Jocs Florals Barcelona 2017 El poeta Pau Vadell i Vallbona (Calonge, Mallorca, 1984), també editor del segell AdiA, és el guanyador dels Jocs Florals de Barcelona 2017 amb el llibre de versos Esquenes vinclades. L’acte de lliurament del premi obrirà la nova edició de Barcelona Poesia. Vadell ha publicat una dotzena de títols de poesia, molts dels quals han estat guardonats. És el cas de Temple (premi Miquel Àngel Riera 2009), Apèndix city (2010), Carnatge (2012), Sang Cremada (premi Vila de Lloseta 2014) i Traït (premi Senyoriu Ausiàs March 2015). Activista i gestor cultural, Pau Vadell és vicepresident de l’Associació d’Escriptors en Llengua Catalana per les Illes (AELC) i coordina les activitats del Centre de Poesia Contemporània Blai Bonet. Dimecres 10, a les 18.00, al Saló de Cent de l’Ajuntament de Barcelona. El poeta i editor Pau Vadell. ‘Variacions sobre l’amor suprem’, homenatge a John Coltraine Una proposta protagonitzada per Núria Marínez-Vernis, Marçal Font i Quim Lecina, acompanyats pels músics Emilio Martín (contrabaix), Antoni Mora (piano), Jordi Morell (bateria) i Gianluca Zanello (saxo alt). Diran i interpretaran textos i versos d’autors influïts per la música del saxofonista i compositor nord-americà John Coltraine (1926–1967), que enguany fa cinquanta anys de la seva mort. Coordinació de l’espectacle: Míriam Cano, Martí Farré i Sebastià Portell. Coordinació musical: Francesc Capella. Dimecres 10, a les 19.30, al Born Centre Cultural i Memòria. ‘Altres maneres de fer servir la boca’, amb Rupi Kaur Nascuda a l’Índia, encara que fa anys que viu a Toronto, aquesta poeta i artista va publicar amb poc més de vint anys Milk and Honey, obra que va causar sensació. Abanderada del feminisme, la seva obra té com a eix central el tractament del dolor, la discriminació, l’abús del poder, el compromís polític i social i, sobretot, la dona com a nucli vertebrador de tota la seva poètica. L’acompanyarà la també poeta Elvira Sastre, que ha traduït els seus versos. Dimecres 10, a les 21.00, al Verger del Museu Marès. El verger del Museu Marès, artèria principal Per aquest espai ple de bellesa, de tranquil·litat, i de complicitat, passaran bona part dels poetes i propostes poètiques de Barcelona Poesia. Hi trobareu els poetes: Francesc Gelonch, Miquel Àngel Llauger, Silvie Rothkovic i Raquel Santanera (dia 11, a les 18.00); Lluís Calvo, Meritxell Cucurella-Jorba, Àngels Marzo i Eduard Sanahuja (dia 11, a les 19.00); Teresa d’Arenys, Rosina Ballester, María Eloy-García i Rosa Porter Moix (dia 12, a les 18.00); Mireia Calafell, M. Ana Diz, Aurora Luque i Pau Riba (dia 12, a les 19.00); Josep Ballester, Ana Blandiana, Gemma Gorga i Corina Oproae (dia 13, a les 18.00); Josep Lluís Aguiló, Susanna Rafart, Miriam Reyes i David Ymbernon (dia 13, a les 19.00); Ada Parellada i Ada Castells (dia 14, a les 12.00); Xavier Montoliu, Ion Mureșan, Esteve Plantada i Loreto Sesma (dia 14, a les 18.00); Joan Graell, Anna Gual, Gonzalo Hermo i Josep Lluís Roig (dia 15, a les 18.00); Cesk Freixas, Marta Pessarrodona i Àlex Susanna (dia 15, a les 19.00). L’escriptor i poeta Erri de Luca. Erri De Luca amb Miquel Desclot a la Biblioteca Jaume Fuster La recent publicació de l’obra poètica completa d’Erri De Luca (a l’espanyol, per l’editorial Seix Barral) serà el fil conductor de la conversa que el novel·lista i poeta napolità mantindrà amb Miquel Desclot, també poeta i traductor, premi Ciutat de Barcelona per la traducció del Cançoner de Petrarca al català. Dijous 11, a les 19.00, a la biblioteca Jaume Fuster. Joan Miquel Oliver & Sebastià Alzamora El novel·lista i poeta Sebastià Alzamora llegirà poemes del seu nou llibre, La netedat, encara inèdit, i lletres del nou disc de Joan Miquel Oliver, Arlantis, que acaba d’aparèixer. Per la seva banda, el músic ens oferirà un concert de guitarra, on interpretarà alguns temes del nou disc amb altres escrits per a l’ocasió. Dijous 11, a les 21.30, al Verger del Museu Marès. Haikús d’Arinsal, d’Agustí Bartra L’any 1981, Agustí Bartra i Anna Murià van estar uns dies passejant per les muntanyes d’Andorra. Van trepitjar la vall d’Arinsal i es van enamorar de paisatges i paraules. D’aquells dies, en van néixer els Haikús d’Arinsal, presentats ara en un muntatge que porta per títol Alguna cosa plora sobre l’herba mullada. Amb Montserrat Carulla i Joan Anguera i el violoncel de Jordi Claret. Direcció d’Ester Nadal. Divendres 12, a les 19.30, a La Pedrera. ‘Dos cuervos’ de Fabián Casas i Viggo Mortensen A banda de ser un reconegut actor, Viggo Mortensen ha fet incursions en el món de la pintura, la fotografia, la música i, com a escriptor i editor, també en el de la poesia. L’acompanyarà dalt de l’escenari Fabián Casas, un dels poetes argentins més celebrats dels darrers temps. Divendres 12, a les 21.30, a l’Institut d’Estudis Catalans L’actor Viggo Mortensen. Poema dit de la Redempció, un poema inèdit de nou-cents versos d’un jove Jaume Fuster Jaume Fuster tenia vint-i-dos anys quan va escriure Poema dit de la Redempció (1967), que, en prop de nou-cents versos, recull les seves impressions al voltant de la cultura, la literatura i la problemàtica social a la Barcelona dels anys seixanta. Aquest treball inèdit ha estat descobert recentment per l’investigador Àlex Martín Escribà, entre l’abundant llegat literari de Fuster. Ara, cinquanta anys després, el publica l’editorial Meteora. Participaran en la lectura de l’obra inèdita: D. Sam Abrams, Joan-Elies Adell, Anna Aguilar-Amat, Anna Bou Jorba, Jordi Cervera, Antoni Clapés, Anna Cortils, Carles Duarte, Ernest Farrés, Gemma Gorga, Rafael Haro, Agustí Pons, Susanna Rafart, Ricard Ripoll i Jordi Valls, entre més. Dissabte 13, a les 12.00, al Verger del Museu Marès. Sobre Leonard Cohen, Bob Dylan i Lou Reed David Castillo, Benjamín Prado i Manuel Vilas, tres poetes i novel·listes, reflexionen sobre la incidència que les lletres i l’obra de Leonard Cohen, Bob Dylan i Lou Reed han tingut sobre la història del rock and roll i sobre les seves pròpies obres. Un acte que porta per títol Més enllà de la poesia del rock and roll.Dissabte 13, a les 22.00, a la plaça de la Catedral. Dissabte 13, a les 20.00, al Verger del Museu Marès. Homenatge a Federico García Lorca Per primera vegada plegats dalt d’un escenari el cantaor José Mercé i el poeta granadí Luis García Montero, dos artistes per als quals l’obra de Federico García Lorca no solament ha estat una influència directa, sinó que s’han encarregat de difondre-la a través del seu art. Dissabte 13, a les 22.00, a la plaça de la Catedral. Nach, «slam poetry» Nach, una icona del hip hop de la península, oferirà una sessió de «slam poetry». D’ell diuen que manté la seva integritat i compromís social i creatiu, davant la frivolitat i el materialisme que han anat contaminant un moviment que posava paraula a l’alienació del carrer. Diumenge 14, a les 19.00, a l’Institut d’Estudis Catalans Creació de Sergio Blanco a partir de l’obra de Joan Brossa El dramaturg i director teatral uruguaià, ofereix en primera persona, dalt de l’escenari, la seva visió personal sobre la figura i l’obra de Joan Brossa. Dilluns 15, a les 21.00, al Teatre Nacional de Catalunya. Festival Internacional de Poesia de Barcelona 33a edició del Festival Internacional de Poesia de Barcelona, que posa el punt i final al Barcelona Poesia. Hi participaran: Gioconda Belli, Billy Collins, Ana Luísa Amaral, Paolo Agrati i Maria Sevilla, en un acte poètico-musical en què sonarà el ‘Nautilus’, un instrument construït per Àlex Pallí i Nei Albertí, interpretat per Xavi Lloses. Dimarts 16, a les 21.00, al Palau de la Música Catalana.

Summary: Propostes per a viure el vintè Barcelona Poesia


La Sala Penal de l’Audiència espanyola ha declarat la nul·litat de l’ordre de presó de Germinal Tomàs, un dels independentistes detingut el 23-S i empresonat a Soto del Real. Considera que es va vulnerar l’accés a elements essencials de les actuacions, tant per conèixer l’objecte de la imputació com per impugnar la presó provisional. El jutge instructor de la causa, Manuel García Castellón, haurà de decidir ara si l’allibera o considera que la presó provisional ha de mantenir-se. El magistrat ha convocat una vista demà a les deu del matí per a revisar la mesura cautelar. El tribunal d’apel·lació va resoldre el mateix fa prop d’un mes amb relació als recursos presentats per Eduardo Garzón, Guillem Xavier Duch, Xavier Buigas i Alexis Codina –els altres quatre acusats que tampoc van declarar–. A la repetició de la vista el jutge instructor els va mantenir empresonats. La fiscalia proposa la llibertat amb fiança per a tres dels independentistes detinguts el 23-S La Sala Penal també va abordar els recursos dels dos detinguts que van declarar davant la Guàrdia Civil i del jutge instructor, Ferran Jolis i Jordi Ros, i en aquest cas va confirmar la presó preventiva perquè no va veure vulneració de drets.

Summary: L’Audiència espanyola anul·la l’ordre de presó preventiva i ordena repetir la vista de Germinal Tomàs, un dels detinguts el 23-S


El diari The New York Times ha publicat aquest impressionant gràfic interactiu, que demostra que els avions i la facilitat de viatjar han estat determinants en l’expansió de la pandèmia del coronavirus. El gràfic presenta d’una manera molt entenedora dades basades en diversos estudis i en les xifres oficials de vols i ocupacions de vol. El text són en anglès però tot seguit els resumim en català. Els primers casos van aparèixer al mercat de peix de Huanan (Wuhan), a prop de l’estació de trens. Wuhan té onze milions d’habitants i és un nus important de comunicacions de la Xina. A final de desembre ja n’hi havia dotzenes de casos però no se sabia exactament què era. Tot i això es calcula que ja hi havia milers de portadors del virus. La Xina va informar-ne l’OMS el 31 de desembre, quan va considerar que podia ser un brot epidèmic. És important de remarcar que el primer de gener, durant la celebració de l’any nou lunar, milions de xinesos van desplaçar-se amb avió a les poblacions d’origen. El mapa mostra les rutes que van seguir. Aquell dia 175.000 persones van sortir de Wuhan i durant les tres setmanes següents set milions de persones més, abans no fos ordenat el confinament. Milers de viatgers ja s’havien infectat. El 21 de gener les autoritats xineses van reconèixer la transmissió humana del virus, però en aquell moment ja hi havia malalts a totes les grans ciutats xineses. L’endemà passat es va prendre la decisió de tancar Wuhan. Ja hi havia focus actius en moltes més ciutats. El trànsit internacional d’avions de Wuhan a començament de gener continuava essent normal i milers de persones van volar de Wuhan a ciutats de tot el món. Els qui ja estaven malalts van transportar el virus. A Nova York, per exemple, cada mes hi arribaven de mitjana 900 persones de Wuhan, 2.200 a Sidney i 15.000 a Bangkok, la principal destinació estrangera de Wuhan estant. El primer cas fora de la Xina conegut va ser a Bangkok: una dona que va viatjar sense cap control des de Wuhan malgrat tenir tots els símptomes de la malaltia. A partir d’aleshores van aparèixer casos en ciutats de tot el món, com ara Hong Kong, Tòquio, Singapur i Seattle, vinculats a les principals rutes aèries provinents de Wuhan. Els experts creuen que el 85% dels viatgers infectats no van ser detectats i van poder more’s sense entrebancs. Fins a final de gener les companyies aèries no van començar a cancel·lar els vols de Wuhan, però ja era tard: hi havia brots identificats en trenta ciutats de vint-i-sis països. Aleshores, la pandèmia va començar a partir de brots de tot el món que ja afectaven gent que no havia viatjat a la Xina. El primer de març la Xina ja no era el principal focus de la pandèmia. A partir d’aquell moment la Xina va començar a identificar i confinar sistemàticament tots els pacients, amb la qual cosa les xifres de contagi van començar a baixar.

Summary: Un impressionant gràfic interactiu explica el paper clau dels avions en la crisi del coronavirus


Edicions de 1984 acaba de publicar Memòries, d’Irvin D. Yalom, l’autor de la celebrada novel·la El dia que Nietzsche va plorar. La traducció és de Nüria Artigas Bellsolell. Després de tota la vida explorant la dels altres, el psiquiatre i escriptor nord-americà reflexiona sobre el seu propi viatge. Podeu llegir-me un fragment. Els editors de 1984 expliquen: ‘Irvin D. Yalom fa literatura de la seva professió: la psicoanàlisi. Sempre ho ha fet a partir de les seves experiències com a terapeuta. Psiquiatre d’origen jueu, Yalom va començar a publicar als seixanta anys, quan un bon amic seu va dir-li que ja havia llegit prou, que li tocava escriure. A la celebrada novel·la El dia que Nietzsche va plorar, l’autor s’imagina (i concep tota l’obra entorn d’aquesta idea) unes visites al psicoanalista que Friedrich Nietzsche no va fer mai. A partir d’una ficció històrica, que Nietzsche i Josef Breuer van inventar junts la psicoteràpia, Yalom aprofita per parlar-nos del valor redemptor de l’amistat. Però no sempre ha recorregut a la novel·la. Criatures d’un dia (Edicions de 1984, 2015), per exemple, és un recull de contes similar a la sèrie On therapy, en què cada capítol representa una sessió entre un professional i un pacient diferent. Ara, a la vuitantena, Yalom ha escrit les seves memòries (Memòries, Edicions de 1984, 2019) a partir de les teràpies que ha impartit, però també a partir de les pròpies vivències, algunes tan allunyades (i sentimentalment tan properes) com els records d’infantesa i d’adolescència. A les Memòries Yalom va de fora cap a dins, cap a si mateix, i fa el pas de parlar-nos també de la seva relació difícil amb la mare, del seu matrimoni, del dia que ell i la seva esposa Marilyn van provar l’èxtasi i la seva relació es va restaurar com per art de màgia. L’obra de Yalom en el seu conjunt és única, si bé no és l’únic psiquiatre jueu que escriu sobre la vida i els seus possibles significats: abans que ell ho van fer autors com Viktor Frankl, supervivent dels camps nazis i autor del llibret L’home a la recerca del sentit. A mig camí de la filosofia, la literatura i la psiquiatria, a Memòries Yalom analitza l’ànima humana a partir de les històries personals de pacients (protegits per l’anonimat) i a partir de la seva pròpia vida, llarga i pròspera.’

Summary: Fragment: ‘Memòries’, d’Irvin D. Yalom


Martin Schulz, president del Parlament Europeu, demana una investigació per a aclarir la manipulació de la resposta que va donar el president de la Comissió Europea, Jean Claude Juncker, sobre la possibilitat d’una independència de Catalunya. Aquella nota manipulada es va fer pública pocs dies abans de les eleccions del 27 de setembre. Ara Schulz ha enviat una carta a l’eurodiputat de CDC Ramon Tremosa, en què li parla de la seva preocupació per aquell incident. Heus ací el piulet amb què Tremosa l’ha difosa: .@MartinSchulz demana a la Comissió resultats investigació interna doble resposta s/ independència Catalunya #WQGate pic.twitter.com/j4oHfbQLee — Ramon Tremosa (@ramontremosa) October 30, 2015 Schulz assegura que es pren ‘molt seriosament’ l’escàndol de la doble resposta de la Comissió Europea sobre Catalunya. ‘Comparteixo la vostra preocupació –diu–, especialment en el període previ a les eleccions regionals de Catalunya del 27 de setembre’. I afegeix: ‘Us puc garantir que em prenc aquesta qüestió molt seriosament.’ Així mateix, diu que espera ser informat de les conclusions de la investigació oberta per la Comissió Europea. Fins ara, la CE ha defensat que es va tractar d’una errada administrativa humana. La Comissió Europea ja va dir que investigaria si el text en espanyol de la resposta de Juncker a una pregunta del PP sobre la independència de Catalunya havia estat manipulat. Ho va explicar la portaveu de la CE, Natasha Bertaud, que deixà clar que la versió vàlida era l’anglesa, responent a una pregunta del periodista Albert Segura. La versió original en anglès de la resposta del president de la Comissió a l’eurodiputat del Partit Popular Santiago Fisas deia que no pertocava a l’organisme europeu de comentar qüestions internes dels estats membres. En canvi, la versió en espanyol que es va penjar a la web de la Comissió tenia un paràgraf afegit amb unes consideracions contràries a la independència de Catalunya. Relat dels fets El 21 de juliol Fisas va fer una pregunta escrita a la Comissió Europea sobre la independència de Catalunya. Demanava si la Comissió reconeixeria un estat català independent creat per una declaració que no respectés la constitució espanyola, que ‘pretén trencar la integritat territorial d’Espanya i no seria reconeguda pel govern espanyol’. La resposta de la Comissió, signada pel president Jean Claude Juncker, va arribar el 21 de setembre. Però amb texts diferents en la versió anglesa i la versió espanyola. Després d’esclatar la polèmica als mitjans i a les xarxes, la Comissió va retirar-les totes dues de la web i va anunciar que investigaria el cas per escatir si havia estat un error o una manipulació. Concretament, el text en anglès es limita a dir que a la Comissió Europea no li correspon d’opinar sobre qüestions d’organització interna dels estats membres. En canvi, el text en espanyol incorporava un paràgraf que contenia un pronunciament contrari a la independència de Catalunya. Els assistents de l’eurodiputat de CDC Ramon Tremosa, Aleix Sarri i Marga Payola, ho van denunciar a Twitter, i van assenyalar que algú havia manipulat les respostes oficials de la Comissió. La hipotètica versió espanyola diu que la Comissió ‘respectarà les funcions essencials de l’estat, especialment les que tenen per objecte garantir-ne la integritat territorial’. I afegeix: ‘La determinació del territori d’un estat membre és establerta tan sols pel dret constitucional nacional, i no per una decisió d’un parlament autonòmic contrària a la constitució d’aquell estat.’ Podeu llegir els texts en totes dues versions a continuació: Anglès: «EN E-011776/2015 Answer given by President Juncker on behalf of the Commission (21.9.2015) It is not for the Commission to express a position on questions of internal organisation related to the constitutional arrangements of a particular Member State. The Commission would refer the Honourable Member to its answer to written question P-009058/2014.» Espanyol: «ES E-011776/2015 Respuesta del presidente Juncker en nombre de la Comisión (21.9.2015) La Comisión remite a Su Señoría a la respuesta dada a la pregunta escrita P-009058/2014. No le corresponde a la Comisión manifestar su opinión sobre cuestiones de organización interna relacionadas con las disposiciones constitucionales de un Estado miembro en particular. La Comisión recuerda en este contexto que, de conformidad con lo dispuesto en el artículo 4, apartado 2, del TUE, la Unión debe respetar la «identidad nacional , inherente a las estructuras fundamentales políticas y constitucionales de éstos, también en lo referente a la autonomía local y regional. Respetará las funciones esenciales del Estado, especialmente las que tienen por objeto garantizar su integridad territorial». La determinación del territorio de un Estado miembro está únicamente establecida por el Derecho constitucional nacional, y no por una decisión de un Parlamento autonómico contraria a la constitución de dicho Estado.»

Summary: El president de l’eurocambra demana una investigació per la manipulació de la resposta de Juncker sobre la independència


La direcció del PDECat ha descartat dissoldre’s dins de Junts per Catalunya, però defensa una estructura ‘única’ sota el lideratge del president Carles Puigdemont. D’acord amb les conclusions del procés participatiu, l’executiva ha anunciat que el PDECat mantindrà l’acció política a la vegada que ‘aspira a ser una peça clau’ dins de l’espai que va impulsarPuigdemont el 21-D. 2⃣ "El projecte del Partit Demòcrata aspira a ser una peça clau de Junts per Catalunya" 3⃣ "El Partit Demòcrata acorda transitar a Junts per Catalunya, entès com a projecte ampli" 4⃣ "El nostre partit reconeix el lideratge del president @KRLS"#EncaremElFutur pic.twitter.com/rzbqzkyFcA — Partit Demòcrata 🎗 (@Pdemocratacat) December 13, 2019 L’executiva del PDECat, reunida de forma extraordinària aquest matí, ha pres cinc acords: continuar apostant perquè l’acció política sigui feta a través del partit; que el projecte del partit aspiri a ser una ‘peça clau’ de JxCat; que el PDECat transiti a JxCat, entès com a ‘projecte ampli’; que el PDECat reconeix el lideratge de Puigdemont; i reafirmar l’objectiu d’aconseguir la independència “efectiva” de Catalunya. Bonvehí ha esquivat cap concreció més. El president del partit ha constatat la determinació del partit per ‘transitar i acabar’ a JxCat, sense detallar si aquest procés podria passar per una coalició amb la Crida. ‘No podem concretar més”‘, ha repetit Bonvehí. El president del partit també ha asseverat que JxCat ‘no és possible’ sense el PDECat. Bonvehí també ha negat que el PDECat s’acabi dissolent dins de JxCat, almenys per ara: ‘No ho hem tractat amb profunditat, però el partit no es pot dissoldre si anem a fer una estructura àmplia.’

Summary: El PDECat defensa una estructura ‘única’ amb JxCat sota el lideratge de Puigdemont


El jutge ha aixecat les mesures cautelars contra Xènia G. R., una de les joves empresonades arran de les protestes contra la sentència del Tribunal Suprem espanyol. Les cautelars li impedien assistir a manifestacions i havia de comparèixer cada quinze dies davant d’un jutge. La Xènia, de vint-i-dos anys, va ser detinguda el divendres 18 d’octubre a la tarda al carrer de Jonqueres de Barcelona, al costat de la Via Laietana, quan tornava de la manifestació de la vaga general. Durant tretze dies va ser empresonada de manera preventiva a la presó de Wad Ras. ‘La lluita continua. Continua a l’espera de judici, com la resta de companys que van sortir en llibertat. Continuarem fins a l’arxivament o l’absolució’, ha piulat el grup de suport. Avui, el jutge ha aixecat les mesures cautelars a la Xènia!!!La lluita però, continúa. Segueix a l'espera de judici, com la resta de companys/es que van sortir en llibertat.Seguirem fins l'arxivament o l'absolució de tots/es!!!! 👊 — XÈNIA ABSOLUCIÓ (@XeniaLlibertat) February 3, 2020 ‘Mata-la, mata-la!’: una empresonada denuncia agressions dins el furgó de la policia i proves manipulades

Summary: Aixequen les cautelars contra la Xènia, una de les detingudes per les protestes contra la sentència


La cua era ben llarga des de primera hora. Els primers visitants havien fet seixanta minuts ben bons d’espera. L’entrada, pel carrer de Sant Sever, a la banda oposada de la plaça de Sant Jaume. És la façana de la part del Palau que havia estat pensada per a l’arxiu i la sala d’armes. Avui, d’armes, no n’hi ha. Algun mosso d’esquadra que controla el pas dels visitants, però tot en peu de pau, encara que alguns hi hagin volgut veure males intencions. En temps de la Mancomunitat, aquesta zona havia acollit l’Institut d’Estudis Catalans i la Biblioteca de Catalunya. Ni més ni menys. Cultura, coneixement, ciència, al costat del lloc on calia prendre les decisions. Quin país! Passant per l’arc detector de metalls i per la màquina que radiografia les bosses, milers de llaços grocs s’escolen Palau endins i s’escamparan per les sales i els racons de l’edifici. La visita comença per la planta baixa. Avui és dia de portes obertes, a la seu d’un govern que no pot exercir. És Sant Jordi i el Palau és més trist que mai. A la planta baixa hi ha les sales Antoni Clavé, pensades i construïdes en temps de Prat de la Riba amb la batuta de Josep Puig i Cadafalch. Són l’avantsala de l’auditori, la sala de conferències, i ben a tocar de la sala de premsa on cada dimarts del període democràtic compareixia el portaveu del govern. Grups de joves, senyores, famílies, avancen per aquestes sales i s’hi fan fotografies. Els representants no hi són avui, però el Palau s’omple dels representats. N’hi ha molts que porten roses grogues a la mà. Un cartell recorda els presos i exiliats en una escala del Palau de la Generalitat. Ara pugem a la planta noble, la més coneguda, amb les estances del president i les sales de lluïment. Cal pujar unes escales. Hi trobem signes de la resistència interior. No és exactament la resistència íntima de què ens parla Josep Maria Esquirol, però hi té connexions. Un cartell amb les cares dels presos i exiliats amb el segell de l’ADIC, l’Assemblea de treballadors per a la Defensa de les Institucions Catalanes, al costat d’un rètol que indica que som a la planta noble amb accés al Pati dels Tarongers. Abans d’accedir-hi, passem per la sala Torres Garcia, amb pintures al fresc que l’artista que dóna nom a la cambra va pintar entre el 1912 i el 1916 al saló de Sant Jordi. L’obra mural porta per títol Lo temporal no és més que símbol. Justa la fusta. La sala de govern amb el mural de Tàpies al fons (fotografia: VilaWeb) A continuació, la corrua de visitants trepitja un tros del Pati dels Tarongers. Les roses grogues són dipositades a la petita figura de sant Jordi matant el drac dalt de cavall que corona la font circular del pati. Alguns la llancen des de la cinta que impedeix d’atansar-s’hi més i algun la donen a un uixer que les diposita ben col·locades als peus del cavall. Abans de tornar a sortir al pati, el circuit ens fa passar per la sala Tarradellas, on es reunia el govern protegit pel mural d’Antoni Tàpies que fa una al·legoria de les quatre grans cròniques medievals. Tàpies hi va escriure un ‘Què us diré?’ ben visible. Què hem de dir? Que la sala de govern ha estat tancada des del 27 d’octubre per raons gens agradables. Una sala de govern sense govern, vaja. El Pati dels Tarongers, al Palau de la Generalitat (fotografia: VilaWeb) Sortim al pati ara sota l’atenta mirada de Companys i Macià, esculpits en bronze per Josep M. Subirachs. També hi són Tarradellas i Irla, màxims exponents de la Generalitat a l’exili abans de Puigdemont. Els quatre busts són vigilats des de més amunt per les gàrgoles, una mena de ministres carronyaires, que aboquen ‘lo temporal’ al pati i reguen uns tarongers que avui tenien les taronges més grogues que mai. Ves que el temporal no enforteixi les soques dels tarongers, amigues gàrgoles… Un mosso de gala, a la capella de Sant Jordi, al Palau de la Generalitat (fotografia: VilaWeb). Quatre graons ens alcen a l’accés a la Casa dels Canonges. Aquell pont neogòtic que tots hem fotografiat des del carrer del Bisbe que el president transita per passar de les estances més protocol·làries i funcionals a la residència i espai de repòs o recolliment. El pont que mena als Canonges té el pas barrat. I és potser la imatge d’una absència més eixordadora encara perquè fa notar un buit humà. La capella de Sant Jordi ens serveix per al trànsit cap a la Galeria Gòtica i les portes del despatx del president i la sala de la Mare de Déu de Montserrat, que no és accessible avui. A la capella hi ha dos mossos de gala i les fotografies són constants. ‘Ja en deus estar cansat’, diu una senyora a l’agent que sosté el barret de copa a la mà. ‘No pateixi, acabem de començar’, respon l’home, pacient. Una estàtua de sant Jordi custodia l’entrada al despatx del president Puigdemont (fotografia: VilaWeb) Parlo amb la Cristina, que visita el Palau per primera vegada. ‘Tu ja hi deus haver estat moltes vegades aquí’, em demana. ‘I com anirà? Tens bones notícies? Està ferm el president? Hi has parlat?’ Les visites d’avui no són com les de qualsevol Sant Jordi. L’absència del govern que va votar el poble és feridora. Hi ha voluntat de reivindicació en cada peu que trepitja les sales lluents de la seu símbol de sobirania. Sant Jordi és a tot arreu. N’hi ha molts al Palau. Quadres, estàtues, figures, pintures, relleus… Miris on miris, hi ha un sant Jordi amb la llança que fa vinclar el drac. I és potser això que no agrada als usurpadors de la sobirania dels catalans. Llibre de visites, al saló de Sant Jordi del Palau de la Generalitat (fotografia: VilaWeb). El saló de Sant Jordi rep els visitants amb les antipàtiques pintures imposades en l’època de la dictadura de Primo de Rivera, imatges dels reis catòlics espanyols i tot plegat. Però també els rep amb uns llibres de pàgines blanques per a deixar-hi imprès el record que cadascú desitgi. Ja us podeu imaginar quina mena d’inscripcions hi hem pogut llegir. Per la llibertat dels presos polítics, pel retorn dels exiliats, per la independència i per la República… I, desfilant escales avall cap a les cotxeres, abans cavallerisses, que ens acomiadaven. I des d’on se sentia el clam de la gent concentrada a l’exterior del palau. I de la llarga cua que havien de fer centenars i centenars de ciutadans, amb el llaç a la solapa, la rosa a la mà i un clam de ‘llibertat presos polítics’ que s’anava alçant a glopades d’indignació i d’esperança. La corrua de visitants que s’endinsava a la porta de Sant Server, tombava per Sant Honorat, tot sencer, i tornava a tombar pel carrer del Call, a tocar de la plaça de Sant Jaume. Una noia adolescent feia el gest de les mans emmanillades als pacífics vianants que volien entrar al Palau. Què hi deu passar pel cap d’una criatura que, davant les roses i el crit de llibertat, es rabeja en la repressió més injusta? Un Sant Jordi de llaços grocs, de roses més esplendoroses que els anys anteriors, perquè l’aigua del temporal no fa sinó enfortir el roser. Vegeu ací el clam que avui envolta i omple el Palau que han volgut buidar:

Summary: Els crits que ressonen al Palau, les roses grogues que hi han florit, i els sants Jordis que encara hi resisteixen


Els membres de JxCat a la mesa del parlament, Josep Costa i Eusebi Campdepadrós, han presentat un recurs de súplica al Tribunal Constitucional espanyol (TC) perquè revoqui l’admissió a tràmit dels recursos del govern espanyol contra les resolucions del parlament aprovades al juliol que feien referència a l’autodeterminació. Consideren que els membres de la mesa no poden exercir de censors de les iniciatives parlamentàries dels diputats i argumenten que els advertiments del TC són contraris a la llibertat d’expressió, reunió i participació política, així com de l’autonomia parlamentària. En el recurs, també assenyalen que el govern espanyol va impugnar les resolucions parlamentàries fora de termini i que no va consultar-ho al Consell d’Estat espanyol. La setmana passada, Costa i Campdepadrós van negar-se a signar les notificacions enviades pel TC al parlament a través dels secretaris judicials del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya.

Summary: JxCat presenta un recurs al Constitucional espanyol contra la censura del parlament


La fiscalia ha defensat avui al judici contra el procés que la resolució de Slesvig-Holstein sobre l’extradició del president Carles Puigdemont no es pot al·legar contra les acusacions de rebel·lió. Segons Javier Zaragoza, el tribunal es va excedir en la valoració de l’euroordre i va interferir en la jurisdicció espanyola. Vegeu-ho ací: El fiscal acusa al tribunal alemán que rechazó entregar a Puigdemont (@KRLS) de entrometerse en la jurisdicción española https://t.co/GT8D3b5e1Y pic.twitter.com/LUT0r8xuAp — Europa Press TV (@europapress_tv) February 13, 2019 L’advocat del president Carles Puigdemont, Gonzalo Boye, ha afirmat a Twitter que Zaragoza ‘continua sense entendre què va passar a Slesvig-Holstein’. Per això li ha recomanat que llegeixi l’article 10.2 de la llei de cooperació alemanya. Però el lletrat no s’ha pas aturar ací. Veo que el Fiscal Zaragoza sigue sin comprender lo que le sucedió en Schleswig-Holstein… que la verdad no le arruine un alegato pero igual una lectura del artículo 10.2 de la Ley de Cooperación Alemana le vendría bien — Gonzalo Boye (@boye_g) February 13, 2019 En un raonament no tan tècnic, Boye retreu al fiscal que es queixi de l’actuació de Slesvig-Holstein, si fins i tot el ministeri públic espanyol podia haver presentat un recurs contra la decisió del tribunal i va decidir de no fer-ho. ‘Per què no van fer servir els instruments legals amb que haurien pogut combatre-ho?’, s’ha demanat. ‘Excuses de mal pagador’, ha reblat. Y si estos es así ¿por qué no acudieron a los instrumentos legales con los que podían combatirlo? ¿Por qué no recurrieron en lugar de dejar que esa resolución se hiciese firme?… en fin, excusas de mal pagador https://t.co/kFukL3SpHU — Gonzalo Boye (@boye_g) February 13, 2019 El president Puigdemont també ha criticat la hipocresia del fiscal queixant-se d’ingerències, tenint en compte que l’estat espanyol va involucrar la policia alemanya en una operació conjunta per aconseguir la seva detenció. I, més tard, ‘va inundar de documentació el tribunal alemany’ perquè es fes efectiva l’extradició. ‘Després, quan la sentència no els agrada, retiren l’euroordre’, retreu el president. Primer involucren la policia alemanya en una operació conjunta, després inunden de documentació el tribunal alemany demanant l'extradició, després quan la sentència no els agrada, retiren l'euroodre… i ara diuen que és Alemanya qui interfereix en la jurisdicció espanyola? https://t.co/lWIuLAB0y1 — Carles Puigdemont (@KRLS) February 13, 2019

Summary: Boye i Puigdemont desmunten l’atac de la fiscalia contra Slesvig-Holstein


L’independentisme s’ha exhibit i ha passejat triomfalment pel centre de Madrid. Sense por. ‘Hem vingut a acomiadar-nos’ ha estat un dels càntics més populars durant la marxa, que ha ocupat tot el passeig del Prado, d’Atocha fins a la madridíssima font de Cibeles. Entre catalans vinguts d’arreu del país, però també de l’estat espanyol, com castellans, andalusos, bascs i gallecs, s’han aconseguit d’aglutinar 120.000 persones, segons els organitzadors. En opinió de la delegació del govern espanyol, només 18.000, una xifra sorprenent atenint-nos al fet que només amb els 520 autobusos desplaçats fins a Madrid ja es reunien 30.000 persones, i sense comptar els 15 TGV que venien plens de Barcelona. Números a banda, l’independentisme ha culminat una jornada rodona, que ha complert, o fins i tot superat, els pronòstics. S’ha desenvolupat amb normalitat absoluta, exceptuant la detenció de Jordi Alemany al matí . La ultradreta ha volgut fer-s’hi present al migdia, però només ha aconseguit de reunir disset persones –ni més ni menys– en passar per Cibeles, i davant la indiferència dels turistes. Sota un sol de justícia, al llarg del dia Madrid ha anat rebent progressivament l’arribada de catalans i manifestants. Escenes completament desubicades, amb un punt de surrealistes. Cap no seria estranya si no fos perquè s’han produït al cor de Madrid. Com aquell home que crida ‘visca la terra!’ en ple passeig del Prado i davant agents de policies locals; a Cibeles sona ‘Ventiladors‘, de Zoo, que diuen que ‘som gent de pau i de guerra’; un grup d’independentistes vestits de groc i brandant estelades cerca una ombra sota l’edifici de la Borsa; o uns altres fan temps al Retiro, com qui passeja per la Ciutadella en un 11-S. En un degoteig constant, el passeig del Prado s’ha anat omplint de mica en mica fins que als volts de les 17.00 l’ambient ja era eixordador. Tota la patum política es deixa veure a la capçalera de la manifestació, que quan comenci, només l’ocuparan representants de la societat civil. Però fins llavors aquest és un aparador que no se’l vol perdre ningú. Apareix el president de la Generalitat, Quim Torra. Mou masses i l’escuden vuit agents de seguretat. En la seva intervenció davant el núvol de periodistes parafraseja el poeta Joan Maragall i la seva Oda a Espanya: ‘Escolta, Espanya, el clam de llibertat i aprofita per democratitzar-te’. Celebració a Cibeles El trajecte fins a Cibeles és breu i és allà, a l’acte, on arriben els moments més intensos. Només per arrencar, l’organització ha preparat un vídeo que recull els talls més destacats de les intervencions polítiques dels presos en el judici. La imatge és impactant. ‘Em considero un pres polític i la meva prioritat no és sortir de la presó, sinó la resolució del conflicte polític entre Catalunya i Espanya.’ Són les paraules de Jordi Cuixart, que ressonen a la plaça de Cibeles i que la gent celebra com si fos un títol. Vídeo sencer de la manifestació O Jordi Turull: ‘Vostès  qualifiquen allò que va passar el 20-S de tumult, torba, massa o multitud en els seus escrits. Per a mi és dret de manifestació.’ I la manifestació torna a bramar. I així amb tots els presos. Tots els parlaments tenen el leitmotiv de la manifestació, ‘L’autodeterminació no és delicte’, un lema retolat en vuit idiomes a l’escenari ubicat a la plaça de Cibeles, just on comença el passeig de Recoletos. Per allà hi passen Marcel Mauri i Elisenda Paluzie, que centren els discursos en elogiar la solidaritat dels altres pobles de l’estat i en trencar els tòpics de la dreta: ‘Cap dels dos dels meus cognoms no és català. La República Catalana que anhelem no és contra ningú, és una oportunitat per a tothom’, diu la presidenta de l’ANC. Mauri també tira de persuasió: ‘Escolteu aquest clamor. Donar suport a l’autodeterminació de Catalunya és donar suport a la democràcia a Espanya.’ Aquest missatge de denúncia contra el règim del 78 el falquen més parlaments, com el del pare d’un dels joves d’Altsasu sentenciat a tretze anys de presó: ‘Quan es tracta de defensar la justícia i els drets fonamentals, s’hi ha de participar, perquè hi va la democràcia. Solidaritat, dignitat, llibertat!’ El moment més potent és al final, amb el cant de ‘L’Estaca’, que de ben segur que ressona per tot Madrid. La plaça de Cibeles és un mar d’estelades, però també hi ha estreleiras, banderes basques i de l’Esquerra Castellana que fan tremolar el terra. I qui sap si cap dia el règim. Com ha seguit la gran manifestació independentista a Madrid la premsa espanyola?

Summary: ‘Hem vingut a acomiadar-nos’: crònica d’una manifestació històrica a Madrid


El 8 de març és el dia internacional de la dona d’ençà que ho va declarar l’ONU. Però per què el 8 de març? El Museu d’Història de Catalunya ho ha explicat en un breu fil a Twitter. De fet, els motius són diversos, però cal remuntar-se el 1857, quan un grup de treballadores del tèxtil a Nova York van decidir fer vaga per protestar per les condicions laborals. Consulteu tot el fil ací: #ElFilDeLaHistòria 👉 L'ONU va declarar el 1975 el 8 de març com el Dia Internacional de la Dona, però: què va passar el 8 de març per a que aquest fos el dia escollit? 🤔 #8M pic.twitter.com/effuxNHopF — Museu d'Història (@mhistoriacat) March 8, 2020 #ElFilDeLaHistòria 🏭🔥 El dia 25/03 de 1911 va tenir lloc l'incendi de la fàbrica Triangle Shirtwaist, on van morir 146 persones: 129 treballadores y 17 treballadors. Aquest fet entre d'altres, va fer esclatar la reivindicació ✊ #8M pic.twitter.com/AkAhIudhMF — Museu d'Història (@mhistoriacat) March 8, 2020 #ElFilDeLaHistòria ☝Tradicionalment, s'ha fer servir durant les reivindicacions el color lila, ja que es tractava del color que el 1908 utilitzaven els sufragistes anglesos. #8M pic.twitter.com/AP2yxYpsc4 — Museu d'Història (@mhistoriacat) March 8, 2020 Vaga feminista: tota la informació sobre el 8 de març

Summary: Per què el 8 de març és el dia internacional de la dona?


El Jutjat d’Instrucció número 18 de València ha acordat l’obertura de judici oral al regidor de Cultura Festiva i portaveu de Compromís al consistori, Pere Fuset, i sis persones més, per l’accident laboral mortal en el muntatge de les graderies per als concerts de Vivers del 2017, en el qual va morir un treballador. L’instructor fixa per a l’enjudiciament de la causa el jutjat penal de València que correspongui per torn i acorda donar trasllat de les actuacions a les defenses perquè en el termini de deu dies formulin acusació. El jutjat, en una interlocutòria d’avui facilitada pel Tribunal Superior de Justícia del País Valencià, requereix als acusats perquè en vint-i-quatre hores presten fiança conjunta i solidària per import de 450.000 euros per a cobrir les responsabilitats pecuniàries que poguessin declarar-se. En la interlocutòria, contra la qual no cap recurs en la majoria dels punts acordats, es declara la responsabilitat civil directa de les asseguradores i subsidiària dels promotors i, entre d’altres, també de l’Ajuntament de València. En aquest cas, fiscalia no acusa Fuset en entendre que no era encarregat de realitzar les obres ni el promotor, mentre que la família de la víctima reclama cinc anys de presó per a l’edil per un delicte contra la vida i salut dels treballadors i un homicidi imprudent. El magistrat acorda de deduir testimoniatge per possible prevaricació – procediment similar a una denúncia – en els termes que, en aquest cas, sí havia demanat el fiscal respecte a Fuset. Aquesta part de la resolució sí pot ser recorreguda. L’instructor recull en la interlocutòria que, encara que no és precisa la deducció de testimoniatge, ja que en apreciar indicis de delicte qualsevol de les parts pot presentar denúncia, decideix fer-ho en haver-se concedit per part de Fuset l’explotació de serveis d’hoteleria a una part sense seguir un procediment competitiu ‘a canvi d’una barata o compensació il·legítima per assumir el muntatge de les graderies en l’escenari’. Aquest nou procediment contra Fuset se cenyiria, segons van confirmar en el seu moment a Europa Press fonts judicials, a un delicte de prevaricació amb relació a la presumpta concessió comercial que va fer l’edil en els concerts de Vivers del 2017, de tres taulells de bar i cinc llocs de menjar, a canvi del muntatge de la graderia. Segons estima el ministeri públic, aquesta decisió va poder anar en contra de la Llei de Contractes del Sector Públic.

Summary: El jutjat obre judici a Fuset per l’accident del muntatge dels concerts de Vivers


El coordinador nacional d’ERC i vice-president del govern, Pere Aragonès, ha fet una crida a l’independentisme perquè posi fi als retrets i eviti una ‘espiral’ que no ajuda a avançar. ‘És l’hora de la feina’, ha dit en l’obertura del consell nacional d’ERC. En aquest sentit, Aragonès veu les pròximes eleccions al Parlament de Catalunya com una ‘excel·lent oportunitat’ per a fer créixer l’independentisme i perquè es pugui dur la força de les urnes a la mesa de negociació amb l’estat espanyol. El vice-president, de fet, ha dit que la gestió d’ERC ha acabat arrossegant el govern al diàleg amb el govern espanyol i s’ha erigit com a ‘trencaglaç’ de la negociació: ‘Qui s’ho mirava amb displicència o escepticisme excessiu avui és el primer a defensar que hi ha de ser.’

Summary: Aragonès insta l’independentisme a acumular força a les urnes per negociar amb l’estat espanyol


La plaça de la Sardana de Ripoll és buida. El sol ho crema tot i els veïns el defugen rere les persianes. D’algun racó surt un fil musical. Els gronxadors i la pista de futbol espera la vesprada, quan l’ombra del Catllar retorna la vida al carrer. En aquest rectangle de ciment despintat Moussa Oukabir, Said Aalla, Omar Hichami i els germans Abouyaaqoub corrien, suaven i, amb una mica de sort, marcaven gols… com tants altres nens de la vila. Alguns veïns, dos anys després del 17-A, encara no s’expliquen què va portar la mainada de la plaça i els seus germans a perpetrar els atemptats. ‘Aquí tots ens coneixem i parlem. Ningú no sospitava. He recordat mil vegades les converses i les trobades amb ells dels dies abans… i res. Van ser la mar de normals’, diu un veí, que també destaca que la convivència amb les famílies és bona. ‘Però tot hauria anat millor si el dol s’hagués fet sense periodistes i pressió mediàtica. Hi ha recels amb els mitjans’, afegeix. No gaire lluny de la plaça, entre les vies que s’escapen a Puigcerdà i la llera del Freser, hi ha el locutori de Salh el-Karib, un dels detinguts l’endemà del 17-A. Després de gairebé una setmana en presó provisional, Fernando Andreu, jutge de l’Audiència espanyola, va decretar-ne la llibertat perquè no tenia vinculació amb l’organització de l’atemptat. El locutori consta de dotze cabines, una desena d’ordinadors i una nevera amb begudes. El-Karib és fora i el local el mena un familiar. Quan li demanem com es troba, el familiar torç el rostre i no vol donar-ne detalls. En una entrevista a La Razón, el-Karib va declarar que l’operatiu policíac li havia arruïnat la vida i que prenia pastilles per poder dormir. Al carrer, una parella mira com el Freser passa amb desgana per sota del pont del Raval. Les aigües murmuren abans de ser engolides pel Ter. —Com veieu el poble dos anys després? —La vida no s’ha aturat. Només se’n parla quan es publiquen detalls sobre la investigació o notícies sobre el cas. —Ha deixat seqüeles? —El cop va ser molt fort. No tothom ho ha interioritzat de la mateixa manera, però els ripollencs, malgrat les ferides i els estigmes, han tirat endavant. Després del 17-A, per evitar una ruptura de la convivència, s’han articulat accions i iniciatives en l’àmbit institucional, però també en el veïnal i l’associatiu. La més visible fou la manifestació del 27 d’agost de 2017, en què gairebé tres mil persones van omplir la plaça de l’Abat Oliba. Un dels instants més emotius va ser durant el discurs d’Hafida Oukabir, germana de Moussa i Driss, que amb la veu esqueixada va declarar: ‘Hem de treballar tots junts perquè no torni a passar mai més.’ Un nou model de convivència I això cerca el nou model de convivència: un Ripoll més inclusiu amb la seva diversitat cultural, però també de gènere i funcional. La iniciativa és pionera a Catalunya i l’han impulsada de manera transversal l’ajuntament, el Consorci del Benestar del Ripollès, els departaments d’Afers Socials i d’Educació i més entitats socials. Elisabeth Ortega, directora del consorci, diu que no treballen amb terminis ni amb un rumb concret. ‘És una feina molt vivencial que es basa en la prova i l’error, cosa que ens obliga a formar-nos i evolucionar a mesura que avancem. No hi ha fórmules màgiques’, diu. En la fase inicial els esforços s’han centrat en la diagnosi per a entendre quins errors es van cometre en el model anterior. Per això s’han format taules de treball i de diàleg que han servit per a identificar mancances i prioritats. ‘Ens hem centrat a fer xarxa comunitària. Promoure la comunicació entre els actors locals per aconseguir una reflexió crítica i profunda. No volem arribar a un consens, sinó suscitar una entesa que ens permeti de trencar els estereotips i els prejudicis’, afegeix. Una de les prioritats identificades aquests mesos de treball són els joves. Per això, l’any vinent Ripoll formarà part del pla educatiu d’entorn, de manera que es farà un acompanyament i una orientació dels joves, fins i tot en aquells períodes en què l’educació no és obligatòria, la franja de 0 a 6 anys i de 16 a 20. L’objectiu és aconseguir l’èxit acadèmic, però també el personal i professional. Tanmateix, les institucions no són les úniques que s’han hagut d’adaptar i aprendre sobre la marxa. Els veïns ho han fet i s’han organitzat en associacions com Som Ripoll. ‘Vam néixer com un espai de cures i de dol. Per a tothom, sense distincions. Després hem evolucionat com a plataforma per impulsar activitats a favor de la convivència’, expliquen. Recentment, Som Ripoll ha fet un pas més i col·labora amb col·lectius antiracistes i antifeixistes per tal de contrarestar el discurs xenòfob del Front Nacional de Catalunya (FNC), que a les eleccions municipals va aconseguir 503 vots i un regidor. La mateixa representació que tenia Plataforma per Catalunya el 2011. ‘Ens perseguirà sempre’ La mesquita Annour, on predicava el cervell dels atemptats, l’imam Abdelbaki es-Satty, és tancada. Del carrer estant només s’intueixen unes catifes vermelles que toquen els vidres esmerilats de l’entrada. En un passeig de la vora, alguns membres de la comunitat expliquen que bona part del col·lectiu, com ara el president Ali Iassine, són al Marroc de vacances. Per això, Mohamed el-Onsre, l’imam actual, només obre en horari de pregària. Els membres de la comunitat seuen en un banc de ferro, entre ells parlen de manera efusiva. Però si els demanes sobre el 17-A i es-Satty emmudeixen. Un parell s’excusen dient que no parlen prou bon castellà i que no volen ser mal interpretats, però asseguren que en tenen un record molt dolorós. ‘Allò que va passar és una barbaritat. L’islam és una religió de pau. El que va fer aquella gent no ens representa, però ens perseguirà sempre’, diu un altre, que també assegura que els autors de l’atemptat amb prou feines trepitjaven la mesquita. La comunitat s’ha esforçat a trencar estigmes i ha mirat d’acostar l’oratori d’Annour a la ciutadania. Han fet jornades de portes obertes i durant l’Id al-Fitr, la celebració que marca el final del ramadà, es va fer un esmorzar popular amb tast de productes marroquins. Transparència per tancar el dol El batlle del municipi, Jordi Munell, assegura que Ripoll ha recuperat la quotidianitat, tot i que el 17-A sempre formarà part de la memòria col·lectiva. Segons ell, cada ciutadà ha interioritzat de manera diferent els atemptats, però assegura que només afloren en la conversa dels veïns quan hi ha ‘impactes mediàtics o revelacions judicials’. De totes maneres, creu que el poble no podrà tancar completament el dol fins que ‘no s’esclareixi tot allò que va passar’ abans i després del 17-A. Munell, que és el president de la comissió d’investigació dels atemptats al parlament, lamenta que una quinzena de compareixents, entre els quals ex-ministres espanyols i càrrecs policíacs, no s’hagin presentat, fet que deixa molts interrogants sense resposta. ‘Cal transparència màxima per part de l’estat. En un país normal la comissió d’investigació s’hauria fet al congrés, però no és el cas. La gent mereix saber tota la veritat, perquè el silenci que ha imperat fins ara només serveix per a alimentar les especulacions i els rumors’, conclou.

Summary: Ripoll mira al futur tot i les incògnites sobre el 17-A


Avui el president dels Estats Units, Donald Trump, i el president de Rússia, Vladimir Putin, s’han trobat per primera vegada des que Trump va ser triat president el novembre passat. L’encaixada de mans entre els dos dirigents era un dels moments més esperats de la cimera del G-20, que es fa entre avui i demà a Hamburg. Trump té oberta una investigació als Estats Units pels vincles de la seva candidatura i de persones del seu entorn amb Rússia. El Congrés, l’FBI i el fiscal Robert Mueller intenten esclarir si va haver-hi algun tipus de coordinació entre l’equip de Trumo i el govern rus en el cas de la filtració de correus electrònics del Partit Demòcrata durant la campanya electoral. Vegeu el moment de la salutació de Trump a Putin. WATCH: President Trump and Russian President Putin share a handshake at the G-20 Summit in Hamburg, Germany pic.twitter.com/lo9OQMjNlm — NBC News (@NBCNews) 7 de juliol de 2017 Avui del G-20 ha acordat que donarà més suport a les víctimes del terrorisme: ‘Subratllem la importància d’oferir un suport adequat a les víctimes del terrorisme i reforçarem la nostra coordinació i intercanvi de bones pràctiques per a aquesta finalitat’, recull la declaració final. També expressa la voluntat de continuar ‘units i ferms’ contra el terrorisme, de lluitar contra les fonts de finançament dels grups armats i de protegir la ciutadania. A més, els líders han destacat que cal col·laboració entre els serveis d’intel·ligència i han remarcat que totes les mesures s’hauran de prendre dins del marc de les Nacions Unides i de la llei internacional en matèria de Drets Humans. Finalment, la declaració es marca l’objectiu d’abordar les amenaces i vulnerabilitats potencials dels sistemes de seguretat aeris.

Summary: Primera trobada oficial entre Putin i Trump a la cimera del G-20


L’acusat de liderar la trama del cas Pretòria, Luís Andrés Garcia, ‘Luigi’, ha reconegut que en les operacions Niesma, a Sant Andreu de Llavaneres, i l’anomenada operació Badalona, vinculada a un solar del port de la ciutat, es va repartir comissions amb als ex-alts càrrecs de Convergència, Macià Alavedra i Lluís Prenafeta, perquè aquests li presentaven a constructors amics seus perquè compressin solars que el mateix ‘Luigi’ comprava a preus molt inferiors als que posteriorment acabava venent. Les comissions, segons ha reconegut, eren del 4% sobre el total de les operacions i se les repartien entre tots tres. ‘Luigi’ ha afirmat que aquests pagaments eren legals, recolzats en factures per tasques d’intermediació i que estaven estandarditzats en el mercat del sector immobiliari: “No ho he amagat mai”. En el cas de Badalona, el pagament d’aquestes comissions es produeix en el moment en el que ‘Luigi’ recorre a Alavedra i Prenafeta perquè li busquin un inversor per al projecte del solar contigu al port de Badalona. ‘Luigi’ tenia participacions en el grup inversor que l’havia comprat a la societat municipal Marina Badalona, així com en el grup d’empresaris en el que havia recaigut la seva gestió, però el presumpte cap de l’entramat del cas Pretòria temia que el lideratge del projecte acabés recaient sobre un inversor navarrès que també hi estava ficat i va decidir desprendre-se’n, segons que ha explicat. Els dos ex-als càrrecs de Convergència li van presentar llavors a Lluís Casamitjana de la promotora Espais i l’operació, en la que també va intervenir la immobiliària Procam, es va tancar el 2004 per 28,8 MEUR. Només un any abans, el grup inversor de l’entorn de ‘Luigi’, Badalona Building Waterfront (BBWSL), n’havia pagat ‘només’ 12,5 milions d’euros. A més, com a conseqüència de la venda el grup d’inversors BBWSL va haver de pagar una indemnització de 2,5 MEUR a Kundry, l’altre grup empresarial en el que ‘Luigi’ també participava i a qui s’havia encarregat la gestió del projecte immobiliari. “Es va signar contracte que incloïa una clàusula de rescissió que fixava una indemnització en cas de rescissió contractual o de venta del projecte”, ha reconegut. Tot i això assegura que li hagués interessat més construir que no pas cobrar la indemnització perquè hagués guanyat més diners. ‘Luigi’ ha defensat la legalitat de l’actuació i ha assegurat que no va beneficiar-se de cap contacte polític en el sí de Marina Badalona: “No vaig fer cap gestió ni pinto res a Marina Badalona”. ‘Luigi’ ha acabat qualificant d'”aldarull” tota l’acusació contra ell, que considera que no està fonamentada: “Totes les meves feines són objecte d’una factura amb declaració d’IVA i totes les empreses han presentat la declaració de societats”. A Llavaneres replica el mateix mecanisme Una situació molt similar és la que es va reproduir a Sant Andreu de Llavaneres, ‘Luigi’ havia comprat uns terrenys per fer-hi habitatges i el projecte incloïa, a més, la reforma de la masia de Can Riviere, la construcció d’un casal per a la gent gran i l’adequació d’un vial entre el centre del poble i l’institut, com a càrregues urbanístiques incloses en el conveni amb l’Ajuntament. Tot i que la seva intenció inicial era construir-ho tot, i un cop ja avançada la tramitació, Alavedra i Prenafeta li van presentar a la immobiliària Restaura, que va comprar el projecte, amb el conseqüent repartiment de comissions.

Summary: ‘Luigi’ es repartia comissions del 4% amb Alavedra i Prenafeta per fer d’intermediaris amb constructors


BRASÍLIA, 19 (EUROPA PRESS) Les forces de seguretat de Brasil han detingut aquest dimecres l’expresident de la Cambra de Diputats Eduardo Cunha, principal artífex de la destitució de Dilma Rousseff i assenyalat en el marc de l’Operació Lava Jato contra la corrupció en el gegant Petrobras. La Policia ha detingut a Cunha, a Brasília, i ha confirmat la seva entrada a la presó preventiva, segons l’Agència Brasil. L’exdirigent està acusat d’haver rebut suborns per valor de 5 milions de dòlars arran de dos contractes per a la construcció de dos vaixells sonda per a Petrobras. Cunha, membre del Partit del Moviment Democràtic Brasiler (PMDB), serà traslladat aquest mateix dimecres cap a Curitiba, on s’estan portant a terme les investigacions per aquests suposats fets delictius. CORRUPCIÓ O VENJANÇA Cunha va renunciar al càrrec de president de la Cambra de Diputats el juliol, després d’haver estat suspès i destituït per la seva presumpta implicació a l’escàndol de corrupció de Petrobras i per l’existència de comptes bancaris a Suïssa. L’acusat, tot i així, atribueix totes aquestes investigacions a la seva decisió d’activar el procés ‘d’impeachment’ contra Rousseff, que va ser destituïda pel Senat després d’un judici polític en contra seu per irregularitats comptables.

Summary: Brasil.- La Policia brasilera deté l’expresident de la Cambra de Diputats Eduardo Cunha


El futbolista del FC Barcelona Gerard Piqué ha tornat a carregar avui contra la violència i la repressió de la policia espanyola i de la Guàrdia Civil. Piqué ha ironitzat sobre la defensa del govern espanyol de l’actuació dels cossos policíacs, que va dir que havia estat ‘professional’ i ‘proporcional’. Per fer-ho, ha difós i repiulat vídeos com ara el de TV3, que inclou les declaracions de la vice-presidenta espanyola, Soraya Sáenz de Santamaría, i del delegat del govern espanyol a Catalunya, Enric Millo, juntament amb les imatges impactants de les agressions. ''Han actuado con profesionalidad y de modo proporcional y proporcionado''. https://t.co/FLHvhmwJ8L — Gerard Piqué (@3gerardpique) October 2, 2017 Soraya habla. Los vídeos desmienten su argumentario. Este inicio del informativo de TV3 ha sido brillante. pic.twitter.com/weI5FUgQw9 — Sr. Rubén 🏳🌈 (@dwaitt) October 1, 2017 ¿Que un herido va hacia la ambulancia? PUES LE ATACAMOS OTRA VEZ pic.twitter.com/ZJvqZyoMOV — Bernat Castro #Òc (@Berlustinho) October 1, 2017

Summary: Gerard Piqué ironitza sobre la ‘professionalitat’ i la ‘proporcionalitat’ de la policia espanyola i la Guàrdia Civil


Andreu van den Eynde és a l’AVE, camí de Madrid, on aquesta tarda visitarà, a la presó d’Estremera, Oriol Junqueras i Raül Romeva. Quan hi hagi parlat, sabrà pràcticament amb tota certesa qui va enregistrar-los a ells dos i a Joaquim Forn dins les cel·les i les instal·lacions de la presó; unes imatges que va difondre el diari Ara, primer, i La Sexta, després, i que han aixecat una gran polèmica per la vulneració del dret d’intimitat dels presos. I pel fet que hagi estat possible d’obtenir i fer sortir de la presó aquelles imatges. —Sabeu qui va enregistrar les imatges? —No ho sé. És molt improbable que sigui algú diferent d’un intern, perquè no casa per enlloc. Però no he tingut ocasió de parlar amb ells i suposo que fins i tot me’n diran el nom i cognoms. Crec que el director de la presó, si ha fet la investigació, ja ho deu saber, però a mi encara no m’ha arribat. —Com pot ser que s’arribessin a obtenir aquelles imatges allà dins? —Tècnicament els escorcolls són molt relatius. Penseu que els escorcolls profunds són una pràctica aleatòria, que es fa de tant en tant. I si algú vol entrar-hi una cosa, la hi entrarà. Els familiars, quan van al vis-a-vis; els interns, quan fan tercer grau, si és una cosa prou petita la hi poden entrar perfectament. —Dieu que la cosa més probable és que sigui un reclús amb contacte a l’exterior. Amb quina intenció? Econòmica, política? —Jo crec que és un qüestió exclusivament de diners. Em trobo gent que quan veu els continguts diu que tampoc no es veuen tan malament. Jo no puc fer veure que no hi ha gent que ho pugui veure fins i tot útil. Però això és una qüestió accidental. Quan van sortir les imatges bàsicament les reaccions van ser de desesperació dels familiars. Però no crec que la motivació política, més enllà de les interpretacions, vingui d’arrel. Aquí ningú no ha induït això; són uns individus que han aconseguit unes imatges, n’han obtingut uns diners. —Veieu que tinguin un interès informatiu? —Pot ser. És una ponderació de drets, i va cas per cas. No puc descartar-ho. De fet, tinc força experiència en l’àmbit de la revelació d’informacions. Ens perdem sempre amb aquesta mena d’arguments. Sí que hi ha una perspectiva de dret d’informació però no estic motivat per a anar contra els mitjans. A mi m’interessa saber els qui ho han enregistrat i que són el principal problema de seguretat. —Aquest dret d’informació topa amb el dret d’intimitat dels presos. —Que això és antijurídic, segur; que és il·legal, segur. El problema és que pot estar justificat. El dret d’informació justifica una cosa mal feta. És com una manera d’exculpar, però això no vol dir que en arrel no fos una vulneració. Per tant, jo em quedo amb la vulneració del dret, perquè als meus clients els han trencat aquest dret. Però segurament no podré exigir responsabilitats al mitjà. —L’Ara es va posar en contacte amb vosaltres poc abans de publicar les imatges. Us van demanar permís? —No, no. I jo ho vaig demanar a la directora; li vaig dir si podíem discutir si sortien les imatges o no, i em va dir que les publicarien. No vam tenir aquest dilema; si no, ja hauríem vist què fèiem. —La Sexta us va dir alguna cosa? —No. Va ser totalment per sorpresa. —Quines conseqüències pot tenir això per als presos? —Ells ja es troben en un medi molt hostil. No us vull pas dir que això els canviarà la vida perquè fins ara ja deuen estar molt cohibits en aquell entorn. Però, és clar, ara, a sobre, poden tenir la sensació que són espiats constantment o que poden ser-ho. Això és un problema. Avui veuré com els ha afectat. Però ara un dels problemes principals que tenen és que si s’intensifiquen les mesures de seguretat per aquest incident tindran aquest efecte típic de la presó que és que els interns els faran la vida impossible a ells. —Voleu dir que els interns s’enfadaran amb ells per les conseqüències que tindrà? —És clar. Ara quan parli amb ells hauré d’intentar treure aquesta por. Perquè allà dins, se’n passa molta, de por. Ells avui estaran molt neguitosos, demanant-se què els passarà al mòdul… I jo els diré que això no vol dir que no ho hàgim de denunciar. —Denunciareu la persona que va enregistrar les imatges. —Sí. —I Institucions Penitenciàries, per no haver-ho evitat? —L’administració, la culpa que té és allò que s’anomena la responsabilitat patrimonial, que és rescabalar qualsevol dany causat pel funcionament tant normal com anormal de l’administració. A l’administració li podria presentar una demanda en el contenciós administratiu per a reclamar una indemnització, i això ja no sé si és factible, si és viable… En tot cas no ho podria portar jo, perquè no és el meu àmbit d’expertesa.

Summary: Van den Eynde: ‘Ara els presos poden tenir la sensació que són espiats constantment’


L’economista Arcadi Oliveres va expressar ahir els seus dubtes per convertir-se en el cap de llista de la coalició Catalunya sí que es pot, que formen ICV, EUiA i Podem. Totes tres formacions estan d’acord amb el fet que l’ex-president de Justícia i Pau sigui el cap de llista pel 27-S. Però en el grup promotor celebrat ahir per les assemblees, comissions i sectorials de Procés Constituent, Oliveres ho va rebutjar, tot i que se li va demanar que ho reconsiderés. ‘L’assemblea té molta confiança en la figura de l’Arcadi (Oliveres) i la Teresa (Forcades)’, apunta un membre de Procés. A l’espera de la decisió d’Oliveres i de les reunions amb la resta de formacions, Procés ha ajornat fins al cap de setmana que ve la seva decisió de si se sumarà a Catalunya sí que es pot. El partit vol treballar en els pròxims dies per acabar de perfilar la coalició i ‘garantir una confluència des de baix, de marcat caràcter ciutadà i rupturista’. Amb tot, s’ha convocat una assemblea general extraordinària per a dissabte 25 de juliol, en què tots els membres del Procés Constituent validaran els acords sorgits durant la setmana.

Summary: Arcadi Oliveres ajorna la decisió de ser cap de llista de la coalició Catalunya Sí que es pot


El portaveu d’ERC al congrés espanyol, Joan Tardà, ha anunciat avui en declaracions als passadissos de la cambra que les actuals diputades a Madrid Ester Capella i Teresa Jordà seran conselleres del nou govern de la Generalitat. Segons Tardà totes dues han demostrat ‘la seva gran qualitat humana i les seves dots com a diputades’, però ha recordat que ‘ara es requereix que posin aquests coneixements al servei de construir la República’. Tardà ha confirmat una informació filtrada a La Vanguardia segons la qual Capella i Jordà serien les conselleres de Justícia i Agricultura, respectivament. Ho fa l’endemà de la suspensió per part del Tribunal Constitucional de la reforma de la llei de la presidència que va aprovar el parlament i que havia de permetre la investidura a distància de Puigdemont. Ara s’espera que en les pròximes hores el president anunciï quin nom serà el candidat a la investidura en un ple que es preveu per a la setmana vinent.

Summary: Joan Tardà anuncia que Ester Capella i Teresa Jordà seran conselleres en el nou govern


El cònsol general dels Estats Units a Barcelona, Marcos Mandojana, s’ha reunit avui amb el conseller d’Afers Exteriors de la Generalitat de Catalunya, Raül Romeva. La reunió és significativa, sobretot pel dia en què ha tingut lloc: avui mateix el govern espanyol acordarà la presentació d’un recurs al Tribunal Constitucional espanyol per a impugnar la conselleria que dirigeix Romeva. En efecte, ahir Rajoy va anunciar que després d’haver rebut l’informe del consell d’estat, el seu executiu aprovaria avui de presentar un conflicte de competència davant del TC contra la creació de la conselleria d’Exteriors de la Generalitat, tal com ja ha fet contra la creació de la comissió d’estudi del procés constituent del parlament. La bel·ligerància del govern espanyol en funcions contrasta amb la cordialitat del cònsol general dels EUA, que ja es va reunir fa poc, a petició seva, amb la presidenta del Parlament de Catalunya, Carme Forcadell, que també va rebre al parlament el cònsol americà per a afers polítics i administratius, Adam Smith. La presidenta del parlament rep en audiència el cònsol dels Estats Units a Barcelona, Marcos Mandojana, i el cònsol per a afers polítics i administratius, Adam Smith. La reunió havia estat demanada pel consolat, per tal de conèixer personalment la nova presidenta de la cambra catalana. Mandojana, de fet, ja es va reunir amb la seva predecessora, Núria de Gispert, el 4 de setembre del 2015, unes setmanes després d’haver començat a desenvolupar les tasques de cònsol general. I aquesta mateixa setmana, Mandojana va fer unes declaracions en una entrevista a RAC-1 negant que hi hagués una fuga d’empreses de Catalunya aquests últims anys per causa del procés; al contrari, el cònsol va dir que les empreses americanes cada vegada estaven més interessades en invertir a Catalunya: ‘Aquí tenim més de 700 empreses americanes i en continuen entrant i tenim notícies de noves inversions, com Amazon. Cada any vénen més americans. Per a mi Catalunya ho està fent molt bé. Ens agrada molt l’emprenedoria. Hi ha bona integració a Catalunya i estan oberts a la inversió estrangera.’ I va dir que els seus informes sobre el procés català ‘van directament a Washington’: Cal tenir en compte també que Marcos Mandojana, com a hispà, va generar l’expectativa en el govern espanyol que seria més favorable a les seves tesis en relació amb el procés català quan fou nomenat l’estiu de l’any passat. Però els gests del cònsol han anat desmentint aquesta esperança.

Summary: El dia que Madrid ataca Exteriors, el cònsol dels EUA es reuneix amb Romeva


Quan Neil Armstrong va posar el primer peu d’un ésser humà a la Lluna, avui fa cinquanta anys, es va crear una onada que en certa manera avui encara dura. Perquè fou un pas important, d’un punt de vista científic, però sobretot fou un fenomen social, i va generar una capacitat de fascinació i d’anhel de coneixement que ha perdurat. Així ho veu l’astrofísic Ignasi Ribas, director de l’Institut d’Estudis Espacials de Catalunya, un dels més prestigiosos de tot món en la cerca i l’estudi d’exoplanetes habitables. En aquesta entrevista parlem de la manera com ha evolucionat l’exploració espacial i de quins són els horitzons que la humanitat té davant per a saber més del cosmos i que hauria de ser capaç de perseguir ‘si no es vol trair’. —Per què va ser tan important d’arribar a la Lluna? —Va ser una fita social per al món occidental. Científicament va ser tan important? No tant. Allò que vam aprendre de la Lluna és molt important, i les dades i les roques que en van portar també. I sobretot pels EUA va ser un motiu d’orgull nacional, d’assolir un objectiu molt difícil. Però per la humanitat també va tenir un valor molt gran, perquè tots ens podem projectar en aquell astronauta que va posar-hi el peu, per la fascinació, l’impacte, l’interès. I en aquest sentit fou una gran fita. —La motivació fou política. —Geostratègica. I val a dir que per això la NASA va gaudir d’un gran impuls, d’un enorme pressupost que no ha tornat a tenir mai més. Amb relació al dels Estats Units, el pressupost de la NASA era d’un 4,5%, deu vegades més gran que no ara. Va permetre d’aconseguir un prestigi del qual ha viscut. I la ciència també n’ha viscut. —L’última missió tripulada a la Lluna fou el 1972. Per què no s’hi ha tornat? —La Lluna l’han trepitjada dotze persones, que tenien una missió específica que era d’instal·lar equipament a la superfície i avui encara fem servir uns retroreflectors que, de la Terra, permeten d’enviar-hi un làser per a poder fer mesures molt precises. També hi van instal·lar instruments de telecomunicacions i en van recollir mostres. 380 quilos de pedres lunars. Això ja ho tenim. Què més s’hi pot fer? La cartografia es fa amb sondes robòtiques. Enviar-hi un ésser humà és molt costós, i més encara per a la seguretat. És molt més barat d’explorar la Lluna amb robots. Ja es va perdre l’interès d’anar-hi. —I ara té interès tornar-hi? —Té interès per al pròxim pas, que és intentar instal·lar-hi una base permanent, i com a pas previ per a anar a Mart. Hi ha unes quantes iniciatives. Ara la situació és diferent dels anys seixanta. Hi ha l’Estació Espacial Internacional, on molts dels estats del món s’han ajuntat, i la situació geostratègica ha canviat completament. Ara el pressupost de la NASA és molt menor i apareixen la Xina, l’Índia, i el Japó. Els xinesos poden tenir interès a posar un astronauta a la Lluna, i és una cosa que pot passar. —Per què pot interessar a la Xina? —Per prestigi nacional. I perquè la Xina s’ha anat imposant desafiaments difícils, com ara les naus Chang’e, que aterren a la cara oculta de la Lluna, cosa que no havia aconseguit mai ningú. Pot ser que s’imposin de dur astronautes a la Lluna a fer-hi de pressa una base habitada i fer després el salt a Mart. I ara mateix la potència econòmica que tenen no és comparable amb la de cap altre estat, i per ells pot ser un objectiu geostratègic important. La Xina és més opaca sobre els seus plans que no els EUA, però sí que han dit que volen posar un astronauta a la Lluna. —Quin propòsit tindria instal·lar una base permanent a la Lluna? —La Lluna, per a fer astronomia, és un lloc interessant. No té atmosfera, té una cara oculta que no és tapada per la nostra Terra i on pots posar una antena lliure de l’emissió de soroll que genera la Terra; la seva nit dura catorze dies, és a dir, que tens uns períodes de foscor molt llargs… Però també pot ser un pas intermedi per a fer un pas més endavant. I quin és el pas final? Evidentment, podem pensar que el viatge interestel·lar, que ara per ara és inconcebible. Però, si més no, podem fer viatges interns en el nostre sistema solar, i el pròxim pas ha de ser Mart, que és perfectament a l’abast, no pas demà o demà-passat, però sí d’ací a unes quantes dècades si hi ha prou recursos. —A part dels diners, quines són les limitacions per a fer ara un viatge tripulat a Mart? —Es podria fer força aviat, però depèn dels riscs que es vulguin assumir i de quantes garanties hi hagi que els astronautes tornin sans i estalvis a casa. Aquesta és la part que limita. Si ara una agència s’ho proposa, estic segur que en pocs anys són capaços de fer una nau que vagi a Mart i en torni. Però quina taxa d’èxit tindrà? Un 1%, un 1 per mil, un 50%? Què estem disposats a assumir? Amb la NASA hem vist que cada accident mortal ha significat un endarreriment brutal. La NASA és molt conservadora a l’hora de posar en perill la vida dels astronautes. —Qui penseu que assumirà més risc? —És possible que la Xina, si desenvolupa tecnologia per a posar astronautes a la Lluna, no trigui gaire a fer el pas de dur-ne a Mart. El viatge és més llarg i amb més risc, però tecnològicament no hi ha cap diferència crucial. Ara, viure a la superfície de Mart, fer-hi una base, ja és tota una altra cosa. En som molt lluny. —Fa cinquanta anys s’assumia molt més risc? —És cert que aquells astronautes estaven disposats a perdre la vida, i que la NASA estava disposada a tenir baixes. Avui és molt diferent. El públic és molt més crític i, si passés res, de seguida es qüestionaria tot: quin sentit té que la gent hi perdi la vida, quin sentit té invertir-hi tants diners. —L’opinió pública també sembla més crítica sobre el sentit d’invertir tants diners en l’exploració espacial. —Els qui hi treballem ens trobem constantment amb la necessitat de justificar-nos, quan en alguns altres àmbits s’inverteixen molts més diners. N’hi ha un munt d’exemples. El pressupost anual de la Lliga espanyola de futbol és de 3.000 milions d’euros o 4.000, que és molt més que la inversió d’Espanya en l’espai, que no arriba a cent milions d’euros. El pressupost d’uns Jocs Olímpics són uns 15.000 milions d’euros, i el pressupost sencer de l’Agència Espacial Europea és d’uns mil milions d’euros anuals, aportats per quinze estats diferents. Que la humanitat decideixi que destina un petit percentatge dels diners en la investigació espacial, a anar fent petits passos, és necessari. Si no, ens trairíem. Tanta pobresa que hi ha a la Terra i mirem allà dalt, diuen. Ho hem de poder fer tot. —Per què dieu que seria trair-nos? —Perquè som curiosos, i la curiositat ens ha portat on som. I podem discutir si aquí on som és millor o pitjor, si som més feliços o menys, però no podem discutir que hi ha hagut un progrés, que ha estat social, tecnològic i científic. I al llarg de la història de la humanitat el progrés científic ha portat un progrés tecnològic, que ha arrossegat un progrés social. I tot això és causat per una qualitat inherent a l’ésser humà que és cercar respostes a preguntes que ens fem, sobre coses que aparentment no tenen una utilitat pràctica. Quina utilitat pràctica té explorar l’espai? Sí, poden dir que ha permès de desenvolupar internet o uns teixits determinats o que a la cuina fem servir estris que són heretats de la cursa espacial… Sí, és cert, però jo em rebel·lo que aquesta en sigui la motivació. —Per què? —Sí que és cert que és així, i que està bé que hi hagi aquesta transferència instrumental. Però la motivació és donar resposta a les nostres preguntes, satisfer la nostra curiositat, i en aquest camí passaran tot de coses, com ara les millores tecnològiques, socials, etc. És molt més profund. Em molesta que se simplifiqui, que es digui que només paguen la pena les coses que tenen una utilitat pràctica. No ha de ser aquest l’únic objectiu, jo tinc ganes de saber coses. Qüestionem la música, qüestionem el cinema? De la ciència, hi ha una part que és aplicada i una altra que no té per què ser-ho. L’espai, en part, és això. Anar allà fora, explorar, portar astronautes més enllà, és donar resposta a aquestes preguntes. —Les prioritats en la investigació espacial no les marca la rendibilitat econòmica? —No necessàriament. Hi ha una part que és l’ús de l’espai, i una altra que és l’espai com a subjecte d’estudi. I en aquest cas l’ús pràctic és irrellevant, i hem aconseguit que els estats ho financin sense demanar-ne un retorn concret. Una altra cosa és fer servir l’espai com a plataforma, i aquí hi ha un camp per a córrer molt gran, que comença pel telèfon que fas servir ara mateix. —Pel telèfon? —Sí, ara mateix el mòbil rep dades d’un satèl·lit que li diu on és, i d’aquí a un quant temps, a més, tindràs la internet de les coses, que permetrà que amb el telèfon puguis saber si la rentadora ja ha acabat la bugada, o voldràs parlar amb el teu col·lega que és a l’altra punta del món i la teva conversa serà encriptada gràcies a un satèl·lit, o quan beguis un vi d’una gran qualitat et dirà que s’ha fet amb agricultura de precisió gràcies a una teledetecció feta a l’espai i haver pogut regar la vinya en el moment que convenia i amb la quantitat d’aigua precisa. És la utilitat industrial de l’espai, i això ja va sol. La part que s’ha de cuidar és la que ens porta a l’espai com a subjecte d’estudi. —Vós us heu especialitzat a detectar exoplanetes. Com va la cerca? —El meu objectiu a llarg termini és ser capaç de trobar un planeta habitat, i saber que és habitat. No per persones o éssers complexos, sinó que tingui una biosfera. Per això calen molts passos. Primer has de cercar planetes pròxims que puguis caracteritzar, com ara el de l’estrella de Barnard, el de l’estrella de Teagarden que hem trobat ara, o Pròxima b… Així anem fent un cens de què tenim a prop, i ho anirem fent en missions en el futur. —Quants exoplanetes candidats a tenir vida hi ha? —Dels 4.000 exoplanetes que coneixem ara com ara, n’hi ha dinou que comptem que són potencialment habitables. Vol dir que són planetes rocosos dins la zona habitable respecte de la seva estrella, és a dir, que podrien tenir la temperatura correcta. El graó següent és trobar planetes habitables, o sigui, que tenen aigua líquida, i ara no tenim ni idea de quants d’aquests en tenen. I després hi ha el graó dels planetes habitats. Ara som en els 19 potencialment habitables, i d’aquests n’hi ha cinc que els hem trobat científics catalans: Pròxima b, Teagarden B i C, GJ 667 Cc, i el de l’estrella de Barnard. —Quant temps trigareu a veure si algun és habitable? —Si hi ha un planeta molt pròxim, de cinc o deu anys llum, que tingui un trànsit, seria factible de determinar-ho amb telescopis. Si no existeix això, haurem d’esperar a una generació següent d’instruments que ens hauran de permetre de captar imatges directes, és a dir, de separar la llum de l’estrella del planeta i veure què hi ha a l’atmosfera. —Costa d’assimilar en el món de la immediatesa que aquestes respostes puguin trigar tants i tants anys. —No és que les coses avancin lentament, sinó que els humans estem centrats en períodes de temps molt curts, i qualsevol cosa que depassi uns certs períodes de temps deixa de ser interessant. Del punt de vista d’un ésser humà pot no tenir gaire sentit, però del punt de vista de la humanitat pot tenir tot el sentit. Un ésser humà dura vuitanta anys. I la humanitat? Un milió, cent, cinc, mil anys? Que jo ara enviï un missatge a Teagarden B i al cap de vint-i-cinc anys m’arribi la resposta, quina gràcia té? A escala de la humanitat en pot tenir. I en aquestes cerques s’ha de fer l’esforç de canviar de xip. La comunicació interestel·lar no es produirà mai d’individu a individu, sinó de la humanitat a una altra civilització. No hi haurà una conversa sincronitzada. Tu diràs ‘hola’ i al cap de cinquanta anys et respondran ‘com va’. I al cap de deu generacions potser hi haurà una comunicació activa. Deu generacions no és res en l’escala de temps de l’univers. —Veieu plausible de tenir la resposta a la pregunta de si hi ha vida en algun altre lloc en un espai curt de temps? —Sí. —En poques dècades? —Sí. Intento ser cautelós perquè amb un mínim de desenvolupament tecnològic podem aplicar aquestes tècniques que ens calen. I aleshores haurem de ser capaços de donar una resposta de sí o no. Això ja es veurà. Però en una escala de temps a mitjà termini serà posar a test aquesta hipòtesi: a tots els llocs on hi ha unes condicions mínimes perquè la vida hi aparegui, la vida efectivament hi apareix. Aquestes són les respostes que podrem començar a donar d’aquí a vint o trenta anys. —I una altra cosa és la vida intel·ligent. —Sí, i com hi podem entrar en contacte. Escoltar i comunicar-s’hi activament ja no té a veure amb aquests passos petits, sinó que es tracta de veure si trobem senyals d’alguna cosa que clarament no sigui natural. Fins ara no n’hem tingut cap resultat. —Dins el nostre sistema solar és possible de trobar-hi vida? —És molt difícil. Hi ha les llunes gelades de Júpiter i de Saturn, com Encèlad, Ganimedes… Potser hi ha vida sota la superfície. Però crec que d’aquí a vint anys serà més fàcil de trobar vida en exoplanetes que no pas en una lluna com Europa, perquè implicaria d’enviar-hi una missió i fer un forat en el glaç de trenta quilòmetres de fondària i mirar què hi ha sota. —I a Mart? —Hi ha missions previstes que miraran la superfície de Mart i el subsol, mirant si hi ha restes de vida fòssil, molècules orgàniques fossilitzades i no oxidades. —Per veure si a Mart hi va haver vida en el passat? —Sí. Per ajudar a respondre la pregunta de si sorgeix la vida en tots els llocs on hi ha o hi ha hagut les condicions adequades, i tenim molts indicis que a Mart les hi va haver fa 3.800 milions d’anys. Ara estaria bé de saber-ho, i tindríem l’estatística de dos: la Terra i Mart. Si en el cas de Mart és que sí que n’hi va haver, de vida, Déu n’hi do: dos de dos. —Imaginem que a Pròxima b, a quatre anys llum, hi ha gent com nosaltres observant una estrella que és el nostre Sol. Què detectarien? —Amb la nostra tecnologia no detectarien cap planeta en zona habitable, i tanmateix nosaltres som aquí. Veurien Júpiter, i tindrien clar que no és en la zona habitable, i res més. Només una mica de senyal de Saturn. —Malgrat la limitació tecnològica que tenim, ja parlem de dinou planetes candidats. —Sí, perquè hem fet una mica de trampa, i hem anat a observar estrelles molt fredes, on els planetes són molt més pròxims i més grans en relació a la seva estrella. Pròxima i Teagarden són deu vegades més petites que el Sol, i això fa que el senyal s’amplifiqui deu vegades. Per tant, podem mirar planetes petits habitables. —M’imagino tot allò que hi ha darrere allò que no podem observar… —A partir de la missió Kepler, que va estar en funcionament fins al 2018, s’ha fet una estimació estatística de quants planetes hi pot haver en zona habitable a la nostra galàxia. I surt que entre un 15% i un 50% de les estrelles de la galàxia tenen planetes com el nostre en zona habitable. La galàxia té uns 200.000 milions d’estrelles. Entre 20.000 milions i 100.000 milions d’estrelles tenen planetes com el nostre. Això només a la nostra galàxia. És infestat de planetes i de veïns. Molt serà que en un altre no hi hagi vida. Però… i si la probabilitat és d’una entre un trilió? Doncs estarem sols com un musssol. —L’Apollo 11 va ajudar a alimentar la il·lusió de voler saber-ne més de tot això. —Sí, va ampliar horitzons perquè es va prestigiar l’exploració espacial. Fou una onada que ens ha acompanyat fins ara, però aquell nivell de suport social no l’ha tornat a tenir.

Summary: Ignasi Ribas: ‘És infestat de planetes, molt serà que en un altre no hi hagi vida’


El primer tinent batlle de Barcelona, Gerardo Pisarello, ha exigit que Vueling surti ‘a donar explicacions’ per les incidències de la setmana passada que van deixar a terra a milers de passatgers. En una atenció als mitjans aquest dilluns, Pisarello ha dit que la situació de cancel·lacions i retards no es pot normalitzar i ha demanat a l’aerolínia ‘màxima transparència i diligència’. ‘Vueling presta gairebé un 60% dels vols de l’aeroport del Prat’, ha recordat Pisarello, que ha afirmat que des de l’Ajuntament estan ‘preocupats’ perquè està en joc ‘la imatge i reputació’ de Barcelona i també ‘els drets bàsics dels usuaris’. ‘Serem el màxim d’exigents amb aquest tema’, ha assegurat el primer tinent d’alcalde, que ha demanat que ‘s’informi’ als afectats sobre què ha passat en referència a les queixes d’usuaris a les xarxes socials. En aquest sentit, Pisarello ha explicat que s’adreçaran a la companyia per exigir-ho. Dilluns passat 14.300 passatgers van quedar afectats per cancel·lacions de vols de la companyia i alguns van trigar dies a ser reubicats. Els usuaris de la companyia van queixar-se de noves cancel·lacions de vols dijous i divendres i van expressar la seva indignació a través de Twitter per la manca d’informació que van rebre per part de l’aerolínia. Vueling va contestar que la cancel·lació diària d’alguns vols ‘entra dins la normalitat’. Suport al sector del taxi D’altra banda, davant la vaga de taxistes de 48 hores convocada aquest dimecres com a protesta per la suspensió cautelar de la limitació de llicències VTC aprovada per l’Àrea Metropolitana de Barcelona (AMB) i impulsada per Ada Colau, Pisarello ha afirmat que l’Ajuntament els dóna suport en ‘totes les seves exigències’.

Summary: Pisarello exigeix a Vueling sortir a donar explicacions per les incidències de la setmana passada


El ple de l’Ajuntament de Barcelona condemnarà avui la violència dels cossos policíacs de l’estat espanyol contra la ciutadania durant el referèndum del primer d’octubre. Barcelona en Comú (BeC), el PDECat, ERC i el PSC han presentat quatre propostes similars que condemnen la repressió i demanen diàleg. A més, BeC, el PDECat i ERC demanen la dimissió del president del govern espanyol, Mariano Rajoy. El primer a presentar una proposició va ser el PSC. El tinent de batlle, Jaume Collboni, va anunciar-ho i va cridar a l’acord entre la Generalitat i el govern espanyol. Els socialistes creuen que l’actuació de la policia espanyola i la Guàrdia Civil va ser ‘desproporcionada’ contra la població civil ‘pacíficament mobilitzada’. L'acord serà la solució, sense unilateralismes de cap tipus. Sense violència. Som a temps. Al plenari de #Barcelona presentem proposició 👇🏻 pic.twitter.com/9isVMIoFLz — Collboni BCN (@jaumecollboni) October 4, 2017 Ràpidament, BeC s’hi va sumar. El primer tinent de batlle, Gerardo Pisarello, va publicar una declaració institucional en la qual s’assenyala l’actuació dels cossos policíacs de l’estat espanyol com a responsable dels centenars de ferits que va haver-hi a Barcelona. El partit d’Ada Colau titlla de ‘desproporcionada i violenta’ aquesta actuació, demana la dimissió de Rajoy i exigeix que es reparin els danys causats per la policia. També reitera el suport a les persones ferides i insta les institucions a negociar una sortida política que reconegui les aspiracions ‘justes i legítimes’ del poble de Catalunya. Cal abaixar ja l'escalada de tensió. La repressió i les amenaces han de deixar pas a sortides negociades. Proposem portar-ho al #pleBCN pic.twitter.com/CnHsfr5RaL — Gerardo Pisarello (@G_Pisarello) October 4, 2017 El PDECat també demana en un comunicat que es condemni la violència de la policia espanyola i de la Guàrdia Civil i que es rescabalin els danys econòmics i personals. A més de la dimissió de Rajoy, els demòcrates també exigeixen que pleguin el delegat del govern espanyol a Catalunya, Enric Millo; el sub-delegat, Emilio Ablanedo; el ministre de l’Interior espanyol, Juan Ignacio Zoido, i el coronel de la Guàrdia Civil responsable de la coordinació dels cossos policíacs, Diego Pérez de los Cobos. Així mateix, demanen a Colau que trenqui el pacte amb el PSC pel suport del PSOE al govern espanyol. Per últim, ERC ha criticat la connivència del PSOE i de Ciutadans amb el PP. En un comunicat, els republicans han proposat de reprovar el govern espanyol, l’han instat a reconèixer els resultats del referèndum i han exigit la dimissió de Rajoy, Zoido i Millo. També volen que el govern municipal doni resposta a la voluntat expressada diumenge per la ciutadania i que reiteri el ‘suport absolut’ de l’ajuntament a la Generalitat i les institucions catalanes. Tots els partits treballen abans del ple per a acordar un text únic que reculli les propostes presentades per a condemnar la violència i donar suport a les víctimes de la repressió dels cossos policíacs. El comú denominador és el rebuig a l’actuació de l’estat espanyol el primer d’octubre, però la majoria que configuren BeC, el PDECat i ERC, als quals s’hi podrien sumar la CUP i finalment el PSC, també podria incloure la petició de dimissió de Rajoy i dels responsables del cop policíac.

Summary: L’Ajuntament de Barcelona condemnarà la violència de l’estat espanyol i demanarà la dimissió de Rajoy


La líder del Partit Pirata d’Islàndia, Birgitta Jónsdóttir, ha rebut l’encàrrec formal del president de la república per tal que intenti formar un govern presidit per ella mateixa. Els pirates van quedar tercers en les eleccions de fa un mes però els dos principals partits han fracassat en el seu intent de formar govern i el president ha optat per intentar que siguin els pirates els qui articulin una coalició. El Partit de la Independència va intentar una coalició de tres partits que va fracassar i després el partit Roig-Verd en va intentar una altra de cinc partits que també va fracassar. Els Pirates tenen deu diputats en el parlament islandès i necessitarien crear una coalició de 32 diputats per a poder governar, per la qual cosa han anunciat també que intentaran una coalició amb altres partits d’esquerres. És la primer vegada en el món que un Partit Pirata rep l’encàrrec formal de crear un govern.

Summary: El Partit Pirata rep l’encàrrec de formar govern a Islàndia