Baltasar Picornell (Felanitx, 1977), conegut com a Balti, és el nou president del Parlament de les Illes, després de la destitució de Xelo Huertas, implicada en un presumpte cas de corrupció. En la seva investidura, la cabellera de Picornell va captar més atenció mediàtica que no pas el seu discurs, els seus orígens humils o la seva tasca com a parlamentari: molt actiu en memòria històrica i defensa dels drets dels animals. Picornell atén VilaWeb per telèfon en el seu segon dia de vacances. Un període on pensa fer net de l’estrès i tindrà cura de les filles a Cas Concos, on viu actualment. —En el vostre discurs d’investidura, vau deixar molt clar que no perdríeu les arrels. D’on ve Baltasar Picornell? —Sóc un activista per la república i la memòria històrica. També sóc un ferrer, una persona que tota la vida ha fet feina. I ara mateix em trob enmig d’una aventura política. Si fa tres anys m’haguessin dit que seria president del parlament no m’ho hauria cregut. —Com es fa el salt del taller a la política? —L’activisme republicà em va portar al 15-M, allà em va picar l’espina de la política. Quan va néixer Podem em vaig animar a participar-hi. Vaig començar entrant al Consell Ciutadà de les Illes Balears. Després, vaig ser escollit el cinquè en les primàries de Mallorca i vaig acabar entrant al parlament. I després de dos anys de diputat, he estat escollit president. Una mica de rebot, tot plegat. A vegades encara em costa de creure. —Considereu la política professional una cosa provisional? —Jo ara mateix estic d’excedència i ho veig com una cosa transitòria. Jo no sé si continuaré una altra legislatura. De moment, estic molt content i crec que hi estic posant molta valentia. De totes maneres, si mai em sent incòmode al parlament, tornaré al taller tranquil·lament i amb el cap ben alt. —Heu parlat del 15-M. Quins són els vostres referents polítics? —Durant el 15-M, un moviment en què també participava Pablo Iglesias, mirava molt La Tuerka, i en aquell moment, per a mi era un referent. De més antic, et podria mencionar Julio Anguita, i de les Illes, el darrer batlle republicà de Palma, Emili Darder, que va ser afusellat. Són gent normal i corrent amb uns ideals que admir. —Heu estat un diputat molt actiu en memòria històrica i drets dels animals. Us sentiu encotillat com a president? — Estic desenvolupant una tasca absolutament diferent. Com a diputat, podia ser més jo i defensar els meus ideals. Ara, la meva tasca és institucional i sé, malgrat la meva ideologia republicana, que no sóc una autoritat republicana. Sóc el president de tots els ciutadans. —Una doble personalitat. —Quan entr al parlament em pos l’uniforme de president, però quan en surt, torn a ser Balti Picornell. —Com a animalista convençut, com valoreu la llei de braus? —Molt positivament. És un gran avenç en matèria de benestar animal que ha costat molt d’aconseguir. S’ha tardat dos anys a aprovar-la. S’ha de dir que hi va influir la reacció del Tribunal Constitucional contra la llei catalana. La nostra també tenia un article que feia referència a la prohibició, i això va fer que quedés en stand by. Finalment els partits han decidit trobar-li una altra sortida. Jo, personalment, veig amb bons ulls totes les aportacions contra el maltractament animal. —Quin és el principal desafiament polític de les Illes? —Aconseguir un nou finançament i un nou encaix amb la resta de l’estat, perquè se’ns reconegui la nostra especificitat, la insularitat. Aquest problema només se soluciona amb un nou règim especial i un nou finançament. Hi ha un gran consens sobre això, a la societat de les Illes Balears. I hem de continuar lluitant com ho anem fent, de manera unitària, totes les forces polítiques i la societat civil. Estam mal finançats i esper que hi trobem una solució prestament. —A què us referiu, quan parleu de nou encaix? —S’ha de reformular el model d’estat perquè tingui més en compte les comunitats autònomes i les seves realitats diverses. —Les Illes han d’aspirar a ser una federació, tal com ha proposat el PSIB? —És una via en la qual cal profunditzar. Cada Consell, inclòs el de Mallorca, cal que tinguin les competències reforçades perquè cada illa pugui ser autònoma. Ara hi ha un traspàs insuficient de competències. El Consell de Mallorca, per exemple, té carreteres, però no pas transport. No és el model ideal. Un altre exemple és el turisme. En un tema tan transcendental, caldria que cada illa pogués decidir per si mateixa. —En el vostre discurs d’investidura, vau dir que treballaríeu perquè menorquins, eivissencs i formenterencs se sentissin seu el parlament. No és així ara? —A les Illes tenim el mateix problema que a Madrid, el centralisme. La seu del parlament és a Palma i no percep de què és cada illa i què hi passa. Només té la percepció de Mallorca. Després del meu nomenament, a diferència d’altres presidents del parlament, jo m’he desplaçat a les altres illes per reunir-me amb els presidents dels Consells. I d’aquesta manera, intentar entendre una mica més cada realitat i les necessitats en matèria legislativa. El parlament és de tots, però és una idea que costa d’encaixar, ara mateix. —Les negociacions per al vostre nomenament van ser complicades. Com són les relacions ara amb els altres socis del pacte? —Són unes relacions molt cordials i correctes. Crec que hi va haver més batalla mediàtica que no pas interna. La negociació va ser dura, sí, però no ha afectat la relació, que és bona. Personalment, no tinc cap problema amb els portaveus dels grups. —L’expulsió dels periodistes d’un ple us va costar uns quants retrets. —Va ser un error aplicar literalment el reglament i vaig demanar disculpes. De totes maneres, crec que estic desenvolupant bé el càrrec, i tots els grups, inclosos els que no són del pacte, estan bastant contents amb mi. —Durant les negociacions per la vostra investidura, Podem va amenaçar de fer caure el govern. —Malgrat els acords del canvi, Podem no és part del govern. Evidentment, hi ha discrepàncies amb la tasca del govern i Podem té dret de dir la seva. Marcar perfil propi, si voleu. De totes maneres, al final tot queda en discussió política. El debat és necessari i en surten coses positives. —La majoria progressista no trontolla, doncs. —Cadascú juga el seu joc polític. Podem i Més per Menorca, que va sortir del govern, l’aguanten des del parlament. Com he dit, hi ha discrepàncies, només faltaria. I crec que fins i tot són necessàries, perquè reforcen i milloren l’obra de l’executiu. —El grup parlamentari de Podem està fracturat, com s’ha publicat? —El grup funciona perfectament, i a dins no hi ha cap mena de discrepància. Tothom va en la mateixa línia. La negociació per la llei d’estades turístiques és un exemple d’aquesta unitat. —I la relació entre els dos portaveus, Alberto Jarabo i Laura Camargo? —Els dos portaveus es porten bé i saben quina és la seva feina. Personalment, crec que són dos grans professionals. —Com va afectar el cas Huertas i Seijas? —Va ser un moment molt dur, amb tot el xoc mediàtic. El grup ha quedat escapçat i hem perdut dos diputats dels deu que teníem. Evidentment, hem perdut força al parlament i ho notem. —Com valoreu els dos anys de govern de Francina Armengol? —Sincerament, crec que es va pel bon camí. En el terreny simbòlic s’han canviat moltes coses, tenint en compte que és més dúctil als canvis que el terreny material. Però s’han fet passos ferms per a recuperar i garantir molts drets. S’ha aprovat la llei de fosses i de persones desaparegudes, la llei LGTBI i la llei d’igualtat… També es van revertint polítiques del darrer govern perjudicials en matèria de territori. Crec que es fa bona feina. —També s’ha recuperat una institució transcendental per al català, la Direcció General de Política Lingüística. —Certament. El govern va en bona línia per a recuperar la nostra llengua. No hem d’estar en cap moment avergonyits de la nostra llengua i no crec que hagi de ser motiu de discussió política. S’han de tenir les coses molt clares. Defensar la llengua i la nostra cultura és bàsic. —Temeu que l’ofensiva del PP contra l’ensenyament en català al País Valencià faci ressuscitar el fantasma del trilingüisme? —El mateix PP es va adonar que l’atac contra la llengua havia estat un gran error. Esperem que la situació al País Valencià es recondueixi aviat. Aquí hem tornat al consens del 86, on hi havia totes les forces polítiques, perquè el català en cap moment ha de ser una discussió o una arma política. —En la vostra investidura, vau demanar perdó als serveis de transcripció per l’accent de Felanitx. Ja us heu adaptat? —  A Mallorca, cada poble té el seu dialecte i el de Felanitx és especialment complicat. Ara l’amag una mica, perquè si no, no m’entendríeu. Fem servir paraules diferents, emes tancades… També intent vocalitzar i parlar més a poc a poc i no menjar-me tantes paraules. En certa manera, més que una disculpa, era un reconeixement a la gran feina que fan els professionals de la transcripció. —Retornant a l’obra de govern, què us sembla el front comú que han fet Armengol, Puig i Puigdemont en matèria de finançament i infrastructura? —Hem de tenir clar que les relacions amb totes les institucions de parla catalana són fonamentals. De fet, jo encara tinc pendent una visita al Parlament de Catalunya que, per problemes d’agenda, no es va poder fer al juny. Crec que és molt important que els qui tenim la mateixa llengua estiguem coordinats per anar a una en temes cabdals com les infrastructures i el finançament. —Com són les relacions amb la resta d’institucions del país? —Són bones. Amb el País Valencià encara no hi he pogut parlar massa, però amb Catalunya sí. Tinc aquesta visita pendent que esper tancar el setembre. Ens agermana una llengua i les relacions no han de ser bones sinó millors encara. —El batlle de Palma, Antoni Noguera, i vós mateix heu reivindicat la figura d’Emili Darder. Hi ha un rebrot del republicanisme? —És important que es digui obertament que hi ha autoritats d’ideologia republicana. Hauria de ser una cosa plenament normalitzada, perquè en un estat democràtic s’han de respectar totes les visions polítiques. I esper que creixi més . —Noguera, a més, és un independentista declarat. —Em sembla bé i ho respect. És normal que cadascú expressi la seva ideologia en democràcia. En aquest sentit, anem evolucionant com a societat. —Vau fer una publicació a Facebook força polèmica sobre la bandera republicana i l’estelada. —És una publicació de fa un parell d’anys, que ara se li ha donat volada. Bàsicament, sempre he dit que la bandera republicana agermana més que l’actual. Només cal veure que allà on hi ha una estelada sempre hi ha una bandera republicana. Em semblen dues banderes que van de la mà. Cal recordar que Catalunya és el primer lloc on es va proclamar la república el 1931. —Què us sembla la persecució judicial contra Carme Forcadell i el parlament, per exemple, després de la suspensió de la reforma del reglament? —El govern espanyol, en compte d’oferir diàleg, des d’un bon principi ha deixat que la situació s’enquistés. No s’ha ofert cap mena de solució a greuges històrics que han afectat Catalunya, com el finançament o els atacs al català. Com a republicà, crec que cada comunitat ha de tenir més drets i, per tant, no em puc negar al dret de decidir dels pobles. —Esteu a favor del referèndum de l’1-O? —Cada poble ha de tenir dret de dir la seva. No sé fins on arribarà, però a partir de l’1 d’octubre hi haurà un gran canvi polític a Catalunya. Caldrà que hi hagi unes negociacions serioses amb l’estat espanyol, independentment del resultat. —Iglesias i Echenique van dir que si fossin catalans, no votarien. Vós què faríeu, si fóssiu català? —Si jo fos català, votaria. —Que sí o que no? — Crec que us ho podeu imaginar.

Summary: Baltasar Picornell: ‘Si mai em sent incòmode al parlament, tornaré al taller amb el cap ben alt’


Andorra rebrà la visita oficial del copríncep Emmanuel Macron els dies 13 i 14 de setembre, segons que ha anunciat el govern. Macron visitarà oficialment el Principat per primera vegada des de la seva elecció com a president de l’estat francès la primavera del 2017. L’executiu de Xavier Espot vol que Macron faci un recorregut per les parròquies, tal com va fer el seu predecessor, François Hollande. És previst que una delegació de l’equip del copríncep es desplaci a Andorra per a tancar el programa de la visita, de la qual no ha transcendit més detalls.

Summary: Andorra rebrà la visita del copríncep Macron el 13 i 14 de setembre


La cap de llista de la CUP a les eleccions del 10-N, Mireia Vehí, veu possible trobar punts d’acord amb ERC i JxCat si es mantenen amb la ‘crítica frontal’ al PSOE. En una entrevista a Catalunya Ràdio, Vehí ha dit que la manera de solucionar el conflicte passa per ‘autodeterminació, drets i amnistia’ i s’ha mostrat disposada a ‘fer política’ amb les forces que contribueixin a ‘jugar’ en aquest marc. Podeu escoltar l’entrevista ací: Pel que fa als aldarulls al carrer arran de la sentència del procés, Vehí ha dit que els polítics no són jutges i per tant no han de dedicar-se a ‘condemnar o no condemnar’, sinó que ho ha definit com a ‘expressions de ràbia’ de gent molt jove que pensa que no té futur. Tanmateix, ha dit que l’estratègia de la CUP es basa en la ‘des. Ha apostat per la desobediència civil com a eina que permet fer ‘accions massives i transversals’ i ha demanat una taula internacional que posi sobre la taula l’exercici de l’autodeterminació. De fet, segons que ha dit, la desobediència civil sempre acaba amb negociació. Vehí ha explicat que la CUP va a Madrid a fer de ‘caixa de ressonància’ i amb la voluntat ‘d’impedir que es tanqui per dalt el que es va obrir per baix’ tot referint-se a una ‘crisi sistemàtica i estructural’. Pel que fa a l’Assemblea de Càrrecs Electes que es constituirà demà, Vehí ha confirmat que membres de la seva formació hi assistiran ‘encantadíssims’ encara que la CUP impulsés la setmana passada una reunió de càrrecs electes davant la ‘inacció’ d’una resposta política a la sentència. Segons Vehí, ara s’ha de definir de quina manera la desobediència civil s’articula als municipis i com s’apel·la a la comunitat internacional.

Summary: Vehí: ‘Si ERC i JxCat mantenen la crítica frontal al PSOE, ens hi podrem entendre’


El jutjat de Vic ha citat a declarar el director general dels Agents Rurals, Marc Costa, com a investigat per l’1-O per un presumpte delicte de desobediència. El mateix Costa ho ha explicat a Twitter, on ha assegurat que, prèviament, l’Audiència espanyola va intentar incloure’l en la causa per sedició contra l’antiga cúpula dels Mossos d’Esquadra. Amb anterioritat, l'Audiència Nacional ja va intentar incloure'm en la seva causa judicial per sedició i organització criminal que va instruir contra el Major Trapero, la intendent Laplana, el director general de la policia i el secretari general d'Interior — Marc Costa (@CostaTrachsel) September 10, 2018 El cap dels Agents Rurals, resident a Sant Julià de Vilatorta, va defensar una escola del municipi durant la jornada del referèndum. Quan dos agents dels Mossos es varen presentar al col·legi per aixecar una acta, Costa es va identificar i es va oferir per ajudar-los. Aquest ofici de la Guàrdia Civil contenia tb una acta complementària aixecada per un dels dos mossos que van ser aquell dia de servei a Sant Julià de #Vilatorta en la q m'identificava específicament ja que em vaig presentar i oferir-li qualsevol col·laboració en el què necessités — Marc Costa (@CostaTrachsel) September 10, 2018 Aquesta acta ja va formar part de la documentació que va tractar la jutgessa Carmen Lamela, però ara serveix perquè un jutjat d’instrucció de Vic l’investigui per un presumpte delicte de desobediència durant l’1-O. Com tants altres vilatortins i vilatortines, catalans i catalanes, efectivament vaig estar al meu col·legi electoral el dia 1 d'octubre per tal de poder votar i decidir entre tots d'una manera democràtica i pacífica el nostre futur polític #NoTenimPor #ResaAmagar — Marc Costa (@CostaTrachsel) September 10, 2018 Per Costa, les diligències en contra seva demostren clarament ‘la regressió dels nostres drets més fonamentals i la persecució d’una ideologia democràtica i pacífica, degradant així la democràcia i l’estat de dret.’ Per aquest motiu, i lamentablement per tants altres, demà hem de ser molts a la #Diada2018 per fer sentir la nostra veu, denunciar tota aquesta persecució política i judicial i deixar clar que no pensem renunciar a res #FemlaRepublicaCatalana sabent sense por que #DemaPotsSerTu pic.twitter.com/W1a9Bbm2oV — Marc Costa (@CostaTrachsel) September 10, 2018 Costa va ser inclòs inicialment en la causa per sedició i organització criminal instruïda contra el major Josep Lluís Trapero, la intendent Teresa Laplana, l’exdirector dels Mossos Pere Soler i l’exsecretari general d’Interior, César Puig.

Summary: Citen a declarar el cap dels Agents Rurals per l’1-O


En les últimes dècades del segle XX, la incidència i l’impacte de les epidèmies infeccioses s’ha reduït enormement. Aquest «miracle» no és fruit de la intercessió divina sinó dels progressos de la medicina i la sanitat, que ens han proporcionat vacunes i antibiòtics, millores sanitàries en la potabilització de l’aigua i en les condicions higièniques dels hospitals, i mesures estrictes de control en la seguretat alimentària. El 2010, la taxa de mortalitat per malalties infeccioses en els països industrialitzats es va reduir al 3 %. En la dècada dels quaranta, els antibiòtics es van desenvolupar inicialment per al tractament de malalties infeccioses en persones. En els últims 75 anys, les relacions entre els bacteris i els humans han canviat enormement. Cada vegada que una persona és tractada amb un antibiòtic, la microbiota normal d’aquesta (comensal o simbiòtica) «pateix» els mateixos efectes que el patogen objectiu del tractament. Al mateix temps, hi ha un altre canvi entre els mateixos microbis: s’hi fan resistents. Hi ha casos descrits de resistència a la penicil·lina el 1941 i a l’estreptomicina el 1946, pocs mesos després que començaren a emprar-se. L’augment dels nivells de resistència dels bacteris als antibiòtics constitueix un dels principals reptes en la medicina actual, de manera que hi ha gran interès per trobar altres agents antibacterians. Els virus bacterians, o bacteriòfags, són una possible alternativa per a combatre alguns bacteris patògens multiresistents. A diferència dels antibiòtics, els bacteriòfags poden multiplicar-se en el lloc de la infecció mentre estigui present el seu bacteri hoste. A més, els bacteriòfags són molt específics i infecten només certes varietats d’una espècie determinada. Aquesta gran especificitat és un avantatge i un inconvenient. Com a avantatge, tenim que un cop es disposa del bacteriòfag aïllat, aquest tindrà un efecte específic sobre el bacteri, sense alterar la microbiota normal. Com a inconvenient, hi ha la necessitat d’identificar de manera precisa el bacteri infectant per tal d’obtenir el bacteriòfag apropiat. La teràpia amb aquests virus bacterians (fagoteràpia), però, ha de superar encara els controls científics, financers i reguladors necessaris perquè es pugui adoptar en la pràctica clínica. Una altra alternativa en el tractament d’algunes malalties infeccioses seria la utilització de bacteris depredadors d’altres bacteris. Un dels més coneguts és Bdellovibrio (etimològicament, «vibrió sangonera»). S’ha suggerit que s’utilitzi en el tractament d’infeccions locals on aquests bacteris depredadors tinguin accés directe als bacteris patògens, com en les infeccions per cremades, la queratitis o la periodontitis. Llig l’article sencer en la web de Mètode. Carles Puche, Ricard Guerrero i Mercè Berlanga. Què és Mètode?

Summary: Microbis per a guarir


El president en funcions de la Generalitat, Artur Mas, ha acusat avui a l’estat espanyol de voler ‘imposar la veu i el vot de la majoria per sobre dels drets democràtics i nacionals’ de Catalunya i ‘sense respectar la minoria que significa Catalunya dins d’Espanya’. Amb aquestes paraules ha contestat Mas al tradicional discurs de Nadal del rei Felip VI, qui va advertir que la ‘imposició’ d’una idea o d’un projecte ‘d’uns sobre la voluntat de la resta d’espanyols’, només ha dut ‘a la decadència, l’empobriment i l’aïllament’. Mas ha deixat clar que Catalunya amb un 16% de la població ‘no pot imposar res’ a Espanya, però pot ‘intentar ser com qualsevol nació d’Europa i tenir un estat propi’. Després de l’ofrena floral a la tomba de Francesc Macià al cementiri de Montjuïc, el president ha admès que no està d’acord amb aquesta visió del monarca espanyol qui va expressar que ‘quan la voluntat d’uns pocs s’imposa a la decisió de molts, en referència al poble espanyol, ha portat a la decadència d’Espanya’. També ha assegurat que ‘no es tracta que imposin la voluntat uns pocs, Catalunya, per sobre la d’uns molts, la resta d’Espanya, sinó que es respectin els drets fonamentals del poble de Catalunya com a nació que és’. En aquest sentit, Mas ha dit que ‘el problema d’Espanya és que no es reconeix com estat plurinacional, sinó uninacional amb una nació’. Ha lamentat que ‘mai s’ha volgut plantar cara a la realitat natural d’Espanya i que té nacions diverses agradi o no’. Ha indicat que la gran majoria de catalans independentment del seu origen i parla consideren Catalunya com una nació. ‘No es tracta d’imposar la voluntat d’uns que són minoria sobre la dels molts que són majoria, sinó que la majoria respecti els drets democràtics i nacionals del que representem’. ‘Entenc que el rei d’Espanya defensi la unitat d’Espanya, però m’agradaria algun dia sentir discursos que també poguéssim tenir una sensibilitat clara sobre els drets democràtics i nacionals de Catalunya guanyats al llarg de la història i defensats de cara el futur’. Ha assenyalat que a Madrid no existeix aquest discurs, sinó que ‘es vol imposar la veu i el vot de la majoria sense respectar la minoria que significa Catalunya dins d’Espanya’. Per contra, Mas ha indicat que està d’acord amb el rei espanyol amb ‘l’apel·lació del diàleg, el pacte, a la concertació i a la concòrdia. Insistim en el fet que això ha de ser així sempre i fins i tot en el moment que els vots porten a situacions polítiques complexes és quan aquest esperit de diàleg, pacte, negociació i concertació han d’estar presents’, ha assenyalat. Finalment, ha afegit que la voluntat de pacte després d’unes eleccions hi ha de ser.

Summary: Mas replica a Felip VI que l’estat espanyol ‘imposa la veu de la majoria per sobre dels drets democràtics i nacionals’


El ministre d’Afers Socials, Habitatge i Joventut, Víctor Filloy, ha celebrat els resultats que dóna la congelació dels lloguers arran de l’aplicació de la llei de mesures urgents. Filloy ha dit que havia servit per a frenar l’augment dels preus del lloguer i ha obert la porta a allargar la mesura. ‘No es pot donar per fet que la podem prorrogar, però les dades demostren que aquesta llei ha permès si més no de frenar l’augment del darrers mesos de l’any passat.’ Amb tot, ha precisat: ‘No som partidaris que s’eternitzi.’ Segons ell, la voluntat és de continuar avançant en el manteniment de la prohibició o en la resolució de les futures polítiques, gràcies a la creació de l’Institut Nacional de l’Habitatge. Ha fet aquestes declaracions després de la primera Comissió Nacional d’Habitatge que ha presidit el cap de Govern, Xavier Espot i que ha servit per a aprovar la creació de la Taula d’Habitatge. Filloy també ha assegurat que l’executiu vol treballar en dues línies. A mitjà termini, pretén continuar controlant i estabilitzant el mercat i a llarg termini, intentar prevenir els problemes d’aquests anys anteriors.

Summary: El govern andorrà obre la porta a mantenir la congelació dels lloguers


El Botànic ha renunciat a blindar el català a l’administració pública. Així es desprèn de la darrera versió de la nova llei de funció pública presentada ahir al ple del Consell, en la qual se suprimeix la disposició final que blindava la incorporació de la capacitació lingüística en català. Això ha fet aixecar la veu a Acció Cultural del País Valencià i Escola Valenciana que demanen de sol·licitar una reunió amb el president de la Generalitat Valenciana, Ximo Puig, així com obrir una ronda de contactes amb els partits polítics amb representació a les Corts per tal que s”asseguri el requisit lingüístic quan es tramiti la llei a les Corts. Diuen no entendre la decisió perquè hi havia un ‘amplíssim consens de les principals forces sindicals i entitats cíviques valencianes’ per la inclusió de la competència lingüística: ‘Es tracta simplement d’aplicar allò que ja s’ha acordat entre PSPV-PSOE, Compromís i Podem i que, a més, s’aplica des de fa dècades en les altres comunitats autònomes: el dret de la ciutadania a ser atesos en la llengua oficial i pròpia.’ A banda, assenyalen, era un compromís de l’acord del Botànic. L’exclusió del requisit lingüístic sorgeix d’un qüestionament del Consell Jurídic Consultiu. A continuació la consellera de Justícia i Administració Pública, Gabriela Bravo, va optar per suprimir-la de la llei de funció pública. Aquesta disposició final s’havia aprovat el 2017 arran d’un acord entre el conseller d’Educació, Vicent Marzà (Compromís), com a responsable de Política Lingüística, i la mateixa consellera. Encara més, el Consell va ratificar-la quan, el 2018, va donar el vist-i-plau a l’avantprojecte de llei de funció pública. L’eliminació unilateral de la disposició final va irritar Compromís, que va reobrir la negociació per pactar que calgués un informe previ de Política Lingüística sobre la capacitació lingüística als funcionaris. Si no hi ha cap sorpresa, el projecte de llei s’aprovarà al Consell i després anirà a les Corts, on els grups podran presentar esmenes i és probable que es reobri el debat.

Summary: ACPV i Escola Valenciana demanen de mantenir el català com a requisit per a la funció pública


Ferran Sáez (La Granja d’Escarp, 1964) és un dels filòsofs més prolífics del moment. Interessat per les correlacions entre la comunicació i la democràcia, acaba de publicar La superficie. La vida entre pantallas (ED Libros, Barcelona, 2018) Populisme. El llenguatge d’adulació de les masses (Publicacions de l’Abadia de Montserrat, Barcelona, 2018) i un tercer, El cos de l’esperit. Sobre la culturització de l’herència cristiana (Viena Edicions, Barcelona, 2019). Entre els dos primers assaigs interpreta una confluència de fenòmens que amenacen la democràcia. Doctor en Filosofia i professor titular a la Facultat de Comunicació i Relacions Internacionals de la Universitat Ramon Llull, hem aprofitat per demanar-li la seva interpretació sobre els primers dies del judici al Tribunal Suprem. —Acabeu de publicar un llibre sobre la postveritat i un sobre els populismes. Hi ha paral·lelismes entre aquests dos fenòmens? —En termes causals és difícil d’establir vincles. En ciències socials no pots fer lligams causals com un químic o un físic. Però sí que hi ha una proximitat. Les xarxes socials han obert un món en què la noció de veritat es produeix per consens. És a dir, el restaurant més bo és el que té més ‘m’agrades’. Diguéssim que això i el populisme són cosins germans. —Quin és llavors el punt de confluència? —El caràcter emocional dels dos fenòmens. Pensar que la veritat és una suma de ‘m’agrades’ respon a la base de la cultura kitsch amb la qual la qualitat d’una cosa es mesura pel seu consum. Des d’aquest punt de vista, Michael Jackson, al cel sigui, era considerat bo perquè molta gent en comprava els discs, i aquí passa una cosa semblant. El sociòleg holandès Rob Riemen estableix un lligam clar entre el kitsch i el populisme. Molt abans, als anys noranta, Sloterdijk i Habermas van tenir una mena d’ensopegada perquè Sloterdijk deia que el nazisme no havia estat res més que la irrupció de la cultura pop en la política. Aquestes disfresses d’uniformes inventats i torxes del nazisme tenien alguna cosa de performàtic. És a dir, allò que passa en un estadi de futbol –el deliri, els crits– presentat a la política. Aquí hi ha un fil per a estirar bastant interessant. Tot això no és innocu políticament, sinó que acaba tenint conseqüències bestials. —Com ara? —En el cas de la campanya de Trump de la tardor del 2016, Trump aconsegueix que el voti la classe mitjana i baixa americana –blanca– a còpia de repetir que ell, que viu en un gratacel al mig de Manhattan, és el poble. En canvi, diu que els de The New York Times o de qualsevol altre diari són les elits intel·lectuals. Aquesta mena d’identificacions, si tu les analitzes racionalment no s’aguanten per enlloc, però emocionalment sí. Perquè la insinuació ve a ser: ‘Jo sóc tan vulgar com vosaltres i no us n’heu d’avergonyir, de ser vulgars.’ La base del populisme és la contraposició entre el poble i les elits. Hi ha un poble que no s’equivoca mai i unes elits que són perverses i que sempre maquinen. En el cas de Trump, per arribar a convèncer així, a part d’un pocavergonya, s’ha de ser molt espavilat, perquè si no, ja em diràs. —Aquest populisme també té coses en comú amb l’europeu? Amb la irrupció de Vox a Espanya? —El populisme és diferent en el món anglosaxó. La mentalitat política és molt diferent de l’europea. Aquí l’extrema dreta vol un estat molt fort, i allà l’extrema dreta vol un estat molt dèbil. —Fa tres dies que ha començat el judici. Què us ha cridat més l’atenció d’allò que heu vist? —La mirada molt atenta cap a què puguin dir-ne posteriorment a Europa. Una cosa que pot semblar una anècdota insignificant i ridícula –com el fet que el jutge digui que no cal que es llevin els llaços grocs– és pensada amb vista a les coses que es podrien esgrimir a Estrasburg com una possible vulneració de drets. Hi ha una atenció exquisida perquè després no puguin fer retrets com aquest per coses que són superficials. També m’ha sorprès molt que les estratègies de la defensa i la fiscalia siguin coincidents. Totes dues van a cercar una confrontació política. Això és molt estrany, perquè en un cas com aquest jo crec que la fiscalia semblava més intel·ligent. —Sembla que li ho han posat fàcil, a la defensa? —Sí, han fet com una vaqueta.  —A què creieu que es deu aquesta poca visió aparent de la fiscalia? —Jo crec que ho van preparar simultàniament. Però n’hem vist molt poca cosa, encara no han pogut desplegar tot l’argumentari. Estem en una fase molt incipient. En el cas que sigui com és ara, que les dues parts conflueixin en arguments de caràcter polític més que no pas jurídic, jo crec que argumentalment té les de guanyar la part independentista. —L’advocat Jordi Pina va dir al tribunal que fessin de jutges i no de salvadors de la pàtria… —Sí, sembla que ells responguin: ‘Doncs no, farem de salvadors de la pàtria.’ Però ho repeteixo: Això encara no ha començat. —No ho veieu gens previsible, doncs? —Ara no. M’estranyaria molt que la fiscalia anés en aquesta direcció d’ara perquè és un tret al peu. —De tota manera, l’estratègia sembla dibuixada passades les dues primeres sessions. Trobeu que canviaran d’arguments sobre la marxa? —Pensa que en un interrogatori o en una intervenció d’un dels encausats normalment allò que fa un fiscal o un advocat defensor és agafar-se com un clau roent a una síl·laba de més que no s’havia hagut de dir. Això funciona així. I aquest és l’art de la improvisació i de l’atzar. De vegades se’t pot escapar alguna cosa que no hauries hagut de dir i aquesta cosa és justament la que et faran repetir fins a l’extenuació. —L’argumentari ara gira al voltant del concepte de violència? —Sí, la baula argumental gira al voltant d’aquesta noció. Jo crec que l’estratègia de la fiscalia consistirà a insistir-hi fins a l’esgotament. Fins que a algú se li escapi alguna cosa que pugui ser interpretada en aquesta línia. Jo, si més no, faria això. Això seria anar amb puteria. La qüestió és que hi ha unes figures jurídiques que han d’encaixar amb uns fets. N’hi ha algunes que estan molt clares, com la desobediència, i unes altres que, perquè hi puguin encaixar, han de ser contrastables. Ha de ser contrastable l’ús de la violència. Jo, si més no, era al carrer, com un adoctrinat idiota i dono el meu testimoni que no hi vaig veure violència ni per casualitat. Forçar la presència d’una violència que no va existir pot fet que el Tribunal d’Estrasburg consideri que aquí no solament s’ha interpretat esbiaixadament sinó que s’ha manipulat i s’ha mentit en un context judicial. —I això és molt greu. —Però mira Otegi. Es va empassar set anys de presó sense haver fet res. Jo no tinc cap dubte que acabarà amb Estrasburg dient que això és una animalada, però mentrestant passaran anys. I això és una injustícia molt bèstia. —Avui sentia Neus Bramona, parella d’Oriol Junqueras, que deia que el seu fill pensa que el pare sortirà aviat de la presó… —Tu perquè ets una noia joveneta, però jo, que sóc un vell, que tinc 54 anys, tot això m’és familiar. No he viscut la guerra civil, però els meus pares i els meus avis, sí. Van acabar tots a l’exili, a la presó, i a camps de concentració. Jo a casa tinc papers ben tètrics. Dels camps de concentració on va estar el meu avi matern… I, per tant, aquesta idea que tot pot acabar malament de manera injusta i que no passarà res, jo la tinc més que assumida. —I els anomenats progres, que és una qüestió de la qual heu escrit, on se situen ara? —Ells no n’han volgut saber mai res d’això. Tenen una cosa al cap que se l’han creguda. Que és una cosa hipercontradictòria, i és que han estat alguns dels qui han mogut els fils. Fa uns quants dies m’ho deia un amic meu de Saragossa: ‘Això són les cent famílies catalanes.’ Jo li vaig respondre: ‘Suposo que et refereixes a les famílies que se’n van anar rabents amb l’empresa quan els va trucar el rei.’ Tenen una visió absurda d’aquesta història i d’aquí no els mouràs. —I els socialistes com ho veuen? —En relació a Pedro Sánchez i el seu entorn, és diferent. Tu pots proposar un diàleg de manera que pugui ser efectiu o no. Perquè tu puguis prendre una determinació d’acord amb els teus interessos jo t’he d’oferir alguna cosa. Resulta que aquesta cosa Catalunya no la pot oferir. Sóc de l’opinió que has de presentar el diàleg pensant que es pot fer efectiu. No cal fer numerets absurds de cercar un acostament que és manifestament impossible. —El diàleg era impossible d’entrada? —Amb renúncies reciproques sí. Però no amb una renúncia només de Pedro Sánchez. Jo l’entenc. Ell és el president d’Espanya; si fos el president d’un altre lloc, però és el president d’Espanya. És clar que jo veig les coses d’una altra manera, però això no m’impedeix de posar-me en el lloc d’una altra persona. I què li oferia el Govern de la Generalitat era totalment inassumible per a ell. I a més a més, aquí m’agradaria de no pensar que això és fet expressament, perquè llavors la cosa és molt més sinistra. —Quina cosa? —Això de forçar que no hi hagi cap possibilitat de diàleg. Òbviament, amb els altres ja no cal ni pensar-hi. És ridícul de pensar que tu seuràs a parlar amb un paio com el Pablo Casado. Així que l’única possibilitat era aquesta i s’ha acabat. Cadascú sabrà què fa. —Fa dos anys vau dir en aquesta entrevista que tenir un full de ruta havia estat el problema principal del procés. Com ho veieu dos anys després? —Crec que no sóc l’únic que pensa així. El procés s’acaba el 27 d’octubre de 2017. El 27 d’octubre va passar que van seguir un full de ruta, i mira, aquí el tens. En aquell moment tot allò que s’havia aconseguit amb l’1-O, que era una espècie d’intangible –no era res i a la vegada ho era tot– es malbarata completament. I tot és perquè hi ha un full de ruta –que el va imposar qui el va imposar– i partir d’aquí ja tens la situació. Tot allò que va passar l’1-O ja no serveix per a res, ja no es pot utilitzar políticament. Òbviament, d’un punt de vista simbòlic, sí. A les persones que hi vam aportar el nostre granet de sorra, no ens el treu ningú. Però crec que encara ningú no n’ha assumit les responsabilitats. Ningú no se n’ha fet càrrec. Ningú no ha estat prou honest per a admetre’n la gravetat del punt de vista independentista. De com una cosa que havia costat molt d’aconseguir, fent aquesta broma, s’acaba. No et diré cap nom i cap sigla de partit, no cal acarnissar-s’hi, però trobo a faltar que les persones no se sàpiguen fer responsables d’allò que van fer o d’allò que no va fer. —Creieu que una futura sentència absolutòria d’Estrasburg seria un cop definitiu per Espanya? —Això és una fantasia que tenim aquí, però passaria que Espanya continuaria essent un estat de la Unió Europea i Catalunya no, i aquí hi ha el problema. Però que això pugui ser un sotrac per a Espanya, sí. Ara, pensa que el cas d’Otegui és una cosa tan greu com aquesta i no s’ha despentinat ningú. Europa no són persones, Europa és un lobby d’estats i, per tant, Espanya és un estat i s’ha acabat la història. Crec que estaria molt bé que això fos un avís enorme, però em penso que no serà així. —Tampoc els progres no dirien res? —Potser mala consciència sí, però establir algun matís a les coses que diuen ara, jo crec que no. Aquí la gent que t’havia venut aquest discurs cosmopolita ara és a la vora de Vox. Al Fernando Sánchez-Dragó o al Fernando Sabater se’ls ha vist el llautó. Això té un punt d’escarn públic important. El cosmopolitisme per ells era pensar que la cosa normal era parlar l’espanyol. I a ells els ha servit perquè, malgrat defensar idees franquistes, ningú no els pogués dir que eren franquistes. —Us ha cridat l’atenció l’escenografia d’on es fa el judici? —A mi m’ha sobtat el caràcter bastant reduït de l’espai que fa que desprengui una sensació gairebé angoixant. És a dir, hi ha massa gent en aquella sala. Jo crec que era perfectament possible d’habilitar-ne una de molt més gran tenint present la quantitat d’imputats que hi ha allà. I això condiciona molt com es veu tot això. —Han volgut presumir de transparència amb la retransmissió? —Jo no he cregut mai en la transparència. La transparència és l’arma que fan servir els prestidigitadors. En aquest cas, aquesta mena de visibilitat oculta unes altres coses que són les que s’haurien de veure. —Com ara què? —Mentre parlen de visibilitat desvien el focus d’atenció en detriment d’allò que no es veu. I psicològicament pot arribar a tenir un ús pervers. Parlen de transparència perquè haurien d’ensenyar les imatges de què diuen que va passar, de les persones essent violentes contra la policia. —Vau fer la tesi doctoral sobre Montaigne. Què en diria ell de la situació actual? —Ell era magistrat i com que a la vegada pertanyia al corrent escèptic, per ell tota sentència era una cosa moralment complicada. I llavors es va fer imprimir una medalla on en grec hi posava ‘suspenc el judici’. Però no ho podem comparar perquè ni el sistema judicial de l’època ni el cas que es planteja tenen res a veure. I hi ha un dels seus assajos que es diu Sobre un nen monstruós, sobre dos siamesos que tenen un sol cos i dos caps. El context són les guerres de religió a França. Ell diu que d’aquest cas se’n pot treure una conclusió, i és que dos caps poden sobreviure en un mateix cos. Els catòlics i els protestants poden conviure encara que a algú li sembli monstruós. Ell fa judicis de valor com aquest. Però fer una projecció en aquest cas és molt difícil. El món de Montaigne és molt llunyà al nostre. —Dos caps poden sobreviure en un mateix cos. Això què vol dir? —Penso en la tolerància, però no el sentit acomodatici, sinó que hi ha determinades situacions que exigeixen no tant una ideologia com una actitud vital determinada.

Summary: Ferran Sáez: ‘Tinc assumit que tot pot acabar malament de manera injusta i que no passarà res’


Demòcrates de Catalunya ha volgut mostrar el seu rebuig a la suspensió que ha decretat el magistrat del Tribunal Suprem espanyol Pablo Llarena contra els polítics independentistes processats assegurant, en una nota de premsa, que ‘no es pot acceptar de cap manera la modificació dels resultats de l’1-O, ratificats en les eleccions imposades del 21-D, que és el que vol fer el jutge’. A més, a l’espera de realitzar el debat intern al partit i prendre una posició fixa Demòcrates reclama no acatar la decisió de Llarena, per ‘recórrer als tribunals i no convocar el parlament fins la resolució’ o per anar a eleccions. Demòcrates, per últim, ha reclamat la convocatòria de la mesa de partits i entitats sobiranistes i traslladar el debat en aquest marc de diàleg i complicitat de l’independentisme, per establir una estratègia conjunta.

Summary: Demòcrates valora la convocatòria d’eleccions


La número dos de JxCat a les eleccions espanyoles, Laura Borràs, ha respost ERC que la ‘prioritat’ de la candidatura que encapçala Jordi Sànchez és l’autodeterminació, i no un referèndum sobre la monarquia i la república. En una conferència de premsa a la seu de la formació, Borràs ha afirmat, això sí, que JxCat votarà sempre que hi hagi urnes. La número tres, Míriam Nogueras, ha destacat que la candidatura defensa al seu programa un salari mínim a Catalunya de 1.100 euros mensuals, que tingui en compte el cost de vida. Borràs ha afirmat que on hi hagi urnes, JxCat hi serà: ‘Sempre que se’ns posi l’oportunitat de votar, votarem’. Sigui com sigui, ha destacat que la seva ‘prioritat’ no és un referèndum sobre la monarquia, sinó l’autodeterminació. Aquesta ha estat la resposta de la número dos de la llista al candidat d’ERC, Gabriel Rufián, que aquest matí ha explicat que els republicans defensaran al congrés espanyol la celebració d’un referèndum d’autodeterminació de Catalunya i un altre sobre la monarquia, donant suport a les iniciatives de Podem. Salari mínim diferenciat D’altra banda, Borràs i Nogueras han destacat el punt del programa electoral de JxCat que fa referència a proposar un salari mínim interprofessional. La candidatura defensa que augmenti dels 900 euros actuals fins al 60% del salari mitjà, tal com estableix la Carta Social Europea, i poder-lo situar als 1.100 euros mensuals, ‘aproximadament’, i que tingui en compte el cost de vida. Nogueras ha apuntat que la xifra ja es concretarà ‘quan Catalunya sigui independent’, i ha donat a entendre que no té sentit reclamar a Madrid un augment del salari mínim per als catalans. Precisament ERC també ha subratllat aquest matí que vol incrementar el salari mínim als 1.000 euros. A la roda de premsa, Borràs també ha repassat els tres ‘greuges’ de l’estat espanyol amb Catalunya: de caràcter polític, econòmic i social. L’ex-consellera ha posat com a exemples d’aquesta ‘repressió’ el fet que Madrid argumenti, per defensar la constitució espanyola, que els catalans van aprovar-la el 1978, i que Catalunya ja té un nou estatut -obviant-ne la retallada del Constitucional. A més, Borràs ha criticat que no s’hagi revisat el finançament ni les inversions del país, així com el ‘greuge sistemàtic’ contra la llengua catalana.

Summary: Borràs respon a Rufián que la prioritat no és un referèndum sobre la monarquia, sinó l’autodeterminació


Els ministres d’Interior de la Unió Europea han acabat sense acord la reunió extraordinària sobre la proposta de distribuir 120.000 refugiats en un sistema de quotes obligatori entre estats. Alguns països estan en contra de que les quotes siguin obligatòries, segons ha admès el ministre d’Interior espanyol, Jorge Fernández Díaz. Els ministres sí que han confirmat, però, el repartiment de 40.000 refugiats arribats a Grècia i Itàlia, dels quals almenys 1.300 aniran a Espanya. Mentre continua la manca d’acord, estats com Àustria, Eslovàquia i Holanda han anunciat un enduriment dels controls a la frontera, totalment reinstaurats a Alemanya des del cap de setmana. Els ministres d’Interior europeus tenien sobre la taula dues propostes per intentar resoldre la crisi dels refugiats. La primera, per repartir de forma voluntària un total de 40.000 refugiats arribats a Grècia i Itàlia en els propers dos anys, ha estat aprovada formalment, després que ja hi hagués un principi d’acord el mes de juliol. La mesura entrarà en vigor dimarts de manera que els refugiats puguin arribar aviat als estats membres. La segona i més important, però, la mesura d’emergència proposada per la Comissió Europea aquest estiu arran de l’empitjorament de la crisi i que preveu el repartiment obligatori de 120.000 refugiats, no ha tirat endavant, almenys per ara. El ministre d’Interior espanyol, Jorge Fernández Díaz, ha indicat que ‘hi ha alguns països que tenen reserves sobre l’obligatorietat del programa de reubicació’ de 120.000 persones. Els estats que més s’oposen a la proposta són Hongria, Polònia, la República Txeca, Eslovàquia i Letònia. Fernández Díaz ha reiterat que Espanya ha mantingut ‘des del primer moment una actitud constructiva i positiva’ i que el govern espanyol accepta tant la xifra de 120.000 refugiats global com la dels 15.000 que li assignaria la Comissió Europea en la seva proposta. La manca d’acord dels ministres sobre el pla de distribució dels 120.000 refugiats, que s’havien d’afegir als 40.000 pels que s’hi que s’ha assolit un pacte i que situaria la xifra total d’acollits en 160.000, obliga el consell a tornar a debatre la mesura el proper mes d’octubre. El representant de la presidència de torn luxemburguesa, el seu ministre d’Afers Exteriors i Europeus, Jean Asselborn, ha explicat que els ministres s’insten a arribar a un pacte en la seva propera trobada, el 8 d’octubre.

Summary: Els ministres d’Interior de la UE acaben sense acord la reunió per distribuir 120.000 refugiats


La consellera de Cultura del govern de les Illes Balears ha fet una autèntica lliçó de democràcia al diputat del PP balear, José Manuel Lafuente, durant el ple del parlament. Lafuente ha retret que el govern no hagi fet res per aturar la consulta feta recentment a la Universitat de les Illes Balears, organitzada pels estudiants, amb la pregunta de si preferien monarquia o república. Unes consultes sobre la continuïtat del règim monàrquic que també duran a terme en els pròxims dies fins a sis municipis de l’illa, com ara Porreres o Valldemossa, entre més. Lafuente aprofita per ficar al mateix sac aquests referèndums, el procés català i la llei de consultes aprovada encara no fa un mes pel parlament de les Balears. La resposta de la consellera Tur és contundent: Per què els hi fa por que la ciutadania opini?, ha contestat la consellera. Vegeu ací el vídeo sencer que ha penjat a Twitter Més per Mallorca Al PP no li agrada que es consulti a la gent què pensa sobre un tema determinat. Diu que ens du "pel camí de Catalunya"I @FannyTurRiera ha contestat: "La Constitució té 169 articles, no només el 155. Per què els hi fa por que la ciutadania opini?"La resposta sencera, aquí 👇 pic.twitter.com/zkznRJFAdK — MÉS per Mallorca (@MESperMallorca) March 12, 2019 La resposta de Tur ha motivat elogis a la xarxa. Un dels més destacats el que ha fet Enric Morera des del País Valencià. Que gran @FannyTurRiera Em representes! Hi ha que defensar la democràcia davant la involució i la nova inquisició @MESperMallorca pic.twitter.com/0Y56RDNhLl — Enric Morera (@enricmorera) March 12, 2019

Summary: VÍDEO: La lliçó de democràcia de Fanny Tur a un diputat del PP balear


La Generalitat vol limitar el preu dels lloguers a Catalunya i estendre la durada dels contractes dels tres anys actuals a un termini d’entre sis i deu, a través d’una modificació del llibre sisè del Codi civil català. La consellera de Justícia, Ester Capella, ha anunciat el pla en el qual treballa el seu Departament i que podria entrar en vigor a final d’any, un cop rebi l’aval del parlament. ‘No pot ser que els veïns es vegin obligats a abandonar casa seva’ perquè ‘reben moltíssimes pressions dirigides des de fons d’inversió que compren blocs enters de pisos per convertir-los en habitatges de luxe o destinar-los al turisme’, ha assenyalat Capella. El projecte de llei preveu limitacions en el preu dels arrendaments a Catalunya, que han crescut en mitjana un 29% els últims cinc anys fins a arribar a una mitjana de 698 euros i superar així els preus previs a la crisi del 2008, segons dades de l’Incasòl, organisme lligat a la Generalitat. Això no obstant, Capella no ha precisat quantitats, ja que seran els departaments de Territori i Sostenibilitat i d’Economia els que especifiquin ‘de quina forma s’articula’ la limitació dels preus. De moment, la titular de Justícia ha avançat que una opció serà a través de la regulació dels índexs de preus o bé dotant als ajuntaments d’autonomia perquè siguin aquests els que estableixin un límit al valor dels lloguers al seu municipi. Un altre dels punts principals de la norma fa referència a la durada mínima dels contractes, que el govern vol allargar dels tres anys actuals a un període d’entre sis i deu anys. Encara que tampoc no ha especificat detalls sobre els criteris que es tindran en compte per definir el termini d’extensió, sí que ha assegurat que els contractes de lloguer de particulars tindran una durada inferior als arrendaments subscrits per societats mercantils. En cas de concretar-se, la nova llei inclourà també un paquet de mesures perquè el lloguer d’immobles es dugui a terme amb ‘millors garanties’, tant per als arrendataris com per als propietaris. ‘Volem igualtat de condicions per evitar els litigis que provoquen desigualtats a l’hora de contractar’, ha asseverat Capella, qui ha recordat, no obstant això, que la Generalitat no té competències ‘sobre la llei d’Enjudiciament Civil’, de la qual depenen els desnonaments i les execucions hipotecàries. La modificació del Codi civil català també persegueix ‘evitar abusos com l’augment desproporcionat del cost del lloguer’ al cap de tres anys d’haver-lo signat, cosa que, segons l’opinió de la consellera, contribueix a l’expulsió del veïnat i a l’ús no residencial dels immobles. ‘És molt important treballar contra els abusos, contra l’augment desproporcionat dels lloguers i contra l’expulsió de les veïnes i veïns dels barris de les ciutats i pobles del nostre país’, ha reiterat Capella. Ha afegit que ‘l’estabilització’ del mercat ha de servir per ‘reduir la diferència entre l’increment accelerat del preu del lloguer i l’estancament dels salaris’. El departament de Justícia lliurarà al govern el mes que ve la memòria preliminar d’aquesta llei, que volen presentar-la al parlament a final d’any, per la qual cosa, en cas de rebre l’aprovació, podria entrar en vigor abans que acabi el 2019. El preu de lloguer a Barcelona ha crescut un 38% en cinc anys D’acord amb Incàsol, el valor dels arrendaments s’ha disparat especialment a Barcelona, on l’arrendament mitjà d’un pis de 72 metres quadrats arriba als 949 euros, un 38% més que cinc anys enrere. Això significa que, de mitjana, llogar un habitatge ara s’ha encarit en 267 euros respecte al 2013. Sant Just Desvern, el Papiol, Ripollet, Sant Andreu de la Barca o Santa Coloma de Gramenet són els cinc municipis de l’àrea metropolitana on ha crescut el preu del lloguer en l’últim any: un 39%, 22%, 12,7%, 11% i 9,9% respectivament.

Summary: El govern limitarà l’augment de preus dels lloguers


El portaveu polític de Demòcrates, Antoni Castellà, ha defensat que hi hagi una llei ‘exclusiva’ per al referèndum, separada de la llei de transitorietat jurídica. En una entrevista a l’ACN, el també diputat de Junts pel Sí ha expressat que aquesta normativa per a la votació s’ha d’emparar ‘en la legalitat internacional’. Per Castellà, cal aprofitar que l’Organització de les Nacions Unides (ONU) i diversos tractats internacionals reconeixen el dret a l’autodeterminació. Tal i com ha afirmat el portaveu de Demòcrates, l’estat espanyol ha ‘subscrit’ aquests tractats, de manera que ‘formen part del cos jurídic constitucional espanyol’. D’altra banda, Castellà ha assegurat que el govern espanyol només podrà evitar el referèndum si fa ús de la força, un escenari que provocaria entrar en terreny ‘desconegut’. Castellà ha insistit que tots els tractats internacionals que ha signat l’estat reconeixen el dret a l’autodeterminació fan que, per Demòcrates, ‘hi ha tota la legitimitat d’emparar un referèndum directament en la legalitat internacional’. Així doncs, per Castellà el referèndum tindrà cobertura legal emparant-se en la carta de l’ONU i en la resta del dret internacional. A més, el diputat de JxSí creu que ‘no tindria gaire sentit’ aprovar la Llei de transitorietat abans de la celebració del referèndum. Per Castellà, el marc legal que ha de substituir l’espanyol ha d’arribar després de la votació, i en cas que guanyi el ‘sí’. De fet, el cap de files de Demòcrates opina que si la Llei de transitorietat s’aprova abans del referèndum algú podria dir que el Parlament ‘estaria condicionant la campanya’. Finalment, Castellà ha apuntat que l’aprovació de la Llei del referèndum hauria d’estar ‘molt lligada’ a la convocatòria de la consulta. Dard a Catalunya en Comú El diputat de JxSí també s’ha dirigit al coordinador general de Catalunya en Comú, Xavier Domènech, per assegurar que la decisió sobre si el referèndum és vinculant o no ‘és dels ciutadans i no dels comuns’. Encara sobre l’espai que representen Domènech i Ada Colau, Castellà ha afirmat que, després de les negatives de l’estat a pactar el referèndum, ‘o algú té informació privilegiada sobre un moviment del PP , o algú està jugant amb un discurs d’espera i esperar fins que algun dia manin a l’estat’. És per això que, pel líder de Demòcrates, si els comuns segueixen la segona opció s’entendrà que ‘exerceixen el dret a decidir com una plataforma per assolir el poder’. Tot i això, Castellà s’ha mostrat ‘convençut’ que l’electorat i les bases de Catalunya en Comú se sumaran al referèndum, també si es fa sense acord amb Madrid. ‘Imprescindible no és ningú i menys els partits. Qui és imprescindible només són els ciutadans’, ha considerat. En aquesta línia, el dirigent independentista ha sentenciat que el referèndum tampoc no perdria força si l’executiva de Catalunya en Comú no s’hi suma. ‘Una cosa és la direcció i una altra les bases’, ha opinat Castellà, que s’ha mostrat ‘sorprès’ perquè la formació de Colau i Domènech no ha consultat les bases sobre què opinen del referèndum unilateral’, com sí que ha fet Podem Catalunya. ‘Normalment quan no vols consultar és perquè penses que el resultat no t’agrada’, ha deixat anar. En un altre sentit, l’exsecretari d’Universitats i Recerca ha reconegut que el Pacte Nacional pel Referèndum (PNR) ‘té poc sentit’, després de la negativa de l’estat a negociar la consulta. Tot i això, Castellà ha proposat que el Pacte pot continuar viu, un cop anunciada la data i la pregunta, si és per ‘mantenir un espai de diàleg transversal’. L’ús de la força de l’estat Pel que fa a la possibilitat que l’estat utilitzi la força per aturar el referèndum, Castellà ha opinat que, si s’arriba a aquest escenari, ‘no hi haurà normalitat’ i ja no es tractarà de parlar de declaració d’independència o de votació. ‘Entraríem en allò desconegut’, ha afegit. En aquesta línia, Castellà ha conclòs que des de Catalunya s’han de posar tots els esforços per dur a terme el referèndum, de manera que ‘l’única opció’ perquè no se celebri és, precisament, si l’estat utilitza la força. ‘Qualsevol altra és una excusa, per tant, el referèndum es farà’. ‘Jo penso que no usarà la força, però no seré tan naïf de dir que això és impossible. Hem d’estar disposats a encaixar-ho’, ha continuat Castellà. Sobre els possibles escenaris que poden produir-se els propers mesos, el portaveu polític de Demòcrates s’ha mostrat contundent, i ha assegurat que ‘no hi ha excusa’ per justificar que el referèndum no es pugui fer. ‘Estaríem fent un frau a la ciutadania’, ha manifestat Castellà, que confia que tant el Govern com el president, Carles Puigdemont, hagin ‘contemplat’ totes les opcions, incloses les accions dels Mossos i dels funcionaris. ‘No m’imagino que no es pugui fer el referèndum per no sé quin concurs, empresa o funcionari. Si això passés, el que hauríem de fer tots és plegar, dimitir i anar a casa’, ha conclòs. Mas i Gabriel junts Sobre la campanya conjunta, Castellà ha sentenciat que l’expresident de la Generalitat Artur Mas i la portaveu parlamentària de la CUP Anna Gabriel ‘haurien d’acceptar’ estar junts en un escenari. Pel diputat de JxSí, cal deixar al marge totes les diferències que hi pugui haver dins del sobiranisme, perquè ‘ens estem jugant quelcom que transcendeix absolutament dels posicionaments polítics i les afinitats o no personals’. ‘És el moment de no pensar en la part i sí en el tot’, ha rematat Castellà, que opina que la campanya unitària és ‘imprescindible i necessària’. Pel que fa als actes propis de Demòcrates, el líder del partit ha avançat que en l’acte del 17 de juny a Nou Barris s’hi farà un debat amb representants del ‘sí’ i també del ‘no’, tot i que encara no estan tancats els ponents. Castellà opina que cal ‘donar opcions perquè hi hagi espais del ‘no”, malgrat els partits unionistes no hi treballin. ‘Si no s’expressen els partits sí que ho pot fer gent de la societat civil’, ha comentat. Per això Demòcrates s’ha reunit amb cinc entitats del ‘no’ en els últims mesos. Per últim, el cap de files de Demòcrates ha donat per ‘superat’ el conflicte amb el PDECat, després que els exconvergents reclamessin el nom de Partit Demòcrata. Finalment, Castellà opina que les sigles de PDECat ‘és una bona solució’.

Summary: Demòcrates demana separar la llei de transitorietat del referèndum


El president d’Òmnium Cultural, Jordi Cuixart, ha assegurat que la prioritat de la negociació política ha de ser la resolució del conflicte entre Catalunya i Espanya. ‘La prioritat no pot ser l’alliberament dels presos, sinó la resolució del conflicte’, ha manifestat en una entrevista a Europa Press des de la presó dels Lledoners. I ha destacat que els presos no poden condicionar el que passi fora de la presó. Segons Cuixart, després de dos anys de presó ha quedat clar que els presos no són ‘moneda de canvi de res’, per la qual cosa demana que ningú tingui la temptació de posar-los sobre la taula de negociació perquè, a parer seu, l’assumpte central és el reconeixement del dret a l’autodeterminació i posar fi a la repressió, segons ha dit textualment. ‘El que ha de fer el govern és acatar les resolucions internacionals, no manipular més el poder judicial i deixar pas a la negociació’, ha reclamat Cuixart, que considera que l’amnistia és una reivindicació legítima i un instrument vàlid que té l’estat per a la resolució del conflicte, però que per si sola no implicaria una resolució democràtica automàtica. Sobre si és partidari de modificar el Codi Penal, creu que serveix ‘de poca cosa si la justícia continua actuant al marge’ tenint en compte que, des del seu punt de vista, l’han condemnat per exercir drets fonamentals i per un delicte inexistent, assegura. ‘La cúpula del poder judicial està qüestionada i veiem cada dia com a l’estat no existeix una separació de poders real’, ha lamentat. En ser preguntat per si la Generalitat ha de desacatar la sentència de l’1-O, demana al govern i els partits actuar amb ‘coherència, rigor i valentia’ per donar una resposta adequada des de les institucions. No hi ha hagut ‘resposta a l’alçada’ Per Cuixart, de moment no s’ha donat aquesta resposta adequada a aquesta sentència, tot i que hi ha ‘un president del parlament i un vice-president a la presó, juntament amb cinc consellers més’. ‘Tinc la sensació que la indignació d’una part molt important de la gent no s’ha traduït en cap resposta institucional que puguem considerar a l’alçada de la gravetat dels fets’, ha opinat, i ha englobat els partits en la seva crítica. Suport a Torra Per Cuixart, el ple extraordinari del parlament que va ratificar Quim Torra com a diputat i president de la Generalitat és un ‘bon exemple’ de resposta institucional, i ha aprofitat per carregar per la decisió de la Junta Electoral espanyola (JEC) de retirar-li la credencial de diputat, una inhabilitació ratificada pel Tribunal Suprem. ‘És delirant que la JEC es cregui competent per inhabilitar per primera vegada un president de la Generalitat en actiu. Sempre estarem al costat de les institucions i, en aquest cas, del president’, ha dit. També ha criticat la decisió del Suprem d’executar la inhabilitació del líder d’ERC, Oriol Junqueras, malgrat el Tribunal de Justícia de la Unió Europea (TJUE), i ha vaticinat: ‘L’estat espanyol està aïllat jurídicament i acabarà condemnat’. ‘No tot s’hi val en nom de la unitat d’Espanya, i això és el que ha dit el TJUE i el president del Parlament Europeu a l’estat. Saben que tot el procés està ple de nyaps i irregularitats, de vulneracions flagrants’, ha advertit. Un cop classificat en segon grau, Cuixart ha mantingut que no s’acollirà a cap benefici penitenciari, però sí demanarà permisos -ho pot fer des de dimarts- perquè és un ‘dret’ dels presos al qual no renunciarà. Al que no vol acollir-se és a mesures de reinserció perquè està convençut que no ha comès cap delicte i perquè defensa que les penes s’han de complir íntegrament, cosa que no implica que reconegui la seva ‘legitimitat’. També ha demanat de no caure en ‘polèmiques estèrils que només serveixen per dividir’, amb relació a si han de tenir el segon o el tercer grau, i ha demanat a l’estat assumir les reclamacions de la comunitat internacional.

Summary: Cuixart: ‘La prioritat no pot ser alliberar els presos, és la resolució del conflicte’


La portaveu de Catalunya en Comú al parlament, Elisenda Alamany, ha estat exclosa de la proposta per a renovar la direcció del partit a les eleccions internes que es faran del 29 de juny al 2 de juliol. El tàndem entre la batllessa de Barcelona, Ada Colau, i el coordinador general del partit, Xavier Domènech, optarà a dirigir els comuns. Fonts internes han confirmat a l’ACN que Alamany i més persones afins a l’independentisme no hi han entrat perquè ‘no suscitaven consens’. Les mateixes fonts han explicat que Domènech comptava amb Alamany per a ser membre de l’executiva si ho volia, però que ella ha desestimat de presentar-s’hi. Domènech havia encarregat de bastir una llista transversal a Marc Parés, responsable de programa dels comuns, però sectors acostats a ICV i Barcelona en Comú van proposar els noms de Candela López, ex-batllessa de Castelldefels (ICV), i Lucía Martín, diputada al congrés espanyol, com a candidates a fer tàndem amb Domènech.

Summary: Elisenda Alamany és exclosa de la direcció de Catalunya en Comú


La presidenta de l’ANC, Elisenda Paluzie, ha dit en l’acte de la Diada que ‘ens volen fer creure que la independència no és possible’ i ha fet una crida a demostrar-ho no solament a l’estat espanyol, ‘sinó també als nostres representants polítics’. Paluzie ha reivindicat que ‘estem dempeus’ i ha avisat que ‘serà dempeus i amb el cap ben alt que rebrem el cop d’aquesta sentència’. ‘No cedim al xantatge, això fem continuant la lluita per la independència’, ha afegit. Abans ha retret als partits que ‘discuteixen en públic el repartiment de les engrunes’ en lloc de treballar per la independència, un objectiu respecte del qual no solament no s’ha ‘avançat’, sinó que es fan ‘passos enrere’. En paraules de Paluzie, enguany ha estat ‘la Diada més difícil’ de totes les que ha organitzat l’entitat que presideix. Encara en referència als partits polítics, que per primera vegada no eren a la zona de convidats, Paluzie ha criticat que, amb les seves actuacions, ‘deslegitimin’ el referèndum del Primer d’Octubre, de la mateixa manera que la via unilateral ‘es desfà dia a dia’, ‘l’única’ que, segons la seva opinió, ha fet avançar el procés independentista. Així, els ha exigit ‘unitat per a fer la independència, de veritat, de fons, la que prioritza l’objectiu del conjunt del moviment’. Les paraules de la presidenta de l’ANC han estat respostes pel públic amb proclames de ‘ni un pas enrere’. Paluzie ha clamat que cal ‘aquella unitat que prioritza els objectius polítics del moviment independentista, la que ens va portar a grans victòries, malgrat repressió, amenaces i confiscacions’. Ha dit que demostrar que la independència és possible ‘depèn de nosaltres’. En línia amb la campanya d’Eines de País, ha fet una crida a fer-se de ‘sindicats compromesos amb el país’, a guanyar ‘espais de poder’, com ara la Cambra de Comerç de Barcelona, a crear alternatives de consum i a desobeir resolucions i lleis injustes. Èxit de la fira ‘Eines de país’: centenars de persones es canvien de companyia ‘La societat civil som conscients que cal enfortir-nos’, ha dit abans de demanar a les institucions que també ho facin. ‘La llibertat no ens vindrà regalada per ningú’, ha avisat, i ha dit que ‘la força hi és, la tenim a les nostres mans’.

Summary: Paluzie: ‘No cedim al xantatge, continuem la lluita per la independència’


L’Associació Atenes, integrada per juristes que defensen els drets civils, ha decidit d’ampliar la querella presentada el 27 d’abril contra el president del Consell General del Poder Judicial espanyol (CGPJ), Carlos Lesmes, a tots els magistrats de la cúpula judicial per un delicte continuat de prevaricació. Ho justifiquen pel nomenament de Carmen Lamela com a nova magistrada del Suprem i pel tracte de favor dispensat a Sofía Marchena, filla del president de la sala penal del mateix tribunal. Quant a Lamela, consideren que és una assignació ‘fraudulenta’ perquè no té mèrits ni capacitats acreditades per al càrrec. El grup critica que el CGPJ l’hagués nomenada sense haver tingut en compte el seu paper al capdavant de l’Audiència espanyola en el procés contra l’1-O i la declaració de la independència. Sobre això, esmenten que el mateix Suprem ha hagut de corregir-la per manca de competència i per l’emissió incorrecta de les euroordres contra els exiliats. Així doncs, l’Associació Atenes considera que hi havia més candidats amb més capacitats per a ocupar la plaça i denuncien que el procediment ha estat poc transparent perquè no s’ha publicat cap comparació de mèrits entre els divuit participants. A més, recorden que Lamela fou assessora de la Unitat de Suport de la Secretaria General de Modernització i Relacions amb l’Administració de la Justícia del Ministeri de Justícia espanyol sota el mandat del PP. Això prova els vincles amb l’antic partit del govern espanyol que ha promogut ‘la majoria’ dels membres del CGPJ. ‘Hi ha manca d’imparcialitat i d’independència del poder judicial en les més altes instàncies’, critica l’associació. Sobre Sofía Marchena, denuncien que el CGPJ li va crear una plaça a mida com a fiscal al Centre d’Estudis Jurídics de Madrid. La filla del president de sala penal del Suprem, Manuel Marchena, després d’haver aprovat les oposicions, va decidir de continuar la seva formació com a jutgessa a l’Escola Judicial de Barcelona. Aquesta circumstància impossibilita el canvi a la formació com a fiscal. Tanmateix, va deixar els estudis per una malaltia llarga. Quan se’n va recuperar li van assignar una plaça al Centre d’Estudis Jurídics. En la querella es constata que és una ‘actuació irregular’ i que deu haver estat induïda per la directora de l’Escola Judicial, Gema Espinosa. D’altra banda, el col·lectiu també ressalta que Espinosa és la dona de Pablo Llarena, jutge també de la sala penal de Tribunal Suprem. Per això, l’Associació Atenes també amplia la querella a Gema Espinosa i Sofía Marchena. L’ampliació, signada pel jurista Elpidio José Silva, ja ha estat presentada a la sala penal del Suprem espanyol pel procurador Federico Ortiz-Cañavate.

Summary: Presenten una querella contra tota la cúpula del poder judicial espanyol per prevaricació reiterada


El Parlament de les Illes Balears aprova avui una declaració institucional que insta el govern espanyol a no canviar l’hora a final d’octubre. La iniciativa, que té el suport de tots els partits amb representació al parlament, vol aconseguir de mantenir tot l’any l’horari solar dels mesos de primavera i estiu. Heus ací la declaració aprovada, difosa per la presidenta, Francina Armengol: Aprovam al #ParlamentIB una declaració institucional📝 a favor de mantenir l'horari d'estiu a les @iBalears a proposta de @illesambclaror 🌞🌞🌞 pic.twitter.com/hb4Lm6kAOm — Francina Armengol (@F_Armengol) October 25, 2016 Diumenge, 30 d’octubre, els rellotges de tot l’estat espanyol s’endarreriran una hora. La setmana que ve a Mallorca a dos quarts de sis ja serà fosc. Les Illes són un dels territoris dels Països Catalans més afectats per aquest canvi horari, a causa de la situació geogràfica: és on ix primer el sol i també on es pon més aviat. Durant l’hivern les hores de llum natural es redueixen arreu, però a les Illes aquesta minva de les hores de sol s’accentua molt més amb el canvi d’horari administratiu. La reforma que proposa el parlament persegueix un horari lògic, racional i natural, per a treure el màxim de profit d’aquest recurs tan valuós que és el sol. La proposta de la declaració institucional va ser presentada per Més per Mallorca, que considera que els arguments que expliquen el canvi d’hora han quedat obsolets perquè van molt vinculats a l’economia industrial. ‘La societat moderna necessita que les hores de sol s’adaptin al seu temps d’oci’, diu la declaració, que detalla els beneficis que reportaria el canvi. Els beneficis del canvi ‘La llum solar és clau per la nostra salut i el nostre estat d’ànim’, diuen els membres de la Plataforma Illes amb claror, impulsora del projecte. Segons ells, la manca de llum solar perjudica la salut de la gent i pot acabar causant des d’insomni o depressions a trastorns per dèficit d’atenció en els infants. A parer dels partits, tenir més hores de sol implicaria un estalvi energètic. Creuen també que podria ajudar a desestacionalitzar el turisme. Les illes són una de les regions d’Europa amb el clima més suau durant l’hivern. Si hi augmenten les hores de sol a la tarda, podria ser que hi anessin més turistes a passar les vacances hivernals. I això, de retruc, podria fer baixar la desocupació. La plataforma també preveu que la reforma augmentaria les vendes del comerç petit i mitjà, perquè amb més hores de sol a la tarda la gent s’animaria a sortir més fàcilment al carrer. Així mateix, el fet d’haver-hi més hores de sol permet de fer més activitats a l’aire lliure. D’aquesta manera, es fa més esport i activitats culturals i la gent no es queda tantes hores tancada a casa mirant la televisió. En definitiva, hom creu que aquest canvi faria augmentar la qualitat de vida de la societat balear. Però, encara que el parlament ho aprovi, la proposta no serà efectiva, perquè és el congrés espanyol que en té la competència. I l’última proposta de Mariano Rajoy anava en la direcció contrària. El mes d’abril va proposar de modificar el fus horari i equiparar-lo al de Portugal. Rajoy no n’ha tornat a parlar, però si s’acabés duent a terme a les illes hi hauria encara més hores de fosca. Una mesura implantada durant el franquisme Va ser Franco qui va decidir de canviar el fus horari perquè coincidís amb el de l’Alemanya nazi. En realitat, l’estat espanyol no hauria de canviar l’hora, perquè el fus horari que li correspon és el de Greenwich. Encara més, la mesura es va implantar quan encendre o apagar el llum una hora abans implicava un canvi significatiu en l’ús d’energia, però avui dia, en què l’energia es fa servir pràcticament en tots els àmbits –aire condicionat, calefacció, equips de música i televisió, electrodomèstics, ordinadors–, la diferència no és gaire important.

Summary: El Parlament de les Illes demana de mantenir l’horari d’estiu tot l’any


El govern va anunciar divendres la data i la pregunta del referèndum sobre la independència. Fins ara, les enquestes han mostrat un suport igualat entre partidaris i contraris de l’estat independent, més favorable per als independentistes, especialment, si el referèndum no és acordat amb l’estat. Una qüestió clau en les setmanes vinents serà, per tant, mobilitzar tants vots com sigui possible. L’interrogant important és saber qui falta convèncer, per un cantó o per un altre, després de cinc anys de procés institucional i amb la reivindicació posada al centre de la política, com a mínim, des de la consulta sobiranista d’Arenys de Munt del 13 de setembre de 2009. Les enquestes ens donen dades sobre aquest tema. Clarament, on hi ha més indecisos és en la franja dels qui s’ubiquen en posicions entre la situació actual i la independència, és a dir, els qui volen un estat federal. En l’últim baròmetre del CEO, prop d’un quart dels catalans eren partidaris d’un estat dins d’una Espanya federal. D’aquests, en una pregunta binària sobre la independència, un 25% estava a favor d’un estat independent, un 13% dubtava i un 62% hi estava en contra. Extrapolant al cens, doncs, hi hauria prop d’1.150.000 federalistes, dels quals uns 715.000 votarien en contra, uns 149.000 dubtarien i 286.000 estarien a favor, encara que la independència no sigui la primera opció. D’aquesta manera, els 286.000 vots federalistes a favor del sí formarien un coixí que, sumats als dos milions de vots independentistes i tenint en compte l’abstenció i el boicot d’una part dels contraris a la independència, faria molt difícil que guanyés el no.  Qui són els federalistes? La majoria dels federalistes han estat votants de formacions sobiranistes, sobretot de CSQEP. Però la meitat dels federalistes que es posicionarien a favor d’un estat independent van votar JxSí o la CUP. Fins i tot, el 30% dels qui encara dubten i el 15% dels qui hi estan en contra, ja es van decantar obertament per les formacions independentistes. Record de vot per model d’estat (CEO – març 2017). La capacitat d’atraure els indecisos, fins i tot la capacitat de convèncer una part dels qui no voldrien la independència, pot ser clau per a decantar, finalment, la victòria cap a una banda o cap a una altra. En aquest sentit, seria un error considerar tots els no convençuts com a contraris a la independència. Cal afegir, a més, que es tracta d’un debat ideològicament transversal. Entre els federalistes, hi ha una majoria d’esquerres, com en el conjunt de la societat, però prop del 42% dels federalistes que no volen la independència se situen en posicions ideològiques de centre o a la dreta. Pel que fa a l’autogovern, s’observen diferències significatives. Hi ha un important gruix de partidaris de fer el referèndum sense acord. Un 42% dels federalistes estan d’acord a fer-lo tant si ho vol el govern espanyol com si no ho vol. Entre aquests, els qui hi donen més suport són els qui votarien a favor d’un estat independent (73%), però, fins i tot, entre els qui dubten, el suport és molt elevat (52%). I entre els federalistes contraris a la independència, encara hi ha un gens menyspreable 28% a favor del referèndum unilateral, molt superior que els qui volen que Catalunya sigui una comunitat autònoma (15%). Entre aquests darrers, també hi ha diferències: un 69% creu que hi ha un nivell d’autonomia insuficient, i només un 30% vol que es mantingui la situació actual. I tots coincideixen, fins i tot els partidaris de l’statu quo, que no s’espera una oferta del govern espanyol acceptable pel parlament. El vot en un referèndum sense acord Les dades mostren que hi ha una part de la població que no vol la independència, però que estaria disposada a votar-hi a favor si l’altra opció és quedar-se en la situació actual. Vot referèndum i model d’estat (CEO – març 2017). En aquest sentit, sorprèn que, mentre la majoria de federalistes que vol que Catalunya sigui un estat independent ja té decidit que votaria a favor de la independència, entre els qui dubten o no volen un estat independent, les diferències són significatives. Així, entre els qui no saben si volen la independència, un 24% votaria que sí en un referèndum i la majoria encara dubta. Entre els contraris a la independència, un 73% hi votaria en contra o s’abstindria, però el 6% hi votaria a favor i prop d’un 21% encara té dubtes o bé votaria nul o en blanc. La línia entre independentistes, contraris i indecisos sembla fina, amb gent en contra que hi votaria a favor, una part que opta per l’abstenció i, encara, amb una part d’indecisos. La percepció és clau Entre els federalistes que volen la independència i els qui no, la diferència principal està en la percepció sobre què implicaria un estat independent. La majoria de federalistes que optarien per un estat propi consideren que el nivell de vida dels catalans seria millor (49%), mentre que la majoria dels contraris creuen que seria pitjor (41%). Entre els qui dubten, hi ha disparitat d’opinions: un 31% creu que seria millor que ara i un 29% encara no ho sap. Respecte de la Unió Europea, tres quartes parts dels independentistes creuen que és poc o gens probable quedar-ne fora, xifra similar al 64% dels federalistes independentistes que també ho creuen. En canvi, entre els qui no volen la independència, un 73% creu que és molt o bastant probable quedar-ne fora. Entre el qui dubten, un 50% ho considera molt o bastant probable, i un 43% ho consideren poc o gens probable. També hi ha diferències clares en la valoració del govern català. El 35% dels federalistes que no vol la independència aprova la Generalitat i un 45% aprova Carles Puigdemont. En canvi, entre els federalistes independentistes, un 73% aprova el president i un 56%, el govern. Sorprèn que la percepció no hagi variat al llarg del procés. Si l’any 2014, el 44,6% dels ciutadans veia poc o gens probable quedar fora de la Unió Europea, el 2017 el percentatge és del 45,1%. S’ha mantingut invariable. En canvi, ha variat els qui consideren que no arribarà una oferta del govern espanyol acceptable pel parlament. Si el 2014, el 67% ho veia poc o gens probable, actualment és el 79%. Per què estan a favor o en contra de la independència? En anteriors baròmetres del CEO, es va demanar als catalans els motius pels quals estaven a favor de la independència. El 2015, es va preguntar el principal motiu per haver-se fet independentista en els últims anys: una majoria assenyalava l’actitud del govern espanyol cap a Catalunya (42%) i un 13% esmentava motius econòmics i impostos mal repartits. Entre la majoria de catalans, la independència era un motiu instrumental. La diferència entre els partidaris amb una preferència forta i una feble és, principalment, que una gran part dels qui volen la independència com a primera opció, la volen per motius sentimentals o, simplement, perquè la consideren una nació. Entre els federalistes que hi votarien a favor, aquesta opció és minoritària i té més importància l’actitud de l’estat i la capacitat d’autogovernar-nos. La identitat nacional té un fort efecte en el suport. Aquí, les diferències entre federalistes partidaris de la independència i contraris són clares. Un 72% dels favorables a l’estat independent se sent més català o només català, mentre que la majoria dels federalistes que s’hi oposen, un 61%, se sent tant català com espanyol. Hi ha un 26% dels federalistes del no que tenen una identitat catalana o només catalana, i entre els qui dubten, aquest percentatge és del 41%. Per tant, no hi ha una relació automàtica. Els motius en contra de la independència també són diferents entre els federalistes i els qui simplement volen que sigui una comunitat autònoma o una regió. El motiu principal pel qual s’hi oposen els qui volen que sigui una regió o una comunitat autònoma és el sentiment de pertinença a Espanya o per preservar-ne la unitat, mentre que, entre els federalistes, el motiu principal és que volen més autonomia política o econòmica però dins l’estat.

Summary: Què votaran en el referèndum, segons les enquestes, els 1.150.000 federalistes que hi ha a Catalunya?


Aquesta setmana s’ha estrenat a les Corts Valencianes la ‘Comissió especial d’estudi sobre la possibilitat d’una àmplia reforma de l’Estatut d’Autonomia de la Comunitat Valenciana’, que, entre més canvis, ha de portar a la reforma de l’actual llei electoral valenciana, un sistema electoral històricament establert per perjudicar, sobretot, els partits nacionalistes valencians. Tots els partits, llevat del PP, proposaven en els programes d’eliminar la barrera electoral del 5%. En el cas valencià, si un partit no arriba a aquest percentatge de vots, queda automàticament exclòs en el repartiment d’escons. Però la fórmula valenciana és especialment peculiar, car és l’únic cas a tot l’estat espanyol (i segurament del món) en què el càlcul per situar la barrera electoral inclou no solament els vots a partits i els vots en blanc, sinó també els nuls. De manera que s’invaliden els vots nuls com a vot de protesta i se situen directament al servei dels partits grans. A més, la barrera del 5% és sobre el conjunt del País Valencià, no pas de cada circumscripció, cosa que perjudica encara més els partits amb possibilitats d’entrar. Per exemple, l’any 2003 el Bloc Nacionalista Valencià va obtenir un 6% del vots a Castelló, però com que no arribà al 5% global no va obtenir cap escó. La funció teòrica de la barrera electoral és evitar la fragmentació del parlament i permetre que hi hagi un govern estable i un funcionament normal de la institució, però el problema és quan això s’utilitza en benefici d’un partit concret, o per perjudicar-ne uns altres. Més enllà dels efectes mecànics, la barrera incita a votar partits més grans per evitar que el vot ‘es perdi’. I aquest fet perjudica els nous partits i també els que tenen un suport moderat. El nacionalisme valencià va superar el 3% a les primeres eleccions autonòmiques (UPV), i encara va treure més bons resultats el Bloc l’any 1999 (4,60%) o el 2003 (4,77%), amb més del 5% dels vots en algunes demarcacions, però no ha estat fins a la formació de Compromís que no s’ha pogut consolidar a les corts perquè ha superat àmpliament la barrera. Aquest 2015, en canvi el perjudicat ha estat EUPV (4,38%). Extrapolat a Catalunya, per exemple, amb una barrera del 5%, la CUP no hauria pas entrat al parlament el 2012, ni Solidaritat Catalana el 2010, ni Ciutadans el 2006 ni el 2010. Amb una barrera del 3%, el PP no hauria obtingut la majoria absoluta l’any 2003 Per modificar la llei electoral valenciana, en la modificació de l’estatut del 2006 es va pactar que fos necessari el vot favorable de dos terços de les corts. S’eliminà, doncs, la menció de la barrera del 5% de l’estatut, de manera que ja no era necessària l’aprovació des del congrés espanyol. El PP no es podia imaginar que obtindria menys d’un terç dels escons una dècada més tard i, per tant, ara ja no té la capacitat d’impedir una reforma que rebaixi l’actual barrera fins al 3%. La barrera del 5% va ser imposada per la UCD i el PSPV en uns anys en què l’estat espanyol estava molt preocupat pel nacionalisme valencià, enmig de la violenta Batalla de València. Més tard, el president socialista Joan Lerma no ho va voler modificar, tot i haver pactat de fer-ho amb IU-UPV. Finalment, passats els anys, el Partit Popular ha estat el gran beneficiat d’aquesta mesura, que encara a les darreres eleccions ha estat la causa de l’absència d’EUPV a les Corts Valencianes. El PP, per exemple, no hauria aconseguit la majoria absoluta en què van basar el seu poder l’any 2003. Lleis electorals estrambòtiques La llei electoral valenciana no és pas l’única d’estrambòtica a l’estat espanyol (fins al punt de comptabilitzar els vots nuls). Les Illes Canàries tenen tres mesures per a poder entrar al parlament: cal obtenir o bé treure més del 6% dels vots, o bé més d’un 30% en una illa, o bé ser la força més votada en un illa. Però el cas més polèmic és Múrcia que, tot i ser uniprovincial, en les eleccions autonòmiques té cinc circumscripcions, molt desproporcionades (en algunes només trien 2 o 4 escons), fet que beneficia els grans partits, que obtenen més diputats que si només hi hagués una circumscripció. A més cal afegir que la barrera és del 5% a tota la regió, de manera que tampoc no serveix per a millorar la representativitat del territori. Per exemple, el 1987 el Partit Cantonal va obtenir més del 15% dels vots a la circumscripció segona (les circumscripcions no tenen ni nom), però com que no va arribar al 5% a tot Múrcia, va quedar fora del parlament. Fora de l’estat espanyol, un cas de barrera electoral considerat sovint exemple d’ús partidista és el de Turquia, on cal assolir el 10% dels vots per poder tenir representació, fet que ha estat històricament un impediment per a la minoria kurda. ‘Gerrymandering’ Més enllà de la barrera electoral, el sistema electoral ha estat utilitzat ara i adés en benefici d’uns partits polítics, o en perjudici d’uns altres. És habitual, per exemple, de modificar els límits dels districtes electorals amb l’objectiu de beneficiar un partit en concret, un fet conegut per ‘gerrymandering’. La fotografia és extreta d’aquest diari. Una estratègia de ‘gerrymandering’ és traçar els límits del districte en benefici propi, agrupant les zones de manera que guanyi el partit que interessi. Dins aquesta estratègia, també és habitual, per perjudicar principalment partits regionalistes o nacionalistes, d’englobar un territori amb un forta presència d’un partit dins una circumscripció més gran per diluir-ne el pes. Per exemple, el nou mapa regional francès ha inclòs Alsàcia en una macroregió anomenada Alsàcia-Xampanya-Ardenes-Lorena, que ha fet que a les darreres eleccions regionals, Unser Land, el partit nacionalista alsacià, no arribés al 5% dins de la macroregió –necessari per a concórrer a la segona volta– tot i haver superat fins i tot el 10% a la seva regió. Una circumscripció gran (o única) pot perjudicar els partits amb forta presencia en un territori més restringit. Una manera de beneficiar grans partits, i el bipartidisme, i perjudicar els partits amb un suport moderat arreu del territori és fer servir el sistema majoritari, com passa al Regne Unit, on el partit que obté més vots en un districte s’emporta l’escó. Aquest règim electoral és el responsable que l’any passat l’UKIP, amb un 12,6% dels vots, només obtingués un escó (d’un total de 650). Cal tenir en compte finalment que no pot haver-hi un sistema electoral neutral ni tampoc un model ideal universal, que s’ha de mirar de combinar de manera que tothom es senti representat, que tots els vots valguin igual i que sorgeixi de les eleccions un parlament que permeti majories estables i un funcionament normal de la cambra. Però, sigui com vulgui, s’ha d’evitar que un sistema electoral s’utilitzi en benefici d’un partit, o d’una ideologia, com ha passat amb la barrera electoral del 5% al País Valencià, una barrera que esperem que es modifiqui i no torni mai més.

Summary: Trenta anys tard, el País Valencià derogarà la polèmica barrera electoral del 5%


TMB ja no farà més propostes als treballadors de metro i reunirà la setmana vinent el seu consell d’administració per abordar ‘nous escenaris’ per posar fi a la situació de ‘blocament‘ que viu la negociació del conveni. Així ho ha anunciat la presidenta de l’empresa i també regidora de Mobilitat de l’Ajuntament de Barcelona, Mercedes Vidal. Tanmateix, Vidal no ha volgut concretar quines són aquestes possibilitats d’actuació. En tot cas, ha negat que això suposi posar en perill llocs de treball o un empitjorament de les condicions laborals. Vidal ha considerat una ‘irresponsabilitat’ que el comitè d’empresa de TMB hagi rebutjat l’arbitratge extern proposat per la Generalitat. ‘Aquesta situació ja no l’entén ningú’, ha reconegut.


Ciutadans ha indemnitzat amb 153.000 euros la seva ex-cap de premsa, Imma Lucas, per evitar d’anar a judici arran d’una denúncia per assetjament laboral, segons que publica El Periódico. Lucas, embarassada de bessons, va agafar la baixa el 16 de juliol del 2015 perquè tenia un embaràs de risc. Va tenir els fills el 12 de setembre i va tornar a treballar el 17 de maig, però segons la demanda no va recuperar la posició que tenia i fou relegada a ‘funcions insignificants’. Denuncia, a més, que ‘fou humiliada personalment i professionalment’. La denúncia s’adreça a Albert Rivera, al vice-secretari general, José Manuel Villegas, i al secretari general, Fernando de Páramo. Lucas hi explica que li van fer el buit, que li van impedir la comunicació amb els superiors, que ‘la van menystenir i la van excloure’. Segons la demanda, va parlar amb Rivera i amb Villegas al gener, quatre mesos abans de tornar a la feina, i li van dir que el cap de premsa seria Daniel Bardavío i que ella seria la cap de premsa de Rivera, per la qual cosa s’hauria de traslladar a Madrid. Va respondre que acceptava la proposta, però quan es va reincorporar la van acabar traslladant a la coordinació a Catalunya de la campanya de les eleccions espanyoles del 26-J. Tanmateix, els equips ja havien estat formats i organitzats i ja no calia la seva participació. Després de les eleccions, l’1 de juliol, li van dir que la destinaven a cap de premsa del grup municipal a Barcelona, amb Carina Mejías. En la demanda publicada per El Periódico s’afegeix que, després d’assumir aquest càrrec, veié que com més anava més limitades tenia les funcions, i va acabar subordinada jeràrquicament a gent que ella havia format durant els anys que fou cap de premsa del partit. Fins i tot afegeix un comentari que li va fer Juan Carlos Girauta: ‘És una putada. Tot això pel fet de ser dona. Com que els paios no parim, no ens passen aquestes coses, no desapareixes de sobte quan pot passar de tot.’ Ciutadans va acabar acordant un acomiadament improcedent amb Lucas per a pagar-li la indemnització.

Summary: Ciutadans indemnitza l’ex-cap de premsa arran d’una denúncia per assetjament laboral


La batllessa de Barcelona, Ada Colau, ha matisat aquest dissabte les declaracions del líder d’Unides Podem, Pablo Iglesias, que inicialment s’havia mostrat favorable a una hipotètica aplicació del 155 a Catalunya en un govern en coalició amb el PSOE per desdir-se poc després. ‘Mai formarem part d’un 155. Al contrari, sempre treballarem perquè hi hagi diàleg’, ha volgut esclarir Colau al programa ‘El Suplement’ de Catalunya Ràdio. ‘Ho va dir d’una manera que es podria prestar a l’ambivalència, és cert. Però és igual, nosaltres mai hem canviat la nostra postura i sempre hem dit el mateix’, ha valorat l’alcaldessa de Barcelona, que ha posat d’exemples ‘el rebuig a la unilateralitat a Catalunya i en contra de qualsevol actitud repressiva per part de l’Estat en forma de 155 o de càrregues l’1 d’octubre’. En paral·lel, Colau ha evitat opinar sobre l’aturada de país i ha apostat perquè la resposta a la sentència ‘estigui liderada per les entitats, al marge de les institucions.’ ‘No està a les nostres mans canviar la sentència, però sí que hem de fer el possible perquè surtin de la presó. Que hi hagi gent empresonada ens impedeix el debat polític’, ha continuat la líder de Barcelona en Comú, que ha tornat a parlar ‘d’indults i de reforma del codi penal’. L’insomni de Sánchez De les paraules de Pedro Sánchez sobre el seu ‘insomni’ si governés amb Unides Podem, Colau s’ha mostrat molt crítica. ‘Crec que Sánchez es penedirà durant la campanya d’haver dit que no dormiria tranquil si governés amb Unides Podem. És irresponsable i decebedor’, ha disparat l’alcaldessa de Barcelona. ‘Jo, si tinc problemes per dormir, no és pel pacte amb el PSC, sinó per totes les coses que s’han de fer’, ha reblat. Per altra banda, Colau s’ha mostrat convençuda d’un acord que permetrà acordar tant els pressupostos de Barcelona com els de la Generalitat, però ha reiterat que els comuns no donaran un ‘xec en blanc’ al govern de Torra. ‘No hi haurà intercanvi de cromos’, ha puntualitzat la líder de Barcelona en Comú. Finalment, i en clau municipal, Colau ha negat que Barcelona visqui una ‘crisi de seguretat’. ‘No hi ha aquesta crisi, ho diu el col·legi de criminòlegs i les estadístiques internacionals. Barcelona és una de les ciutats més segures del món’, ha afirmat la batllessa de la capital catalana. ‘No podem permetre doncs que alguns vulguin fer campanya política malmetent el nom de Barcelona’, ha volgut deixar clar Colau, que sí que ha reconegut un ‘problema de furts i robatoris’. ‘És general a Catalunya i a tot l’estat. El que passa és que Barcelona té 30 milions de turistes i, efectivament, ha pujat més aquí’, ha conclòs.

Summary: Colau sobre les paraules d’Iglesias: ‘Mai formarem part d’un 155. Al contrari, sempre treballarem perquè hi hagi diàleg’


Germà Bel, economista i diputat de Junts pel Sí, conversarà amb el periodista Pere Cardús el dimecres 28 de juny a dos quarts de vuit del vespre a l’Espai VilaWeb. A l’acte, obert a tot el públic, Bel parlarà del seu darrer llibre Cabòries des d’una galàxia ben llunyana (Pòrtic, 2017). En aquesta última publicació, el polític recull articles i reflexions sobre la crisi econòmica i fa una reflexió sobre la realitat catalana actual com si es tractés d’una galàxia llunyana. Podeu fer un tast del llibre amb aquesta entrevista: ‘Amb la idea de l’espai interestel·lar, Margallo l’encertava sense saber.ho’

Summary: Germà Bel conversarà amb Pere Cardús a l’Espai VilaWeb sobre el moment polític actual


Els eurodiputats Josep-Maria Terricabras, Ernest Maragall, Ramon Tremosa i Ernest Urtasun porten a la Comissió Europea la detenció de la batllessa de Berga, Montserrat Venturós. Els eurodiputats adrecen avui una pregunta escrita a la CE per denunciar que la batllessa fou detinguda i portada a declarar per haver-se negat a retirar una estelada de l’Ajuntament de Berga. Concretament, pregunten a la CE què opina de la detenció de Venturós i si creu que el sistema judicial espanyol compleix la independència judicial que requereix la Carta de Drets Fonamentals de la UE. Aquesta és la pregunta escrita que entren avui: Dilluns 4 eurodiputats catalans denunciarem a la Comissió Europea la falta d'independència de la justícia espanyola i l'arrest de @venturosm pic.twitter.com/jJ4sLuar15 — Ramon Tremosa (@ramontremosa) November 4, 2016 En l’argumentació, els eurodiputats asseguren que aquest cas s’afegeix a una ‘llarga llista de càrrecs electes’ investigats per haver expressat suport al procés independentista català. Alhora, recorden que el 65% dels espanyols consideren dolenta o molt la dolenta independència del sistema judicial per interferències o pressions de la política, segons l’indicador de justícia de la Unió Europea d’enguany. Per això sostenen que la independència judicial s’ha de derivar del dret de tutela judicial efectiva i imparcial, que recull la Carta dels Drets Fonamentals de la Unió Europea.

Summary: La detenció de Montserrat Venturós arriba avui a la Comissió Europea