Ramón Grosfoguel (1956) és sociòleg i professor associat de la Universitat de Berkeley, als Estats Units. Aquest porto-riqueny és molt empàtic amb el procés independentista de Catalunya, el qual coneix bé perquè ja fa catorze anys que imparteix cursos d’estiu al país. Famoses i virals són les seves polèmiques amb Podem (vídeo). Grosfoguel està especialitzat en processos colonials, racisme, i és deixeble del gran sociòleg Immanuel Wallerstein (1930-2019). Mirada heterodoxa de l’esquerra global, crític amb l’eurocentrisme i amb la vigència dels imperis colonials, Grosfoguel és un dels ponents de la Jornada Internacional de la No-violència que l’Assemblea Nacional Catalana ha organitzat avui, i també és un dels convidats del programa ‘FAQS’ de TV3. VilaWeb el va entrevistar ahir a tocar de la seu de l’ANC, i es va trobar amb un Grosfoguel molt al cas de Catalunya, i molt contundent amb el ‘junquerisme‘, segons ell un ‘neopujolisme ‘que travessa tots els partits, i que contraposa al ‘cuixartisme‘, una visió més combativa i directe, que també veu en tots els partits. Grosfoguel és directe, apassionat i molt contundent. I partidari, més que mai, de la desobediència civil a Catalunya. —Com veieu el cas català, ara mateix? —Les condicions objectives per a una lluita sobiranista són més que madures, en el sentit que hi ha un estat que es comporta de manera repressiva i neofeixista. I el judici, quan arribi a Estrasburg, caurà. Però quan caigui, els presoners ja hauran complert anys, com va passar amb Otegi. Per tant, les condicions objectives són més que clares, però el problema principal no és aquest. El problema són les condicions subjectives. —Condicions subjectives? —Sí. Condicions subjectives del moviment sobiranista. Catalunya viu el dilema del ‘junquerisme’ versus ‘cuixartisme’. Ho he explicat en algun vídeo. Exposo que el ‘junquerisme’ és pràcticament una rendició davant de l’estat espanyol. És acceptar una derrota i caure en el joc de l’estat espanyol, que diu que una minoria d’independentistes s’imposa a una majoria no independentista. Aquest és el relat de l’estat espanyol. I què fa Esquerra? En comptes de qüestionar-lo, diu que és cert. Som una minoria, no una majoria, i per tant hem d’esperar quinze anys, vint anys, i mentrestant ens convertim en pujolistes. Administrarem l’autonomia espanyolista, farem diners i veurem si d’aquí a vint anys la majoria s’ha fet independentista. I aleshores farem un referèndum. Jo en dic ‘neopujolisme’. Que no és sinó una rendició a l’estat espanyol. Aquí hi ha un poble que a partir del Primer d’Octubre va prendre consciència de la necessitat d’una solució sobiranista. No dic necessàriament independentista. Dic sobiranista, que inclou opcions no independentistes. Opcions que primer creuen en el dret de decidir dels catalans. I en segon lloc, creuen en una opció sobirania, que pot ser federal, o el que sigui. Si fas aquesta suma, aquí la gran majoria creu en el dret de decidir i la gran majoria creu en una solució sobiranista. Per què entres a la camisa de força que l’estat espanyol t’ha imposat, i n’acceptes la premissa? Això és el que fa ERC i Junqueras. El ‘junquerisme’ és rendició. I a més a més, hi ha una altra qüestió. —Quina? —És un error pensar que perquè vas perdre una batalla has perdut la guerra. D’entrada, el Primer i el Tercer d’Octubre no van ser cap derrota. Van ser una victòria en molts sentits. Que no vas aconseguir els objectius immediatament i vas ser derrotat? D’acord. Però des de quan perdre una batalla és perdre una guerra? Si aquesta hagués estat la lògica de Gandhi, imagineu-vos on seria l’Índia avui. Si aquesta hagués estat l’actitud dels negres americans, on serien avui? Sempre poso l’exemple del general Giáp, que va perdre totes les batalles amb els americans del Vietnam… I va acabar guanyant la guerra! No es tracta de guanyar batalles, es tracta de guanyar la guerra. Què passa aquí a Catalunya, que vau perdre una batalla i ara us penseu que heu perdut la guerra! Hi ha una mena de psicologia de la rendició. Hi ha una psicologia de la derrota que jo en dic ‘junquerisme’. —I el ‘cuixartisme’? —Els qui diuen ‘senyors, això no acaba aquí’. Aquesta lluita continua. I el pròxim pas és passar a la desobediència civil. I la qüestió no és treure els presos. I si ens hi hem de passar catorze anys, ens els hi passem. Aquí la qüestió és la lluita per la sobirania del poble català. Cuixart és el Mandela català. És qui de debò pren una postura de no rendició, tot i ser dins la presó. La lluita, endavant. I aquestes dues tendències, el ‘junquerisme’ i el ‘cuixartisme’, són transversals a totes les organitzacions. A ERC domina el ‘junquerisme’, però també hi ha ‘cuixaristes’. I en el cas de Junts per Catalunya dominen els ‘cuixartistes’, però hi ha un sector ‘junquerista’, encapçalat per Mas. I atenció, que poden ser majoria. —I a la CUP? —Igualment! Els ‘junqueristes’ de la CUP us diran que el cicle del procés ha acabat, reconeguem que no es van aconseguir els objectius, i ara hem de fer feina de base durant quinze anys fins que els anticapitalistes tingui l’hegemonia dins el moviment sobiranista. Ajornem-ho fins d’aquí a quinze anys. Mateixa idea. —I en el vostre cas, com ho veieu? —Que ara mateix tens un poble esperant a sortir al carrer, i ho frenen les baralles entre els partits pel xiringuito de cadascú. El ‘junquerisme’, que travessa tots els partits, ho frena. I aquest és el problema principal. Aquí falta un moviment de masses popular que, des de baix, des de la societat civil, desbordi els partits. Desobediència civil pacífica, no violenta i ben organitzada. I que faci Catalunya ingovernable. L’única cosa que salvarà Catalunya és un moviment de drets civils i desobediència civil de base que desbordi els partits i que faci ingovernable Catalunya. Només aleshores obligaràs l’estat espanyol a fer alguna cosa. —Jo no sé si l’ANC està preparada per fer això. No sé si Òmnium ho està. El Primer d’Octubre es va aconseguir amb la gent, sí, però també amb els partits. —Certament. Però és que dins de tots els partits tens ‘cuixartistes’. I un moviment com aquest que us dic faria forts els ‘cuixartistes’ de dins els partits. Els ‘cuixartistes’ d’ERC, els de Junts per Catalunya i els de la CUP. Què diran si la gent surt al carrer i diu prou? —Quin problema hi veieu, a esperar anys com diu ERC? Es pot solucionar en tres anys? Segur? —No hi veig cap problema, en els quinze anys. Jo dic que la lluita ha de continuar. I s’ha d’anar escalonant. Quant durarà? No ho sé. Potser sí que és a llarg termini i dura anys. Però no pots posar-te a jeure i esperar. I fer-te pujolista quinze anys. Home, això no. Que continuï la lluita, i que es passi a un altre nivell. Que es faci un moviment de desobediència civil. Que la gent surti al carrer. I aquest moviment s’ha d’organitzar bé. No es tracta de posar-te a una plaça perquè et detinguin. Es tracta de paralitzar la ciutat, les ciutats. I de manera mòbil ara vas aquí, vas allà, et mous. Mai quiets en un sol lloc. Una moguda així ben organitzada i coordinada és l’única cosa que tindria èxit. En el moviment de drets civils dels negres americans, feien actes de desobediència civil simultanis. Desbordes l’estat. N’agafen 100? N’apareixen 300. La cosa es fa ingovernable. A Puerto Rico, amb les bases militars, la gent va saltar les reixes de les bases i es va plantar en plenes pràctiques militars. Les van haver d’aturar. Bases inoperables que van acabar tancant. L’Índia, igual. Marxes i mobilitzacions per tot arreu. Què passaria si en aquestes manifestacions que feu d’un milió de persones, només 10.000 hi anessin preparades amb motxilles i s’asseguessin en llocs neuràlgics de la ciutat? Què passaria? —Han tancat set independentistes més a la presó sense judici. Com es pot defensar, l’independentisme? —Defensar-se no és pas agafar les armes. L’ús de les armes aquí no funcionarà. Aquí us volen encaixonar com van fer amb els bascos. Ho fan i no en feu servir, d’armes, imagineu-vos amb armes. Al País Basc van fer moltes de les coses que ara us fan aquí. Van fabricar casos, però tenien una excusa, que era ETA. I aquí no hi ha res d’això. I així i tot parlen de terrorisme. És un relat que potser preparen de cara a l’octubre. Saben que vindrà la sentència, i que la gent es mobilitza. Llegiu la primera plana d’El País d’avui. Saben que ve la desobediència civil. Aquesta gent tenen infiltrats. Has de saber-ho. Ells creen un relat de cara a l’opinió pública, tant l’espanyola com la internacional. Moviment català, moviment terrorista. I crec que s’ha de tenir un contra-relat. I la veritat, no el veig ben organitzat, el contra-relat. —Heu estat molt crític amb l’esquerra espanyola, en general. Com veieu ara Podem? —Lamentablement, Podem té una posició oportunista. No vau veure el debat d’investidura? Què va dir Pablo Iglesias? Tranquil, el cas català el sacrifiquem per tal de governar amb el PSOE. I si ha de recórrer al 155, endavant. —Pablo Iglesias va rectificar a Twitter. —Quin és el Pablo Iglesias de debò? El qui fa el tweet, salvant la cara de les crítiques internes, o el qui diu a Sánchez ‘nosaltres serem lleials al PSOE, fins i tot en el 155’? Quin és el de debò? El darrer, no ens enganyem. L’altre és maquillatge. Aquesta gent no és seriosa. Són uns xarlatans. Si us plau, poseu-ho com ho dic: xarlatans, això són. —Els catalans són uns rics egoistes. Aquí la cosa important és la lluita de classes. L’independentisme és un moviment burgès i de classe mitjana que no ens interessa per a res. Què dieu davant d’això? —És el discurs clàssic de l’esquerra eurocèntrica. L’esquerra imperialista i colonialista. Que sempre que veu un conflicte nacional només pot veure-hi la burgesia. I a la pràctica sabeu què fan? Prenen partit per l’estat imperialista, i el nacionalisme xovinista, i la burgesia. Això fan. Aquesta és la gran paradoxa. Que en nom d’una crítica suposadament anticapitalista i de lluita de classes reafirmen la burgesia imperialista. És un clàssic: a França, durant la guerra d’Algèria, el Partit Comunista va prendre partit a favor de l’estat francès, contra el moviment d’alliberament d’Algèria. Per ells eren nacionalistes burgesos, retrògrads, perquè la civilització francesa era superior. Aquesta esquerra espanyolista veu el nacionalisme dels pobles oprimits, però no veu el seu nacionalisme de poble opressor. La cosa que caracteritza l’espanyolisme, avui dia, és un nacionalisme cec al nacionalisme propi. Un nacionalisme que en nom de l’antinacionalisme afirma un nacionalisme imperialista. I això fa l’esquerra espanyolista: es posa de banda de l’estat espanyol i la burgesia imperialista espanyola. I no ho veuen. Ho fan amb cara d’angelets. L’esquerra espanyola no veu fins a quin punt és nacionalista. —Puigdemont, com el veieu? —Com un dirigent nacionalista català d’un partit que s’identifica com la dreta catalana. Però com dic jo sempre, hi ha categories que no ajuden a entendre el cas català. A l’esquerra espanyolista li fascina fer servir dreta i esquerra. Però això a Catalunya col·lapsa. Perquè mireu, algú com Ada Colau, que semblaria de l’esquerra radical, pacta amb Manuel Valls per evitar que un partit sobiranista com Esquerra governi a Barcelona. Puigdemont, suposadament de dretes, i a l’exili, té contra les cordes l’estat espanyol. Quin és el tema, aquí? L’estat imperial espanyol i com t’hi posiciones. I davant d’això, l’esquerra espanyolista és dreta a Catalunya. I la suposada dreta catalana és part del poble en contra de l’imperi espanyol. Les categories dreta i esquerra aquí no serveixen. —Hi ha eleccions espanyoles. Què faríeu? —Jo seguiria la proposta d’Albano-Dante Fachin. Fer un front unit d’emergència nacional. I que tots els partits vagin units a les eleccions del novembre. Volen una majoria àmplia amb què no hagin de dependre dels vots catalans. Per això crec que, atesa la situació, seria una derrota política si cada partit va amb el seu xiringuito a barallar-se entre si per llocs i vots. Seria la cosa més nefasta. Crec que la proposta de Fachin és digna: quants diputats va tenir ERC el 28-A? Quinze? Doncs quinze a la llista per a tu. I Junts per Catalunya? Set? Doncs set per a ells. I anar junts amb uns punts mínims. —Hem de votar Perdo Sánchez perquè, si no, ve la dreta. —És que Sánchez és dreta. I a Catalunya, ultradreta. I això aquí no ho acaben de veure. Pedro Sánchez tindrà contradiccions amb la ultradreta per alguns temes, si voleu, però no pas en el cas català. A Catalunya no li tremolarà el pols per implementar un 155. Però mireu què passa! Gent a la presó. Una de les coses amb què s’equivoca ERC és amb l’anàlisi que fa de l’estat espanyol, posant el PSOE a l’esquerra i creure que si investeixen Sánchez, hi haurà amnistia, canviarà la cosa i es podrà negociar. I això és mentida. ERC ha donat un xec en blanc al PSOE, i mireu on som. Us penseu que Sánchez es comportarà de manera diferent a la del PP, Vox o Ciutadans? No! Ara més que mai anirà a totes. És on es perd la gent: es pensen que el PSOE és un partit d’esquerres. El PSOE és dreta, i enfront Catalunya, ultradreta. —Il·legalització de partits. Com al País Basc. Ho veieu possible? —És el següent pas. O us planteu o us passaran per sobre. Passarà un camió ben gros per sobre. Això us passarà si no opteu per un moviment de masses i desobediència civil. I no calen milions de persones. Amb uns milers ben organitzats, aconseguiràs que la resta et segueixi. Perquè hi ha molta gent que diu aquí espero. Aquí espero. Aquí espero. VilaWeb és un diari que tothom pot llegir per igual sense pagar però que demana el compromís d’aquells que poden i volen pagar per sostenir-lo i fer-lo possible. Més de quinze mil lectors ja són subscriptors. Llegiu aquí què significa ser subscriptor i com ens ajuda això.

Summary: Ramón Grosfoguel: ‘El “junquerisme” és rendició’


Albano-Dante Fachin (1976) és el candidat de Front Republicà a les eleccions espanyoles del 28 d’abril. Després del seu pas per Catalunya Sí que Es Pot i el món dels comuns, ara Fachin es presenta per un partit netament independentista. En aquesta entrevista electoral, l’ex-diputat del parlament parla de la seva evolució, dels seus projectes a la capital espanyola i de les seves propostes electorals. Fachin va respondre a VilaWeb abans-d’ahir a Barcelona. —Es pot dirigir l’independentisme des de la presó? —Crec que el debat estratègic s’ha de fer fora. I és un respecte a la tasca que fan els presos, que fora també tinguem debats seriosos. Dit això, jo llegeixo amb molta atenció tot allò que escriu Jordi Cuixart. M’interessa la seva visió. Molt. —Es pot investir un president espanyol sense pactar un referèndum? —Per Front Republicà, no. Per nosaltres, el referèndum es va fer el Primer d’Octubre. Ara, si el PSOE posa data i hora, ho publica al BOE i ho expliquen a Brussel·les, aleshores sí. Parlem-ne. Però si l’investim sense ni tan sols això, aniríem no únicament abans del Primer d’Octubre. Aniríem abans del 15-M. Seria assumir que no es pot. —Quines diferències hi ha entre PP i PSOE? —Al final, en les qüestions estructurals, no n’hi ha. I no parlo només de Catalunya, que també. El 15-M ja deia que PP i PSOE eren la mateixa cosa. Per això em sobta tant la defensa aferrissada que fa el Podem del PSOE. —L’independentisme ha de promoure una república espanyola? —És una mica com els desnonaments. Oi que no deixarem d’aturar un desnonament aquí perquè a Madrid no es pugui? L’aturarem igual, si podem fer-ho, oi? Jo, com a internacionalista, espero que qualsevol cosa que puguem fer aquí tingui un impacte positiu a Espanya, i al món. Fer les coses des de baix també té a veure amb dir: organitzem-nos i fem-ho, ara i aquí. —Quina part del programa dels vostres rivals independentistes que es presenten a Madrid us agrada? —D’Esquerra m’agrada la seva idea d’eixamplar la base. Però considero que la seva estratègia no funciona. ERC, per eixamplar la base, vol frenar. I és al revés. És el Primer d’Octubre, que eixampla la base. De Junts per Catalunya m’agrada el seu procés de depuració. Pascal, Campuzano. Però em pregunto si s’ha completat. —Quina part del programa dels vostres rivals unionistes us agrada? —M’agrada la proposta dels comuns de no perdre de vista les qüestions socials. Però crec que moltes de les propostes són brindis al sol. —Quina part del vostre programa és la més important? —La desobediència civil. Reflexionar-hi. Com ho fem perquè no sigui retòrica? Amb tot el respecte, però quan Quim Torra surt i diu ‘no acceptarem la sentència del judici’… Miri, això s’ha de preparar. I no és fàcil. Si no, és només retòrica. Una cosa que em va fascinar dels CDR era que feien taules informatives per a desfer-se de les empreses de l’Ibex-35. Per què el govern de la Generalitat no ha fet una campanya semblant? Reivindicar la idea que si hem emprès un camí el Primer d’Octubre, ara no podem retrocedir. —Què opineu de la feina de l’exili? Quin valor doneu a la sentència alemanya? —Fan una feina. I tant. Com els qui són a la presó. Tots dos. I la sentència alemanya va ser una cleca descomunal. Demostra que vivim en un lloc molt insegur, i perillós. —Què us sembla l’actitud del jutge Manuel Marchena? —No ens enganyem: és la claveguera de l’estat. —Albano-Dante Fachin és independentista? —A mi no em molesta definir-me com a independentista. Però també crec que és necessària una reflexió més àmplia, que arribi a més gent que ara; després de l’1-O, està en procés. I jo dic: Hem de fer fora el Borbó? Sí. Crec en la república? Sí. I també crec, com a persona d’esquerres, que la república s’ha de fer des de baix i, per tant, ha de ser una república catalana. I que ha de ser 100% sobirana. I que, per sobre, no hi ha d’haver ni la constitució, ni el rei, ni el Tribunal Constitucional. I us dic més: ni la Unió Europea. Això em fa independentista? Doncs, bé. A mi m’agrada explicar què vull, més que l’etiqueta. Si després d’explicar-me algú em diu independentista, a mi no em fa res. —Què us canvia el Primer d’Octubre? —Potser abans, jo pensava que això eren coses d’Artur Mas. Però quan veig que el Primer d’Octubre, al meu poble, hi havia tot Breda, veig que no és només Artur Mas. Jo no puc dir que sóc d’esquerres però que per a això, no. Mireu, allò que va fer aquella gent és una pràctica d’esquerres. I la meitat ni tan sols ho era. Però em mereixen molt més respecte que molts altres. I quina dignitat. No es pot arreglar res sense fer coses com aquesta. —Per què ara hem de votar a les eleccions espanyoles? No havíem quedat que no calia? —Si el 28-A hi ha una gran davallada del vot independentista, diran que els independentistes s’han rendit. I aquest discurs pot tenir un impacte negatiu. Presentem el Front Republicà quan veiem que molta gent estava disposada a no votar. Volíem donar una opció. En segon lloc, un gran resultat ajudarà a enviar un missatge al govern català. Era molt còmode per a ells dos, ERC i Junts, estar sols. Ara no podran. —Blocar a Madrid, què vol dir? —Fer-los repetir unes eleccions? Potser serà això. La Unió Europea necessita estabilitat, i veurà que a Espanya no són capaços ni de formar govern. I després hi haurà la sentència. Pregunto: s’arribarà a la sentència amb un govern format o amb un govern inestable? I què ens interessa? —Pot ser que hàgiu pujat al carro més frustrat amb Pablo Iglesias que no pas seduït pels independentistes? —A mi Pablo Iglesias m’és igual. És Podem, que al començament em semblava una síntesi molt bona. I no era l’únic. Recordo Quim Arrufat demanant el vot per Podem. Qualsevol persona que volgués que canviessin les coses havia de saludar aquell primer Podem, que era necessari. I és terrible que no existeixi més. I em dol. Perquè entre aquells cinc milions de vots, i setanta diputats, hi ha el meu vot. I l’han fet servir per ser crossa del PSOE. Si algú es vol enganyar, que ho faci, però veurem quants en queden, dels setanta. —Consells de Marta Sibina, la vostra parella, que ha passat quatre anys a Madrid com a diputada al congrés espanyol? —Un. Ella hi anava per fer saltar el taulell. Però el segon dia Podem ja feia la competència per veure qui registrava més proposicions no de llei. Les places no deien això. Les places deien que es capgirés tot. El seu consell és que no entrem en aquesta roda. —Candidat d’un partit independentista i nascut a l’Argentina? Us insultaran molt. —Ja ho fan ara. És curiós. L’altre dia, un em va dir: ‘Per trencar Espanya, vés-te’n al teu país.’ I li vaig dir: ‘El meu país existeix perquè els meus avantpassats van trencar amb Espanya.’ —On dormireu, a Madrid? —A una pensió, 45 euros la nit. —Curiós que la part de la CUP que ha fitxat un comú hagi estat Poble Lliure i no Endavant. —Ha! També és paradoxal que el comú Nuet sigui a ERC. A Som vam dir que havíem de ser capaços d’establir estratègies conjuntes. I, pel que sigui, el procés de Poble Lliure ha estat semblant. No em vull ficar en el procés intern de la CUP. —La via ha de ser unilateral, com fins ara? Per què? —Si volem dir-ne unilateral… Però per mi és més precís dir que hem de plantar cara i desobeir. Això sí. En voleu dir unilateral? Doncs digueu-ho. Però la clau és plantar cara i desobeir. —Quines lectures us han influït darrerament? —Quedarà malament, però ara rellegeixo Essential Writtings de Martin Luther King. En anglès. I Massa i poder, de Canetti. —Voldríeu afegir res? —Que votin Front Republicà. I vull parlar del vot útil. Avui en parlàvem. Mireu els comuns. Les anteriors eleccions van guanyar, sí. Al poble més gran i al poble més petit. I què? De què ha servit? Caure que el vot útil és quedar primer és empassar-se la seva lògica. Escolteu: què és més útil, tres diputats d’ERC que votin Pedro Sánchez sense referèndum o un de Front Republicà que es mantingui? A Girona hi va haver 260.000 vots independentistes, el passat 21-D. Ara la diputada de Front Republicà en necessita 40.000. Organitzem-nos, home. Tant vot útil, tant vot útil.

Summary: Albano-Dante Fachin: ‘A mi no em molesta definir-me com a independentista’


‘He fet un pas al costat perquè vull demostrar que sóc innocent d’aquesta acusació d’haver maltractat el meu equip, cosa que m’ha sabut molt greu.’ Així resumeix Juanjo Puigcorbé la decisió que ha pres de mantenir l’acta com a regidor no adscrit a l’Ajuntament de Barcelona i de diputat a la Diputació. Això, malgrat que ERC hi hagi trencat relacions arran de la filtració d’un estudi encarregat per la Diputació sobre l’avaluació de les condicions de treball dels funcionaris i que qüestiona la seva feina. En aquesta entrevista, Puigcorbé explica com es va assabentar de l’existència d’aquest estudi, diu que ‘hi ha algú que vol que dimiteixi’, i afegeix que es pensa defensar fins que s’arribi al final del procediment. —Vau dir que plegaríeu i ara no heu plegat. Per la filtració de l’informe? —No és exactament així. El dia 8 de juny, jo m’assabento que hi ha aquesta filtració i l’Alfred Bosch, en Dionís Guiteras i en Josep Ramon Mut em citen a Can Serra. Jo aleshores no sabia per què. Jo era al meu despatx, amb les visites pertinents. Les vaig anul·lar i vaig anar-hi. I em diuen que tenen coneixement que hi ha una filtració i que, tot i que no hi estan d’acord, saben que m’aniran a buscar, que serà una cacera de bruixes i que el millor que puc fer és dimitir perquè, si no, en sortirem escaldats tots plegats. Jo quedo estabornit d’aquest estudi, que no sabia que es feia, i això també és una mica atípic. Algunes de les opinions anònimes d’aquest informe provisional deien una cosa que podria arribar a interpretar-se com que algú s’havia queixat de maltractament. La resta de coses deia que els feia treballar, que manava, etc. —I quan sabeu que hi ha aquest informe, què feu? —Els demano què volen que faci. I em diuen que dimiteixi, de la Diputació i de l’Ajuntament. De tots dos llocs? Sí, em diuen. I en aquell moment porten els papers a la secretaria. Després m’informen que tinc temps fins a final de mes per a entrar la renúncia en l’últim plenari. Aquell mateix dia, vaig llegir l’informe i vaig veure que era una cosa sense consistència. Estava molt dolgut. Perquè se suposava que una part de la gent del meu equip havia dit aquelles coses. Em vaig informar, vaig investigar una mica, i em van dir que feia tres mesos que s’elaborava, i em va sobtar que la meva gent de confiança no m’ho hagués dit. Em van dir que l’havien fet seixanta persones. —Seixanta persones? —És que jo no tinc tracte amb seixanta persones a l’àrea, sinó amb set o vuit, que són el meu equip. Després, vaig reunir la meva gent de confiança al despatx, els vaig llegir l’informe, els vaig dir que s’havia filtrat i que no ho entenia. Dues o tres persones es van indignar, perquè van dir que no trobaven que reflectís la realitat, que no era veritat. Els altres no van dir res. Però em sento molt astorat. —En aquell moment, ERC ja havia comunicat a la premsa que deixaríeu l’acta per motius personals. Però no sabia per què. —Sí. I d’alguna manera van dir que jo tornava a la meva professió. Jo els vaig dir que ni parlar-ne, perquè jo no deixo les coses a la meitat, i menys encara quan estic engrescat. I de motius personals, n’hi havia molts. Un dels quals, el disgust que vaig tenir el moment de saber això; l’impacte que vaig tenir quan vaig saber que hi havia algú amb qui havia treballat durant tres anys que podia pensar allò de mi. Això és un motiu personal importantíssim. Després, l’advocat em va dir que no tenia cap mena de consistència, vaig parlar amb gent entesa de la Diputació i d’altres institucions i em van dir que no tenia cap recorregut, que allò no deia res. I em van explicar que aquests estudis, quan es fan, sigui aleatòriament o per una denúncia, acostumen a recollir coses semblants. Perquè hi ha queixes de funcionaris, de coses com aquestes, i de vegades hi ha coses grosses, com assetjament sexual. Però sempre són d’estricta confidencialitat fins al final de l’operació. I es fa per copsar les coses que es poden millorar, i no per sancionar. Per això és anònim. —Qui va escriure que maltractàveu els treballadors? —El dia de la reunió em vaig assabentar també que hi havia dos qüestionaris: un, en què la gent responia a les preguntes amb un sí o un no, i un altre, en què la gent podia anotar observacions. Hi ha hagut dos grups de treball petits amb voluntaris que han fet les conclusions a partir de les observacions; uns voluntaris que no sé qui són i que han escrit això que ha sortit. —L’autoritarisme, la supèrbia, el menyspreu, la ingerència política…. —Sí, això ho van escriure aquests voluntaris. —No us reconeixeu de cap manera en cap d’aquestes actituds? —No. —Podeu entendre que algú s’hagi sentit molest per la vostra actitud? —Jo sé que els he fet treballar, he escoltat les seves propostes i jo també he proposat de fer coses. I crec que són bones, hem fet coses noves en arquitectura, en cinema, en òpera, en literatura, en ciència, etc. Enguany, hem coincidit amb un pla complementari que no he fet jo però que és del grup que potser els ha donat molta feina i potser hi ha hagut algun moment que han hagut de treballar més del compte. Ho entenc, i això pot causar estrès. A vegades hi ha petits disbarats als quals reacciones dient ‘però això què és’ i potser s’ha interpretat… —Petits disbarats? —Vull dir que, a vegades, s’encarreguen coses i no es compleixen i es fan unes altres coses que no són correctes. De la feina, vull dir. I renyes, entre cometes, dient que això no pot ser així. Una cosa normal en una situació normal. Sóc una persona apassionada per bé i per mal, però sense cap mala intenció i procurant no fer mal a ningú. Sempre hi ha opinions de tota mena. —Quan sabeu tot això sobre l’informe, què feu? —Durant tot aquest procés, vaig parlant amb gent d’ERC i els dic que m’he de defensar. Parlo amb tots els altres grups polítics, tots ells tenien la filtració. Em diuen que això no té recorregut, però que mai no se sap perquè hi pot haver gent que ho vulgui escampar. Aleshores, vaig avisant a les persones pertinents que m’ho repenso i que potser no torno les actes de diputat i regidor i em defenso si en algun moment es filtra a la premsa; que si això passa, faré un pas al costat i em defensaré jo sol. I en el moment que dic això i porto la revocació de les actes de diputat i de regidor és quan surt la filtració. Dimiteixo i en aquell mateix moment surt la filtració. I passen a acusar-me de maltractament. Però l’informe no diu això; és una conclusió que treuen els periodistes i per desgràcia alguna gent més. I mai no he tingut cap possibilitat d’al·legar res, perquè tampoc no s’ha acabat, aquest estudi. Però a algú això li ha semblat interessant per a fer mal. Hi ha alguna cosa atípica que molesta. Quan s’hagi acabat el treball veurem qui l’ha filtrat i amb quina finalitat. Em sembla clara, la finalitat. —Per què? —Algú vol que jo dimiteixi. Hi ha algú que té moltes ganes que plegui. És la conclusió ràpida de qualsevol anàlisi mínima que es faci. Si algú vol que pleguis i no plegues, doncs aquí hi ha una filtració d’uns comentaris. —Ho poden haver filtrat de qualsevol grup? —Algú el va anar escampant, d’entrada. Algú es va dedicar a filtrar-lo a tot arreu. I sembla que no són els sindicats que el van córrer. És l´única cosa que puc assegurar: és algú d’algun grup polític per mitjà d’un intermediari. Però això toca investigar-ho a la Diputació i a la premsa, si vol. Sí que tinc intuïcions, però no es pot anar per la vida dient-les. —Sospiteu que hagi pogut sortir d’ERC? —No ho sé. És una hipòtesi. Però jo crec molt amb ERC. —El comunicat que va fer ERC quan es va publicar aquest informe va ser molt dur amb vós. —Sí, amb això estic dolgut. És un error. És la meva opinió, i no tothom està d’acord amb aquest comunicat. Crec que es van precipitar perquè es van posar nerviosos i de cop i volta, el grup d’ERC a Barcelona m’acusa directament de maltractador. I això em dol. Perquè no crec que sigui just. —Assumeix les conclusions de l’estudi filtrat. —No hi ha el principi de presumpció d’innocència. Vaig entrar tres requeriments a la Diputació de Barcelona demanant d’on havia sortit l’informe, qui hi havia participat, per què s’havia filtrat. Encara no tinc resposta. Però sí que em van dir que no estava acabat, l’informe. —I un informe inacabat com aquest i amb testimonis anònims de funcionaris té tanta força per a fer plegar un regidor? —Entenc que hi ha una certa resistència que arribin diputats que diguin que farem això i allò i es posin a treballar tan intensament com he fet jo, i que vulgui corregir coses, innovar… Hi deu haver gent a qui li molesta. El volum de feina es podia incrementar molt; i jo em movia constantment, matí, tarda i nit, anant a espectacles, museus, arxius, actes, rebent visites, Hi va haver un moment que era un disbarat de feina per a mi i la meva secretària. Al final, entenc que això era un mal de cap per a un nucli reduït de gent. Potser necessitava més recursos. Tanta pressió mediàtica es pot fer d’una cosa que no és res? Doncs sí. I jo he de dimitir? No, jo plantaré cara. I després em diuen ‘t’expulsem’. Què vol dir? No, jo me’n vaig a regidor no adscrit, que és diferent. —Us voldreu presentar a les pròximes eleccions? —No ho sé. Si aquesta és la raó per la qual m’han desactivat, la política és un lloc que no em pertany i ho hauria de deixar. Perquè no ho veig correcte. Jo he vist el cantó amable de la política durant molt de temps, però de cop i volta descobreixes la part fosca. Ja t’ho diuen, però fins que no t’ho trobes no ho entens. Ja entenc que en política s’ha de tenir la pell de cocodril, s’ha d’endurir la pell. Potser m’he endurit una mica, però no ho vull. Penso que no és bo per a un artista tenir la pell dura; l’hem de tenir permeable. Si entengués que continuar a la política vol dir fer una crosta, ho deixaria immediatament. Tinc l’esperança que no sigui així. I vull deixar clar que no tinc absolutament res contra ERC i els seus aliats. És contra algunes persones, però no contra les sigles. —Contra algunes persones del partit? —Home, jo crec que algunes persones no s’han portat bé. —No voleu dir qui? —No, jo no faig com els altres.

Summary: Juanjo Puigcorbé: ‘Jo he de dimitir? No, jo plantaré cara’


L’acció del Tsunami Democràtic a la frontera de la Jonquera ha posat en evidència el gran desconeixement que hi ha al Principat sobre Catalunya Nord. Molts mitjans de comunicació parlen de ‘França’ quan fan referència a aquest territori català i fins i tot usen la forma francesa per a topònims com ara el Voló o el Pertús, els municipis més acostats a la ratlla que parteix Catalunya, el tall de la frontera franco-espanyola. Aquesta ignorància coincideix amb una clara revifalla del catalanisme a Catalunya Nord gràcies al procés. De fet, el paper d’aquest territori va ser clau per a poder fer el referèndum del primer d’octubre de 2017, perquè s’hi van custodiar les urnes, i després ha mantingut una mobilització constant de solidaritat amb els presoners i els exiliats. El suport no ha estat tan sols cívic, sinó també institucional, amb una presa de posició del departament en favor de la llibertat dels presos i amb manifests dels batlles nord-catalans, un dels quals qüestionava la independència de la justícia espanyola. No són batlles de partits independentistes, ni tan sols catalanistes, sinó de partits estatals, de dreta o d’esquerra. El batlle de Prats de Molló, Claude Ferrer, ha fet avui de mitjancer entre els manifestants i la policia francesa per evitar incidents. Anava amb la banda francesa d’electe municipal i un llaç groc a la solapa. Un paper que no ha fet cap batlle de cap municipi de la Catalunya sud, començant per Barcelona. Catalunya Nord és la part històricament i culturalment catalana separada, a profit de França, de la resta de Catalunya en virtut del tractat dels Pirineus (el 7 de novembre del 1659). La denominació comprèn les comarques històriques del Rosselló, el Conflent, el Vallespir, el Capcir i el nord de la Cerdanya (conegut per ‘Alta Cerdanya’). La Fenolleda, malgrat ser majoritàriament occitana, s’inclou sovint en la definició de Catalunya del Nord per les relacions geogràfiques i administratives amb el Rosselló. Actualment aquestes comarques constitueixen el departament francès dels Pirineus Orientals (Pyrénées-Orientales, en francès), que s’enclou dins la regió d’Occitània (Occitanie), denominació molt contestada pels catalans. L’actual configuració de la Catalunya Nord no es correspon amb el mapa històric de la Catalunya Nord sinó que ha estat una adaptació a l’aparició de la frontera que divideix en dos el país. Més informació aquí. Les dades bàsiques: Superfície i població Superfície: 4.116 km² Població: 457.238 habitants Densitat: 111,09 hab/km² Capital: Perpinyà Habitants: 120.959 habitants Catalunya Nord representa el 3,1 de la població dels Països Catalans i el 0,6 de la població de l’estat francès. Comarques El Rosselló (92 comunes), amb Perpinyà com a cap; inclou les subcomarques dels Aspres, les Corberes, l’Albera, incloent-hi la costa de la Marenda, la Plana del Rosselló, el Riberal del Tet, i la Salanca. El Vallespir (21 comunes), amb Ceret com a cap; inclou les subcomarques de l’Alt Vallespir, el Vallespir Mitjà i el Baix Vallespir. El Conflent (53 comunes), amb Prada com a cap; inclou les subcomarques de l’Alt Conflent, el Conflent Mitjà i el Baix Conflent, les Garrotxes, i part de l’Altiplà de Sornià. El Capcir (7 comunes), amb Formiguera com a cap. L’Alta Cerdanya (27 comunes), amb Montlluís com a cap; l’enclavament de Llívia que pertany administrativament a la Baixa Cerdanya i per tant a l’estat espanyol. La Fenolleda o el Fenolledès (28 comunes), amb Sant Pau de Fenollet com a cap. Aquesta comarca pertany històricament a la Catalunya Nord però és de parla occitana, una situació equiparable a la Vall d’Aran al Principat. Llengua El reial decret francès de Lluís XIV del 2 d’abril de 1700, amb data d’aplicació d’1 de maig del mateix any, va prohibir de manera dràstica l’ús de la llengua catalana en documents oficials, notarials i d’un altre tipus, sota pena d’invalidar el contingut. El 10 de desembre del 2007 el Consell General dels Pirineus Orientals declarà l’oficialitat de la llengua catalana, juntament amb el francès, mitjançant la Carta a favor del català. La carta disposa de 9 articles que, a banda de reconèixer l’oficialitat del català, reconeix també l’Institut d’Estudis Catalans com a autoritat lingüística i pretén assegurar l’ús i coneixement general de la llengua en l’administració i la vida socioeconòmica. Entre d’altres, fa referència als mitjans de comunicació públics i privats, l’escola i la retolació viària. Pel que fa a l’ensenyament és de destacar la feina de la Bressola. La Bressola és una escola d’immersió lingüística en català que té set centres de primària oberts a Nyils, Prada, el Soler, Perpinyà, Pesillà de la Ribera i Sant Esteve, així com un institut de secundària, el col·legi Pompeu Fabra al Soler. Ràdio Arrels emet en català des de Perpinyà i d’ençà la seva creació, s’ha mantingut amb un estatut de ràdio associativa renunciant als recursos publicitaris. Emet únicament en llengua catalana amb una programació musical que la situa al capdavant de totes les emissores dels Països Catalans pel que fa a la difusió diària de música catalana. Ràdio Arrels emet a través de quatre freqüències i es pot escoltar també per internet. Plana del Rosselló: 95.00 FM Conflent: 95.50 FM Vallespir: 88.20 FM Cerdanya i Capcir: 93.10 FM Diada La Diada de la Catalunya Nord es fa el 7 de novembre cada any, recordant les conseqüències del Tractat dels Pirineus. En el context de la Diada, el cap de setmana més proper al dia 7, tenen lloc diversos esdeveniments a la Catalunya Nord, entre els quals una manifestació a Perpinyà i la cloenda del Correllengua. El rugbi El rugbi ha jugat tradicionalment un important paper de reforçament de la identitat catalana, sobretot a través de l’USAP, un club que al nord equival al que significa el Barça al sud. La Unió Esportiva Arlequins de Perpinyà (USAP) és un club de rugbi a quinze, fundat el 1902. Ha guanyat set vegades el Campionat de França i és l’equip català que més competicions europees ha disputat. Juga a l’estadi Aimé Giral i té com a himne del club la cançó L’Estaca de Lluís Llach. Al costat de la USAP els darrers anys ha pres rellevància també el club Dragons Catalans, de rugbi a 13. Els Dragons juguen la Superlliga europea de rugbi a tretze i són l’únic equip no britànic que l’ha guanyat.

Summary: No us equivoqueu: això és Catalunya Nord


El president, Donald Trump, adoptarà ‘qualsevol mesura adequada’ per protegir els Estats Units de l’amenaça que representa Corea del Nord, ha assegurat aquest dijous Sebastian Gorka, un dels assessors del magnat novaiorquès, en una entrevista concedida a BBC Radio. ‘Donald Trump ha estat clar: usarà qualsevol mesura adequada per protegir els Estats Units i els seus ciutadans’, ha dit Gorka interrogat sobre l’escalada de tensió entre Washington i Pyongyanp. No obstant això, ha refusat donar detalls. ‘No telegrafiems els nostres futurs escenaris ni com anem a reaccionar. Si mostres als altres jugadors les teves cartes, perdràs. No és una bona idea en el joc i és molt mala idea en geopolítica’, ha esgrimit.

Summary: Trump adoptarà ‘qualsevol mesura’ per respondre l’amenaça nord-coreana


El Consell Suprem Electoral (YSK) de Turquia ha ordenat repetir les eleccions a la batllia d’Istambul, tal com havia demanat la formació del president Recep Tayyip Erdogan. El candidat del Partit Justícia i Desenvolupament (AKP), Binali Yıldırım, va perdre contra l’opositor Ekrem Imamoglu pel 0,2% dels vots. Ambdós polítics es tornaran a trobar a les urnes el 23 de juny. L’AKP, que governava la ciutat des del 1994, va denunciar presumptes irregularitats durant la votació del passat mes de març i en cap moment ha reconegut el resultat. L’escrutini de les eleccions va ser molt polèmic perquè es va aturar diverses hores quan quedaven poques meses i el candidat opositor havia avançat Yıldırım. Després, el Consell Suprem Electoral, a petició del partit d’Erdogan, va ordenar de repetir el recompte en alguns districtes d’Istambul. Tanmateix, el resultat final dels comicis no va variar. De fet, des de fa dues setmanes Imamoglu actua com a batlle de la ciutat, tot i que amb molt poc marge de maniobra, ja que l’assemblea municipal la dominen els representants de l’AKP. El líder opositor ha lamentat la decisió del Consell i ha assegurat que ‘ens han intentat robar de les mans unes eleccions que vam guanyar de ple dret’. Imamoglu ha demanat als seus seguidors que protestin de manera pacífica. La seva formació, el Partit Republicà del Poble (CHP), ha dit que és pròpia d’una dictadura: ‘És il·legal guanyar a l’AKP. Aquest sistema que subverteix la voluntat del poble i menysprea la llei no és democràtic ni legítim.’ Thousands of people are marching on Istanbul’s Kadıköy at Bahariye Avenue protesting Supreme Election Council’s decision to repeat municipal elections in Istanbul. pic.twitter.com/tPMoDANMaZ — dokuz8NEWS (@dokuz8_EN) 6 de maig de 2019

Summary: El partit d’Erdogan aconsegueix forçar la repetició de les eleccions municipals a Istambul


El president de la Generalitat, Quim Torra, ha deixat clar que el projecte del seu govern acabat de formar és la constitució catalana: ‘Hem de passar de la restitució a la constitució’, ha dit en l’entrevista que li ha fet el director de TV3, Vicent Sanchis. Ha afegit que, ‘de cap manera’ el seu propòsit no és de tornar a reformar l’estatut per a blindar competències i reconèixer el caràcter nacional de Catalunya, tal com proposa el Cercle d’Economia. ‘Partim del referèndum del primer d’octubre, que és un moment fundacional. Si això va ser un referèndum d’autodeterminació implica que som en aquest procés cap a la independència, i no ens sembla que tornar a un estatut sigui la solució.’ Torra ha precisat, sobre la proposta del Cercle, que era ‘d’elegància institucional’ d’agrair la proposta que van fer. Però ha repetit: ‘Som en un procés cap a la independència, i ara hem de continuar avançant.’ Tanmateix, ha afegit que ara vivíem en un moment ‘de transició’, en què calia cercar oportunitats. Torra ha explicat que concentraria l’acció política d’aquesta legislatura en tres àmbits: l’Espai Lliure d’Europa; les institucions catalanes, és a dir el govern, el parlament i els ajuntaments; i una ciutadania mobilitzada. I s’ha referit a la seva presa de possessió: ‘Vaig prometre deixant molt clar que només responia davant el Parlament de Catalunya, que és on hi ha la sobirania del poble de Catalunya.’ Tanda de contactes la setmana entrant En l’etapa de diàleg que vol obrir, ha anunciat que aquesta setmana entrant començaria una tanda de contactes amb els dirigents dels grups parlamentaris, començant per la cap de l’oposició, Inés Arrimadas, i que voldria parlar amb el nou president espanyol, Pedro Sánchez. D’entrada, per a demanar-li que no s’oposés a la primera mesura que aprovarà el govern, la recuperació de setze lleis socials suspeses pel TC, mitjançant un grup de treball. I també per a saber quin projecte té per a Catalunya. ‘He de saber quin és el projecte de Pedro Sánchez a Catalunya. Es pensa que els catalans podem acceptar només un gest? És que és una crisi europea. A Europa se n’adonen que hi ha un substrat franquista a les institucions espanyoles. Sánchez ho ha de canviar, això. Perquè ara té un moment, com en va tenir un Zapatero. Espanya ha madurat i s’ha adonat que la transició democràtica amagava moltes coses.’ La inhumanitat Torra ha insistit en la involució democràtica a Espanya. ‘A Espanya no hi ha la justícia que hi ha en un país democràtic. La consellera Bassa és tancada a la presó perquè va obrir uns centres cívics el primer d’octubre’, ha dit. ‘A Europa hi ha tres consellers que viuen en llibertat, que es poden moure lliurement per Bèlgica, i a les presons espanyoles hi ha gent tancada. Això ha d’interpel·lar els no independentistes. La cosa que més m’ha sobtat de la meva entrada en la política és aquest punt d’inhumanitat: veure que molta gent de la classe política que fa anys que treballen junts, quan aquesta gent entra a la presó i de cop no hi són…’

Summary: Torra: ‘De cap manera no tornarem a un estatut; som en un procés d’independència’


Avui comença el judici del cas Pretòria a l’audiència espanyola, després de gairebé vuit anys d’instrucció. L’ex-jutge Baltasar Garzón, el 27 d’octubre del 2009, va ordenar de detenir diversos polítics i funcionaris per presumptes delictes de tràfic d’influències, suborn i emblanquiment de capitals. El Tribunal Suprem va inhabilitar Garzón posteriorment per les escoltes del cas Gürtel i el jutge Pablo Ruz va agafar les regnes del cas Pretòria. El magistrat dirigirà una vintena de sessions durant els mesos vinents. La gènesi de l’operació és el sumari del cas Privanza, relacionat amb el presumpte emblanquiment de capitals del BBVA a l’illa de Jersey l’any 2002. Durant la instrucció ha calgut l’ajuda d’estats com ara Costa Rica, Alemanya, Suïssa, Andorra i els Estats Units per a desxifrar els entramats societaris i financers emprats a l’hora d’amagar la procedència dels diners que els acusats obtenien de les comissions per les operacions urbanístiques. La investigació de la Guàrdia Civil i de l’audiència espanyola va fructificar en els escorcolls dels ajuntaments de Santa Coloma de Gramenet, Sant Andreu de Llavaneres i Badalona, a més dels domicilis i els despatxos dels ex-dirigents de CDC Lluís Prenafeta i Macià Alavedra. Entre tots tres ajuntaments, sembla que havien deixat d’ingressar 44,75 milions d’euros per cinc operacions urbanístiques. La trama d’especulació urbanística consistia a invertir en terrenys, aconseguir que l’ajuntament en canviés els usos perquè es revaloressin i vendre’ls a un preu superior. A continuació, desgranem quins són els principals acusats pel cas Pretòria. Bartomeu Muñoz, ex-batlle socialista de Santa Coloma de Gramenet Bartomeu Muñoz era el batlle del PSC de Santa Coloma de Gramenet des del 2002. Aquell any va substituir Manuela de Madre i, després, va obtenir dues majories absolutes a les eleccions municipals del 2003 i del 2007. Abans ja havia estat regidor de l’ajuntament i diputat a la Diputació de Barcelona. El 2004 va arribar a ser vice-president de la Diputació i durant aquests anys va ser el primer secretari del PSC a la federació del Barcelonès Nord. Garzón va fer-lo empresonar després de declarar a l’audiència espanyola, al cap d’uns quants dies de la detenció. Aleshores Muñoz va renunciar a tots els càrrecs públics i del partit i va donar-se de baixa del PSC. Poc després va pagar una fiança de 500.000 euros per sortir del centre penitenciari, una xifra que va aplegar gràcies a les aportacions d’empresaris, comerciants i ciutadans de Santa Coloma, segons que va explicar ell mateix. És acusat de presumptes delictes de suborn, associació il·lícita, frau de subvencions i frau i falsedat de document fiscal, i presumptament va rebre 1,72 milions gràcies a la trama. Anticorrupció li demana sis anys i deu mesos de presó i una fiança de 5,6 milions d’euros. Luis Andrés García, empresari i ex-diputat del PSC al Parlament de Catalunya Conegut amb el pseudònim de ‘Luigi’, Luis Andrés García va ser diputat socialista al Parlament de Catalunya entre el 1980 i el 1992. L’any 1999 el PSC va expulsar-lo després de ser acusat d’estafa, apropiació indeguda i insolvència punible, quan era al capdavant de la immobiliària AGT, una causa arxivada dos anys després. Segons la instrucció, va obtenir deu milions d’euros arran de les operacions especulatives. Va pagar-ne mig milió per sortir de la presó. Luigi és considerat el cervell del cas Pretòria. Garzón va explicar que havia utilitzat els seus contactes amb l’equip de govern de Santa Coloma i amb els empresaris per dirigir les operacions urbanístiques. El mètode consistia a desviar els beneficis urbanístics cap als intermediaris. Per una altra banda, els constructors pagaven comissions als actors implicats en el cas. Segons que sembla, a partir d’ell es gestà un entramat d’empreses, contactes polítics i alts càrrecs institucionals per manipular projectes urbanístics de Santa Coloma de Gramenet, Sant Andreu de Llavaneres i Badalona. Això passava entre el 2001 i el 2009. Luigi actuava com a ‘aconseguidor’ per la influència que tenia sobre determinades administracions. Per a acomplir les seves accions, comptava amb un testaferro: Manuel Valera, amb qui l’unia una estreta confiança i que actuava com a administrador de la majoria d’empreses que controlava. La branca empresarial: Dobarco, Singla i Carrillo Manuel Dobarco era regidor socialista d’Urbanisme a l’Ajuntament de Santa Coloma de Gramenet i presidia l’empresa municipal Gramepark. És acusat de presumptes delictes de frau de subvencions, falsedat de document oficial i exaccions il·legals. Va pagar 200.000 euros de fiança per sortir de la presó. Anticorrupció li demana un any de presó i 5,5 milions de fiança. Dobarco va pagar més de trenta milions d’euros en adjudicacions per operacions urbanístiques a Proinosa, presidida per Josep Singla. Entre els projectes, hi havia un aparcament i un mercat al barri del Fondo, obres al carrer de Ferran, la construcció de llars d’infants i la concessió a l’empresa de neteja Limasa. Aquesta companyia va aconseguir la concessió malgrat que l’ajuntament tenia una oferta millor. El conseller delegat de Limasa, Manuel Carrillo, també és investigat i va pagar 100.000 euros de fiança per sortir de la presó. Limasa va pagar presumptament 18.481 al batlle Muñoz en concepte de ‘patrocini d’activitats municipals’. Anticorrupció demana onze mesos de presó i dos milions de fiança per a Singla i tres anys i 25.920 euros per a Carrillo. Macià Alavedra i Lluís Prenafeta, dos pesos pesants de CDC Macià Alavedra va ser la mà dreta de l’ex-president de la Generalitat de Catalunya Jordi Pujol i va ser conseller de Governació, Indústria i Energia i Economia i Finances entre el 1982 i el 1997. Prenafeta també va ser un home de confiança de Pujol: va ser secretari de Presidència entre el 1980 i el 1990. Ambdós van pagar un milió d’euros de fiança i són acusats de presumptes delictes de suborn, tràfic d’influències i emblanquiment de capitals, perquè van actuar suposadament d’intermediaris en les operacions urbanístiques. La fiscalia anticorrupció explica en el seu escrit: ‘Van planificar i executar el cobrament de copioses comissions en canvi de la concessió d’adjudicacions públiques relacionades amb el desenvolupament urbanístic dels tres ajuntaments.’ També assenyala que sengles parelles van col·laborar amb ells en l’obtenció de guanys il·lícits o a l’hora d’amagar-los a Hisenda. La instrucció del cas conclou que Alavedra s’embutxacà 6 milions i Prenafeta 14,98. Ambdós van amagar presumptament aquests diners mitjançant entramats societaris a Andorra, a Suïssa i a les Illes Caiman. Les penes que els demana Anticorrupció són de sis anys i deu mesos per cadascú. A més, demana una fiança de 18,3 milions d’euros a Prenafeta i de 13,7 a Alavedra. Els altres acusats La resta dels acusats són els presumptes testaferros Manuel Valera (dos anys i nou mesos i 8,1 milions) i Philip McMahann (tres anys i sis mesos i 5,6 milions); Glòria Torres, titular a Andorra d’un compte bancari a nom d’Alavedra (dos anys i sis mesos i 840.000 euros); i la parella de Prenafeta, Maria Lluïsa Mas (tres anys i sis mesos i 12,6 milions). L’Ajuntament de Santa Coloma de Gramenet s’ha presentat com a acusació particular i demana set anys de presó i divuit d’inhabilitació per a l’ex-batlle Muñoz, a més del retorn d’1,7 milions d’euros que presumptament va sostreure de la hisenda municipal. El consistori també sol·licita quatre anys de presó i 3,3 milions de multa per a García, tres anys i 3,3 milions per a Valera, tres anys i mig i 1,8 milions per a Singla i onze mesos i 12.480 euros de multa per a Carrillo.

Summary: El cas Pretòria arriba a judici: qui és qui en l’entramat?


El Tribunal Constitucional (TC) espanyol es reuneix d’urgència a dos quarts de cinc de la tarda per estudiar el recurs presentat pel govern espanyol contra la declaració independentista. El ple extraordinari del TC només té aquest punt en l’ordre del dia i està previst que els magistrats acceptin admetre a tràmit el recurs per unanimitat. Tot plegat després que el president del govern espanyol, Mariano Rajoy, ha anunciat en una conferència de premsa que l’executiu havia registrat el recurs al TC. I ha dit: ‘La resolució implica la vulneració evident del nucli essencial de la constitució espanyola i una declarada insubmissió a les institucions de l’estat. La iniciativa nega el conjunt de l’ordre constitucional vigent.’ Ha estat l’advocada general de l’estat espanyol, Marta Silva, qui ha registrat aquest matí el recurs d’inconstitucionalitat del govern espanyol contra la declaració independentista aprovada pel Parlament de Catalunya. Un recurs presentat després de la reunió extraordinària del consell de ministres d’avui, que l’ha aprovat. El text incorpora la petició que s’apliqui l’article 161.2 de la constitució, és a dir, que la declaració independentista resti suspesa tan bon punt el Tribunal Constitucional espanyol l’admeti a tràmit. I, tal com ha explicat Mariano Rajoy, l’executiu demana al TC que informi personalment de la suspensió del text la presidenta del parlament, Carme Forcadell, i el president de la Generalitat en funcions, Artur Mas. Entre els qui hauran de rebre la notificació, també hi ha el vice-president primer de la mesa, Lluís Corominas; el vice-president segon, José María Espejo; la secretària primera, Anna Simó; el secretari segon, David Pérez; el secretari tercer, Joan Josep Nuet; la secretària quarta, Ramona Barrufet; i el secretari general del parlament, Pere Sol. També caldrà notificar la suspensió expressament als membres del govern Neus Munté, Francesc Homs, Meritxell Borràs, Andreu Mas-Colell, Irene Rigau, Boi Ruiz, Jordi Jané, Santi Vila, Ferran Mascarell, Jordi Ciuraneta, Felip Puig, Germà Gordó ‘i, si és el cas, els qui resultin designats pel president de la Generalitat a conseqüència de l’acte d’investidura’. I, una vegada suspesa la declaració, enviarà la notificació perquè no s’aprovi ni s’apliqui cap llei ni cap actuació prevista al text. Si el parlament o el govern no en fessin cas, el govern espanyol actuaria. Així ho ha dit Rajoy: ‘M’agradaria que l’últim pas que hàgim de fer fos el d’avui. Que hi hagués rectificació. Però no acceptaré que uns senyors liquidin les normes de convivència. I si no es compleixen les resolucions i es vulnera llei, el govern actuarà amb fermesa i proporcionalitat. Però no tinguin dubtes que ho farà.’ Vegeu el vídeo de la compareixença de Rajoy:

Summary: El Tribunal Constitucional es reuneix per admetre a tràmit el recurs del govern espanyol contra la declaració independentista


El candidat d’ERC a la batllia de Barcelona, Ernest Maragall, ha plantejat aquest dilluns un acord sobiranista, progressista i republicà per evitar que el bloc del 155 governi la ciutat. Maragall ha dit que després de les eleccions proposarà ‘un acord ferm i consistent per la unitat d’acció en el camí d’avenç cap a la República’ i que té la voluntat de consolidar un bloc democràtic ampli i representatiu que assumeixi objectius com la celebració d’un referèndum acordat i vinculant sobre la independència. El candidat d’ERC ha fet aquest vespre l’acte de presentació de la seva candidatura, després que fa dues setmanes renunciés a la conselleria d’Acció Exterior. Maragall ha descartat d’arribar a acords amb aquells partits que ‘accepten o comparteixen decisions’ que permeten mantenir els líders independentistes a la presó o a l’exili. Pel que fa a les propostes per a la ciutat, Maragall ha defensat l’establiment d’un salari mínim de 1.100 euros a Barcelona, la creació d’un pla per l’habitatge amb visió metropolitana, d’un programa de beques salari i de jutjats de proximitat.

Summary: Maragall planteja un acord sobiranista, progressista i republicà per evitar que el bloc del 155 governi Barcelona


Format àgil, idees contundents, noves tecnologies, contacte directe i il·lusió desbordant. Són els cinc sintagmes que millor poden definir Les microconferències del Som Cultura Popular. Professionals i acadèmics de reconegut prestigi van respondre a la crida que l’Ens de l’Associacionisme Cultural Català i l’Associació Cultural Joan Amades (ACJA) havien llençat amb un objectiu molt clar: aprofitar el marc del Som Cultura Popular 2018 per plantejar les principals línies d’actuació que han d’encarar els col·lectius de cultura popular en el futur immediat. Les ponències, retransmeses en directe el divendres 26 i dissabte 27 de gener gràcies a la col·laboració de Vilaweb, van despertar nombrosos intercanvis d’opinions entre el púbic que va congregar-se a la Fàbrica Fabra i Coats per escoltar-les. La cultura popular, un sector estratègic Aquest va ser el títol de la microconferència protagonitzada per Josep Viana i Amadeu Carbó, i també un dels principals leitmotivs del conjunt d’intervencions. Més enllà de les mesures que l’associacionisme cultural ha de potenciar en diferents àmbits (comunicació, reflexió, patrimoni cultural immaterial, projecció internacional, etcètera), el president de l’Ens i el vocal de l’ACJA van incidir en la necessitat que els col·lectius de cultura popular siguin plenament conscients de l’enorme múscul social que els sustenten. “És mentida que siguem un àmbit subvencionat –van subratllar—. Per cada euro invertit, generem un retorn econòmic de 4,23€ a la societat”. Podeu llegir l’article sencer a Tornaveu, fent clic aquí.

Summary: Les micro conferències del Som Cultura debaten quina cultura popular volem


La planta de motors de Ford a Almussafes deixarà de fabricar els motors Ecoboost de 2.0 i 2.3 litres el 2024, després que la companyia hagi decidit que la nova generació d’aquests propulsors es produeixi als Estats Units a partir de 2022. Segons que han informat fonts de Ford Espanya, la decisió es justifica perquè més del 90% dels actuals propulsors Ecoboost fabricats a Almussafes s’exporta EUA. Així, l’empresa espera estalviar en transport i reduir la incertesa que generen les polítiques aranzelàries. ‘Aquesta decisió situarà la producció del nou motor més prop de les operacions d’assemblatge dels vehicles implicats i millorarà la nostra eficiència global de fabricació’, detallen des de la companyia. No obstant això, l’empresa apunta que les projeccions de volum de motors fabricats en l’actualitat a la planta continuen sent ‘fortes’ i que la producció continuarà ‘almenys’ fins al 2024. En aquest sentit, la companyia buscarà potencials oportunitats de producció per a la planta de motors de València a través d’una revisió contínua de la seva cartera de productes. ‘La companyia compartirà amb els representants dels treballadors i altres parts implicades de la planta de motors de València més detalls sobre futures alternatives a mesura que estiguin disponibles’, han apuntat des de l’empresa. La corporació estatunidenca manté des del 1976 a Almussafes una instal·lació productiva dedicada a la fabricació de propulsors i també de vehicles. El centre de motors assembla l’actual generació de Ecoboost de 2.0 i 2.3 litres, mentre que la de vehicles fabrica els models Kuga, S-Max, Galaxy, Mondeo i Transit Connect. ‘Sense una alternativa la planta no és viable’ El president del comitè d’empresa i secretari general d’UGT a Ford Almussafes, Carlos Faubel, ha explicat a Europa Press que, si no arriba una alternativa a partir de 2024 que supleixi la falta d’aquestes dues mecàniques, la planta ‘no serà viable.’ Per la seva banda, el secretari general de CC.OO. a Ford, José Miguel Arocas, ha assenyalat que els treballadors han rebut la notícia amb ‘sorpresa’ perquè es rumorejava que la planta, en la qual treballen al voltant de 1.000 persones, podria rebre l’adjudicació d’un nou motor a final d’any. ‘Ha estat com un gerro d’aigua freda. Sorprèn la notícia perquè la companyia ha invertit aquí i fins i tot la Generalitat valenciana ha concedit subvencions. Ha estat com “teniu fins al 2024 de vida i com no vingui res això és el que hi ha”‘, ha apuntat Arocas a Europa Press. El secretari general de CC.OO. a Ford ha detallat que els sindicats han estat convocats d’urgència per l’empresa per a una comissió consultiva i que aquesta no els ha avançat l’ordre del dia. ‘De manera inesperada i malgrat posar l’accent en l’excel·lent valoració del factor humà de la planta i als nivells de qualitat, la direcció de Ford Motor Company ens trasllada que el 90% de la producció de motors que ara mateix fabriquem i que exportem als EUA, es deixarà de fabricar a València el 2024, i passarà a fabricar-se als Estats Units’, assenyalen des del sindicat STM. Un portaveu de l’empresa ha afirmat als treballadors que la direcció tornarà a convocar al comitè d’empresa quan disposi de més informació. ‘Tots els sindicats hem expressat la nostra contrarietat davant aquesta pèssima i inesperada notícia per a Ford València, i que entre tots hem de buscar alternatives als aproximadament 1.000 empleats de la planta de motors a partir de 2024. Fins a aquesta data el volum de treball serà alt’, afegeixen des d’STM.

Summary: Ford fabricarà als Estats Units els motors que es munten a Almussafes


Almenys quinze persones han mort i sis més continuen desaparegudes després de les inundacions provocades per les intenses pluges que afecten la regió de la capital de Macedònia, segons ha informat un comandament policíac. #Macedonia, situación peligrosa @dr_arsen pic.twitter.com/m1pzfql9J5 — InfoEmergencias (@InfoEmerg) August 7, 2016 Les inundacions han destrossat un tram de la carretera de circumval·lació de Skopje i han desplaçat alguns vehicles a camps pròxims. Els suburbis del nord de Skopje han estat els més afectats per les inundacions. El comandament policial ha explicat que 22 persones han resultat ferides. També hi ha inundacions al centre de la capital. Поплави во Македонија.Floods in Macedonia pic.twitter.com/VlHsLqB8eH — MICO ATANASIU (@micoatanasiu) August 7, 2016 Photo's of last nights destruction #floods #Macedonia pic.twitter.com/4R0t6mLpqi — Дужни 5 милијарди (@seirdotmk) August 7, 2016 Les pluges han donat treva aquest matí però s’espera que torni a ploure aquesta nit.

Summary: Almenys quinze morts i sis desapareguts per inundacions a Macedònia


La Fiscalia Superior de Catalunya ha obert diligències d’investigació sobre les subvencions concedides pel govern català a Acció Cultural del País Valencià (ACPV) després de la denúncia per un suposat frau en els ajuts presentada per Ciutadans. En una resolució del passat 8 de març, la fiscalia informa que ha obert la investigació i, a més, que s’inhibeix i remet les actuacions a la fiscal en cap de la Fiscalia Provincial de Barcelona perquè considera que és l’òrgan competent. També demana que l’informin ‘de les resolucions de més transcendència i de la resolució final que s’adopti’. Ciutadans va portar a la fiscalia una denúncia d’un suposat delicte de frau de subvencions concedides pel govern de la Generalitat de Catalunya a les associacions privades Acció Cultural del País Valencià i Institució Cívica i de Pensament Joan Fuster perquè considerava que ‘s’havien concedit de manera directa i sense concurrència pública a través del Departament de la Presidència’. Concretament, Ciutadans denunciava el pagament de 6,6 milions d’euros del govern català a ACPV en concepte de despeses derivades de la hipoteca de l’edifici el Segle, que alberga l’entitat al centre de València. ‘Amenacen i menteixen’ En el seu moment, Acció Cultural ja es va referir a la denúncia de Ciutadans en un missatge en què lamentava: ‘Hi ha qui no té propostes en positiu, ni sap que la democràcia consisteix en la pluralitat i el respecte a qui pensa diferent, i per açò insulten, amenacen, menteixen i difamen, sense adonar-se que així perden vots. Actuen a la desesperada.’

Summary: La fiscalia investiga ajuts del govern català a ACPV


Després de trenta-cinc anys del seu debut literari amb Pedra de tartera (premi Joaquim Ruyra 1984 i Crexells 1985), Maria Barbal tanca el cicle d’aquesta novel·la inicial amb una nova novel·la, A l’amic escocès, que també s’ambienta en el seu paisatge natal del Pallars. En aquest cicle del Pallars també s’integren Mel i metzines (1990) i Càmfora (premi de la Crítica 1992, Crítica Serra d’Or 1993 i Nacional de Literatura 1993). Amb Pedra de tartera, Barbal ha despertat tant d’interès aquí com arreu i ha atrapat milers de lectors: des del 1985, Pedra de tartera no ha deixat mai de reeditar-se, ja ha superat les seixanta edicions amb 300.000 exemplars venuts, dels quals 100.000 s’han venut a Alemanya (va ser un dels llibres destacats de la Fira del Llibre de Frankfurt 2007, on la cultura catalana en fou convidada d’honor). Sobre A l’amic escocès: el dibuix del jardí de l’hospital on dos soldats ferits es curen porta una dedicatòria: ‘A l’amic escocès’. La va escriure un noi nascut en un poble del Pirineu i va adreçada a un brigadista de la guerra del 36-39. Assistim a la infantesa i joventut d’en Benet, al seu ampli ambient familiar, com renuncia a la ciutat i, acabada la guerra, a una carrera artística, la seva vocació. També, a la seva gran història d’amor i a l’amistat, que ha crescut forta en moments difícils i s’alça per damunt dels anys. En George, el brigadista, ens explicarà allò que encara ens falta saber de tots dos i llavors, com si fos un arbre, s’adona que ha posat les arrels a la terra de l’altre. La novel·la arribarà a les llibreries el 23 de gener. Uns n’oferim el primer capítol. L’editora Glòria Gasch parla del llibre: «’Érem tan joves que ens havíem dit adéu per sempre.’ Així comença A l’amic escocès, amb un inici que forma part d’una emotiva carta del George, un brigadista d’Escòcia i periodista del Daily Telegraph, que escriu al Benet, amb qui es van conèixer en un hospital on van ser traslladats per les ferides al front de l’Ebre durant la Guerra Civil. Una petita prolepsi que dóna entrada a un relat intimista que ens situa en el marc de l’amistat dels dos protagonistes. Així, la descripció de la vida del Benet Enrich, la frustració dels somnis artístics que anhela lluny de l’asfixiant ambient del poble del Pirineu on viu, el pas pel front, l’amistat amb el George i la gran i complexa història d’amor amb l’Elvira, conformen un immens fresc costumista deliciós. Barbal, a més, ho descriu amb diferents registres i punts de vista que atorguen a l’obra una gran riquesa literària i que demostren la capacitat magistral de l’autora a l’hora d’escriure sobre vides senzilles, vides que no són notícia però que es despleguen transformades per la seva ploma en històries profundes i commovedores d’una gran intensitat lírica que ens marcaran de nou per sempre. A l’amic escocès és una novel·la que evoca la inoblidable Pedra de tartera, que podria concloure el Cicle del Pallars –Mel i metzines (1990), Càmfora (1992)– i que, un cop més, situa Maria Barbal com una de les grans escriptores contemporànies de la nostra literatura i com tot un referent al món.»

Summary: Avançament editorial: ‘A l’amic escocès’, de Maria Barbal


Més de la meitat dels regidors a l’Ajuntament de Barcelona s’han acomiadat aquest dimecres del consistori en un ple de comiat marcat per la incertesa de la investidura. Marxen històrics com el president del PP, Alberto Fernández Díaz, l’ex-batlle Xavier Trias, el veterà Jaume Ciurana o la presidenta de Ciutadans, Carina Mejías. En el conegut com a ‘ple de la llàgrima’, representants de tots els grups municipals han recordat Quim Forn – pres polític i regidor electe que dissabte participarà en la sessió d’investidura- i han homenatjat Trias. El dirigent del PP, Alberto Fernández Díaz, per la seva part, ha recordat Forn, explicant que es van conèixer a la universitat i que ‘tots hauríem de fer un exercici de responsabilitat a favor de la convivència’. El regidor no-adscrit, Juanjo Puigcorbé ha lamentat que Forn continuï a la presó, ‘un dels regidors més estimats’. L’única regidora d’ERC que no repeteix en el següent mandat, Trini Capdevila, ha aprofitat la seva intervenció per instar la batllessa en funcions, Ada Colau, a pactar amb ERC per fer ‘junts un govern progressista’, mentre que Collboni s’ha mostrat confiat en ‘superar’ amb ‘el temps’ les diferències amb els republicans.

Summary: Representants de tots els grups de l’Ajuntament de Barcelona recorden Quim Forn en el ple de comiat


Malgrat les denúncies de l’oposició, el senat espanyol continua la tramitació de l’article 155 de la constitució espanyola. Ahir es va constituir la comissió que ha d’aprovar el dictamen que es votarà divendres al ple del senat, i ara la Generalitat té temps fins demà a les deu del matí per a presentar-hi al·legacions. Damunt la taula també hi ha la possibilitat que el president Carles Puigdemont comparegui i s’enfronti en un duel dialèctic amb el president espanyol, Mariano Rajoy. El senat ha proposat a Puigdemont que comparegui demà a les cinc de la tarda o bé divendres a les deu del matí, abans de la votació de les mesures amb què el govern espanyol vol liquidar l’autogovern de Catalunya. Avui no hi ha cap tràmit previst, però demà a les dotze, tant si rep al·legacions de la Generalitat com si no, la comissió –de vint-i-set membres, amb majoria del PP– donarà el vist-i-plau al dictamen que se sotmetrà al ple de divendres. En el ple, hi haurà un torn de debat, es podran presentar vots particulars i esmenes al dictamen de la comissió i hi parlaran els portaveus dels grups. Finalment, el text es votarà i s’aprovarà amb la majoria absoluta del PP i el suport del PSOE i de Ciutadans. Units Podem, el PDECat, ERC i Bildu han posat en evidència que el PP i el PSOE, amb el suport de Ciutadans, havien forçat el reglament de la cambra per accelerar la tramitació del 155. Tanmateix, la mesa ha rebutjat recursos i propostes de reconsideració d’aquests partits perquè el senat anul·lés la tramitació del 155. El cara a cara entre Puigdemont i Rajoy Ahir el vice-president primer del senat espanyol, Pedro Sanz (PP), va obrir la porta a un debat entre Puigdemont i Rajoy a la cambra per dotar el debat de més transcendència política. A la tarda, el senat va enviar una carta a Puigdemont proposant-li de comparèixer dijous a les cinc o bé divendres a les deu. Tot amb tot, cap membre del govern espanyol ni tampoc Rajoy no han dit res sobre un eventual cara a cara entre tots dos presidents. La intenció de Puigdemont és anar a explicar-se i a oferir diàleg per darrera vegada. Ho verbalitzava ahir el portaveu del govern, Jordi Turull: ‘No ens ho deixen pas fàcil. Ja veurem si és viable, perquè la primera obligació de Puigdemont, com a president, és d’anar al parlament.’ Avui haurà de decidir si hi va o no, segons si és compatible amb el ple del parlament. Turull també va anunciar ahir que el govern esgotaria la via judicial interna amb un seguit de recursos contra les mesures del 155 amb la mirada posada als tribunals internacionals. El govern demanarà un informe al Consell de Garanties Estatutàries, presentarà un conflicte de competències i un recurs d’empara al Tribunal Constitucional i uns quants recursos contenciosos administratius al Tribunal Suprem. El ple del Parlament de Catalunya, a les deu del matí El ple del parlament que tractarà sobre l’aplicació i els efectes de l’article 155 de la constitució espanyola començarà demà a les deu del matí. És previst que un diputat de Junts pel Sí o de la CUP estreni el debat exposant els motius de la sol·licitud del ple monogràfic. A continuació, intervindrà Puigdemont i un representant de cada grup parlamentari, a qui el president podrà replicar si ho considera adient. Acabat el debat, els grups podran presentar fins a tres propostes de resolució. El ple les votarà i n’hi haurà prou amb una majoria simple per a aprovar-les. Els partits independentistes podrien presentar en aquest punt la declaració d’independència que el 10 d’octubre van signar en una sala annexa del parlament i que ara restaria aprovada pel ple. No és clar quan es farà. Els independentistes podrien esperar a divendres i donar via lliure a la declaració quan el senat ja hagi aprovat el 155. Per una altra banda, Catalunya Sí que es Pot s’ha manifestat predisposat a votar una proposta per a començar el procés constituent. Els grups independentistes, doncs, podrien presentar també una iniciativa en aquest sentit. Si JxSí i la CUP porten la declaració d’independència a votació, l’oposició pot provar d’endarrerir-la amb tàctiques de filibusterisme, com va passar al ple del 6 i 7 de setembre amb la Llei del Referèndum d’Autodeterminació i la Llei de Transitorietat Jurídica i Fundacional de la República. Aquesta última entraria en vigor just després de la declaració d’independència i garantiria la seguretat jurídica dels ciutadans, empreses i institucions del Principat. El govern i el senat espanyols s’espolsen la responsabilitat Dirigents del PP, com ara Pablo Casado i Javier Maroto, van dir ahir que una hipotètica convocatòria d’eleccions autonòmiques no aturaria pas la intervenció de la Generalitat. Així mateix, en va parlar el ministre de Justícia espanyol, que va dir que Puigdemont també hauria de confirmar que en el ple del 10 d’octubre no es va declarar la independència i que s’ha de ‘restablir la legalitat’ espanyola al Principat i ‘tornar a la normalitat’. Al Principat, alguns sectors del PDECat i d’ERC, entitats de l’àmbit econòmic com el Cercle d’Economia i alguns mitjans de comunicació han pressionat Puigdemont perquè dissolgui el parlament i convoqui eleccions. Pel que fa al PSOE, diu que les eleccions sí que han de poder frenar el 155. Ultra això, manté el suport total al PP, malgrat les queixes d’alguns sectors i batlles del PSC. Per una altra banda, el govern espanyol diu que aprovar el 155 correspon al senat, però ahir Sanz va matisar que la cambra no obligaria el govern de Rajoy a aplicar les mesures, sinó que només l’hi autoritzaria: ‘Correspondrà a l’executiu de decidir què fa si es produeix algun element nou que canviï la situació.’ Paral·lelament, els vuit senadors catalans designats pel parlament van comparèixer ahir per a explicar la seva posició sobre el 155. D’aquests, dos votaran a favor de la liquidació de l’autogovern: Xavier García Albiol (PP) i Francesc Xavier Alegre (Cs). De la resta, la majoria hi votaran en contra: Josep Lluís Cleries i Elisabeth Abad (PDECat); Mirella Cortés i Bernat Picornell (ERC); i Sara Vilà (En Comú Podem). Els setze senadors triats a les eleccions (deu d’ERC, quatre d’En Comú Podem i dos del PDECat) també hi votaran en contra. La principal incògnita és què votarà l’ex-president de la Generalitat José Montilla.

Summary: Compte enrere per al 155, amb el cara a cara entre Puigdemont i Rajoy sense resoldre


Els vint-i-cinc anys de la mort de Joan Fuster i els vuitanta del naixement d’Antonio Gramsci són una bona excusa –o un bon motiu– per a explorar la relació enel pensament d’aquests dos intel·lectuals europeus. Un català de Sueca i un sard d’Abas que van tenir una forta influència en el discurs polític i cultural dels anys 60 i 70 de l’esquerra dels Països Catalans. Fuster i Gramsci es complementen amb Karl Marx en el llibre col·lectiu que ara publica Edicions El Jonc amb el títol ‘El pensament i l’acció. De Marx a Gramsci en Joan Fuster’. Els autors, Antoni Rico, Ferran Archilés, Jaume Lloret, Joaquim Carlos Noguera i Giaime Pala desgranen en sis capítols les influències, els debats i els vincles en el pensament d’aquests tres gegants del pensament polític. El llibre es presenta avui a l’Espai VilaWeb (carrer Ferlandina, 43 de Barcelona) a les 19.00 amb la participació del politòleg Jordi Muñoz i els autors Joaquim Carlos Noguera, Jaume Lloret i Antoni Rico. L’editorial presenta el llibre amb aquestes paraules: «El pensament i l’acció. De Marx a Gramsci en Joan Fuster té la intenció d’aproximar el lector a la influència que el pensament marxista, i especialment el gramscià, tingué en les reflexions de l’escriptor de Sueca. No és casual que Edicions El Jonc dediqui un llibre a aquest tema, ja que tant Fuster com Gramsci han estat dos referents fonamentals per a l’esquerra dels Països Catalans. La proposta nacional del primer i la reformulació del marxisme per part del segon marcaren, sense cap mena de dubte, les línies tàctiques i estratègiques de les diferents cultures polítiques dels nostres països. »Amb un to divulgatiu i alhora acadèmic, el llibre que teniu a les mans servirà al lector novell en la temàtica per tenir una perspectiva general de tots dos autors i a l’especialitzat per continuar, o tancar, amb el debat sobre la recepció real que Gramsci tingué tant en Fuster com en els partits marxistes de casa nostra.»

Summary: De Marx a Gramsci en Joan Fuster: presentem el llibre dijous a l’Espai VilaWeb


Ingredients: (una cassoleta per persona) 4 cassoletes mitjanes una terrina de formatge de fines herbes cremós 150 g de salmó fumat tallat primet 4 cogombres en vinagre Elaboració: Les cassoletes, que comprem fetes, les posem cinc minuts al forn perquè quedin cruixents. Quan les traiem, les deixem refredar i les omplim del formatge de fines herbes. Tallem el salmó a tires llargues d’uns dos dits d’amplada. I cada tira l’enrotllem sobre el dit índex i d’aquesta manera anem fent la forma de flor. Col·loquem la flor a sobre el formatge. Tallem els cogombres per la meitat i els col·loquem de manera que semblin les fulles de la rosa.

Summary: La rosa de Sant Jordi… a queixalades


El president de la Generalitat, Quim Torra, i el president del govern espanyol, Pedro Sánchez, es reuniran demà a les sis de la tarda al palau de Pedralbes de Barcelona, segons que han confirmat fonts del govern català, que dóna per fet que a la reunió hi haurà també tres consellers i tres ministres espanyols i que, abans o després de la trobada, tots dos presidents se saludaran a banda. Serà abans del sopar de Foment del Treball al qual assistiran Sánchez i diversos ministres. Al vespre, davant l’hotel barceloní on es farà l’acte empresarial, començaran les protestes convocades per diverses entitats i organitzacions contra la reunió de divendres del govern espanyol a la Llotja de Mar de Barcelona. El format de la reunió ha estat molt discutit per la rellevància política que tindrà, fins al punt que tots dos governs posen l’accent en la fotografia que més els pot convenir: la dels dos presidents o la de les cúpules reduïdes dels dos governs. Per fonts de la Generalitat, poden ser uns minuts de cortesia de reunió entre tots dos presidents; per l’executiu espanyol, són el cara a cara que la Moncloa cercava des del primer moment. Ho ha dit la vice-presidenta espanyola, Carmen Calvo, en unes declaracions als passadissos del congrés. De fet, Calvo ha negat que hi hagi cap cimera de governs sinó una trobada de presidents paral·lela a la reunió de ministres i consellers. Torra vol que, amb Pedro Sánchez, es parli de presos polítics i del dret d’autodeterminació. Durant la sessió de control al govern, Torra ha dit que la reunió de demà podia ser una oportunitat per a parlar dels grans consensos que hi ha a la societat catalana, entre els quals, ha defensat, hi ha el refús a la monarquia espanyola com a institució pròpia, la defensa de l’escola catalana i l’oposició a l’aplicació de l’article 155. Torra esmentava així els temes que pretén que s’incloguin en l’ordre del dia de la reunió de demà a Barcelona. Tanmateix, Torra no es tanca a abordar-hi més qüestions que proposi Sánchez. Els dos governs negocien encara l’ordre del dia de la reunió. ‘És més necessari que mai que aquest diàleg sigui sincer, honest i realment efectiu’, ha dit al parlament, en resposta a una pregunta del PSC. Miquel Iceta li havia demanat que es fes una reunió presidencial i que es mantingués la represa de la relació institucional entre tots dos executius. La segona reunió de l’Espai de Diàleg, el 8 de febrer Els comuns han demanat a Torra que també parli amb Sánchez de les demandes socials que han fet els sindicats al govern aquestes darreres setmanes. Torra ha recollit el guant i també ha anunciat que el 8 de febrer es farà la segona reunió de l’Espai de Diàleg, per perseverar en l’intent d’arribar a consensos amb els grups parlamentaris catalans. A la primera reunió, tanmateix, només hi van assistir els comuns i el PSC, a banda dels dos socis de govern.

Summary: Torra i Sánchez encapçalaran una reunió entre governs demà a les sis al palau de Pedralbes


Tots els advocats de la defensa dels presos polítics han repetit per activa i per passiva que la presó preventiva dels seus presos és injusta i una vulneració dels seus drets. Igual que les acusacions per rebel·lió i sedició, dèbil d’entrada però tocada de mort després de la resolució del tribunal de Slesvig-Holstein, que les va rebutjar frontalment. O el fet que siguin jutjats al Tribunal Suprem i no al TSJC de Barcelona, que és el tribunal que els pertocaria als presos, almenys als que no estan aforats. Però al marge de les vulneracions que Llarena ha fet durant la instrucció del cas, les defenses dels presos s’han trobat amb impediments i entrebancs que dificulten els seus drets com a defensa, sobretot ara, que s’està tancant la instrucció del cas. ‘És que és una rere l’altra’, apunta un advocat del despatx de Jordi Pina, que representa la defensa de Jordi Sànchez, Josep Rull o Jordi Turull. Juntament amb els advocats de Jordi Cuixart aquesta setmana han demanat a la Sala Penal del Tribunal Suprem que revoqui la instrucció de la causa especial contra el procés perquè han tingut molts problemes per accedir a tota la informació de la instrucció de la causa. Aquest és la principal denúncia que fan tots els advocats perquè s’han trobat que en la documentació emmagatzemada al núvol digital hi havia carpetes buides, absència de proves i diferències substancials entre el núvol del tribunal i el dels lletrats. Inoperància o mala fe? Àlex Solà, membre de l’equip de defensa de Jordi Cuixart, explica a VilaWeb que van haver de fer moltes peticions i gestions, fins i tot davant de notari, perquè poguessin accedir a tots els documents de la causa en l’esmentat núvol. Un cop davant de tota la documentació de la causa s’han trobat que faltaven 51 caixes de documentació dels Mossos d’Esquadra sobre l’1-O. Es tracta d’intervencions dels mossos a les escoles durant l’1-O, les urnes intervingudes, actes on informaven la gent que havien de tancar el col·legi, imatges, vídeos…. Entre aquests documents que no apareixen a la causa, un membre de la defensa de Jordi Sànchez explica que hi ha un vídeo que ells van aportar com a prova i que ‘és clau’ per a demostrar que l’ex-líder de l’ANC, durant el 20-S, demanava tranquil·litat a la multitud i col·laborava amb la Guàrdia Civil i la comitiva judicial: ‘Clar, si no ho haguéssim vist, no el podríem incloure després al judici perquè ja s’hauria tancat la instrucció. Que hi ha hagut una desfeta informàtica important? Sí, però quina casualitat que sobretot afecti informació de les defenses’, expliquen des del despatx de Jordi Pina. Àlex Solà diu que no sap si es tracta d’inoperància o mala fe, ‘però el que és objectiu és que aquesta informació no hi era’. Sí que afirma haver rebut una instrucció a la contra i precipitada. Bona prova, diu, és la lluita de Llarena per acreditar la malversació dels líders independentistes. El jutge va requerir a la secretària d’estat d’Hisenda que fes un informe tècnic-comptable a partir dels documents que havia presentat la interventora general de la Generalitat i així veure quines partides s’havien destinat ocultament al referèndum. Aquesta havia de ser la prova canònica de la malversació. Llarena els va demanar que ho tinguessin llest en una setmana, però hisenda va respondre que necessitava un mes. Què va fer Llarena? ‘Com que volia anar de pressa, els va dir que no calia. Això sí, apuntant que en un futur ho podria necessitar la fiscalia en el seu escrit d’acusació’. Tots els drets que pot haver vulnerat Llarena en nou mesos d’instrucció És per tot això que les defenses han presentat un escrit en què demanen que no es tanqui la instrucció. Després de tants problemes com hi ha hagut al núvol digital on s’emmagatzema la causa, les defenses s’han trobat de cop i volta que s’hi han afegit 1.500 folis: ‘És que potser és en aquests documents on hi ha la clau on s’exonera de responsabilitat els nostres clients. Encara no podem respondre a l’escrit de conclusió de sumari’, diu un membre de la defensa de Sànchez, Rull i Turull. També han demanat noves diligències: ‘En un tribunal normal s’obririen. No confiem pas que ens les acceptin perquè hi ha molta pressa a tancar la instrucció i emetre una sentència aviat’, diu la defensa dels ex-consellers. Una petició similar, tombada Que la petició no reeixirà és una possibilitat molt factible. Dilluns el Suprem ja va refusar un recurs similar presentat per la defensa de Raül Romeva i Oriol Junqueras. Els magistrats hi veuen una ‘estratègia dilatòria’ i s’oposen a ampliar els terminis donats a les parts per al tràmit d’instrucció. En la resolució, els magistrats diuen que s’ha allargat el termini quatre vegades perquè les parts puguin demanar noves diligències i considera que donar més temps seria una decisió ‘contrària al dret dels encausats a un procés sense dilacions indegudes’. Al despatx de Jordi Pina apunten que si s’han acceptat les pròrrogues és perquè el tribunal sabia que la defensa no havia pogut consultar tota la causa íntegrament per culpa del desgavell informàtic. Sobre l’acusació que els seus recursos responen a una estratègia dilatòria, responen així: ‘Bé, és que potser no cal que sigui el judici més ràpid de la història judicial espanyola. És que anem a una velocitat que ens limita el dret de defensa.’

Summary: Els entrebancs de Llarena a les defenses dels presos


Els diputats d’ERC al congrés espanyol han sortit de l’hemicicle en protesta per l’assalt a edificis de la Generalitat i les detencions de la Guàrdia Civil. Quan se n’anaven, han estat increpats i insultats per part de diputats del PP i de Ciutadans. El president de Ciutadans mateix, Albert Rivera, ha fet gests de provocació, fent adeu amb la mà, als diputats catalans. El dirigent de Podem Pablo Echenique ha difós aquest vídeo en què es veu aquest moment: Albert Rivera diciendo adiós a la mitad de Cataluña. Como haciendo un chiste. Qué peligrosos son para España los políticos irresponsables. pic.twitter.com/sUkUMzestD — Pablo Echenique (@pnique) 20 de setembre de 2017 Ací podeu veure un pla més general de l’hemicicle del congrés:

Summary: La provocació d’Albert Rivera als diputats d’ERC que se n’anaven del congrés espanyol


La portaveu de Ciutadans, Inés Arrimadas, s’ha postulat avui per a prendre el relleu d’Albert Rivera com a líder del partit, després de la dimissió del que va ser cap de llista de la formació a les eleccions espanyoles del 10-N. En una entrevista a Antena 3, Arrimadas ha afirmat que té la valentia i la força necessàries ‘per estar a l’altura de les circumstàncies’ i assumir el repte en una situació difícil. Albert Rivera deixa la política després d’un fracàs polític estrepitós Ha afirmat que disposa del suport absolutament majoritari dins del partit i s’ha mostrat convençuda que serà elegida al Congrés Extraordinari de la formació. ‘Estic aquí amb els companys i aixecarem el partit, perquè hi ha molts espanyols que estan desitjant de tornar a Ciutadans’. Arrimadas fa el pas endavant a 10 dies de la celebració del Consell General de Ciutadans, el pròxim 30 de novembre, que marcarà la data del Congrés Extraordinari on s’elegirà el nou líder del partit. Ha assegurat que ‘aixecarà el partit’ primer com a presidenta del grup parlamentari de Ciutadans i després, si guanya les primàries, el seu objectiu és ‘que el centre polític a l’estat espanyol es torni a escoltar amb molta més força’.. Ciutadans va perdre 47 escons i 2,5 milions de vots a les últimes eleccions. Malgrat això, Arrimadas ha defensat l’estratègia d’Albert Rivera durant els últims mesos en què va competir pel lideratge de la dreta. També ha justificat l’aposta de Rivera per no pactar amb el líder del PSOE, Pedro Sánchez, que al seu entendre les dues vegades que es va reunir amb el líder de Cs ‘demanava una rendició’. En tot cas, la portaveu de Ciutadans ha atribuït el daltabaix electoral al fet que de no haver sabut explicar que Pedro Sánchez no contemplava un acord amb cap altre partit que no fos Podem.

Summary: Arrimadas, disposada a liderar Ciutadans: ‘Estic forta i crec que a la vida cal ser valent’


Aquesta setmana ha arribat a les llibreries l’última obra de ficció que va escriure Aurora Bertrana el 1971, quan tenia setanta-nou anys. És La ciutat dels joves, que publica l’editorial Males Herbes. Bertrana va mirar d’entendre el vent de canvi que pregonaven les noves generacions i alhora va articular una crítica devastadora de l’Espanya de la seva època. Per això aquesta sàtira fantàstica va rebre les tisorades de la censura. Aquesta edició ofereix per primera vegada el text íntegre, incloent-hi les pàgines que no van superar el sedàs dels censors. Hi han afegit, a més, un esplèndid pròleg d’Adriana Bàrcia que contextualitza l’obra i un annex amb els informes i els comentaris que la censura franquista li va dedicar. Llegiu un fragment de La ciutat dels Joves. Aurora Bertrana (Girona, 1892 – Berga, 1974) era filla de l’escriptor Prudenci Bertrana. Va ser una de les nostres primeres referents del feminisme català. Es va destacar per una modernitat plena d’inconformisme, rebel·lia i ànsia de llibertat, estroncada per la dictadura. Va estudiar música i durant una època s’hi va dedicar professionalment. Però el verí de la literatura que portava a dins, ja de petita, va acabar sortint, més tard, i amb una potència descomunal. Del 1926 al 1929 va viure a la Polinèsia francesa, a Tahití, i d’allà estant va començar a escriure articles per a la revista D’ací d’Allà. De tornada a Barcelona, el 1930, va publicar l’experiència de la Polinèsia a Paradisos oceànics. El 1933 va publicar el recull de contes Peikea, princesa caníbal. I el 1936 aparegué un llibre que recollia l’experiència d’un altre viatge, El Marroc sensual i fanàtic. Fou la primera dona del nostre país que es va presentar a unes eleccions, per ERC, a la circumscripció de Barcelona, el 1933. En aquells anys, també va fundar i presidir el Lyceum Club, una institució important d’aquell temps. El 1938, se n’anà a l’exili. Va voltar per Suïssa i es va estar una bona temporada a Prada de Conflent; tocava el violoncel i en aquell temps a Prada hi havia Pau Casals i també Pompeu Fabra, fins que es va morir. Quan va tornar de l’exili, el 1949, es va trobar un país que no tenia res a veure amb el que havia deixat. Així i tot, als anys cinquanta va publicar dues novel·les importants: Entre dos silencis i Tres presoners. També va escriure La ciutat dels joves i més novel·les breus: Ariatea, Fracàs, Vent de grop (Rovira Veleta va adaptar aquesta novel·la per al cinema, amb el títol La larga agonía de los peces fuera del agua, protagonitzada per Joan Manuel Serrat, que també en va fer la banda sonora), Ovidi i sis narracions més, i també va deixar escrites les seves Memòries. Sobre el llibre La ciutat dels Joves, l’editor Ramon Mas, de Males Herbes, escriu per a VilaWeb: ‘La ciutat dels joves’, la utopia vista des de la dictadura La ciutat dels joves és un d’aquells llibres que, quan els descobreixes mig per casualitat, te’n fas creus. Com és possible que una obra tan lúcida i reveladora, propera a un gènere en auge com són les distopies, i, a més, escrita per una pionera del feminisme com és Aurora Bertrana, no s’hagués tornat a publicar des de la primera edició escapçada del 1971? La resposta no la sabem, però és un gust i un honor tenir l’oportunitat de fer-ho des de Males Herbes. La ciutat dels joves, amb el subtítol Reportatge fantasia, no està construïda com una novel·la convencional, sinó com un reportatge imaginari. El narrador és un periodista procedent de la Ciutat dels Vells (molt identificable amb l’espanya tardo-franquista), que viatja a la Ciutat dels Joves per descriure a la seva gent com funciona aquesta societat utòpica de la qual tothom parla. Escrit a la manera de les grans utopies socialistes, el protagonista va descobrint el funcionament de la nova societat a mesura que els seus responsables l’hi van explicant. Així, entrevista a entrevista, anem coneixent els rudiments d’una ciutat on l’amor i l’educació són lliures, i on la tecnologia substitueix el talent artístic. Mentrestant, a la manera del Gulliver de Swift, el reporter anirà comparant aquesta comunitat amb la societat d’on ell ve i s’anirà adonant que la Ciutat dels Vells és indesitjable, per hipòcrita i opressiva. Tanmateix Aurora Bertrana no escriu un pamflet. El seu periodista no està d’acord amb totes les idees posades en solfa a la Ciutat dels Joves. L’autora utilitza l’acarament entre ambdues societats per etzibar reflexions i trompades contra tot allò que a ella, a setanta-nou anys, li semblava incongruent.

Summary: ‘La ciutat dels Joves’, la distopia d’Aurora Bertrana


Israel recupera el consolat a Barcelona que havia tingut entre 1994 i 1998. Gairebé vint anys després, la capital catalana recupera una molt esperada interlocució directe amb el país hebreu. El consolat serà honorari, igualment oficial però de menys rang que el consolat. Catalunya és una important destinació de turistes israelians, i els dos països mantenen bones relacions comercials. Políticament el govern català ha cuidat molt les formes, i ha tingut molt interès en el país hebreu ja des dels anys dels governs Pujol. Aquest serà el tercer consolat honorari d’Israel a l’estat, després dels d’Andalusia i Extremadura. VilaWeb ha contactat telefònicament amb l’ambaixada israeliana a Madrid, que aquest divendres ha confirmat el nomenament de José Antonio Sánchez Molina com a nou cònsol honorari. El nom d’aquest advocat català de religió jueva feia mesos que sonava, però no ha estat fins avui que l’ambaixada ha anunciat que el seu nomenament ja és oficial. Sánchez Molina és una figura controvertida a causa del seu passat. Com ja va informar VilaWeb en aquest article, aquest advocat especialitzat en dret mercantil, va participar d’unes agressions a militants del PSC a les primeres eleccions municipals de l’any 1979, juntament amb membres de Fuerza Nueva. El cas va arribar als tribunals. L’advocat, la víctima de l’agressió, i un dels agressors, confirmen la participació de Sánchez Molina en aquella agressió. Sánchez Molina es va llicenciar en dret per la UB (1985) i té un màster en direcció d’empreses a Esade (1987). Actualment porta aquest bufet , amb seu a Blanes i Barcelona, especialitzat en dret mercantil. Aquest és el seu currículum. La reobertura del consolat després de gairebé vint anys arriba quan Catalunya ha endegat un procés d’independència i busca aliats estrangers. Precisament Israel ha estat un dels països que la Generalitat ha cuidat més, inclosa una visita oficial del president Mas al país hebreu.

Summary: Israel reobrirà el consolat a Barcelona gairebé vint anys després


El portaveu de Ciutadans al congrés espanyol, Albert Rivera, a la seva intervenció al debat d’investidura ha recordat que PP i PSOE compartien ‘més coses’ d’allò que els dirigents volien admetre. En conseqüència, ha recordat que 100 reformes de les 150 que el seu partit havia pactat amb el PP ja les havien signat amb el PSOE després del 20-D. ‘Hi ha espais comuns. Per què no ens posem a treballar?‘, ha afirmat. ‘En política s’ha de triar entre la cosa dolenta i la cosa més dolenta’, ha dit a Pedro Sánchez, a qui ha demanat que desbloqués la investidura i evités unes terceres eleccions. ‘Tenim reformes per a fer i molts reptes per a afrontar’, ha dit. Rivera ha tret pit de la capacitat negociadora de Ciutadans i s’ha mostrat ‘orgullós’ dels pactes signats amb el PP i el PSOE: ‘Ens hem assegut amb els dos candidats —Sánchez i Rajoy— proposats pel rei per acordar els canvis que ha demanat la ciutadania’. I ha avisat que ‘tot aquell qui volgués ser president d’aquest país no podia ser un obstacle’, atès que l’estat espanyol estava per sobre dels ‘interessos de partit o, encara pitjor, personals’. El portaveu de Ciutadans també ha tingut temps per a criticar el PP, perquè Mariano Rajoy amb prou feines els havia mencionat al discurs d’investidura d’ahir. ‘Alguns es pensen que tot va bé i no és així (…) durant l’últim govern s’han fet moltes coses malament’, ha dit. Després Rivera ha citat les retallades en sanitat i educació, el fracàs escolar i la desocupació. Som part de la ‘solució i no del problema’, perquè ‘el canvi no ha arribat al govern, però sí que ho ha fet al congrés espanyol’.

Summary: Rivera apel·la als ‘espais comuns’ entre PP i PSOE per evitar noves eleccions