L’obra de Santiago Sierra ‘Presos polítics a l’Espanya contemporània’, retirada de la fira ARCO de Madrid, ha tancat aquest diumenge al Museu de Lleida amb xifra rècord de visitants, més de 7.000. En concret, 7.153. És la mostra temporal que ha registrat més públic des que es va inaugurar l’equipament el novembre del 2007 i també ha fet créixer entre un 25 i un 30% els visitants a l’exposició permanent del Museu, segons ah explicat el director del Museu, Josep Giralt. L’obra es va inaugurar el 7 de març amb un gran ressò mediàtic. El 60% dels visitants que ha tingut provenien de Lleida, i la resta, de Catalunya, de diferents punts de l’estat espanyol i més d’un centenar de l’estranger. La creació de Santiago Sierra es podrà veure a partir de l’1 de juny al CCCB a Barcelona mentre que el seu lloc a l’espai d’exposicions temporals del Museu de Lleida l’ocuparà una mostra sobre l’artista Josep Guinovart que s’estrenarà per la festa major de Maig. Han passat per la mostra de Santiago Sierra 7.153 persones. 3.893 provenien de Lleida ciutat; 536 de la resta de la demarcació, 1.940 de comarques barcelonines, 308 de comarques de Tarragona, 190 de comarques de Girona, 179 de la resta de l’estat espanyol i 107 internacionals. La xifra total de visitants és un rècord absolut, ja que, segons Giralt, més que duplica la que fins ara havia tingut més públic. En concret, les exposicions temporals del Museu rondaven entre els 1.800 visitants i el màxim de 3.000 que va registrar la dedicada al músic Enric Granados. Segons el director del Museu, ‘el que hem fet és demostrar que l’art i el pensament creatiu mou gent, mou la societat, mou el món, mou les persones, no només a Barcelona sinó també a Lleida, i crec que el Museu de Lleida, en incorporar aquesta instal·lació, s’ha connectat amb el dia a dia i amb la realitat quotidiana del país i de la ciutat’. En relació amb la procedència dels visitants i el ressò que ha tingut en mitjans internacionals, Giralt considera que el Museu ‘ha adquirit una dimensió que va més enllà de la ciutat de Lleida i s’ha situat com una institució de país’. A més, un altre factor que ha destacat el director és que l’èxit de visitants de la mostra sobre els presos polítics ha fet incrementar, entre març i abril, fins a un 30% els visitants a l’exposició permanent del museu, sobretot durant l’època de vacances. ‘És normal que si tenim al voltant d’un 40% dels visitants de l’obra de Santiago Sierra que són de fora, bona part d’aquesta gent també aprofitin per veure el Museu, i això també ens ha servit per reforçar el missatge que el Museu de Lleida és alguna cosa més que Sixena, que és un equipament realment espectacular i important’, ha assegurat. I es mostra convençut que ‘la gent comença a entendre que hi ha un museu nacional més enllà de l’àrea metropolitana’. Per Giralt, el repte a partir d’ara és que ‘hem de ser agosarats i ambiciosos en la nostra programació perquè segur que hi haurà un abans i un després dels presos polítics’, i en aquest sentit aposta per ‘veure com podem connectar sempre amb temes de la màxima actualitat’. L’exposició ha rebut centenars de visitants i també han estat un èxit de convocatòria les tres taules rodones que s’han organitzat al voltant de l’exposició sobre ‘Creació i censura’, ‘Llibertat d’expressió, censura i política’, i ‘Educar en la llibertat d’expressió’, que han comptat amb la participació d’artistes com el raper Josep Miquel Arenas, Valtonyc; la periodista i activista cultural Txell Bonet, parella de Jordi Cuixart, o la tuitaire, escriptora i estudiant d’Història Cassandra Vera. L’obra va ser censurada a Madrid La sala d’exposicions temporals del Museu de Lleida ha acollit des del 7 de març fins avui l’exposició sobre presos polítics, que va adquirir l’empresari lleidatà Tatxo Benet per uns 80.000 euros, poc abans de la seva retirada d’ARCO el passat 21 de febrer a petició d’Ifema, Fira Madrid. Tatxo Benet ja va manifestar la seva intenció de posar-la a l’abast de tothom que la vulgui exposar perquè la vegi tanta gent com sigui possible. Benet va considerar idònia la decisió d’exposar-la per primera vegada al públic al Museu de Lleida, d’on es van endur les 44 obres de Sixena, com a ‘compensació’ perquè ‘el va afectar molt’. La inauguració de l’exposició va atreure centenars de particulars. També hi van assistir representants culturals i associatius de tot Catalunya i polítics, excepte representants del PP i Ciutadans. No hi van faltar l’ex-presidenta del Parlament, Núria de Gispert; l’ex-diputada de la CUP Mireia Boya, o el vice-president primer del Parlament (JxCat), Josep Costa. L’obra de Santiago Sierra ‘Presos polítics a l’Espanya contemporània’ inclou 24 fotografies L’obra inclou 24 fotografies en blanc i negre de rostres pixelats de presos polítics a Espanya, entre els quals hi ha el vice-president Oriol Junqueras o l’ex-president de l’ANC Jordi Sànchez, a més d’activistes del 15-M, els joves detinguts a Altasu per una baralla amb guàrdies civils fora de servei o els titellaires de Madrid, entre d’altres. Les fotografies van acompanyades d’un breu text explicatiu que, sense dir cap nom, permet identificar les persones retratades. L’artista espanyol Santiago Sierra viu i treballa a Madrid. Ha exposat en importants museus, centres d’art i galeries de tot el món i la seva obra està representada per importants galeries d’arreu. L’any 2010 va ser guardonat amb el Premi Nacional d’Arts Plàstiques d’Espanya ‘per la seva obra crítica, que reflexiona sobre l’explotació i l’exclusió de les persones, i genera un debat sobre les estructures de poder’. Sierra va rebutjar el premi l’endemà d’haver-li estat concedit a través d’una carta adreçada a la ministra de Cultura, en què criticava l’estat espanyol.

Summary: Rècord de visitants a Lleida a l’exposició sobre presos polítics censurada a Madrid


‘No vam poder fer res per l’Aylan Kurdi, però ens va dur a Lesbos. No vam poder fer res per l’Óscar i la Valeria, ofegats al Río Bravo, però ens va treure de la immobilització forçada i vam tornar al Mediterrani, on sí que vam salvar en Musa i l’Isa d’una mort segura. És la seva cinquena nit a bord.’ Amb aquest text i una fotografia dels dos infants, el director de Pro Activa Open Arms, Òscar Camps, donava ahir el bon dia a Twitter. El Consell Europeu per als Refugiats i EuroMed Rights alerten que el blocatge de vaixells va ‘en contra de l’estat de dret’ Fa una setmana que el vaixell humanitari de l’ONG va rescatar més de 120 persones a la Mediterrània, i d’aleshores ençà cerca un port segur per a desembarcar-les. L’Open Arms és en aigües internacionals, davant l’illa italiana de Lampedusa. Han demanat a Itàlia i a Malta un port segur, però tots dos països s’hi han negat. De fet, Itàlia havia amenaçat amb una multa de 50.000 d’euros i el decomís del vaixell si entrava a les seves aigües. Ara la situació podria ser encara pitjor perquè el ministre d’Interior italià, Matteo Salvini, ha aconseguit de tirar endant la llei antiimmigració que preveu multes d’un milió d’euros. No pudimos hacer nada por Aylan Kurdi, pero nos llevó #Lesbos. No pudimos hacer nada por Óscar y Valeria, ahogados en #RioBravo pero nos sacó de la inmovilización forzada y volvimos #Med donde sí salvamos a Musa e Isa de una muerte segura. Es su quinta noche a bordo. Buenos días! pic.twitter.com/OKXqxVHSKM — Oscar Camps (@campsoscar) August 6, 2019 Primer domingo de agosto #OpenArms Una noche más a bordo y seguimos sin autorización para desembarcar a las 121 personas que rescatamos #Med Sus historias de vida son devastadoras. Nadie debería pasar eso. Es urgente y prioritario tener un puerto seguro. pic.twitter.com/ZyttfOntC1 — Open Arms (@openarms_fund) August 4, 2019 Arran d’aquesta situació, Camps ha demanat al president del govern espanyol, Pedro Sánchez, que sol·liciti a la Comissió Europea (CE) que tots els estats membres assumeixin les seves tasques de salvament marítim i no bloquin més els ports. La raó és que sense la petició prèvia d’un altre estat membre, Brussel·les no pot coordinar l’atenció als rescatats i obligar estats com Itàlia i Malta a oferir els seus ports per desembarcar-hi els migrants, com a mínim, a l’espera de decidir-ne el destí final. Cap de missió de l’Open Arms: ‘Aguantem, però la situació es complicarà si no arriba una resposta’ Espanya passa la pilota a la Unió Europea Espanya ja s’ha pronunciat oficialment sobre les peticions d’Open Arms per boca de dos ministres. Isabel Celaá, portaveu en funcions, recorda que la política migratòria és ‘responsabilitat de la Unió Europea en el seu conjunt’ i ha dit que l’executiu de Pedro Sánchez vol que la Unió Europea ‘la senti com a pròpia’. El titular de Foment, José Luis Ábalos parla encara més clar: l’acollida dels migrants ‘no pot ser una qüestió voluntarista, hi ha d’haver una política comuna’. Tanmateix, la CE ha explicat per mitjà de la portaveu Mina Andreeva que no havia rebut cap petició de Madrid per a coordinar el desembarcament i repartir després els migrants entre països de la Unió, com s’havia fet anteriorment. Malgrat tenir els ports italians i maltesos tancats, l’ONG té altres alternatives. La Generalitat de Catalunya ha ofert els seus ports i el govern valencià també ha ofert els de València i Alacant. Però quan li han demanat per la qüestió, el ministre Ábalos ha respost: ‘No es pot donar la imatge que Espanya sigui l’únic port segur.’ Per a Open Arms, Espanya seria la darrera opció. I Camps recorda que el vaixell de salvament està sota amenaça de multa per part del govern espanyol. Fa uns dies, el director d’Open Arms recordava en una entrevista a VilaWeb: ‘És una directiva de la Unió Europea la que diu que hem de deixar de salvar, que hem de deixar de facilitar a aquestes persones l’arribada a Europa. Però cadascú, cada país, ho fa com li sembla.’ Sense política migratòria cinc anys després de la crisi dels refugiats Cada país ho fa com vol perquè els estats de la UE encara no han estat capaços de consensuar una política migratòria comuna, quatre anys després de la crisi dels refugiats sirians. L’únic avenç es va assolir al juliol: el president francès, Emmanuel Macron, va anunciar que catorze dels 28 països de la UE donaven suport a un document conjunt d’Alemanya i França en què es proposava un nou mecanisme de solidaritat, ‘ràpid i automàtic’ per a repartir els migrants que es rescatessin a la Mediterrània. Tanmateix, Salvini ja va avisar el seu homòleg francès dels efectes de les decisions preses unilateralment a París i Berlín. Itàlia té un paper clau per a trobar una sortida conjunta en clau europea: històricament, és un dels estats que més ha absorbit la pressió migratòria. Per això la nova presidenta de la CE, l’alemanya Ursula von der Leyen, va dir que calia trobar una nova manera de repartir els migrants entre els països de la UE en el marc d’una trobada a Roma amb el primer ministre italià, Giuseppe Conte. Von der Leyen va constatar la necessitat ‘d’aire fresc’ en les qüestions migratòries i solucions que fossin ‘efectives i eficients però també humanes’. ‘Sóc conscient que països com ara Itàlia, Espanya i Grècia estan exposats geogràficament i hem de garantir la solidaritat.’ No obstant això, va recordar que la solidaritat sempre era ‘bilateral’. Entre declaracions de bones intencions i a l’espera que algú mogui fitxa als despatxos de Brussel·les, ja són sis les nits que en Musa i l’Isa han passat en alta mar.

Summary: Open Arms: sis nits en alta mar esperant que la Unió Europea assumeixi la seva responsabilitat


El ministre d’Educació francès ha anat a Andorra amb la voluntat de reforçar la presència del sistema educatiu francès, revisar les inversions necessàries i saber les inquietuds dels docents. La visita coincideix amb un període de vaga a França per la reforma de les pensions que també afecta el col·lectiu que exerceix al Principat. La visita de Jean–Michel Blanquer a Andorra ha arrencat a primera hora amb una reunió amb el cap de govern, Xavier Espot. No se’n sap el contingut, però de segur que han parlat del reforç de la presència francesa a Andorra mitjançant el sistema educatiu. La voluntat del copríncep i president de la República Francesa, Emmanuel Macron, és revisar les infrastructures que té a Andorra, a més d’escoltar els neguits dels treballadors. Després de reunir-se amb el cap del govern, la delegació francesa encapçalada pel ministre s’ha desplaçat al Liceu Comte de Foix per visitar les instal·lacions i en acabat a l’escola francesa de Ciutat de Valls. Durant la visita al Liceu, un grup de docents s’ha concentrat al pati per protestar contra la reforma de les pensions prevista pel govern francès. Els professors han exhibit una pancarta amb un missatge de rebuig als plans de l’executiu de Macron que impliquen una rebaixa de l’import de les jubilacions que han de percebre. Alguns dels participants anaven amb la boca tapada.

Summary: Els professors del Liceu d’Andorra reben amb protestes el ministre d’Educació francès


El conseller de Treball, Assumptes Socials i Famílies de la Generalitat, Chakir el Homrani, ha fixat els serveis mínims per a la vaga feminista convocada per diversos sindicats per a aquest divendres, Dia de la Dona Treballadora, en què Renfe operarà al 33% i es garantiran les urgències sanitàries. Transport públic Els trens de Rodalies i regionals de Renfe funcionaran al 33% durant tot el dia, i Ferrocarrils de la Generalitat (FGC) ho farà al 50% en hores punta – des de les 6.30 a les 9.30 hores i des de les 17 fins a les 20 hores – i al 25% en hores vall. El Metro i el tramvia de Barcelona i els serveis de Transports de Barcelona operaran al 50% en hores punta i al 25% en hores vall, mentre que la resta de transport de viatgers urbans i interurbans i el servei d’autobús que uneix la ciutat amb l’aeroport de Barcelona oferiran la meitat del seu servei habitual. El transport de persones amb diversitat funcional oferirà el seu servei habitual i es mantindrà el servei en el transport escolar per accedir als centres d’Infantil i Primària que no tinguin una alternativa de mobilitat pública. En autopistes, treballarà un terç del personal habitual dedicat al manteniment, comunicacions i seguretat, centre d’operacions i assistència a l’usuari. Ensenyament Els centres docents públics i privats no-universitaris i les guarderies comptaran amb una persona de l’equip directiu per centre de treball, així com un docent per cada sis aules d’Infantil i Primària; un professor per cada quatre aules als centres d’educació especial, i un terç de la plantilla en les guarderies i en menjadors i activitats complementàries. Sanitat En la sanitat pública, el servei d’urgències i les unitats especials – com vigilància intensiva (UCI), coronàries, d’hemodiàlisis, neonatologia, parts, radioteràpia i quimioteràpia – mantindran el seu funcionament normal, i s’haurà de garantir els tractaments de necessitat vital i a criteri professional. També s’haurà d’atendre l’activitat quirúrgica que no es pugui retardar derivada de l’atenció urgent i greu, i s’haurà de respectar el dret a ser atès de tot pacient ingressat, així com el transport sanitari d’urgències. En els centres d’assistència extrahospitalària, es garantirà l’assistència urgent durant l’horari habitual de cada centre, amb el 25% de la plantilla, i el servei de neteja mantindrà l’activitat normal a les àrees d’alt risc. En l’assistència sanitària als centres privats, s’establiran els mateixos serveis mínims que en la pública, menys als centres d’assistència extrahospitalària, en els quals es mantindrà el personal imprescindible per garantir l’assistència urgent i que no es pugui retardar durant l’horari habitual de cada centre, com en un dia festiu. Els serveis farmacèutics operaran amb el personal que presti serveis en els torns de guàrdia i nits, i les farmàcies de guàrdia i de nit mantindran els seus torns. Emergències i mitjans L’atenció telefònica a urgències i emergències prestarà el 85% del servei, i el subministrament d’energia elèctrica, gas i aigua potable, enllumenat públic i tractament d’aigües residuals funcionarà en instal·lacions i reparacions que no es puguin ajornar. L’extinció d’incendis tindrà el funcionament d’un dia festiu, i el transport de mercaderies imprescindibles es garantirà quan sigui imprescindible per proveir els establiments sanitaris i farmàcies i altres inajornables. Els mitjans de comunicació públics hauran d’emetre almenys el 50% dels seus continguts informatius habituals, així com informació necessària en cas d’una emergència per a la població, mentre que els serveis socials com ara menjadors socials i residències funcionaran com un festiu o un cap de setmana, segons el cas, les funeràries tindran el 85% de recollida de difunts i el 50% en atenció a les famílies.

Summary: La Generalitat de Catalunya fixa serveis mínims per a la vaga feminista


Les campanes de la basílica menor de Sant Jaume d’Algemesí, a la Ribera Alta, voltegen tota la nit del 6 de setembre, d’hora en hora, per rememorar el miraculós retorn de la imatge de la Mare de Déu de la Salut, d’Alzira a Algemesí, del segle XIII. I anuncien una de les festes més emblemàtiques del País Valencià: la Festa de la Mare de Déu de la Salut. És una celebració multisecular que ha passat de generació en generació i que s’adapta als nous temps sense perdre la identitat. Un Patrimoni Immaterial de la Humanitat que es manté viu i amb força, amb una barreja de fe, tradició i identitat. Cada any els dies 7 i 8 de setembre, les façanes dels carrers de volta llueixen engalanades amb cobertors, tapissos de la Mare de Déu i llums; les cases obrin de bat a bat, la gent seu a la porta i al carrer i s’embadaleix al pas de les processons, carregades d’un gran nombre d’elements. Hi participen més de 1.400 figurants, s’alcen unes 400 muixerangues, els tornejants fan volar les seues varetes al ritme incessant del tambor, ixen els gegants del rei Jaume I i la reina Violant d’Hongria, se succeeixen els balls tradicionals i molt més. Tanmateix, les activitats comencen nou dies abans amb misses, les tradicionals novenes, assaigs de cada element processional als carrers del poble, cant d’estil, dansa tradicional, una ballada popular i més. El dia 6, l’últim dia de la novena, hi ha una cercavila pels carrers de volta amb els dolçainers i tabaleters d’Algemesí, castell de focs, rifes, pluja de caramels, el concert de la banda Santa Cecília d’Algemesí i, per acabar, obrin la capella de la Comunió de la basílica i fan el volteig, que es perllongarà fins a l’eixida del sol. Fotografia: Vicente Piquer / Museu Valencià de la Festa d’Algemesí Tres processons amb color La primera processó, anomenada Processó de les Promeses, es fa el dia 7 a les deu del vespre, després del cant de vespres i de la missa. El diumenge fan la Processoneta del Matí, que comença a les deu i acaba al voltant de la una del migdia; és la més esperada i multitudinària, vistosa i bigarrada. I, a les set i mitja de la vesprada es fa la Processó de Volta General, la més llarga i densa, que acaba amb un castell de focs artificials, l’entrada de la Mare de Déu a la basílica, l’oració i trasllat de la imatge i el virolai final. Cada processó és una oportunitat de descobrir el ric seguici processional d’Algemesí. Malgrat que no ixen tots els elements en cada processó, hi participen els Misteris i Martiris, Muixerangues, Bastonets, Pastoretes, Carxofa, Arquets, Llauradores, Creu, feligresos i promeses amb cera, Guió de la Mare de Déu escortada, gegants, personatges bíblics i l’apostolat, Tornejants, Cirialots, l’església, els festers, l’ajuntament, la banda de música i més. Fotografia: Victor Manuel San German / Museu Valencià de la Festa d’Algemesí Les muixerangues: símbol i sentiment El més conegut de les festes d’Algemesí són les muixerangues. Segons els historiadors Oreto Trescolí i Enric Olivares, el ball és documentat, almenys, d’ençà del 1839. Tot i que als Llibres de comptes de la vila apareix una cita de la presència d’un dolçainer, l’any 1733. La tradició va anar creixent amb el temps i, entre més entrebancs, va tenir una crisi als anys setanta del segle XX. Però el fet és que avui hi participen més de set-centes persones entre totes dues colles: la Muixeranga d’Algemesí i la Nova Muixeranga. Totes dues fan un gran nombre de torres humanes i figures plàstiques: La Torreta, les modalitats combinades del Pinet, la Volantinera, el Banc i les figures del Retaule, la Font i el Cinc d’Oros, entre més. Marcos Castell, mestre de la Muixeranga d’Algemesí des de fa tres anys, explica que drecen les figures tradicionals, en recuperen de velles i en fan de noves, tot pouant en les arrels i sense mirar ni copiar les colles castelleres. Per exemple, han creat la Bernardina, en honor a un muixeranguer que va faltar i han recuperat l’Oberta Doble, que no es feia dels anys quaranta ençà. Joan Nàcher, mestre de la Nova Muixeranga, explica que tenen més de cinquanta figures diferents, entre tradicionals i noves que han après d’algunes altres colles del país, com ara el Pilón de Titaguas i la Campana, dels negrets de l’Alcúdia. ‘Nosaltres –diu– estem molt orgullosos de ser, en certa manera, l’origen dels castells. La cultura popular és d’anada i de tornada; per tant, ens enriquim de la tècnica castellera malgrat que no és exactament igual, perquè les nostres figures tendeixen a ser piramidals i no cilíndriques, però n’agafem figures, els tres passos per a pujar, el casc, l’estructura de la pinya, etc. Fotografia: Francisco Javier Donderis – Museu Valencià de la Festa d’Algemesí. Al remat, formar part d’una muixeranga és una experiència que desperta sentiments. Castell diu: ‘Per a mi és una de les coses més boniques i la més representativa d’Algemesí. El fet de pujar uns damunt d’uns altres, fer pinya, l’amistat i la confiança que has de tenir. És una barreja molt forta, ser muixeranguer és una de les coses més boniques de la meua vida i de la qual em sent molt orgullós.’ Joan Nàcher hi afegeix: ‘Per a mi és una cosa que té molt a veure amb la identitat del meu poble. La muixeranga és la metàfora de treballar tots junts perquè els més menuts arriben a dalt. Ací tant hi fa la ideologia, és una tradició molt nostrada. El tema d’identitat és molt important per a mi, perquè el país que m’agradaria seria així: que els més grans i forts treballen perquè els més dèbils, els que tenen menys, arriben a bon port.’ Fotografia: Manel Martí – Museu Valencià de la Festa d’Algemesí. El paisatge sonor Els dies principals de la festa, l’ambient de xerinola nega els carres principals: les campanes toquen, les dolçaines i els tabals no paren de sonar i, fins i tot, sembla que es barregen. Però també es generen silencis màgics, com quan passa la banda o sona el tambor dels tornejants, el cant de l’apostolat o les vespres. I és que la música és una part fonamental de la festa. Vicent Pellicer, president de l’entitat que fa la música vocal i orquestral, la Schola Cantorum d’Algemesí, diu: ‘És una festa que entra molt pels sentits. Qui és d’ací, fa molts anys que sent i viu aquestes músiques; la música ací té molt de pes i molt d’arrelament popular.’ Pellicer explica que l’Apostolat són uns dotze cants senzills que s’hi van introduir, fa una vintena d’anys, per recuperar-ne la presència en la Processó de Volta General. Els va escriure el prestigiós pedagog Diego Ramón, adaptador de la metodologia Kodály d’ensenyament musical al País Valencià; i Pepe Martínez, l’actual director del grup. Diego Ramón també va ser organista i mestre de capella de la basílica de Sant Jaume del 1971 al 2006. I va escriure les Vespres a la Mare de Déu de la Salut, que es van estrenar l’any 1997. Una pregària musical d’uns quaranta-cinc minuts de durada en què canta tot el poble, la coral de la Schola Cantorum i una orquestra de cambra. La partitura poua en les melodies més arrelades a la ciutat, com ara dotze melodies dels balls de la processó. Per a Pellicer, aquest cant passa bastant desapercebut de resultes de la fama que tenen els elements processionals, però té molt de valor. Pellicer, diu: ‘És una joia que s’ha de viure i escoltar. És l’oració pròpia de l’església, de les vespres, però molt solemnitzades i amb una música que la gent del poble sap i canta.’ La banda sonora de dolçaina i tabal La dolçaina i el tabal són la banda sonora principal d’Algemesí. Hi ha uns 190 xirimiters i 80 tabaleteres que s’organitzen perquè la festa i els balls no es queden mai sense músics. La ciutat es converteix en un punt de trobada excepcional. Fins al punt que els forasters diuen: ‘Un es pot considerar dolçainer quan ha tocat en la festa de la Mare de Déu de la Salut.’ Hi pot tocar tothom, però cal saber el repertori de memòria, participar-hi de manera altruista i superar el curs que organitza l’Escola Musical de Tabal i Dolçaina, en què s’ensenya com interpretar, quin és el funcionament intern de les processons i quines són les normes de conducta bàsica. Pepe Bresó, president de l’Escola, explica que s’hi apunta molta gent d’arreu i que tothom vol repetir, com ara tres dolçainers i un tabaleter de Tòquio, que hi van participar l’any 2018. Bresó diu: ‘Eixim a tocar de manera totalment voluntària i la gent del poble ens convida a entrar a les cases a beure o menjar, durant vuit hores. És un goig perquè participes en una festa activament i desinteressadament. Ho fas perquè vols, perquè és animar i conservar la història, el que som.’ Fotografia: Francisco Javier Donderis – Museu Valencià de la Festa d’Algemesí. Hi ha seixanta-tres composicions per a acompanyar la festa. Per exemple, vint-i-dues peces de bastonets i tres de pastorets, dues per a la carxofa i dues més per als arquets. I, a més de la famosa Muixeranga i les seues variacions, també toquen El floret, L’enterro, L’aranya i petits interludis que es munten cada any per enllaçar les peces. Bresó comenta que el repertori és fix però que evoluciona d’acord amb l’instrument. Diu: ‘La tècnica de la dolçaina ha millorat i podem fer les mateixes melodies amb més solvència, més expressió i més picat. Per tant, les melodies són les mateixes però hi ha variacions. I se n’han introduïdes de noves, com ara Gegants i cabuts, una melodia moderna de Josep Juste. També hi ha un recull de partitures que toquen amb la creu. Fem peces tradicionals i peces més modernes, escrites per Xavier Richart, Alejandro BLay i Miquel Gironés, entre més músics.’ Fotografia: Museu Valencià de la Festa d’Algemesí. Una festa reconeguda La festa és Patrimoni Immaterial de la Humanitat des de l’any 2011, un reconeixement que va arribar després d’un camí que va començar l’any 1977, quan el Ministeri d’Economia espanyol la va catalogar de Festa d’Interès Turístic. El 2009 va ser considerada Meravella Valenciana i el 2010 Bé d’Interès Cultural. Juli Blasco, corresponsable del projecte per a la UNESCO, explica que la festa continua igual, malgrat el reconeixement: ‘La declaració ha significat molt i res, tot alhora, perquè la festa continua igual i abans ja tenia bona salut. Sí que note un revulsiu important de l’estat d’ànim, de saber que et miren més ulls. Però l’estructura de la festa continua igual i això és una cosa positiva. Es persegueix que la festa continue i que s’adapte als nous temps, però sense perdre la identitat.’ Juli Blasco, director del Museu de la Festa d’Algemesí. Blasco és, a més, el director del Museu Valencià de la Festa d’Algemesí, un espai dedicat a divulgar i projectar la festa local al país i al món. S’hi fan conferències, exposicions i és la seu de l’ICCN-UNESCO, una associació internacional de governs locals i organitzacions culturals que lluiten pel patrimoni immaterial. Malgrat tot això, Blasco demana més inversió: ‘El museu està com es va inaugurar l’any 2002 i han passat moltes coses i tenim moltes més visites. La gent se’n va molt contenta del museu, però jo no n’estic content, com a director, perquè podríem donar més de si. Cal canviar el missatge i l’estructura, que siga tot més dinàmic. L’ajuntament i l’administració han d’invertir més en el museu.’ Fotografia: Museu Valencià de la Festa d’Algemesí.

Summary: Muixerangues i molta música a Algemesí


Albert Carreras, catedràtic d’història i institucions econòmiques de la Universitat Pompeu Fabra (UPF), segurament va viure l’època professional més intensa, al costat del seu amic Andreu Mas-Colell, al Departament d’Economia i Finances de la Generalitat. Del 2011 al 2014 va ser secretari d’Economia de la Generalitat. Sí, era l’època més dura de la crisi. Ells, que eren keynesians, es van trobar condicionats per la manera d’afrontar la crisi dels diversos governs espanyols i això els va dur a aplicar polítiques ben oposades a les que volien aplicar. L’austeritat, les retallades. Sense dir-ho, es nota que, malgrat l’hostilitat del moment, té la sensació d’haver donat la part millor de si mateix. Això sí, li queda el reflex de l’angoixa i la duresa de l’època. La conversa vol analitzar les relacions econòmiques entre Catalunya i Espanya. Veure com l’estat espanyol ha teixit la intervenció de les finances de la Generalitat i també dels ajuntaments. Però parlem també de la resiliència de l’economia catalana contra els esforços del govern espanyol per enfonsar-la i de la importància de conservar la Generalitat i evitar el risc de les eleccions. Carreras està convençut que si Trump guanya les eleccions, pot arrossegar Europa a una crisi, amb la seva obsessió per la batalla comercial amb la Xina. A part tot això, el preocupa que els salaris no pugin. L’escandalitza la gran oferta de contractes escombraries que té el govern espanyol i que fa que la situació laboral sigui d’un país del tercer món. —Com la veieu, la negativa del govern espanyol a pagar la liquidació del finançament i les bestretes? —La situació actual de la liquidació de finançament i de les bestretes per a l’any vinent és un escàndol. Els recursos del model del finançament, el 50% de l’IVA, el 50% de l’IRPF i el 58% d’impostos especials, són recursos de les comunitats autònomes de règim comú. No són de l’estat. L’estat només els recapta, no se’ls pot quedar. I la mostra més perfecta, més bonica, més rodona que no són seus és que no són mai al pressupost general de l’estat. Al pressupost de l’estat hi ha alguns fons amb què l’estat reequilibra l’aplicació dels recursos del model de finançament. —Constantment diuen que no es pot pagar a la Generalitat fins que s’aprovi el pressupost i no hi hagi govern. —Això és mentida, és una falsedat que ells mateixos quan eren a l’oposició van denunciar. Fer aquests pagaments és una acció de nivell ordinari inferior, que pràcticament pot fer un subdirector general. Ells no haurien permès ni un moment que el PP ho hagués fet quan eren a l’oposició i molt menys la ministra M. José Montero, que té molt caràcter i es fa sentir. No són diners de l’estat. L’estat fa de tresorer. El govern de l’estat, en això i les bestretes, és com un tafur, un ‘trilero’, en cap cas la ministra no ho hauria consentit. Deu haver de fer esforços grans perquè les seves comunitats no es queixin. —En principi això ho fan amb tothom. —Sí, però no ens enganyem. Catalunya no té mai bilateralitat, però les altres sí. És una de les coses més xocants que he vist aquests anys. Totes les comunitats tenen relacions bilaterals privilegiades. Si tu ets un president d’una comunitat autònoma i demanes hora amb qui faci falta, del més alt nivell, t’atenen separadament i resols problemes; per exemple, un deute històric, un règim especial, problemes de liquiditat especial. L’únic que no té aquesta bilateralitat és Catalunya, perquè és el pagador en última instància sense vot ni vet. ‘No ens enganyem. Catalunya no té mai bilateralitat, però les altres sí. És una de les coses més xocants que he vist aquests anys.’ —En això tampoc no hi ha res a fer? —Mireu, quan parlo amb col·legues meus de fora perquè entenguin què passa, els dic que el problema és l’actitud. Tot això que demanem es podria resoldre en el marc legal vigent, fins i tot, sense tocar la constitució. El model finançament inspirat en el concert econòmic no ha de ser ni inconstitucional ni contrari a la llei orgànica de finançament de les comunitats autònomes. Quan ho vam estudiar en comissió al Parlament de Catalunya, fins i tot en Francesc de Carreras ens va dir clar i català que l’única condició perquè fos legal i no anticonstitucional és que s’oferís a totes les comunitats autònomes. A vegades han conviscut dos models de finançament sense cap problema; per tant, podrien existir tots dos models i que cada comunitat triés. Per a les Illes Balears i Catalunya seria un progrés molt important. —I el País Valencià? —El fet més sorprenent del finançament és que el País Valencià empitjora la situació amb la redistribució i amb el concert econòmic no en sortiria ben parat, perquè és més pobre que la mitjana. Això també passa a Múrcia. I és xocant que això no ho hagi corregit el PP durant els anys que en què tenia tots els governs. Era fàcil i relativament barat. El maltractament valencià i murcià és molt escandalós. En teoria tot és fet per igualar tothom amb la mitjana. I, en canvi, n’hi ha dos que estan per sota i empitjoren amb la redistribució. Els amics valencians han fet uns estudis esplèndids en què diuen que el volum de diners que arriba via FLA coincideix amb l’infrafinançament que tenen. És a dir, que els han prestat els diners que havien de ser seus. Seria fàcil d’arreglar-ho cancel·lant el FLA. Però, és clar, llavors s’ho haurien d’apuntar com a dèficit de l’estat espanyol. De totes maneres, aquest estudi retrata bé la situació. El FLA compensava els diners que no arribaven. —Sou molt crític amb la regla de despesa que aplica Madrid, però ningú no sap gaire bé que és. —A mesura que s’arriba a l’estabilitat pressupostària, passa allò que ha passat durant molts anys als ajuntaments que tenen excedents. Hi ha un superàvit pressupostari i no el poden gastar. En els casos dels ajuntaments, no els deixen gastar més enllà d’un topall fixat per aquesta regla de despesa. A les comunitats autònomes, a mesura que equilibren els comptes, no els deixen gastar més enllà d’un topall, que és una previsió que fa l’estat dels increments sostenibles dels ingressos. Això vol dir que es podria augmentar la despesa pels ingressos que tenen, però l’estat no els ho deixa fer. En això, l’estat fa el que vol. —I aquest excedent? —Doncs tu no has gastat tant com podies arribar a gastar i tens l’obligació de reduir el deute sobre el teu PIB. Això força a un no-creixement del deute per mirar d’arribar a aquest 60% del deute sobre el PIB, que és l’obligació que tenen els països que són dins la unitat econòmica i monetària. L’estat espanyol està al 97% i està molt content perquè ha baixat un punt. —Dieu que la regla d’estalvi que s’hauria d’aplicar l’estat, l’apliquen a les comunitats autònomes i als ajuntaments. —Exactament. Ho fan per mirar d’estalviar-se-la ells. Aquest ha estat l’element troncal de l’acció dels governs socialistes i populars. Els socialistes, després d’aquell pla d’Elena Salgado de repartir diners als ajuntaments, el 2009, van decidir que s’havia acabat. Van aplicar uns límits de despesa molt rígids, obligant els ajuntaments a fer superàvit. Això ha donat marge d’estalvi a l’estat espanyol. Amb les comunitats autònomes van fer igual, per guanyar temps perquè l’economia es recuperés. La veritat és que a ells els ha sortit força bé. —Aquest estiu encara hi havia gent que discutia el greuge econòmic. —Per les Espanyes hi ha el negacionisme ingenu i el negacionisme coneixedor de la mentida que diuen. Ràpidament els extremenys i els gallecs, que tenen bons experts en comptabilitat fiscal territorialitzada, van fer informes als seus governs explicant què hi perdrien si Catalunya no contribuïa a les finances públiques espanyoles, bé perquè fos independent, bé perquè tingues un model de concert econòmic que li permetés de quedar-se tots els recursos. Van fer els comptes i el resultat va ser el revers de la medalla, clara i coherent dels comptes que fèiem nosaltres. Totes les balances fiscals, des de les de Solbes fins a les d’Àngel de la Fuente, que són una reducció i simplificació que minimitzen les balances fiscals, permeten de veure la situació a cadascú. D’aquí al que diuen en els discursos hi ha molta distància. Ara, també hi ha polítics que en moments de sinceritat han dit: ‘Nosaltres no ens podem permetre que Catalunya se’n vagi perquè ens empobriríem tots.’ En canvi, n’hi ha que diuen que els catalans som uns fatxendes perquè ens han donat el FLA, com si els diners del FLA fossin seus. En realitat, són diners nostres. —El desequilibri de les balances fiscals, comptades amb el flux de caixa, continua essent de 16.000 milions. —Sí, neutralitzat és molt estable. Són relacions que es mouen molt poc entre un any i un altre. Les balances fiscals miren els ingressos de l’estat, que procedeixen de cada comunitat autònoma i que retornen amb l’acció de l’estat per tots els seus canals, però no els que corresponen al model de finançament que són propietat de la comunitat autònoma. Alerta, això conceptualment s’ha de sumar, són dues parts diferents, i sovint no se sumen. —Deixem l’autonomia i passem a parlar d’independència. Com veieu la viabilitat econòmica d’una Catalunya independent des de la posició actual? —És evident que Catalunya seria viable econòmicament, tant si ho mires de dins, com si ho mires de fora. Ara això depèn dels obstacles amb què t’hagis d’enfrontar. Tots els qui vam estudiar l’economia d’una Catalunya independent vam partir del supòsit que no hi hauria hostilitat. Si hi poses hostilitat tot és diferent, ets en una situació de conflicte. Això és com el món abans de Trump i el món amb Trump: en un comerç que anava creixent i anava bé, hi poses un governant que vol fer guerres comercials i tots ens empobrim. Si a Catalunya hi hagués un conflicte ens empobriríem tots els qui hi participéssim. Si s’arriba a una independència d’una manera pactada, l’economia catalana no té cap problema. Per dimensió, Catalunya és més gran que la meitat de les economies de la Unió Europea i és més pròspera que algunes. Hi ha molts analistes que tendeixen a dir que o bé estàs en un imperi o ets un país petit que té més capacitat d’adaptar-se. Una Catalunya independent trobaria la manera d’adaptar-se molt bé als mercats mundials, especialitzant-se, encara més, en allò que sap fer millor, oferint moltes garanties de cohesió interna a la seva població. —Ho podeu explicar una mica, això de la cohesió interna? —Els països petits que s’han mantingut a Europa amb capacitat de sobreviure les crisis és perquè s’han travat molt bé internament: fiscalitat progressiva, garanties d’ingrés en cas de desgràcia econòmica ben establertes per tothom. I fer això demana inversions en capital humà, en formació, en recerca. —Malgrat els esforços que van fer per destruir l’economia catalana no van aconseguir de desestabilitzar-la ni afeblir-la. —Catalunya ha tingut sortosament molta resiliència. Miraven d’enfonsar-la i ha aguantat. La pressió va ser enorme. Al Col·legi d’Economistes vam fer un cicle de conferències sobre això, que va començar amb aquestes notícies de la pressió directa que fa l’estat retirant els fons dels bancs. Això va ser una acció concertada que va provar d’espantar la població catalana i les empreses. Hi ha hagut una confrontació dura que es fonamentava en el lema: ‘Empobrim els catalans o almenys ens enriquim nosaltres, la resta de l’estat.’ Això han intentat fer tant com han pogut. Què ha passat? Doncs que, malgrat tot el seu esforç, les empreses no s’han mogut, només les seus, en molts casos de manera gairebé fictícia; registral i poca cosa més. S’ha pogut comprovar que l’economia catalana, a diferència de fa trenta anys, seixanta o cent, està molt més connectada amb el món i molt menys connectada amb la resta de l’estat. A les empreses essencialment exportadores no els afectaven les pressions del govern espanyol. Fins i tot les multinacionals, que depenien de decisions de localització i no tenien necessitat d’atendre regulacions de l’estat, no van fer cas d’aquestes mesures de pressió. Només va afectar les empreses dependents de l’estat espanyol o fortament regulades per l’estat, però, així i tot, s’han quedat aquí. És indiscutible que en matèria de turisme vam tenir un cost, però això té una explicació fàcil. Costa molt d’anar a un lloc on la policia carrega contra els ciutadans. Tens por que et passi a tu ni que sigui per error. Mentre es va visualitzar aquest perill de càrrega policíaca, el turisme en part es va reduir, especialment l’espanyol. Va haver-hi unes pèrdues que després s’han recuperat. En realitat, no ha baixat mai. —Al govern espanyol li va ser molt fàcil d’intervenir la Generalitat? —Ha estat una intervenció progressiva. Va començar amb el FLA, que es va instaurar a final del 2012. —Per contextualitzar-ho: això coincideix amb les mesures d’escanyament que explicàveu abans. —Sí, tot passa en el moment més intens de la crisi financera espanyola. S’ha de pensar que Rajoy pren tot de mesures d’emergència quan arriba al govern, i no li funcionen. Al juliol Europa li torna a demanar que prengui més mesures d’urgència. I ho fa el 13 de juliol. I no fan cap efecte. Les publica i tampoc no fan cap efecte. És el moment que tot el sistema bancari espanyol està en dubte i s’acaba concretant amb el rescat del sistema bancari. Per tant, la por sobre què passava a Espanya era grandíssima. Això no s’arregla fins que en Draghi no diu: faré tant com calgui per salvar l’euro, i la situació es tranquil·litza. A partir d’aquí comença a fluir el crèdit en massa i permet que el sistema financer recuperi capacitat de donar crèdit i que els estats es puguin endeutar. És un moment crític. I el FLA arriba a l’octubre d’aquell any. —Aquesta intervenció progressiva com continua? —A partir del 2013, les clàusules que ens van fer signar van ser duríssimes i implicaven un nivell de control enorme que vam mirar de resistir com van poder. I cada vegada es va anar endurint encara més. Recordo les represàlies que van prendre quan hi va haver la declaració al Parlament de Catalunya del 9 de novembre del 2015, un any després del 9 de novembre del 2014, que es va pactar amb la CUP. Aquella declaració va ser contestada amb més intervenció. Van dir que era per la situació dels comptes, però no hi tenia res a veure. El seu nivell de desconfiança política va créixer molt i hi van reaccionar amb un control més dur, que encara es va amplificar més a mitjan setembre del 2017, quan van veure que no s’aturava el referèndum. Llavors van decidir d’intervenir tots els documents. Per fer això van necessitar que totes les entitats bancàries, que són les que finalment feien el pagament, li fessin part de la feina. Totes van haver-se de comprometre davant Hisenda, amb controladors propis, que cada document complia els requisits que ells imposaven. —S’arribarà a saber tot allò que va fer l’estat aquells dies? —L’informe de l’Ara no ha estat desmentit en cap cas i era bastant clar i transparent. L’esquema de què va passar hi és perfectament descrit. Una maniobra de l’estat retira tots els seus fons dels bancs que tenen seu a Catalunya, i els diu: ‘Si voleu aquests fons us heu de desplaçar.’ Quan depens totalment del regulador, el pànic que origina això és molt gran. Segurament, trigarem més a saber-ho, perquè els protagonistes de l’escanyament voldran fugir d’estudi i els escanyats només diran alguna cosa en circumstàncies especials. —Es podia esperar que ho farien això? —Va ser un grau d’intervenció molt superior al que hi havia. Les situacions de confrontació són de molt mal preveure, de manera que, simplificadament, molt bona part del procés es va fer partint de la base que l’estat espanyol era un estat democràtic europeu respectuós amb el sistema jurídic i amb els drets i llibertats individuals i de les administracions. No hi havia una preparació partint de la base que l’estat era capaç de fer qualsevol casa. —Sí l’ICF hagués pogut ser un banc hauria pogut esquivar o boicotar aquesta intervenció? Tenir un banc propi hauria servit de res? —Jo crec que no, perquè els bancs que van ser forçats a controlar la Generalitat eren bancs privats. Es va utilitzar la capacitat de pressió que té l’estat sobre les entitats financeres perquè fessin la feina. El negoci bancari a tot el món, però a l’estat espanyol molt clarament, és fortament regulat per l’estat. Vejam, nosaltres i segurament successors nostres hem mirat de fer tots els papers per aconseguir que l’ICF fos un banc; ara és una entitat de crèdit. Tenir un banc propi sempre ha tingut l’obstacle del Banc d’Espanya. S’han complert tots els tràmits sistemàticament, si convé s’han canviat lleis per aconseguir-ho, però al final sempre faltava un element, que és discrecional, polític: que ho aprovessin. —I això no ha passat mai. —En tota la relació amb l’estat espanyol passa igual. Tu pots complir-ho tot, però si et diuen que no perquè desconfien de tu, no hi ha res a fer. Quan van intervenir Economia d’aquesta manera tan àmplia, el setembre del 2017, el vice-president Junqueras i el secretari d’Economia van declarar que tenien diners per a pagar sous sense cap problema durant uns quants mesos. El setembre del 2017 la Generalitat era més rica que mai en liquiditat, en tresoreria. Eren unes condicions molt bones, de manera que ni per deute, ni per dèficit, ni per tresoreria no hi havia cap motiu per a intervenir-la. Complia tots els requisits. Per això quan es va aplicar el 155, Montoro es va apressar a canviar la justificació financera ràpidament. I per justificar la seva intervenció va passar de dir que la Generalitat no complia a dir que s’aplicava el 155. Sabia que legalment allò que havia fet no s’aguantava de cap manera, perquè era fals. —En el supòsit que hi hagués una nova confrontació, sense banc propi o aliat, el nou estat se’n podria sortir? —Les declaracions d’independència, si s’apliquen i es reconeixen, no tenen cap problema d’aquesta mena. La confrontació pot ser gran, però si tens la capacitat de recaptar els imposts i t’afermes com a govern legítim et pots endeutar amb qui faci falta. Crec que no hi ha precedents d’independències que es vagin preparant en la situació de dependència. —He llegit que tot era tan dur quan éreu a Economia que es feia difícil de recordar cap bon moment. —N’hi va haver. En la resistència a les polítiques que anaven fent als governs centrals vam tenir moltes petites victòries. Si vols, pírriques, però moltes, encara que sempre acabàvem anant cap avall. —Què hi vàreu aprendre, a la Generalitat, tots aquells anys? —Al principi hi va haver coses que em van impactar. Dels alts càrrecs socialistes amb qui vaig fer el traspàs, recordo que alguns em van dir que a la Generalitat et tornes independentista, especialment a la conselleria d’Economia. Una altra cosa que em va impressionar, aquesta ha estat al llarg dels anys, és que mai no es va escapar cap dada confidencial, del Departament d’Economia. És impressionant veure l’alt nivell de deontologia i lleialtat interna del personal del Departament. Entremig he après moltes altres coses. Una de les més essencials és que l’administració de la Generalitat és valuosa i professional i que té la capacitat d’entomar els cops i tirar endavant. La Generalitat de Catalunya és un bé a preservar. Déu n’hi do, l’estructura d’estat que hi ha dins. Perdre-la seria un pas enrere molt gran. Hem fet molts passos enrere en aquesta decisió, i el més greu és el 155, però la capacitat que tenen partits catalans de governar és un tresor molt gran que no s’ha de perdre. Actualment, hi ha molts perills que això es pugui perdre. ‘La Generalitat de Catalunya és un bé a preservar. Déu n’hi do l’estructura d’estat que hi ha dins.’ —Podeu ser més concret? —Doncs si es fan eleccions, en una convocatòria precipitada, i surt un govern a la barcelonina et pots trobar en una situació que no hi hagi ni Junts per Catalunya ni ERC al govern. Segurament hi hauria passos enrere. Dependria, és clar, de com es comportessin els comuns i els socialistes. Però quines ganes de provar-ho! —Anant a l’economia global, hi pot haver recessió a curt termini? —Fa un any pensàvem que la recessió era imminent i el 2019, a escala europea, fins ara ha anat millor que no pensava tothom. Però la guerra comercial de Trump empitjora les expectatives a escala mundial, molt especialment a Europa que té economies molt potents que exporten molt a la Xina i als Estats Units. Això ho tenim molt malament, els vents bufen cap al desig de batalla comercial, i això vol dir empobriment. Si això va per aquí, no arribaríem a una recessió, sinó a una depressió. Esperem que no passi. —Depenem de Trump? —Sí, la situació depèn molt del Trump. La por que tenim tots és que en Trump es pensa que guanyarà. I la cosa pitjor és que pensa que guanyarà ni que hagi de suportar pèrdues. Això espanta. Dit això, nosaltres som en una situació millor que abans, i no m’atreveixo a dir millor que mai perquè els sous són més baixos i això és un drama gravíssim. Anem creant un model productiu que fa permanents uns sous més baixos que abans. Això ho hem de corregir. Mirant al futur, és l’element de la nostra organització social més dolent. Les pensions s’arreglen si els sous són més alts. —D’aquí estant, s’hi pot fer res? —No. La política laboral forma part de les competències exclusives que té l’estat. L’article 149 de la constitució, que fixa les competències exclusives de l’estat, és bo de mirar-se’l perquè ens recorda quines són les competències exclusives de l’estat i allò que un estat independent desitjaria tenir. ‘El drama més gran que tenim és la gran quantitat de contractes escombraries que hi ha. Espanya hi excel·leix.’ —S’hi pot fer res, per a millorar aquesta situació? —No perquè, com comentava abans, la regulació laboral, que és on rau el problema, és competència exclusiva de l’estat. A Europa el model d’aquí és una excepció, perquè a la majoria de països hi ha solucions que fan que l’atur sigui més baix i la remuneració, més alta. El drama més gran que tenim és la gran quantitat de contractes escombraries que hi ha. Espanya hi excel·leix. Vénen empreses aquí perquè poden contractar gent en més males condicions que als seus països. Això ens posa al tercer món, ens exclou del món on el treball forma part de la riquesa del país. S’han introduït diferents contractes escombraries per a resoldre emergències. El resultat de tot això és que el menú de contractes dolents és massa llaminer per als empresaris que volen contractar personal barat i a curt termini, però no és bo per a contractar personal ben preparat i a llarg termini. —He llegit que us preocupa el jovent que se n’ha d’anar fora? —Si exportéssim molt talent però n’entréssim moltíssim i el balanç fos favorable, voldria dir que el nostre talent aprofita oportunitats al món i que nosaltres ens hem convertit en un Londres, que se’n van molt a fora però n’entren molts de molt bons. I cadascú busca el seu millor camí a la vida. Però no és això, que ens passa. —Com veieu Eines de País? —Està molt bé, i tant. Com més autogovern tinguem de les nostres institucions és evident que és millor. Que l’espai que no ocupem amb criteris de país l’ocupen amb uns altres criteris, de manera que està molt bé. De la mateixa manera que penso que s’han d’aprofitar els escons al congrés, al senat i al Parlament Europeu per fer sentir la nostra veu. Començar per les nostres institucions són molt bones notícies, i esperem que es multipliquin.

Summary: Albert Carreras: ‘Malgrat l’esforç del govern espanyol per enfonsar l’economia, Catalunya ha tingut molta resiliència’


El president de la Generalitat, Ximo Puig, ha destacat la necessitat de sumar esforços amb les entitats empresarials per a tenir una presència més important a Brussel·les i reforçar la participació dels sectors productius en les decisions de la UE. El president ha intervingut en la signatura d’un conveni entre la Fundació Comunitat Valenciana – Regió Europea (FCVRE) i la Confederació Empresarial Valenciana (CEV). A parer seu, és transcendent per als sectors econòmics que la CEV tingui presència a Brussel·les perquè el protagonisme de les regions cada vegada serà més important en l’acció europea. En virtut de l’acord signat pel president amb el responsable de la CEV, Salvador Navarro, una persona contractada per la CEV serà a l’oficina de la FCVRE a Brussel·les, amb l’objectiu de potenciar la participació dels sectors productius del País Valencià en les polítiques de la Unió Europea. El responsable de l’executiu ha manifestat que és fonamental que el País Valencià tingui un ancoratge més sòlid en la presa de decisions europees perquè una gran part de les que es prenen a Brussel·les ens afecten directament, tant en la vida quotidiana com en l’activitat empresarial.

Summary: Puig pacta amb els empresaris per reforçar la presència a Brussel·les


El president de la Generalitat, Quim Torra, ha demanat de comparèixer demà al ple del parlament arran dels últims esdeveniments polítics. L’hora de la compareixença la decidirà la mesa, convocada a les 9.30. Torra ha d’encarar també una sessió de control per part dels grups de l’oposició. Aquesta compareixença té a veure amb els darrers esdeveniments polítics. Divendres, a l’acte de protesta als Lledoners, Torra va afirmar que l’independentisme no donaria suport al pressupost del govern espanyol i que el PSOE era còmplice de la repressió. Aquell mateix dia s’havien fet públiques les peticions de pena pel judici de l’1-O, tant de l’advocacia de l’estat espanyol com de la fiscalia general de l’estat i de Vox.

Summary: Torra demana de comparèixer al parlament


«Caminem i callem. Ens portem vint-i-tres anys. El número vint-i-tres no es pot dividir. El vint-i-tres només és divisible per ell mateix. I per u. Hi ha una solitud així entre nosaltres. No és possible fraccionar-la. Cal traginar-la sencera. Portem el dinar. Caminem per un munt de terra. Nosaltres l’anomenem muntoi. El muntoi d’Ogmand. Hi passem quan anem a buscar llenya al bosc. A voltes, fem marrada pel pla de Szomoga per poder caminar pel camí de Kaboló. Perquè no és tan fangós. Nosaltres en diem aiguallós.» Aquest és l’inici del fragment que us oferim de ‘Els desposseits’, una novel·la de l’hongarès Szilàrd Borbély (1964-2014), publicada a Periscopi. Aquest autor es va morir l’any passat amb cinquanta anys, quan acabava de guanyar el premi Mézsöly Miklós-díjat per aquesta novel·la, que fou la primera i l’última. Imre Kertész va anomenar-lo llavors, ‘la gran promesa truncada de les lletres hongareses’. El llibre, traduït de l’hongarès per Jordi Giné de Lasa i Imola Nikolett Szabó i amb un pròleg de l’escriptor Jordi Nopca, arribarà demà a les llibreries. La sinopsi de l’obra ja atrapa: «Als afores d’un poble fronterer d’Hongria un nen d’onze anys tremola de fred. I de gana. La seva família està estigmatitzada i marginada per culpa d’un passat del qual no es pot parlar. Ell s’evadeix de l’ambient opressiu que l’envolta gràcies al seu interès pels nombres primers. La mirada transparent de l’infant reconstrueix la història d’aquesta família i la de l’Hongria de mitjan segle xx, sacsejada pels traumes de la Segona Guerra Mundial, la fam, les col·lectivitzacions de terres i el retorn dels supervivents dels gulags.» I continua: «Narrada amb cruesa, la novel·la ens confronta amb el patiment dels que viuen exclosos de la societat, atrapats en una situació desesperada. Els desposseïts són aquells que no tenen res, a qui se’ls nega fins i tot la dignitat.» Preguntat a l’editor, Aniol Rafel, sobre la novel·la, destaca: ‘La narració, amb una cruesa que sovint deixa sense veu, però també d’una bellesa fora del comú, ens permet llegir per primera vegada en català l’obra d’un dels autors hongaresos més importants de les últimes dècades, els textos del qual reflexionen sobre la solitud, la pèrdua, el trauma i la memòria dels pobles.» Szilàrd Borbély va ser poeta, professor universitari, traductor i narrador. La seva obra va rebre nombrosos reconeixements. És l’autor de ’Halotti pompa’ (‘Pompes fúnebres’, del 2004), un dels llibres centreeuropeus més reconeguts del últims vint-i-cinc anys.

Summary: Avançament editorial: ‘Els desposseïts’


El Defensor del Poble Europeu ha respost una queixa del professor universitari Miquel Strubell i ha destapat així la deixadesa del govern espanyol sobre el català. A la queixa inicial, Strubell es referia a un acord del 2006, en què el Defensor del Poble i el representant permanent del govern espanyol havien acordat de crear formularis de queixa en català, basc i gallec. La resposta del cap de comunicació del Defensor del Poble és clara: el govern espanyol va assumir-ne la responsabilitat però des de llavors no ha fet cap gestió. ‘Estem en contacte regular amb les autoritats espanyoles per saber les actualitzacions que fan sobre la qüestió, però no hem estat informats encara si aquestes pàgines han estat creades’, diu textualment la carta de resposta. Aquestes pàgines en català haurien de servir per a explicar com cal presentar una queixa al Defensor del Poble, com també incloure un formulari de reclamació traduït. Llavors, aquesta pàgina s’enllaçaria a la web de l’organisme. Tanmateix, deu anys més tard, aquest acord no s’ha complert. Llegiu la carta completa que ha adreçat el cap de comunicació del Defensor del Poble a Miquel Strubell: «Benvolgut Sr. Strubell, Sóc responsable de comunicació del Defensor del Poble i t’escric en anglès perquè no parlo ni espanyol ni català. Si vol una traducció d’aquest correu electrònic en català, si us plau, faci-m’ho saber. Responc el seu missatge del 8 de juliol, en què es referia a l’acord del 2006 entre l’ex-Defensor del Poble Europeu, P. Nikiforos Diamanduros, i la Representació Permanent del govern espanyol, que permetia als ciutadans de posar-se en contacte amb el Defensor del Poble Europeu en qualsevol dels idiomes cooficials a l’estat espanyol (català/valencià, gallec i basc). El govern espanyol va assumir la responsabilitat de crear pàgines especials en les llengües cooficials que expliquen com cal presentar una queixa al Defensor del Poble i el formulari de reclamació traduït. La idea és que puguem enllaçar a aquestes pàgines des de la nostra web. Estem en contacte regular amb les autoritats espanyoles per saber les actualitzacions que fan sobre aquesta qüestió, però no hem estat informats encara si aquestes pàgines han estat creades. Un cop creades establirem, per descomptat, un enllaç a la nostra pàgina web. L’informarem tan aviat com en rebem més notícies. En realitat, regularment rebem sol·licituds d’informació o queixes en català. Això no implica cap dificultat, perquè regions importants com la de Catalunya presten els serveis de traducció necessaris. Això funciona molt bé, és per això que no vam veure cap necessitat addicional d’actuar. No obstant això, discutiré més a fons els punts que ha destacat amb els membres del meu equip.»

Summary: El Defensor del Poble Europeu denuncia que Espanya incompleix les obligacions sobre el català


El Tribunal de Magistrats de Westminster ha fixat el febrer de 2020 el començament de l’audiència per extradir als Estats Units el fundador del portal Wikileaks, Julian Assange, segons ha fet saber la cort avui, en un comunicat recollit pels mitjans britànics. El govern nord-americà ha acusat Assange de conspirar amb l’antiga analista d’Intel·ligència militar Chelsea Manning per filtrar material classificat l’any 2010. El fundador de Wikileaks continua a la presó de Belmarsh, a Londres, després que fos detingut per la policia a l’ambaixada de l’Equador l’11 d’abril, en la qual s’havia refugiat durant set anys per evitar el seu arrest. Assange va ser condemnat a cinquanta setmanes de presó el passat primer de maig després de ser declarat culpable d’infringir les condicions de la seva llibertat sota fiança en relació amb una sol·licitud d’extradició prèvia de Suècia, que el buscava perquè respongués per unes acusacions de violació i agressió sexual.

Summary: L’audiència per extradir Julian Assange als EUA començarà el febrer del 2020


El secretari general d’Unides Podem, Pablo Iglesias, ha assegurat que acceptaria ara entrar en un govern de coalició amb el PSOE si al projecte s’inclouen ‘polítiques actives d’ocupació’, tal com van proposar els socialistes al juliol. Ara, però, cal recordar que el PSOE es nega a formar un govern de coalició. En declaracions a la SER aquest dijous al migdia, Iglesias ha urgit Pedro Sánchez a negociar per evitar la repetició electoral. També ha explicat que el president espanyol en funcions només li havia trucat aquest estiu per felicitar-lo pel naixement de la seva filla. Iglesias va enviar-li un document de 120 pàgines amb diverses propostes, que el PSOE encara no ha respost.

Summary: Iglesias acceptaria ara d’entrar en un govern de coalició si s’hi inclouen ‘polítiques actives’ com proposava el PSOE al juliol


L’assemblea de la comunitat educativa Assemblea Groga es manifesta en defensa de l’educació pública i democràtica, per exigir una inversió educativa del 6% del PIB, com marca la llei d’Educació, i contra l’aplicació de l’article 155 de la constitució espanyola. ‘En el pressupost d’enguany es dedica al Departament d’Ensenyament un 2,14 % del PIB, gairebé un terç del que marca la llei’, ha explicat el portaveu de l’USTEC, Ramon Font, a VilaWeb. Font denuncia que la manca d’inversió provoca que la comunitat educativa arribi on voldria ser: ‘Atendre amb ràtios més baixes i que l’educació pogués ser gratuïta de veritat.’ Els diners públics per a l'escola pública. Exigim el 6%. pic.twitter.com/utdGll5KPr — USTEC-STEs (IAC) (@USTECSTEs) December 17, 2017 Adoctrinament són els bancs a l’ensenyament! #17DEducatiu pic.twitter.com/GyXGRHebV8 — Assemblea Groga (@assembleagroga) 17 de desembre de 2017 Segons el manifest difós per l’assemblea al seu web, la comunitat educativa considera ‘urgent’ obrir d’una vegada el debat sobre la inconveniència de la doble xarxa, ‘el principal factor que causa la segregació escolar’ a Catalunya. Segons la seva opinió, cal un pacte nacional contra la segregació escolar que bandegi progressivament la doble xarxa del sistema educatiu, sense que s’hagi d’apuntalar amb diners públics l’ensenyament privat-concertat. Així mateix, la manifestació ha de vetllar per ‘recuperar la democràcia en els centres’ demanant la retirada del Decret de direcció i de plantilles, desobeint la LOMQE i obrint un autèntic debat educatiu. Sobre l’aplicació del 155, ha assegurat que aquest pot suposar que les competències en educació passin a ser controlades directament per l’estat; així mateix, el manifest lamenta acusacions com la del ministre d’Educació espanyol, Íñigo Méndez de Vigo, en afirmar que ‘els docents adoctrinen i manipulen la història a les seves classes’. Per l’assemblea, aquestes acusacions atempten greument contra la dignitat professional i personal de tot el professorat: ‘Caldrà donar una resposta massiva i democràtica a un estat que criminalitza i difama a tots aquells que lluiten dia a dia per aconseguir una escola lliure’.

Summary: La comunitat educativa es manifesta contra el 155 i per l’educació pública


El parlament ha aprovat d’instar al govern a incorporar una conselleria de feminismes i LGTBI per a garantir que totes les polítiques públiques incloguin el principi d’equitat de gènere. Segons el text aprovat, la conselleria hauria de garantir que hi hagi els recursos econòmics i humans especialitzats suficients per implementar una política pública igualitària entre homes i dones. Aquest punt ha estat aprovat per 14 vots a favor (Catalunya en Comú-Podem, CUP, Elisenda Alamany i dos diputats d’ERC) i l’abstenció de la resta de grups parlamentaris. La cambra també ha aprovat de donar suport a la vaga feminista amb el suport de tots els grups parlamentaris excepte el PP, que s’hi ha abstingut. En el marc d’una moció presentada per Catalunya en Comú-Podem, la cambra catalana reconeix el lideratge del moviment feminista i manifesta la necessitat d’impulsar mesures urgents per una igualtat ‘real i efectiva’. Així mateix, el parlament ha manifestat el seu rebuig a iniciatives com les de l’autobús d”HazteOír‘ perquè pretenen ‘menystenir les violències masclistes’ i constitueixen un ‘endarreriment en lluita pels drets de les dones’. En aquest punt, el PP també s’hi ha abstingut. En el marc de la mateixa moció, el parlament també ha instat per unanimitat la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals a ‘no contractar persones o a rescindir el contracte d’aquelles que difonen un discurs de l’odi, especialment contra les dines i el col·lectiu LGTBI’. En l’àmbit fiscal, la cambra catalana ha instat l’executiu català a aplicar a les famílies monoparentals les mateixes condicions en la deducció de l’IRPF en la quota per lloguer de l’habitatge habitual que tenen ara les famílies nombroses. Cinquanta-nou diputades al parlament, el 43,7% dels escons El parlament té actualment cinquanta-nou diputades, un nombre que representa el 43,7% dels escons. Es tracta del nombre més alt de dones parlamentàries de la història de la cambra catalana. En la primera legislatura només hi havia 7 dones del total de 135 diputats, és a dir, el 5,2%. I en les darreres legislatures aquest número ha anat augmentant progressivament. A la mesa del parlament —formada per 7 membres— només hi ha una dona, Adriana Delgado, que n’ocupa la secretaria quarta.

Summary: El parlament demana al govern una conselleria de feminismes i LGTBI


El govern català, l’espanyol, l’Ajuntament de Barcelona i el port de Barcelona enllesteixen els preparatius perquè les seixanta persones que viatgen a bord de l’Open Arms tinguin una arribada tan plàcida com sigui possible. Un dels qui participen activament en aquest dispositiu és Oriol Amorós, secretari d’Igualtat, Migracions i Ciutadania de la Generalitat. Diu que el conseller Chaki El Homrani li ha demanat que cap dels passatgers –rescatats al mig de la mar Mediterrània– no acabi en un CIE. De moment els immigrants, entre els quals tres menors no acompanyats, tenen quaranta-cinc dies de permís. I després què passarà? Què pot fer la Generalitat? En què falla Europa? Mirem de resoldre aquestes qüestions amb Oriol Amorós. —Com us heu coordinat amb els altres actors: Ajuntament de Barcelona, delegació del govern espanyol i Port de Barcelona? —La col·laboració ha estat molt correcta. Cadascú ha ocupat el seu àmbit competencial i ha col·laborat tant com ha estat possible. El criteri que hem rebut del conseller El Homrani és molt clar: tots els equipaments d’acolliment que oferim a aquestes persones han de respondre a les seves necessitats. I que cap no acabi en un CIE, ens ha dit. —Què passarà quan arribin? —Hi ha una primera actuació, que és la que es fa en el moment del desembarcament, i que correspon a la sanitat exterior. Després ha d’haver-hi una revisió sanitària i després és la policia els diu si volen demanar asil. En aquest punt, encara que no som competents, hem demanat de ser-hi presents i que hi hagi advocats de diverses ONG perquè els assessorin. També hi haurà traductors perquè en tot moment sàpiguen on són, què els expliquen, quin és el marc jurídic vigent i puguin prendre les seves decisions. —Això en el moment de l’arribada. I després? —Ràpidament han d’anar a centres i és aquí, en l’àmbit de l’acolliment, en què la Generalitat de Catalunya és l’administració competent. Hemn mirat els dispositius que són possibles i els hem posat a treballar. El criteri únic en l’àmbit de l’acolliment ha estat la millor solució per a les persones: analitzar bé quina intervenció social necessiten. En una primera anàlisi, hem vist que cal separar els homes que viatgen sols per un costat, les dones que viatgen soles per un altre, les dones amb criatures per un altre i els menors no acompanyats –en aquest cas ja és una obligació legal– es posaran de seguida a disposició de la Direcció General d’Atenció a la Infància. —Quants són? —Tres. També hi ha dos menors que viatgen amb la seva mare i tres dones que viatgen soles. Aquestes dones, les allotjarem en allotjaments molt discrets que no explicarem quins són. Alguns a Barcelona, alguns a fora. I els homes que viatgen sols els allotjarem a la residència d’esportistes Blume. Hem de tenir en compte que l’arribada d’aquest vaixell, lògicament, desperta molta atenció, i està bé, però són persones com qualsevol immigrant que arriba a casa nostra. Tenim una triple crisi migratòria. Per una banda, la dels que arriben per la frontera sud, que ara mateix deuen vorejar les 20.000. En tot l’any passat van arribar 28.000 persones per la frontera sud; per tant, a aquest ritme tancarem l’any doblant aquesta xifra. Després tenim la crisi migratòria de joves i adolescents que viatgen sense familiars. L’any passat en van venir 800 i enguany segurament superarem els 3.000. I després tenim la situació de refugi. L’any passat hi va haver 3.900 sol·licitants d’asil i enguany arribarem a 6.000. Per tant, en aquests tres tipus d’immigracions tenint augments, fins a doblar les xifres. —Déu n’hi do. —Però que quedi clar que aquest flux no és un impacte important en la societat, quantitativament. Qualitativament, sí, perquè requereixen una atenció i són vulnerables, però quantitativament no. Que en les últimes setmanes hagin arribat sis-centes persones de la frontera sud, doncs ostres, fa impacte, però sis-centes persones en un país de set milions i mig d’habitants no és res. Ho dic perquè ningú no parli d’allau ni res per l’estil. —Sabeu d’on vénen? —Sí, provenen de tretze nacionalitats diferents: de Bangladeix, de Costa d’Ivori, d’Etiòpia, de Burkina Faso, d’Egipte, de Guinea Conakri, del Camerun, d’Eritrea, de Líbia –que és una novetat–, de Mali, de la República Centreafricana, del Sudan i de Síria. —Per què Líbia és una novetat? —Perquè no és habitual que hi hagi ciutadans libis en aquesta situació. Ens diuen que hi ha persones del vaixell que han estat objecte d’empresonaments, tortures i més vexacions i vulneracions de drets humans. —Sabeu exactament què han patit, totes aquestes persones? —Hem de preveure que serà molt greu, però no puc dir més del que he dit. És clar, la gent que ve de Líbia porta moltes càrregues, i molt dures. Aleshores, és de preveure que la situació d’aquestes persones sigui complicada. D’una altra banda, és molt probable que hi hagi moltes demandes de protecció internacional, és a dir, sol·licituds d’asil. —Pot ser que part dels que arribaran no es vulguin quedar. —No ho sabem. Sí que és segur que la seva previsió no era quedar-se a Catalunya. I és probable que abans de pujar a l’Open Arms hi hagués molta gent que no sabés que existia Catalunya. Són gent que tenia la previsió d’anar a Itàlia. Què voldran fer quan siguin aquí? Tenen un permís de quaranta-cinc dies, els atendran molt bé, els assessoraran molt bé, naturalment tindran assistència sanitària com té tothom al nostre país, tindran assistència en salut mental com té tothom, tindran sostre, llit, assessorament jurídic i, els qui es vulguin quedar, intentarem que obtinguin el dret d’asil. —Moltes ONG assenyalen que el permís de quaranta-cinc dies no aporta res, que solament ajorna el problema. —Lamentablement la gent que ens arriba del sud, com arriba? Doncs a tot estirar fa setanta-dues hores que són en territori espanyol i vénen aquí amb ordres d’expulsió. Quines possibilitats d’intervenció social tenim, amb aquestes persones? Molt poques. Podem assistir-los sanitàriament, podem assistir-los perquè mengin i es refacin, però els podem donar una solució a llarg termini? No. La llei d’estrangeria ens ho impedeix. En canvi, als qui tenen aquest permís, durant quaranta-cinc dies almenys, podrem estudiar-ne molt bé els casos, veure les possibilitats tenen d’acollir-se a la protecció internacional… Ja ens agradaria poder tenir aquest tracte amb tots. —Però aquells que demanin protecció internacional, podem veure com d’ací a un temps els la tomben i acaben entrant en un CIE. A l’estat espanyol es refusen un 60% de les demandes d’asil. —Bé, però la gent que tenia sol·licitud d’asil i els ha estat denegada, no crec que passin en massa als CIE. De fet, ja hem fet veure al govern espanyol que és un contrasentit que l’estat trigui dos anys a respondre les peticions d’asil i que després d’haver fet una feina d’inserció laboral amb una persona que ja té autonomia personal, de cop i volta es quedi sense papers. I sense papers vol dir que se n’han d’anar. També és veritat que amb l’administració anterior del govern espanyol vàrem parlar de mirar cas per cas i explorar totes les possibilitats que dóna el reglament de la llei d’estrangeria. A la disposició addicional primera punt quart s’estableix un possible permís humanitari. Per tant, jo crec que a curt termini ningú no anirà al CIE. Mirarem que tothom estigui en la protecció internacional. I en el cas que els l’acabin denegant, hi trobarem solucions. Però, és clar, no tot és a les nostres mans, és a les mans de l’estat espanyol. —De què serveix que Barcelona aculli aquest vaixell? —Jo crec que hi ha una primera qüestió, i és que és una obligació moral. Ni m’ho pregunto, de què serveix. Hi ha una cosa que és el dret marítim i el sentit humanitari mínim, que diu que si una persona es troba a la deriva i en situació de naufragi, s’ha de rescatar. I punt. No hi ha discussió. No hauria de ser objecte de discussió. És increïble que hi hagi ports que ho deneguin. La UE i totes les institucions europees neixen amb la carta de drets humans, que han de ser la nostra raó de ser. Per una altra banda, és un missatge important a les institucions europees, que ara mateix tenen aquest debat. Els diem que no és veritat que tots els governs europeus tenen la mateixa direcció. Catalunya diu que té una proposta totalment diferent. Catalunya és un país que ha tingut més immigració que ningú entre l’any 2000 i 2010. Evidentment que tenim problemes socials i que va créixer d’un 20% la població solament en deu anys, però el nivell de convivència és bo. I ara parlem de xifres molt petites. Importants per la vulnerabilitat, d’acord, però molt petites. En un any normal, a Catalunya entren entre 70.000 i 140.000 persones. I entre 80.000 i 100.000 se’n van. Per tant, parlem d’un flux migratori irrellevant en el marc dels fluxos migratoris que ja hi ha normalment. Que Europa tingui tants inconvenient per a acollir tan poques persones és per a fer-s’ho mirar. —Parleu d’interpel·lar Europa, però ja s’ha vist que no funciona. Itàlia i Malta continuaran tancant les portes. —Evidentment que els actors europeus no reaccionen. No és una crisi d’immigració, sinó que hi ha una crisi europea. Hi ha una part important d’Europa que vol deixar de ser Europa. Europa era el referent mundial de drets humans, de benestar, de polítiques per la igualtat i voldríem que ho continués essent. No voldríem que Europa deixés de ser Europa. I encara més. Quan un país renuncia a aspectes tan fonamentals com la defensa al dret de la vida, es fa un mal enorme a si mateix. La crisi de referència de valors que es produeixi en la societat, a mitjà i llarg termini, serà molt perjudicial. Amb quina moralitat els governants podran demanar compromisos als ciutadans quan es té tan poca autoritat moral? —Us sembla contradictori que Sánchez accepti aquests vaixells donant suport com dóna a Europa en la creació de centres tancats d’immigrants? O no s’hi pot fer més? —Em sembla molt contradictori, certament. I sí, sempre es pot fer més. Vull recordar que l’any 2005 es va afrontar una situació de crisi amb el Senegal i Espanya, aleshores, va estar sola perquè la UE no la va ajudar. I Espanya unilateralment va aplicar solucions, algunes de les quals van ser bones i algunes no. Però algunes van donar resultat. Això és així. Però no pot ser que Europa no s’impliqui en l’estabilització de Líbia i que pretengui que s’aturi el flux migratori. No té solta. Nosaltres hem de col·laborar i contribuir a l’estabilització dels països més propers i al seu desenvolupament econòmic. Aquesta és la veritable solució. No pot ser que Europa sigui líder en la venda d’armes i després ens queixem perquè hi ha persones que fugen de països en conflicte. —És un contrasentit. —Jo ja sóc conscient que resoldre les desigualtats del món d’Europa estant no és possible, però deixar la venda d’armes en països en conflicte i a països que vulneren els drets humans i que ho diuen les lleis europees i espanyoles, això és molt senzill. S’ha de treballar en la prevenció. I això vol dir deixar de col·laborar en els conflictes armats, afavorir el desenvolupament. I un altre element: no hauria de ser impossible de migrar legalment des de l’Àfrica a Europa. S’hauria d’obrir una porta. Si es vol petitona, però una mica perquè això seria un enorme desincentiu a les màfies. Hem de pensar que hi ha gent que fa recorreguts des de tres mesos fins a cinc anys per arribar aquí. —Però en el cas concret de Pedro Sánchez, algunes veus assenyalen que l’Aquarius i l’Open Arms podrien ser dues operacions de màrqueting, tot i que per una altra banda dóna suport als centres tancats d’immigrants. —És evident que les dues operacions dels vaixells, que són positives i indiquen un bon gest, hi ha el risc que serveixin comunicativament per a tapar unes altres coses. Com una posició de construir grans CIE on es privi de llibertat la gent per una falta administrativa, cosa que em sembla inacceptable. És clar que hi és, aquest risc. I la seva política d’immigració encara no sabem quina és. No hem vist cap criteri, únicament la posició a la cimera europea. Nosaltres diem que, és clar, un flux migratori s’ha de gestionar en totes les fases, en origen, en trànsit i en destinació, però millorant els drets humans en origen, en trànsit i en destinació. Perquè la gent fuig de la manca de drets humans. Establint equipaments que vulnerin drets humans en trànsit o en destinació, com havien proposat des d’Europa, no millorarem res. —Puigdemont i Colau van acordar de tancar el CIE. És realista pensar que es pugui tancar? —Amb la legislació actual no es pot tancar el CIE. És de l’estat. Nosaltres podem posar dificultats administratives des del punt de vista de les llicències d’activitat, però lamentablement no tenim l’efectivitat jurídica que hauríem desitjat. —Aquestes traves no n’han impedit el funcionament. —Jo us puc dir que quan el CIE va estar tancat no va passar res. No el vàrem trobar a faltar. I els jutges van determinar mesures alternatives i van funcionar. Durant els mesos que va estar tancat, el nombre de trasllats al CIE de València o de Madrid van ser mínims. Per tant, tanta falta no devia fer. Per una altra banda, la taxa d’èxit –allò que s’entén per èxit del CIE, que és aconseguir l’expulsió– doncs és molt baixa.

Summary: Oriol Amorós: ‘Hi ha el risc que les operacions de l’Aquarius i l’Open Arms serveixin per a tapar unes altres coses’


Entrevista amb el dirigent camperol congolès, Víctor Nzuzi, que parla de la guerra al Congo i dels interessos de l’estat espanyol en el conflicte.

Summary: Víctor Nzuzi: ‘La guerra al Congo és una guerra de multinacionals’


Barcelona en Comú renunciarà a un regidor en totes les votacions del ple de l’Ajuntament de Barcelona on no pugui participar el regidor de Junts per Catalunya Joaquim Forn. ‘En cap cas s’aprofitarà l’absència de Forn per guanyar cap votació’, han confirmat fonts del consistori a VilaWeb. Avui, el Tribunal Suprem ha refusat el permís perquè Forn sortís de la presó per assistir al ple de demà. El partit de la batllessa Ada Colau ha pres la decisió de no alterar les majories amb aquest gest. La renúncia de BComú tindrà un valor especial demà, quan el ple voti l’aprovació del cartipàs. Els nou regidors del comuns –a les eleccions en van aconseguir deu– i els vuit del seu soci de govern, el PSC, sumen disset, però la majoria de la votació se situarà en vint. D’aquesta manera, el govern necessitarà l’abstenció o el vot favorable d’altres formacions per arribar a acords. Aquesta tarda, els grups s’han reunit per negociar, però no han arribat a cap consens. En l’aprovació del cartipàs no se sotmet a vot l’organització del govern, que Barcelona en Comú i el PSC ja van presentar la setmana passada. Com a qüestions més importants, es decidirà quantes comissions es constitueixen i qui les presideix, les retribucions dels càrrecs electes i la composició dels consells d’administració de les empreses municipals. Si no hi ha acord, tot continuarà com fins ara. Un dels elements que va adquirint importància en les negociacions, tot i no formar part del cartipàs, és el repartiment dels 124 càrrecs eventuals. Les bases validen l’acord de govern Barcelona en Comú ha explicat en un comunicat que les bases havien ratificat l’acord de govern municipal amb els socialistes. En total, 1.389 persones han votat a favor de l’acord (80%), 287 han votat en contra (16,54%) i 59 han votat en blanc (3,4%).

Summary: BComú renunciarà a un regidor en totes les votacions per compensar l’absència de Forn


L’advocat Andreu Van den Eynde, que exerceix la defensa del vice-president Oriol Junqueras, ha assegurat que tornaran a demanar comparèixer davant del jutge del Tribunal Suprem Pablo Llarena ‘quan convingui’ sobre la causa que té oberta el republicà i la resta del govern. ‘Com qualsevol investigat, som amos del moment en què volem declarar’, ha plantejat Van den Eynde aquest dilluns en una entrevista de TV3, en què ha confirmat que Junqueras assumirà la seva credencial de diputat al parlament. Ha explicat que no parla amb el vice-president de qüestions polítiques i que desconeix si s’ha comunicat amb el candidat de JuntsxCat, Carles Puigdemont, però que si Junqueras fos el presidenciable seva petició de llibertat ‘jurídicament tindria més força’. Van den Eynde ha criticat que en la resolució de divendres passat ‘s’entra molt en el fons, s’explica què són els presos polítics i què no, i de quina manera es pot defensar la independència’ de Catalunya, però no es discuteix si Junqueras hauria d’estar en llibertat. ‘El fet determinant no és el que digui, sinó que el determinant per a ells és que Oriol Junqueras opti a responsabilitats de decisió’, ha lamentat.

Summary: Junqueras demanarà de tornar a declarar ‘quan convingui’, segons el seu advocat


Almenys nou persones han mort i 64 més han resultat ferides per l’explosió d’un cotxe bomba al costat d’una caserna policíaca a Cirze, en el sud-est de Turquia, segons fonts hospitalàries. La cadena de televisió NTV ha mostrat una gran columna de fum al lloc de l’explosió. Fins al lloc dels fets han arribat ja nombroses ambulàncies. Cizre està situada a Sirnak, una província fronterera amb Síria i Irac, poblada majoritàriament per kurds. L’agència estatal Anatòlia ha responsabilitzat de l’atac al Partit dels Treballadors del Kurdistan (PKK), que ha portat a terme atacs gairebé diàriament a la regió. El PKK és considerat una organització terrorista per Turquia, els Estats Units i la Unió Europea. Des que va prendre les armes per a la creació d’un estat kurd en el sud-est del país el 1984 més de 40.000 persones han mort.

Summary: Almenys nou morts en un atemptat amb cotxe bomba contra una caserana policíaca a Cizre


Els negociadors de la Unió Europea i el Regne Unit han obert una fase de ‘negociacions intensives’ per mirar d’aconseguir un acord que eviti un Brexit caòtic el 31 d’octubre. N’ha informat la Comissió Europea en un comunicat, en què s’aclareix que el bloc no havia canviat de posició i que encara veia necessari que l’alternativa a la salvaguarda irlandesa sigui creïble i operativa. És un nou esforç que posa les converses en una última fase anomenada ‘túnel’, que implica que les parts es concentren, sense filtracions ni consultes externes, en la tasca de detallar els termes d’un acord. En una reunió informativa amb els ambaixadors dels Vint-i-set, el negociador en cap europeu, Michel Barnier, els ha demanat suport per a fer aquest pas i, segons que han indicat a Europa Press fonts europees, l’ha rebut. L’oficina de Boris Johnson ha celebrat aquest avenç. Barnier ha reiterat la determinació del bloc per a solucionar-ho a temps i ha advertit que durant els darrers contactes havia vist un ‘interès genuí’ del govern de Johnson per a salvar els últims esculls. El suport dels estats membres a Barnier arribava hores després de la reunió del negociador europeu amb el ministre britànic pel Brexit, Steve Barclay. Una trobada que totes dues parts han descrit com a ‘constructiva’. També ha estat determinant la reunió que van mantenir dijous passat Johnson i el primer ministre irlandès, Leo Varadkar, després de la qual el mateix president del Consell europeu va dir que veia ‘indicis prometedors.’ Dilluns, Barnier informarà el Parlament Europeu i els estats membre del transcurs de les negociacions, i dimarts, els ministres europeus podran examinar en una reunió d’Afers Generals a Luxemburg si hi ha elements per a tancar un acord o no. El Consell Europeu, data límit La setmana passada, Londres va traslladar als negociadors europeus un text legal amb una alternativa a la salvaguarda irlandesa que preveu l’acord de retirada, i que té el rebuig frontal dels britànics. Però la UE va descartar la proposta perquè considerava que no oferia les garanties necessàries per a evitar el retorn a una frontera dura al nord d’Irlanda, ni per protegir-ne la integritat del mercat únic. A més, va censurar Johnson per recórrer a un ‘joc estúpid’ d’encreuament de responsabilitats. Els caps d’estat i de govern de la Unió Europea es veuran els dies 17 i 18 d’octubre en una cimera a la capital europea i, tot i que els vint-i-set no han assenyalat en públic una data per al punt de no retorn, a Brussel·les es dóna per fet que si no hi ha una proposta creïble i legalment operativa abans d’aquesta cita, no hi haurà marge per a evitar el fracàs de les negociacions. Per això serà determinant si, durant el cap de setmana, els negociadors que entrin al ‘túnel’ aconsegueixen de superar els ‘punts problemàtics’ que la Unió Europea va identificar en la proposta britànica. Després del rebuig inicial dels vint-i-set, el Regne Unit ha mostrat ‘disposició per explorar solucions’, d’acord amb les fonts consultades. Johnson no aclareix els dubtes Johnson ha refusat avui d’aclarir si preveia que el nord d’Irlanda pogués quedar-se a la unió duanera després de la sortida del Regne Unit del bloc comunitari. ‘Crec que m’equivocaria si comentés les negociacions’, ha al·legat davant els mitjans, en una crida per ‘deixar treballar els negociadors.’ ‘Puc garantir que sota cap circumstància hi haurà res que perjudiqui la capacitat de tot el Regne Unit per a treure partit del Brexit. Crec que és el que la gent espera i és el que obtindrem’, ha al·legat el premier britànic, que ha reiterat les bones sensacions de la reunió que van tenir ahir amb l’homòleg irlandès.

Summary: Brussel·les i Londres entren en fase de ‘negociació intensiva’ per a evitar un Brexit sense acord


VALÈNCIA, 5 (EUROPA PRESS) La portaveu adjunta del grup Podem en les Corts Valencianes, Fabiola Meco, ha subratllat este dimarts que la seua formació política està ara mateix treballant sobre l’Acord del Botànic i no en si va a entrar o no a l’executiu valencià. “Nosaltres ara mateix estem treballant i debatent sobre l’Acord del Botànic i no en si anem o no a entrar en el govern”, ha recalcat. Així ho ha indicat Meco als mitjans de comunicació, després de la Junta de Síndics després de ser preguntada per la possibilitat que la seua formació política decidisca formar part del Consell, format per PSPV i Compromís amb el suport de Podem. Sobre esta qüestió, ha incidit que Podem ha manifestat diverses vegades la seua voluntat de mantenir una reunió amb PSPV i Compromís, que encara no té data concreta, però per a fixar una ampliació en alguns punts de l’Acord del Botànic en qüestions que considera “fonamentals”. “Això és el que nosaltres estem fent i les reunions que es mantinguin seran a efectes d’ampliar punts. No hi ha res més que això”, ha recalcat. En este sentit, ha remarcat que Podem veu necessari un aprofundiment de l’acord perquè, tot i que ha admès que “s’han fet coses” en compliment del pacte, creu que hi ha certs aspectes que “no estan del tot complits i aterrats”. “Això és el que ens sembla fonamental”, ha reiterat. A més, ha puntualitzat que en el cas de decidir entrar al Consell, la decisió es prendrà a l’Assemblea Ciutadana en un debat “obert amb la ciutadania”.

Summary: Podem assegura que està treballant sobre l’Acord del Botànic i no en si entra al Consell


La vice-presidència i conselleria d’Igualtat i Polítiques Inclusives ha llançat la campanya ‘Vull ser com’, amb motiu del Dia Internacional de la Dona que se celebra el 8 de març, amb l’objectiu de crear referents femenins socials i visualitzar dones referents en diferents camps i de diferents edats per a demostrar que elles poden arribar on vulguin i es proposin. Així ho ha explicat en la roda de premsa de presentació d’aquesta campanya la vice-presidenta i consellera d’aquest departament, Mónica Oltra, qui ha incidit en ‘la visió plural que el feminisme vol aportar en el món, també a l’èxit i el lideratge’ perquè, segons ha defès, ‘hi ha moltes formes de fer i de ser importants’. Així, ha detallat que la iniciativa busca crear referents femenins socials per a les joves de totes les edats perquè la societat necessita ‘referents dones per a generar imaginaris entre els més petits, perquè coneguin dones que han obert camins i que les persones poden ser el que vulguin al marge del seu gènere’. En la campanya d’enguany, que és una continuació de la de l’any passat però amb nous referents, es pretén mostrar ‘les diferents maneres de triomfar des d’una mirada feminista’, però sobretot, transmetre que les dones ‘podem arribar on ens proposem i preferim que la societat no ens ho posi més difícil’, ha explicat. Així, la campanya d’enguany compta amb cinc noves ambaixadores i cares visibles: Alba Reche, Patricia Campos, Concha García, María Blasco i Carolina Ferre. Dones que, segons ha destacat la vicepresidenta del Consell, en el seu àmbit són ‘referents femenins i feministes’. Així, ha destacat que aquestes cinc dones ‘representen molt bé l’heterogeneïtat’ i abasten un ampli espectre d’edat perquè ‘mai és ràpid ni tard per a fer realitat una idea, una passió o un somni’. A més, ha valorat que es tracta de dones valencianes de diverses zones del territori com Elx, Onda, Cocentaina, València i Alacant. ‘Amb la campanya el que volem destacar són les diferents maneres de triomfar des d’una mirada feminista i que tenen un element comú i és que cadascuna d’elles està ajudant a transformar el món per a fer-ho millor’, ha assenyalat per a subratllar que, així mateix, es pretén transmetre el missatge que ‘les dones podem arribar on es proposen’. Les cinc cares visibles En concret, la vice-presidenta ha destacat d’Alba Reche la seva joventut i ha indicat que, el seu èxit com a cantant en un programa de televisió, fa ‘molt més visible el seu talent, a més, és una activista feminista i arriba a una part de la ciutadania amb la qual ella connecta’. Per la seva banda, Patricia Campos és la primera dona de l’estat espanyol amb les titulacions de pilot d’helicòpter i de reactor i també ha sigut la primera entrenadora europea d’un equip professional americà i forma part dels projectes ‘Futbol sense fronteres’ i ‘Supera-T‘, amb el qual pretén contribuir a l’eliminació de les discriminacions per raó de sexe i o gènere. Concha García Zaera, alumna de la Universitat Popular de València, ‘representa perfectament que l’edat no és excusa’ perquè ha indicat que, encara que va nàixer en els anys 30, ‘és una artista reconeguda fins al punt que Disney ha volgut comptar amb ella’. A més té un perfil artístic poc convencional, dibuixa en Paint i el seu treball té molts seguidors a la plataforma Instagram. D’altra banda, María Blasco ha treballat durant vint anys en la investigació sobre la importància dels telòmers i de la telomerasa en el càncer, així com en els mals relacionats amb l’envelliment, i des de fa 8 anys és la directora del Centre Nacional d’Investigacions Oncològiques (CNIO). Carolina Ferre, ha assenyalat, és una periodista que ha desenvolupat la seva carrera professional fonamentalment en la televisió, actualment en À Punt, on ‘segueix somrient, aprenent i lluitant a través del seu treball i les seves idees, per a defensar un món més agradable, més simpàtic, més empàtic, més just, més femení, més igual’, ha indicat. Oltra les ha qualificat de ‘persones excepcionals’ que, més enllà del seu gènere, tenen un element en comú i és que cadascuna d’elles ‘sent que està ajudant a transformar el món, per a fer-ho un poc millor i que cadascuna d’aquestes dones, pel fet de ser-ho han hagut de lluitar més que un home per a fer allò que volien’.

Summary: ‘Vull ser com’, una campanya per a crear referents femenins i demostrar que les dones poden arribar on vulguin