La sessió més transcendental del judici contra el procés fou la del 14 de març. Aquell dia hi havia una expectació enorme al Tribunal Suprem espanyol, perquè hi declarava com a testimoni el major Josep Lluís Trapero. I allò que va dir va tenir un gran impacte no solament en el judici, sinó també polític i social. A la sala de premsa improvisada del tribunal hi havia crits. Dins la sala de vistes un aire molt dens, i la mirada seriosa i concentrada de qui fou conseller d’Interior, Joaquim Forn. Què li passava pel cap en aquells moments en què Trapero explicava que els Mossos havien fet un disseny seriós, proporcionat i coordinat amb les altres policies espanyoles del dispositiu de l’1-O; que la cúpula no es va arrenglerar mai amb el projecte independentista del govern; que havien advertit el president Puigdemont i el govern dels perills de mantenir-ne la convocatòria i que fins i tot tenien preparat un pla per a detenir el president i els consellers després de la declaració de la independència si els ho ordenava un jutge? Ara ja ho podem saber perquè ell mateix ho escriu en el llibre Entre togues i reixes. Escrits de judici i presó, que Enciclopèdia acaba de publicar: «Costa molt sortir content d’una declaració. Probablement des del punt de vista jurídic, la declaració del major Trapero pot tenir molt de valor, i fins i tot pot ser positiva. Ja ho veurem. Tot i això no sé com es deu haver entès la seva declaració, i això em preocupa. Les ràdios i televisions espanyoles n’estan encantades, com era de preveure, i els comentaris que ens arriben parlen d’un cert desconcert arran de la compareixença.» Aquell testimoni deixava molt tocada l’acusació de rebel·lió de la fiscalia, però el tribunal s’hi podia agafar (i efectivament ho va fer en la sentència) per a acusar el govern d’haver tirat endavant un referèndum que la policia deia que podia ser perillós. Forn ha estat condemnat a deu anys i mig de presó i d’inhabilitació absoluta per sedició. ‘Cada declaració és un via crucis‘, diu en el llibre, que en certa manera és la segona part dels Escrits de presó (Enciclopèdia), el dietari que va anar escrivint sobre els dies de presó a Estremera. Aquell primer llibre impressionava per l’expressió continguda i enraonada d’una profunda angoixa i desconcert per l’empresonament, per l’aplicació d’un càstig desmesurat enmig de la commoció política i social per la repressió desplegada després de la declaració d’independència. Aquest segon llibre reafirma l’evolució de Forn al llarg del primer, en què passa de la desesperança a la capacitat de sobreposar-se i mantenir la lluita i el compromís polític de la presó estant; a Entre togues i reixes ens explica el mal de panxa i la indignació que li causava sentir tantes mentides impunes en les declaracions de tants policies i comandaments sobre els fets de la tardor del 2017. ‘Està preocupat per alguna cosa?’ Fins al punt d’haver de demanar que el visités la infermeria de Soto del Real perquè li prengués la tensió arterial. I la tenia altíssima. ‘Vostè està nerviós o preocupat per alguna cosa?’, li va demanar. Fou els dies posteriors a la declaració del comissari dels Mossos Manel Castellví, la que més el va fer patir, perquè fou desastrosa, en la forma i en el fons, i va comprometre la seva estratègia de defensa. Forn explica amb franquesa i de manera directa, amb una prosa àgil i viva, les impressions que li generen testimonis tan esbiaixats com els de Diego Pérez de los Cobos i Enric Millo. Explica que el coronel de la Guàrdia Civil, artífex i responsable de la violència policíaca contra els votants de l’1-O, el va mirar de manera de desafiant a dins de la sala, mentre declarava. «Quan en Xavier Melero li adreça preguntes i jo estic assegut darrere del meu advocat, Pérez de los Cobos em llança una mirada intimidatòria i la manté, com si esperés que jo abaixés els ulls. No tan sols no ho he fet, sinó que li aguanto uns segons, un moment ben llarg, fins que ha estat ell qui ha abaixat el cap.» La baixesa de Millo ‘Quina vergonya!’, exclama Forn quan parla de la declaració d’Enric Millo i la seva trampa del Fairy. «El més trist de tot és que tingui la necessitat d’inventar-se coses amb l’únic objectiu de fer mal a persones que coneix, amb qui ha dialogat i de qui sap perfectament que mai de la vida han actuat amb violència.» La baixesa de la declaració de Millo es pot entendre més bé amb què explica Forn al llibre. Es feia creus de què sentia a la sala del Suprem quan recordava els Whatsapps que es van intercanviar durant la jornada del referèndum, quan Forn, alarmat per tanta violència policíaca, va trucar a Millo insistentment però no li agafava el telèfon. No hi havia manera. Li escrivia també per Whatsapp, però res. Fins que Millo va trucar-li. «Al cap d’una estona em va trucar i vam tenir una conversa molt tensa i dura. Li vaig demanar que fes alguna cosa per aturar les càrregues dels agents. Estic convençut que, en aquell moment, Millo mateix tampoc no compartia la violència policial que estava veient des del seu despatx. Va aguantar el xàfec, i em va dir que ens mantinguéssim en contacte. Al cap d’una estona, em va enviar un whatsapp. Em deia textualment: ‘Està fet el que hem parlat.’ Davant del jutge, però, dóna oxigen a la fiscalia per apuntalar el relat de la violència necessària per al delicte de rebel·lió. A la vida, no ho has vist mai tot.» Els bocins de felicitat El llibre de Forn és ple d’humanitat en un entorn inhumà, el dels marbres, el vellut i els retrats monàrquics del palau de les saleses del Tribunal Suprem espanyol. Entre togues i reixes, cerca petits plaers, i els troba i ens els explica d’una manera senzilla i directa. Els troba en els ous ferrats que els porta el cuiner en un dels dinars a la sala on els presos descansaven entre la sessió del matí i de la tarda; en el pastís que tots comparteixen d’amagatotis a la cel·la de Jordi Cuixart per a celebrar el seu aniversari; en els Conguitos que Sandro Rossell li deixa quan surt finalment de la presó després d’haver-hi passat més de dos anys tancat preventivament; en les roses i llibres al Suprem el dia de Sant Jordi (‘tant de bo aquest sigui l’últim Sant Jordi que passem lluny de casa’, diu, esperançat); en els moments que, del cotxe dels Mossos estant, torna a veure els carrers de Barcelona quan el porten, fortament custodiat, a la sessió de constitució del nou ajuntament… Bocins de felicitat, en diu ell. Els ha après a trobar i a tastar, i ha après a combatre els revessos i les males notícies. I és així que encara la notícia de la sentència. El llibre és el relat d’una espera, i l’espera s’ha acabat. ‘Demà ens condemnen’, escriu el diumenge 13 d’octubre de 2019. El llibre es presentarà el proper dimecres, dia 20 de novembre, a es 19,30 h. al Col·legi de l’advocacia de Barcelona ( carrer de Mallorca, 283) Podeu comprar ‘Entre togues i reixes. Escrits de judici i presó’ a la Botiga de VilaWeb

Summary: El dia que De los Cobos no va aguantar la mirada a Joaquim Forn


BARCELONA, 10 (EUROPA PRESS) El portaveu de Demòcrates de Catalunya Antoni Castellà ha assegurat aquest diumenge que ‘per respecte’ no valoraran fins al dilluns el possible conflicte d’interessos generat per l’elecció de Partit Demòcrata Català com a nom de la formació hereva de CDC. En declaracions als mitjans després del discurs de clausura del Congrés Fundacional del nou partit a càrrec del president de la Generalitat, Carles Puigdemont, ha reiterat, com va fer la formació en un comunicat dissabte, que existeix ‘un conflicte de nom’ entre els dos partits. ‘Som un partit fundat des de fa un any i aquí hi ha un que comença avui’, ha comparat Castellà, que ha assistit com a convidat al tancament del congrés al costat d’altres membres destacats de la formació com la diputada al Parlament Titon Laïlla o l’expresident del Parlament, Joan Rigol.

Summary: Demòcrates no valorarà fins dilluns el nom ‘Partit Demòcrata Català’


El president de Cs, Albert Rivera, ha demanat al líder del PP, Pablo Casado, que ‘no tiri la tovallola’ i deixi de comptar quants escons perdrà el 28-A perquè ‘el que és important és sumar’. ‘Porto més de quinze dies estenent-li la mà’, ha dit Rivera, que ha afirmat que davant la manca de resposta clara li preocupa que Casado estigui ‘més pendent dels problemes interns’ que de sumar amb Cs per formar govern a l’estat. En un acte a Málaga, el candidat de Cs ha reivindicat el govern de coalició amb el PP a la Junta d’Andalusia, que compta amb el suport parlamentari de Vox. Rivera també ha enviat un missatge a l’independentisme i ha avisat els presidents Torra i Puigdemont: ‘Resin perquè segueixi Sánchez’. ‘Quan arribi Cs al govern, qui hagi complert la llei tindrà premi i qui se l’hagi saltat tindrà càstig’, ha dit. ‘Si va ser bonica la nit del 2 de desembre, la del 21 de desembre …només se m’acut una nit millor, que és la del 28 d’abril amb un govern de Ciutadans’, ha exclamat Rivera. ‘Hem d’enviar Pedro Sánchez a l’oposició’, ha reclamat Rivera, que ha assegurat que l’únic projecte que representa ‘unió i futur’ és Cs.

Summary: Rivera demana a Casado que ‘no tiri la tovallola’ i avisa Torra i Puigdemont: ‘Resin perquè segueixi Sánchez’


El vice-president segon i conseller d’Habitatge i Arquitectura Bioclimàtica, Rubén Martínez Dalmau, ha reivindicat ‘una nova política per solucionar a mitjà termini els problemes d’habitatge’ al País Valencià i garantir el dret a l’habitatge de manera ‘efectiva’. Ho ha dit després de reunir-se amb les directores de l’Entitat Valenciana d’Habitatge i Sòl (Evha), Laura Soto, i l’Institut Valencià de l’Edificació (IVE), Begoña Serrano, i amb el col·lectiu Filles de la Coma per conèixer la problemàtica d’aquest barri de Paterna (Horta Oest). El vice-president ha dit que la política ha d’atendre els problemes de la gent, per això s’ha reunit amb una associació que treballa per millorar la situació de les famílies d’un barri que té ‘moltes complicacions i no ha estat prou atès pels poders públics’. En la trobada, el vice-president segon ha ressaltat la necessitat de ‘posar fi a la precarietat’ de la Coma i els ha transmès el suport del Consell. Pel que fa a les reunions amb l’equip de l’Evha i l’IVE, Martínez ha destacat la necessitat d’incorporar ‘un mecanisme per ajudar ràpidament a les persones que tinguin problemes d’emergència’. Això també implica desenvolupar accions per prevenir futures emergències. Finalment, el Dalmau ha plantejat la necessitat que ‘una part important’ del parc públic d’habitatges disponible es posi a disposició de dones víctimes de la violència masclista.

Summary: Dalmau reivindica solucionar a mitjà termini els problemes d’habitatge


Joan Carles Girbés (Carcaixent, 1974) és des de fa cinc mesos el director editorial d’Ara Llibres, que inclou el segell de no-ficció Ara Llibres, el segell Amsterdam per a les obres de ficció i Now Books, que edita els títols en espanyol. Aquest grup editorial forma part de la cooperativa cultural Som, que fins l’any passat s’anomenava Cultura 03. Girbés hi ha arribat coincidint amb aquest canvi, en substitució d’Izaskun Arretxe, que se’n va anar a l’Institut Ramon Llull. I poc després d’incorporar-s’hi, el grup Som ha adquirit la històrica Col·lecció Bernat Metge de clàssics grecs i llatins, que va fundar Francesc Cambó el 1922. Girbés també ha rebut l’encàrrec de reactivar-la i dinamitzar-la. L’editor es va formar a Bromera, on va arribar a ser el director editorial, i l’any 2014 va fundar l’editorial Sembra Llibres, juntament amb el músic Xavi Sarrià. El pas a Ara Llibres, al final del 2016, va sorprendre, sobretot als qui pensaven que Sembra Llibres era el seu projecte personal, on havia fet una feina ingent, amb la incorporació de vint títols al catàleg en només en dos anys. Ens trobem amb ell a la llibreria Laie, on passem una bona estona parlant d’aquesta nova vida professional i també personal que ha iniciat, de la decisió de deixar Sembra Llibres i del moment cultural i polític que viu el País Valencià. Ens explica que ara per ara passa moltes hores al tren, amunt i avall, de Barcelona a València i de València a Barcelona. Però que aquests viatges són moments de calma i de lectura, de llibres del catàleg i d’aquells que vindran. I diu que ara que farà sis mesos que ha assumit la direcció d’Ara Llibres és quan es començaran a visualitzar alguns canvis i els primers títols ja encarregats per ell. —El primer títol que vaig contractar va ser Llàgrimes de sal de Pietro Bartolo, el metge de Lampedusa que ha estat dues dècades atenent l’allau d’immigrants que arriben cada dia a l’illa. I el llibre de la Bel Olid Vides aturades ha estat el primer que ha eixit publicat de la meva nova etapa. Dos títols de temàtica social compromesa. Poder donar veu a persones com Pietro Bartolo és una de les grandeses d’aquest ofici. Són persones com aquesta que donen sentit a la feina d’editor. Són persones que ens comprometen amb el present. Tot i que hem d’editar de tot, és clar. —Quina novetat aporta aquest llibre dins els criteris que imprimiu a Ara Llibres? —Enceta una petita modificació: fins ara el segell Ara Llibres oferia sobretot obres de temàtica catalana d’autors d’ací. A partir d’ara, continuarem aquesta línia de temàtiques pròpies, i la complementarem amb obres de temàtica semblant provinents d’uns altres llengües, per ampliar la mirada sobre aquests temes que ens afecten com a lectors o que ens haurien d’afectar. —El llibre de Pietro Bartolo és molt Girbés, trobo. Em va fer pensar en el que vau publicar a Sembra Llibres, Córrer sense por, el cas de la Samia, la jove atleta de Somàlia que fugint de la guerra va acabar morint a les aigües de la Mediterrània. —Precisament, ara quan vam portar Pietro Bartolo a Barcelona, a presentar el llibre, li vaig demanar per la Samia i em va dir que ell la va reconèixer, quan va arribar el cadàver a les costes de Lampedusa. És molt fort. Quan va fer el reconeixement del cos no ho sabia, és clar, però unes setmanes després la van identificar i ho recordava. Són fils de continuïtat editorial. Supose que les temàtiques que t’interessen les acabes traspassant al catàleg. En aquest moment Girbés rep un WhatsApp i la conversa canvia. —Avui han canviat el disseny de La Veu del País Valencià. Ha agafat la publicació una nova generació, que són pròxims, són amics, i també hi ha afinitat política. Amb projectes com aquest s’obren unes possibilitats transversals molt potents del que ha de ser el País Valencià. Els nous responsables, Salva Almenar i Ignasi Muñoz, diuen que volen fer un diari per a un país normal, sense complexos. Era la mateixa idea que vam exposar en Xavi Sarrià i jo quan vam presentar Sembra Llibres. Necessitem mitjans de comunicació en valencià. —Com veieu el moment que viu el País Valencià? —Coincidint amb el moment que me’n vaig anar de València es van començar a visualitzar accions més clares de la Generalitat, com la Declaració de Palma. Fins llavors les accions havien estat tímides i lentes, més enllà de gests que calia fer, com amb les víctimes del metro de València. Però necessitàvem accions més estructurals, perquè tot és tan fràgil i incipient… I m’alegra veure que en educació i cultura es visualitzen canvis. En Vicent Marzà forma part d’aquesta generació desacomplexada. És molt important que cadascú en el seu àmbit faci allò que li corresponga, tant des de la conselleria com des d’una petita editorial com Sembra Llibres. També es pot canviar el món editant llibres. —A molts va sorprendre que us n’anéssiu de Sembra Llibres per assumir la direcció editorial d’Ara Llibres. Fa pocs dies vau anunciar que fins i tot havíeu deixat la cooperativa. —He deixat definitivament Sembra Llibres perquè és una cooperativa de dues persones i no pot ser que una no hi siga. Aquest pas enrere l’he fet perquè crec que és el millor per a l’editorial. En aquest projecte no hi caben personalismes, sinó que cal construir una editorial amb personalitat. I per fer-ho no es pot treballar des de la distància. I pense que l’editorial anirà millor sense mi, en les circumstàncies actuals. I entra de soci de la cooperativa Borja Català, que ja feia d’editor. L’editorial cal que siga viva. —Havíeu fet molta feina en dos anys. Heu deixat un catàleg amb vint títols. —Tenia la sensació que havíem de fer catàleg. Però deu títols l’any és un nombre de llibres que es poden treballar i promocionar bé. Amb molta feina, és clar. Però és un estímul que els llibres es venguen, que els lectors responguen. —Sí, Sembra Llibres ha sabut connectar amb els lectors del País Valencià i també amb els del Principat. Això, que hauria de ser fàcil, no ho és a la pràctica. —Això és una qüestió mental, de pensar en un país gran o en un país petit. Tot i que hi ha títols més concrets, pensats per al públic valencià, com el llibre de l’accident del metro de València o la desfeta de la RTVV o el llibre de l’Horta. Aquests també s’han de fer. Però els llibres van adreçats a tot el domini lingüístic i així és quan funcionen, perquè és natural i coherent. Ho vam aconseguir amb el llibre d’articles de la Marta Rojals, que fou un dels més venuts per Sant Jordi. I el fet que la Marta Rojals confie en una petita editorial valenciana és molt bo que no siga notícia. És la normalitat que es va imposant. I si treballem d’aquesta manera en tots els àmbits i treballem plegats, avançarem. Per una altra banda, des del punt de vista editorial, al País Valencià s’han fet molts esforços per aconseguir aquesta normalització i ara, des d’Ara Llibres, una de les coses que em motiva molt és fer el camí invers. —Ens podeu explicar per què vau deixar un projecte tan personal com Sembra Llibres, amb només dos anys de vida? —Hi ha raons de caràcter familiar, però certament quan l’Oriol Soler em va venir a veure i em va proposar la direcció d’Ara Llibres em va fer una proposta molt estimulant. —I què us va proposar? —Agafar les regnes d’una editorial sanejada, amb un equip molt bo i il·lusionat, en un moment de canvi. En aquell moment ja es començava a mostrar la feina per fidelitzar autors com Marc Pastor o Jenn Díaz. El catàleg hi aposta. Per una altra banda, facilitava molt les coses el fet que jo ocupés un càrrec vacant. Izaskun Arretxe havia marxat i hi havia un buit. I també és interessant el lloc que ha d’ocupar Ara Llibres en aquest moment que viu el sector editorial en català: hi ha una gran proliferació d’editorials petites independents, hi ha un gran grup i ara hi ha la necessitat de crear editorials mitjanes fortes. Les editorials petites fan una gran feina, però sovint es troben limitades per la manca de musculatura econòmica a l’hora d’afrontar certs projectes. I a mi el que se’m demana és d’implantar l’esperit de les editorials independents en un segell més gran. —Amb quants treballadors compta Ara Llibres? I quants títols conformen fins ara el seu catàleg? —Som deu treballadors. I té més de cinc-cents títols, entre tots els segells del grup. —Es veuen canvis en el segell Amsterdam també? —Redissenyem la coberta i la tipografia, en tots els títols, que contindrà un munt de petits detalls nous: el logotip serà més quadrat, el dibuix d’una caseta al llom, que sembla de la ciutat neerlandesa, etc. I a l’estiu tornarem a fer l”Amsterdam Tour’, que consisteix a visitar llibreters de tot el país. Jo crec que entre en el millor moment de l’editorial. Ens trobem en una posició molt bona i tenim un catàleg magnífic per a lluir, d’autors internacionals (Pynchon, Delillo, Morrison…) i també d’ací. Hem de situar Amsterdam com a segell central en l’àmbit de la literatura catalana. I això ho aconseguirem amb la generositat dels autors… —La generositat dels autors? Què voleu dir? —Si no comptes amb la generositat dels autors, que et fan confiança, malament. Hi ha una gran quantitat i varietat de segells al mercat. Nosaltres podem oferir proximitat, independència i potencial per fer créixer els llibres. Ara ja tenim autors molt potents de la literatura catalana i els hem de fer valdre. Això és el que ens proposem, coincidint amb el desè aniversari d’Amsterdam, a partir del juny. —Un dels fets més destacats de la vostra incorporació a Ara Llibres és que també us feu càrrec de la Col·lecció Bernat Metge, que acaba d’adquirir el grup Som. —És un dels projectes que em van proposar i que em va fer decidir. No podia dir que no a aquest projecte. —La presentació del canvi de propietaris i de la nova etapa de la Col·lecció Bernat Metge es va fer en un acte solemne al Caixafòrum, amb una conferència de l’escriptor i traductor Joan F. Mira. Vau proposar-lo vós, Mira? —En l’acte érem dos valencians parlant de la Col·lecció Bernat Metge, citant Joan Esterlich, mallorquí, que fou el primer director de la col·lecció. I em donava tanta tranquil·litat que fos Joan F. Mira… Volíem una conferència inspiradora al voltant dels clàssics, que ens guiés cap al futur, per reivindicar-nos avui. Joan F. Mira va ser impecable, i té una autoritat! Per a mi i per a molta gent de la meva generació és un referent en l’àmbit de la reivindicació del país. —I com afronteu el projecte de reactivar la Col·lecció Bernat Metge? —La Bernat Metge passa a formar part del grup Som i aquesta és la primera acció que fa Som amb aquest nom. La col·lecció passa a gestionar-se des d’Ara Llibres, que és el que ha de ser. I s’incorpora a l’equip Raül Garrigasait, que ja portava la Bernat Metge abans i que ens ajudarà a ordenar les publicacions futures, les dels cinc anys vinents, amb vista a preparar el centenari de la Col·lecció. La idea és publicar obres de referència dels clàssics que per una raó o una altra, encara no són a la Bernat Metge. Per exemple, la Metafísica d’Aristòtil o completar els Discursos de Ciceró o culminar la traducció de la Ilíada. —Es deu pensar en algun projecte més entorn de la Bernat Metge. —Després, hi ha la voluntat de moure el fons per acostar-lo a un públic més ampli. Hi ha antecedents d’èxit, com la selecció de títols que es va fer per a vendre a quiosc o l’edició per al diari Ara. Es van vendre uns vuit mil títols de cada operació. Això demostra que aquest fons, pensat d’una manera accessible i atractiva, es pot adreçar a un públic ampli, perquè desperta l’interès de molts lectors. Hem de veure com tornem a posar a l’abast de nous lectors algunes parts de la col·lecció. Joan Esterlich va escriure un text fundacional que tinc molt present. Vull dir ser focus d’irradiació i de la cultura dels clàssics per il·luminar la llengua i la cultura catalana i posicionar-la en la cultura europea, aquest és l’esperit. I per aconseguir-lo mirem fórmules diferents, com la pàgina web que acabem d’estrenar (bernatmetge.cat), la presència a les xarxes socials, l’organització de conferències, presentacions… per a ser altaveu dels clàssics. I no únicament lligat als llibres, sinó també a l’actualitat. Hi ha una carta que Carles Riba va escriure a Francesc Cambó l’any 1925, on li agraïa la confiança i li deia: ‘Treballaré per fer honor al meu compromís.’ M’apropie la frase. Em sent amb una enorme responsabilitat per a impulsar aquest llegat que hem heretat. És un projecte meravellós, un somni, de transcendència cultural per al país. —Us veig transcendent. —Sí. I pense que la Bernat Metge també ens ha d’inspirar la trajectòria d’Ara Llibres, per fer les coses amb un cert sentit de transcendència: que cada llibre que editem aporte alguna cosa a la cultura del país. És que els llibres han de provocar, t’han de trasbalsar, han de tenir conseqüències. Els editors hauríem de justificar cada llibre que publiquem. Perquè els llibres han de tenir una funció: crear nous lectors. Ara Llibres està preparada per a fer un gran pas endavant. Una editorial és una empresa cultural que no pot oblidar mai que és cultural. I el fet de tenir la Col·lecció Bernat Metge tan a prop reforçarà el projecte cultural d’Ara Llibres, que ja té i que ha tingut des del principi.

Summary: Joan Carles Girbés: ’Ara hi ha la necessitat de crear editorials mitjanes fortes’


Qui vulgui acostar-se al feminisme avui dia, bé per mitjà de les xarxes socials, bé per mitjà d’assaigs, es trobarà amb una colla d’expressions i conceptes complexos. Molts són neologismes o termes encunyats per autores que han acabat fent-se un lloc en la teoria i l’activisme feministes. Alguns altres, en canvi, són paraules conegudes per tothom, però amb uns matisos que potser passen més desapercebuts. Alguns termes són polèmics i només els reivindiquen alguns sectors del feminisme, a la vegada que són refusats per uns altres. No obstant això, és difícil d’entendre els matisos i polèmiques del moviment sense saber tots els significats d’aquestes paraules. Heus ací un intent d’aplegar i aclarir tots aquests conceptes relacionats amb la lluita pels drets de les dones i tot allò que l’envolta. Abolicionisme: És el moviment i conjunt de mesures que alguns corrents del feminisme defensen per a eliminar la prostitució. Implica criminalitzar i perseguir la demanda de prostitució i el proxenetisme, però no les dones. També inclou mesures educatives per tal de deixar d’estigmatitzar les dones i estigmatitzar la demanda, a més d’ajuts econòmics i sortides laborals. Entén la prostitució com una institució d’arrel clarament patriarcal i considera que el sistema prostitucional o prostituent (l’engranatge i els interessos econòmics que envolten la prostitució) no se sosté sense el comerç d’éssers humans amb finalitats d’explotació sexual. Cal diferenciar-lo del prohibicionisme, que parteix d’una visió moralista que persegueix, criminalitza i estigmatitza les dones; del regulacionisme, que legalitza i regula la prostitució mitjançant controls, llicències i registres (criticat pel feminisme per articular-se al voltant del benefici empresarial); i del model pro-drets o pro-sexe, que defensa els drets laborals en el món de la prostitució i la pornografia i la seva despenalització perquè entén ambdues com a feines. Agressió sexual: És un delicte que consisteix a atemptar amb violència i intimidació contra la llibertat sexual d’una persona. En termes legals, es diferencia de l’abús sexual pel fet que inclou violència i intimidació, però en cap dels dos delictes no hi ha consentiment per part de la víctima. Aquests conceptes tenen relació amb les violacions (que inclouen penetració, sigui anal, bucal o vaginal, i en què tampoc existeix el consentiment). El feminisme reivindica que qualsevol relació en què no hi hagi consentiment sigui considerada una agressió, i no pas un abús. Aliat feminista: Home que dóna suport al moviment feminista. De vegades es parla d’aliats i no d’homes feministes perquè es considera que el moviment feminista l’han d’encapçalar les dones, que són el subjecte oprimit. (Vegeu també fals aliat.) Amor romàntic: És una manera d’entendre l’amor associada a una sèrie de mites transmesos per mitjà de relats literaris, films o cançons: ha de ser per sempre, exclusiu, ha de poder assumir totes les dificultats i ha d’omplir tots els aspectes de la vida. Implica un elevat grau de dependència afectiva i manca de llibertats i és considerat una de les causes de la perpetuació de la violència masclista. Aquesta definició d’amor romàntic no es refereix l’amor de parella en general ni a les mostres d’afecte, sinó que fa referència a l’imaginari social i cultural que normalitza i idealitza les relacions possessives, nocives i dependents. Androcentrisme: Visió del món i de la cultura centrada en el punt de vista masculí. Assetjament sexual: Intimidació o coerció de naturalesa sexual. Avergonyiment físic (Body-shaming): Crítica de l’aspecte físic o la manera de mostrar el cos de les persones, especialment de les dones. Biaix de gènere: És la inclinació esbiaixada cap a una persona o col·lectiu basada en el gènere. Es pot presentar com una predisposició o inclinació inconscient amb prejudicis i falses atribucions a l’hora de representar, seleccionar o prendre decisions, com sovint passa amb el tracte desigual cap a les dones en l’àmbit laboral, per exemple. Body-monitoring: Fenomen pel qual l’individu –en aquest cas, les dones– controla de manera constant i obsessiva com llueix el seu cos. En són exemples retocar-se de manera obsessiva i reiterada els cabells o estar molt pendent de la mirada dels altres. Body policing: Fenomen pel qual esdevé normal que el cos de les dones sigui objecte de debat. S’explica per la creença inconscient que les dones han de preocupar-se de tenir un cos normatiu i satisfer la mirada masculina i que, per tant, tothom pot jutjar els seus cossos. N’és un exemple retreure a una dona –davant seu o no– que no s’ha preocupat prou d’anar ben pentinada o maquillada. Body positivity: Moviment que encoratja les persones a sentir-se orgulloses del seu cos i fugir dels complexos promoguts pel patriarcat, el racisme o la indústria de la moda. En aquesta línia, també apareix el concepte de body neutrality, que anima a no donar importància al cos i tenir-hi una relació neutra, sense necessitat de sentir orgull. Tampons tacats de sang de colors, de Cinta Tort. Coeducació: Acció educativa fonamentada en el reconeixement de les potencialitats i individualitats de tot l’alumnat, independentment del seu sexe, de manera que es fomenti la igualtat real d’oportunitats. Conciliació-corresponsabilitat: Repartiment equilibrat de les tasques domèstiques perquè les dones es puguin desenvolupar amb igualtat en l’àmbit professional. Confidence gap: Fenomen a través del qual les dones menystenen els seus talents i capacitats mentre que els homes magnifiquen els seus. Consentiment sexual: Acord explícit per a participar en una activitat sexual. Els moviments feministes proposen de deixar de parlar de relacions consentides per parlar de relacions acordades o desitjades, perquè la paraula consentiment implica que el subjecte no és qui decideix de fer l’acció, sinó que simplement l’accepta. Cos normatiu o heteronormatiu: Aspecte físic que respon a l’ideal de bellesa imposat pel sistema patriarcal. Cosificació sexual: Ús que es fa d’una dona en particular, del concepte de dona o de la seva imatge per a finalitats que es limiten al plaer estètic i sexual masculí, sense fer referència ni a la seva capacitat racional ni a la seva dignitat humana. Mitjançant aquest procés, se separen els atributs sexuals –sovint destacant-los per parts– i la bellesa física de la resta de la personalitat, i aquests atributs són reduïts a eines per al plaer masculí. D’aquesta idea sorgeix l’expressió dona objecte i també el concepte autocosificació, que és el fenomen pel qual són les dones les qui es cosifiquen a si mateixes analitzant-se des de la mirada masculina, cosa que s’explica pels rols imposats socialment. (Vegeu també Mirada masculina.) Cuéntalo: Moviment viral a l’estat espanyol que va seguir el model del Me Too per a denunciar casos d’agressió i assetjament sexual. Anava adreçat a les dones en general, no tan sols a les relacionades amb la indústria cinematogràfica. (Vegeu també Me Too.) Culpar la víctima (Victim blaming): Culpar les víctimes de violència masclista (sigui sexual, física o psicològica) d’aquesta violència, en compte de culpar-ne l’agressor. Significa capgirar les responsabilitats: jutjar, de manera més o menys subtil, la conducta de la víctima i qüestionar si hauria pogut fer res per a evitar l’agressió o fins i tot si l’ha provocada. En alguns casos de violació, per exemple, es qüestiona si la dona havia d’haver anat vestida d’una altra manera o per què anava sola caminant pel carrer de nit. Cultura de la violació: Construcció social que, per mitjà de diversos sistemes, desacredita, responsabilitza o culpabilitza les víctimes d’una agressió sexual, alhora que representa el cos femení com un cos disponible per a ser agredit sexualment i banalitza i presenta com a romàntica i estètica la violència sexual cap a les dones. Culpar la víctima (victim blaming) forma part de la cultura de la violació. Doble jornada: Expressió emprada per fer evident el temps que moltes dones es troben obligades a dedicar a la suma de les feines domèstiques i les laborals. Dones prostituïdes (o dones en situació de prostitució): Expressió que utilitzen les feministes partidàries d’abolir la prostitució per a referir-se a allò que s’entén comunament per prostitutes. L’expressió parteix de la base que aquestes dones són víctimes del sistema prostitucional i que paraules com prostituta o treballadora sexual no destaquen aquesta condició. (Vegeu també treball sexual.) Donzella en perill: Tòpic repetit tradicionalment en moltes ficcions que presenta la dona com un ésser indefens que ha de ser salvat d’algun perill i que actua com a motor de la narració, sempre protagonitzada per un heroi masculí que ha de salvar-la amb la seva valentia. Seria el cas, per exemple, del motiu recollit a la llegenda de Sant Jordi, sovint criticada pel feminisme. Economia feminista: Estudi crític de les ciències econòmiques, amb l’intent de superar els biaixos androcèntrics. Es focalitza en els aspectes d’importància particular per a les dones, com la feina domèstica. Eixancarrament masculí (Manspreading): Acció (duta a terme per part dels homes) de seure en un banc o seient amb les cames obertes de manera que ocupi l’espai de més d’una persona. Mostra la tendència a engrandir l’espai masculí i minvar el femení. Eixancarrament masculí. Escletxa de gènere: Conjunt de desigualtats entre homes i dones en un àmbit concret, quant a nivell de participació, accés a oportunitats, drets, poder, influència, remuneració, beneficis, control i ús dels recursos. Escletxa orgàsmica o escletxa de l’orgasme: Diferència entre el nombre d’orgasmes que homes i dones tenen en les relacions heterosexuals. Des d’una perspectiva feminista, és important de tenir en compte aquesta escletxa per a lluitar contra el fal·locentrisme. (Vegeu també fal·locentrisme.) Escletxa salarial: Diferència mitjana entre els sous dels homes i de les dones. Espais no mixtos: Espais reservats exclusivament a dones o exclusivament a homes. Alguns col·lectius feministes són no mixtos (i, per tant, només són format per dones) i també la primera línia de moltes manifestacions feministes. Fal·locentrisme: Actitud basada en la idea que és el penis i, per tant, l’home, el centre de les relacions sexuals. Relacionat amb aquest concepte, també es parla de coitocentrisme, que és la tendència a pensar que les relacions sexuals han de passar, necessàriament, pel coit. Fals aliat: Home que es considera feminista o aliat feminista, però que no es comporta com a tal. Femellisme: Terme pejoratiu i antifeminista per a referir-se a aquella actitud que, suposadament i des del punt de vista de qui el fa servir, pretén la superioritat de la dona sobre l’home. Femení genèric: En gramàtica, l’ús del femení com a gènere no marcat. Paraules com totes s’hi fan servir per a parlar de totes i tots, per exemple. Feminazi: Terme pejoratiu i antifeminista per a referir-se a les feministes i negar els objectius del feminisme. Feminicidi: Assassinat d’una dona pel fet de ser-ho. És la màxima expressió de la violència masclista. Feminisme: Moviment polític i social que denuncia la submissió de les dones als homes causada pel patriarcat i promou l’alliberament i l’apoderament (augment de la fortalesa i confiança) de les dones per a trencar aquesta opressió. Té per conseqüència l’equiparació de drets entre tots dos sexes. Principals corrents: —Anarcofeminisme: Corrent del feminisme que veu en la dominació dels homes sobre les dones una de les primeres manifestacions jeràrquiques en les societats. El combat contra el patriarcat hi va de bracet amb la lluita de classes i contra l’estat. —Feminisme liberal: Corrent individualista del feminisme que se centra en la capacitat de les dones d’aconseguir la igualtat mitjançant les decisions i accions pròpies. No relaciona l’opressió de les dones amb altres formes d’opressió. En les primeres onades del feminisme, era el feminisme que buscava la igualtat i equiparació de drets entre homes i dones, però amb el pas del temps s’han donat diverses atribucions al terme. (Vegeu també feminisme de la igualtat.) —Feminisme negre: Corrent del feminisme que es va fer popular durant els seixanta com a resposta crítica al feminisme blanc. Considera que el masclisme, la lluita de classes i el racisme van estrictament units. —Feminisme postcolonial o descolonial: Corrent del feminisme que proposa d’abandonar l’etnocentrisme del feminisme tradicional i incorporar-hi perspectives com l’ètnia o la cultura. —Feminisme radical: Corrent del feminisme sorgit a partir de final dels seixanta vinculat amb idees marxistes. El terme no fa referència a cap grau d’exacerbació o intransigència, sinó que al·ludeix a l’arrel per indicar que el sistema patriarcal és l’origen de la desigualtat i que solament es pot combatre atacant aquesta arrel. Algunes reivindicacions del feminisme radical són l’abolició de la prostitució i la pornografia. Avui dia els sectors que s’identifiquen amb aquest feminisme també defensen la prohibició dels ventres de lloguer. (Vegeu també ventres de lloguer.) —Feminisme socialista: Corrent del feminisme que explica la subordinació de la dona pel model capitalista i considera que és doblement oprimida, també per raó de classe. Entronca amb el feminisme radical i el feminisme marxista, que defensa la implantació del socialisme com a via d’alliberament femení. —Transfeminisme: Corrent que amplia els subjectes del feminisme a persones que també són considerades oprimides pel patriarcat, com les persones trans. Entronca amb la teoria Queer. (Vegeu també Teoria ‘Queer’.) Hi ha també uns altres moviments, corrents i distincions del feminisme: —Ciberfeminisme: Activisme feminista a la xarxa o feminisme aplicat a les TIC, que, segons aquest corrent del feminisme, pot trencar les barreres del gènere. —Ecofeminisme: Moviment que relaciona feminisme i ecologia. Es fonamenta en el principi de respecte a la natura com a base per a lluitar contra el patriarcat i l’industrialisme. —Feminisme de la igualtat: Corrent del feminisme originat durant la Il·lustració i consolidat amb el sufragisme que reivindica que les dones puguin tenir els mateixos drets que els homes. Es contraposa al feminisme de la diferència, que és crític amb el feminisme de la igualtat perquè reivindica un canvi complet del sistema d’opressió, i no una equiparació amb els homes des d’un punt de vista androcèntric que pot suposar el risc de reproduir el rol opressor masculí. —Feminisme islàmic: Moviment que reivindica el paper de les dones a l’islam. Demana la reinterpretació dels texts sagrats i condemna les imposicions del feminisme occidental. —Feminisme postestructuralista o postfeminisme: Moviment sorgit a final del segle XX que fa una revisió crítica del feminisme anterior. —Feminisme separatista: Corrent del feminisme que defensa la segregació sexual; és a dir, la separació entre homes i dones en diferents espais de la societat per a apoderar les dones sense la interferència dels homes. —Lesbianisme polític: Corrent del feminisme que recull la teoria que l’orientació sexual és una construcció social i defensa l’homosexualitat femenina com a alternativa a l’heterosexualitat. Inclou el feminisme lèsbic, feminisme lesbià o separatisme lèsbic, que és el corrent crític amb el feminisme dels anys seixanta i setanta i el moviment gai de principi dels setanta. Feminitat: Conjunt de característiques atribuïdes tradicionalment a la dona, com ara la delicadesa, la discreció, la debilitat, la irracionalitat… Feminitat obligatòria: Conjunt de mandats que assenyalen com han de ser i comportar-se les dones des d’una perspectiva patriarcal. En són exemples la imposició de la depilació o el fet de pesar poc. Feminització de la pobresa: Conjunt de fenòmens que, dins la pobresa, afecten més sovint les dones. És també el procés que eixampla l’escletxa de pobresa entre sexes. S’inclouen més fenòmens, com ara l’escletxa salarial, el sostre de vidre i el terra enganxós. Furt d’idees (Bropropriating): Situació en què un home s’apropia la idea d’una dona (generalment a la feina) i se n’emporta el mèrit. Gènere: Construcció social de la masculinitat i la feminitat. Inclou les característiques, actituds i rols que una societat atorga a una persona segons el seu sexe, que és el conjunt de trets biològics, fisiològics i orgànics que divideix els individus en femelles i mascles, als quals s’assigna un valor superior. Així doncs, el gènere és cultural i s’atorga d’acord amb el sexe, que és biològic. Conceptes relacionats: —Binarisme de gènere: Classificació de sexe i gènere en dues formes diferents, oposades i excloents: el masculí i el femení. —Disfòria de gènere: Sentiment molt ampli de disgust amb el gènere atribuït a una persona quan neix. Va més enllà i és més agut que no pas el malestar amb els rols de gènere que qualsevol persona pot sentir. És un concepte que s’utilitza menys que anys enrere perquè es considera patologitzant per a les persones trans. —Identitat de gènere: identificació d’una persona amb el gènere masculí o femení (o cap dels dos), que pot diferir del gènere assignat en néixer en funció del seu sexe. És el procés d’integració i interiorització de les característiques que s’atorguen a la feminitat o a la masculinitat (o a cap de les dues). No s’ha de confondre amb l’orientació sexual, que és el patró d’atracció sexual, eròtica, emocional o amorosa cap a un sexe determinat, ambdós sexes (o cap, en cas que s’entengui l’asexualitat com una orientació sexual). Alguns sectors del feminisme refusen aquest concepte i els que se’n deriven perquè consideren que el gènere és una construcció social necessàriament lligada al sexe que actúa com a eina d’opressió mitjançant la imposició, i no pas la identificació. Dins el transfeminisme, de la identitat de gènere se’n deriven un seguit de conceptes. Són els següents: —Cisexisme: Creença en la superioritat de les persones cisexuals i cisgènere per sobre de les transsexuals o transgènere. —Cisexual o cisgènere: Persona que no experimenta un sentiment gaire intens de disgust amb el gènere atribuït en néixer, com sí que l’experimenten les persones transsexuals o transgènere. (Vegeu també transgènere.) —Cisnormativitat: Conjunt de normes que sostenen la creença que les persones es divideixen de manera natural en dos gèneres diferents i excloents: home i dona. Es parla de cisheteronormativitat si s’hi afegeix l’exclusió a qualsevol orientació sexual que no sigui l’heterosexualitat; i de cishomonormativitat si s’exclou qualsevol orientació sexual que no sigui l’heterosexualitat o l’homosexualitat. —Gènere fluid: Concepte per a definir les persones que diuen identificar-se amb més d’un gènere. Normalment parlen d’una transició entre el masculí i el femení o de neutralitat. —Gènere no binari: Expressió que s’aplica a qui no s’identifica ni com a home ni com a dona. —Transfòbia: Odi, aversió i discriminació a les persones transsexuals o transgènere. —Transgènere: Persona que s’identifica amb un gènere que és diferent de l’assignat quan neix, d’acord amb el seu sexe. A diferència de les persones transsexuals, poden no pretendre canviar-se l’anatomia perquè consideren que no cal ser cent per cent home o dona, ni biològicament ni socialment o simplement per una decisió personal. Alguns sectors del transactivisme refusen aquest concepte i entenen el fet trans com quelcom obert i flexible que no cal separar en dues etiquetes. Prefereixen, doncs, el concepte de persones trans. —Transmisogínia: Aversió o odi a les dones trans. Ginòpia: Omissió del punt de vista de la dona en casos de violència masclista. Grassofòbia: Acció de discriminar, menystenir o tractar amb paternalisme les persones amb sobrepès, especialment les dones. Herstory: Joc de paraules en anglès que es refereix a la història de les dones o a la historiografia feminista, en contraposició amb la historiografia dominant, centrada sempre en els homes i narrada majoritàriament per homes. La paraula history (‘història’) pot dividir-se, mitjançant un joc de paraules que no té a veure amb l’etimologia, entre his i story (‘la història d’ell’), mentre que la paraula herstory es dividiria entre her i story (‘la història d’ella’). Heteronormativitat: Principi que implica l’alienació del sexe biològic, l’orientació sexual, la identitat de gènere i els rols de gènere. És a dir, des d’una perspectiva heteronormativa, una persona que ha nascut amb genitals femenins ha de sentir-se atreta només per homes, identificar-se amb el gènere femení i reproduir els rols i actituds associats a aquest gènere. Heteropatriarcat: Sistema sociopolític que justifica i promou la superioritat de l’home i l’heterosexualitat vers la dona i la resta d’orientacions sexuals. A les formes d’opressió del sistema patriarcal, hi afegeix les que emanen de la supremacia de l’heterosexualitat. Aquest concepte es relaciona amb l’heterosexualitat obligatòria i l’heterosexisme, que exclouen i menyspreen qualsevol orientació sexual que no sigui l’heterosexualitat. També es parla de cisheteropatriarcat o cisheterosexisme, per a denunciar també la discriminació cap a les persones transsexuals o transgènere. Homosociabilitat: Tendència a mantenir relacions socials amb individus del mateix sexe. D’una perspectiva feminista, aquest concepte critica la preferència dels homes per a relacionar-se socialment amb més homes, cosa que exclou les dones de certes esferes socials, laborals i de poder o influència. Igualtat de gènere o sexe: Qualitat que implica que homes i dones han de tenir els mateixos drets i beneficis i ser tractats amb el mateix respecte. És una obligació de dret internacional. Indefensió apresa: Fenomen psicològic pel qual la persona mostra una actitud passiva i submisa en cas d’agressions i se sent incapaç de reaccionar. Des d’una perspectiva feminista, aquest concepte va més enllà d’un fenomen psicològic i té unes causes socials derivades de la manera com són socialitzades les dones, amb la imposició d’atributs com la debilitat, la submissió o el sacrifici. En molts casos de violència masclista, les víctimes experimenten aquest fenomen, normalment després que la violència hagi minat la dona gradualment. Interseccionalitat: Estudi de les identitats socials i els respectius sistemes d’opressió (com el patriarcat o el racisme) que parteix de la base que no actuen de manera independent, sinó que són formes de dominació interrelacionades provinents d’un mateix sistema, i que, per tant, cal analitzar-les de manera conjunta. Intersexualitat: Ventall de condicions associades a un desenvolupament atípic de les característiques físiques sexuals. Les persones intersexuals poden néixer amb cromosomes, genitals i gònades que no encaixen amb la típica presentació masculina o femenina. Lesbofòbia: Discriminació homòfoba i masclista contra les dones homosexuals. Conceptes com l’esborrament lèsbic –que fa referència a la invisibilització de la història i problemes de les lesbianes– subratllen la doble violència que pateixen. Llenguatge inclusiu: Alternativa a l’anomenat llenguatge sexista que inclou l’ús del femení genèric o el desdoblament (els professors i professores, per exemple), entre més propostes. Llenguatge sexista: Expressió amb què es pretén posar de manifest que el llenguatge tradicional és sexista i que l’ús del masculí genèric és una mostra més de l’opressió cap a les dones. El feminisme considera també que són masclistes alguns elements lèxics, com ara els duals aparents, que adquireixen significats diferents si es troben en masculí o femení i que menyspreen les dones (exemple, home públic – dona pública). Llum de gas: Terme amb què es designa l’abús subtil i manipulador mitjançant el qual s’erosiona l’autoestima i la confiança d’una dona fins al punt d’anul·lar-ne la personalitat. Es considera una de les conductes més comunes entre els maltractadors. Manterruption: Expressió que defineix les interrupcions innecessàries per part d’un home a una dona enmig d’una explicació o discurs. Masclisme: Actitud basada en l’atribució de superioritat a l’home sobre la dona. Masculinitat: Conjunt de característiques atribuïdes tradicionalment a l’home, com ara la força, el lideratge, la intel·ligència, la racionalitat… Masculinitat/feminitat desconstruïda: Actituds o característiques d’un home o una dona que són producte del qüestionament o rebuig de les actituds o característiques socialment assignades al seu sexe. Matriarcat: Forma d’organització que dóna la màxima autoritat social i política a la mare i en què la dona predomina en les posicions de poder. Me Too: Moviment viral per a denunciar l’agressió i l’assetjament sexual que han rebut les dones, desfermat arran de les acusacions d’agressions sexuals contra el productor de cinema Harvey Weinstein. Micromasclisme: Masclisme quotidià i normalitzat. A diferència d’unes altres formes de violència masclista que poden ser socialment condemnades i denunciades, aquestes pràctiques, més subtils, són legitimades per l’entorn social. Es considera micromasclisme, per exemple, l’assetjament de carrer; és a dir, els comentaris que alguns homes fan a les dones pel carrer (jutjant-ne l’aspecte físic). Mirada femenina (Female gaze): En ficció, especialment l’art o l’audiovisual, acte de representar les dones i el món a partir d’una perspectiva feminista i de dona (de la guionista, l’artista, la productora…) com a resposta a la mirada masculina predominant en la majoria de films o obres d’art i que sovint cosifica les dones i les presenta com a objectes de plaer estètic i sexual masculí. Mirada masculina (Male gaze): En ficció, especialment l’art o l’audiovisual, acte de representar les dones i el món a partir d’una perspectiva masculina i heteronormativa que cosifica les dones i les presenta com a objectes de plaer estètic i sexual de l’home. Misàndria: Aversió o odi al sexe masculí. Com femellisme o feminazi, aquest concepte s’utilitza per a desacreditar el feminisme. Misogínia: Aversió o odi al sexe femení. D’aquest concepte se’n deriva la misogínia interioritzada, que és un tipus de misogínia que no es manifesta directament i apareix com un pensament automàtic que jutja les conductes de les dones o menysté tot allò que s’associa a la feminitat. Noves masculinitats: Models de masculinitat alternatius a la coneguda com a masculinitat hegemònica o masculinitat tòxica; és a dir, associada a atributs com ara la dominació o la violència. Un exemple de nova masculinitat seria aquella que no s’avergonyeix de fer públics els sentiments de tristesa o la debilitat, per exemple. Onades feministes: Són les diferents etapes que ha viscut el moviment des que va néixer. No hi ha un consens total sobre la divisió d’aquestes etapes. Mentre que algunes postures, especialment des del feminisme europeu, defensen que la primera onada feminista s’ha de situar en l’època de la Il·lustració, algunes altres, especialment des del feminisme anglosaxó, creuen que és més adequat situar-la a mitjans del segle XIX. Tampoc no hi ha un consens total en quins anys concrets es fa el canvi d’etapa. —Primera onada: Aparició, en la segona meitat del segle XVIII, de les primeres vindicacions feministes arran de la Revolució Francesa i la Il·lustració. Les pensadores d’aquesta etapa van aprofitar l’auge del pensament racional per començar a qüestionar els privilegis masculins i a destacar que aquests privilegis no tenien cap raó biològica. També van denunciar que la Revolució Francesa no inclogués les dones en les seves reclamacions d’igualtat, llibertat i fraternitat. En definitiva, demanaven els mateixos drets de ciutadania que els homes: dret d’educació, de sufragi, drets matrimonials i en vers als fills… —Segona onada: Moviment feminista de mitjans del segle XIX i començament del XX. Es va originar als països anglosaxons al voltant de dues reivindicacions principals. La primera es referia als drets polítics, lligats amb el sufragisme i el moviment pel sufragi femení i amb el dret de les dones de participar en la vida política. La segona reivindicació era el dret de les dones de decidir sobre si tenir fills o no, quan i com. També es va seguir reivindicant el dret de les dones a rebre la mateixa educació que els homes. —Tercera onada: Moviment feminista de mitjan segle XX, originat als Estats Units. Reivindicava l’alliberament de les dones del seu paper tradicional lligat a la maternitat i a les tasques domèstiques. En aquesta línia, reclamava igualtat salarial, llibertat sexual, dret d’avortament, dret de divorci i protecció de la maternitat i denunciava la doble jornada i la violència contra les dones. —Quarta onada: Moviment feminista contemporani. És un corrent amb una gran diversitat de pensament, que també inclou reivindicacions del moviment LGTBI en alguns casos. Paritat: Participació equilibrada de dones i homes en les posicions de poder polític, econòmic i social. Patriarcat: Concepte antropològic que descriu una organització social i cultural, en què les relacions són estructurades pel domini de l’home sobre la dona. És un sistema que promou una desigualtat estructural basada no tan sols en la diferència entre homes i dones, sinó en la inferioritat de les dones respecte dels homes en tots els àmbits de la societat. Autores com Alicia Puleo o Ana de Miguel distingeixen entre patriarcat dur o de coacció –present en aquelles societats on les lleis marquen què poden fer les dones i fins i tot inclouen prohibicions i violència en la legislació– i patriarcat tou o de consentiment –present en les societats occidentals contemporànies, on la llei reconeix la igualtat entre homes i dones però el masclisme continua molt present en tots els àmbits. Pedanteria masculina (Mansplaining): Acció i efecte d’explicar a una dona alguna cosa que probablement ella ja sap –i fins i tot millor– per part d’un home. Són conductes orals paternalistes i condescendents. Perspectiva de gènere o perspectiva feminista: Anàlisi de qualsevol àmbit o activitat a partir de l’opressió de les dones amb l’objectiu de reflexionar-hi per trobar línies d’acció que permetin de resoldre les desigualtats. Aplicar perspectiva de gènere o feminista a la política, per exemple, seria analitzar quin paper hi fan les dones i quantes n’hi ha. Postpornografia: Moviment de videoart contrari a la pornografia convencional. Es caracteritza per la introducció de cossos no normatius i pràctiques diferents de les del porno prevalent, que, entre més, contradiuen l’existència d’un gènere binari. Pressió estètica: Pressió social per a tenir un cos normatiu que s’expressa per mitjà de la publicitat, la indústria de la moda, el cinema, etc. Igual que la cosificació, la grassofòbia i més fenòmens, es considera que afecta més les dones que no els homes. Principi o síndrome de la barrufeta: En ficció, tendència a representar grups en què hi ha molts membres masculins, amb una característica que els defineix, mentre que només hi apareix un personatge femení, sense cap més característica que ser dona i sovint estereotipat. És un fenomen que es repeteix en moltes sèries de ficció com ara Doraemon, The Big Bang Theory o Els barrufets. Prostituent o prostituïdor: Concepte utilitzat per l’abolicionisme per a referir-se al que normalment s’entén com a clients o consumidors de prostitució i proxenetes. Putofòbia: Aversió, discriminació, menysteniment o odi a les prostitutes. De vegades es fa servir aquest terme pejorativament contra les feministes partidàries d’un model abolicionista. Quotes: Sistema de discriminació positiva amb l’objectiu de forçar que les dones participin en les posicions de poder polític, econòmic i social perquè siguin paritàries. Rentada violeta (Purplewashing): Conjunt d’estratègies polítiques i de màrqueting que apel·len a un suposat compromís amb el feminisme que no és real. També es fa servir quan es defensen mesures o polítiques xenòfobes amb l’excusa que són necessàries per a l’alliberament de les dones. Revictimització: Procés pel qual s’afegeix alguna violència contra les dones víctimes de violència masclista. És un maltractament afegit per l’entorn, l’administració, el sistema judicial i els organismes responsables de combatre-la. En els casos de violència sexual, per exemple, es considera que hi ha revictimització quan es qüestiona la versió de la víctima o d’alguna manera és culpada dels fets. Rols sexuals o de gènere o estereotips de gènere: Creences que s’han construït i transmès culturalment i que reparteixen atributs diferents per a homes i dones, de manera que limiten les respectives expectatives de vida i possibilitats de desenvolupament personal. Per exemple, la creença que les dones s’han d’encarregar de les tasques de cures. Sexisme: Actitud que defensa la divisió de la societat per raó de la diferència dels sexes i, en conseqüència, justifica el manteniment d’unes normes de comportament que emanen d’aquesta divisió. Considera que homes i dones tenen un seguit de característiques que els diferencien i que, per tant, també han de tenir una conducta i tracte diferent. Síndrome d’alienació parental: Trastorn que, segons la teoria del psiquiatre infantil Richard Gardner, sofreixen alguns infants que suposadament han estat manipulats psicològicament per a sentir por o hostilitat envers un progenitor per part de l’altre, generalment en el context d’un divorci o de les disputes per la custòdia dels fills. És un concepte que manca de consens científic i no és reconegut com a trastorn per l’Organització Mundial de la Salut. El feminisme considera que la utilització d’aquest suposat trastorn respon a una estratègia per a desacreditar les dones en molts casos de violència masclista i maltractament a menors. Síndrome de la impostora: Fenomen psicològic que duu moltes dones a menystenir les seves capacitats i assoliments i a sentir-se incapaces o insegures en l’àmbit acadèmic o laboral, especialment si ha estat tradicionalment ocupat per homes. Slut-shaming: Acció de culpabilitzar una dona fent al·lusió als seus comportaments o desigs sexuals. Parteix de la creença que les dones són sexualment passives i, per tant, que mostrin el seu desig és quelcom que se’ls ha de retreure, que els resta respectabilitat. N’és un exemple el fet de jutjar les dones per la seva activitat sexual o pel fet d’anar vestides d’una manera que, suposadament, cerca l’atracció dels homes. Socialització de gènere: Procés gradual a través del qual s’imposen els rols de gènere segons el sexe amb què s’ha nascut. Es vertebra des de totes les esferes de la societat (família, escola, mitjans de comunicació, cinema…) i a través de constants atribucions, comentaris, mandats… Un exemple de socialització seria la compra de nines per a les nenes i de cotxes de joguina per als nens. Sororitat: Solidaritat, respecte i suport mutu entre dones per a establir relacions positives i una aliança existencial i política que contribueixi a l’eliminació social del masclisme i a l’apoderament individual i col·lectiu de les dones. Sostre de diamant: Impediment per a valorar les dones amb criteris estrictament professionals. Sostre de vidre: Barrera invisible que representa les limitacions amb què es troben les dones per a ascendir, en la seva carrera professional, fins als càrrecs de més responsabilitat pel fet de ser dones. Sufragisme: Moviment reformista social, econòmic i polític sorgit el segle XIX que promovia l’extensió del sufragi (dret de vot) a les dones. SWERF: Sigles en anglès de Sex Worker Exclusionary Radical Feminism per a referir-se, de manera pejorativa, a les feministes que volen abolir la prostitució i la pornografia. TERF: Sigles en anglès de Feminisme Radical Trans-Excloent per a referir-se, de manera pejorativa, als sectors del feminisme que defensen que només es poden considerar dones aquelles persones que han nascut amb vagina i que, per tant, les dones trans no han de ser considerades subjecte polític del feminisme. Pavelló per a sufragistes en una presó londinenca. Terra enganxós: Obstacle per al desenvolupament professional femení que impliquen les tasques de cures i la vida familiar, tradicionalment associades a les dones. Test de Bechdel: Conjunt de normes per a avaluar el masclisme en els productes de ficció. S’aplica seguint els paràmetres següents: l’aparició, pel cap baix, de dos personatges femenins i el fet que aquests dos personatges interactuïn en algun moment sobre alguna qüestió que no tingui a veure amb els homes. Una variant del test exigeix que, a més, les dues dones siguin personatges amb nom. Teoria Queer o teories Queer: Conjunt de teories sobre el gènere segons les quals l’orientació sexual, la identitat de gènere o la divisió sexual entre homes i dones són resultat d’una construcció social, no biològica. Planteja de refusar la classificació de les persones en etiquetes com home, dona o homosexual. Sota el concepte Queer també s’acostumen a incloure totes aquelles persones amb identitats, condicions o conductes que queden relegades fora de l’heteronormativitat i que sovint són estigmatitzades, com ara les persones trans o homossexuals. Treball sexual: Concepte que utilitza l’activisme pro-sexe o pro-drets per a reivindicar la prostitució i la pornografia com a feines. Treballadora rosa (Pink collar worker): Treballadora d’un àmbit tradicionalment associat a les dones, com ara mainaderes, infermeres, professores o secretàries. Ventres de lloguer: Pràctica mitjançant la qual una dona accepta, en canvi de diners, quedar-se embarassada, gestar i parir per a una altra persona o parella, que es quedarà la criatura. Alguns corrents del feminisme defensen aquest terme i no el de gestació subrogada, maternitat subrogada, gestació per substitució o subrogació perquè consideren que així es fa més visible la denúncia a la pràctica. Violència de gènere o masclista: Violència física, psicològica, sexual, econòmica o simbòlica que s’exerceix contra les dones i que té com a resultat el dany o patiment físic, sexual o psicològic. També es consideren violència masclista les amenaces d’aquests actes i la coacció o la privació arbitrària de llibertat, tant a la vida pública com a la privada. En una societat patriarcal, es considera que la violència de gènere és sinònim de violència masclista, perquè les qui són oprimides per raó de gènere són les dones. Violència domèstica: Violència o maltractament a casa o dins la família, envers els fills, els avis o el company sentimental, per exemple. Anunci polèmic per haver promogut la violència simbòlica. Violència obstètrica: Tipus de violència contra les dones en què els professionals de la salut dominen el cos i els processos reproductius de les dones. Es manifesta en un tracte autoritari i deshumanitzador, un abús de la medicalització i una patologització de l’embaràs i el part. Violència simbòlica contra les dones: Comportaments tàcits i gairebé inconscients en què s’exerceix dominació i es recorda a la dona quin lloc té en la jerarquia social. El feminisme considera violència simbòlica algunes campanyes publicitàries en què la dona és col·locada en posicions de submissió que pretenen ser estètiques, per exemple.

Summary: Diccionari feminista: més de cent paraules imprescindibles


Barcelona retrà homenatge avui a les setze víctimes mortals del 17-A. L’acte, organitzat per l’ajuntament, ha estat envoltat de polèmica per la presència de Felipe VI, tal com va passar en la manifestació ‘No tinc por‘ de l’any passat. Un any després, la crítica és la mateixa: la hipocresia del cap d’estat espanyol. Felipe VI condemna els atemptats i vetlla les víctimes, però paral·lelament negocia vendes milionàries d’armes a règims vinculats amb grups gihadistes. Tant el govern com els partits independentistes han expressat el rebuig a la presència de Felipe VI, a qui consideren un protagonista innecessari en un dia dedicat a les víctimes i als serveis d’emergència. El president de la Generalitat, Quim Torra, ha explicat que l’executiu serà a totes les commemoracions del 17-A, tot i voler deixar clar que ‘els catalans no tenim rei’. La CUP, els CDR i l’ANC han anat un pas més enllà: no assistiran a l’acte institucional i han preparat homenatges alternatius a la plaça del Portal de la Pau de Barcelona i a la presó dels Lledoners, on es reivindicarà el paper del conseller Joaquim Forn. El major Josep Lluís Trapero, assetjat per la justícia espanyola, ha demanat no ser homenatjat. D’ençà que el president espanyol, Pedro Sánchez, va anunciar l’assistència de Felipe VI a l’acte de Barcelona, els partits espanyols han fet crides constants a la unitat i han acusat les forces independentistes de voler boicotar i polititzar la commemoració. Certament, es tem que es repeteixin les escridassades i els xiulets que van rebre Mariano Rajoy i Felipe VI l’any passat. Fins i tot, Podem ha sortit en defensa de la Moncloa. ‘Són dies perquè el rei s’impliqui’, ha dit el senador Ramon Espinar. D’altra banda, els presos polítics també han pres la paraula. En una carta conjunta, han denunciat la ‘manca de col·laboració’ de l’estat espanyol en l’operatiu policíac del 17-A i han recordat que, ‘per respecte a les víctimes i els ciutadans’, encara s’han d’esclarir les relacions entre el Centre Nacional d’Intel·ligència (CNI) i l’imam de Ripoll. Els presos polítics lloen l’actuació dels serveis d’emergència i conclouen: ‘La ciutadania va decidir no doblegar-se davant la violència.’ Demanen una treva La Unitat d’Atenció i Valoració als Afectats pel Terrorisme (UAVAT) ha demanat a la classe política que no utilitzi ‘el dolor aliè’ per treure’n rèdit i fer campanya, i els ha instat a ‘fer una treva’ durant la commemoració. La UAVAT ha atès 150 persones afectades pels atemptats de Barcelona i Cambrils. Robert Manrique, assessor de l’entitat, ha dit que les peticions als polítics eren ‘en nom de les víctimes’, que fins ara s’han sentit ‘abandonades per les autoritats’. En aquest sentit, el conseller d’Interior, Miquel Buch, ha reiterat que l’acte del 17-A ha de ser una expressió de solidaritat i record a les víctimes i els seus familiars. Per això, ha defensat que ‘tot debat polític i tota situació estranya’ quedin ‘al marge’ de la commemoració. ‘Barcelona, ciutat de pau‘ Aquest és lema de l’acte organitzat per l’Ajuntament de Barcelona. A les deu del matí, les autoritats acompanyaran els familiars de les víctimes mortals en una ofrena floral al mosaic de Joan Miró de la Rambla, el punt on es va aturar la furgoneta de Younes Abouyaaqoub. Després, la comitiva caminarà fins a la plaça de Catalunya. Allà s’ha habilitat un escenari per a l’acte central de les commemoracions. El protagonisme serà per a les víctimes, els familiars i els serveis d’emergències. No hi haurà parlaments de representants polítics, però sí que es llegirà un text en tots els idiomes de les víctimes mortals. Per aquest motiu, la batllessa de Barcelona, Ada Colau, va fer ahir la seva declaració institucional. ‘Volien fer-nos mal i van aconseguir-ho. Però no van aconseguir contagiar-nos el seu odi. Som i serem una ciutat de pau, una ciutat valenta que s’enfronta al terror amb l’amor, una ciutat oberta a totes les persones que fugen de la guerra, de la fam i de la violència’, va dir. L’acte el conduirà la periodista Gemma Nierga i la música hi tindrà un rol important. De fet, ‘El cant dels ocells’ obrirà la cerimònia a les 10.30. Reunió de govern i declaració institucional Abans de l’acte, el govern es reunirà de manera extraordinària al palau de la Generalitat a les 8.45. Un quart d’hora després, el president, Quim Torra, acompanyat dels consellers, llegirà una declaració institucional des de la galeria gòtica. Posteriorment, l’executiu es traslladarà a la Rambla per afegir-se a la commemoració del 17-A. Ada Colau encapçalarà la comitiva d’autoritats, en què hi haurà Felipe VI, el president del govern espanyol, Pedro Sánchez, i representants de tots els partits parlamentaris, excepte la CUP. També hi haurà delegacions de Cambrils, Ripoll, Alcanar i Subirats.

Summary: Polèmica a l’acte institucional del 17-A per la presència de Felipe VI


Joan Gómez Pallarès (Igualada, 1960) ha fet una carrera acadèmica al voltant del món clàssic. És catedràtic de Literatura Llatina a la UAB i ha ocupat càrrecs en l’àmbit universitari (ha estat degà de la facultat de Filosofia i Lletres a la UAB i també vicerector) i en organismes mixtes, com ara l’Institut Català d’Arqueologia Clàssica (ICAC). Des del juliol del 2018 ocupa la direcció general de Recerca, dins del departament d’Empresa i Coneixement de la Generalitat de Catalunya. Però més enllà de la llarga trajectòria acadèmica, Gómez Pallarès és un referent en l’àmbit vinícola, en especial pel que fa als vins naturals i tots els valors i tota la filosofia que contenen. Fa cinc anys va publicar un llibre de referència, Vinos naturales en España (RBA, 2013) i ara n’ha publicat una nova edició revisada (Integral, 2018). Conté dues parts. En la primera explica què és per a ell un vi el més natural possible, aspectes que s’han de tenir en compte a la vinya, aspecte a tenir en compte al celler, on relata què vol dir treballar agricultura biodinàmica… I en la segona part aplega retrats d’elaboradors que ha visitat i tastats els seus vins, que tenen una manera més natural que d’altres d’elaborar-los. En aquesta segona part, la nova edició del llibre incorpora una quantitat important de nous elaboradors. De fet, el títol no li fa justícia al volum, que és molt més que el títol, i Gómez Pallarès reivindica el subtítol per entendre l’abast del contingut: ‘Plaer autèntic i agricultura sostenible a la copa’. —Cinc anys donen per tenir una certa perspectiva. Què heu après en aquests cinc anys, des que es va publicar Vinos naturales en España i quina maduresa heu pogut aportar a la nova edició? —Jo diria que el més important és que a la primera edició tenia la sensació que podia escriure sobre segons quin tipus de vins, però realment no sabia el perquè. És a dir, en el fons em vaig sentir com un caçador-col·leccionista de certs tipus de vins i, sobretot, d’un cert tipus de persones. Però no hi havia realment un fil conductor. En la primera part del llibre volia aclarir-me, intentar descriure com es fan els vins que més m’agraden, i a la segona part posava uns exemples de persones que elaboraven aquells vins que m’agraden. Però la gent no va acabar d’entendre perquè aquells exemples i no uns altres i què significaven. La diferència entre el primer i el segon volum és que, d’entrada, jo ja tinc cinc anys més d’experiència: he llegit molt més i he entès molt més quin és el meu paper en la natura, què estic fent amb aquest llibre i perquè ho explico. Per tant, he triat molt millor els cellers de la segona part, en funció d’allò que vull explicar. De manera que en aquesta segona edició han sortit alguns cellers del llibre i n’han entrat molts més. —Què voleu dir que heu entès millor quin és el vostre paper en la natura? —La idea de com encaixem en la naturalesa, com la respectem i com a través del respecte i l’encaix mengem i bevem també. —Es nota aquesta mena de militància i la idea que quan bevem un vi ens vinculem directament amb la terra, amb el paisatge, amb la natura… —…i amb una manera d’entendre les coses i una manera de compartir una sensibilitat de respecte cap a la natura. He empleat unes cites al principi del llibre perquè la gent entengui també com he canviat jo. Senzillament, llegint les cites que hi ha en la primera edició i en la segona, ja es pot entendre. —En aquest segon volum citeu a tall d’aforismes autors com Goethe, Jules Chavet, George Bernard Shaw, Thoreau, Stefano Mancuso i Alessandra Viola, Marc Aureli… —Hi ha una cosa molt important per a mi, que la va escriure Marc Aureli, que diu: ‘Tot el que entra en la planificació de la naturalesa i tendeix a conservar-la en bon estat, és bo per a tothom, per totes les parts integrants.’ Jo ja no concebo fer mal a la naturalesa. I no només en la vitivinicultura, sinó en la gastronomia (i dintre de la gastronomia la vitivinicultura): què mengem, com ho fem, què bevem… tot. Ja no puc menjar qualsevol pa o qualsevol formatge. Sempre que puc triar, trio productes que siguin respectuosos amb l’entorn, amb la història d’un lloc, amb qui els fa. —Tal com ho expliqueu, diria que heu pres un compromís que us ha canviat la vida. —Completament. Jo he entès quin és un dels meus destins a la vida (allò que els japonesos en diuen ikigai): si jo sóc millor (em sento millor i faig les coses millor i les entenc millor), transmetré les coses d’una manera millor i la gent que és al meu voltant, en aquest sentit, també serà millor. —Tot just vau acabar la segona edició del llibre, vau publicar un article al bloc de Vila Viniteca que podria ser un epíleg del llibre. Us mostreu amb una gran radicalitat (amb les dues accepcions: d’anar a l’arrel i canviar del tot). En aquest article dieu: «El vi ha de recuperar una dimensió ètica i una altra manera d’explicar les coses. Ha de proposar un apropament més sincer a les persones i a les seves coses al camp. Així podem transmetre valors per a un món millor, més respectuós amb la natura i amb el nostre deambular per ella.» —Sí. I aquesta posició la vaig rematar amb un article que vaig publicar al meu bloc del dia de Nadal, que es titula ‘Una altra manera de veure les coses’. Jo ja he canviat d’una manera tan radical i tan profunda, que no puc veure les coses d’altra manera del que està escrit al llibre. Per tant, puc entendre però no puc compartir altres maneres de veure les coses i ja no me les puc beure ni me les puc menjar. Com ja deien els naturalistes del segle XVIII i XIX (que són una de les inspiracions i lectures, que no tenia aprofundides fa cinc anys i que ara tinc molt consolidades), entenc que som una peça més de la naturalesa, però som una peça absolutament prescindible. La naturalesa existeix sense nosaltres. Nosaltres sense ella no podem existir. I per tant, aquest respecte que li devem s’ha de transformar en l’acció quotidiana de cada dia. —Cal marxar a viure al camp? —Passejar, fer natura i escriure aquestes coses no implica viure al camp o viure al bosc. Thoreau ho va fer i m’he inspirat molt amb la seva experiència i amb el seu llibre, Walden, i en altres autors com Ralph Waldo Emerson, o el filòsof naturalista John Burroughs. Però una experiència amb la natura també la pots tenir a la ciutat. Ara treballo en un despatx a Barcelona on tinc el privilegi de veure el mar i passen moltes coses. I sento un munt d’ocells passejant pels carrers del voltant. I els puc identificar pel seu refilar. L’actitud d’estar atent a les coses que passen és, en el fons, el que traspua el llibre. I és del tot evident que és allò que no tenia fa cinc anys. Em pensava que ho sabia tot. Com a persona he après moltíssim en aquest temps. —Fa cinc anys l’efecte que va produir el vostre llibre en alguns aspectes va ser revolucionari, per exemple, en el coneixement de l’agricultura biodinàmica. No s’havia explicat mai abans el procés de la biodinàmica d’una manera tan minuciosa, raonada i científica. I hi havia molts prejudicis. En cinc anys, la biodinàmica s’ha entès i s’ha incorporat millor a la viticultura i molts dels elaboradors que treballen en biodinàmica mostren terres, vinyes i vins que són reconeguts. I això ajuda a reforçar la idea de la terra viva. —Crec que en cinc anys ha canviat molt la perspectiva de la gent. A mi m’agradaria que aquest llibre fos una causa més del que passa, però n’hi ha moltes. Perquè la gent es mou molt, perquè és inquieta, i ha entès que en molts llocs la biodinàmica és possible i és el millor que li pot passar a la terra, sempre que les persones s’hi dediquin al 100%, fet que no és fàcil. I després, ha canviat molt la sensibilitat de la gent. —En quin sentit ho dieu? —El que deia al començament, que això no és una moda, és una actitud, una manera de fer, una manera de sentir, de ser i de veure les coses. I hi ha molta més gent que la comparteix en aquests moments. Hi ha més bars, més locals, més restaurants, més cuiners i cuineres sensibles, més vitivinicultors sensibles, que expliquen els seus vins i els venen als llocs… I tu tens més possibilitats de gaudir de la gastronomia d’una altra manera. I això sí que en aquesta edició ho he volgut assenyalar, perquè he canviat molt la part final de restaurants. Fa cinc anys parlava només del restaurant Plaça del Vi 7 com a exemple. I aquest local continua essent fantàstic, però ara també em fixo en aquell cuiner que sap perfectament el que fa amb el vi. Per a mi la gastronomia és això: és menjar i beure. I això només ho poden oferir persones que saben cuinar, saben què cuinen, saben perfectament què beuen i què posen a cada plat. —La ‘revolució líquida’ és un fet? —Més que revolució líquida, jo parlaria d’una revolució gastronòmica, entesa tal com l’estem dient ara: parlem d’una cuina de proximitat, arrelada a l’entorn. Hem canviat i hi ha molta més gent sensible sobre el que menja, com ho menja, què beu i com ho beu. Més que revolució és una evolució, tot i que és lenta. Però no té aturador possible. —Tanmateix, així com la biodinàmica ha anat perdent prejudicis entre els consumidors, semblaria que el concepte de vi natural no ha fet la mateixa evolució. Molts amants del vi no entren en aquest concepte i titllen aquests vins de desordenats, etc. —El títol del llibre, ‘vins naturals’, el va triar l’editorial, però hi ha altres adjectius que s’adiuen millor al concepte de vins que jo defenso, com ara ‘Vins autèntics’ (títol del llibre del Jamie Goode i Sam Harrop) o fins i tot ‘vins sincers’. Jo sí que m’atreveixo a dir quin vi és sincer i quin t’explica coses a través de múltiples filtres i miralls, que no s’adiuen amb allò que es fa a la vinya i surt de la vinya. He hagut de dedicar molta energia a explicar que aquest no és un llibre sobre vins naturals. Tracta sobre els vins més naturals possible, vins sincers que parlen més i millor de cada terra, de cada varietat de raïm, de cada persona, de cada anyada, etc. I l’única certificació possible d’aquests vins és haver estat al celler i a la vinya, haver viscut i vist totes les coses i haver parlat de primera mà i en primera persona del que passa. I això és el que intento. En aquest llibre hi ha 31 cellers nous. Jo hauria volgut posar-ne algun més, però no ha estat possible, perquè només he inclòs cellers que he visitat. —Parlar de vins naturals sempre és entrebancat. —No és un bon adjectiu. A França el terme es fa servir d’una manera més conscient i curosa, i aquí no, s’ha pervertit l’ús de l’adjectiu. I evidentment hi ha hagut una reacció d’hostilitat brutal cap a aquest tipus de vi per part de gent que se sent agredida, perquè no volen replantejar-se els cànons establerts. A mi m’agrada pensar que el meu llibre en el fons és un manifest. I és també una autobiografia, sobretot la segona edició.

Summary: Joan Gómez Pallarès, un nou naturalista


Aquesta tardor l’editorial Empúries ha publicat en català Brúixola, de Mathias Enard, premi Goncourt 2015, amb traducció de Jordi Martín Lloret. El Goncourt, el premi més prestigiós de l’estat francès, l’equipara a una estrella del rock, a ulls dels francesos. La gent sap qui és, el felicita i el saluda pel carrer. I compra el llibre. Mathias Enard viu a Barcelona des de l’any 2000. De fa pocs anys, també és soci d’un restaurant libanès al barri de Gràcia. Nascut al municipi de Niort el 1972, va fer estudis d’àrab i persa a París i durant deu anys es va convertir en un orientalista: va fer llargues estades en uns quants països de l’Orient Mitjà per estudiar-los. Brúixola, precisament, gira entorn de les relacions i influències culturals entre Europa i l’Orient Mitjà, per mitjà de la història d’amor de dos personatges europeus fascinats per l’Orient: la Sarah, historiadora, i en Franz, musicòleg nascut a Viena, especialista en les relacions entre les músiques orientals i els compositors i les músiques europees. —Aquesta relació d’Occident amb l’Orient mitjançant la cultura, i amb un protagonista musicòleg i orientalista, segurament només podia sorgir de Viena. —És clar, Viena ajunta totes dues coses, per això vaig triar-la. —Hi heu viscut? —No. Hi he anat moltes vegades, però no hi he viscut mai. —Aquest llibre parla de la fascinació d’alguns europeus per la cultura d’Orient de la influència en la cultura europea. D’aquesta relació fructífera. En aquest sentit, el llibre també és una història d’Europa, fa un efecte mirall. —Sí, és un llibre que parla d’Europa i de la seva relació amb l’altre, amb la diferència. No pas de la realitat del món àrab, l’Iran o Turquia. És més aviat el reflex que tenen a Europa aquests països. —És un llibre europeu, que mostra una manera de mirar-nos a través de la cultura. I posa de manifest que és imprescindible l’Orient per a llegir Europa. Això, en uns moments tan complicats, no és tan sols d’una gran bellesa, sinó també d’una ètica valuosa. —El llibre té una dimensió política actual, que és precisament això: no oblidar que Europa mateixa deu molt a aquestes terres més llunyanes. La visió de l’alteritat i de com ens hem enriquit utilitzant també les cultures dels països més a l’est de la Mediterrània. Europa, al capdavall, també s’ha construït en relació amb ells. —Els protagonistes, en Franz i la Sarah, se’ns acaben presentant com uns aventurers. Tanmateix, hi feu aparèixer la música, que hi pren una dimensió molt potent. I és la música que relliga aquestes grans tradicions culturals. —La música és un art que no necessita traducció, com la pintura, que és molt directa. Però també hi ha tradicions molt diferents, molt separades, que en el curs del temps han intercanviat instruments, gammes, tons, harmonies… I aquests camins són molt bonics, sobretot perquè són molt desconeguts avui. Al voltant de la Mediterrània i de tota la part orientalista de la música del segle XIX i XX, les relacions i les influències són molt més desconegudes que en uns altres camps, com la pintura. —On l’heu apresa, tanta música? —Escrivint el llibre. De fet, no sóc músic ni musicòleg ni toco cap instrument. N’he après per escriure el llibre. M’agrada molt la música, però aquest vessant orientalista el desconeixia fins ara. —La presència de la música dóna un so al llibre, però la musicalitat del llibre també és influïda per un ritme intern: aquesta novel·la passa durant una nit. Si no ho tinc mal entès, vau calcular que cada pàgina tingués els mateixos segons de durada, perquè no es trenqués precisament aquest pas del temps. —El temps intern de fet és extern, perquè passa en la novel·la a un ritme molt concret, que és de noranta segons per pàgina. És a dir, el llibre comença a les deu del vespre i s’acaba a les set i escaig del matí. I cada pàgina que passa és un minut i mig (és una decisió arbitrària que vaig prendre). Això em permetia, a mesura que avançava el text, de veure quina hora era. I que el volum de text fos més o menys el mateix entre les dotze i la una, que entre les tres i les quatre. Això fa que tingui un ritme molt precís, però també que sigui el mateix en tot el llibre. Això també ens passa a nosaltres: tenim un ritme intern (hi ha coses que ens passen més de pressa o més a poc a poc), però alhora hi ha un temps còsmic, diguem-ne, que és igual per a tots. —Us va anar bé aquest ritme a l’hora de llegir tota la novel·la per editar l’audiollibre? —El problema d’aquest temps (noranta segons per pàgina) és que no es correspon amb el temps real de lectura. És massa ràpid. Perquè nosaltres tardem uns tres minuts a llegir una pàgina en veu alta. L’audiollibre que vaig fer dura molt més d’una nit. Són més de vint hores de lectura. —La història transcorre a la nit. En Franz es troba en un estat de vigília, si s’adorm o no s’adorm. És un espai on les històries flueixen en el pensament del personatge. Això, és clar, també afecta la forma. —És clar. Hi ha moments que l’escriptura esdevé molt més contemplativa o més lírica. I les associacions d’idees que fan passar d’un tema a un altre són de caràcter més personal, de la vida d’en Franz… I això correspon a l’estat d’ànim del personatge. També hi ha dos somnis en el llibre. Ell s’adorm uns minuts i es desperta i entra en aquest estat on la veritat es barreja amb els somnis i els records. La història i l’estructura és un reflex d’aquests moments psicològics diferents. —En Franz, de nit, a casa seva, en un estat a prop del somni, de l’opi… —És un llibre que es troba entremig del son i el somni, de la realitat i la fantasia, entre un dia i un altre dia, perquè la nit també és aquest espai entremig. És clar, aquí l’escriptura és la que lliga el pas entre aquests mons diferents, que ens fa passar de la reflexió més desperta d’en Franz al món entre els somnis i els records. Perquè els records són també imatges treballades per la ment. —La metàfora més plàstica de tot allò que conta el llibre trobo que és el vincle que s’estableix entre Pessoa, Khayyam i el vi. —L’embriaguesa metafòrica entre Khayyam i Pessoa. Aquesta relació és un procés interessant perquè Pessoa va escriure unes quartetes igual que Khayyam, però amb el seu món propi. No són traduccions de les quartetes de Khayyam, perquè l’original no hi és, sinó que més aviat serien traduccions d’un original somniat per Pessoa mateix. I, és clar, aquestes relacions literàries entre dos poetes a qui tot els separa, tant el temps com l’espai, la llengua… són molt interessants. També poètiques. —Aquest vincle és tan brillant que pot explicar aquest món de relacions culturals entre Orient i Occident que, per una altra banda, és molt plural i divers. —M’interessava aquesta diversitat d’influències, de continguts, que hi ha precisament a Europa. Un poeta com Pessoa que es veu com l’essència poètica de Portugal al segle XX, també ha tingut influències tan diverses com la poesia anglesa i com Omar Khayyam des de l’Iran. —A l’endreça final del llibre doneu les gràcies, entre més, al Cercle dels Orientalistes Malenconiosos. Qui són? —És una manera de parlar d’un grup d’amics que vam estudiar junts. Són persones concretes que vam estudiar orientalisme junts. I també són personatges de la novel·la. —Té molta malenconia aquesta novel·la. És volguda o és que sou malenconiós? —Volguda? Sí. Malenconiós? Potser també. En Franz ho és, segur. Però també hi ha una malenconia que ve de la tristor de l’estat actual del món àrab i tot Turquia, l’Iran… Quan una part de la teva vida és vinculada a aquests països, és fàcil que neixi una certa malenconia de pensar en allò que era i que ara ja no existeix, s’ha transformat radicalment o s’ha destruït. Hi ha coses que no retrobaràs mai. —El Franz és un erudit, però hi ha una part seva que es fa antipàtica. Segurament, aquesta malenconia i l’amor que sent per la Sarah el salven d’aquesta part més odiosa que té. —Tot tan controlat… —Sí, de vegades penses com és possible que en Franz pugui tenir aquesta cosa d’orientalista aventurer. Suposo que per això necessitàveu una Sarah. —De fet, primer va ser la Sarah. La Sarah va arribar molt abans: volia fer el retrat d’una dona com la Sarah. Després vaig trobar la manera de fer aquest retrat d’una manera molt amorosa i de veure-ho a través dels ulls d’en Franz Ritter, un narrador que em permet, a més de la part amorosa, posar coses com la música i moltes altres històries. —I objectivar la Sarah una mica, potser? —Al contrari, perquè és un retrat de tot menys objectiu, el que fa ell. En Franz em permet de contar d’una manera molt sincera què va passar, els fets, i introduir la devoció que té (i la seva passió) per ella. —Al final sempre tria ella. —Exacte. —I per què teníeu ganes de construir un personatge com la Sarah? —M’interessen molt les dones orientalistes. Sobretot ara, en aquest segle XXI, que tenim la sensació que l’Orient Mitjà és completament tancat a les dones, que és un món d’homes. Però hi ha hagut moltes dones que s’han interessat per l’Iran i el món àrab i molts dels orientalistes més importants són dones. I m’interessava això, reflectir aquesta passió femenina per l’Orient. M’interessava fer un retrat d’una dona forta, poderosa, també per sortir dels clixés que es poden tenir de la feminitat. —Que no té por. —No! —I es basa en algun personatge que heu conegut? —Sí, més d’un. Moltes dones investigadores, historiadores, que conec, especialistes de llengua i literatura, són molt importants per als estudis àrabs i perses. —En la vostra vida, heu estat un estudiós orientalista durant una desena d’anys. D’on us va venir aquesta passió? —Va ser una mica casual. Vaig descobrir l’àrab i el persa a la universitat, a París. I em va apassionar. No tenia vincles personals ni familiars ni res amb aquest món. Havia començat estudiant història de l’art i hi havia una assignatura d’art islàmic que m’interessava molt. Arran d’això vaig entrar en l’idioma i al final vaig centrar-me a estudiar àrab i persa i vaig deixar els estudis d’història de l’art. La gran sort que teníem a París amb els estudis orientals era que podíem viatjar de seguida. Hi havia molts intercanvis i beques per a viatjar a l’Iran, Síria, Egipte, el Líban i altres països del món àrab. —I què ho va fer que l’any 2000 us traslladéssiu a viure a Barcelona i temps després obríssiu un restaurant de cuina libanesa al barri de Gràcia? —El restaurant és un projecte molt més recent, de fa només uns quatre anys o cinc. Jo vaig arribar aquí per casualitat, perquè la meva dona és de Barcelona. Abans vivíem a Síria. Però ella, per motius laborals, va haver de tornar a Barcelona i jo la vaig seguir. —I el restaurant? —És del 2011 o 2012. El fet és que el meu soci, un amic libanès de fa molts anys, sabia que m’agradava la cuina i aquestes històries de gastronomia i els intercanvis culturals en gastronomia, i em va proposar d’entrar en el projecte quan es va reformar. —I com viviu aquesta experiència després d’aquests anys? —Ah, és molt interessant i molt bonica. M’apassiona. De fet, quan sóc a Barcelona passo cada dia pel restaurant. El món de la gastronomia m’apassiona perquè és part d’una cultura. I alhora és tan universal com l’art o la música. Amb tradicions distintes, perquè hi ha hagut molt d’intercanvi i avui encara més, a través de la globalització i la internacionalització dels productes i dels fluxos comercials. I és molt interessant de veure com el nostre món gastronòmic evoluciona amb productes que vénen de l’Orient Mitjà o d’Amèrica. Abans hi havia productes que era impossible de trobar a Barcelona, i ara sí que els hi trobes. I d’això no fa tants anys. —Escriviu cap al final del llibre: «A vegades em fa la impressió que s’ha fet de nit, que les tenebres occidentals han envaït l’Orient de les llums. Que l’esperit, l’estudi, els plaers de l’esperit i de l’estudi, del vi de Khayyam o de Pessoa, no han resistit al segle XX, que la construcció cosmopolita del món ja no es fa en el marc de l’intercanvi de l’amor i el pensament, sinó en el de l’intercanvi de la violència i els objectes manufacturats.» És un lament i és una mena de resum del que acaba esdevenint en la novel·la i en la realitat. —És la constatació del que passava. Al final és més una qüestió de violència, de dominació, que no pas d’intercanvi cultural. —El valor d’aquest llibre és que dóna fermesa a l’intercanvi des de la cultura. I des de la cultura tenim una oportunitat, encara. —Exacte, sí. És una manera de posar llum a allò que no veiem sempre. Sota aquests intercanvis bèl·lics o violents o només econòmics, també hi ha molts intercanvis culturals. I veure la història del segle XIX i XX des del punt de vista de la cultura, de la literatura, de la música, de l’art… és canviar una mica la mirada i és una manera diferent de mirar cap al futur i de trobar una nova forma d’esperança. —Aquest llibre, des del punt de vista que s’ha escrit, defensant la cultura, també és una manera de fer política. —És també una de les coses que m’interessen de la literatura, que tingui una mena de pes polític, potser no d’una manera directa (en relació amb la manera de fer política dels partits), sinó d’una manera més profunda i indirecta d’intentar incidir, mal que sigui mínimament, sobre la nostra manera de veure les coses. —I això ho feu des de la creació, des de la ficció, que trobo que és una manera d’anar més enllà encara. Des de la ficció parleu de la contemporaneïtat. Segurament, només els creadors ho podeu fer amb aquesta lucidesa. —No solament els creadors, segurament, però la veritat és que és diferent, sí. La força de la ficció permet d’ajuntar coses que no podries ajuntar en un assaig. Les relacions entre la música oriental i occidental i una història d’amor, per exemple. Són coses que només les pots fer en la ficció. L’àmbit de la novel·la avui és tan obert que pots posar-hi moltes formes de discurs. La novel·la és un esperit tan lliure que pot abraçar de tot: des d’imatges fins a molts tipus de discurs diferent. —Hi ha escriptors més puristes, que no es permeten tots els recursos. —Jo no sóc gens purista. —No, més que purista diria que sou porós… —Sí, potser sí.

Summary: Mathias Enard: ‘M’interessava reflectir la passió femenina per l’Orient’


Ahir es va fer el funeral oficial per l’ex-president de Finlàndia Mauno Koivisto. Koivisto va ser l’home encarregat de dirigir Finlàndia durant el difícil període del final de la guerra freda i va canviar amb molta paciència el delicat equilibri que obligava el seu país a restar de fet en l’àrea d’influència soviètica, malgrat tenir un sistema capitalista. Això el va obligar a fer un paper difícil que aquests dies ha tornat a la llum pública arran de la seva mort. Un d’especialment interessant. Va haver d’aguantar una intensa pressió de l’opinió pública del seu país, profundament irritada per la posició oficial del govern sobre la independència d’Estònia. Koivisto, quan va començar el conflicte, es va arrenglerar amb Moscou i va negar el dret d’independència d’Estònia. Pensava que ho havia de fer per no desfermar un enfrontament directe del seu país amb la Unió Soviètica. Tanmateix, d’amagat, va fer tant com va poder perquè el moviment independentista estonià aconseguís la victòria. Ni tan sols després de la independència d’Estònia no va explicar tot allò que havia fet, que ara a la seva mort s’ha conegut. Una relació difícil Durant la guerra freda, Finlàndia vivia en una situació geopolítica estranya. El país formava part del bloc occidental perquè tenia un sistema econòmic capitalista i una democràcia liberal, però havia de ser per força neutral i la seva política internacional era molt influïda per Moscou. De fet, es va arribar a crear el vocable ‘finlandització’, que avui dia descriu la situació de qualsevol país independent que no pot fer la política exterior que vol per evitar de tenir problemes amb un veí poderós. Finlàndia, que s’havia independitzat de la Rússia tsarista i durant la Segona Guerra Mundial havia estat parcialment ocupada per l’URSS, va optar per no molestar mai Moscou. Per una altra banda, Finlàndia i Estònia sempre havien tingut bones relacions. Parlen dos idiomes molt pròxims i comparteixen molts aspectes culturals. Durant l’època soviètica la televisió finesa era molt vista a Estònia, per la proximitat geogràfica, i fins i tot l’URSS va permetre a empreses finlandeses de tenir els pocs hotels que no eren de l’estat o invertir al port de Tallin. ‘Gairebé qualsevol cosa la podem fer passar per cultura’ Quan Estònia, a final dels anys vuitanta, va decidir de començar el procés d’independència, per a Finlàndia la situació es va complicar molt. El govern finlandès no podia donar suport a Estònia sense que això impliqués un enfrontament total amb la Unió Soviètica i per tant el perill de trencar la política de neutralitat que garantia la pròpia independència. Què van decidir de fer, que va decidir de fer particularment Mauno Koivisto? Ajudar Estònia en privat però fer costat a Rússia en públic. De manera que, com recordava ahir la televisió d’Estònia, Koivisto va fer unes dures declaracions de suport a la integritat territorial de la Unió Soviètica al mateix temps que creava un petit grup dins el govern encarregat de fer arribar en secret a Estònia tant de suport com fos possible, disfressat d’intercanvi cultural. L’historiador Heikki Rausmaa ha calculat que en pocs mesos van arribar a Estònia setze milions d’euros posats a disposició del moviment independentista. La ministra de cultura d’aleshores, Anna-Liisa Kasurinen, recordava ahir que va preguntar a Koivisto quants diners podia desviar cap a Estònia i ell li va respondre: ‘Gairebé qualsevol cosa la podem fer passar per cultura.’ Finlàndia va aportar també assessorament i suport tècnic a tot de grups estonians, entre els quals l’Associació Finlàndia-Estònia on treballà durant anys el president que més tard proclamaria la independència, Lennart Meri. Tot això, però, d’amagat. Més i tot: aguantant la pressió dels ciutadans finlandesos que pensaven que era una vergonya que el seu país no donés suport als estonians. Les enquestes fins i tot van mostrar una important baixa de la popularitat de Koivisto per aquest tema però ell mai no va explicar el que estava fent. Fins al punt que quan el món finalment va reconèixer la independència d’Estònia, Finlàndia no va estar entre els primers països a establir relacions diplomàtiques. Calia seguir dissimulant. Només en una ocasió, la primera vegada que el va entrevistar la televisió d’Estònia, Koivisto va caure en la temptació de dir ‘ni sabeu ni sabreu mai tot el que hem fet per vosaltres’. Però quan l’entrevistador li va demanar de què parlava ell va decidir no respondre. I fins i tot va haver-hi un moment que el govern estonià va reclamar que Finlàndia es disculpés per no haver-los donat suport. Aquell dia Koivisto es va negar a fer-ho però tampoc no va explicar res. No va ser fins el 2013 que la tesi doctoral de Heikki Rausmaa va posar xifres i noms a l’enorme ajuda secreta que Finlàndia havia lliurat als independentistes estonians, que ahir van retre homenatge al discret suport d’un home que no podia dir al món el que estava fent.

Summary: Quan Finlàndia ajudava Estònia però negava en públic que pogués ser independent


Un grup de persones ha anat a protestar avui al míting que Pablo Iglesias ha fet al barri del Carmel de Barcelona, on ha acompanyat el cap de llista de Catalunya Sí que es Pot, Lluís Rabell. Els manifestants han desplegat una pancarta en què hi havia escrit, en castellà: ‘Orgulloses dels nostres orígens. Humiliades pel teu etnicisme’, fent referència a les declaracions d’Iglesias en un altre míting d’aquesta setmana a Rubí, en què va instar els fills i néts d’andalusos i d’extremenys a anar a votar. Agents dels mossos d’esquadra han fet fora els manifestants. El periodista Marc Font ha publicat aquestes fotografies a Twitter “Orgullosos de nuestros orígenes. Humiliados por tu etnicismo”. Protesta contra Pablo Iglesias al Carmel pic.twitter.com/JR9OtmruYs — Marc Font (@marcfontribas) September 13, 2015 ‘No entenc que Lluís Llach estigui més a prop de Mas que de nosaltres’ Al míting, el més multitudinari que ha fet Iglesias en aquesta campanya, ha instat les classes populars i treballadores a votar el dia 27. ‘La Catalunya de l’extraradi és més Catalunya que cap altra’, ha dit. Segons ell, els membres de la candidatura no són ‘sords’ al clam independentista, però és ‘incompatible’ demanar un futur millor i fer president Artur Mas. I ha afegit que no comprenia per què la gent d’esquerres treballava per investir ‘el qui va votar l’amnistia fiscal i la reforma laboral’. I ho ha reblat així: ‘No entenc que Lluís Llach estigui més a prop de Mas que de nosaltres.’ Ací podeu veure tot l’acte avui al Carmel, sencer:

Summary: Incidents al míting de Pablo Iglesias al Carmel