El lletrat major llegeix el decret de convocatòria del ple de constitució del parlament. Ho fa davant d’un hemicicle amb canvis d’emplaçament dels grups al ple. Carles Riera i Xavier Garcia Albiol ocupen els dos escons arran de passadís a l’última fila. Comparteixen grup mixt i la cosa es presenta explosiva. Ernest Maragall, que té 75 primaveres, Rut Ribas i Gerard Gómez del Moral, amb 27 i 28, respectivament, ocupen els seus llocs a la tribuna. Són la mesa d’edat. Els grups han decidit de no fer-los-ho difícil demanant la delegació de vot dels membres del govern a l’exili. Tan sols han demanat que els presos puguin delegar el vot per aquesta sessió. Elsa Artadi, capitana de Junts per Catalunya, ha posat un llaç groc ben gros al primer escó del seu grup, a tocar d’Inés Arrimadas. Marta Rovira n’ha posats tres més pels absents d’Esquerra. Maragall és Maragall Maragall comença una intervenció que no passarà desapercebuda. Quin tros de discurs! El veterà polític a les files d’Esquerra Republicana no es mossega la llengua i, després de saludar els ex-presidents de la cambra presents al ple, diu: ‘Hauria de dir també: “Bon dia, president de la Generalitat” i “Bon dia, membres del govern.” Però ja ho veuen. No ho puc dir. Alguns són a la presó, uns altres a l’exili…’ Aquesta és la frase que tomba amb elegància i contundència el 155. I comença una legislatura incerta però que promet emocions fortes. Cridòria dels bancs monàrquics. Maragall és Maragall. I no s’està de dir què pensa. Parla de les eleccions imposades: ‘Jo no hauria de ser avui aquí. Els que hi haurien de ser són precisament els que no hi són.’ I els anomena tots. ‘Ara no hauríem de fer un debat sobre qui té dret d’exercir els seus drets com a representants. Hauríem de debatre sobre una taula de diàleg amb el govern espanyol per veure com donem sortida a la situació dibuixada l’1 d’octubre.’ El neguit dels monàrquics El neguit dels opositors no l’atura: ’És el primer cop que es fa una sessió de constitució del parlament sense ningú al banc del govern.’ I recorda la presència de Tarradellas, que enllaçava la continuïtat amb la Generalitat republicana. Amb aquest comentari, Maragall fa un paral·lelisme clar del període del 155 amb la llarga nit del franquisme. És el seu missatge soterrat. El discurs és observat des de les files del públic pels quatre presidents de les diputacions, per Ernest Benach, Joan Rigol, Joan Tardà, Gabriel Rufián, els secretaris generals de CCOO i UGT, els màxims representants d’ANC i Òmnium, algun ex-diputat enyorat, cap representant del govern espanyol que va forçar les eleccions, i també el lletrat Joan Ridao, que sap la feinada que tindran aquests dies. La incomoditat és manifesta als escons d’unionistes, monàrquics… que van fent comentaris del discurs de Maragall. El president de la mesa d’edat té dret d’utilitzar la paraula i fer un discurs abans de començar les votacions d’elecció del nou president, Roger Torrent, i de la resta de membres de la mesa. Quan Maragall diu que ja acaba, els diputats maleducats del règim imposat aplaudeixen i criden. I l’ex-socialista tanca la intervenció amb els versos del ‘Cant de la Senyera’: ’Llum als ulls i força al braç.’ I torna a recordar l’objectiu del retorn dels presos i dels exiliats. L’aplaudiment dels membres de la majoria republicana és sonor i llarg. El retorn de les qüestions d’ordre I, a continuació, es llegeix la relació dels 135 diputats electes per a poder procedir a la votació de la presidència. És en aquest moment que Maragall recorda la delegació de vots i l’admissió que n’ha fet la mesa d’edat. Arrimadas alça la mà i demana la paraula per una ‘qüestió d’ordre’. És una escena que recordem perfectament dels mesos previs a les eleccions del 21-D. Arrimadas demana de reconsiderar la decisió de la mesa d’acceptar la delegació de vots i es queixa del ‘míting d’Esquerra Republicana’ que ha fet Maragall. També demana la paraula Santi Rodríguez i Miquel Iceta. A diferència de l’opinió del portaveu del PP, el cap de files socialista dóna suport a la decisió de la mesa d’edat. Maragall respon dient que confirma la decisió després de mirar a banda i banda, els dos diputats joves que el flanquegen. Somriures a la cambra. A cada absència, un aplaudiment Es fa entrar l’urna on s’hauran de dipositar les butlletes de votació. ‘Elisenda Alamany…’ Els diputats comencen a desfilar per la moqueta vermella parlamentària. Els noms es van succeint. Hi ha moltes cares noves. Quan s’anomena ‘Antoni Comín i Oliveres’, les files independentistes de l’hemicicle aplaudeixen sonorament. És el primer diputat cridat dels que no poden assistir al ple per la repressió espanyola. Toni Castellà és un ex-Unió a les files d’ERC. Quan ha tornat de votar, s’ha trobat amb la figura d’un altre ex-Unió, Ramon Espadaler, que ocupava un lloc a tocar del passadís central de la cambra. Li ha donat la mà educadament. Serà una legislatura molt dura, però hi ha formes que no es perdran. Els diputats i bona part del públic assistent torna a aplaudir quan es diuen els noms de Joaquim Forn i d’Oriol Junqueras. La diputada Andrea Levy, a qui toca votar després de Junqueras, no s’està de fer un comentari audible pels presents a la sala tot rient: ‘M’he perdut l’aplaudiment.’ I ara toca el moment de Clara Ponsatí, Lluís Puig i Carles Puigdemont. Evidentment, l’aplaudiment per al president exiliat és majúscul. També Jordi Sànchez i Meritxell Serret són aplaudits. Els diputats independentistes aplaudeixen quan Marta Rovira vota per Oriol Junqueras (fotografia d’ACN) La bona educació, també absent Un cop votat Roger Torrent en segona votació, que permet l’elecció per majoria simple, els diputats de la cambra de Junts per Catalunya, ERC i CUP s’alcen juntament amb el públic assistent per aplaudir l’home que afronta les setmanes i mesos més complicats d’aquesta cambra. Era habitual que els presidents dels grups de la cambra s’atansessin a donar la mà al nou president. Però, com ja va passar amb Carme Forcadell fa pocs més de dos anys, ni Arrimadas, ni Iceta, ni Domènech, ni Albiol no ho han fet. Tan sols el ciutadà José María Espejo-Saavedra, que era el contrincant de Torrent en la votació, ha tingut l’educació de fer-ho. La sessió continua sense alteracions. I aquests noms tornen a sonar en les votacions successives, per a elegir els vice-presidents i els secretaris de la mesa. Són aquests: Roger Torrent, president (ERC); Josep Costa, vice-president primer (Junts per Catalunya); José María Espejo-Saavedra, vice-president segon (Ciutadans); i els secretaris Alba Vergés (ERC), Eusebi Campdepadrós (Junts per Catalunya), David Pérez (PSC), Joan Garcia (Ciutadans). Ja ho veieu, tan sols una dona de set posicions a la direcció de la cambra. La diputada dels comuns, Elisenda Alamany, demanarà la paraula en l’últim moment per assenyalar aquesta situació inadequada. Complicitat i llunyania La sessió és plena de gests de complicitat i de llunyania. Hi ha el gest de Carme Forcadell saludant Quim Torra, amb qui van fer molta feina plegats a la societat civil fa pocs anys, que seu unes files més enrere. La salutació efusiva de Raül Romeva a l’activista Ruben Wagensberg, que entra al parlament amb una samarreta de ‘Xàtiva, renaix de les cendres’, que ja havien portat David Fernàndez (CUP) i Lluís Llach (Junts pel Sí). L’enregistrament en pla seqüència de la votació de Laura Borràs, una fera de les xarxes, per part d’una companya diputada. La salutació de Josep Maria Jover, un dels detinguts del 20 de setembre com a secretari general d’Economia, als quatre diputats de la CUP, asseguts just darrere seu. L’abraçada d’Elsa Artadi amb Lluís Salvadó, dos vells coneguts dels passadissos que enllaçaven presidència i vice-presidència en la legislatura de Junts pel Sí. La quantitat de llaços grocs a les solapes… Torrent ja deixa bocabadats els tres monàrquics de la mesa Roger Torrent, una volta dalt de la tribuna presidencial, ha volgut recordar els diputats absents perquè són a la presó juntament amb Jordi Cuixart o perquè són a Brussel·les, a l’exili. ‘Jo he de defensar el dret d’expressió i participació de tots els representants. Dels que són aquí, però especialment dels que no hi poden ser.’ El nou president tampoc no s’ha mossegat la llengua: ‘El primer que cal fer és recuperar les institucions del país i posar fi a la intervenció.’ Ha recordat que el cop del 155 és un fet inèdit en una democràcia. ‘Ens correspon de restituir, enfortir i preservar la sobirania del parlament’, ha dit el president amb les cares d’estupor dels tres membres de la mesa partidaris de la monarquia espanyola. ‘Els demano col·laboració i els exigeixo respecte’, ha dit Torrent: ‘Respecte per la voluntat popular.’ En un record i reconeixement especial per a Carme Forcadell, Torrent ha defensat que s’ha de poder parlar de tot al parlament. ‘Aquest és un país molt plural. Així ha quedat reflectit en aquest parlament. La presidenta Forcadell va fer el gest d’obrir les reunions de la mesa als grups que no hi tenien accés per representació. I vull anunciar que farem el mateix.’ El ple ha inaugurat una legislatura imprevisible. Incerta. Més incerta que mai. Aquests 135 diputats amb la mesa que han triat hauran de desencallar la ruta que el cop d’estat va escapçar el 27 d’octubre. Quants d’aquests representants democràtics seran empresonats? Quants hauran de passar a declarar per un tribunal de Madrid? Quin dia tornarà a ocupar la seva posició Carles Puigdemont? I Oriol Junqueras? I la resta de presos i exiliats? De quin nivell de filibusterisme seran capaços els de la bancada monàrquica? I on posaran la línia de l’equidistància els vuit diputats comuns? Són moltes preguntes que tenim per fer-nos i que podrien omplir unes quantes pàgines de diari senceres. Però, pas a pas, les anirem responent, que d’això es tracta. Comença el ball.

Summary: Comença el ball, amb un missatge soterrat de Maragall i el neguit indissimulat dels monàrquics


Els eurodiputast d’ERC, Jordi Solé i Josep M. Terricabras, han convidat el comissari de Migració europeu, Dimitris Avramopoulos, a visitar els CIE que hi ha a l’estat espanyol perquè pugui comprovar personalment ‘que no respecten la dignitat humana’. La carta, l’han enviada poc després de la resposta que el comissari els va fer per escrit dient que la Comissió reconsideraria els fons europeus que rep Espanya en matèria de refugiats si es demostra que no respecten els drets fonamentals dels interns. Arran d’aquesta resposta, els eurodiputats han fet arribar al comissari informació de primera mà de tres ONG de prestigi que han denunciat les violacions de drets humans que hi ha en els CIE. Es tracta de la Fundació Migra Studium, que certifica que al CIE de la Zona Franca de Barcelona es vuneren els drets dels menors d’edat i els dels interns amb perfils vulnerables, com els que tenen problemes de salut mental; SOS Racisme, que denuncia les condicions al CIE d’Aluche, a Madrid; i Amnistia Internacional, que condemna la situació de violació de drets humans als centres de Ceuta i de Melilla. Els eurodiputats esperen que, tenint en compte la inforació que els fan arribar, els responsables de la Comissió prenguin les mesures necessàries. El govern espanyol té assignats 372 milions d’euros de fons europeus per a acollir refugiats entre el 2014 i el 2020. Aquests diners arriben al fons d’asil, migració i integració (FAMI) de la UE. El primer any d’aplicació d’aquest fons va ser el 2015, i l’estat espanyol va despendre 26 milions d’euros dels 55 que tenia programats per a aquell any. D’aquests 26 milions, 4,9 van anar a parar a operacions d’expulsió i 1,8 a pagar els serveis d’escorta en aquests vols. 4,5 milions es van destinar a reformar els CIE. El fons FAMI ja preveu que es puguin destinar aquests diners a ‘millora dels centres d’internament’, i és aquí on el govern espanyol justifica les actuacions. Els diners utilitzats en aquest aspecte van anar, en una part, a la construcció de nous CIE i també a la reforma de CIE que ja hi havia. ‘Aquí l’estat espanyol té una discrecionalitat i un marge de maniobra. Què vol dir millorar la situació dels CIE?’, diu Solé. L’única motiu pel qual la Comissió diu que actuarà és per la constatació que els drets dels interns hi són vulnerats. Més informació: El govern espanyol destina fons europeus per a refugiats a les expulsions i als CIE

Summary: Els eurodiputats d’ERC traslladen a la UE les proves de vulneració de drets humans als CIE


El Departament de Salut de la Generalitat de Catalunya ha informat que el telèfon de 061 s’ha col·lapsat per una allau de trucades aquestes darreres hores. Aquest telèfon, que és de pagament, té una opció per a demanar informació de la Covid-19, coneguda popularment per coronavirus. Només ahir va registrar 18.000 trucades. Tota la informació sobre el Coronavirus, minut a minut La conselleria de Salut, Alba Vergés, ha demanat avui que es faci un ús responsable del 061 i ha recordat que també es pot trucar al Centre d’Atenció Primària (CAP) per a consultar dubtes. En casos d’emergències greus i de risc vital, el telèfon recomanat és el 112, que és de franc. Coronavirus 2019: Què ha passat avui? El report diari de VilaWeb Així mateix, el Departament de Salut ha elaborat un test senzill de tres preguntes per a esbrinar si es compleixen els criteris d’infecció pel coronavirus 2019, i si cal trucar o no el 061. En cas de qualsevol dubte, també es pot consultar la web Canal Salut. EN DIRECTE: La informació d’última hora sobre la Covid-19 Salut recorda en un comunicat les mesures preventives d’higiene genèriques per a evitar malalties respiratòries: – Rentar-se les mans sovint amb aigua i sabó o bé amb solucions alcohòliques, especialment després del contacte directe amb malalts o el seu entorn. – Evitar el contacte estret amb persones que mostrin signes d’afecció respiratòria, com ara tos o esternuts. – Mantenir una distància de dos metres aproximadament amb les persones amb símptomes d’infecció respiratòria aguda. – Tapar-se la boca i el nas amb mocadors d’un sol ús o amb la cara interna del colze en el moment de tossir o esternudar i rentar-se les mans de seguida. – Evitar de compartir menjar o estris (coberts, gots, tovallons, mocadors…) i més objectes sense netejar-los degudament. – No cal prendre precaucions especials amb els animals ni amb els aliments, per evitar aquesta infecció. Coronavirus: per què rentar-se les mans amb aigua i sabó és tan eficaç?

Summary: El test de Salut per a saber el risc de tenir la Covid-19


Una serpentina de colors, bicicletes, malabaristes, gegants, muixerangues ha recorregut el centre de València en la nova cavalcada, la que fa tres al segle XXI, de les Magues de Gener. Davant de tot de la comitiva, avançant amb determinació carrer de la Pau amunt, les tabalades anuncien que la festa comença. Hi ha expectació, música de timbals, de tabals i de dolçaines que de seguida s’escampa arreu. Durant dues hores, la comitiva pujarà en direcció a Santa Caterina, desafiarà el campanar a còpia de muixerangues, tombarà per Sant Vicent ballant sota l’arbreda i arribarà finalment a la plaça de l’Ajuntament per sentir, des de dalt del balcó amplíssim, els desigs i bons auguris de les fantàstiques Magues de Gener. De moment, la gent que ja s’espera a banda i banda dels carrers, saluda el sol que fa i amb el qual, potser, no comptaven: ‘Tot el que havia de ploure, ja ho plogué ahir’, comenta una àvia a l’amiga. ‘Que feia molta falta’, fa l’altra sense treure els ulls de la comitiva. ‘Sí.’ El nét, mentrestant, contempla embadalit el ball compassat dels gegants, obre molt els ulls quan se li acosta el cabut, agafa els caramels amb timidesa, es mira l’àvia, ella li fa que sí amb el cap i el xiquet s’il·lumina tot amb un somriure. D’ençà que la Societat Coral el Micalet va decidir de recordar-ho, recuperar-ho, actualitzar-ho, i per tercer any consecutiu, València ha tingut Magues de Gener. Tres conegudes activistes, Xelo Sànchez, Maria Escalona i Laura Berenguer, han representat enguany les magues Llibertat, Igualtat i Fraternitat-Sororitat. Dalt la carrossa tirada per un cavall blanc, o baixant de la carrossa a abraçar, saludant la mainada o la no tan mainada, fent-s’hi fotos, banyant-ho tot amb una pluja de paperets d’argent, les tres Magues han tancat la comitiva fins que han arribat, entre aplaudiments, a la plaça de l’Ajuntament. Una pancarta col·locada expressament a la mica de tanca que separa el públic de les comparses, recorda la història: ’80 anys després, Llíria saluda la Festa de la Infantesa’. I és que la celebració és, de fet, una festa recuperada: l’any 1937, en plena guerra, precisament perquè els més menuts poguessin oblidar-ne per uns dies les misèries, una València plena de refugiats va celebrar, al tombant de l’any, la Festa de la Infantesa. A partir de les fotografies, i dels documents recuperats, la S. C. el Micalet va decidir, l’any 2016, de recordar la iniciativa, reprendre-la, adaptar-la als temps que vivim. I van néixer les tres Magues de Gener. I a València, des d’aleshores, hi ha dues cavalcades: la dels Reis de l’Orient i aquesta, també, de caràcter laic i autoorganitzada. Tonetxo Pardiñas, satisfet de l’èxit de convocatòria, i del desenvolupament festiu de l’acte, destaca ‘la participació desinteressada de cada volta més grups i entitats culturals de tota mena’. La llista, efectivament, i no és exhaustiva, inclou enguany les colles de dolçaina i tabal El Micalet, Estrela Roja, Buf-Alí, El Tudell, Pignatelli, Gatzara, La Llavor, Els Bastonots, El Rossejat i Camp de Túria; les muixerangues la Torrentina (de Torrent), Conlloga (de Castelló) i la Jove de València; els grups d’animació de carrer Caparrut, TotArt, Truc, Espai de Circ, Tallercito Total, Soterranya, Bici és Vida, Amics de les Bicis Clàssiques; els grups de danses Escola de Danses de la Ribera i Pujillay Masis, de Bolívia; les batucades Batukampa Campatraix, S’ambalà, Batucanya Carraixet o Batucal Alfafar; els gegants d’Arrancapins i de Benimaclet o els gegants i nans de Sueca. I, entre una cosa i una altra, ja són a la plaça. Només d’arribar, precedides per la nombrosa, solemne (i somrient) comitiva de les sufragistes, les Magues han tornat a baixar de la carrossa, han demostrat que les abraçades superen totes les tanques, i han fet cap al balcó de la casa de la ciutat entre aplaudiments i crits de ‘Pau i cultura! Pau i cultura!’. Mentre elles hi arriben, Simeó el pregoner, un personatge amb moltes semblances amb l’editor David Vid, ha anunciat el començament dels parlaments i ha desitjat que la Festa de la Infantesa sumi per a una ‘societat plural, oberta i solidària’. Un dels grans moments de l’acte ha estat protagonitzat per la ‘veu descomunal’ de Pep Gimeno, el Botifarra, que ha sortit, ha saludat breument, content de ser a la capital, i ha fet emocionar (i cantar) la concurrència amb aquell senzill ‘Mira si hai corregut terreees…’ que acaba dient allò de: Vinc del cor de la Costera, del poble dels socarrats, d’allà on renaixen les cendres del meu País Valencià. I han sortit les Magues, acompanyades pel batlle, Joan Ribó, i han rebut aplaudiment general. Igualtat ha explicat el seu somni, ‘que siguem capaços de construir una ciutat tan segura que els xiquets i les xiquetes puguen eixir al carrer’; Fraternitat-Sororitat s’ha emocionat explicant que parlava ‘per totes les dones, per les que són ací avui, per les que no hi són i per les que ens ha furtat el patriarcat’; i Llibertat, finalment, ha llegit un fragment del poema ‘Podries’, de Joana Raspall, per recordar els infants víctimes de les guerres i la pobresa: ‘Si tu fosses nat/ a la seua terra’, ha recordat, ‘la tristesa d’ell/ podria ser teua’. Totes tres Magues han acabat la salutació proclamant tres drets bàsics de la infantesa, com un auguri que s’estengués pel món: ‘Felicitat, pau i cultura.’ (I no, no hem parlat de l’intent de rebentar la festa. Un grup en molts sentits reduït d’espanyolistes que han deixat que s’instal·lés a la plaça, ha provat de cridar l’atenció, amb insults i banderetes de plàstic. Però, tal com ha explicitat un dels músics de la cavalcada, ‘igual com el paper guanya la pedra, la dolçaina sempre venç el xiulet’.)

Summary: Les Magues de Gener: ‘Pau i cultura! Pau i cultura!’


‘Si totes tinguéssim veu, imagineu-vos-ho: el món seria molt, molt més ric’, diu Clara Peya. Perquè el món només ha estat explicat per uns quants, des d’un punt de vista, el dels homes; i el món de la música no n’ha estat exempt. Però des de fa un temps creixen brots nous, bandes formades majoritàriament o totalment per dones que duen el feminisme damunt l’escenari. Les històries de quatre d’aquestes bandes, d’estils molt diferents, les explica el documentari Les resilients: com pren força la música feminista, com fa eclosió ‘com flors després d’un incendi’. Amb aquestes quatre bandes, Les resilients abraça la diversitat d’estils de la música feminista: el folk de Roba Estesa, el hip-hop de Tribade, el soul de The Sey Sisters i el jazz electrònic de Clara Peya. Produït per la productora mataronina Clack, el documentari és dirigit per Cristina Madrid, que va arribar a la idea de retratar la música feminista nodrida per l’altre vessant professional com a regidora d’escenari i productora artística. Treballant als escenaris va veure que allà hi passava alguna cosa i que calia explicar-ho d’una manera concreta i quotidiana. Perquè veiés la llum, es va fer una campanya de micromecenatge a Verkami que va sobrepassar totes les expectatives: després d’haver superat els 7.000 euros inicials, es van aconseguir 10.750 euros gràcies a 340 mecenes. Això fa que el documentari s’hagi pogut subtitular en castellà i en anglès per exportar-lo internacionalment. A més, la rebuda durant les dues primeres projeccions al festival In-Edit –l’una al teatre del CCCB i l’altra al Centre Cívic del Fort Pienc– ha estat entusiasta, amb dos cartells d’entrades exhaurides i diverses projeccions programades al novembre. La imatge gràfica del documentari l’ha feta l’artista mataronina Carla Aledo. El documentari narra una història de resiliència, tal com explica Cristina Madrid, perquè ‘el fet que hi hagi músiques dalt els escenaris, tot i no haver tingut referents i havent estat apartades de la història, és un acte molt clar de resiliència’. La raó que va moure Madrid a filmar el documentari és que ‘és de justícia explicar històries de dones perquè històricament no s’han explicat, i, quan s’ha fet, se’ls ha tret importància’. Sobretot, a les històries de dones explicades per dones, perquè segons que puntualitza, no és narrar un fet i prou sinó narrar-lo des del punt de vista amb què es fa: ‘Si aquest documentari l’hagués dirigit un home, probablement no hauria arribat al cor com ho he fet jo, perquè el nivell d’empatia que hi he assolit pel fet de viure situacions semblants a les que s’expliquen al film fa que pugui anar més al fons.’ Per explicar aquestes històries, el film fa un seguiment personal de cadascuna de les bandes, no només en concerts sinó també en el seu entorn íntim per veure que, tot i ser molt diferents entre elles, totes comparteixen un missatge: que cal cedir espais i que els escenaris han de començar a canviar. Les quatre bandes escollides tenen totes un discurs obertament feminista. La selecció, com explica Madrid, va sorgir de manera molt natural: ‘Vaig pensar que triar una mostra de cada estil musical que tracta temes feministes era una bona manera de fer veure que és igual el gènere que tingui la música, perquè el gènere no és masclista sinó que ho són persones que fan la música’. Tribade és una de les bandes protagonistes de ‘Les resilients’ (fotograma del documentari, realitzat per Joel Kashila). Un documentari feminista, en forma i en contingut Les resilients és un documentari feminista pel contingut amb perspectiva de gènere transversal però també en la forma des que es va començar a gestar. ‘El món audiovisual i de les filmacions és molt intens i històricament molt masculinitzat, on es va molt per feina, tot i que això ara comença a canviar’, explica Madrid, i afegeix que en les filmacions de Les resilientss’ha procurat de tenir cura de l’equip tècnic i les persones entrevistades. ‘Com a dona feminista, en el meu dia a dia poso al centre la meva vida i no pas la retribució econòmica, i veia incoherent no aplicar això mateix a les filmacions’, comenta. ‘El feminisme ha de posar al centre la cura, la vida i la dignitat de les persones. I, evidentment, hem acabat cansades i hem fet moltes hores, però hem intentat cuidar-nos abans de tot.’ Pel que fa al contingut, les històries s’expliquen des d’una perspectiva de gènere transversal i interseccional. ‘Un feminisme que no entengui que hi ha racisme és un feminisme que no ens representa’, diuen les Sey Sisters. Totes les bandes donen la seva visió de les crítiques que reben per la manera com s’exposen als escenaris, i totes ‘aposten per un feminisme interseccional que, si no representa les minories, tampoc no les representa a elles’. És un tornar a la frase d’Angela Davis que ‘feminisme és la idea radical que les dones som persones’ i afegir-hi, com fa Madrid, que ‘totes les dones són persones, és igual d’on siguin, com siguin o com s’expressin’. Roba Estesa és una de les bandes protagonistes de ‘Les resilients’ (fotograma del documentari, realitzat per Joel Kashila). Les dones i els escenaris ‘Que una dona pugi a l’escenari ja és fer política’, diu Alba Magriñà (Roba Estesa) en un moment del documentari. Recollint la premissa de Kate Millet que allò personal és polític i posant èmfasi en el fet que al món de la música hi ha hagut una masculinització històrica. En aquest sentit, a Cristina Madrid l’ha ajudada la seva experiència en aquest món per a filmar el documentari i fer un retrat amb més coneixement. No és igual una dona damunt l’escenari que un home. Per exemple, en el cas de les tècniques, i d’això Madrid en parla en primera persona: ‘Quan faig de road manager he de ser més dolça i amable i quan faig de regidora d’escenari he de ser molt dura, he de tenir una actitud més masculinitzada.’ Passa igual, explica, amb grups de dones i homes. ‘Les actituds feminitzades fan que hi hagi persones que no les respectin igual com si un home es posa contundent i esquerp.’ Pel que fa a horaris, exigències i tracte, segons que explica, hi ha una discriminació clara entre grups d’homes i grups de dones. The Sey Sisters és una de les bandes protagonistes de ‘Les resilients’ (fotograma del documentari, realitzat per Joel Kashila). En general, les dinàmiques internes són diferents en grups d’homes i de dones, però en la mateixa mesura en què també difereixen a la societat: ‘Les dones, com que hem patit més opressions i situacions de desigualtat, intentem de no exercir alguns privilegis que sabem que tenim.’ Pel que fa al públic i els espais, fa anys que es comencen a estendre i popularitzar els punts lila contra les violències masclistes en espais d’oci nocturn. Tot i ser positiu, Madrid creu que ha d’anar lligat a una formació de l’equip tècnic i les persones que treballen en aquests espais, perquè si no es fa així, el punt lila i prou és ‘una medalla buida de significat’. Cristina Madrid, directora del documentari ‘Les resilients’ (fotografia de Manuel Arenas). ‘Coses de dones’ Un dels perills dels continguts feministes és que arribin a un públic ja conscienciat o femení. Passa igual amb els llibres escrits per dones, la música feta per dones i les sèries fetes i protagonitzada per dones. ‘Sembla que les coses fetes per dones siguin només per a un públic femení i les fetes per homes siguin per a un públic universal mixt, i això és un error monumental, perquè fins que els homes no comencin a mirar sèries fetes per dones o escoltar música feminista, això no canviarà’, denuncia Madrid. Perquè els missatges de les bandes feministes interpel·len també els homes, com el documentari, que sembla que també pot córrer aquest risc, tot i que al film hi ha molt contingut que interpel·la directament els homes, i sobretot els homes músics. Que fins que no hi hagi consciència de tothom, no es podrà omplir tot el camp de flors.

Summary: ‘Les resilients’: la música feminista que brota com flors després d’un incendi


‘Catalanisme no nacionalista’, ‘sectors crítics del PDECat’, ‘els moderats’, ‘nacionalistes moderats’… són algunes de les expressions que cada cert temps poden llegir-se a La Vanguardia quan el diari del Comte de Godó publica informacions sobre un hipotètic partit catalanista moderat i no independentista que no acaba d’arribar mai. L’últim exemple ha estat precisament aquest cap de setmana. Dilluns passat, el diari recollia unes declaracions dels ex-diputats del PDECat Jordi Xuclà i Carles Campuzano, apartats de la llista de JxCat el 28-A, favorables a la investidura de Pedro Sánchez. Unes declaracions que relacionava amb els ‘moviments en el si de la formació que han constituït un corrent intern organitzat que va constituir-se a la cita del nacionalisme moderat el 21 de setembre d’enguany a Poblet.’ La Vanguardia reconeixia que ‘de moment, el procés de debat intern no pretén cristal·litzar en una formació política nova’, per a afirmar a continuació que ‘l’expressió de Jordi Xuclà d’aquest cap de setmana sembla deixar la porta oberta a la possibilitat esmentada’. La insistència en aquest nou partit autonomista que no acaba de néixer ha estat una constant els últims mesos. És l’última notícia referent a aquest suposat sector catalanista crític i moderat que sembla que pot impulsar un partit polític nou de cara a les pròximes eleccions al parlament. El darrer episodi havia estat al setembre, amb la reunió de diverses personalitats d’aquest àmbit a Poblet, amb els rumos que va desencadencar sobre la creació d’aquest partit hipotètic que pugui recollir l’herència catalanista i autonomista de CiU. La insistència en una reunió intranscendent a Poblet El 15 de setembre, referent a la reunió de Poblet, el diari publicava un article en què assegurava que el ‘nacionalisme moderat’ demanava en un document que l’independentisme tingués el valor d’admetre el ‘fracàs del procés’. La informació afirmava que d’aquesta trobada no en sortiria una formació política nova, però van començar a córrer rumors sobre quines intencions reals tenien els assistents a aquesta trobada. Tres dies després, la capçalera es feia ressò de la presentació de la plataforma El País de Demà, formada per ‘nacionalistes moderats’, relacionada amb la reunió de Poblet i impulsada pels mateixos noms: Antoni Garrell, Adrià Aldomà, Marta Pascal, Carles Campuzano, Lluís Recorder, Esperança Esteve… de nou, s’insistia en la idea que això no era la base de cap nou partit polític. Però sorprenentment, de nou el 10 d’octubre La Vanguardia insistia en donar rellevància a aquesta plataforma de ‘nacionalistes moderats’, que va tenir en aquesta capçalera un altaveu privilegiat. El mateix dia 18, es publicava que ‘el catalanisme “no nacionalista”‘ avançava cap a una coalició electoral amb la pròxima convocatòria al Parlament de Catalunya a l’horitzó. De nou, doncs, la idea d’un partit autonomista per a combatre l’independentisme. La Vanguardia tornava a fer-se ressò d’una iniciativa d’aquest sector minoritari del catalanisme, en una reunió de membres de Lliures, Units per Avançar, la Lliga Democràtica i Convergents, petites formacions sorgides de l’extinta CiU. Sobre la Lliga Democràtica, creada recentment, el diari també en parlava el 22 de juny, un ‘nou partit catalanista’ amb vocació de ser una ‘gran plataforma que aglutini tot el catalanisme de centre-dreta’, donant-li una rellevància pública que de moment no té. Sens dubte, però, les declaracions que van tenir més ressò van ser unes de l’ex-coordinadora general del PDECat Marta Pascal en una entrevista amb Enric Juliana, sub-director de La Vanguardia, el 7 d’abril d’enguany. ‘Un nou partit és una opció’, titulava Juliana, que li havia preguntat si parlava de promoure una nova opció política després que Pascal exposés que era independentista i que calia treballar per a fer un referèndum acordat. ‘Podria ser una opció’, va dir l’ex-dirigent del PDECat. De tota l’entrevista, doncs, se’n destacava aquesta resposta inconcreta al titular. El fracàs de Manuel Valls a Barcelona, malgrat haver rebut el suport de les elits econòmiques i empresarials, també ha provocat que s’hagi especulat sobre el salt de l’ex-primer ministre francès al parlament al capdavant d’un partit catalanista moderat. L’últim article sobre aquest fet és precisament de la setmana passada. La regidora de Barcelona Eva Parera, vinculada a la candidatura de Valls i ara fora del grup de Ciutadans, també ha tingut altaveu a La Vanguardia els útlims mesos. Altaveu dels sectors residuals de la dreta catalanista Però no només la insistència amb la reunió de Poblet, els articles sobre un salt de Valls al parlament que ell mai no ha verbalitzat i l’entrevista a Pascal formen part del repertori d’articles publicats en aquesta línia. La Vanguardia ja fa temps que parla d’un partit ‘catalanista moderat’ que mai acaba de crear-se ni té uns impulsors clars, més enllà d’una sèrie de noms recurrents, i n’hi ha diversos exemples, ja des del principi del 2018. El 2 de febrer del 2018, La Vanguardia ja començava a donar espai a una iniciativa de Lliures, una formació que mai no ha tingut representació, de la qual deia que pretenia bastir una ‘alternativa política que aglutini l’espai catalanista i liberal’. Aquesta formació impulsada per Antoni Fernández Teixidó va rebre el suport de La Vanguardia des del moment que va crear-se. El 12 de març del 2019, el diari deia que ‘sectors del PDECat’ esperaven que acabés el cicle electoral per a ‘reclamar un debat a fons’ sobre l’estratègia i el rumb del partit. El 10-N va acabar-se el cicle electoral del 2019, i de moment no hi ha cap novetat sobre cap moviment intern en la direcció. ‘Un sector moderat que en privat és molt actiu, però que en públic sol optar majoritàriament per a guardar silenci’, descrivia l’article. El 14 de setembre, el diari afirmava que ‘el catalanisme “no nacionalista” es mobilitza’. L’article informava sobre un dinar amb representants del catalanisme autonomista que tenia com a objectiu ‘traçar una estratègia, un itinerari i un discurs per a presentar candidatura a les pròximes eleccions catalanes’. La majoria d’aquestes informacions les signava Iñaki Ellakuría, periodista pròxim a Ciutadans i que ara ha fitxat per la redacció d’El Mundo a Madrid. L’expressió d’aquest desig és recurrent, no només en articles d’opinió que publica el diari –amb Santi Vila com un dels representants més il·lustres–, sinó també en diversos articles al llarg del temps. Un altre exemple és el suport que el diari va brindar a la campanya d’Unió Democràtica i de Ramon Espadaler i Josep Antoni Duran i Lleida a les eleccions del 27-S el 2015 i a les espanyoles del 20-D d’aquell any. El resultat va ser un fracàs estrepitós d’UDC, que va acabar desapareixent tot i el suport mediàtic que va rebre per part de La Vanguardia, i també de 8tv.

Summary: L’anhelat partit moderat que La Vanguardia anuncia una vegada i una altra


El ple del Tribunal Constitucional espanyol (TC) ha anul·lat per unanimitat el nucli de dues resolucions aprovades al Parlament de Catalunya que defensaven el dret d’autodeterminació, la independència i reprovaven de nou el rei espanyol Felipe VI. Els magistrats –que ja havien suspès cautelarment les resolucions impugnades pel govern espanyol– declaren nuls els incisos dels apartats I.1 i I.2 i també els apartats I.1.3.e); I.2.6.2 i I.3.7.2 de la resolució 534/XII del 25 de juliol del 2019 ‘sobre les propostes per a la Catalunya real’. També els I.1, I.2, I.3 i I.4 de la resolució 546/XII del 26 de setembre del 2019 ‘sobre la orientació política general del govern’. A més, adverteixen el president de la Generalitat, Quim Torra, la resta de membres del govern i la Mesa del Parlament de les ‘eventuals responsabilitats, inclosa la penal, en què poden incórrer en cas d’incompliment’. El TC dóna la raó al govern espanyol, que va impugnar les resolucions sobre la ‘Catalunya real’ adduint que els punts que parlen sobre l’autodeterminació i la reprovació del rei espanyol incompleixen diverses sentències del TC que ja van anul·lar resolucions similars al parlament. Segons l’executiu espanyol la resolució sobre l’autodeterminació vulneraria la sentència 259/2015 i 136/2018 que va declarar inconstitucionals apartats de la moció del 5 de juliol de 2018 que ratificava els ‘objectius polítics’ del 9-N. Pel que fa a la reprovació del rei Felip VI el govern espanyol va denunciar una vulneració de la sentència 98/2019, de 17 de juliol, que anul·la la reprovació del monarca aprovada al parlament l’11 d’octubre de 2018. El TC també anul·la la resolució aprovada pel parlament el 26 de setembre sobre l’orientació política general del govern’ que apostava pel dret d’autodeterminació per la via de la desobediència institucional. A més, diuen al parlament, el govern i el president de la Generalitat que s’han d’abstenir de fer ‘qualsevol actuació encaminada a donar compliment’ a aquestes resolucions i que han ‘d’impedir o paralitzar qualsevol iniciativa, jurídica o material, que directa o indirectament suposi ignorar o eludir la nul·litat dels apartats i incisos’ de les resolucions. Els adverteix també de les ‘eventuals responsabilitats, inclosa la penal, en què poden incórrer en cas d’incompliment del que ha ordenat aquest tribunal’.

Summary: El TC anul·la resolucions del parlament sobre el dret d’autodeterminació, la independència i la reprovació de Felipe VI


L’Assemblea Nacional Catalana (ANC) ha convocat una manifestació dimarts a Barcelona per commemorar el segon aniversari del Primer d’Octubre. La protesta, impulsada per la secció territorial del Barcelonès, començarà a les set del vespre a la plaça de Catalunya i continuarà fins a la seu de la Comissió Europea, al passeig de Gràcia, on farà una parada. Tot seguit, es reprendrà i acabarà a l’Institut Balmes, al carrer de Pau Claris, on la policia va actuar amb violència per impedir el referèndum. EN DIRECTE I Totes les mobilitzacions i accions dos anys després de l’1-O D’una altra banda, l’ANC també ha organitzat marxes de torxes des de diversos municipis del Bages en direcció als Lledoners, on arribaran prop de dos quarts de deu, quan començarà un acte amb la intervenció de la presidenta de l’entitat, Elisenda Paluzie. Quatre marxes de torxes arribaran als Lledoners per l’aniversari de l’1-O al vespre D’actes per commemorar l’aniversari de l’1-O se n’han programats més. Demà a Vic n’hi haurà un a la plaça de l’U d’Octubre, amb Elisenda Paluzie. També demà, a les 19.45 es farà l’acte polític ‘Llum i llibertat’ al Bruc. Hi intervindran Josep Cruanyes, vice-president de l’ANC; Marcel Mauri, vice-president d’Òmnium; i Jordi Merino, president de la Federació d’Entitats Excursionistes de Catalunya. L’acte el clourà el president Quim Torra. I, tot seguit, s’encendran els 131 farells a les agulles del massís de Montserrat, en record dels 131 presidents de la Generalitat.  S’il·luminen 131 agulles de Montserrat Dimarts, primer d’octubre, a banda la manifestació i les marxes, hi haurà concentracions a diverses ciutats, com ara Tarragona, Vic, Sabadell i Tàrrega, i marxes de torxes a Tordera i Cardedeu. També s’inaugurarà l’espai 1-O a Lliçà de Vall i hi haurà tot d’actes polítics a la Roca del Vallès, Vilassar de Mar, Valls i Salou. L’ANC respondrà a la sentència del Suprem amb tres grans marxes que col·lapsin la xarxa viària

Summary: L’ANC convoca una manifestació a Barcelona per a commemorar el segon aniversari del Primer d’Octubre


Ernest Maragall (1943) és el candidat a batlle de Barcelona per Esquerra Republicana de Catalunya i diputat al Parlament de Catalunya. En política catalana ho ha estat gairebé tot: regidor de l’Ajuntament de Barcelona, diputat al parlament, conseller d’Educació durant el tripartit, i d’Acció Exterior fins fa pocs mesos. En aquesta entrevista feta ahir, Maragall rep VilaWeb en una de les estances del parlament. I parla dels seus inicis en política, de la seva candidatura i del projecte independentista. —Documentant-me he vist aquesta data. 1965. Ernest Maragall entra a l’Ajuntament de Barcelona el 1965. —No. Està malament. A l’Ajuntament hi entro l’any 1969. Novembre. Més formalment el 1970. Amb el benentès que al Centre Ordinador Municipal ens pagaven amb un sobre. Cobràvem en negre, no tenia nòmina, i per inscriure les filles a la seguretat social ho va haver de fer la meva dona. Jo era programador, en aquell moment, i havia estudiat un llenguatge concret. Fins aleshores treballava en una agència de publicitat i màrqueting, 18.000 pessetes el mes. I vaig anar a l’ajuntament a guanyar-ne 12.000, amb el benentès que tenia una jornada que em permetia d’estudiar a la tarda. Estudiava econòmiques, encara. —I quins records en teniu, del batlle Porcioles? —Porcioles ni visto, ni oído, ni sabido. Al Centre Ordinador Municipal, que era a la ronda de Sant Pau, teníem una feina molt concreta, i tècnica, que era escriure programa informàtic. Fèiem, per exemple, els programes per a confegir el padró d’habitants. —Què en traieu, d’aquests primers anys, que us pugui servir ara? —Donar valor al concepte de democràcia. Inevitablement, un concepte que ara hem de tornar a tenir present. També allà em va arrelar el concepte de servidor públic, amb el qual em sento més identificat. Més que qualsevol altra cosa, servidor públic. —Els anys vuitanta arriben, i ens trobem en l’ajuntament democràtic. —On s’aferma la realitat, la vivència, el caràcter. La vida era treballar a l’administració. Continuava essent un servidor públic. Un treballador, i no un càrrec polític. No va ser fins a les eleccions del 1995 que sí que vaig tenir càrrec públic: regidor de Funció Pública. —I ara, al 2019, per primera vegada aneu de primer. Tota la vida més en segon pla (regidor, funcionari) i ara aneu de primer. Per què ara voleu ser batlle? Per què ara, de número 1, després de tants anys de número 2? —És cert. Perquè les circumstàncies m’hi han dut. Jo no ho havia considerat ni m’ho havia proposat, ni ho he perseguit. Les circumstàncies de país han pesat: el repte democràtic, la repressió, l’acció judicial, han fet fora tota una generació de representants i dirigents polítics. I ha significat una empenta, i una exigència moral i política, a assumir papers que no m’havia proposat. I pels quals encara no sé si estic preparat. —És Oriol Junqueras qui diu Ernest Maragall ha de ser candidat a batlle. Va anar així? —No crec que fos tant una idea personal, sinó de grup. Que en tot cas es transmet, s’expressa i materialitza a través d’Oriol Junqueras, sí. I no sé si és una idea. És un seguit de consideracions. Primer: tots són a la presó i a l’exili. I també hi ha una valoració dels objectius polítics d’ERC de guanyar la capital de Catalunya. I es prenen decisions. —Alfred Bosch no era ni a la presó ni a exili. La raó no devia ser aquesta, tampoc. —Les raons són aquestes que us deia. La circumstància global del país, i del conjunt de l’organització. I van creure, per les raons que sigui, que la millor opció possible era aquesta. —A la vostra llista no sabem qui anirà de número 2. Us agradaria que fos algú provinent dels comuns? —És magnífic que ERC pensi en la màxima capacitat d’obertura i d’acceptar el risc de la diversitat interna. I treballem en això. Però no solament en una direcció. —Amb l’altra, també. Heu anat a cercar en Miquel Puig, ex-Unió, per exemple. —Per exemple. De manera que ERC ho fa molt bé. Aquesta idea, amb Oriol Junqueras, ja la discutíem fa cinc anys. El fet important és aquest: que ERC afermi això que Isidre Molas en deia ser un partit d’amples fronteres. ERC ho fa. Partit d’amples fronteres. —Al senyor Maragall se li pot dir: no li agrada el model de ciutat que tenim avui, ell que ha construït precisament aquest model? Com es pot fer ara la crítica a una ciutat que heu gestionat dècades? —Precisament crec que el punt de partida és el reconeixement de la meravella que és la ciutat. Entre tots, no és un mèrit exclusiu de ningú. El punt de partida és la ciutat com a actiu, o meravella. Precisament. Ara, la gestió o la governació dels últims temps potser ofereix elements d’inquietud i desafiaments no resolts. O no ben entesos o no ben governats. —El sistema econòmic capitalista ha caigut sobre la ciutat. I el sistema polític, també. Jo no veig que ens n’hàgim sortit, de debò. —Aquest és un indicador més dels reptes que s’han de resoldre. Però la resposta no pot ser estrictament defensiva: que ningú no se’n vagi de Barcelona. Es tracta de veure avui què vol dir Barcelona. Què vol dir Àrea Metropolitana de Barcelona. Què vol dir distàncies, qualitat de vida, temps. És la dimensió, que ha canviat. Així i tot, hem de fer un esforç per a no deixar-nos dominar pel mercat, per aquesta globalització anònima i distant que ens ha colonitzat. Aquests dies dic sovint que a Barcelona ens volen comprar. Per als inversos immobiliaris, per als grans grups financers, per a ells Barcelona és un escenari més. Un escenari més de l’activitat que també fan a Londres, París, Nova York. —Serem una Cerdanya global. Els rics compren cases que faran servir un cap de setmana l’any. A Nova York ja passa. —Crec que no cal fer més catastrofisme del compte. Que aquí vingui talent, executius, científics, inversió estrangera és positiu. Hem de fer que això no impliqui l’expulsió de ningú. Ni la pèrdua de control. Això té diverses respostes. Algunes de legislatives. O reserves de terreny per a habitatge públic de lloguer. O tenir múscul financer per a tenir terreny públic. —Per què el senyor Maragall exclou el PSC de les seves aliances possibles? —És el PSC que s’ha exclòs. Encara ara, de la manera com s’ha acabat la legislatura espanyola, amb la convocatòria de noves eleccions, em sembla que és el PSC que ha preferit de restar enganxat en el bloc del 155 i no assumir les seves responsabilitats, i la possibilitat d’influència en la direcció de l’estat. Mentre estigui en aquesta explícita contradicció no és que sigui molt difícil, és que és impossible de pensar en aliances o en govern. Impossible. —PSC fora. Molt bé. Però costa de veure, també, un govern ERC, comuns i PDECat. Els republicans, que en dieu. El món postconvergent i els comuns, amb vós al mig? Costa d’imaginar. —Aquesta és la responsabilitat democràtica que és possible que ens pertoqui. Però primer de tot, hem de mirar de no especular gaire. Ara, sembla molt difícil de suposar que cap força tingui majoria absoluta. Si la nostra responsabilitat és central, estem en condicions d’expressar políticament aquest bloc democràtic del 80%? Per què no? No veig cap motiu per a no intentar-ho. —Us estimeu més aquesta opció que el bloc independentista? —No és que me l’estimi més. També hi ha una qüestió de xifres, de suma. Primer deixem que parlin els ciutadans i es vegin quines majories des poden fer. També és obvi que tot allò que ens uneix amb la indispensable unitat independentista, amb PDECat, Crida o Junts per Catalunya, ens diferencia en molts aspectes del que vol dir progressisme. Podem anar a unes eleccions de Barcelona sense parlar de Barcelona? Sense confrontar polítiques econòmiques o nivell de desigualtat? Aquesta ciutat té molts èxits al servei de molt poca gent. Necessitem un govern progressista que afronti aquestes desigualtats. —Canviem de qüestió: a la BBC vau dir que a l’exterior podríem demanar aliances quan passéssim del 50% del vot. El Primer d’Octubre vam arribar al 80% o 90% del vot. —Em sembla que en això ens fem trampes al solitari. El Primer d’Octubre és un actiu importantíssim en termes democràtics i de país, però al mateix temps és evident que no hi ha la majoria que ens… Si haguéssim fet un referèndum en condicions normals, sense violència… Quan hem tingut l’oportunitat de votar tots, en una cosa que no era un referèndum, eren unes eleccions, hem vist amb més claredat el pes real de les opcions. Tothom ho diu. Tothom, el president Puigdemont, Oriol Junqueras, el govern, el parlament, Òmnium, ANC. Necessitem una verificació democràtica de la nostra voluntat. Podem discutir quines formes pot tenir aquesta verificació democràtica. Però quan arribi, hem d’estar en condicions d’obtenir aquesta majoria. —El Brexit va tenir un 37% sobre el cens. Nosaltres, també. I si resulta que no és vot que fa falta, si no força? —Ens va faltar allò que tenien els escocesos a Escòcia. O els quebequesos al Canadà. —Un referèndum pactat? No arribarà mai. No és ingenu pensar en referèndum pactats? —Mai? No, home. Aquesta és la vostra opinió. —No creieu que és ingenu de pensar que arribarà un referèndum pactat? —Ho heu dit: és una qüestió de força. Correlació de forces. Tot això és una qüestió de poder. Hem d’aconseguir crear les condicions perquè això s’expressi en termes vinculants i reconeguts a fora. I aquesta és la feina. El referèndum pactat crec que és una perspectiva que hem de mantenir. Absolutament. I que hem de treballar per assolir-la. —I no creieu que és més realista, i tocar de peus a terra, la idea de Jordi Cuixart, que això es farà amb la desobediència civil? —Són incompatibles totes dues coses? Jo crec que el concepte de la desobediència civil és cabdal. La desobediència civil, depenent de com l’entenguem i fins on la practiquem. L’element de la desobediència civil és un tresor que ens regala en Jordi Cuixart. No únicament ell, molta més gent, però ell de manera molt destacada. Però que l’hem d’aplicar no a l’Índia de fa seixanta anys, sinó a la Catalunya d’avui. I la Catalunya d’avui és una societat que és com és. Que no vol fer perilla determinades conquestes democràtiques, econòmiques i socials d’aquests darrers vuitanta anys, també, malgrat tot. Una cosa és que es posi en qüestió el poder, la nostra manera de ser, identitat i voluntat democràtica i una altra que això vulgui dir que mitjançant la desobediència civil, o mitjançant el procés de la conquesta de la llibertat, posem en risc el que som. Aquesta societat és afortunadament diversa, amb alguna mesura pròspera, amb moltes desigualtats, i és conscient que volem desenvolupar-nos a partir del que som. Aquesta societat no vol començar des de zero. —Cuixart va dir: ja no vull sortir de la presó. No és la meva prioritat. La meva prioritat és despullar la manca de llibertat. Potser els de fora hem de dir alguna cosa semblant: la prioritat ja no és tenir seguretat, ni diners al banc. Potser ho perdem durant el camí. —Aquesta és una pregunta. Estem disposats a deixar de pagar impostos a l’estat? —Hi està disposat el senyor Maragall? —Jo crec que és legítim que es proposi. I és legítim tenir dubtes sobre la viabilitat i la voluntat real de la societat catalana d’avançar en aquesta direcció. Si fos un camí viable, compartit i majoritari, per què no? —Per acabar sobre aquesta qüestió: i si això del referèndum pactat és com un refugi? I si la proposta no es fa fruit de l’anàlisi, sinó de la por? Ui, ui, ens peguen: fem-ho pactat. —La solució segurament està en l’equilibri adequat de dues, o més, qüestions. Abans d’un referèndum pactat pot haver-hi més verificacions democràtiques, com les eleccions. I recordo que en termes electorals hem guanyat quatre vegades: la consulta del 14, eleccions del 15, el Primer d’Octubre, i el 21-D. Doncs continuem, i ampliem. Guanyem. I confirmem que hi ha una majoria electoral i social. Per això també vol dir governar i assumir responsabilitats. Posem el país a entendre i debatre i dibuixar com pot ser el camí de la independència i de la República. Fem-ho de manera solvent i oberta. —Voleu afegir-hi res? —En aquest sentit, Barcelona és cabdal. I li pot tocar aquest paper: expressar unitat sobiranista, republicana, per la independència, i fer-ho en termes de govern progressista. I fer-ho, per tant, com a expressió d’aquest bloc del 80% i de ser a la primera fila en la recuperació de drets i a l’hora de tombar tots els murs socials i polítics. A Barcelona li pot tocar el paper de guanyar-nos el cap i el cor dels ciutadans que ens veuen amb recel.

Summary: Ernest Maragall: ‘Desobediència civil? Depenent de com l’entenguem i fins on la practiquem’


Les obres de la Línia 10 del Metro de València, l’antiga T-2 i el traçat que unirà el centre de València amb el barri de Natzaret, es reprendran el pròxim mes d’abril amb la construcció de la rampa de connexió entre el tram subterrani i el de superfície en el carrer Amado Granell i la prolongació tramviària fins a Germans Maristes, així com amb la construcció a l’aire lliure de la parada amb aquest nom. Així ho han avançat el president de la Generalitat, Ximo Puig, i la consellera d’Habitatge, Obres Públiques i Vertebració del Territori, María José Salvador, en un acte celebrat al costat del batlle de la ciutat, Joan Ribó, en el barri de Natzaret per a anunciar el reinici de les obres de la L-10. El tram en el qual es reprendran els treballs per a concloure aquest traçat correspon a la primera part de les cinc en les quals s’ha dividit l’execució de l’obra, tenint en compte que aquesta és l’única que s’ha licitat fins al moment, ha precisat la consellera. Aquesta licitació es va dur a terme per 4,8 milions d’euros el passat mes de novembre, amb la previsió que les obres es reprengueren en el primer trimestre de 2019. Salvador, que ha recordat que l’execució de l’antiga T-2 es va paralitzar en 2011 per decisió de l’anterior Consell del PP, ha agregat que els altres quatre projectes pendents es licitaran a partir del mes de març i ha detallat que contemplen l’arquitectura i equipament de parades i estacions, l’electrificació i subestacions, la senyalització i comunicacions, els tallers provisionals. Tant la consellera com el president de la Generalitat han comentat que la conclusió de la L-10 contempla una inversió de 50 milions d’euros i està prevista pel 2023. Els càrrecs polítics han valorat que aquest traçat pugui portar-se a terme i així assegurar la connexió del barri de Natzaret amb el centre de la ciutat, contribuir a la seva integració i millorar la mobilitat i connexió dels seus veïns.

Summary: Les obres de la L-10 del metro de València es reprenen a l’abril per unir el centre amb el barri de Natzaret


L’arquitecte nord-americà d’origen xinès Ieoh Ming Pei, un dels més importants del segle XX i al qual se li deu la piràmide del Louvre, s’ha mort als 102 anys, segons ha confirmat el seu fill, el també arquitecte Li Chung Pei, al diari ‘The New York Times’. Considerat un dels més reconeguts arquitectes del segle XX, I.M. Pei ha dissenyat edificis i gratacels a tot el món, destacant el Banc de la Xina a Hong Kong i la piràmide del Louvre a París. Guanyador del Premi Pritzker, el guardó més prestigiós de l’arquitectura, també és l’encarregat d’obres com el Museu Miho de Kyoto o la Nacional Gallery of Art a Washington. Fill d’un prominent banquer, va néixer a Guangzhou (Xina) el 1917 tot i que posteriorment es va nacionalitzar nord-americà. Als 18 anys es va mudar a Nova York per estudiar arquitectura, que va cursar en el prestigiós Institut de Tecnologia de Massachusetts i a Harvard. El 1955 va establir a Nova York el seu primer estudi d’arquitectes. Encara que compta amb obres en tot el planeta, molts dels seus millors edificis es troben als Estats Units, entre ells el Four Seasons Hotel de Nova York o la Biblioteca John F. Kennedy de Boston. En els anys 80 va gaudir d’una intensa i reeixida activitat caracteritzada per una arriscada successió d’arquitectures singulars d’alts costos. Entre altres de les seves moltes obres, també va dissenyar l’edifici Est de la National Gallery of Art a Washington, el Saló de la Fama del Rock and Roll a Cleveland o el Centre de Ciència de Macau a la Xina. Al llarg de tota la seva carrera ha estat reconegut amb guardons com la Medalla d’Or de l’AIA de l’Institut Americà d’Arquitectes, la Royal Gold Medal del Royal Institute of British Architects o la Medalla Presidencial de la Llibertat, considerada com la concessió civil més alta als Estats Units.

Summary: S’ha mort l’arquitecte Ieoh Ming Pei, pare de la piràmide del Louvre


Josep Maria Jové ha declarat aquest matí al Tribunal Superior de Justícia de Catalunya per la participació en l’organització del referèndum. L’ex-número dos d’Oriol Junqueras és investigat per delictes de desobediència, malversació i revelació de secrets. Desenes de persones s’han concentrat a les portes del tribunal per donar-li suport, amb representació de tots els partits independentistes. La declaració Durant la declaració, Jové no ha reconegut pas l’autoria de l’anomenada agenda Moleskine i del document ‘Enfocats‘, que l’acusació ha fet servir tant en aquesta causa com en el judici contra els presos polítics al Tribunal Suprem. Mai no ha quedat demostrat qui havia estat l’autor d’aquests documents, que inclouen anotacions sobre el procés i un suposat full de ruta de desconnexió amb l’estat espanyol. Ha respost a les preguntes de la seva advocada i dues preguntes que li ha fet la jutgessa Maria Eugènia Alegret, però no pas les de la fiscalia ni de Vox. La defensa de Jové ha demanat d’invalidar els escorcolls a casa seva i al seu despatx i, per tant, tot allò que s’hi va trobar. I s’ha oposat a fer una prova pericial cal·ligràfica per comparar la lletra de Jové amb la de l’agenda Moleskine, que segons la Guàrdia Civil i la fiscalia és una de les suposades proves incriminatòries principals. També ha refusat de fer una altra prova de veu a Jové per a comparar-la amb les trucades interceptades per la Guàrdia Civil durant la investigació. La concentració de suport Mentre Jové declarava, una àmplia representació de partits independentistes li han donat suport. Per ERC, que ha organitzat la mobilització, hi han assistit el vice-president, Pere Aragonès, el president del parlament, Roger Torrent, Diana Riba, Joan Josep Nuet, Ernest Maragall, Montse Bassa i Isaac Peraire, entre més. Junts per Catalunya ha estat representat per Elsa Artadi, Laura Borràs i Eduard Pujol. I la CUP per Carles Riera, Vidal Aragonès i Eulàlia Reguant. Aragonès ha encapçalat el seguici de suport i ha destacat que Jové ‘es troba sotmès a un procés judicial injust, precedit d’una investigació policíaca denunciable en què li han vulnerat la intimitat . Nosaltres no renunciarem mai als nostres objectius, malgrat un procediment penal fragmentat en diversos jutjats i que crea indefensió a tothom’. També ha parlat Elsa Artadi, de Junts per Catalunya: I Carles Riera, de la CUP: L’advocat de Jové, Andreu Van den Eynde, va demanar que no declarés fins que no s’hagués acabat el judici contra el procés al Tribunal Suprem espanyol, però el TSJC va desestimar-ho. Jové era la mà dreta d’Oriol Junqueras al Departament d’Economia i és considerat una peça clau per a l’organització del referèndum. Fou citat com a testimoni al Suprem, però va acollir-se al dret de no declarar perquè és investigat pels mateixos fets. Va ser detingut el 20 de setembre de 2017 a la Ronda Litoral de Barcelona i li van escorcollar el despatx i el domicili, d’on, segons que diu la Guàrdia Civil, van extreure el document ‘EnfoCATs’ i l’agenda Moleskine, dues proves que les acusacions exhibeixen contra els presos polítics.

Summary: Josep Maria Jové es desmarca de l’agenda Moleskine en la declaració al TSJC


El consell polític extraordinari de la CUP d’avui al matí ha aprovat de presentar-se a les eleccions espanyoles del 10-N amb una candidatura pròpia. En una conferència de premsa, la membre del secretariat nacional Mireia Vehí ha anunciat que ‘per primera vegada en la història, l’esquerra independentista i la CUP decideix de presentar-se a les eleccions espanyoles, una decisió que no ha estat fàcil’. Optaran per defensar l’autodeterminació, exigir l’amnistia dels represaliats i la conquesta de drets. ‘Hem vingut a dir a l’estat que deixi en pau la nostra gent’, ha assegurat Vehí. A banda la candidatura pròpia, els militants han obert la porta a repetir les aliances amb la Crida Constituent, però en la reunió d’avui no s’ha determinat com seran les llistes, el programa electoral i l’acció política, qüestions que es deixen per al consell polític del 5 d’octubre. Vehí ha assegurat que la situació és d’excepcionalitat i ha lamentat: ‘Cada vegada tenim més presos polítics, cada vegada tenim més persones detingudes.’ De fet, en un comunicat als militants s’afirma que la decisió ‘és el resultat d’un debat afrontat pel conjunt de la militància per a donar resposta a un context canviant, un context de repressió i de criminalització de l’independentisme, com hem pogut comprovar aquesta setmana, i a les portes de la publicació de les sentències’. Candidatura en solitari El consell polític havia de pronunciar-se sobre quatre documents. Dos dels texts preveien de presentar-se a les eleccions i els altres dos n’eren contraris. En una primera votació han apostat per presentar-s’hi i més endavant s’ha considerat que la millor opció era tirar endavant una candidatura pròpia. ‘Això no és una qüestió de llistes unitàries, de cadires, ni de fer política per garantir un pacte estrany’, ha argumentat l’ex-diputada, quan li han demanat si s’obrien a la possibilitat d’aliar-se amb més forces polítiques independentistes. De fet, la CUP destaca que la decisió es pren en un context en què ‘algunes forces independentistes es veuen disposades a garantir la governabilitat a l’estat espanyol. Un context on cal articular accions polítiques al voltant de la defensa dels drets socials, civils, econòmic i polítics per poder fer efectiu l’exercici del dret d’autodeterminació’. D’aquí que insti a tots els agents, actors socials, organitzacions polítiques a participar d’aquesta candidatura. Amb aquest canvi de posició respecte d’unes eleccions espanyoles, la CUP no vol fer política institucional, sinó impedir la governabilitat que no garanteixi el reconeixement al dret d’autodeterminació, l’amnistia per als represaliats i la conquesta de drets, els tres eixos del programa polític que ha divulgat la formació anticapitalista. ‘No hem vingut a blocar o desblocar, hem vingut a fer política des de tots els àmbits que tenim’, ha dit. Pirates de Catalunya aprova de coalitzar-se amb la CUP Pirates de Catalunya ha aprovat de concórrer a les eleccions espanyoles en coalició amb la CUP i ha optat per articular, juntament amb més organitzacions, ‘una llista rupturista que defensi els drets socials i respecti el mandat de l’1-O’. ‘Davant la impossibilitat de reeditar el Front Republicà (…) Pirates fa el pas per formar una candidatura més forta i més àmplia per portar al Congrés les idees del partit i les de la CUP-Crida Constituent, així com els pilars fonamentals del Front Republicà’, han informat en un comunicat. Som Alternativa, per la seva banda, ha anunciat que renuncia a presentar-se a les eleccions atesa la impossibilitat de fer un front unitari o un front republicà. COMUNICAT URGENT: https://t.co/bjPiCIN8Rt. No ha estat possible un Front Unitari. No ha estat possible un Front Republicà.No volem dividir encara més el vot. Fem un pas al costat. Gràcies a tots i totes les que ens heu ajudat. — Som Alternativa (@somAlternativa) September 28, 2019

Summary: La CUP es presentarà a les eleccions espanyoles del 10-N amb una candidatura pròpia


BOGOTÀ, 18 (EUROPA PRESS) La Sala Plena del Tribunal Constitucional de Colòmbia ha avalat aquest dilluns a la nit el Plebiscit per la Pau, el mecanisme amb el qual es ratificaran els acords que signi el Govern amb les Forces Armades Revolucionàries de Colòmbia (FARC). Fins ara, es coneix que el llindar de votació per aprovar els acords de pau serà del 13% del cens electoral, que equival a 4,5 milions de vots. Alhora, la Cort Constitucional ha determinat, per sis vots a favor davant de tres en contra, que el resultat del plebiscit serà de caràcter vinculant per al president, Juan Manuel Santos, tal com ha informat ‘El Colombiano’. Tant el president del Govern com el seu ministre d’Interior, Juan Fernando Cristo, han defensat en repetides ocasions l’aprovació del Plebiscit, per la qual cosa han instat el Constitucional a avalar aquest procés per ratificar els acords.

Summary: El constitucional de Colòmbia avala el Plebiscit per la Pau com a mecanisme per ratificar els acords


El passat diumenge 2 d’agost la senyora Casajoana publicava, en aquest mateix mitjà, un article d’opinió sobre les bondats del Tractat Transatlàntic de Lliure Comerç i Inversions (TTIP) per a Catalunya i Europa. La plataforma Catalunya No al TTIP, composta per més de noranta entitats, li voldríem respondre. No és gens clar que aquest tractat, negociat a porta tancada entre el govern dels Estats Units i la Comissió Europea —això és important, perquè els qui ens representen a la banda europea no han estat escollits per la ciutadania en cap moment—, serveixi per a estimular els intercanvis, l’ocupació i la riquesa mútua. Sí que sabem que probablement no ho farà, i molt menys per a les petites i mitjanes empreses catalanes. Com ho sabem? Perquè, a les rondes de les negociacions per al tractat, només hi són convidats els grans ‘lobbies’ europeus i americans, bàsicament la banca i les indústries agroalimentàries, cap no és catalana, òbviament. I també ho sabem per comparació amb les negociacions d’uns altres tractats, com ara el NAFTA. L’Àrea de Lliure Comerç d’Amèrica del Nord, un tractat negociat entre els Estats Units, Canadà i Mèxic que va entrar en vigor el 1994, ha tingut efectes negatius per als tres països. Per ser breus només parlarem de la pèrdua de llocs de treball als Estats Units, no fos cas que se’ns acusés d’antiamericans: fins el 2002 es van perdre 879.280 llocs de treball a causa de relocalitzar empreses i de tancar-ne, sobretot a estats com ara Califòrnia, tal com denuncien els sindicats nord-americans. I això que llavors no hi havia crisi econòmica! També sabem que el CERP, la Fundació que va fer l’estudi mencionat per la Sra. Casajoana, encarregat per la UE, que pronosticava uns minsos resultats positius en termes de PIB i ocupació, té per patrocinadors entitats tant ‘neutrals’ en aquest tema com tots els bancs centrals europeus, el Grupo Santander, Citigroup, Commonwealth Opportunity Capital, Credit Suisse, JP Morgan, La Caixa, Lloyds Banking Group, UBS, entre molts més. I sabem que l’Atlantic Community, que es defineix com el principal ‘think tank’ online en polítiques exteriors atlàntiques, desmentia a la Sra. Casajoana ja el passat mes de desembre assegurant que ‘els funcionaris i polítics que destaquen que el TTIP portarà grans beneficis econòmics corren el risc de ser acusats de falta de sinceritat. En el millor dels casos els guanys econòmics seran molt modestos, i prometre el cas contrari augmentaria les pors, ja existents, sobre l’erosió regulativa’. El TTIP desperta recels Segons la senyora Casajoana, no s’han identificat sectors econòmics en què hi pogués haver un impacte negatiu, perquè l’harmonització d’estàndards entre els Estats Units i la Unió Europea ens faria ser ‘més competitius’. Estàndards com, per exemple, els laborals que, suposadament, són un obstacle per al creixement econòmic. La llibertat d’associació o el dret a la negociació col·lectiva són, entre més, acords de l’Organització Internacional del Treball (OIT) signats per la majoria de països de la Unió Europea, però no pels Estats Units. Centrem-nos, tanmateix, en un sector concret: l’agroalimentari. A Catalunya apreciem especialment els productes de la terra, oi? Doncs amb el TTIP ja ens en podem oblidar! Serà molt més difícil per a la petita i mitjana agricultura del país de ser competitiva amb les grans empreses agroalimentàries de les dues costes de l’Atlàntic i els productes transgènics, i uns altres amb baixos estàndards de protecció de la salut de la ciutadania. I serà impossible que les administracions continuïn promovent el teixit local a través de la compra pública de proximitat, de temporada o ecològica. Tot això no són mites que nosaltres ens inventem, sinó que qualsevol lector interessat pot cercar i comparar la legislació nord-americana i europea per veure-hi les diferències. La OIT també posa a disposició pública els països que han signat els seus acords. I, ja que la senyora Casajoana ens remet al web de la Comissió Europea, seria adequat que expliquéssim que els documents publicats allà són d’un punt concret de les negociacions i no estan actualitzats. Per tant, no podem saber què és allò que negocia a les rondes de negociacions més recents. Però és clar, segons la Comissària de Comerç Cecilia Malmström: ‘algunes àrees són massa sensibles per publicar-se’. Sensibles per als interessos de qui? La Sra. Casajoana, com alguns defensors del TTIP, quan se’ls acaben els arguments diuen que ‘darrere de les vociferants crítiques contra el TTIP es percep un corrent de fons antiamericà i anticapitalista’. Doncs els països d’Europa on avui dia hi ha un rebuig més majoritari al TTIP són Alemanya, Àustria i Luxemburg. Societats antiamericanes i anticapitalistes? La resposta és més senzilla i menys maniquea: són les societats en què s’ha aconseguit un debat real i la informació pública sobre el TTIP. I en el cas de Luxemburg s’afegeix un factor més: és el país on coneixen millor Jean-Claude Juncker. També us convidem a visitar la web de la campanya Stop Fast Track per veure les desenes d’entitats, com ara la principal central sindical AFL-CIO, que s’oposen a les actuals negociacions, tant del TTIP com del Tractat Transpacífic, que el govern del Estats Units negocia alhora pels mateixos motius que les entitats europees, i amb qui estem coordinats. Un acord per a mantenir Europa al capdavant de l’economia del món El TTIP és un reflex de la por que provoca a les elits financeres occidentals el canvi d’unes relacions comercials diferents que les que hi ha hagut fins ara, dominades per certs col·lectius d’Estats Units i Europa. Vol fer tornar la competitivitat ‘perduda’ per tornar a tenir les regnes de l’economia mundial. Al capdavall, si el TTIP s’aprovés, això tindria efectes globals: serien els estàndards acordats, molt més rebaixats els que s’imposarien —-perquè si es negocia a partir dels grans interessos econòmics no es negocia pensant en l’interès comú de la ciutadania—, els qui s’imposarien. Els països de l’anomenat ‘Sud Global’ no tindrien cap remei més que adaptar-se a aquests nous estàndards, perquè un acord com el TTIP, juntament amb els més de dos mil acords de lliure comerç existents a tot el món, acabarien marcant les regles del joc, no solament del comerç, sinó de la governabilitat mundial. Les empreses multinacionals aconseguirien d’aquesta manera allò que els va quedar a mig fer a l’OMC per la resistència de molt d’aquests països. Allò que ens ha portat fins aquí Aquest discurs, el d’haver de guanyar força econòmica per combatre els nous reptes, el del creixement macroeconòmic i financer per sobre de tot, és el que ens ha portat a la crisi econòmica. No cal que parlem de bombolles immobiliàries ni d’especulació financera, perquè ja ho tenim totes i tots prou present. El TTIP no solament perpetuarà la precarietat instaurada durant la crisi, sinó que tindrà més efectes. Com passa amb el medi ambient, en què la competència entre països per ‘aportar béns i serveis amb un alt valor afegit’ ha portat a ignorar completament la contaminació, l’escalfament global i el canvi climàtic. Aspectes que es tornaran a ignorar amb aquest tractat, perquè al capdavall són obstacles per a la competitivitat. Com la legislació contra el ‘fracking’ aprovada pel Parlament de Catalunya o per evitar casos com els terratrèmols a les Terres de l’Ebre que tan bé coneixem; als Estats Units el fracking és legal. Però també afectarà greument la sobirania política, perquè deixarà en no res les nostres lleis i referèndums per culpa de tribunals d’arbitratge privat (ISDS, o com el vulguin anomenar ara) dels quals la Sra. Casajoana no parla. Les multinacionals tindran la capacitat de denunciar la legislació d’un país si va en contra dels seus interessos econòmics. Si el tribunal troba culpable un govern, aquest indemnitzarà l’empresa afectada per les ‘pèrdues presents o futures’ causades per la legislació, tal com demostren casos com les demandes contra la moratòria del ‘fracking’ al Quebec, contra les advertències sobre els riscos del tabac per Philip Morris contra Austràlia i Uruguai o la de Veolia contra Egipte per la pujada del sou mínim. Catalunya pot decidir, juntament amb la resta d’Europa, si realment vol viure amb totes aquestes condicions. Però decidim-ho ara, abans que sigui massa tard i el nostre futur depengui només dels grans interessos econòmics que cerquen ‘competitivitat’. Marc Martorell Escofet, Gemma Julio, Carolina Montoto, Judith Espuny i Àlex Guillamón Catalunya No al TTIP

Summary: Per què el TTIP no és bo per a Catalunya i Europa


L’anunci del Banc Sabadell de reunir avui el consell d’administració urgentment per una possible aprovació del seu canvi de domicili fiscal s’ha convertit en la notícia del dia. Aquest moviment arriba pocs dies abans del ple al parlament que ha de fer la declaració d’independència. El banc amb matriu catalana havia previst aquest escenari fa temps, ja que, com totes les grans empreses, té plans de contingència per a qualsevol canvi que pugui produir-se en l’economia. Per aquest motiu, va decidir de canviar els estatuts fa temps per tal que aquesta decisió pogués ser aprovada pel consell d’administració sense necessitat de passar per la junta d’accionistes. El consell del Banc Sabadell es planteja el trasllat de seu social per la independència Però què implica un canvi de seu social? No significa un trasllat d’oficines ni tampoc de la seu central. L’entitat simplement canviaria el seu domicili oficial per continuar sota l’aixopluc del Banc Central Europeu (BCE), ja que una de declaració d’independència podria deixar Catalunya fora de la UE. Així, encara que mantinguessin el domicili fiscal a Catalunya, el banc podria continuar accedint al crèdit europeu a través de la filial espanyola, encara que de manera més limitada.

Summary: Què pot implicar que un banc traslladi la seva seu social?


L’aeroport de Barcelona ha anul·lat almenys cent vuit vols, ara per ara, segons que indica Aena, enmig de la protesta per la sentència de l’1-O. Els avions havien de sortir de Barcelona amb destinació a ciutats com París, Madrid, Milà, Nàpols, Lisboa o Menorca. El personal d’atenció al client de les diverses companyies aèries recomana als passatgers afectats que no surtin de la zona d’embarcament i que esperin dues hores per veure com evoluciona la situació. A més, hi ha diversos vols amb retards. Amb tot, fonts d’AENA ho desvinculen de la protesta del Tsunami Democràtic i ho atribueixen a l’operativa de les companyies. D’altra banda, dins la zona d’embarcament la situació és de normalitat. El ritme és l’habitual entre passatgers i membres de la tripulació que fan cua per agafar un vol i turistes que arriben i recullen l’equipatge. Con motivo de las concentraciones en los accesos al Aeropuerto Josep Tarradellas #Barcelona–#ElPrat, se hancancelado una veintena de vuelos. 📲 Consulta con tu aerolínea el estado de tu vuelo. — Aena (@aena) October 14, 2019

Summary: Almenys cent vuit vols anul·lats a l’aeroport de Barcelona


El futbolista del FC Barcelona Gerard Piqué ha desmentit una informació d’Antena 3 que assegurava que la seu de la seva empresa, Kerad Games, és a Madrid. La cadena espanyola relacionava aquesta presumpta informació amb el suport reiterat de Piqué al referèndum català. L’empresa de Piqué és situada concretament a Sant Joan Despí i es dedica al desenvolupament de videojocs. Mentira. La sede de @KeradGames está en Catalunya. https://t.co/cshOPrSDoj — Gerard Piqué (@3gerardpique) October 12, 2017

Summary: Gerard Piqué desmenteix Antena 3 i diu que la seu de la seva empresa és a Catalunya


Avui fa una setmana del desallotjament del local anomenat ‘Banc Expropiat‘, a la Travessera de Gràcia de Barcelona. Des d’aleshores, la tensió es manté al barri sense que s’hagi desblocat el conflicte, i els ocupants reclamen de recuperar l’espai per a les activitats que hi havien fet aquests últims anys. L’ajuntament governat per Ada Colau no vol pagar el lloguer al propietari –la societat Antartic Vintage SL– que havia pagat durant un any el govern municipal de Xavier Trias: 4.000 euros al mes, més un primer pagament de 6.000 euros. Ara la fiscalia de Barcelona investiga Trias per suposada malversació de diner públic. I el diàleg entre el consistori i els ocupants s’ha malmès. En els aldarulls que hi va tornar a haver ahir durant el nou intent de reocupar el Banc Expropiat hi hagué deu ferits, entre els quals set agents dels Mossos d’Esquadra. Un dels afectats és un fotògraf del Punt Avui que es va fer un trau per l’impacte d’una llauna. També va resultar ferit un jove, d’uns 18 anys, que fou ruixat amb lleixiu i se’l van haver d’endur amb una ambulància del Sistema d’Emergències Mèdiques (SEM) a l’Hospital de Sant Pau de Barcelona. Durant els aldarulls, també va rebre un cop de porra d’un agent dels mossos el regidor de la CUP a l’Ajuntament de Barcelona Josep Garganté, quan era a la capçalera de la manifestació de protesta. I, per la seva banda, la policia catalana ha informat que set agents va resultar ferits de consideració diversa. Quatre d’aquests mossos van haver d’agafar-se la baixa laboral a causa de les ferides rebudes. Ahir no hi va haver cap detingut. Una vintena de persones ha acampat aquesta nit davant del Banc Expropiat. Ho ha explicat el mateix número de compte del banc, que va demanar als acampats que no fessin soroll: ‘els veïns i les veïnes estan tenint molta paciència aquests dies.’ A la gent del #BancAcampat tingueu en compte el soroll. Les veïnes estan tenint molta paciència aquests dies i ara sou el @Banc_Expropiat. — Banc Expropiat (@Banc_Expropiat) May 29, 2016 Aquest matí, en declaracions a Catalunya Radio, Josep Lluís Trapero, comissari en cap dels Mossos d’Esquadra, ha afirmat que molts dels manifestants ‘violents’ involucrats en els aldarulls no són del barri de Gràcia i tampoc formen part del col·lectiu del Banc Expropiat. ‘A Gràcia hi ha uns 120.000 habitants, dels que uns 200 o 300 es manifesten, i d’ells uns 50, 60 o 100 criden fora policia’, ha assegurat. Trapero també ha admès que els agents dels mossos van intentar envoltar una cinquantena de persones per a detenir-les. No obstant això, els carrers estrets del barri van entorpir l’operació que va acabar fracassant. De totes maneres, ha afegit que si els aldarulls continuen ‘un dia hi haurà una desgràcia’. Des del Banc Expropiat, en un comunicat publicat aquesta matinada, s’ha denunciat la criminalització que s’està fent del col·lectiu. Afirmant que no hi ha ‘divisió entre ocupes i veïns’. Respecta la violència i l’origen d’aquesta, el grup ha donat una resposta irònica: ‘Sembla que si som de Gràcia ens ha d’agradar el pacifisme i els cupcakes‘. Afegint, a més, que la qüestió no és la violència sinó ‘per què encara hi ha gent a Gràcia que no està baixant al carrer’. Sense interlocució Malgrat la manca d’interlocució, l’ajuntament diu que cerca solucions. Segons el primer tinent batlle, Gerardo Pisarello, una possible solució és facilitar un edifici de titularitat pública perquè s’hi continuïn fent les activitats que aquests últims cinc anys s’havien fet al Banc Expropiat. Segons Pisarello, si hi ha projectes comunitaris amb suport del veïnat ‘l’obligació de l’ajuntament és donar espais perquè es puguin dur a terme’.

Summary: El conflicte del Banc Expropiat de Gràcia continua encallat, una setmana després


Moure el pensament, fer-lo sortir al carrer, que s’estengui per tota la ciutat i que aconsegueixi que les àgores físiques recuperin el significat grec d’espais públics de debat. En definitiva, situar la filosofia al mapa. Això pretén Ciutat Oberta a Barcelona, una iniciativa que se suma a un interès recent de les ciutats europees per a programar ambiciosos festivals filosòfics. Si el Barcelona Pensa, organitzat per la UB, va ser pioner a portar la filosofia al carrer a la ciutat de Barcelona i va inspirar festivals com l’Avivament a València, ara l’ajuntament de la ciutat ha apostat fort per aquesta idea amb la Biennal Ciutat Oberta, que començarà dilluns i s’allargarà fins el 21 d’octubre. A diferència del Barcelona Pensa, de vora 15.000 euros de pressupost i amb personal voluntari, el Ciutat Oberta, produït per l’Institut de Cultura de Barcelona (ICUB), no escatima esforços i, amb 700.000 euros disponibles, ha programat un centenar d’activitats en una setantena d’espais alternant prestigiosos pensadors internacionals i activistes i institucions locals. A més, deixarà una estela a la ciutat els mesos de novembre i desembre amb més activitats paral·leles, entre les quals s’inclou el mateix Barcelona Pensa, la programació del qual ha estat molt reduïda. Amb el títol ‘Pensar, debatre, experimentar’, la Biennal s’articularà al voltant de quatre grans itineraris: Ciutat Democràtica, on es reflexionarà sobre la salut i la qualitat democràtica enfront el poder dels mercats; Ciutat Diversa, que se centrarà en la manera que s’expressen i reconeixen les diferents diversitats de gènere, d’opció sexual, alimentària, cultural, religiosa i fins i tot de mobilitat; Ciutat Digital, que versarà sobre els perills i oportunitats de la revolució tecnològica; i, finalment, Ciutat Habitable, que es preguntarà sobre el futur de la ciutat com a conjunt d’habitatges, equipaments i espais públics. Entre els grans noms convidats hi ha filòsofs de nivell internacional, com la pensadora Judith Butler, el sociòleg Richard Sennet, la crítica literària Gayatri Spivak, l’historiador de l’art Georges Didi-Huberman, l’escriptor Gonçalo M. Tavares o l’arquitecta Marina Tabassum. Entre els ponents catalans hi haurà Fina Birulés, Marina Subirats, Marina Garcés, Itziar González, Llàtzer Moix, José María Lassalle o César Rendueles. On es congregarà bona part de la programació serà al CCCB, la plaça de la Virreina o la plaça de Joan Coromines, però també obriran les biblioteques públiques dels barris; indrets de valor patrimonial com el recinte modernista de Sant Pau, el fossat del Mercat de Sant Antoni o el Palau de la Música Catalana; sales de teatre com la Sala Beckett o el Teatre Tantarantana; i centres de creació com Hangar o la Fabra i Coats. Aquests darrers anys també han proliferat més festivals de pensament com els italians Festival Filosofia de Mòdena, la Biennale Democrazia de Torí, Festival Filosofia Verità o La Filosofia il Castello e la Torre; els londinencs Philosophy Now Festival o HowTheLightGetsIn; el neerlandès el Thinking Planet, International Philosophy Festival a Utrecht; o l’alemany phil.Cologne Philosophy Festival. Pocs mesos abans de les eleccions municipals, aquesta és la proposta més ambiciosa del govern d’Ada Colau quant a la cultura, una biennal que els organitzadors no han pogut assegurar si podrà repetir-se el 2020. Recomanacions: el punt destacat de cada dia Dilluns 15. L’embolic del gènere. Per què els cossos importen? Amb Judit Butler, Fina Birulés i Marta Segarra La investigadora del Seminari Filosofia i Gèner-ADHUC, Fina Birulés, mantindrà un diàleg amb la filòsofa Judith Butler, moderat per Marta Segarra (LEGS-CNRS i ADHUC-Universitat de Barcelona). Serà centrat en qüestions de gènere i sexualitat i relacionarà el pensament feminista amb la reflexió sobre la vida en comú. Butler i Birulés consideraran conceptes com la biologia i la materialitat del cos, la cultura i les normes socials, la precarietat, la vulnerabilitat i l’acció política. Dimarts 16. L’educació del futur. Gayatri Spivak i Marina Garcés La globalització i la nova era d’informació en massa i accelerada exigeixen una reflexió profunda sobre l’ensenyament. L’educació corre el risc de caure en una tendència que imposa paràmetres com l’eficiència, el rendiment o la velocitat. Contra aquesta realitat, la pensadora índia Gayatri Spivak reivindica l’ensenyament lent i el paper de les escoles i mestres locals. Coneguda internacionalment pels seus estudis sobre el postcolonialisme, Spivak proposa de crear espais independents de la cultura dominant per donar veu als més vulnerables i oferir-los la possibilitat d’abandonar la seva condició subalterna. Ella mateixa ho posa en pràctica mitjançant un projecte amb mestres d’escoles rurals de Calcuta. Gayatri Spivak dialogarà amb la filòsofa Marina Garcés, que defensa que l’educació ha de ser emancipadora i que no solament s’ha de produir a l’escola i a la llar, sinó que afecta el conjunt de la vida col·lectiva. Dimecres 17. Ciutats i sobiranismes. Laia Bonet, David Fernàndez, Ignacio Sánchez-Cuenca, Marina Subirats i Xavier Antich Tradicionalment, el concepte de sobirania ha estat identificat amb el ‘poder suprem’, superior, de l’estat. Però el canvi d’època, amb la digitalització i la globalització, l’hegemonia dels mercats o el sorgiment d’una consciència social que la rebutja, li ha atorgat significats nous. A les ciutats, per exemple, es parla de ‘sobiranies’, en plural, per referir-se a la necessitat de ser autònomes en l’energia, l’aigua o les dades massives. En aquest diàleg, el 17 d’octubre a la plaça de Bonet i Muixí, es reflexionarà sobre si podem continuar parlant de sobirania tal com abans, i es preguntarà quina evolució cal esperar-ne els anys vinents i com es veu tot plegat a Barcelona i Catalunya. Dijous 18. Populismes, contra el poder instituït. Jose Maria Lassalle, Máriam Martínez-Bascuñán, Fernando Vallespín, Josep Ramoneda Molts cops parlem de populisme per referir-nos de manera genèrica a fenòmens que tenen poc a veure entre si. Parlem de ‘populisme de dretes’ per referir-nos als moviments xenòfobs actius en diversos països europeus, però també per caracteritzar 5 Estels o catalogar Podem. Més aviat ens referim a una reacció de rebuig del poder instituït i les complicitats amb l’oligarquia que no pas a un corrent polític específic. En aquesta sessió es debatrà sobre aquest concepte i s’analitzarà fins on ens pot ser útil per a superar l’erosió progressiva de la percepció sobre qualitat de les nostres democràcies. Divendres 19. Construir i habitar. Carles Muro i Richard Sennet Richard Sennett acaba de publicar Building and Dwelling, el darrer volum d’una trilogia sobre la cultura material iniciada fa deu anys amb The Crafstman (El artesano ). Sennett, observador precís i subtil de la societat, ha centrat aquest volum en la relació de l’homo faber, capaç de transformar el seu entorn, i una de les seves invencions més fascinants: la ciutat. L’autor estableix una distinció entre la ciutat física i la viscuda, com també entre els qui la projecten i la transformen (arquitectes i urbanistes) i els qui l’habiten (els ciutadans). Aquesta conversa precisament tracta d’habitar la suposada frontera entre aquestes dues ciutats i reflexionar sobre si la consciència de la manera en què hi vivim, juntament amb el desenvolupament d’una ètica urbana que valori la diversitat, pot canviar com són projectades i construïdes. Dissabte 20. Les limitacions de la llibertat d’expressió en ple segle XXI. Renata Ávila, Simona Levi i la plataforma NoCallarem L’advocada de drets humans i tecnologia Renata Ávila; la directora de teatre, dramaturga, estratega tecnopolítica, artista, investigadora i activista Simona Levi i la plataforma NoCallarem participaran en un diàleg sobre les limitacions a la llibertat d’expressió en la societat digital. A partir del fet que la llibertat d’expressió és un dels pilars dels sistemes democràtics, el debat abordarà els desafiaments que li presenten les noves tecnologies i la cultura digital. Què passa quan l’abast de la llibertat d’expressió és qüestionat? Qui decideix quins en són els límits? Com hauria de ser tractada en una ciutat oberta? El debat provarà d’abraçar les visions i experiències de les convidades i els convidats. Diumenge 21. Passar, costi el que costi. Diàleg entre Georges Didi-Huberman i Niki Giannari El mes de març del 2016 la Comissió Europea tanca la ruta dels Balcans. A Idomeni hi ha milers de persones esperant entrar a Grècia; retingudes al camp, blocaran les vies de tren que travessen la frontera. És en aquest context que Nikki Giannari escriu ‘Espectres recorren Europa’, un poema epistolar al qual respondrà amb un assaig el filòsof i historiador de les imatges Georges Didi-Huberman. Viatjant d’Idomeni als escrits de Walter Benjamin i Hannah Arendt sobre la condició d’apàtrida, l’exili o el pària, el pensador reflexiona sobre l’hospitalitat, la ciutadania, la pèrdua i la supervivència. Els dos autors conversaran sobre la seva obra en comú i sobre la necessitat de reconèixer tota aquesta gent que passa a les portes de les nostres ciutats per tal d’acollir-la.

Summary: Barcelona: la filosofia al mapa


L’Ajuntament de València ha anunciat que l’Entitat Metropolitana del Transport garantirà en la xarxa nocturna que les dones puguen demanar on volen que s’ature el bus, per a garantir-ne la protecció, tal com ja s’ha començat a implantar a Terrassa i també, fora del país, a Vigo i Bilbao. La companyia municipal diu que les mesures contra l’assetjament masclista s’aplicaran quan es complete el remodelatge de línies que s’ha de fer enguany. El regidor de mobilitat sostenible, Giuseppe Grezzi, ha dit que ‘les dones són les principals usuàries de la companyia, tant en horari diürn com nocturn i, tant, protegir-les és un objectiu prioritari.’ Segons l’últim índex de satisfacció del client, el 66,5% dels usuaris de l’autobús públic són dones, una xifra que s’ha mantingut estable des del 2011.

Summary: Els autobusos de València pararan quan les dones ho demanen durant la nit


Els partits polítics de govern i de l’oposició de Xile, tret del Partit Comunista (PC), han arribat de matinada a un acord històric per a començar un procés constituent inèdit al país, en resposta a un mes de protestes contra la desigualtat social al país llatinoamericà. L’acord ‘per la pau social i la nova constitució’, com l’han batejat, són dues pàgines amb dotze punts en què formulen una via que fins ara no s’havia provat a Xile per a elaborar una Carta Magna. El procés començarà a l’abril amb un plebiscit en què els xilens respondran a dues preguntes: ‘Voleu una nova constitució?’ i, en el cas de vot afirmatiu, ‘Quina mena d’òrgan hauria de redactar la nova constitució?’. Per a aquesta segona pregunta es proposen dues possibilitats: una Convenció Constitucional, que estarà formada al cent per cent per ciutadans triats per a aquesta finalitat, o una Convenció Mixta Constitucional, en què la meitat dels membres serien parlamentaris. Els membres es triarien l’octubre del 2020, coincidint amb les eleccions regionals i municipals, amb un sistema de sufragi universal. L’òrgan constituent tindrà com a únic objectiu redactar la constitució, de manera que es dissoldrà un cop acabi aquesta tasca. El termini serà de nou mesos, prorrogables tres mesos més, i l’esborrany s’haurà de sotmetre a referèndum abans de seixanta dies. En aquest cas, el vot serà obligatori. La nova constitució regirà un com promulgada i publicada, quan derogarà l’actual, que data de 1980, en plena dictadura militar, i que és coneguda com la llei Pinochet.

Summary: Els partits xilens acorden un procés constituent que començarà amb un referèndum a l’abril


Un dels dirigents històrics del PP valencià, el senaor Pedro Agramunt Font de Mora, ha caigut finalment en desgràcia. Després d’haver aconseguit sortir ben parat de les denúncies d’implicació en un gran escàndol de corrupció a l’Azerbaitjan, finalment un altre escàndol li ha costat ser desautoritzat per tota l’Assemblea Parlamentària del Consell d’Europa. Agramunt és el president d’aquesta Assemblea Parlamentària, i avui hi havia d’anar per a dir si dimitia del càrrec pel fet d’haver anat a reunir-se, convidat per Rússia, amb el president de Síria, Baixar al-Assad; i d’haver-ho fet d’amagat, sense donar explicacions. Però Agramunt ha amagat el cap sota l’ala i ni tan sols s’ha presentat a la reunió de l’Assemblea d’avui. La renúncia al càrrec de president de l’Assemblea Parlamentària del Consell d’Europa només la pot prendre el president mateix personalment. Per això, els membres de l’Assemblea Parlamentària han decidit retirar-li la confiança en bloc en un comunicat molt dur: ‘El senyor Agramunt no està autoritzat a fer més visites oficials, a atendre més reunions o a fer declaracions públiques en nom de l’Asssemblea’. I afegeix unes declaracions del vice-president de l’Assemblea, el britànic Sir Roger Gale: ‘El president ha decidit de no assistir a la reunió d’avui, i no ha presentat cap carta de dimissió. Com a resultat, tenint en compte les normes de procediment per les quals el president no pot ser forçat a dimitir, hem cregut necessari de prendre aquestes mesures. Les normes i els principis de l’Assemblea Parlamentària són més importants que cap membre a títol individual, i la integritat de la nostra Assemblea ha de ser preservada’. L’escàndol de la visita a al-Assad, fa aproximadament un mes, va esclatar quan van començar a transcendir detalls de la reunió, de la qual cap membre de l’Assemblea Parlamentària del Consell d’Europa no havia estat informat. Agramunt, a la dreta de la fotografia; a l’esquerra, un diputat rus. Agramunt va viatjar amb alguns altres membres de l’Assemblea Parlamentària, com el diputat Jordi Xuclà, del PDECat, i membres del parlament rus. La reunió amb el president de Síria va durar tres hores. Aquesta setmana Agramunt va donar explicacions, dient que ell no hi havia anat pas com a president de l’Assemblea Parlamentària sinó com a senador espanyol. I que en va informar al ministre d’Afers Estrangers, Alfonso Dastis. Però el govern espanyol insisteix que no van tenir cap comunicació formal d’aquell viatge, i que Dastis es va limitar a desaconsellar a Pedro Agramunt de fer-lo. S’esperava que Agramunt presentés ahir la dimissió, però va voler ajornar la decisió un dia perquè just ahir rebia la visita del rei espanyol, Felipe VI. Tots dos es van deixar fotografiar, somrients, malgrat l’escàndol polític. Gracias a Su Majestad el Rey por su primera visita al Consejo de Europa como jefe del Estado de España. pic.twitter.com/kSSWf3syYc — Pedro Agramunt (@pagramunt) April 27, 2017 La diplomàcia del caviar Però aquest escàndol, que fonalment li ha costat la confiança de tota l’Assemblea del Consell d’Europa, no és pas l’únic, ni el més destacat d’aquest polític històric del PP, molt lligat a Rita Barberà i a l’antic aparell del PP al País Valencià. Agramunt Font de Mora fa temps que és observat de prop per organitzacions de defensa dels drets humans i del think tank European Stability Iniciative (ESI). En denuncien el paper que ha tingut encobrint el règim de l’Azerbaitjan en la violació sistemàtica dels drets humans i la persecució de l’oposició política. Sembla que es va valer del paper de membre del Consell d’Europa en canvi de suborns, segons les denúncies presentades. Recentment, una nova investigació de l’ESI posava encara més en evidència Agramunt Font de Mora. Aquest cas és conegut com el de ‘la diplomàcia del caviar‘, unes pràctiques que incloïen regals, viatges de franc i diners, amb l’objectiu de crear un grup dins el Consell d’Europa que, amb silenci o amb elogis, legitimés el règim autoritari d’Ilham Alíev a l’Azerbaitjan, fent els ulls grossos a les denúncies de violacions dels drets humans. Agramunt sempre ha negat aquestes pràctiques. Però l’ESI ha denunciat repetidament la gestió d’aquest senador del PP valencià.

Summary: Escàndol al Consell d’Europa per l’actitud d’un històric del PP valencià caigut en desgràcia


La magistrada del Tribunal de Corts, Canòlic Mingorance, va dir ahir a Ginebra davant el Comitè per a l’eliminació de la discriminació envers la dona de les Nacions Unides que la Caixa Andorrana de la Seguretat Social (CASS) pagava els avortaments que es feien a l’estranger. ‘La dona que vol avortar pot anar a veure el ginecòleg a Andorra i pot decidir d’avortar a França o Espanya i la Seguretat Social ho paga; no és un problema de diners’, va dir Mingorance, en resposta a la intervenció de l’algeriana Louiza Chalal, membre del comitè. Oficialment, l’avortament encara és prohibit a Andorra. La magistrada va començar la intervenció posant en qüestió la part de l’exposició de Chalal relativa a les penes de presó que poden rebre les dones que avorten o els metges que els fan. ‘No sé d’on ve aquesta informació, però no és correcta. Mai a la història d’Andorra s’ha obert cap investigació per casos d’avortament’, va dir amb contundència Mingorance. La magistrada, una de les representants del govern que van defensar el quart informe sobre Andorra per a l’eliminació de la discriminació envers la dona, va negar l’afirmació de Chalal, que havia dit que tenia ‘informació paral·lela’ sobre dones que avortaven a casa per no tenir mitjans econòmics: ‘Mai hem vist un sol cas, ni als hospitals ni a través dels metges de capçalera, d’una dona que hagi avortat fora de l’àmbit hospitalari.’

Summary: El govern andorrà paga els avortaments a l’estranger a través de la Seguretat Social


El candidat dels comuns al congrés espanyol, Jaume Asens, ha proposat la il·legalització del PP perquè, com ha recordat, la llei de partits estableix que ‘quan una formació utilitza mitjans criminals o fins criminals, ha de ser dissolta o declarada il·legal’. Així, Asens ha defensat la seva il·legalització i s’ha preguntat si és un partit compatible amb la democràcia. Durant un míting a Mataró, el candidat ha remarcat que el PP ‘és el partit més corrupte d’Europa’ i reivindicat que els comuns són ‘creïbles’ per fer net les institucions. D’altra banda, Asens també s’ha adreçat als socialistes i ha assenyalat el seu líder, Pedro Sánchez, com a culpable ‘d’alimentar l’extrema dreta’ perquè, segons ha considerat, no anar al debat electoral de TVE i assistir només a un debat amb Vox té aquesta conseqüència. ‘És un irresponsable’, ha sentenciat.

Summary: Asens proposa d’il·legalitzar el PP i es demana si és un partit compatible amb la democràcia


La Moncloa ha volgut frenar les informacions sobre una dimissió imminent de Mariano Rajoy després que el PNB hagi anunciat el seu ‘sí’ a la moció de censura. L’equip de l’encara president ha fet distribuir un missatge on assegura que ‘Rajoy no dimiteix perquè no ha fet res de dolent. L’únic que ha fet és treure Espanya de la ruina’. En aquest marc, asseguren que una dimissió de Rajoy no evitaria un govern de Pedro Sánchez, sinó que el ‘facilitaria’ perquè permetria que Sánchez es presentés a una investidura on –a diferència del que passa a la moció de censura- ‘no necessitaria majoria absoluta’ sinó únicament majoria simple. Segons La Moncloa, la polèmica sobre la dimissió de Rajoy ‘només respon a una qüestió: l’intent dels socis de dissimular i eludir les seves responsabilitats en la decisió de fer president una persona que sistemàticament ha perdut a les urnes’. La secretària general del PP, María Dolores de Cospedal, també ha dit que Rajoy no dimitirà: ‘El president Rajoy no dimitirà. Si penséssim que és bo per a l’interès general d’Espanya, faríem el que fos necessari, però no és així’.

Summary: La Moncloa assegura que Rajoy no dimitirà