-se a la cambra. Segons la junta, el llaç groc és un signe que pot ser usat ‘legítimament’ en propaganda electoral, però no pels poders públics, que han de mantenir ‘una rigorosa neutralitat política’. El 10 de setembre, Més per Mallorca va col·locar el llaç en un dels balcons dels despatxos dels diputats. Després de penjar el llaç, minuts abans del primer ple de la legislatura, el portaveu parlamentari de la formació, Miquel Ensenyat, va defensar que aquest era ‘un símbol de denúncia emparat per la llibertat d’expressió’. ‘És una manifestació cívica i pacífica d’una idea. Qui no comparteixi el seu significat té infinites formes per expressar-ho, però mai ocultant o negant l’expressió de qui pensa diferent’, va defensar, abans d’afegir que el llaç no anava ‘en contra de res, ni de ningú’.

Summary: La Generalitat retira la pancarta en suport dels presos per la pressió dels tribunals


L’Audiència espanyola acollirà el proper dotze de desembre el judici contra el president de l’entitat sobiranista Catalunya Acció, Santiago Espot. La Fiscalia demanava una multa de 14.600 euros per promoure presumptament la xiulada a l’himne espanyol en la final de la Copa del Rei de l’any 2015 al Camp Nou. Segons l’escrit de l’acusació del Ministeri Públic, Espot va executar un ‘pla preconcebut i planificat’ amb l’objectiu d‘‘ofendre i menysprear el cap de l’estat i l’himne espanyol’. Per aquests fets, li atribueix els delictes d’injúries al rei i ultratge a Espanya. La Fiscalia apunta que aquests fets van ser presenciats públicament per milions de persones i ‘van generar un sentiment d’indignació en gran part de la població espanyola, en menysprear i rebutjar símbols representatius de la seva dignitat com a poble i nació’. En aquesta línia, demana una multa de 7.300 euros per a cadascun dels delictes imputats per publicar en el seu perfil de Facebook una entrada titulada ‘Per la xiulada a l’himne espanyol i al rei Felip de Borbó’ en la que incitava a realitzar aquest acte en la final de la Copa del Rei entre el Barça i l’Athletic de Bilbao, celebrada al Camp Nou el 30 de maig de 2015. ‘Els catalans, majoritàriament hem entès que, o ens independitzem d’Espanya o desapareixem com a poble (…) Amb tot això, arribar a la victòria final, que no és altra cosa que la proclamació de l’Estat català independent amb el consegüent control polític efectiu del territori, requerirà una gran fermesa en totes les nostres accions i no deixar passar cap oportunitat per manifestar la nostra voluntat de llibertat nacional’, diu la publicació escrita el 28 de maig del 2015. ‘Ocasió immillorable’ Per a Espot, el partit era ‘una ocasió immillorable per manifestar una vegada més que volem deixar de ser súbdits del regne d’Espanya’, per la qual cosa va proposar que ‘tots els seguidors catalans’ assistents a l’esdeveniment esportiu, ‘i els que no també’ manifestessin ‘sonorament el seu desacord’ mentre sonaven els acords de l’himne nacional. Va afegir que estava segur que els seguidors bascos s’unirien a la xiulada. Segons indica l’escrit de la Fiscalia, a aquest manifest es van adherir altres associacions catalanes. Així mateix, un dia abans de la celebració del partit, Catalunya Acció va anunciar a la mateixa xarxa social que aquesta i altres entitats impulsores de la xiulada repartirien milers de xiulets als assistents. El jutge instructor de l’Audiència Nacional, Fernando Andreu, va dictar el passat 10 de juliol una interlocutòria a la qual es va acordar l’obertura de judici oral contra Santiago Espot. El magistrat havia decidit anteriorment arxivar la causa perquè ja se’n va sobreseure una altra per fets similars a la final del 2009; però la Sala penal el va obligar a reobrir el cas en estimar el recurs del partit polític VOX, que va interposar la denúncia que va iniciar el procediment. El president de Catalunya Acció es va negar a declarar davant Andreu el novembre del 2016 i a la sortida de l’Audiència Nacional va afirmar en declaracions als mitjans de comunicació que ‘és una causa completament polititzada’.

Summary: L’Audiència espanyola jutja el dotze de desembre el promotor de la xiulada a l’himne espanyol durant la Copa del Rei del 2015


Diverses organitzacions vinculades a l’esquerra Independentista han presentat avui l’estratègia de mobilitzacions de cara als judicis del Tribunal Suprem contra el procés i criden a ‘aturar-ho tot’ i a mobilitzar-se des del primer dia, ‘per alterar la normalitat quotidiana i econòmica del país’. Casualment, mentre es presentava aquesta proposta, el Suprem ha fixat pel 18 de desembre les qüestions prèvies del judici de l’1-O. ‘La mobilització ha de començar des del primer dia del judici, ha de ser general arreu del territori, a tots els Països Catalans, i ha de tenir incidència en la vida econòmica i social’, ha afirmat Laia Casas, portaveu del SEPC. Carles Riera, diputat de la CUP, ha posat de manifest que la defensa durant els judicis ha de ser una acusació a l’estat i una reivindicació de l’exercici del dret a l’autodeterminació: ‘Ho vam fer i ho tornaríem a fer, per la independència, la justícia social i els drets civils i polítics, vulnerats constantment per l’estat espanyol, que demostra dia rere dia que és un estat profundament antidemocràtic’. A la conferència de premsa de presentació de la campanya Alcem-nos, el conjunt d’organitzacions han cridat a convertir els judicis en un ‘boomerang democràtic’ i a activar la mobilització popular ‘per a fer front a la vulneració de drets polítics i civils a través de la resistència activa i de la desobediència civil’. L’objectiu, diuen, és de denunciar un judici que forma part d’una macrocausa general en contra del dret a l’autodeterminació i que atempta contra els drets democràtics fonamentals. La campanya iniciarà el proper 19 de desembre amb un acte multitudinari al Teatre Poliorama, a Barcelona, i després s’extendrà arreu del territori. La Taula de l’Esquerra Independentista està formada per Alerta Solidària, Arran, Cos, CUP, Endavant Osan i SEPC, i les organitzacions que s’han adherit a la campanya són: Constituents per la Ruptura, Crida Constituent, La Forja, Lluita Internacionalista, Pirates i Poble Lliure.

Summary: L’esquerra independentista crida a ‘aturar-ho tot’ des del primer dia de judici


Fa dues setmanes la batllessa de Vilanova i la Geltrú (Garraf), Neus Lloveras, va prendre el relleu de Carles Puigdemont a la presidència de l’Associació de Municipis per la Independència (AMI). A diferència del seu antecessor, no es marca com a primeríssim objectiu l’adhesió de les grans ciutats a l’associació, sinó arribar al màxim nombre de persones i fer pedagogia sobre la importància de construir un nou estat. En aquests moments hi ha 335 procediments oberts contra ajuntaments catalans als quals l’AMI els ofereix assessorament legal. Entre aquests, a 291 se’ls ha demanat informació per haver aprovat la moció de suport a la resolució del 9-N. Lloveras diu que no és el moment de desobeir i que cal donar la informació que demanen: ‘Hem de desobeir quan nosaltres vulguem, no quan vulgui l’audiència espanyola.’ Li demanem quan arribarà aquest moment, pel paper de l’AMI com a mediadora entre Junts pel Sí i la CUP, i per unes hipotètiques eleccions espanyoles. —Sou diputada al Parlament de Catalunya, batllessa de Vilanova i la Geltrú i presidenta de l’AMI. Hi ha qui pensa que acumuleu molts càrrecs. —A veure, no m’agrada gens la paraula acumulació de càrrecs. Consti que només cobro un sou. Ho dic ben clar. El meu càrrec principal és el de batllessa de Vilanova i la Geltrú i ho serà sempre, perquè és la base de la meva dedicació. Ser diputada, crec que complementa molt bé i ajuda molt a la feina de batllessa, i perquè crec que al parlament és molt important que hi hagi batlles, per aportar la visió municipal al parlament. Quant a l’AMI, és una associació de batlles i per tant, un d’ells, ha de ser el president. Per tant, no és una acumulació de càrrecs que si no és un càrrec que comporta tenir altres responsabilitats. —Per què no s’ha aconseguit fins ara que ciutats com Barcelona o Badalona no estiguin a l’AMI? —Perquè per estar a l’AMI cal un acord per majoria absoluta del ple municipal. A Barcelona es va presentar aquesta moció d’adhesió i va guanyar, però no per majoria absoluta. L’adhesió a l’AMI és una acció democràtica i calen les majories necessàries. Tot i així, és ciutat convidada a l’AMI. El que reivindiquem des de l’AMI, és que més enllà de les majories dels plens, ciutats com Barcelona, on sí que s’ha votat al ple i hi ha una predisposició de l’equip de govern, doncs que es faci una consulta als seus ciutadans per saber si es volen adherir. —Ja hi ha data per trobar-vos amb Ada Colau? —La reunió està demanada des del primer dia però encara no tinc la data. Aquesta setmana pròxima insistirem. —Creieu que aconseguireu que Barcelona s’uneixi a l’AMI? —Bé, ho hem de treballar i veure com aniran les pròximes setmanes, perquè esperem poder parlar aviat amb la batllessa. En tot cas, el que volem i creiem que hauria de fer la batllessa, és fer la consulta que va dir que faria. A partir d’aquí, els barcelonins decidiran, que és com ha de ser. —En una entrevista a VilaWeb, Carles Puigdemont, llavors president de l’AMI, deia que si Barcelona se sumava a l’AMI, seria definitiu pel procés. Hi esteu d’acord? —No magnificaria Barcelona. A veure, el punt en el qual ens trobem, el que és important és que puguem arribar al màxim de ciutadans i ciutadanes de Catalunya, i explicar què és el que està passant. Què és el que reivindiquem les persones que apostem per la independència. Crec que falta molta informació. Estic convençuda que hi ha molta gent que pensa que és una idea il·luminada d’un sector, i és important explicar del que estem parlant. Estem parlant de garantir la societat del benestar i canviar un model de país que no ens agrada. És un dels objectius de l’AMI, fer molta pedagogia. Si Barcelona s’hi suma, esperem que sigui, en part, per aquest relat i pedagogia. Però no només voldria centrar el focus a Barcelona sinó que hem de fer molt territori. —A vegades sembla que l’AMI únicament coordina mocions perquè el màxim nombre de municipis s’hi adhereixen. Però, quines tasques més feu? —A veure, l’AMI, fa una feina de coordinació d’esforços entre els ajuntaments que han decidit de fer-se socis perquè tenen la voluntat de treballar cap a la independència. Llavors, també fem una feina d’acompanyament i de treball conjunt amb altres entitats com ANC i Òmnium, així com difusió internacional del procés. També assessorem jurídicament els ajuntaments, perquè cal pensar que hi ha 335 procediments oberts per causes diverses: denúncies de la delegació del govern a ajuntaments per banderers, per sobirania fiscal, per territori lliure i sobirà, i per quotes. I després hi ha 291 ajuntaments als que se’ls requereix informació per haver aprovat la moció de suport a la resolució del 9-N. —És un tema del qual se n’ha parlat àmpliament, però, expliqui’m, des de l’AMI què es recomana fer als ajuntaments quan es rep un requeriment d’informació? —En primer lloc, cada batlle, evidentment, és qui té l’última paraula i qui ha de decidir el que és més convenient. Nosaltres podem recomanar, assessorar, però hem de respectar i donar llibertat a cada batlle que decideix allò que ell creu que és més correcte. Per tant, tota decisió ha de ser respectada i serà sempre defensada des de l’AMI. —Per tant, també doneu suport a la batllessa de Berga, Montse Venturós, que no va anar a declarar. —Absolutament. Donem suport a tots els batlles i batllesses, perquè creiem que ells són els que tenen l’última paraula. Ara bé, en aquests moments creiem que és millor evitar allò que no ens porti a fer un pas endavant en el procés cap a la independència. Val la pena evitar el màxim de problemes als ajuntaments i batlles. —La desobediència no és el camí? —Jo no he dit això. Com que estem en una fase i en uns procediments que no ens aporten cap millora en el procés, el més recomanable és contestar el mínim indispensable que es demana en aquesta sol·licitud d’informació i ja està. Però ni recomanem desobediència ni recomanem no desobediència, el que recomanem és que es doni la informació. —Tot i així, hi haurà un moment en què caldrà trencar algun plat. Quan serà aquest moment? —Quan calgui trencar un plat per aconseguir avançar en el procés cap a la independència. —Pot ser més específica? —Perquè ens entenguem. Ara, no donant aquesta informació, no aconseguim cap objectiu. Ara bé, per exemple, si el parlament aprova fer un pas cap endavant i això se’ns impedeix, doncs bé, haurem de posar-nos tots d’acord i tots a la vegada dir: ara desobeïm. —Això pot succeir, per exemple, si hi ha una suspensió d’autonomia? —En una suspensió d’una autonomia seria molt clar, evidentment, però hi pot haver altres moments. —Com quins? —Mira, fins ara, hi ha hagut molts moments durant aquest últim any. A què la consulta del 9-N ens van dir que no la podíem fer? A què la vàrem fer finalment? Oi que vàrem desobeir i vam buscar la millor fórmula per fer-ho possible? I això és el que farem sempre que sigui possible. Si arriba un moment que no podem continuar avançant perquè ja no hi ha cap fórmula jurídica legal per a fer-ho, en aquest moment haurem de trencar i anar per un camí que ens faci possible aconseguir el nostre objectiu. Si això és desobeir, doncs sí. Ara l’estratègia l’està muntant la sala 2 de l’audiència espanyola, i tria qui vol o qui pot desobeir. La desobediència ha de ser la nostra estratègia global. És a dir, hem de desobeir quan nosaltres vulguem, no quan vulgui l’audiència espanyola. És tan important el que estem fent, que hem d’escollir el moment on massivament, tots els batlles i batllesses, de forma organitzada, vagin a una. —La unitat d’acció no es plasma, sobretot al Parlament. Què pot fer l’AMI en aquest sentit? —L’AMI ho ha estat fent durant els darrers mesos i anys. —Per exemple? —A veure, tant l’AMI com l’ANC o Òmnium, en els moments que hi ha hagut temes que s’han estat debatent, sempre hem estat intervenint per tal de buscar la unitat. L’AMI és un exemple de treball per consens. Mai hem votat res, sinó que sempre debatem fins que arribem a un consens. I aquesta manera de fer és la que hem intentat portar a tot el debat del país. Hi va haver un moment molt clar, quan s’havia de formar govern, en el qual l’AMI va intervenir per intervindre i arribar a l’acord. Sempre sense polititzar-nos, perquè no som polítics, sinó una associació de batlles. —Tanmateix la unitat no es mostra, en algunes ocasions, en la gesticulació de Junts pel Sí la CUP. —Junts pel Sí i la CUP a nivell parlamentari estem treballant conjuntament. Et parlo com a diputada. A veure, estrany seria que no hi hagués discussions. Però s’han anat executant tots els passos que estaven prevists. No hi ha un problema greu. Si no hi hagués discussions, no serien partits diferents. —Dieu que estem en la fase final del procés. Per què ho creieu? —Perquè ja estem en la fase executiva, la parlamentària. Tenim un parlament amb una majoria de diputats independentistes que tenen un encàrrec clar. En aquests moments s’estan preparant les tres lleis de desconnexió i en paral·lel s’està començant a treballar el debat constituent amb el qual definirem el país que volem entre tots. Tot això prèviament a les eleccions constituents que són les que s’han de fer després dels divuit mesos. Home, això és una fase final. Tot aquest moviment ha sortit del carrer i ha anat a parar al parlament. —Com a presidenta de l’AMI i no com a diputada de CDC. Què recomana l’AMI en cas que es repeteixin eleccions? —L’AMI no recomana res sobre aquest tema. No és tan important anar junts o separats, sinó la unitat d’acció. —I la unitat d’acció no és més efectiva anat formant un sol grup parlamentari? —No té per què. Pots tenir una unitat d’acció anant junts, i pots anar junt i no tenir una unitat d’acció. —Aprofitant l’entrevista, vull preguntar-li sobre la refundació de CDC. Algunes informacions us engloben en el grup que dóna suport a Jordi Turull per ser secretaria general. És així? —No, jo no estic en cap projecte. Sóc batllessa, militant de CDC i crec que és important el que s’està fent a nivell de partit. Crec que és absolutament saludable i necessari el que està fent CDC i per tant, jo participaré en el fet d’aconseguir un partit on funcionin les coses diferents. Amb molta més participació de les bases i adaptat als nous temps. —Així doncs, Neus Lloveras no forma part de cap òrbita? —No formo part de cap òrbita ni ho vull ser. Estic en política perquè m’agrada la política municipal i perquè sóc batllessa. Les altres tasques estan en segona línia, per part meva. Estic molt a gust al partit però la meva prioritat és la batllia de Vilanova.

Summary: Neus Lloveras: ‘Ada Colau ha de fer la consulta d’adhesió a l’AMI que va prometre’


Grècia ha viscut aquest dijous la vaga general més important dels darrers anys en contra de la reforma de les pensions. La vaga ha estat convocada pels sindicats contra de la reforma del sistema de pensions que el Govern del primer ministre, Alexis Tsipras, negocia amb els creditors internacionals. la proposta de reforma de les pensions per complir amb la retallada de 1.800 milions d’euros que Grècia hauria de fer aquest any, segons les condicions del rescat. Per evitar reduir les pensions per dotzena vegada des de 2010, el Govern grec proposa augmentar la contribució a la caixa de la seguretat social per part de treballadors i empresaris. No obstant això, els sindicats consideren que aquest pla alimentarà la desocupació. L’ampli seguiment es va notar també en la multitudinària manifestació que va recórrer el centre d’Atenes, i en què es van registrar alguns incidents quan grups aïllats de manifestants van llançar còctels molotov a la policia, que va respondre amb gasos lacrimògens. Els enfrontaments van continuar després de la manifestació, al barri de Exarkia. Segons la policia hi van prendre part unes 40.000 persones.

Summary: Grècia viu la vaga general més forta dels últims anys


Aquesta setmana les bases del PSC i Barcelona en Comú (BComú) han aprovat el pacte entre les dues formacions. Aquest acord comporta l’entrada del PSC al govern de l’ajuntament després de cinc anys a l’oposició. Tot i ser acceptat per les bases de les dues formacions, existeixen diferències significatives entre els votants d’ambdós partits, així com certa oposició entre les bases de BeC d’incorporar els socialistes i que preveu que l’entesa dins del govern no sempre serà fàcil. La consulta ha estat àmpliament acceptada pel PSC. En les files dels socialistes, 900 militants han votat a favor, que representa un suport del 89% al pacte, amb una participació del 38,2%. En canvi, en el cas de BComú, encara que cap regidor o figura de pes s’havia posicionat en contra el pacte aquest ha tingut una oposició dins el partit. Prop d’un terç dels que han participat a la consulta han votat en contra l’acord (32,82%). Amb 2599 participants, un 28% dels qui tenien dret. Els socialistes han seguit una geometria variable arreu del territori que els permet estar als governs de totes les capitals de província catalanes, tot i la pèrdua de vots que pateixen. Els socialistes han pactat amb Ciutadans a Lleida, han pactat amb el PP i Unió a Tarragona i també han entrat al govern de Girona juntament amb CiU. Aquesta estratègia de fer-se visible entrant en els ajuntaments més mediàtics fa que no sigui d’estranyar l’actual pacte pel socialistes. Però, entre l’entorn de Barcelona en Comú el pacte pot tornar-se un problema. El partit, amb poc més d’un any de vida, va estrictament lligat a la figura d’Ada Colau i al projecte que estan duent a terme a l’ajuntament. Aquest vot en contra de l’estratègia d’incorporar els socialistes, tot i la posició favorable de Colau, pot comportar fàcilment un allunyament de part de la base. Aquesta situació és necessària que sigui reconduïda pels comuns si no volen que es converteixi en un problema de dimensions imprevisibles. Diferències entre comuns i socialistes La candidatura de Colau es va presentar a les eleccions municipals per transformar la política. El PSC, en canvi és un partit que no ha estat capaç de renovar la seva oferta política i que ha anat perdent suports en cada elecció. La diferència entre els votants d’ambdues candidatures és significativa analitzant el baròmetre municipal de Barcelona (de desembre de 2015). Respecte les dues formacions, els socialistes tenen un perfil de votant de major edat, on gairebé la meitat d’aquests tenen més de 55 anys, entre els comuns aquest percentatge no arriba al 40%. A més, mentre BComú té un perfil de votant netament d’esquerres, un 70% s’hi ubica en aquesta posició, en canvi entre els socialistes, encara que la majoria es situen a l’esquerra, hi ha un 35% que s’ubiquen al centre esquerra i un 9% al centre o centre-dreta. L’entrada en el govern podria fer virar la gestió del govern municipal cap al centre si considerem que un 44% dels votants del PSC no es posicionen en “l’esquerra”. Què van votar el 27-S segons el vot a les municipals? En la política a nivell català, trobem que la gran majoria de votants socialistes a les municipals van votar també pel PSC el 27-S. Per tant, sembla clar que en les eleccions municipals no es va tenir capacitat d’atreure més votants que els socialistes habituals. Mentre que BComú, va tenir la capacitat d’aconseguir votants que van més enllà dels simpatitzants d’ICV-EUiA o Podem, fet clau per assolir la primera força municipal. Gairebé quatre de cada deu votants (38,6%) es va decantar el 27-S per a formacions independentistes, un percentatge superior que els que ho van fer per CSQEP (31%). Un fet que cal mencionar en aquesta comparativa entre votants de BComú i PSC és el fet que els socialistes són més crítics i valoren pitjor BComú que no pas les altres formacions d’esquerra. Aquesta mala valoració no es produeix, en canvi, en la valoració que fa BComú respecte el PSC. Aquest fet sorprèn si considerem que la candidatura de Colau es presentava com una opció de canvi davant els partits del sistema, on s’incloïa el PSC, que consideraven que havien governat durant dècades les institucions i que existia corrupció estructural. Valoració de la gestió de l’ajuntament de Barcelona. Si comparem la valoració que fan els votants dels diferents partits d’esquerra respecte la gestió de l’ajuntament de Barcelona, trobem que són els socialistes els que valoren pitjor la gestió del govern de Colau. Els votants de BComú, com a partit de govern, és d’esperar que considerin bona la gestió però també entre els votants d’ERC i la CUP hi ha un major percentatge que considera com a bona la gestió que no pas entre els socialistes, que ara seran socis de govern. En la valoració dels líders la situació és similar. Entre l’esquerra, els socialistes són els que pitjor valoren a Colau, sent els únics d’aquests que suspenen l’alcaldessa de la ciutat. Cal destacar que hi ha un 15% de votants socialistes que valoren Colau amb un zero, un percentatge molt superior que entre els d’ERC (4%) o la CUP (3%). En canvi, respecte la figura de Jaume Collboni, mentre que els votants d’ERC i la CUP són crítics, suspenent el líder socialista, els de Barcelona en Comú l’aproven i són el partit, després dels socialistes, que millor valoren el líder del PSC. Per tant, mentre que socialistes són els que pitjor valoren Colau i la seva gestió, els de BComú són el partit que millor valora a Collboni més enllà del seu partit. Cal mencionar que amb un 5 de mitjana, significa que una gran part dels comuns suspenen el líder socialista. Les grans incògnites del pacte La gran incògnita que sembla obrir el pacte entre “el canvi” i els que han governat 32 dels últims 37 anys és si aquest nou govern serà capaç de mantenir un perfil de “nova política”. A Barcelona, els socialistes han passat de ser primera força amb 182.216 vots i tenir 14 escons, l’últim cop que van governar, a ser cinquena força amb 67.475 vots i només 4 escons. Aquesta pèrdua de vots va relacionada amb l’actuació dels governs socialistes a nivell municipal, així com els posicionaments a nivell nacional. El PSC ha vist com ha passat de ser un dels dos gran partits catalans a tenir un pes molt més modest dins de la política catalana. En la gestió a nivell municipal a Barcelona, trobem polèmiques en els governs socialistes a Barcelona, com el cas 4-F (recollit al documental Ciutat Morta), el Cas Vilaró o el cas de la ex-regidora de Ciutat Vella, Itziar González, que va descobrir corrupció i clientelisme municipal en el cas de l’hotel Palau. Fet que va provocar que rebés pressions i amenaces per part de càrrecs municipal perquè no posés cap obstacle en el polèmic projecte, fins que va dimitir. El PSC no ha fet cap mena de d’autocrítica en cap d’aquests casos. El dubte és si amb aquest partit al capdavant de la representació de l’ajuntament en la Fira de Barcelona, la Fundació Mobile, Barcelona Serveis Municipals, Consorci Turisme, Consorci de la Zona Franca o Mercabarna, es podrà capgirar la forma de fer política. Cal afegir a més que el cap del PSC a Barcelona està imputat (ara investigat) en una peça del cas Mercuri per tràfic d’influències i serà número tres de l’ajuntament. Pot ser difícil pel nou govern donar imatge de tolerància zero davant la corrupció, així com exigir la dimissió de polítics investigats d’altres partits, quan hi ha un membre del govern investigat per aquest motiu. També, cal mencionar que l’alcaldessa Ada Colau es va comprometre en campanya a convocar una consulta sobre l’entrada del municipi a l’Associació de Municipis per la Independència (AMI), fet que li va permetre obtenir un 40% de votants que el 27-S van votar candidatures independentistes. Sembla difícil que amb un partit contrari al dret a decidir, i que va posar tots els impediments a la consulta popular sobre la independència, faci possible aquesta consulta. Tampoc sembla clar que aquest govern pugui posar fi a l’opacitat en els comptes de Transports Metropolitans de Barcelona (TMB). Una empresa 100% pública però amb 571 persones fora de conveni, amb un sou desconegut i on hi ha directius amb un passat polític. Sobretot entre les files socialistes. Per tant sembla que aquest acord dificultarà a una solució a aquest conflicte que fa anys que dura. El pacte també pot comportar elements positius pels interessos de Barcelona en Comú. En aquest acord s’ha acordat “treballar per la connexió del tramvia per la Diagonal”, quan els socialistes s’havien oposat fins el moment. Aquest canvi, així com el fitxatge del ex conseller convergent Pere Macias, pot fer ampliar el suport a aquest projecte, actualment bloquejat per l’oposició. A més, es considera que amb 15 regidors es pot donar més estabilitat al govern, així com repartir la feina entre més polítics. Cal mencionar però que per aprovar lleis encara és necessari igualment el suport de part de l’oposició. A la vegada l’acord ha de permetre a l’ajuntament de Barcelona coordinar-se millor amb la resta de l’Àrea Metropolitana, majoritàriament amb alcaldes socialistes, amb propostes com un salari bàsic de referència en tot aquests municipis. Cal afegir que Colau podria evitar amb el pacte la critica dels socialistes i el desgast que fan els mitjans de comunicació afins al PSC. Aquesta campanya en contra s’hauria pogut incrementar si no haguessin pactat amb els socialistes. A més, els membres del govern no podran accedir durant un mínim de quatre anys a càrrecs en consells d’administració i alta direcció en empreses privades beneficiàries de contractes públics. Potser els comuns seran capaços de portar al PSC a la “nova política”.

Summary: El pacte entre BComú i PSC deixa el govern del canvi en una disjuntiva