Adrià Carrasco és un jove de vint-i-cinc anys d’Esplugues de Llobregat, exiliat a Brussel·les. La justícia espanyola l’acusa de terrorisme, sedició i rebel·lió. Hi ha una ordre de crida i cerca contra ell dins l’estat espanyol. De moment, a Europa, no. El delicte? Haver participat en talls de carreteres i aixecaments de peatges amb el CDR d’Esplugues de Llobregat. Res que no passi, per exemple, en vagues generals. Doncs de terrorista, l’acusen. Per això el 10 d’abril passat, mentre la guàrdia civil picava a casa seva de matinada per detenir-lo, l’Adrià va ser prou hàbil per a no deixar-se enxampar i sortir de casa, lliure. Ahir, després de cinc mesos de viure en silenci públic, va oferir la seva primera conferència de premsa, on va explicar el cas. La seva cara, i el seu discurs, es van fer públics per primera vegada. Minuts després atenia VilaWeb. Ell, fumant tabac d’embolicar a la finestra d’un despatx. De tant en tant, saludava amics que l’esperaven al carrer. I el periodista, enregistrant. —Que us podríeu presentar, si us plau? La gent no coneix l’Adrià Carrasco. —Sóc l’Adrià, tinc vint-i-cinc anys i sóc d’Esplugues de Llobregat. Fins fa poc tenia una feina de tècnic de so a l’FNAC. Dins la botiga hi ha una saleta on es fan concerts. I treballava allà. Prou divertit. Vaig estudiar això. Just abans de tot, buscava un pis. Per anar-me’n de cals pares. Ja va tocant. Vint-i-cinc anys. Em volia independitzar, anar-me’n de cals pares, i al final ho he aconseguit. Mira. És una ironia. Però és així: mirava algun lloc a prop de Collserola, si podia ser. Vaig estudiar a l’escola Lola Anglada. —I els vostres pares i germans a què es dediquen? —Sóc fill únic. El meu pare treballa al port. Amarrador. I la meva mare és assistenta social. Cura d’avis. Porta una residència d’avis. —Un cas clar d’alta burgesia catalana. Típic dels independentistes. —Claríssim.  Ara, no em puc queixar. He tingut sempre una vida bastant còmoda. Aquesta és la veritat. Cosa que no impedeix que vulgui lluitar pels drets de totes. I per millorar la situació de molta gent que ho passa malament. —Per això us apunteu al CDR? O per què? —Em fa gràcia. Molta gent m’ho demana. No és que t’hi apuntis. Els CDR ho som tots, en part. No és que t’hi hagis d’apuntar. Lluites contra una cosa injusta, t’ajuntes amb gent, i això és el CDR. És la gent del carrer organitzada. El poder popular. A Esplugues vam començar els de sempre i s’hi ha anat animant gent. El dia del referèndum, per exemple, vam fer un paper superbò. Ens vam repartir en cada col·legi electoral. Afortunadament, no ens van venir a pegar. Jo vaig anar a Can Vidalet. Va ser un èxit. Tots vam tenir el sentiment de victòria. —Passem al dia 10 abril. Dia important. Proven de detenir-vos de matinada. Tot per haver tallat carreteres i aixecat peatges. —Jo dormia i va aparèixer la Guàrdia Civil amb fusells d’assalt. Van tallar el meu carrer. Un dispositiu com si busquessin el malvat més dolent. I vaig tenir la sort de poder escapar-me. —Mentre ells picaven a la porta? —Sí. Va ser bèstia bèstia. —I fins on pugueu explicar, quina ruta heu pres per arribar aquí? Del 10 d’abril fins ara, com ha anat? —He arribat fins aquí gràcies a l’organització popular. I ho deixarem aquí. He tingut la sort de poder-me’n anar per A o per B. El fet important és que ara sóc aquí disposat a lluitar contra l’estat espanyol. I a partir d’ara faré això. —Ara mateix, quin és el vostre dia a dia a Bèlgica? —Jo ara treballo. Sí, ja treballo. Faig de tècnic de so en una empresa. Això de ser un exiliat també t’obre portes. També estudio francès. Ara em centraré en això i a establir-me aquí. —Avui heu fet la primera conferència de premsa. Ja sou públic. Això pot fer que la policia us vingui a cercar, ara? —No. La meva crida i cerca és a l’estat espanyol. A Europa, no. De moment. Però ara és oficial, públic, i si ha d’arribar alguna euroordre serà a partir d’ara, sí. —No ho demano per fer safareig, però teniu parella? Ho dic perquè aprofiten aquestes coses per espantar. Visiten família, amics… i parella. Collen per aquí. —Sí, tinc una persona a qui tinc afecte especial. Ens anem veient més, diguem. I sí, sí. Ja saben qui és, aquesta persona. I els meus amics, també. De fet, com dius, els han anat a intimidar, per si sabien on era, amb unes formes totalment intimidatòries. I mirant de fer-los creure que si no deien on era jo, a ells els passaria igual. De molt males maneres, de debò. Molt males maneres. Però jo aquí no m’he vist vigilat en cap cas. Crec que no dec ser tan important per a ells. Ara ho veurem. Potser sí. Però jo aquí sóc un ciutadà europeu. No em poden fer res. —M’hi jugo un pèsol que avui a la conferència de premsa hi havia algú del CNI fent fotos o prenent notes. —Doncs segurament. Doncs que s’assabenti com va la història, que no callarem. No ens arronsarem. —Sempre heu estat polititzat? —Polititzat? No ho sé. Jo militava, a Esplugues, en la plataforma contra el Pla Caufec. D’aquí ve la samarreta. És un pla urbanístic que fa dos anys que es gesta i que amenaça de destruir l’ecosistema de Collserola. Una zona de transició necessària per a un parc natural. I, a banda la qüestió ecològica, a Esplugues no necessitem més centres comercials. I a final d’any en volen inaugurar un. I el pla inclou una zona de blocs de pisos de vuit plantes a tocar, literalment, de Collserola. Volen un Eixample al costat del parc. Habitatges d’alt nivell. No és el model de poble que volem. Volen convertir Esplugues en una cosa pervertida. Ara, l’esperit crític, si ho vols dir així, on l’he trobat, és al cau. Jo he estat escolta. I allà vaig trobar gent que em va despertar inquietuds. El simple fet de qüestionar-se les coses per mi és vital. Per què? Com? I intentar anar al fons de la qüestió. —Militeu en cap partit? —Partits? No. I no en tinc intenció. El meu paper és al carrer. —He vist que a la conferència de premsa fèieu una crítica a l’esquerra espanyola. —Sí. Bé. He explicat un fet que crec que és evident. El feixisme es va morir plàcidament. Franco es va morir al llit. No el vam treure d’allà. Ningú no ha pagat, per aquells crims. I fins ara tot això era latent, però ara és evident que la transició no va ser una transició. Ara estem emprenyats perquè és superevident. I es veu més clar. Els tribunals de l’estat espanyol descendeixen de tribunals franquistes. Moltes persones tenen afinitats amb el franquisme. El franquisme no ha estat mai depurat a Espanya. És evident. Hauríem de començar a fer fora aquesta genteta. I netejar les institucions. Ara surt tot. I van desbocats. Christophe Marchand, Adrià Carrasco i Efren (fotografia: ACN). —I quin creieu que ha de ser el paper de la gent, més enllà dels polítics? —Pregunta molt general. Per sobre de tot, hem de continuar sortint als carrers. Perquè la repressió, l’objectiu que té, és injectar por a la gent. I pensar que allò que fas és perillós. No podem permetre que ells guanyin. Hem de continuar fent pressió i sortint als carrers, perquè es proclami la República Catalana. I qualsevol mena de mobilització que creguem legítima serà bona. Hem de mantenir la pressió als carrers. Perquè jo sóc dels que crec que s’ha de pressionar des de baix. De baix cap amunt. I una altra cosa: no crec gaire en els líders del poble. El poble per si sol té la força de ser autònom. Barri a barri. No necessitem cap líder que ens digui què hem de fer. Aquesta és una de les claus de l’organització popular. Cada persona per si sola és prou autònoma. I el grup, també. —Com veieu el procés? —Com veig el procés? La repressió té efectes, i crec que sí que és possible que ens hagin intimidat una mica, però ho hem d’utilitzar i capgirar-ho. I sortir al carrer. Crec que els polítics s’han d’espavilar. Sé que això que diré no és fàcil, però crec que el president hauria d’obrir les presons demà mateix. No entenc per què tenim els polítics catalans tancats en presons catalanes. I ho permetem. La pressió ha d’anar cap aquí: cap a alliberar els polítics i continuar construint una República en què ens posem tots d’acord. —Vau escriure una carta que deia: ‘Només tinc por que la gent tingui por.’ —Estava inspirat, aquell dia.  Com deia, l’única por que tinc és que la repressió tingui efectes i aconsegueixi derrotar-nos. Això voldria dir que la gent deixés de sortir al carrer perquè la Tamara i jo som perseguits. Aquesta és la meva gran por. No podem deixar que la por ens venci. Tots al carrer.

Summary: Adrià Carrasco: ‘Torra hauria d’obrir les presons demà mateix’


‘Que les meves filles puguin estudiar a la nostra manera i no amb la que ens volen imposar’; ‘que els polítics no tinguin tants privilegis’; ‘que la cultura hi sigui prioritària’; ‘que què canviaria? Ho canviaria tot’… Són només algunes propostes per a la nova república que proposen els manifestants de la Diada d’enguany proposen.Els hem demanat, efectivament, quines eren les seves prioritats, els principals canvis i més necessaris, que haurà d’encarar el nou estat. Adéu Rajoy També hem demanat als manifestants que s’acomiadessin de Rajoy. Vegeu ací les salutacions que li han dedicat:

Summary: Adéu Espanya, hola república: què voleu que canviï?


Si un tomb d’última hora no ho canvia, demà, Rosa Funtané, d’Esquerra Republicana, deixarà de ser batllessa de Montgat després de sis mesos en el càrrec. Serà apartada per una moció presentada pel PSC (3), JxCat (3), Som Montgat (1) i un ex-regidor de Ciutadans, que seran majoria, per sobre els set vots que fins ara sumaven ERC (5) i Montgat En Comú Podem (2). En declaracions a VilaWeb, Funtané, que ja dóna per feta la moció, és molt crítica amb les formes com l’han preparada aquests regidors: ‘No tenen principis, ètica ni dignitat.’ Fontané diu que no la sorprèn la moció, perquè creu que alguns dels partits ja la volien presentar ‘des del minut zero’, però sí els qui finalment la presenten: ‘Sorprèn el batibull de partits que s’ajunten. Partits independentistes, unionistes, d’esquerres i de dretes. Ja em diràs quin tret en comú poden tenir. És que no puc entendre quina mena de política faran’, es queixa. I té clar per què ho fan: ‘Ho fan per personalisme, poder i manca d’ètica. Junts per Catalunya i PSC es repartiran el poder i tenen moltes ganes de formar govern. Crec que hi ha gent que té ganes de tenir una feina. Nosaltres, per sort, ja en tenim i som a l’ajuntament per vocació al servei públic.’ La quàdruple aliança ha tensat les formacions. La primera, Ciutadans, que ha expulsat el seu regidor per participar en la moció, segons que va explicar l’Ara. La segona, la territorial de Junts per Catalunya Maresme, que fins i tot ha donat suport a Funtané: ‘Em van dir que els semblava indignant, poc ètic i que estaven desautoritzats a presentar aquesta moció.’ Tant és així que l’executiva obrirà expedient disciplinari als tres regidors de JxCat Montgat i en proposarà l’expulsió si finalment s’aprova la moció, presentada a començament de mes. És per aquest motiu que Funtané no compara el cas amb el de la Diputació de Barcelona, on l’aliança entre JxCat i el PSC va prendre la presidència d’ERC. ‘És un incident local, sobretot si la direcció comarcal els ha desautoritzat. Jo sóc a la Diputació de Barcelona i això és una altra història. Per mi, no és comparable.’ Sobre el Consell Comarcal del Maresme, on ERC i JxCat són aliats, Funtané diu que la ‘bona sintonia’ se’n podria ressentir. ‘Esperem que aquesta moció no faci mal, però és evident que no ajuda a les bones relacions que hi ha. Intentarem treballar conjuntament i que l’harmonia continuï.’ Els partits que han presentat la moció diuen que la situació actual és ‘insostenible’, que el govern està ‘paralitzat’ i l’acusen de ser poc transparent i no comunicar-se amb la resta de grups: ‘Jo he estat en tres governs diferents des del 2007. Tots ells amb força minoria, tret d’aquest últim. I puc assegurar que mai fins ara no hi ha hagut tanta transparència i tanta comunicació com en els darrers quatre anys.’ Funtané assenyala directament als regidors de JxCat i PSC, els dos partits que s’alien per repartir-se la batllia, perquè considera que trenquen una manera de fer, una ideologia i una ètica: ‘Han enganyat els montgatins.’

Summary: Moció de censura a Montgat: ‘No tenen ni principis, ni ètica ni dignitat’


Els Mossos anuncien un nou pla “polivalent” contra els robatoris en domicilis BARCELONA, 21 (EUROPA PRESS) El major dels Mossos d’Esquadra, Josep Lluís Trapero, ha assegurat que el terrorisme gihadista és la principal amenaça a la seguretat pública i ha certificat que la policia comprova i analitza qualsevol indici o sospita: “Res, absolutament res, queda en un calaix”. En el seu discurs en la celebració del Dia de les Esquadres, presidit pel president de la Generalitat, Carles Puigdemont, Trapero ha afirmat que les accions del Daesh en territori europeu tensen el sistema democràtic. Ha indicat que les seves accions són imprevisibles i usen mitjans de fàcil accés, encara que ha puntualitzat que a Catalunya bàsicament es tracta de persones vinculades ideològicament a l’organització i que fan “apologia i enaltiment”. Ha recordat que els Mossos han identificat 50.000 persones i 20.000 vehicles dins del Pla antiterrorista. En el seu discurs ha identificat com una altra amenaça els robatoris amb força en domicilis i, malgrat que s’han reduït un 2% el 2016, van ser 74 casos al dia, per la qual cosa ha anunciat un nou pla “polivalent” per combatre’ls. Ha indicat que es tracta de robatoris que atempten contra la intimitat de les persones i el seu entorn més personal, i que la sensació de no estar segur a casa pot tenir conseqüències personals: “No cal menysprear aquests efectes”. Per això, ha demanat col·laboració entre cossos policials, administracions i poder judicial per lluitar contra aquesta problemàtica per aconseguir “establir un concepte del domicili inviolable jurídicament i socialment”.

Summary: Trapero fixa el gihadisme com a principal amenaça i assegura que els Mossos analitzen tota sospita


Els secretaris generals dels sindicats UGT, Camil Ros, i CCOO, Javier Pacheco, han advertit avui que una nova aplicació de l’article 155 de la constitució espanyola a Catalunya seria una involució i que, si es produís, caldria ‘trobar consensos per fer front a una situació d’aquesta mena’. En comparèixer a la Comissió d’Investigació del 155 al parlament, han advertit de la possibilitat d’una nova intervenció si les dretes guanyen les eleccions espanyoles del 28 d’abril, però han considerat que aplicar-lo indefinidament seria ‘un trencament de l’ordre constitucional’. També han acusat l’ex-delegat del govern espanyol a Catalunya, Enric Millo, de no agafar-los el telèfon durant la intervenció. Pacheco ha assegurat que la situació política catalana no se solucionarà sense donar la paraula a la gent, però tampoc ‘sense un consens administratiu’, per la qual cosa ha demanat reprendre el diàleg. Així mateix, ha lamentat que no s’hagin aprovat els pressupostos de la Generalitat malgrat l’aixecament del 155. Ros ha coincidit en la necessitat d’uns pressupostos ‘per obrir un marc de diàleg i distensió’ i ha afirmat ‘un 155 no canvia el sentit de l’opinió de la ciutadania’, recordant els resultats de les darreres eleccions al parlament. Ros també ha destacat que, malgrat que hi va haver ‘cúpules’ d’empreses que es van mudar fora de Catalunya, no es van destruir llocs de feina, i ha donat veracitat a què es pressionés Seat perquè marxés: ‘Si ho diu el president del comitè d’empresa, així va ser’.

Summary: UGT i CCOO diuen que l’aplicació d’un nou 155 seria una involució


Pagès Editors presenta una nova col·lecció per donar a conèixer la història i la cultura del conjunt dels Països Catalans. Es tracta de Divèrsia.cat, una sèrie de breus manuals d’història sobre diferents moviments i expressions culturals, socials, polítiques, religioses i econòmiques que han tingut lloc a la societat contemporània. L’objectiu de la col·lecció, dirigida per l’ex-vice-president del govern i filòleg Josep-Lluís Carod-Rovira, és oferir a un ‘públic divers’ una ‘aproximació a diferents temes d’interès general’, com la maçoneria, la llengua, l’art o el feminisme amb un llenguatge entenedor. D’aquesta manera, i presentada en el marc de La Setmana del Llibre en Català, la col·lecció es començarà a publicar aquesta tardor amb dos primers volums, ‘Breu història dels castells i la muixeranga als Països Catalans’ i ‘Breu història de la llengua als Països Catalans’. ‘La cultura catalana i la quotidianitat del nostre dia a dia no s’explica només amb una visió regional, sinó que cal una visió global, general, nacional del conjunt del territori’, ha afirmat Carod-Rovira. Per aquest motiu, Divèrsia.cat proposa una aproximació transversal a diverses temàtiques arrelades a la societat catalana amb els Països Catalans com a unitat d’anàlisi. El director de la col·lecció ha explicat també que les generacions més joves ‘han crescut amb un marc mental autonòmic’, motiu pel qual ha assegurat que hi ha un “dèficit de coneixement general” que ‘valia la pena eliminar’ amb aquests títols. D’altra banda, segons la directora de Pagès Editors, Eulàlia Pagès, la immediatesa de la informació i el canvi constant de la societat fan ‘oblidar quins són els orígens de moltes coses’, motiu pel qual ha insistit en el fet que la col·lecció Divèrsia.cat s’ha creat per buscar una aproximació general a diversos temes des de les ‘seves arrels’ fins a la seva ‘actualitat històrica’. Transversalitat temàtica i territorial ‘És una col·lecció que està oberta a moltes possibilitats temàtiques’, ha assegurat Carod-Rovira, i ha afegit que des de la direcció tenen l’objectiu de fer aparèixer als manuals ‘tots aquells temes que cal conèixer’ per així també poder ‘transformar’ el territori. És per aquest motiu que s’està treballant en la creació de manuals històrics que tractaran temes diversos com el feminisme, l’esperantisme, el comunisme o l’independentisme als Països Catalans, alguns d’ells escrits per personalitats reconegudes com Xavier Domènech, Manuel Forcano o Mireia Boya. A més, Pagès Edicions ha afirmat també que, a més de la transversalitat temàtica, cada manual proposarà també una transversalitat territorial pel que fa a l’autoria. Així doncs, es comptarà amb autors i especialistes procedents de tot el conjunt dels Països Catalans. En aquest sentit, els dos primers volums de la col·lecció són un exemple de transversalitat temàtica. ‘Breu història dels castells i la muixeranga als Països Catalans, de Jordi Bertran, repassa l’origen de la tradició castellera amb la muixeranga valenciana i ‘Breu història de la llengua als Països Catalans’, dels illencs Bernat Joan i Esperança Marí, presenta una síntesi de la història de la llengua des d’un punt de vista global. Format de butxaca per a tots els públics Carod-Rovira ha emfatitzat que l’objectiu de la col·lecció no és ‘arreglar el món’, sinó ‘facilitar el coneixement’ amb la ‘naturalitat més absoluta’. D’aquesta manera, segons explica la direcció, la sèrie de manuals breus té al voluntat d’adreçar-se a tots els públics amb un llenguatge divulgatiu perquè, així, periodistes, mestres i el públic general interessat en aspectes relacionats amb els Països Catalans puguin trobar en aquests llibres ‘eines’ per entendre i explicar temes d’interès. Els manuals es començaran a comercialitzar a partir de la tardor en format de llibres de butxaca i inclouran també una cronologia amb les dates més importants sobre el tema que tracten, a més d’un conjunt de referències bibliogràfiques per als lectors que vulguin aprofundir més en les temàtiques.

Summary: Pagès Editors crea la nova col·lecció Divèrsia.cat per divulgar la història i la cultura dels Països Catalans


Avui la jutgessa de l’Audiència espanyola Carmen Lamela pren possessió de la seva nova plaça a la sala segona del Tribunal Suprem. Ha protagonitzat una carrera meteòrica a la cúpula judicial. Va accedir a l’Audiència el 2014 com a substituta de Javier Gómez Bermúdez al jutjat d’instrucció número 3. El novembre del 2017, el Consell General del Poder Judicial (CGPJ) va atorgar-li’n la titularitat. Només mig any després va ser proposada nova membre de la sala segona del Suprem, on exerceix Pablo Llarena, la mateixa sala que jutjarà els presos polítics catalans. La designació va aconseguir-la el juliol passat gràcies al suport de la majoria conservadora del CGPJ, amb tretze vots de vint-i-un. Lamela és la substituta de l’ex-fiscal general de l’estat espanyol José Manuel Maza, mort a l’Argentina el novembre arran d’una malaltia. Maza fou qui presentà la querella per rebel·lió contra el govern de Puigdemont després de la declaració d’independència i de l’aplicació de l’article 155 de la constitució espanyola. Lamela va prendre declaració a Oriol Junqueras, Josep Rull, Dolors Bassa, Jordi Turull, Meritxell Borràs, Carles Mundó, Joaquim Forn i Raül Romeva el 2 de novembre abans d’enviar-los a les presons d’Estremera i Alcalá-Meco. Dues setmanes abans, havia empresonat Jordi Sànchez i Jordi Cuixart. Per justificar-ne els empresonaments, Lamela va assumir els arguments de la fiscalia i les acusacions de violència contra els dirigents independentistes. Durant la declaració del vice-president Junqueras i dels consellers, mirava el mòbil mentre li parlaven. Poques hores després els va enviar a la presó. A més, fou la primera a emetre les euroordres a Bèlgica contra Carles Puigdemont, Clara Ponsatí, Toni Comín, Meritxell Serret i Lluís Puig. Una estratègia que intentà farcir marcant la casella de corrupció per aconseguir l’extradició automàtica del president i els consellers exiliats, però que fracassà en primera instància. Posteriorment, el jutge Pablo Llarena retirà l’euroordre perquè temia que la justícia belga la rebutgés. Quan Llarena en va assumir la causa, Lamela va continuar la instrucció contra el major dels Mossos, Josep Lluís Trapero; la intendent Teresa Laplana; l’ex-secretari general d’Interior, Cèsar Puig; i l’ex-director general dels Mossos, Pere Soler, per sedició i organització criminal arran de l’actuació del cos durant els escorcolls de la Guàrdia Civil el 20-S i el referèndum de l’1-O. El judici a l’Audiència espanyola encara no té data. Un currículum farcit de casos de repressió A més d’enviar a la presó Sànchez, Cuixart i els consellers del govern, i de la instrucció contra Trapero i l’ex-cúpula d’Interior, Lamela ha protagonitzat més casos polèmics. Acusà de terrorisme els nou joves d’Altsasu per haver-se barallat amb uns guàrdies civils en un bar i els mantingué un any i mig empresonats abans del judici, que acabà amb condemnes de tretze anys de presó. S’esdevé que Lamela fou condecorada per l’ex-ministre de l’Interior espanyol, Juan Ignacio Zoido, amb la Creu de Plata del Mèrit de la Guàrdia Civil i la medalla al mèrit policíac. Això, dues setmanes abans d’ordenar presó per Cuixart i Sànchez i en plena instrucció contra els joves d’Altsasu. Lamela també va considerar que els sis membres del grup anarquista i vegà Straight Edge Madrid, detinguts per la policia espanyola el 2015, constituïen un ‘comando terrorista que emmagatzemava explosius i que podia haver atacat sucursals bancàries’, tal com va fer constar en la interlocutòria de processament. Considerava que havien incorregut en delictes que sumaven fins a trenta-cinc anys de presó. Posteriorment, la fiscalia va desmuntar el relat de la magistrada i, finalment, després que dos d’ells van passar més d’un any en presó provisional sota un règim sever, en van ser absolts. Nahuel: ‘Primer l’enemic va ser l’esquerra abertzale, després els anarquistes i ara els catalans’ El currículum repressor de Lamela té més episodis. Va prendre declaració de tretze rapers de La Insurgencia acusats d’enaltiment del terrorisme, incitació a l’odi, delicte contra les institucions de l’estat, injúries a la corona i associació il·lícita. Lamela va instruir el cas, pel qual els rapers van ser condemnats a dos anys i un dia de presó. La querella contra Boye Fins ara Lamela formava part de l’engranatge de la campanya política, mediàtica i judicial contra l’advocat de Puigdemont i els consellers exiliats Gonzalo Boye. Una organització ultra i l’editor dels llibres del president de la sala segona del Suprem, Manuel Marchena, s’han querellat contra Boye per la demanda civil contra Llarena a Bèlgica. El motiu és un error en la traducció de les paraules del jutge del Suprem espanyol. Casualment, la querella va caure al jutjat d’instrucció número 3 de l’Audiència espanyola, la titular del qual era Lamela. La magistrada havia de decidir si l’admetia a tràmit o no, però se’n va al Suprem amb la carpeta encara damunt la taula. MÉS INFORMACIÓ Carmen Lamela, la jutgessa que ha empresonat mig govern, Sànchez i Cuixart, condecorada per la Guàrdia Civil Cent nou catedràtics de dret penal critiquen durament la jutgessa Lamela i refusen les acusacions de rebel·lió i sedició

Summary: Els cinc escàndols de la jutgessa Lamela abans d’ascendir al Suprem espanyol


La fiscalia de València ha arxivat les diligències que va obrir sobre el viatge que va fer el batlle Joan Ribó a Galícia el novembre per assistir a la Cimera de Batlles pel Canvi. El grup municipal del PP va denunciar que l’ajuntament hagués pagat aquest viatge perquè considerava que es tractava d’un acte de precampanya electoral pagat amb fons públics. Després d’haver estudiat el cas, la fiscalia ha decidit arxivar les diligències perquè considera que no hi ha cap delicte. Ribó havia dit que dimitiria si es demostrava que havia comès algun delicte. Però la fiscalia diu que el PP no tenia raó de considerar que es tractava d’un acte de campanya. L’import del desplaçament va ser de 7.212,18 euros, un cost que inclou els bitllets d’avió, dietes, allotjament i manutenció de Ribó, quatre regidors, un assessor de premsa, tres funcionaris municipals i un expert en innovació

Summary: La fiscalia arxiva les diligències pel viatge de Joan Ribó a Galícia


Una trentena de sindicats i organitzacions de Catalunya Nord s’han ajuntat per denunciar la repressió de la policia, creixent setmana rere setmana, contra les mobilitzacions de les Armilles Grogues. També consideren que els mitjans de comunicació posen èmfasi en els ferits quan són policies, però no se’n parla quan són manifestants. També expliquen que les detencions preventives són una estratègia per a fitxar manifestants. Aquesta argumentació la sostenen amb les xifres següents: d’ençà del 17 de novembre de 2018, 140 persones han estat identificades, de les quals 12 han estat detingudes i 14 condemnades. Aquesta situació no és nova, sinó que també es produeix en el cas dels immigrants, els habitants dels barris populars i els ecologistes, segons que afirmen, i és fruit d’una estratègia per a desacreditar qualsevol espai o moviment social. Consideren evident que les llibertats democràtiques perillen i per això demanen: una amnistia general sense condicions per a totes les víctimes de la repressió policíaca i jurídica exercida pel govern de Macron; l’abandonament i la prohibició de totes les armes anomenades ‘no letals’ però que quan són utilitzades acaben amb mutilacions o morts: pilotes de goma, gasos lacrimògens, etcètera; la condemna dels autors de les agressions policíaques amb ferits; i l’aixecament de totes les mesures contràries al dret de manifestació.

Summary: Denuncien l’augment de la repressió a Catalunya Nord contra les Armilles Grogues


M. Vicenta Mestre (Oliva, 1956) visita la redacció de Mètode un dia fred de gener, en el qual un passeig pel Jardí Botànic de la Universitat de València, seu de la revista, no sembla l’opció més desitjable. No obstant això, posant de manifest el seu tarannà amable i pròxim, es presta a passejar per aquest espai centenari de la Universitat per a la sessió de fotos d’aquesta entrevista, mentre conversem sobre els seus primers mesos al capdavant del rectorat de la Universitat de València. A la pregunta de quins són els reptes als quals s’ha d’enfrontar la ciència en els pròxims anys, la primera cosa que li ve a la ment és la igualtat. Aquesta catedràtica de Psicologia Bàsica és la primera dona que ocupa el càrrec de rectora en els 520 anys d’història de la Universitat de València. Un càrrec que actualment només ocupen sis dones més a les universitats públiques espanyoles. Potser per això, Mavi Mestre, com és coneguda entre la comunitat universitària, és més conscient de la menor representació de dones en les posicions superiors del sistema universitari espanyol. «No és un problema específic de la universitat, és un problema social», assegura. Però el cert és que les dones continuen sent majoria en els estudis de grau, màster i doctorat –«i presenten un major rendiment» puntualitza la professora Mestre– i en els primers nivells del professorat. «Però aquesta tendència s’inverteix quan arribes al professorat titular», conclou. «Ens trobem en un moment en què comença a fer-se efectiu el treball realitzat pel moviment feminista al llarg de moltes dècades» La professora Mestre, que recentment va rebre el premi José Luis Pinillos a la Psicòloga de l’any 2018 per la seua trajectòria, coneix a fons tant la vessant de docència i d’investigació com la de la gestió universitària. Entre 2002 i 2006 va ser degana de la Facultat de Psicologia, i posteriorment ha estat vicerectora d’Estudis i vicerectora d’Ordenació Acadèmica, Professorat i Sostenibilitat de la Universitat de València. Per tant, ha viscut de prop la situació a la qual s’ha hagut d’enfrontar la universitat durant els últims anys de crisi econòmica. Durant el discurs d’obertura del present curs acadèmic, el primer que oferia com a rectora de la Universitat, la professora Mestre va posar l’èmfasi en la «necessitat de recuperar l’autonomia universitària», limitada durant aquests anys de crisi. Un altre dels reptes primordials al qual, considera, s’enfronten les universitats públiques durant els pròxims anys. S’acosta l’aniversari de la seua elecció com a rectora de la Universitat de València, com valora aquest primer any al capdavant de la institució? En un adjectiu: intens. Hem treballat de valent per dur endavant consensos que permeten fer front als principals reptes immediats i hem posat les bases per aplicar els compromisos que van comptar amb el suport de la comunitat universitària. Quins considera que són els reptes als quals ha de fer front la Universitat de València en els pròxims anys? Des de la perspectiva externa, l’estabilitat de les convocatòries científiques i l’impuls a les activitats de transferència de coneixement. Des d’una perspectiva interna, hem de fer front a la internacionalització de la recerca i a l’envelliment de les plantilles, amb la incorporació de noves i nous investigadors, tenint en compte la recuperació del talent emigrat. I davant els reptes de la societat, quina és la responsabilitat social de la Universitat davant problemes urgents, complexos i multidisciplinaris com el canvi climàtic? En primer lloc, tenim una responsabilitat científica: hem de generar coneixement per fer front a aquest repte. Tot seguit, una responsabilitat social de divulgació de la ciència, per tal que la societat estiga conscienciada. I, finalment, tenim també una responsabilitat política: estar al servei de les demandes dels governs per tal de donar suport a les accions escaients. Tot això sense oblidar la nostra responsabilitat com a organització. Llig l’entrevista completa al web de Mètode Anna Mateu, cap de redacció de la revista Mètode. Martí Domínguez, director de la revista Mètode. Què és Mètode?

Summary: Entrevista a Mª Vicenta Mestre, rectora de la Universitat de València


La Fundació Nexe ha creat l‘Observatori del Valencià, una web que inclou 6.436 dades sobre l’estat del català i que permet de tenir ‘una visió històrica, del que ha passat, el que passa i el que passarà’ a la llengua. Així ho han manifestat avui la lingüista i coordinadora del Laboratori d’Identitat i Cultura de la Fundació Nexe, Susanna Pardines, i el professor de Sociologia i Antropologia Social de la Universitat de València (UV) i impulsor de l’Observatori, Francesc J.Hernández. Pardines ha explicat que la idea que dóna origen a aquesta iniciativa no era ‘fer una foto fixa’ de l’estat de la llengua, sinó crear un projecte participatiu i dinàmic. ‘No és un final, és un projecte de futur’, ha subratllat la lingüista, que ha destacat que en l’elaboració d’aquest projecte han participat professors de la majoria de les universitats valencianes i d’altres dels Països Catalans, així com de diferents camps, com la sociologia, la filologia, el dret, entre altres. Per la seva banda, Hernández ha indicat que l’Observatori del Valencià tracta d’oferir a la ciutadania valenciana dades sobre la seva llengua. ‘És un espill per a col·locar-ho davant dels valencians i saber com està la nostra llengua i solament en quatre clics’, ha expressat. La web, que es pot consultar des de diferents dispositius, compta amb multitud de taules i gràfics que il·lustren la informació que es reparteix en quatre apartats: competències lingüístiques, ús social, drets lingüístics i anàlisis del pressupost de la Generalitat. Per a això, els creadors han emprat 6.436 dades, dels quals 1.490 són càlculs propis, així com 263 taules, 265 gràfics, 37 normatives legals i 122 enllaços a elements relacionats amb la llengua. L’apartat de Competències lingüístiques mesura aquestes habilitats des de l’anàlisi de variables com a divisions geogràfiques, per edat i sexe, per nivell d’estudis, o per classe social, entre d’altres. La mateixa mecànica segueix el punt d’ús social, que mostra quant es parla català a casa o amb amics. Quant als drets lingüístics, recull tota la legislació relacionada amb el català, mentre que l’anàlisi dels comptes anuals de la Generalitat estudia els recursos dedicats a la protecció, promoció i gestió del multilingüisme i els destinats a l’Acadèmia Valenciana de la Llengua (AVL). Finalment, la web ofereix un espai dedicat a fonts d’informació, amb enllaços institucionals a la Generalitat, de centres i departaments de les universitats relacionats amb la llengua, fons d’estadístiques, enquestes, un llistat de tesis doctorals que versen sobre l’estat del català i col·leccions de llibres. ‘Molta heterogeneïtat’ L’impulsor de l’Observatori ha sostingut que ‘la població valenciana està molt preocupada per l’estat de la seua llengua’ i per això s’han decidit a emprendre aquest projecte que anima a la participació ciutadana per a continuar el seu desenvolupament. D’altra banda, a la vista de les dades incloses en aquesta eina, Hernández ha argumentat que existeix molta heterogeneïtat quant a l’ús del català en el conjunt del País Valencià. Igualment, ha posat en relleu que les competències escrites obtenen registres de millor rendiment que les orals i ha atribuït això al fet que a ‘l’escola s’està fent un bon treball’. Tanmateix, ha apuntat que ‘no s’ha aconseguit que els alumnes isquen dels seus estudis amb plenes competències en valencià i en castellà’, encara que ha celebrat que, malgrat això, ‘els joves comencen a tindre més capacitat en l’expressió oral que els majors’.

Summary: Es crea l’Observatori del Valencià, una eina per a saber l’estat de la llengua


El vent i la pluja intensa han estat notícia les últimes setmenes. Els temporals a la costa del mediterrani ha provocat morts i greus inundacions, com la pluja de Sant Llorenç des Cardassar, a Mallorca. Aquesta matinada li ha tocat a Itàlia, on un temporal de vent i pluja ha deixat, pel cap baix, sis morts. Els morts no han estat per les inundacions sinó pels greus efectes del vent. Al municipi de Castrocielo, a la regió del Laci, al centre, dues persones han mort quan un arbre els ha caigut sobre el seu cotxe. El mateix li ha passat a una altra víctima a Terracina. I dues víctimes més, pel mateix motiu, a Nàpols i Belluno, al Vèneto. Finalment, l’última víctima ha estat a Albisola, a la Ligúria, al nord d’Itàlia. D’altra banda, una de les ciutats més afectades per les inundacions ha estat Venència, on la marea ha pujat un metre i mig per sobre el nivell del mar i ha provocat la inundació de places i carrers, entre ells la famosta i turística plaça de Sant Marc. Segons diversos mitjans, un 75% de la ciutat ha quedat coberta per l’aigua. #maltempo#maltemporomaL'aggressione a #VirginiaRaggi per #scuolechiuse e disagi a Roma, quando in tutta Italia ci sono morti e feriti, è sintomo di uno squallore da sciacallaggio oltre ogni decenza#ventoQuesto adesso a Napoli: morto un ragazzo di 21 anni.In Ciociaria 2 morti pic.twitter.com/OSzDN8OUrK — Ghita Iacono (@GhitaIacono) October 29, 2018 Runners at a marathon in Venice, Italy, were forced to jog through ankle-deep water flooding the streets of the city because of high tide in the area https://t.co/gyXyt4x4Ja pic.twitter.com/YDxO1ZwPUi — CNN (@CNN) October 30, 2018 #venice right now. The streets are completely flooded:#flooding #Flood #Italy pic.twitter.com/pSsSJGUv5c — Igor Petricevic (@igor_petricevic) October 29, 2018 Venice, northeast Italy today, October 29. Report via Enrico Stomeo. pic.twitter.com/NhClRiFlBa — severe-weather.EU (@severeweatherEU) October 29, 2018

Summary: Sis morts a Itàlia a causa del temporal de vent i pluja d’aquesta matinada


Agents de la policia espanyola han carregat a la Via Laietana després de la manifestació d’estudiants. Alguns d’ells s’han refugiat en un establiment. Diversos antiavalots s’hi han dirigit per treure’n un jove. Un cop fora, i envoltat de policies, l’han apallissat: només sortir, ha rebut diversos cops de porra a les cames i un a l’esquena. Tot seguit, un altre agent se l’ha endut cap a la paret, on l’ha obligat a agenollar-se amb un fort cop de porra. A més, li ha arrencat amb ràbia l’estelada que duia penjada al coll. Vegeu el vídeo de la brutal agressió: Cargas 15:14 via laietana #VagaGeneral180 pic.twitter.com/HF1naxRyJh — juan carlos mohr (@juancarlosmohr) October 18, 2019 Un segon vídeo mostra com se l’enduen detingut després de l’agressió, acusat de llençar objectes davant la prefectura de la policia espanyola. 🚨 #BREAKING Today Friday AGAIN #SPAIN police violence to young students in Barcelona. ”On your knees” the agent scream while beating his knees #SpainIsAFascistState @euronews @EUReuters @AJENews  @RT_com @ActualidadRT pic.twitter.com/ug9xDps1Fb — Mèrit Örlando (@Merit_Orlando) October 18, 2019 Abans d’aquests fets, la policia ha detingut a dues menors que s’havien amagat al lavabo del mateix cafè, a les quals han fet fora a cops, tal com explica la periodista Esperanza Escribano en aquest fil de Twitter. Acabo de vivir una escena almodovariana. La policia ha entrado en el 365 de Via Laietana. Para variar, estaba entrando al baño. Han llegado 2 chicas menores corriendo y una señora italiana de 70 años y me han entrado con ellas en el váter. Entonces ha llegado un policía nacional — Esperanza Escribano (@esperanzaec) October 18, 2019

Summary: La policia espanyola apallissa, maltracta i humilia un independentista a la Via Laietana


La brutalitat de la policia espanyola va deixar marques ben visibles en més d’un miler de persones i desenes de col·legis. Però la violència no sempre té forma de porra, casc o ferida oberta. El primer d’octubre centenars de persones van sentir com alguna cosa s’esberlava dins seu. Quin és el dany emocional de la violència policíaca i de la repressió posterior? Com ens en podem protegir? Per respondre aquesta mena de preguntes parlem amb Elisenda Pradell, coordinadora de l’àrea psicosocial del Centre Irídia, que defensa part de les víctimes de l’1-O a Barcelona. ‘Depèn del contingut de les comunicacions, no descartem que Zoido i De Los Cobos també siguin investigats’  Fins ara l’entitat ha ofert assistència emocional a més de 250 persones. ‘Les víctimes necessiten ser escoltades i compreses’, explica Pradell. Recorda que la seva feina principal és acompanyar els afectats perquè construeixin un ‘relat positiu dels fets’ i ‘integrin allò que han viscut’. Tot plegat, enfront d’un estat que reiteradament nega la brutalitat i la violència. ‘No ho fa per cinisme ni inconsciència, ho fa perquè forma part de la seva estratègia repressiva’, afegeix . ATENCIÓ‼ Engeguem una campanya de #Crowdfunding perquè necessitem suport per tirar endavant amb els #Litigis1O ➡ Estem treballant en 10 casos representatius donant assistència jurídica i psicosocial a les afectades Col.labora ➡ https://t.co/BRGbLbphkO #SuportIridia pic.twitter.com/aRZrEBJtrG — IRIDIA (@centre_IRIDIA) February 6, 2018 —Què és l’assistència psicosocial? —La repressió de l’1-O ha causat danys emocionals que cal reparar. Des d’Irídia ajudem els qui han hagut de suportar situacions traumàtiques –no necessàriament de violència directa–, perquè mitjançant les seves fortaleses puguin integrar allò que han viscut. És a dir, els ajudem a crear un relat positiu dels fets perquè no caiguin en la revictimització. L’1-O fou el moment de l’impacte, però després hi ha pics d’estrès i angoixa, en què els afectats poden requerir suport. Per això, durant el procés judicial també fem un acompanyament. Treballant els vessants psicològic i legal, tenim el propòsit de construir un procés de reparació, veritat i justícia. —Revictimització? —Les primeres sessions de treball se centren molt en la construcció d’un relat perquè la gent no se senti culpable. Quan es rememoren els fets sorgeixen dubtes: ‘No havia d’haver-hi anat’, ‘potser no havia d’haver-hi exposat el meu fill’… Hem d’aconseguir que ells mateixos construeixin un relat que s’allunyi del victimisme, perquè no són els culpables de la violència i la brutalitat. —És possible que els danys emocionals deixin seqüeles? —En algun dels nostres casos, podria ser que es desenvolupés una patologia associada i s’hagués de derivar a un especialista. Tanmateix, per confidencialitat no puc parlar de casos concrets. Ara, un trastorn no es pot diagnosticar fins que no hagin passat pel cap baix sis mesos després de l’impacte. Sí que hem vist molta simptomatologia d’estrès perquè un dels indicadors de l’estrès posttraumàtic (TEP) és haver estat testimoni o haver viscut una situació de violència. I cal molta feina, perquè no necessàriament un dany evoluciona en trastorn. —Expliqueu-vos, si us plau. —Treballem perquè l’impacte emocional de la repressió sigui com més reduït millor. I, com he dit, la simptomatologia d’estrès i angoixa que hem tractat no s’ha de desenvolupar necessàriament en un trastorn. Però cal treballar-ho. Perquè si no se’n parla ni s’encamina cap a una cosa positiva, el trauma s’enquista molt endins. —Com vàreu actuar el primer d’octubre? —L’1-O vàrem participar en la xarxa Som Defensores i teníem uns quants equips preparats per actuar. Jo m’encarregava de coordinar la trentena de psicòlegs que teníem disponibles. Quan ens avisaven d’una càrrega en un col·legi ens mobilitzàvem. Vàrem atendre una seixantena de persones i bàsicament van ser auxilis psicològics per atacs d’ansietat o plors desconsolats. Era una feina de contenció emocional per a calmar les víctimes. —Però la feina no s’acaba aquí. —Després de l’1-O vàrem treballar un mes a l’Oficina per la No Discriminació (OND), oferint assessorament psicològic i jurídic a les víctimes. Vàrem atendre unes seixantena de persones més, de les quals n’hem triat deu perquè considerem que són casos paradigmàtics de la bestialitat contra l’1-O. Al voltant de la persona hem dissenyat una estratègia jurídica i també una d’acompanyament psicològic. D’una altra banda, hem organitzat tallers psicosocials en alguns col·legis i CDR, on hem ajudat unes 170 persones. —Què us heu trobat en aquestes sessions individuals i grupals? —La gent necessitava un espai on poder explicar què havia viscut i sentit el dia del referèndum. Hi havia incomprensió, desorientació, però també molta ràbia. Parlar era la necessitat primordial, perquè és molt difícil de conviure amb sentiments com la por o la frustració. Hem de ser conscients que la repressió cerca un trencament social. Ens vol aïllar de les nostres relacions i deixar-nos alienats i indefensos. En les sessions volíem oferir un espai lliure on recuperar aquesta xarxa social i evitar així també la ruptura amb la quotidianitat. Molta gent es va adonar després de l’1-O que era incapaç de controlar el seu dia a dia. Les rutines es convertien en paràlisi i no podien treballar o relacionar-se amb el món. Les sessions, més endavant, també han servit per a treballar la resiliència dels barris i enfortir els teixits comunitaris. Plantem una llavor per evitar que hi hagi desemparament en cas de nous embats repressius. Possiblement, l’única conseqüència positiva de la repressió contra l’1-O és que la gent ha pres consciència de la necessitat d’organitzar-se. —Heu parlat de trencament de la quotidianitat. Publicitàriament, la ruptura de la rutina sempre s’ha associat a sensació de benestar i llibertat. —Tendim a planificar i a generar rutines. Volem tenir el control de la nostra vida deixant un cert marge a la improvisació. Ara, quan perdem totalment el control i tot esdevé caòtic… això no origina precisament benestar. Quan parlo de trencament vull dir tota mena d’afectacions: dificultats de menjar, de dormir… La incapacitat d’assimilar tot allò que passa d’ençà de l’1-O. Massa estímuls, informació i tensió. Jo, que treballo en aquest camp, també ho he viscut. L’escenari d’hiperalerta constant ens afecta tots, ningú no hi és immune. —Abans heu parlat del procés judicial com un pic d’estrès. Per què? —El procediment legal suscita molts dubtes i, de retruc, por. Les víctimes no saben si denunciar els fets i què passarà amb el seu cas. Portar agents de policia a judici és una pas que atemoreix, sobretot després d’haver estat víctima de la seva violència. Que algú que, en teoria, treballa pel teu benestar t’atonyini origina molta incomprensió, però també una descomposició de les creences personals. —La negació dels fets per part de les autoritats espanyoles… —No fa sinó augmentar la ràbia, la frustració i la sensació d’indefensió. —Repassant declaracions d’Enric Millo o Juan Ignacio Zoido, l’1-O es resumeix com un ‘dia trist’ que cal oblidar. Roger Español va perdre un ull, però no cal lamentar més danys. El dany emocional no existeix. —La negació de la violència i els efectes d’aquesta violència forma part de l’estratègia repressiva. Si repassem les imatges, veurem cops de porra i agressions, però la policia espanyola no venia a esberlar caps, venia a fer por. La violència només era l’instrument. Quan neguen la brutalitat no ho fan per cinisme ni per inconsciència, ho fan perquè forma part de la seva estratègia. La repressió va penetrant a poc a poc. Més frustració, més tensió i més incomprensió. És difícil, però, que els processos judicials facin visibles danys que no són físics. —Què voleu dir? —Per exemple, un hematoma pot durar dos dies, però es pot acreditar amb unes fotografies. Els danys emocionals, encara que no es desenvolupin en afectacions o seqüeles, són més difícils de provar. A vegades es jutgen les lesions físiques perquè són objectives i, en canvi, una cosa tan personal, fins i tot tan íntima, com el dany emocional queda impune. Però és un dany que s’ha infligit i existeix. Per a nosaltres és una prioritat dur-ho al camp judicial. —Ja n’heu parlat, però podeu explicar amb més detall els efectes de la repressió? —L’1-O i la repressió han deixat un dany social, emocional i col·lectiu molt important. Encara no en som conscients del tot, però amb el temps n’anirem veient totes les conseqüències. Ara mateix ens sentim indefensos perquè ens hem adonat que la repressió va més enllà dels càrrecs i els noms. Erròniament, restringíem el concepte de repressió a la política. I no és així. L’objectiu és la societat en general i crear un estat de terror i pànic. —Amb un punt arbitrari. —Un dia poden perseguir-te a tu perquè escrius i demà a mi per vés a saber què. Aquest punt falsament atzarós ajuda a estendre la por. A més, L’escenari polític és incert i ens fa tenir molts dubtes. Hem fet unes eleccions però la legislatura no avança… No tenim govern… Hi ha frustració i inestabilitat, aquest ‘fora de control’, encara que no ens afecti individualment, ens afecta col·lectivament. A més, ens trobem en un estat d’hiperactivació i volem ser sempre a primera línia. Cada moment que no mirem Twitter, Facebook o Instagram tenim la sensació que se’ns escapa alguna cosa que ens afectarà. Tenim els cinc sentits endollats en la política i aquesta dependència ens duu al límit. Hem de saber cuidar-nos i aprendre a desconnectar. Perquè l’alarma permanent només pretén que ens cansem i que cedim. Cal aprendre a separar la vida privada de la vida més política i reivindicativa. —Hem de saber separar les coses i tenir cura de nosaltres mateixos. És possible? —Els periodistes no sé si podreu . —Com a ciutadans, doncs. —No serem mai immunes. La primera cosa que hem de fer és acceptar com ens sentim. Hem de saber tolerar la frustració i que no ens sentim bé. És difícil, però necessari. Socialment, sembla que sempre hem de ser feliços i no és així. —Reconec que estic desfet. Com puc remuntar? —No hi ha grans consells ni trucs de màgia. Cal trobar espais encara que sigui en cercles d’amistat o familiar i parlar amb sinceritat de tot això que passa políticament. Com ens sentim i com ens afecta. Obrir-nos i parlar és una de les claus. I hem de ser conscients que vivim en un escenari a llarg termini. Hem passat el túnel de l’1-O i de l’octubre, però al final no hi havia llum. Per a tenir cura de nosaltres mateixos hem de fer servir petites estratègies que poden semblar evidents, banals o estúpides, però ajuntant-les i essent constants millorarem. —Com ara? —Penseu com us ha canviat la vida d’ençà de l’1-O. Pregunteu-vos què ha canviat. Potser heu prioritzat coses que no us convenen. Potser heu de tornar a fer esport, anar al cinema una vegada la setmana, quedar amb els amics per a fer una cervesa o dedicar un parell d’hores a fer el sopar. Les exigències socials han fet que tots aquests espais de lleure i desconnexió hagin desaparegut. Hem de treballar per recuperar-los. No podem suportar indefinidament una situació d’hiperexigència social. No passa res si un dia dieu: ‘Avui arribo fins aquí.’ Apagueu el mòbil i desconnecteu. Hem de prioritzar el benestar quotidià i descansar, perquè ens volen exhaustos i derrotats. —Quan parlem sobre repressió sempre pensem en termes d’adults, però i els nens? —Molts pares ens han vingut amb la mateixa pregunta. La comprensió de la realitat varia molt segons l’edat, però crec que és necessari que ells s’expliquin primer. Els hem de fer preguntes. Generalment saben més coses que no ens pensem. A partir de la seva resposta els podem ajudar a trobar una explicació per als dubtes. Cal entrar en el seu terreny i fer servir un llenguatge planer. Per exemple, citant un cas que hem tractat, comparar l’1-O amb l’elecció del delegat de la classe. Ara, hem d’evitar de categoritzar massa perquè els nens tendeixen a encasellar i polaritzar. Per això, cal explicar bé que la situació actual és excepcional. —Heu comentat que ens hem d’obrir. Els pares han d’explicar als nens com se senten? —Crec que és important. Els nens noten la tensió ambiental i que els pares no es troben bé. Explicar per què estem tristos o cansats pot ser un bon exercici. Però sense aprofundir gaire en els detalls.

Summary: ‘Encara no som conscients del dany social, emocional i col·lectiu de la repressió’


El sociòleg Salvador Cardús, ex-membre del Consell Assessor per a la Transició Nacional i candidat de Junts per Catalunya el 21-D, demana d’alçar una mica la mirada en aquest moment de crisi. Hi ha tensió entre les forces republicanes, unes desavinences que troba comprensibles, però considera que cal agafar una mica de perspectiva, és a dir, veure-hi més enllà de l’anècdota i la disputa i enfocar bé per a endevinar el camí a seguir. El combat amb l’estat espanyol, el compara amb una guerra de guerrilles, per la desigualtat en la dimensió i en les forces de totes dues parts. Cal fer servir l’enginy, diu Cardús, i això vol dir saber analitzar els termes de la confrontació. Opina que renunciar a restituir el govern legítim és acceptar la derrota, i que de cap manera no es podrà tornar a una situació de ‘normalitat’. ‘Com administres una situació de repressió i anormalitat de la qual l’estat no et deixarà escapar? La normalitat no es recuperarà. Ja no hi ha normalitat’, sentencia. —La repressió guanya? —Que la repressió és efectiva és clar, perquè hi ha gent a la presó i a l’exili. Hi ha una efectivitat immediata que tenim al damunt. És un fet. Però, a més, com a advertiment per a futures situacions i com a amenaça, és un factor que no diria que guanyi en el sentit estricte però que seria irresponsable de no tenir en compte. —Fins ara els partits havien exhibit unitat en l’estratègia. Des de dimarts, ja no. —De desacords d’aquesta mena, ja n’hi ha hagut abans. La desavinença no és nova, però ara som en una nova fase de l’expressió d’aquesta tensió interna que hi ha entre partits i persones. La novetat és que fins a l’estiu jugàvem suposant que hi havia unes regles del joc i que hi havia unes línies que no es podrien tocar. I ara en canvi el drama és que hem de jugar sense regles del joc, i això crea aquesta nova expressió del conflicte entre forces republicanes. N’hi ha uns que pensen que no havent-hi regles no hi ha joc possible i un altre sector que pensa que s’ha de veure com es pot jugar imaginant que algú respectarà les regles del joc. No és una qüestió estrictament de partits, sinó de sensibilitats o de posicions personals, o de capacitat d’assumir riscs. —Renunciar a Puigdemont és un error? —Si finalment, perquè hi hagi acord polític, s’ha de cercar una sortida alternativa, no pot ser contra la presidència de Puigdemont. Ha de ser una solució que parteixi de la presidència de Puigdemont, que sàpiga fer un trànsit des de la reclamació legítima de la restitució d’una situació prèvia. El problema és que l’enemic ens imposa el relat, i sembla que defensem Puigdemont sí o Puigdemont no, i, de fet, jo no em sento defensor d’una persona, sinó de la restitució d’un govern expulsat il·legítimament. El problema és com fem visible o com fem que aquesta restitució es materialitzi d’una manera o una altra, que el principi és el que s’ha de salvar. Si la persona és imprescindible, ho és. I si es troba una fórmula en què la persona no sigui tan imprescindible o se li pugui atorgar un paper diferent… No ho sé, jo no tinc resposta. Es tractaria de trobar alguna fórmula, o una investidura en dos temps, amb un primer gest de desobediència i una altra buscant una altra fórmula… —Una cosa simbòlica? —Sí. Però quan es diu ‘simbòlic’, per a segons qui vol dir que no serveix per a res. I aquest símbol pot tenir molta més força. No sé si és més contundent un gest simbòlic com la restitució de Puigdemont a la presidència que no pas voler tenir un govern espantat. No sé què és més transformador o més útil. Si fem un govern pragmàtic sense cap mostra de capacitat de restituir res, serem nosaltres que haurem acceptat la derrota. —Seria un error que Puigdemont tornés? —… Fotografia: Albert Salamé. —A Brussel·les pot mantenir una mínima estructura de govern legítim que té impacte. —Sí, però no sabem quant de temps que pot durar, aquesta capacitat. Ara tothom li fa cas i és ple de càmeres, però d’aquí a un mes encara les tindrà? Ara perquè estem pendents de si ve o no ve, si és president o no, però quan aquí hi hagi govern, qui farà cas de Puigdemont a Brussel·les? I hi ha les condicions en què s’ha de viure, quant temps es pot mantenir l’oficina a Brussel·les… Això no és menor. —L’opció de proposar un altre candidat i de no confrontar l’estat no és una bona estratègia? —Em sembla que és una estratègia molt ingènua. La política es fa amb el que pots. Des de fora és molt fàcil de dir que s’hauria d’haver fet tal cosa o tal altra. En política, les coses no passen perquè tinguis raó, sinó que passa allò que és possible que passi en les circumstàncies d’aquell moment. I jo entenc aquesta posició, però imaginar que recuperarem les institucions perquè ajornem la confrontació no canviarà res. El jutge Llarena continuarà ficant gent a la presó, els qui hi són no en sortiran, el TC tombarà qualsevol llei de caràcter social… Quina normalitat és aquesta? La normalitat no es recuperarà. Ja no hi ha normalitat. —No hi hauria el 155… —Estaríem intervinguts igualment, si no pel Tribunal Constitucional per la por. Si per haver convocat el 9-N han pres la casa i no sé què més, imagineu-vos els qui hauran de passar comptes per l’1-O. I què faran els Mossos? Com administres una situació de repressió i anormalitat de la qual l’estat no et deixarà escapar. —I la confrontació? —Si em dieu la confrontació directa, tampoc no sé veure a què treu cap, perquè simplement ens aboca a un carreró sense sortida, si no és que s’ha pensat bé què vindrà després. —Investir Carles Puigdemont ara és un acte de confrontació. —Sí, un gest de desobediència sense conseqüències pràctiques, perquè el govern probablement no es podria arribar a constituir. Si no s’està molt convençut de resistir una situació de desobediència permanent –que crec que no, perquè estem intervinguts i tenim la policia controlada–, tampoc no és imaginable que una situació de desobediència permanent ara sigui el que ens tregui d’aquesta situació. I perquè no hi ha la majoria; per fer això necessites els setanta diputats. Ara la situació política és de col·lapse. No hi ha una sortida bona i una de dolenta. S’ha de veure què són capaços de pactar, perquè separats no poden fer res. Cal veure a quin punt d’acord poden arribar. —El problema és que no som prou gent per a mantenir una situació de confrontació permanent? —No crec que sigui una qüestió de quantitat, sinó de força, del tipus de força. De vegades hi ha partits que, amb menys quantitat, imposen el seu criteri. No sé quin tant per cent va tenir Rajoy a les últimes eleccions i no té oposició. Amb un 25% o 30% de suport electoral tens un control total de l’estat, com passa ara amb Rajoy. És una qüestió de la classe de força que tens. Perquè no tenim la força dels poders de l’estat, però quines altres intel·ligències podem tenir, com ara la capacitat de suport popular en el temps. No sabem si el suport a Ciutadans és resultat d’una situació d’estrès o és que la meitat del país és de Ciutadans. Això pot durar? L’independentisme sí que sabem que és durador. Gestionar aquest suport popular és una cosa a fer; combatre aquesta desmesura de l’estat, posant-la en evidència, es pot fer. —S’han explicat poc la por i els dubtes? —La por és fosca per naturalesa, i no s’expressa d’una manera clara, sinó de vegades contradictòria. De vegades la resposta pot ser amenaçadora i d’altres vegades arrencaràs a córrer. Demanar que la por s’expressi d’una manera oberta i clara potser és demanar massa. Entrem en el terreny de la psicologia de la política, perquè hi ha uns factors que són d’una naturalesa més psicològica, que tenen una importància molt gran en el desenvolupament de la política al nostre país. La por és un element molt important en la presa de decisions. —Malgrat la repressió, hi ha molta desconfiança mútua. Per què? —Fa de mal dir. Els resultats electorals tenen un pes molt important en l’expressió d’un desacord que ja hi era implícit, o una competència política natural entre forces diferents. Dins Junts pel Sí, especialment aquests últims temps, Junqueras i Puigdemont havien sabut negociar la desconfiança de manera raonable, i la tenien sota control, però presentar-se separats a les eleccions l’ha tornat a posar de manifest. Al fet de no ser capaços de fer una candidatura única s’hi va afegir les circumstàncies anormals de la campanya. Fotografia: Albert Salamé. —La tensió del 27 d’octubre va marcar molt? —Amb una mirada ingènua, diria que en una situació excepcional com la d’aleshores i amb la repressió deixem de banda totes les diferències i seguim un objectiu comú. Però això és ingenu. Aquests conflictes fustiguen les diferències, perquè objectivament crees situacions diferents: no és igual ser a l’exili que a la presó. I no és igual haver estat a favor de la convocatòria anticipada d’eleccions que haver-hi estat en contra. I, no ho oblidem, hi ha una acció sistemàtica i potent per a originar aquestes situacions, des del punt de vista mediàtic, com es juga a crear aquesta desigualtat de situacions entre l’exili i la presó, de tractar uns de covards i uns altres de valents… Hi ha una pressió enorme. Però tinc la impressió que això té punts d’inflexió. Ara hem viscut un parell de dies de molta accentuació de la desconfiança i diferències i l’endemà es faran una fotografia abraçats. Ja ho hem vist més vegades. —Ara sembla més greu. —És més greu perquè la situació contextual és més greu, però no pas des del punt de vista intern, de la competència interna. De la mateixa manera que no aconseguirem aquesta unitat estricta, des de fora no ens deixaran separar. L’acció exterior contra l’independentisme no s’acabarà, no serà més benèvola amb uns quants. Ells aniran a liquidar, fins al final. Però la mirada sobre el que és més particular ens desvia d’allò que s’ha d’encarar d’una manera més general. Això és una guerra guerrejada, on per una banda hi ha un exèrcit convencional amb una gran força, que fa servir les armes de l’estat, com els tribunals i la premsa, i a l’altre costat hi ha una gent que, sense tenir aquestes armes, juga amb la capacitat de sorpresa i amb la rapidesa. És un combat desigual, i de vegades les guerrilles han guanyat els exèrcits més forts. Ens ho hem de mirar amb aquesta perspectiva. Fins a quin punt hem perdut la iniciativa, que l’havíem tinguda fins a l’estiu passat. —Què pot fer ara la guerrilla, si ja hem vist el marge de maniobra que hi havia el 27-O? —De vegades una retirada oportuna és una bona decisió, no és una reculada, sinó un repensament de l’estratègia. I això què vol dir? Que hem de reconduir l’activisme reactiu, que és on som ara, cap a una posició activa però continguda. La societat civil s’ha de mantenir activa però ha d’anar alerta amb la temptació de la mobilització permanent sense cap direcció, com hem vist últimament. Hem de pensar què hem de fer; l’acció ha de tenir resultat. I una gestió molt més intel·ligent d’aquest estat en actiu en què ens hem de mantenir. Que no és només de mobilització al carrer, sinó des del punt de vista mental. És una mena d’exercici d’autocontrol per a no caure en aquestes fases depressives i autoflagel·ladores. —Hem estat ingenus? —Sí, hem estat de massa bona fe, pensant que Europa no podria resistir una repressió com la que s’ha viscut. Reconec la meva ingenuïtat, perquè quan preguntaven què passaria l’1-O, jo deia que no es podien permetre la fotografia d’un policia emportant-se urnes. Jo m’ho creia, que era inacceptable a l’Europa del segle XXI. I molta ingenuïtat pensant que hi hauria resposta dels estats. Ara hem de repensar com hem d’afrontar una nova situació coneixent millor l’enemic. —Ingenuïtat també de pensar que la independència seria més ràpida i més fàcil d’assolir? —Sí. Jo sí. Vaig tenir la impressió en algun moment que es desencadenaria un procés més accelerat, que hi hauria algun element de ruptura que provocaria l’acceleració del procés. I ha passat a l’inrevés. Ara sóc més prudent. —Ens pensàvem que es preparaven unes estructures de la república que no estaven tan ben preparades? —Fins allà on es podia, estaven preparades. Hi havia caps per lligar. Però aquest no és el problema. La discreció segurament ha minimitzat la importància de la feina que s’havia fet. S’havia treballat molt bé, en general. Faltava la capacitat d’activar aquestes estructures d’estat. Això és el que va fallar. No hi havia les condicions per a fer-ho.

Summary: Salvador Cardús: ‘Si fem un govern sense restitució, haurem acceptat la derrota’


La comissió d’Urbanisme de l’Ajuntament de Barcelona ha donat llum verd a la tramitació de la modificació de l’ordenança de terrasses. El principal canvi és la flexibilització de criteris a l’hora d’autoritzar-les, com el percentatge màxim d’ocupació de les voreres o les distàncies mínimes entre les terrasses i les façanes per garantit l’accessibilitat de tots els col·lectius. Les noves mesures fan que l’ordenança sigui realment ‘aplicable’ i trenca amb la ‘rigidesa’ de la normativa anterior, segons ha assegurat la tinent d’alcaldia d’Urbanisme, Janet Sanz. La modificació s’ha aprovat amb el suport de la majoria de grups. El Gremi de Restauració ha aplaudit la nova norma: ‘Ens ho mereixíem’, ha exclamat el seu president, Pere Chia.

Summary: Barcelona dóna llum verd a la nova ordenança de terrasses que flexibilitza distàncies i ocupació de voreres


La desocupació ha baixat arreu del país respecte al setembre de l’any passat, malgrat que ha augmentat al País Valencià i les Illes respecte al mes d’agost d’enguany. La desocupació va caure en 374 persones al setembre al Principat i va deixar la xifra de desocupats en 380.344 persones, un 0,1% menys respecte al mes passat. És la primera vegada des del 2007 que l’atur baixa durant aquest mes després que fa onze anys es registrés un descens del -3,45%, fins als 258.234. Respecte fa un any, la desocupació al Principat ha caigut un 5%, el que representa un descens de 20.029 persones en relació al setembre del 2017. Al País Valencià, el nombre d’aturats registrats en les oficines dels serveis públics d’ocupació va pujar al setembre en 1.936 persones respecte al mes anterior, un 0,52% més. El nombre total d’aturats queda en 374.995. No obstant això, el nombre d’aturats en termes interanuals va baixar en 21.039 persones, un 5,31% menys. La xifra d’aturats a les Illes es va situar en 40.747 persones en el mes de setembre, la qual cosa representa una baixada del 3,93% respecte del mateix mes de l’any anterior. En concret, el setembre de 2018 hi ha 1.668 aturats menys que fa un any. Respecte a l’agost, l’atur ha augmentat en 2.120 persones, el que representa un augment del 5,49%.

Summary: La desocupació baixa arreu del país respecte al setembre de l’any passat


La Junta Nacional de Seguretat del Transport (NTSB) dels Estats Units investiga un accident ocorregut el mes de juny passat i que afecta un dels drons de Facebook, Aquila, quan va patir una fallada estructural en el moment en què es disposava a aterrar. Segons recull Bloomberg, la fallada estructural es va produir durant el primer vol de prova de l’avió, el 28 de juny. La NTSB va iniciar una investigació a fons sobre el succés, que va qualificar d’accident, cosa que significa que va acabar amb danys importants. El dron de Facebook, Aquila, va ser creat amb el propòsit de portar internet a comunitats remotes i hauria de ser capaç de mantenir-se a l’aire fins a un total de 90 dies seguits. Des de l’aire transmet un senyal de ràdio de 60 milles.

Summary: Els Estats Units investiguen un accident del dron de Facebook


Comença la festa major de Gràcia. Després del tradicional pregó, que pronunciarà aquesta tarda la presentadora Imma Sust, es donarà el tret de sortida als centenars d’activitats, cercaviles, dinars, concerts i tallers que els veïns han preparat fins diumenge 21 d’agost. Demà l’activitat començarà ben d’hora amb les matinada de gralles a les 8 hores i, poc després, amb les matinades de foc. A les 11 sortirà el seguici d’autoritats i a les 11.30 es farà la missa de festa major. De seguida començaran els tallers i acitivitats, entre els quals es pot assistir a una competició de petanca, un concurs de dibuix per a nens, concerts vermut o dinars el carrer. A més, també es farà el cercavila de festa major al matí, amb la participació de les colles de geganters, castellers, diables i trabucaires. A la Plaça de la Vila s’hi farà la presentació de la nova bèstia de foc de la Vella de Gràcia. Aquesta tarda sortirà el XVIII cercavila de cultura popular de Festa Major, organitzat per la Fundació Festa Major de Gràcia i la Coordinadora de Colles de Cultura de Gràcia. El recorregut s’iniciarà a la cruïlla dels carrers Gran de Gràcia amb Santa Àgata i després de recórrer la vila acabarà a la plaça de la Vila de Gràcia. Entre la programació d’aquesta festa hi ha cantades d’havaneres i desenes de concerts de folk (a la Plaça del Sol), de swing (a la plaça del Diamant) i de tots els estils, repartits entre les places i carrers. Pots consultar aquí el programa complet.

Summary: Comença la festa major de Gràcia


El president basc, Íñigo Urkullu, va anunciar dilluns que avançava les eleccions al 5 de l’abril. Els sondatges li són favorables i tampoc no volia que els comicis coincidissin amb la crida a les urnes a Catalunya. Tot i que la pre-campanya electoral hauria d’estar en plena ebullició, els mitjans del País Basc fa deu dies que només parlen d’una cosa: la catàstrofe ecològica de Zaldibar. Quatre anys d’inacció i un estatut conflictiu. Què hi ha en joc a les eleccions basques? El 6 de febrer es va esfondrar l’abocador de Zaldibar (entre Durango i Eibar). Mig milió de tones de residus van caure sobre la AP-8, la carretera que uneix Bilbao i Sant Sebastià. I en mig d’aquest caos, van desaparèixer dos treballadors. Des de fa deu dies, ningú no sap res de Joaquín Beltrán i Alberto Sololuze. Els esforços se centren ara a apagar els incendis que s’han generat per la combustió de metà. De fet, el departament de Sanitat ha demanat a la població de la zona, unes 48.000 persones, que no obri les finestres de casa i que no faci esport a l’aire lliure per la presència de dioxines i furans a l’aire. Fins i tot s’ha suspès el derbi entre l’Eibar i la Reial Societat que s’havia de jugar aquest diumenge a Ipurua. El que més ha enervat a la població és la política comunicativa del govern d’Urkullu, que ha anat donant informació en comptegotes, mentre creuava retrets amb l’empresa que gestiona l’abocador, Verter Recycling 2002. De fet, els veïns no sabien que a Zaldibar s’hi abocava amiant fins que es va suspendre temporalment la recerca de Joaquín Beltrán i Alberto Sololuze per la presència d’aquest material. En declaracions a Eitb, un camioner que habitualment transportava residus a Zaldibar ha assegurat que no hi havia cap control de l’amiant. ‘Quan vaig arribar el primer dia vaig pensar: “Però això què és?” Quan vaig tornar a casa li vaig dir a la meva parella: “Per què estem reciclant? A Zaldibar dipositen l’amiant a qualsevol lloc i el cobreixen amb terra.”‘ En aquest sentit, amb el pas dels dies, la vice-consellera de Medi Ambient, Elena Moreno, ha admès públicament que el govern tenia coneixement de la mala gestió de Verter Recycling 2002 i que estava a punt d’expedientar-la per fugues de materials no autoritzats i ocupar més espai del permès. ‘Les coses no es feien bé’, ha dit Moreno. I mentrestant, ahir milers de persones van sortir al carrer per exigir responsabilitats i transparència al president basc. Tres columnes de manifestants des d’Ermua, Eibar i Elgeta es van dirigir a peu a Zaldibar, on es van concentrar sota el lema ‘Aclariu-ho ara’.

Summary: Zaldibar, la catàstrofe ecològica que té el govern basc contra les cordes


El conseller d’Interior, Miquel Buch, ha considerat que el dispositiu policíac del 6 de desembre va ser ‘globalment correcte’, i ha fet autocrítica per les informacions que aquests últims dies ‘hagin pogut generar confusió o malestar’ en el cos. Buch es va reunir ahir amb el president de la Generalitat, Quim Torra, i avui s’ha reunit amb els comissaris dels Mossos. Sobre possibles canvis al cos, els ha dit que, en tot cas, seria una decisió interna que hauria ‘de respondre a necessitats estructurals i atenent a criteris professionals i objectius’, segons que han explicat fonts d’Interior a l’ACN. Com es fa habitualment, el conseller ha demanat que es tornin a avaluar els fets de Girona i Terrassa i es prenguin les mesures pertinents si es detecta cap actuació que no s’ajusta a la praxi de la policia. A més, ha refermat que la seva prioritat era defensar el cos dels Mossos d’Esquadra i mantenir-lo fora de qualsevol debat partidista i del focus mediàtic. Després d’analitzar profundament els fets de dijous, ha constatat que els dispositius van ser ‘globalment correctes amb la informació que ara hi ha’. De tota manera, sí que ha demanat que es potenciïn els mecanismes de mediació en tots els conflictes, i que es reforcin les estratègies de comunicació per contrarestar la difusió de notícies falses a les xarxes. Buch també ha defensat que s’aïllin políticament les minories violentes. El president Torra i el conseller es van reunir ahir a petició de Buch durant dues hores i mitja al Palau de Pedralbes. A la reunió, també hi van participar el secretari general d’Interior, Brauli Duart, i el director general de la policia, Andreu Joan Martínez, que han acompanyat Buch en la trobada d’avui amb els comandaments de la policia. Hores abans de la reunió entre tots dos, Torra s’havia mostrat crític amb l’actuació dels antiavalots, mentre que el director general de la policia havia defensat les càrregues de Girona.

Summary: Buch es disculpa davant els Mossos i de moment no farà cap canvi al cos


La dirigent del PSOE Carme Chacon ataca avui la futura batllessa de Barcelona, Ada Colau. Concretament l’acusa d’entregar la ciutat de Barcelona al procés sobiranista i avisa que els socialistes no li donaran suport si ho fa. Com si es tractés d’una contradicció amb el compromís amb la llibertat del país, Chacon ha reivindicat Barcelona com una ciutat integradora, cosmopolita i universal. Ho ha fet amb un piulet a Twitter: Si @AdaColau pretén supeditar #BCN al procés sobiranista els @socialistes_cat no hi serem. És 1 ciutat integradora, cosmopolita, universal.. — Carme Chacon (@carmechacon) June 9, 2015 A banda de l’atac a Colau, Chacon medita si es presenta a les primàries del PSOE per escollir el candidat del partit a les eleccions espanyoles que s’han de celebrar a final d’any. El primer secretari del PSC, Miquel Iceta, l’anima a fer-ho.

Summary: Chacon acusa Colau de supeditar Barcelona al procés sobiranista


Ajuntaments catalans han penjat a les 9 hores d’aquest dilluns una pancarta al balcó dels edificis consistorials per reivindicar l’1-O i posar de manifest el seu compromís amb la construcció de la república. #Igualada #Republiquem #1OCT @AMI__cat @OmniumAnoia @igdxindp pic.twitter.com/5XPrUWtghY — Jordi Pont (@PontGasso) October 1, 2018 Avui és #1Oct . Reivindiquem el dia que vam assentar les bases de la llibertat. A #Jafre vam votar 294 persones. Vam votar i vam guanyar! #Republiquem @AMI__cat @ajjafre pic.twitter.com/rebRjnt1w2 — Ajuntament de Jafre (@ajjafre) October 1, 2018 L'Ajuntament de #Dosrius, en el marc de la commemoració del primer aniversari del referèndum de l'1 d'octubre, s'adhereix a la campanya #Republiquem impulsada per @AMI__cat. pic.twitter.com/zayR9idGkM — Aj. de Dosrius (@dosrius) September 30, 2018 Just fa un any obriem les portes dels col.legis electorals. Vilanant va votar i va demostrar la força d'un poble que lluita per la democràcia! #Republiquem @AMI__cat #1Octubre pic.twitter.com/w7JPzttNBY — Anna Palet (@PaletAnna) October 1, 2018 Es tracta d’una iniciativa de l’Associació de Municipis per la Independència (AMI), que ha escollit les 9 hores per donar inici coincidint amb l’hora que van obrir els col·legis electorals de l’1 d’octubre avui fa un any. L’associació ha fet arribar una lona als 786 ajuntaments que té associats així com un manifest perquè sigui llegit pels alcaldes. En el text es remarca el compromís del món local amb Catalunya, els valors democràtics, la pau, el diàleg, amb totes les persones anònimes que van fer possible el referèndum, amb els resultats de l’1-O i amb els presos polítics i exiliats i la República Catalana, entre d’altres.

Summary: Diversos Ajuntaments pengen una pancarta amb el lema ‘Republiquem’ per reivindicar l’1-O


L’investigador Oriol Mitjà, que encapçala el primer assaig clínic del país que pretén evitar la propagació del coronavirus 2019, està cercant voluntaris per l’estudi. La premissa de l’assaig és administrar un anti-malàric anomenat hidroxicloroquina per veure si redueix la càrrega vírica de la Covid-19 i evita el desenvolupament de la infecció entre els contactes dels malalts. Tota la informació sobre el Coronavirus, minut a minut Per l’assaig, l’equip de la Fundació de Lluita contra la Sida i les Malalties Infeccioses cerquen dos tipus de persones. Per una banda, malalts de la Covid-19 a qui se’ls ha detectat en els últims cinc dies. Per l’altra, persones que han tingut contacte directe amb un contagiat en els últims cinc dies. Per tenir més informació sobre l’estudi o participar-hi. Consulteu el web EstudiCovid19. També podeu fer una aportació econòmica ací. #STOP_CORONAVIRUS🔴Participa en el estudioProfilaxis post-exposición para contactos de COVID-19 👉 Si cumples los criterios, contacta-nos https://t.co/TYPFAs94D2 En colaboración con el @salutcat @icscat @hgermanstrias Con aprobación de @AEMPSGOB @WHO — Oriol Mitja (@oriolmitja) March 26, 2020

Summary: Oriol Mitjà fa una crida a voluntaris pel primer assaig clínic contra el coronavirus


El PSC i el PP han mostrat el seu suport a la llei d’emergència habitacional que el Govern ha acordat amb el món local amb algunes entitats de la societat civil. Des de Catalunya Sí que es Pot també veuen amb bons ulls la nova proposta, un text presentat amb l’objectiu de superar la suspensió per part del Tribunal Constitucional de la llei 24/2015 sorgida d’una ILP. La cimera per explicar les mesures aprovades pel govern després de la suspensió del TC ha tingut lloc al Palau de la Generalitat i, a banda dels grups parlamentaris, hi han intervingut les alcaldesses de Barcelona, Badalona, Terrassa, Santa Coloma de Gramenet, Sabadell, Girona i Sant Cugat; i també la PAH, l’Associació Catalana de Municipis i la Federació de Municipis de Catalunya. El primer secretari del PSC, Miquel Iceta, s’ha mostrat satisfet que el text reculli part dels elements de la Llei de l’habitatge que va aprovar el tripartit el 2007, però ha demanat que el compromís pressupostari del Govern sigui ‘ferm’ i que ‘mai els ajuntaments es vegin obligats a sufragar més del 50% dels costos de rehabilitació dels habitatges socials’. També ha apuntat que des del grup socialista esperen que en la reunió d’avui ‘es doni llum verda a la reforma’. El portaveu adjunt del PP al Parlament, Santi Rodríguez, també ha avalat la normativa que, ha dit, ‘resol d’una forma bastant correcta la problemàtica’ que suscitava l’anterior llei: ‘Creiem que aquesta podria ser una bona llei per intentar posar remei a la problemàtica dels desnonaments’. El popular ha destacat que aquest és un exemple que demostra que el Govern ‘si vol, pot fer les coses d’acord amb les lleis i sense provocar xocs entre competències d’institucions’. Des de CSQP, Lluís Rabell també ha considerat ‘acceptable’ la nova llei, però alhora ha avisat que és ‘clarament insuficient’. En aquest sentit, ha anunciat que el seu grup insistirà en el desplegament de mesures contingudes en la llei de l’habitatge del 2007 que ‘no van ser impugnades al TC sinó que van ser escapçats pel govern de CiU’. El president del grup parlamentari de JxSí, Jordi Turull, ha volgut vincular la cimera amb el procés cap a la independència: ‘Tot el que estem és perquè la gent pugui viure millor’. I ha aprofitat per carregar contra un Estat ‘que ni fa ni deixa fer’, amb un TC ‘que no deixa que el Govern actuï per ajudar la gent més desafavorida’.

Summary: PSC, PP i CSQP donen suport a la nova llei d’emergència habitacional presentada pel govern


Un total de tres mil cuiners i tres mil auxiliars de cuina de diverses comissions falleres prepararan tres mil paelles el dia 3 de juliol a València per a aconseguir el rècord Guinness de persones cuinant un plat totes alhora. Ara com ara, aquest reconeixement el té Polònia, on es van cuinar 2.853 barbacoes al mateix temps. Aquesta activitat també servirà per a celebrar la inclusió d’aquest plat entre els emojis de WhatsApp. Les inscripcions per als membres de comissions falleres de València i més municipis s’obriran ben aviat i l’organització facilitarà els ingredients i la paella. Els participants hauran de portar únicament els ferros sobre els quals cuinaran i els estris de cuina que hagin de menester. Les paelles seran per a deu comensals i els participants podran degustar-les.

Summary: Tres mil paelles per a aconseguir un rècord Guinness


El secretari general de Podem, Pablo Iglesias,, ha criticat les declaracions del portaveu d’ERC, Gabriel Rufián, en les quals li retreia que per entrar al govern li obrís la porta a la dreta, i ha indicat que li sembla estrany que des d’ERC ofereixin un xec en blanc al PSOE ‘quan van ser responsables de forçar les eleccions’. Ho ha fet després de valorar el document i l’oferta dels alts càrrecs de l’estat espanyol que els ha fet aquest dimarts el PSOE. Sobre la reunió de Sánchez amb el líder del PNB, ha indicat que els nacionalistes bascos ‘poden ensenyar moltes coses al PSOE’ perquè han negociat governs de coalició amb altres partits, ‘i saben que per a negociar un executiu cal cedir coses i no acaparar tot el poder.’ Iglesias ha assenyalat que l’equip negociador de Podem assistirà a la reunió amb el PSOE amb voluntat de ‘deixar a banda els retrets’ i amb la intenció de treballar sobre una base programàtica. Però recalca que perquè hi hagi acord, aquesta tarda també s’ha de parlar d’equips de govern i d’estructura de govern, i espera que els socialistes no s’aixequin de la taula. ‘Hem estudiat amb detall el document i tractarem de completar-lo. Els plantejarem que la clau per a tirar endavant un acord programàtic és parlar també dels equips de govern i d’estructura de govern, i esperem que no s’aixequin de la taula’, ha indicat en una entrevista a Telecinco, recollida per Europa Press. Iglesias ha advertit als socialistes que si presenten un programa i pretenen separar-lo d’una negociació que abordi l’estructura de govern, estarien ‘prenent el pèl a la gent’, i ha afegit que des d’Unides Podem mantenen l’exigència d’entrar en un govern conjunt, ‘de coalició’, però no per tenir butaques sinó per a tenir responsabilitats: ‘Ens interessa tenir competències per a canviar les coses, no les butaques.’ Afegeix que intentaran convèncer als socialistes aquesta tarda. ‘Els direm que parlin d’equips de govern sobre la base de la proposta de juliol. No ens aixecarem de la taula, esperem que deixin la seva ànsia d’acaparar tot el poder”, ha conclòs.

Summary: Iglesias recrimina a ERC que doni un xec en blanc a Sánchez ‘quan ells van provocar eleccions’


L’Associació de Municipis per la Independència (AMI) xifra en més d’un 85% els ajuntaments del Principat que refusen la sentència contra el procés, segon s’ha presentat en la reunió del seu consell directiu, que ha tingut lloc avui a Vilobí d’Onyar. Les localitats que es posicionen en aquest sentit pugen a vuit-cents catorze, que són les que han aprovat la moció que reprova la condemna dictada pel Suprem promoguda per l’AMI i l’Associació Catalana de Municipis (ACM). Cal destacar que el ple de Llubí (Mallorca) també va refusar ahir la sentència contra el procés i va demanar l’amnistia dels presos polítics i dels exiliats. El president de l’AMI i batlle del Port de la Selva (Alt Empordà), Josep Maria Cervera, s’ha referit després de la reunió a la convocatòria de batlles del 26 d’octubre vinent al Palau de la Generalitat, on es lliuraran les mocions al president de la Generalitat, Quim Torra, i ha explicat que es posaran ‘al costat de tots els presos que han resultat de la repressió exercida per l’estat espanyol els últims dies’. 🔴 ACTUALITZACIÓ‼ ♦Ja són 8⃣1⃣4⃣ els ajuntaments que ha aprovat la moció de rebuig a la sentència del Tribunal Suprem i de suport als presos polítics catalans 📅Aquest dissabte 26 d’octubre a les 11h els alcaldes/ses les lliuraran al president de la Generalitat @QuimTorraiPla pic.twitter.com/gBiK6QaoQo — AMI (@AMI__cat) October 23, 2019

Summary: El 85% dels ajuntaments catalans ja han refusat la sentència contra el procés


‘M’havia fet la il·lusió que les coses que passen avui no passarien. Em sap greu, perquè em pensava que dialogarien’, ha dit Mònica Terribas en ple debat entre els caps de llista per Barcelona de Democràcia i Llibertat, Francesc Homs; ERC, Gabriel Rufián; En Comú Podem, Xavier Domènech; PSC, Carme Chacón; PP, Jorge Fernández Díaz; Unió, Josep Antoni Duran i Lleida; i Ciutadans, Joan Carles Girauta. Un debat emès per TV3 i per Catalunya Ràdio i que ha esdevingut caòtic, tens en moltes ocasions i amb poques propostes sòlides i argumentades. Ha estat un debat a set bandes en què la moderadora no ha aconseguit en cap moment de fer el seu paper, i els temes de discussió s’han anat barrejant constantment. Terribas ha demanat disculpes ‘per la part que em toca’. En més o menys mesura, també s’han acabat disculpant els candidats, però és ben cert que n’hi ha hagut de més nerviosos que d’altres: Rufián, Girauta, Chacón i, en menor mesura, Fernández Díaz, han estat excessivament agressius, i fins i tot impertinents, i ha estat molt difícil de poder escoltar cap intervenció amb una argumentació sencera explicada sense interrupcions. Domènech, Duran i Homs han mantingut més la clama. Pel que fa al contingut, segurament el moment més interessant ha estat la conversa a tres bandes entre Homs i Rufián, per una banda, i Domènech, per una altra: —Rufián a Domènech: Mira’m als ulls: quant més hem d’esperar? —Domènech: Tu mateix vas dir quina era la solució; que Podem tingués una majoria al congrés. Aquesta és la primera vegada que els catalans podran votar el dret de decidir en unes eleccions generals. Amb les aliances que hem fet amb Podem queda clar que aquest tema va vinculat a la investidura. Tu  quan siguis diputat al congrés no aniràs a fer la DUI allà. Per què negues la possibilitat del referèndum? —Rufián: Amb aquesta gent vols pactar? Amb PP i PSOE? Sou molt benvinguts a la república catalana. —Homs: Constatem que resoldre el problema històric de Catalunya ha estat impossible. Quins aliats hem trobat? Tots els camins són molt difícils. Però hi ha una diferència que té valor, que aquest camí que comencem no l’hem provat mai, i val la pena. Vostès provaran això del referèndum, però penso que quan vegin que no té recorregut vindran al camí de tirar endavant tots sols els catalans. —Domènech: Esteu negant una possibilitat històrica. —Rufian: El que proposa el senyor Domènech només és possible si teniu una majoria absoluta Podem, i no és possible; o que la tingui Alberto Garzón, i no és possible, o que es presenti Cameron, que encara és més impossible. La relació (verbal i no verbal) entre tots tres era prou interessant. Però ha durat poc. Perquè cada vegada que intervenia un candidat imposava aquell punt de què volia parlar, independentment del tema que ocupés el debat en aquell moment. I així s’ha anat passant, alternativament, a la reforma laboral, a la reforma de la constitució, a la situació econòmica… I als desnonaments, amb una Chacón a la defensiva mirant de desactivar aquelles paraules que va dir el 2007 sobre la necessitat ‘d’agilitar els desnonaments’. Dit això, l’unionisme ha tingut un moment de frontisme destacat, quan Chacón, Fernández Díaz i Girauta han fet pinya negant l’espoliació fiscal de què és objecte Catalunya i les dades històriques que indiquen que el Principat té un dèficit fiscal d’uns 15.000 milions d’euros anuals de mitjana. I ho han fet amb molta agressivitat, sobretot Girauta, que s’ha mostrat irritat durant una bona part del debat. Tots tres –PSC, PP i Ciutadans– han recorregut a una sola i única font per a defensar l’argument: Josep Borrell. El front independentista ha estat més tímid, i només s’ha visualitzat en el moment de dir a Domènech que el camí del referèndum era una via exhaurida. Però tant per part dels uns i dels altres, poques idees noves, crispació generalitzada, un batibull argumental i un missatge confós per a l’electorat amb vista a la cita de diumenge.

Summary: L’independentisme no imposa el discurs en un debat caòtic a TV3


‘No estic intranquil·la, estic indignada, que és una cosa diferent.’ Amb aquesta vehemència va respondre Lluïsa Carrillo a Manuel Marchena en una de les intervencions més recordades del judici contra el procés. Carrillo, votant de l’1-O a qui un policia va trencar la pelvis, va ser de les poques persones que va semblar arrugar l’actitud de Marchena. La visitem a Horta, a ca la seva filla, perquè ens recordi com va ser per ella el referèndum al CEIP Estel i la declaració a la sala del Suprem: ‘Ho vaig fer encantada i ho tornaria a fer.’ —En alguns llocs he llegit que us dieu ‘Maria Lluïsa’ i en uns altres ‘María Luisa’? —El meu nom és María Luisa perquè jo vaig néixer a Jaèn, però fa cinquanta anys que m’agrada que em diguin Lluïsa. Els meus pares van venir cap a Barcelona quan jo tenia catorze mesos. Primer vàrem anar a viure al Poble Sec, al Nou de la Rambla. I quan tenia tretze anys ens vàrem traslladar a la Sagrera. A vint-i-dos anys em vaig casar i vaig venir a viure aquí on fem l’entrevista, al Guinardó. I a vint-i-set vaig tornar a la Sagrera, a casa dels pares, on visc encara. —Ben barcelonina. —Sí, però jo em sento de pertot. Per mi Catalunya és molt important i allà on sigui, sigui Girona, la plaça Eivissa o el Guinardó, me’n sentiré part. —Com va anar el dia del referèndum? —La nit abans vaig anar a llençar les escombraries i vaig acostar-me a l’escola a demanar a quina hora volien que baixés l’endemà al matí. Em van dir a les sis, i aquella hora m’hi vaig plantar. Al cap d’una estona vaig pujar a casa perquè havia d’anar a prendre la medicació de la diabetis. Vaig tornar a baixar i vaig estar a dins l’escola amb més persones del barri mentre la gent votava. Com que sóc fumadora, vaig sortir a fora a fer una cigarreta i, tal com vaig sortir, em vaig trobar un monstre de tres metres que em va agafar de l’aixella i el coll i em va estampar contra terra. ‘Ai la meva cama, ai la meva cama!’, cridava jo, perquè porto una pròtesi al genoll. Després de l’incident vaig anar a l’Hospital de Sant Pau i em van dir que no, que al genoll no hi tenia res, però que tenia la pelvis trencada de dalt a baix. Quatre mesos de repòs, amb cadira de rodes i caminador. —En el moment en què us agredeixen havien començat a carregar? —No. Ni sabia que eren a fora preparats per a entrar. Entre les sis i les set del matí havia vist més de cent furgonetes que pujaven per Felip II molt de pressa, però cap no s’havia aturat al col·legi. Encara. Després va passar que van venir pel carrer Josep Estivill des de la Meridiana, que és a l’altra banda d’on era jo, i quan vaig sortir, me’ls vaig trobar al davant. I ningú no em va dir que m’apartés o em posés a lloc. Bé, és que tampoc no ho hauria tolerat. Sóc una persona gran, però amb el cap molt clar. Sé què haig de fer i què vull fer. I prou. Ara, mai a la meva vida, a la meva edat i havent corregut davant els grisos, m’hauria esperat això. Va ser un xoc. Vaig pensar que érem als anys trenta. Però què coi és això? Dos dies més tard, amb cadira de rodes, vaig anar a la comissaria dels Mossos a posar la denúncia corresponent. I ara esperem el judici. —Quan us demanen de declarar al judici com a testimoni, dubteu de fer-ho? —No, quan m’ho van proposar vaig dir: ‘I tant!’ Ho vaig fer encantada i hi tornaria. Considero que els nivells a què hem arribat són intolerables. En tots els sentits. Hem lluitat molt per tenir drets, per tenir una vida digna. I en què ha acabat tot això? En no res. Vejam, jo sóc gran i em falta poc, relativament, però tinc una néta que ha fet dos anys i un altre que en farà dos al setembre. Però no ho faig pels meus néts, ho faig per tothom! Jo sóc una ciutadana lliure i vull que els ciutadans del món siguin lliures. Però és clar, hem de començar per algun lloc. I com que no podem abastar tota la merda que hi ha, si més no comencem per on som. I aquí on som, això toca solucionar-ho ara mateix. —Quan recordeu aquell dia, tant temps després, quin sentiment us envaeix? —De primer, de frustració enorme, de desencís enorme. Ja sabia que no érem en una democràcia plena, però en una cosa més arreglada, sí. I allò per mi va ser un cop molt dur. —La ràbia us ha desaparegut? —Ràbia no en sento. Ells sí que han vist ràbia. Els policies deien en el judici que els votants teníem cara d’odi, però jo no les vaig veure. Els qui tenien cara d’odi eren ells. Quines ordres els van donar? Qui els les va donar? Venien a fer mal, molt mal, no solament a espantar-nos. I a aquests senyors els paguem el sou, i han de protegir la gent civil. Aquell dia van fer tot el contrari. Són ells els agressors. I encara tenen la barra de dir que nosaltres els miràvem amb odi. Què coi? Si no vaig ni tenir temps de mirar-los amb odi. —Us agradaria de seure amb el policia que us va lesionar i parlar-hi cara a cara? —I tant! Li demanaria: ‘Com et sents? Jo sóc la dona que vas estampar a terra. Com et sents? I t’ho pregunto com a persona, no com a policia. I no em diguis que complies un mandat. Tu ets una persona abans que policia, oi?’ Això li diria. —La vostra intervenció és recordada per la vehemència amb què us expressàveu i el moment en què Marchena us va demanar que us tranquil·litzéssiu. —És que no estava nerviosa, estava indignada, i és molt diferent. —El fet d’estar allà, amb els presos, l’escenografia de la sala, el tribunal al davant… Us imposava haver de declarar? —No. Jo sóc una persona que no em deixo enlluernar mai. Ni els grans edificis, ni les grans vestimentes, ni les persones il·lustres. Jo parteixo sempre de la base que cada persona és única, com tu i com jo. Jo parlava a Marchena com et parlo a tu ara. Jo allà no veia un magistrat amb tant de renom i històries. És una persona. Espero! Així que, impressionar-me, en absolut. Jo hi anava a dir què havia vist i què havia sentit, agradés al Marchena o no. Els presos sí que em van provocar molta tristesa. Aquells ulls, quan em miraven en passar… No els oblidaré mai. És que és tal l’aberració que els han fet, que no ho paeixo. —Els vàreu poder saludar? —Quan hi va haver el recés, ells es van aixecar i els vaig poder saludar amb la mirada, res més… És que encara se’m posa la pell de gallina de recordar-ho. —Aviat hi haurà sentència. Quina resposta creieu que hi ha de donar la societat civil? —Ha de ser molt i molt contundent. No podem deixar la decisió final a les mans de sis senyors i una senyora. De cap de les maneres. Quan jo vaig dir al fiscal que era una ciutadana lliure era perquè vaig anar allà a donar la meva opinió de manera nítida i clara. I si no s’escolta l’opinió dels ciutadans, on anirem a parar? Doncs a una dictadura. La cosa més important per a un país és la gent, i ha d’estar perfectament informada perquè pugui decidir, i no que ho facin quatre per ells. No ens han de donar la possibilitat d’escoltar-nos, ens la deuen, perquè puguem decidir quin país volem i com el volem. I si no et permeten de decidir, això és una mitja dictadura, així de clar. Per no dir sencera. —Us considereu independentista de tota la vida? —No, jo sóc socialista i he canviat amb el pas dels anys. Jo no he fet mai campanya, no he participat de cap partit ni he estat mai en cap sindicat perquè sóc una persona massa clara. Sempre he sabut que la meva trajectòria no seria gaire lluent en una organització. Aleshores vaig votar Felipe González dues vegades. A la tercera ja no perquè, de tot allò que havia promès, la meitat era mentida, i el cas GAL no li perdonaré mai, com tampoc el cas Filesa i més. Jo sóc pobre, però vull gent honrada. I si no, que no es presentin. A partir d’aquí vaig començar a prendre consciència de la relació Catalunya-Espanya i cada vegada em va agradar menys. Amb els anys, ens diuen que les coses canviaran, però ai carai, han canviat cap a pitjor. L’única solució que veig és fer un país, nou, nou, nou. I els polítics d’aquí, ben lligats. —Què retrauríeu als partits independentistes? —Ara mateix, moltes coses. Me’ls escolto i no entenc res. Jo vull saber què volen, però han de parlar clar! Així jo sabré si els puc continuar donant suport o no.

Summary: Lluïsa Carrillo: ‘Com que no podem abastar tota la merda, comencem per on som’


La devolució als hotelers de l’impost de turisme sostenible que van pagar els turistes de Thomas Cook del juliol al setembre ha obert una esquerda entre el PSIB i Més per Mallorca. La mesura la va acordar el govern per mirar de pal·liar els efectes de la fallida de Thomas Cook, però Més insisteix que no ha estat pactada en cap moment i que els seus representants s’hi han oposat repetidament. El portaveu de Més al parlament, Miquel Ensenyat, ha insistit en una conferència de premsa que aquesta donació de l’ecotaxa no se sosté per enlloc i que la seva formació no ha mogut ni un mil·límetre la seva posició en aquest afer. Ensenyat ha avisat que no acceptaria la política de fets consumats dels socialistes i que es continuarien oposant a la mesura. Així mateix, ha recordat que un acord de govern no vol dir la fusió de tres partits. La portaveu socialista, Sílvia Cano, havia insistit minuts abans de la compareixença d’Ensenyat que els partits que formen part del Pacte donaven suport a les mesures per alleugerir l’impacte de la fallida de Thomas Cook. Aquesta disputa s’afegeix a les que ja tenen les dues formacions, com ara la de la limitació de creuers a Palma. Si els socialistes són partidaris d’esglaonar-los negociant amb el sector, Més en reclama una limitació.

Summary: La devolució de l’ecotaxa als hotelers esquerda el govern de les Illes


La consellera de Justícia, Ester Capella, ha enviat avui cartes al president del Consell General del Poder Judicial (CGPJ), Carlos Lesmes, i a la ministra de Justícia espanyola, Dolores Delgado, mostrant la seva ‘alarma’ davant dels missatges escandalosos de jutges que insulten l’independentisme, els presos polítics i els exiliats en un fòrum de jutges oficial del CGPJ. Capella ha demanat a Lesmes que obri una investigació per aclarir els fets, identifiqui els jutges i magistrats, els aparti de les causes oportunes i incoï sancions. A Delgado, la consellera li demana que ¡prengui les mesures pertinents¡ i que insti la fiscalia a actuar. Aquest matí, en una declaració institucional, el president de la Generalitat, Quim Torra, ha exigit la dimissió de Lesmes i ha dit que encarregarà un informe jurídic per a emprendre les accions necessàries. A més, ha demanat també a la fiscalia que investigui els fets i ha afegit que reclamaria una resposta contundent al president espanyol.

Summary: Capella reclama a Lesmes que investigui els correus dels jutges i a Delgado que insti la fiscalia a actuar


El sindicat CCOO ha guanyat les eleccions sindicals a l’Institut Català de la Salut (ICS), en obtenir 71 representants en els vuit hospitals públics i més de 350 centres d’atenció primària. Les eleccions es van celebrar en els centres de treball de l’Institut Català de la Salut els passats 26 i 27 de març. Després de CCOO s’han situat els sindicats Metges de Catalunya, amb 69 representants; UGT amb 62; SATSE amb 61; CATAC-CTS/IAC amb 50 i Intersindical-CSC, CGT i CSIF, que han aconseguit 26, 25 i 18 delegats respectivament. L’ICS ha celebrat l’alta participació, del 51,29%, sis punts més de participació que l’anterior i que han resultat en deu delegats més, fins als 403, perquè la plantilla ha crescut des de llavors. SIETeSS ha comptat amb set representants, seguit d’Usae (6), SOMOS/SOM (5) i Usitac (3), segons l’ICS, i Metges de Catalunya ha destacat en un comunicat que s’ha situat com a primera força en l’atenció primària.

Summary: CCOO guanya les eleccions sindicals a l’Institut Català de la Salut