La cap de CatECP al parlament, Jéssica Albiach, serà l’única candidata a les primàries de Catalunya en Comú per ser cap de llista a les pròximes eleccions catalanes. Ahir, els comuns van anunciar que dues inscrites havien presentat candidatura, Mireia Arana i Eva Gil, però cap de les dues s’han presentat a la trobada territorial que s’ha celebrat aquest dissabte a Tarragona per recollir els avals. Segons l’acord a què es va arribar al Consell Nacional de la formació del passat 8 de febrer, si algun candidat no es presentava a alguna de les quatre trobades territorials previstes, la seva candidatura queia. Albiach que ha obtingut els avals per unanimitat, ha assegurat afrontar les primàries ‘molt il·lusionada’. Abans de la trobada, Albiach ha afirmat que és un ‘símptoma de bona salut democràtica’ que s’hagin presentat dues candidatures més al procés de primàries del partit. Però les altres dues aspirants no s’han presentat a la trobada territorial de Tarragona, segons han confirmat a l’ACN fonts de la formació, i, d’aquesta manera, la seva candidatura decaurà. Les mateixes fonts han indicat que les tres candidates estaven informades que havien d’assistir aquest dissabte a la trobada de Tarragona. Segons l’acord del Consell Nacional, els candidats a les primàries havien de presentar-se a quatre trobades territorials, on han de presentar la seva candidatura i rebre l’aval dels inscrits assistents. Aquest dissabte s’ha fet a Tarragona i està previst fer el mateix a Lleida, Girona i Barcelona els pròxims dilluns, dimarts i dimecres. La proclamació del candidat no es preveu fins a finals d’aquest mes de febrer. ‘Afronto –les primàries- molt il·lusionada. Estem demostrant des del Parlament i des de les diferents administracions que quan els comuns som decisius torna la política útil’, ha subratllat Albiach. En aquest sentit, la líder dels comuns ha assenyalat el paper del partit en el govern de coalició a l’estat espanyol, al parlament i a diversos ajuntaments. ‘Ho estem fent amb polítiques valentes, arrossegant el partit socialista cap a posicions de diàleg i de reconeixement del conflicte polític, i amb l’aprovació dels pressupostos’, ha dit. ‘Ara és necessari que arribi el canvi a la Generalitat i com a candidata a les primàries recullo de dalt a baix l’ideari de Catalunya En Comú’, ha afegit. Així mateix, Albiach ha insistit que la seva candidatura defensa l’ecofeminisme. A Tarragona, Albiach ha explicat als militants l’acord de pressupostos. En l’acte també hi han participat la primera tinenta batlle de l’Ajuntament de Tarragona, Carla Aguilar i els diputats al parlament i al congrés esanyol, Yolanda López i Ismael Cortés, respectivament.

Summary: Albiach, única candidata dels comuns per incompareixença de les altres dues


La prova ciclista més dura del calendari, el Giro, es va presentar ahir a la ciutat de Milà, on sempre s’acaba l’última etapa. En l’edició vinent, que servirà per commemorar el centenari del Giro, té una sorpresa per als afeccionats dels Països Catalans. L’etapa inaugural sortirà de la ciutat de l’Alguer i tindrà 203 quilòmetres. En total, els ciclistes recorreran les carreteres de Sardenya de nord a sud durant tres dies. Ací podeu veure el perfil de l’etapa inicial entre l’Alguer i Olbia. El diari La Gazzetta dello Sport, que és pare fundador del Giro, descriu així l’etapa entre l’Alguer i Olbia: ‘El Giro avança, però no gaire. L’etapa és constantment ondulant i es caracteritza per una seqüència interminable de pujades i baixades al nord de Sardenya.’ Ací podeu veure una recreació del recorregut:

Summary: El Giro del centenari sortirà de l’Alguer


Legal i barat, sovint també associat a la diversió i el lleure. L’alcohol és una droga socialment tolerada i el consum de la qual fins i tot està directament vinculat a determinats ambients o celebracions. Tanmateix, segons les darreres dades del Departament de Salut, a Catalunya un 20% de la població entre 15 i 64 anys fa un consum de risc d’alcohol, tot i que tan sols un 5% ho reconeix a les enquestes i rep tractament. El risc d’aquest consum no rau només en les complicacions orgàniques que se’n deriven, com la intoxicació i degeneració del cervell pel compost de l’etanol, sinó sobretot en la possibilitat de desenvolupar una dependència física o psicològica: una addicció. Es pot superar? Una malaltia El problema de l’alcoholisme sorgeix quan es comença a perdre la noció i el control. “L’alcoholisme és una malaltia addictiva”; una malaltia les causes de la qual encara no es coneixen amb certesa però que, com afegeix el doctor Josep Guàrdia, expert en alcoholisme de la Unitat de Conductes Addictives de l’Hospital de Sant Pau, probablement es deu a un funcionament incorrecte d’uns determinats circuits cerebrals encarregats de l’autocontrol. La doctora Elisa Ribalta remarca que, per exemple, l’alcoholisme està inclòs al DSM-5, el manual de l’Associació Americana de Psiquiatria. La Mari Carmen, veïna de Sant Joan Despí i alcohòlica rehabilitada des de fa sis anys, ho expressa amb naturalitat: “a casa meva es parla de la malaltia de la mama com una malaltia. Perquè la mama té una malaltia que es diu alcoholisme. I no passa res.” El tractament, de la desintoxicació a la reinserció Malgrat la normalització del consum de vi, cervesa o combinats, la malaltia de l’alcoholisme és greu com qualsevol altra addicció a les drogues i el seu tractament és complex perquè requereix anar molt més enllà de separar-se físicament de la beguda. Una part fonamental és el tractament psicològic per tal de canviar les conductes vinculades amb el costum de beure. En l’àmbit de sanitat pública, L’Hospital Sant Pau compta amb la Unitat de Conductes Addictives per fer-se càrrec d’aquest tipus de tractaments. En una primera etapa, el pacient haurà de sotmetre’s a una desintoxicació física d’uns 10 dies que en alguns casos pot implicar fins i tot l’ingrés a l’hospital. Aquesta fase del tractament consisteix a pal·liar els efectes de la síndrome d’abstinència per mitjà de fàrmacs en dosis cada vegada més petites. Segons la Dra. Ribalta, la síndrome d’abstinència d’alcohol és una de les més greus, ja que pot incloure tremolors, estats de confusió o ganes de vomitar al llevar-se al matí. El cas més greu és l’anomenat delírium tremens, que pot anar acompanyat de convulsions. La segona etapa del tractament es centra en un seguiment psicològic per a la deshabituació de dos mesos, on el pacient haurà d’atendre cada dia de 9h a 17h visites individuals, sessions en grup i controls de tòxics amb l’objectiu de saber gestionar tot estímul que associa amb l’alcohol. Un cop finalitzats els dos mesos, es fa un seguiment més esporàdic fins als dos anys on es donarà l’alta definitiva. Per altra banda, també existeixen centres privats de tractament on l’alcohòlic ingressa els primers dos mesos per fer l’etapa de desintoxicació i deshabituació. Anar cada matí al gimnàs, portar una dieta equilibrada i seguir teràpies en grup reduït són alguns dels pilars de la nova rutina. El tractament global es desenvolupa en les quatre etapes del mètode Minnesota i dura més de dos anys: desintoxicació, deshabituació, rehabilitació i reinserció. Nous fàrmacs Per evitar la recaiguda quan el tractament és recent, es recepta un fàrmac que ja té anys de trajectòria anomenat Antabuse completament incompatible amb l’alcohol. Qualsevol gota d’alcohol que s’ingereixi, fins i tot amb vinagre, causa una greu intolerància. En casos de consum més atrevit, pot requerir l’ingrés hospitalari. No obstant això, han sorgit nous fàrmacs anomenats antagonistes opiacis com la Naltrexona que simplement bloquegen l’alliberament d’endorfines i, per tant, l’efecte reforçador positiu i la sensació d’eufòria o evasió. Tot i així, tal com indica la Dra. Ribalta, només són aconsellables per a persones que no presenten un diagnòstic clar i definitiu d’alcoholisme. L’art de dir ‘no’ a la primera copa Encara que hagin passat anys sense beure, si el cervell torna a entrar en contacte amb la substància es torna a despertar l’ànsia en la mateixa intensitat que abans de deixar-ho. Per això és important el contacte permanent amb associacions de suport mutu entre alcohòlics rehabilitats, com l’associació d’Alcohòlics Anònims, on es comparteixen experiències i estratègies per reconduir qualsevol situació i mantenir-se en l’estat d’abstinència total. Passa el cursor per sobre la imatge per escoltar les històries que s’hi amaguen.  “Jo em pensava que aquí hi havia el pitjor”. L’Esther —de 45 anys, administrativa, natural d’Esplugues— reconeix els prejudicis que l’assaltaven abans d’assistir a la primera reunió del grup d’alcohòlics anònims de Bellvitge, a l’Hospitalet de Llobregat. Era una noia tímida i estudiosa quan un canvi d’amics la va apropar a l’alcohol: “jo crec que era una alcohòlica en potència perquè tots bevíem molt però jo em vaig enganxar molt ràpid”. En José María té 52 anys i ara admet que va entrar a l’associació per por de perdre la família però que, tanmateix, no va ser fins molt més tard qua va acceptar que era alcohòlic i va poder iniciar la recuperació. Lluny de les consultes de clíniques i centres de desintoxicació, la feina continua per aconseguir “cronificar” la malaltia i evitar el fantasma de la recaiguda. En són un exemple els 88 grups que s’organitzen sota el paraigües d’Alcohòlics Anònims a Catalunya, uns grups on fins i tot hi ha molts assidus que han aconseguit deixar de beure sense passar per cap consulta. Es parla de “Déu” i d’un “Poder Superior” el qual necessiten per salvaguardar-se de l’alcohol, però en José Maria aclareix que és un Déu “tal com el concebi cadascú”. Ell, per exemple, explica que és ateu, no creu “en res”. “El meu Poder Superior és la gent que hi ha aquí”, diu. La família i amics, els altres afectats Si els alcohòlics pateixen les conseqüències físiques del consum, els danys psicològics són molt més expansius. A Can Rosselló, a La Garriga, els divendres a la tarda obren les portes als familiars dels pacients que vulguin participar d’una teràpia de grup, un tipus de tractament que també s’ofereix a hospitals com el de Sant Pau. D’altra banda, seguint la filosofia d’Alcohòlics Anònims però sense cap vinculació orgànica s’ha creat Al-anon, un altre punt de trobada —en aquest cas, gratuït— entre parents d’addictes. Passa el cursor per sobre la imatge per descobrir les històries que s’hi amaguen  Reunits en un pis del carrer Bailèn, a la Dreta de l’Eixample, la P. P. recorda als seus companys que l’alcoholisme li va arribar de gran i la seva sorpresa quan li van dir que ella, tot i no ser l’alcohòlica, també estava malalta: “però si em trobo bé, vaig a la feina i no tinc febre”. Era una malaltia emocional, li van assegurar. En Pablo constata com va emancipar-se d’una família destruïda per l’alcoholisme per casar-se amb la seva esposa, que també patia la malaltia i l’A. M. relata una experiència semblant: després d’un pare alcohòlic s’havia promès a si mateixa buscar un home “que begués molt poc” però el seu marit va resultar ser alcohòlic.

Summary: El perill de la primera copa


El president de CDC i ex-president de la Generalitat, Artur Mas, ha avisat la CUP que si no facilita l’aprovació del pressupost s’acabarà la legislatura. ‘En termes polítics si no s’aproven els pressupostos és evident que el govern no és prou estable i vol dir que no pot continuar gaire temps’, ha dit en una entrevista a Televisió de Girona. Mas ha recordat que una de les condicions del pacte d’estabilitat en canvi de la seva retirada del govern és, precisament, donar estabilitat a l’executiu. Segons Mas, fins ara la CUP ha complert ‘més o menys’ aquesta condició, però ha alertat que la prova decisiva és el pressupost. ‘Els pressupostos –ha dit– són una de les grans proves. Si un govern no pot aprovar la llei més important, aquell govern no es pot dir que sigui estable. I és evident que s’haurien de prendre decisions dràstiques.’ Així i tot, ha dit que la seva intuïció era que el pressupost d’enguany s’acabaria aprovant. En referència a la moció de la CUP que demana d’accelerar la desconnexió, ha dit que no tenia gaire sentit i ha demanat que els partits independentistes no s’anessin marcant entre ells mateixos sinó que marquessin a l’adversari. Mas també ha posat en dubte que Xavier Domènech i Miquel Iceta siguin els interlocutors per a negociar una solució per a Catalunya en un pacte entre Podem i PSOE. ‘Iceta pot representar el PSC però no el govern de la Generalitat ni la majoria a favor del referèndum i de l’estat català’, ha dit. Ha recordat que els socialistes catalans van baixar del carro del dret de decidir i espera que Podem no faci igual. ‘En Comú Podem diuen que hi seran, però veurem fins a quin punt aguanten aquesta situació’, ha indicat.

Summary: Mas avisa la CUP que la legislatura s’acabarà si no dóna suport al pressupost


En aquesta pàgina hem publicat avui una entrevista amb una persona que ha estat confinada perquè presentava símptomes compatibles amb el Covid-19. El seu testimoni és un exemple de les hores d’incertesa que viuen les persones que aquests dies tenen símptomes de refredat i que són aïllades. Passades unes hores d’aquest matí, aquesta persona ha contactat amb VilaWeb demanant de retirar l’entrevista per raons personals, i hi hem accedit. Us oferim tot seguit els enllaços amb la informació i l’anàlisi sobre l’impacte del coronavirus: EN DIRECTE: L’última hora sobre l’abast i l’impacte del Covid-19 El report diari sobre el coronavirus: dos nous morts al país, jornada negra a les borses i mesures més dràstiques de contenció Coronavirus: per què rentar-se les mans amb aigua i sabó és tan eficaç? Les lliçons de la pandèmia ‘grip espanyola’ del 1918

Summary: Coronavirus 2019


El CIS postelectoral projecte una estimació de vot gairebé calcada a les de les eleccions espanyoles del 10-N, on el PSOE va obtenir una victòria per davant del PP. El resultat que més varia en aquest baròmetre és el de Ciutadans, que continuaria la seva davallada i passaria del 6,8% fins al 5,6%. Això vol dir que en menys d’un any, el partit taronja hauria perdut dos terços dels electors, ja que el 28-A, els seus resultats van acostar-se al 16%. PSOE (28,3%), PP (20%), Vox (15,2%) i Unides Podem (12,8%) deixen una fotografia molt similar a les de les eleccions passades. Per la seva banda, ERC (3,6%) es manté com a primer partit català, per davant de JxCat (2,2%) i CUP (1%). Més País-Compromís també iguala resultats.

Summary: Ciutadans continua en caiguda lliure, segons el darrer CIS


El ministre d’Afers Estrangers espanyol, Josep Borrell, va fer fa uns quants mesos una intervenció al congrés que s’ha fet viral aquestes últimes hores, arran del vot negatiu d’ERC i del PDECat a la tramitació del pressupost del govern de Pedro Sánchez. Borrell deia, superb i convençut, que l’independentisme aprovaria els comptes ‘a l’hora de la veritat’ sense fer ni un sol gest respecte dels presos polítics. ‘Què s’hi juguen que a l’hora de la veritat el voten? Què s’hi juguen que molta bravata, però que a l’hora de la veritat el voten?  No ho troba senzill? Estic segur que el votaran. No perquè tinguem cap pacte secret amb ells, pel seu mateix interès’, va dir Borrell. Però aquestes paraules se li han girat en contra ara, després del fracàs del pressupost. Josep Borrell, 18 d'octubre, sobre ERC i PDeCAT i la votació dels pressupostos: Cuanto se juegan a qué, mucha bravata, pero a la hora de la verdad lo votan? 13 de febrer, ERC i PDeCAT voten a favor de les esmenes i tomben els pressupostos espanyols.pic.twitter.com/nkoRoEMsO2 — Joan Mangues (@jmangues) February 13, 2019

Summary: La supèrbia de Borrell, convençut que l’independentisme aprovaria el pressupost, es fa viral


Ali Lmrabet (Tetuan, 1959) és periodista. Els seus articles han rebentat els tabús de la societat marroquina i han exposat els draps bruts del règim de Mohammed VI. Víctima de la censura i la persecució judicial, ha estat empresonat i inhabilitat. Tanmateix, assegura que no pensa deixar el periodisme. ‘Què més em poden fer? Matar-me? Tots ens hem de morir algun dia’, assegura amb convenciment. Ens trobem amb ell al jardí de l’Ateneu Barcelonès ara que el Pen Català li ha concedit el desè premi Veu Lliure. —Quants anys fa sou exiliat a Barcelona? —Molts. La meva família és rifenya i té una relació d’amor i odi amb Espanya. —Què voleu dir? —Són històries llargues. El meu avi va lluitar contra els espanyols a la guerra del Rif i el meu pare va lluitar al bàndol franquista durant la guerra civil. En aquella època el Marroc era un protectorat espanyol i els rifenys n’érem els peons. Als militars, primer els van desplegar a Astúries durant la revolució del 1934 i després els va tocar la guerra civil. El meu pare va combatre tots tres anys i va rebre un munt de condecoracions, entre les quals la medalla militar individual per la batalla de Terol. —I quan torna al Marroc continua la carrera militar? —No. Estava desfet i va decidir d’abandonar la carrera. Però la història no s’acaba aquí. El 1947 els francesos van autoritzar que Abd al-Karim, capitost de la resistència rifenya contra els colonitzadors, pogués abandonar l’Illa de la Reunió i s’instal·lés a Marsella. Però en una escala a Port Saïd (Egipte) es va escapolir. Els espanyols van témer que tornés al Marroc i van prendre represàlies contra qui havia format part de la resistència. I van detenir el meu avi… —I llavors? —El van portar a la comandància d’Al Hoceima. Quan el meu pare se’n va assabentar, va anar a Tetuan a recollir l’uniforme i totes les condecoracions. Després es va presentar a la comandància vestit de militar i va exigir que alliberessin l’avi. Però els funcionaris li van dir que no hi podien fer res, que era un afer de la policia política. ‘On és el meu pare? Jo vaig lluitar per Espanya. Vaig donar la meva sang per vosaltres i ara tortureu el meu pare’, els cridava. Quan en va sortir es va llevar totes les medalles i les va engegar a la merda. —Què feren al vostre avi? —El van torturar fins que el van matar. —I amb aquesta història tan conflictiva, com és que us exilieu a Barcelona? —Molt senzill, la meva dona és catalana. Coses del destí, suposo.  —Com és ser periodista a l’exili? —No seré jo qui descobreixi als espanyols i als catalans què és l’exili. Crec que aquest país ja l’ha sofert prou. L’exili és una realitat molt dura i complicada. T’obliga constantment a reinventar-te per sobreviure, però a la vegada em referma en qui sóc. Jo, encara que passi cinquanta anys a l’estranger, sempre em creuré marroquí. —I com tracteu les fonts si no podeu trepitjar el carrer ni reunir-vos-hi? —Jo rebo molta informació, sobretot ara amb internet i les xarxes socials. El problema principal és verificar-les i contrastar-les. Sobretot perquè al Marroc la majoria no vol parlar. No hi ha llibertat d’expressió ni dret d’informació, però a l’estiu n’hi ha molts que vénen a passar les vacances a Espanya, França o Itàlia. I llavors sí que em truquen o m’envien informació. És en aquest moment que puc contrastar i verificar. És clar que hi ha moltes tipologies de fonts, però generalment qui es pot permetre d’anar a la Costa del Sol, la Toscana o París són fonts molt ben connectades dins el sistema. Generalment, doncs, la informació és bona. —És un sistema una mica rocambolesc… —No he dit que sigui senzill, però has de pensar que moltes d’aquestes fonts t’ho donen tot. No solament et confirmen informacions, sinó que et donen molta documentació rellevant. El problema és que tinc la taula de l’estudi plena de pilons de dossiers que arriben fins al sostre.  Quan començaré a treure aquestes informacions? A poc a poc. És molta informació interessant i s’ha de tractar bé. —Informació sobre què? —Són temes que mai no han estat publicats al Marroc. Vulneracions dels drets humans, fortunes amagades a l’estranger, com ara els papers de Panamà, vincles dels militars amb la indústria pesquera al Sàhara, moltes coses. —No és un risc personal de tenir tota aquesta documentació a casa? —He sofert tantes represàlies que sincerament m’és igual. Tinc el rècord de revistes censurades i clausurades al Marroc. Me n’han tancat tres. M’han linxat mediàticament. La meva cara ha sortit a totes les portades dels diaris marroquins amb titulars plens d’insults, amenaces, difamacions… M’han condemnat a quatre anys de presó i m’han tancat a la garjola amb assassins i narcotraficants. —I simplement perquè sou un periodista crític? —Simplement per haver fet la meva feina: informar i explicar la veritat. De fet, entre el 2005 i el 2015 em van inhabilitar. Per això vaig decidir d’exiliar-me a Barcelona. Una volta va expirar el vet vaig provar de tornar i d’exercir de periodista, però em van impedir de renovar el DNI i el passaport. Em van convertir en un indocumentat. Només hi havia una antecedent d’un cas similar. Abraham Serfaty, un polític marxista-leninista i pres polític durant el regnat de Hassan II. A ell li van treure la nacionalitat perquè es van inventar que era brasiler. A mi, en canvi, no em vam donar cap explicació. —I què vàreu fer? —Vaig fer una vaga de fam de trenta-cinc dies davant el Consell dels Drets Humans de l’ONU. Al Marroc m’haurien deixat morir, però fent-la a Ginebra van acabar cedint. ‘Podeu passar pel consolat de Barcelona a recollir la documentació’, em van dir. I quan hi vaig anar estava tot llest. Foto inclosa. Va ser esperpèntic. En fi, en tots aquests anys m’han fet de tot. M’han amenaçat de mort, m’han agredit… Què més em poden fer? M’han pegat i insultat tant que ja no em fa cap efecte. —Matar-vos? —Ens acabarem morint tots algun dia. —També poden fer patir familiars i amics. —Ja ho han fet. Al meu pare, per exemple, que té més de noranta anys, li han enviat manifestants per fer-li un escarn públic a la cafeteria on ha anat tota la vida. L’insultaven, l’amenaçaven i li ensenyaven fotografies meves. Els han fet patir a tots. Amics, parents… Arriba un moment en què et tornes immune. Ells volen que tinguis por i que visquis amargat, però no els penso donar aquesta alegria. —I què feu per no ensorrar-vos? —El meu lema és perseverança i idees simples. Repeteixo, idees simples. Jo sóc un defensor de la llibertat d’expressió. Primer de la meva i si després algú em vol imitar, endavant. Però jo no faig política ni activisme polític. Ni aquí ni al Marroc. El meu ofici és informar. Per tant, contrasto i publico. La informació és informació i, si és crítica amb el règim, el problema és seu i no meu. Pensa que sóc dels pocs periodistes que no ha estat mai condemnat per difamació o atemptat contra l’honor. —I per què us han condemnat? —A mi m’han condemnat per delictes eteris i injustificats, fins i tot diria medievals, com d’atemptat contra la monarquia, falta de respecte al rei o atemptat contra la integritat de l’estat. En els meus texts no exigeixo el canvi de règim o tenir cap mena de subvenció. Jo simplement vull viure lliurement i de manera digna al meu país. No he fet mai política, sinó que opino i critico. —Però sabeu perfectament que la llibertat d’expressió és el catalitzador de canvis molts més profunds. —Exactament, perquè t’imiten i això engega dinàmiques diferents. Però jo no em puc fer càrrec de què fan o deixen de fer els altres. Com deia, jo només vull opinar i criticar respectant unes regles; no les marroquines, sinó principis universals reconeguts per l’ONU. Ara, quan defenso la meva llibertat, no em refereixo a una llibertat, perquè això no existeix. Com a periodista no puc mentir ni fer crides a la violència com la ràdio Mille Collines durant el genocidi de Ruanda. —I tot i seguir aquests principis universals no heu esquivat els tribunals… —M’han posat més de 150 querelles. Me n’han arribat a presentar tres al mateix dia a Casablanca, Marràqueix i Agadir. Ara, cada vegada que m’han acusat de mentir o difamar m’he presentat al tribunal amb els documents oficials que justificaven les informacions. Que defenso uns principis que no existeixen al Marroc? Sí, ho sé. Per això ja no puc ni treballar d’escombriaire al meu país. —Com és l’arquetip del periodista marroquí? —És un noi que no és un defensor acèrrim del règim. Té dona, fills i ha de pagar factures. A més vol poder comprar-se una casa, un cotxe i, per tant, no vol problemes. Quan entri en un diari es fixarà en la línia editorial si és pro-règim, que són el 99,9% de les publicacions, i la seguirà sense temptar els límits. Però saps què? —Què? —Jo m’he alimentat moltes vegades d’aquests periodistes. Per què? Quan cobreixen la presentació d’un cotxe, per exemple, fan un article lloant-lo i hi afegeixen algunes declaracions. A mi, en canvi, em deien la veritat. ‘El cotxe és una merda.’ A més, m’explicaven tant com veien. Els funcionaris, els agents de policia, què feien, què deien, etc. Evidentment, tenia una caixa negra per a pagar aquestes confidències. Allò que no podia fer era posar-los a la picota. Sempre he protegit els meus col·laboradors, fossin periodistes o caricaturistes. Mai no delataria un company. I a mi ja no em venia d’un judici més o un judici menys. —De tota manera, la primera vegada que vau topar amb el règim no fou com a periodista, sinó com a diplomàtic. —Als anys vuitanta treballava com a ajudant de professor a la Universitat de la Sorbona. Preparava la meva tesi doctoral, però per motius familiars vaig decidir de tornar al Marroc. Em vaig treure una plaça en la diplomàcia marroquina i al cap de poc em van enviar a Buenos Aires. Jo era l’ajudant de l’ambaixador. Allà em vaig adonar de la corrupció i la podridura del sistema. ‘Som tan lluny del Marroc que ni saben que existim’, em deia. L’home s’emportava diners, es perdia nits senceres en barris dubtosos i aprofitava la balisa diplomàtica per fer contraban. Comprava televisions, electrodomèstics… de l’Àsia i els revenia amb un bon benefici. Feia igual amb cotxes d’alta gamma que comprava a Miami i Iquique (Xile). Era un peça. —Vós ho vau denunciar? —Sí, moltes vegades. Però el ministeri em responia que era un exagerat, que tot anava bé. Fins que un dia la dona de l’ambaixador va estomacar a la cuinera, que també era marroquina. Li vaig fer una fotografia i li vaig prendre declaració per presentar una denúncia, però la vaig avisar que totes les denuncies passaven per les mans de l’ambaixador abans d’arribar a Rabat. I quan li va arribar li vaig donar una còpia de la testimoni. ‘Això és una traïció’, em va dir. I Rabat, en compte de considerar que feia bé la meva feina, em va castigar. Em van repatriar i em van col·locar en un despatx sense telèfon. No tenia feina. Entrava al matí i me n’anava al vespre. Com es diu al Marroc, em van posar en un garatge. —I és en aquest moment quan per primera vegada us ofereixen d’escriure? —Sí, un company em va demanar que escrivís una columna. No era res romàntic. Havia d’omplir un últim espai abans de tancar la maqueta de la seva revista. I el problema és que li va agradar i em va demanar que continués.  —La recordeu, aquesta primera columna? —Evidentment. Vaig escriure sobre el retorn de Fqih Basri, un dels opositors més durs del règim i que va viure molts anys exiliat a França. A la columna em preguntava sobre quin Basri tornava, si l’home combatiu i contrari a la monarquia o una versió conciliadora que acceptava d’integrar-se en el sistema. Parlem d’una persona que havia intentat derrocar Hassan II més d’una vegada. Basri no em va perdonar mai aquell text. Una vegada em va concedir una entrevista i quan em vaig presentar a casa seva em va dir: ‘A tu no et penso donar l’entrevista.’ Quan toques les contradiccions, la gent s’ofèn. —Quan decidiu de fer el salt al periodisme? —Escric alguna columna més i decideixo de fer-me periodista. Vaig rebre alguna carta instant-me a tornar al despatx si no volia ser expulsat de l’administració, però me’n vaig anar al banc i vaig cancel·lar el meu compte. No volia cobrar cap més nòmina de l’estat i ser acusat de desfalc o de qualsevol altra cosa. —Què volíeu fer com a periodista? —La meva primera feina va ser en un diari petit, després vaig fer el salt a Le Quotidiene Marocain i més tard a la Vie Economique. Feia reportatges. Tenia facilitat per a escriure. La premsa francòfona al Marroc és una mena d’elit. Un periodista francòfon guanya tres o quatre vegades més que no pas un d’arabòfon. Després vaig entrar a Le Journal, que al principi només publicava sobre economia i finances. A mi em van donar carta blanca per a escriure sobre política. I ho vaig aprofitar. —Sobre què escrivíeu? —Escrivia tota mena d’articles, però els meus preferits eren els que tocaven temes tabú per a la societat marroquina. Les violacions dels drets humans, la situació del Sàhara, que per la majoria de marroquins només existeix quan hi ha manifestacions en favor del rei… Vaig entrevistar polítics i activistes exiliats. I també vaig ser el primer periodista del món àrab musulmà que va entrevistar Binyamín Netanyahu. Ens van segrestar la revista manta vegada. Però l’èxit era bestial. Al principi Le Journal venia uns 3.000 exemplars a la setmana; quan vaig me’n vaig anar eren més de 70.000. —Per què us en vau anar? —Vaig decidir d’anar-me’n de manera voluntària després de la mort de Hassan II (1999). La direcció va decidir que calia acompanyar la transició amb Mohammed VI, tal com havia fet El País aquí, però jo els vaig dir que al Marroc no hi havia transició, sinó un canvi de cares al capdavant del règim. Ens tocava explicar què passava, res més, som periodistes. Vaig escriure un article que es titulava ‘Els homes passen, el sistema roman’, en què em mostrava crític amb la suposada transició. La direcció va considerar que era contrari a la línia del diari i no me’l van publicar. En vista de la censura vaig decidir d’abandonar Le Journal. L’article es va acabar publicant a la revista francesa Courrier International. Humilment, crec que no anava pas errat. —I després què decidiu de fer? —El març del 2000 fundo una revista anomenada Demain, que me la tanquen el desembre del mateix any. —Què va passar? —Le Journal va publicar que el socialisme marroquí s’havia aliat amb el general Mohammed Medbouh per fer un cop d’estat contra Hassan II el 1972. Nosaltres vam trobar interessant la informació, és a dir, ben fonamentada, i la vam replicar. Llavors el primer ministre era socialista, Abderrahmane Youssoufi, i va decidir de fer servir un article constitucional que li permetia de tancar publicacions sense justificació. Ens va tancar a nosaltres, a Le Journal i a As-Sahifa, la versió en àrab. L’escàndol va ser tan gran que en la reforma constitucional del 2011 es va retirar l’article en qüestió. —El tarannà conciliador amb Mohammed VI va servir de ben poc a Le Journal. —És trist, però el Marroc és així. —I malgrat tot torneu a obrir una revista. —No tenia res i no sabia què fer. Finalment em vaig decidir a treure una altra revista, Demain Magazine, però senzilla: setze pàgines i paper tabloide. De tota manera, vaig voler canviar una mica el to i afegir-hi un deix de sàtira. El primer exemplar només tenia el meu nom i poca cosa més. En vam vendre 11.000. Cada setmana pujaven les vendes. La volien a tot el Marroc. Però mai, mai, no em van concedir que reimprimís cap exemplar. Quan vam assolir el màxim per a una publicació francòfona, uns 70.000 exemplars, vam preparar la versió en àrab. El primer número va sortir el novembre del 2002 i va vendre 40.000 exemplars. Va ser una barbaritat. A més tot era sense publicitat, perquè el sistema al complet ens feia boicot. Sobrevivíem gràcies a les vendes… fins que el març del 2003, una altra vegada, ens van tancar. —Per què era tan incòmode Demain Magazine? —Per l’humor. El règim no suporta la sàtira. Una vegada vam fer un article sobre el pressupost reial, que és vint-i-set vegades superior al de la Zarzuela. En compte d’un article fent escarafalls o demanant explicacions, vam ser més irònics. El pressupost reial sempre s’aprova per unanimitat. Tant l’extrema esquerra com els islamistes voten en favor. Nosaltres vam demanar que, si més no, es debatessin les xifres, perquè era possible que algun diputat estimés que calia donar més diners a Mohammed VI. L’article no va agradar gens a Rabat i em van presentar una querella per haver faltat el respecte al rei. —Tornem als temes tabú, doncs. —Correcte. També vam publicar informacions en què detallàvem que el cap de la Gendarmeria Reial –que seria la Guàrdia Civil del Marroc– i el cap de l’estat major tenien una empresa pesquera al Sàhara, tot i que els càrrecs militars no poden tenir llicències de pesca. L’empresa es deia Kaben Pêche. Ka d’Abdelhaq Kadiri, cap de l’estat major, i ben de Housni Benslimane, cap de la gendarmeria. Pêche crec que no necessita traducció per a un català, oi? —Trencar-se tan poc el cap amb el nom denota que es creien intocables. —Els importava tot una merda. Se sentien impunes. Un any després de la publicació van liquidar l’empresa. Vaig rebre amenaces, però ningú no em va portar a judici. La informació era certa i constatava dues coses: l’espoli dels caladors del Sàhara i una il·legalitat flagrant per part de càrrecs militars. Però no s’acaba aquí la història. Els pesquers d’aquesta gent no portaven el peix a port. En aigües internacionals distribuïen les captures a vaixells japonesos, russos… tot en negre. Uns diners que, evidentment, acabaven en un compte a l’estranger. La part més graciosa és que aquesta gent són els mateixos que s’omplen la boca de patriotisme. —Però aquesta vegada no tan sols us tanquen la revista… —A mi em condemnen a quatre anys de presó, tot i que el fiscal me’n demanava vint. Els càrrecs eren atemptat contra la monarquia, contra la integritat territorial del Marroc i falta de respecte al rei. —Com són les presons marroquines? —Un desastre. Les condicions eren infames. El menjar era una merda, tot era una porqueria, no hi havia gens d’higiene. Els vidres de les finestres eren trencats i hi feia molt fred. Ho vaig descriure en diversos articles que es van publicar a El País i a la premsa francesa. S’anomenaven ‘Les meves peripècies a la presó’. En vaig publicar cinc. El sisè el tenia llest, però mentre cercava com treure’l d’allà, em van alliberar.  En aquella presó tothom es podia moure amb llibertat total. Els narcotraficants, els assassins, els sahrauís, els islamistes, els corruptes… Tothom menys jo. A mi em tenien confinat a la darrera cel·la de l’ala més dura. —El periodista, el reclús més perillós... —Sí, sí. Em tenien amb els assassins i els violadors. Ara, el reis de la presó eren els narcos, fotien com volien. Tenien putes, drogues, menjar… ho tenien tot. Però entre ells també hi havia jerarquia. El Nene, un de famós que va desaparèixer més tard a Ceuta, era al capdamunt de tot. Els funcionaris li portaven fins i tot el cafè de la seva cafeteria preferida. Entraven a la seva cel·la amb la tassa, platet i una cobertura de paper de plata perquè no es refredés. —Com en trèieu els articles? —Un el vaig dictar per telèfon. Un pres tenia un mòbil que anava passant de mà en mà, fins que de tant en tant m’arribava a mi. Així també vaig poder concedir algunes entrevistes, tot i que era prohibit. Per això em van acabar posant un inhibidor a la cel·la. Es pensaven que el mòbil era meu.  —I la resta? —Els altres? De maneres diferents, però no t’ho diré. Pot ser que acabi a la presó una altra vegada. —Vau complir la condemna íntegra? —Hi vaig estar vuit mesos. Els funcionaris no paraven de dir-me: ‘Si demanes l’indult, el rei el signa i surts avui mateix.’ Però jo no volia, ni vull, el perdó del règim. Finalment, el rei va decretar una mena d’amnistia general d’islamistes i sahrauís. —I vós? —Jo al mig dels dos blocs. Esquitxa que alguna cosa queda. Quan vam sortir, la premsa ens esperava. Tots els amnistiats deien: ‘Nosaltres hem sortit gràcies al periodista.’ —Una volta alliberat proveu de tornar al periodisme? —Tenia diverses proposicions. I com que continuava escrivint de manera lliure, es van reduir a dues: El País i El Mundo. El segon em va oferir una feina fixa com a corresponsal itinerant i la vaig acceptar. —I per què us inhabiliten? —Pedro J. Ramírez em va demanar que anés als camps de refugiats de Tindouf. Hi vaig entrevistar al difunt Mohamed Abdelaziz, president de la República Àrab Sahrauí Democràtica (RASD). Però també vaig aconseguir que el Polisario em deixés parlar amb els militars marroquins detinguts. I també en vaig fer un reportatge. S’han d’explicar totes les realitats, si no et diran que prens partit. I quan vaig tornar al Marroc la gent estava exaltada. Com podia ser que un periodista marroquí hagués anat als campaments de Tindouf? En fi. Un mitjà em va entrevistar i em van demanar si Tindouf eren campaments de segrestats. Jo vaig respondre que no, que eren refugiats reconeguts per l’ONU. I arran d’això em van inhabilitar per exercir el periodisme al Marroc durant deu anys. És en aquest moment, que no puc treballar, que no tinc res, que decideixo de venir a Barcelona. —Quin record teniu de Pedro J.? —En aquell moment hi tenia una relació molt pròxima. En termes periodístic en tinc un bon record. Jo no parlava amb ell de política, només de la meva feina. —Per què? —Perquè jo intento no parlar de política interna, espanyola o catalana… Per exemple, quan em demanen si sóc independentista o espanyolista, jo responc que sóc marroquí i que no puc ser res més. Per mi és un tema estranger, no tinc gens de pretensió de nacionalitzar-me espanyol o català. Jo aquí sóc un hoste i algun dia me n’aniré. Ara, una cosa que sí que em va molestar molt fou el Primer d’Octubre. —En quin sentit? —La violència policíaca. Jo era al carrer cobrint la votació i ho vaig veure. I també vaig ser a Economia el 20-S. L’única violència que hi va haver aquells dies va ser la de la policia i la Guàrdia Civil. Aquella reacció tan visceral, tan militarista, va fer molt de mal a Espanya. Només cal veure com ho va tractar la premsa internacional.

Summary: Ali Lmrabet: ‘Al Marroc m’haurien deixat morir’


Movistar, Vodafone i Orange han incrementat la seva oferta de dades mòbils per facilitar a empreses i treballadors continuar amb la seva feina de manera remota mentre s’allargui la crisi del coronavirus. A més, els operadors que ofereixen serveis de televisió han augmentat de forma gratuïta l’oferta d’entreteniment. Així, per exemple, els clients de Fusió i clients de mòbil de Movistar disposaran de 30GB mensuals durant els dos pròxims mesos i més continguts d’entreteniment, en especial els infantils i esdeveniments esportius durant un mes. Per la seva banda, Vodafone oferirà dades il·limitades als clients autònoms i pimes, dos segments que compten amb una menor infraestructura tecnològica. En un comunicat, Vodafone també explica que els seus clients podran accedir al Pack Peques gratuïtament, amb continguts per als més petits. En una carta adreçada als seus clients, el president i conseller delegat de la companyia a l’Estat, Antonio Coimbra, ha explicat que aquestes mesures són ‘per mostrar el seu compromís i responsabilitat davant la situació excepcional’ causada pel coronavirus i que els treballadors de la companyia ja treballen en remot. En la mateixa línia, el president executiu de Telefonica, José María Ávarez–Pallete, ha comentat que els treballadors també fan la seva feina des de casa i que la mesura s’allargarà com a mínim mentre duri aquesta situació, que ha definit com un ‘desafiament per a la societat’. Orange assegura que vol ‘contribuir a mitigar’ les conseqüències del coronavirus entre els seus clients i també ha incrementat en 30GB gratis a tots els clients Love i Go d’Orange durant un mes i habilitat un paquet especial per a infants de clients e la companyia, també per espai d’un mes. A banda, ha reforçat les plataformes gratuïtes d’educació dirigides a professors, nens i professionals. Pel que fa a Pepephone també carregarà 5GB més per als seus clients en les línies de veu i dades durant aquest mes de manera gratuïta, mentre que MasMovil i Yoigo, que també fan proves pilot amb el teletreball, oferiran tres mesos gratis de FlixOlé i SkyTV en la seva oferta televisiva.

Summary: Les operadores de telefonia amplien dades d’Internet durant la crisi pel coronavirus


La Generalitat ha enviat una invitació al president del Govern espanyol, Mariano Rajoy, perquè acudeixi a la conferència sobre el referèndum que pronunciaran a Madrid el dilluns de la setmana vinent el president Carles Puigdemont, el vicepresident Oriol Junqueras, i el conseller d’Afers exteriors, Raül Romeva. Ho ha explicat en la roda de premsa posterior al Consell Executiu la portaveu del Govern, Neus Munté, que ha precisat que en aquesta invitació es demana al president que faci “extensiva” aquesta proposta a la resta de l’Executiu. Munté ha explicat que no tenen resposta, i ha criticat les paraules de l’exministre d’Exteriors José Manuel García Margallo, que aquest dimarts ha afirmat que ell no acudiria a la conferència si fos membre del gabinet. El Govern també ha convidat altres personalitats i membres de diferents formacions –que no ha detallat– a aquesta, conferència en la Caja de Música i que es titularà ‘Referèndum per a Catalunya. Invitació per a un acord democràtic’. Amb aquest títol la Generalitat cerca resumir l’ànim amb el qual anirà a Madrid: proposar un “acord democràtic” al Govern central perquè el referèndum que Puigdemont vol convocar sigui de forma negociada amb l’Estat i no unilateral. “Asseure’ns a parlar, a dialogar, a abordar qüestions com la data i la pregunta”, segons la portaveu, que ha insistit que la prioritat de la Generalitat és una consulta pactada, però que se celebrarà igualment si l’Estat manté el seu rebuig frontal. LA CONSTITUCIÓ COM A “MORDASSA” Munté ha lamentat que fins ara l’única resposta de l’Executiu a les demandes sobiranistes hagi estat presentar la Constitució “com a mordassa i com a gàbia”, ja que la Generalitat considera possible convocar la votació amb el marc legal vigent. La setmana passada, Puigdemont va assegurar que aquesta conferència és el “últim intent” del seu Govern per pactar el referèndum, i que està disposat a parlar de tot; també de qüestions tan centrals com la data i la definició de la pregunta.

Summary: Puigdemont convida Rajoy i la resta del Govern espanyol a la seva conferència del dilluns a Madrid


El 23 de juliol de 2015 va ser una jornada ‘històrica’ al parlament. Ho deien molts diputats que aquell dia hi eren presents. No tan sols perquè una iniciativa legislativa popular (ILP) aconseguia de sortir de la cambra en forma de llei, sinó perquè es feia un gran pas endavant per a posar remei als desnonaments i als talls de subministraments bàsics, com ara l’aigua, la llum i el gas. Era la llei de mesures urgents per a afrontar l’emergència en l’habitatge i la pobresa energètica, que fou coneguda com a ‘llei 24/2015’. Va ser aprovada per unanimitat, inclòs el PP. Però pocs dies més tard, el govern espanyol, del PP, hi presentava recurs en contra al Constitucional, que més tard la suspenia cautelarment. Ara, enguany, quan Sánchez va ocupar la presidència d’Espanya, va prometre d’aixecar els recursos al TC contra lleis socials aprovades al parlament i impugnades pel govern de Rajoy. Ahir, en una reunió entre el govern espanyol i les entitats impulsores de la ILP –PAH, APE i Observatori Desc–, es va fer un gran pas endavant per a recuperar definitivament aquesta llei, que afecta milers de persones. De fet, ahir el govern espanyol va posar un límit temporal a la retirada del recurs: abans de l’hivern. Ho va dir el secretari general de Política Territorial, José Ignacio Sánchez Amor, després de la reunió. Les entitats li van demanar que no perdessin més temps i que retiressin el recurs divendres, al consell de ministres, però ell no els ho va pas confirmar. ‘Els hem dit que hi ha una urgència per a recuperar la llei. Ha passat tant de temps que hi ha el risc que el TC publiqui una sentència –de moment la llei és suspesa cautelament. I llavors exigiríem responsabilitats’, deia una font present a la reunió. Ahir el govern espanyol va manifestar dubtes sobre la constitucionalitat de l’article 7 de la llei, que afecta els grans tenidors d’habitatge, és a dir, bancs i fons voltor. L’article diu que l’administració pot obligar els grans tenidors a cedir els pisos buits a un fons d’habitatge per a polítiques socials. I també diu molt clarament qui són els grans tenidors: les entitats financeres, les filials immobiliàries d’aquestes entitats, els fons d’inversió i les entitats de gestió d’actius; a més de persones jurídiques que, per si soles o per mitjà d’un grup d’empreses, siguin titulars d’una superfície habitable de més de 1.250 metres quadrats. Les entitats van adduir que la llei d’habitatge de les Illes Balears és similar a la catalana, amb un article 7 gairebé idèntic, i que no ha estat pas objecte de recurs al TC. Després d’un intercanvi d’opinions, es va arribar a l’acord que l’estat retiraria el recurs sobre l’article en qüestió i que més endavant la Generalitat redactaria una normativa específica que explicaria com es desenvoluparia. La portaveu de la PAH, Lucía Delgado, va dir que durant els sis mesos que la llei va estar vigent va demostrar ser una eina que salvava vides. Per això accepten la petició del govern espanyol i diuen que ara la plataforma pressionarà la Generalitat perquè es comprometi a desenvolupar l’article 7 en un reglament ben aviat. ‘Demanem a la Generalitat que es posi a fer feina perquè el fet essencial és que es recuperi íntegrament la llei 24/2015’, va dir Delgado. La quadratura del cercle, doncs, l’ha de validar el govern català, que de segur que donarà el vist-i-plau a la condició del govern espanyol. Ahir el conseller de Territori, Damià Calvet, va demanar la retirada del recurs contra la llei per a poder recuperar-la sencera. Però va fer una demanda de mínims i va dir que, si això no podia ser, almenys es preservés un ‘article fonamental’, que ‘és el reallotjament obligatori de les persones i famílies desnonades pels grans tenidors’. Aquest article no implica cap conflicte de constitucionalitat; per això no és previst que la Generalitat posi cap obstacle al renaixement de la llei.

Summary: La recuperació definitiva de la llei d’emergència en l’habitatge entra en la fase final


Li diuen l’arca de Noè de l’agricultura mundial. Uns 1.300 quilòmetres cercle polar àrtic endins hi ha un magatzem que preserva congelades llavors agrícoles de tot el món: l’Svalbard Global Seed Vault. És com una mena de còpia de seguretat pensada per protegir la riquesa agrícola de qualsevol catàstrofe imaginable en ple canvi climàtic: plagues, sequera, terratrèmols, guerres. D’ençà del febrer del 2008 recull mostres de llavors de tot el món i les conserva a divuit graus sota zero, dins el permagel, a Spitsbergen, una illa de l’arxipèlag d’Svalbard on viuen més óssos polars que no pas persones. Noruega en va pagar la construcció com si fos un regal a la humanitat i ja se’n va demostrar la utilitat a la guerra de Síria: va permetre de rescatar de bombardaments i saqueigs el patrimoni del banc més important de llavors del país. Per primera vegada, el govern espanyol és a punt d’enviar-hi 946 sobres amb mostres de llavors de tot l’estat, també dels Països Catalans. Després de dècades d’imperi de l’agricultura industrial i de pèrdua de llavors antigues, la recuperació de les varietats tradicionals pot ser clau per a adaptar els cultius a la crisi climàtica. S’ajusten millor als canvis del medi i necessiten menys aigua i fertilitzants. En la diversitat i la tradició hi ha el futur. Però és també una batalla de poder entre els petits pagesos i la gran indústria agro-alimentària: hi ha en joc la base de l’alimentació mundial. El retorn als orígens és un viatge als confins del sota zero, però també al dia a dia dels pagesos que guarden, any rere any, les millors varietats tradicionals i mantenen viu el patrimoni dels besavis. La paradoxa del magatzem de llavors més preuat Al banc de llavors d’Svalbard hi ha més d’un milió de llavors de més de sis mil espècies diferents que provenen d’una setantena de dipositants, entre els quals governs i instituts de recerca de tot el món. Funciona com una segona còpia de seguretat dels bancs de germoplasma: són una rèplica del material genètic que ja guarden els altres, però congelat en un dels llocs més aïllats del planeta, amb les màximes mesures de seguretat. El magatzem és excavat al permagel, dins el vessant d’una muntanya a 130 metres per damunt el nivell del mar. Un sistema de refrigeració manté les llavors a 18 graus sota zero i tot és pensat perquè no es malmetin si l’electricitat falla. Segons que explica a VilaWeb el coordinador del banc, Åsmund Asdal, en cas que no tinguessin gens d’energia, el permagel permetria que les llavors es mantinguessin segures entre tres i quatre graus. Però l’escalfament global amenaça l’Àrtic. El 2016 va ser l’any més càlid registrat fins aleshores i un dia es va escolar aigua pel túnel d’entrada del banc de llavors d’Svalbard. La tragèdia no va afectar el magatzem, però va ser un avís contundent. No hi ha cap racó del planeta que se salvi de la crisi climàtica i fins i tot la fortalesa inexpugnable de la biodiversitat agrícola mundial, inclosa en l’estratègia de la FAO per a afrontar el canvi climàtic, també era amenaçada per l’escalfament del permagel i l’arribada de pluges fortes on sol nevar. S’havien de fer obres per a millorar l’estructura. Åsmund Asdal davant l’Svalbard Global Seed Vault. Fotografia: Ministeri d’Agricultura de Noruega (Riccardo Gangale) Les millores de l’edifici s’acabaran aquest estiu, segons Asdal. Durant aquests dotze últims mesos s’ha impermeabilitzat el túnel d’entrada i les màquines de refrigeració del sistema, que també condensaven, s’han allunyat de les cambres on dormen les llavors. Asdal assegura que no han calculat per quants anys l’edifici serà protegit del canvi climàtic, però remarca que el govern noruec s’ha compromès a proveir la infrastructura necessària per a preservar la congelació de les llavors. A Svalbard hi ha majoritàriament llavors agrícoles, però el ministeri noruec d’Agricultura pot aprovar que s’hi dipositin arbres o plantes ornamentals, segons Asdal, si considera que tenen interès. El responsable del banc és el govern noruec, si bé la gestió diària la fa el Centre de Recursos Genètics Nòrdics (NordGen), un institut que treballa per la preservació de material genètic d’animals, plantes i boscs dels països nòrdics. El banc d’Svalbard es va crear arran d’un acord a tres bandes. El tercer soci és Crop Trust, una organització internacional centrada en la preservació de la diversitat en vista de la crisi climàtica. Crup Trust aporta bona part del finançament de les operacions i s’encarrega de l’assessorament tècnic i els costs de l’enviament de les llavors. És una organització dedicada exclusivament a la conservació de la diversitat dels cultius, finançada amb donacions de governs, fundacions, empreses i individus de tot el món, entre els quals hi ha grans empreses com Bayer (Division CropScience, que l’any passat va comprar l’antiga Monsanto) o Unilever. També la fundació de Bill i Melinda Gates i la Rockefeller, a més de governs com el d’Espanya, el Regne Unit, Alemanya, Suïssa, Itàlia, la República Txeca, Suècia, el Canadà, el Japó, Eslovàquia, Corea del Sud, Nova Zelanda, els Països Baixos, Irlanda, l’Índia, Egipte, Etiòpia o Colòmbia. Quin interès tenen grans empreses i fortunes mundials a invertir en la preservació de la diversitat agrícola? La pregunta és obligada: Podrien accedir al banc d’Svalbard, aprofitar-se de les característiques de varietats de tot del món per millorar llavors, patentar-les i després enriquir-se venent-les? Asdal subratlla que l’arca de Noè de les llavors mundials funciona com la caixa forta d’un banc. ‘La propietat de les llavors és dels dipositants i només els propietaris poden demanar que els retornin les que han dipositat’, declara. Legalment, es firma un contracte entre el dipositant i el ministeri noruec d’Agricultura i Alimentació. ‘Ningú més que els propietaris hi tenen accés, a les llavors’, garanteix. Tomàquet català a Svalbard El govern espanyol és immers en els tràmits administratius de la signatura d’aquest contracte, però l’Instituto Nacional de Investigación y Tecnología Agraria y Alimentaria (INIA) ja té preparada una primera remesa de llavors per a enviar. Al gran magatzem mundial ja n’hi havia d’origen estatal, preservades per uns altres bancs de germoplasma del món. Tal com es registren les remeses, és impossible de saber si ja n’hi ha d’originàries dels Països Catalans, però de segur que n’hi haurà quan s’executi aquest primer enviament: mongetes, blat i tomàquet català. Segons Luis Guasch, director del Centre Recursos Fitogenètics espanyol, han preparat 946 sobres amb mostres de 763 accessions (mostres singulars de llavors que representen un cultiu, una línia de cria o una població). Llavors preparades per ser enviades a Svalbard pel Centre Nacional de Recursos Fitogenètics espanyol. Fotografia: CNRF / INIA D’entre les espècies que s’enviaran, 257 són cereals (100 de la col·lecció nuclear de blat dur, 64 espècies silvestres i la resta, blat de moro, sègol, civada i sorgo), 339 lleguminoses (148 mongetes, 93 veces, 42 mongetes de careta, 25 tramussos, i llenties, cigrons, entre més) i grapats de llavors hortícoles: 52 de tomàquet, 17 d’albergínia, cebes i borratja. Guasch explica que han estat multiplicant llavors durant dos anys per a dipositar-les a Svalbard. A Alcalá de Henares tenen el banc central de germoplasma de tota una estructura estatal formada per 35 entitats integrades en una xarxa de llavors. Tenen 80.000 accessions de 3.500 espècies a disposició dels agricultors i investigadors. És una còpia de seguretat dels bancs actius de la xarxa. Però són llavors que s’han de mantenir vives i periòdicament han de fer proves de germinació, segons que explica Guasch. Els anys de reproducció varien en funció de l’espècie. El protocol diu que, si la germinació baixa per sota del 85%, s’han de multiplicar de manera natural en les condicions més semblants a la manera com es van recol·lectar perquè no variïn les freqüències genètiques. Ho fa el mateix centre o bé els agricultors, perquè col·laboren amb associacions que mantenen les llavors vives al camp. Una cosa és la conservació de llavors del banc base (anomenada tècnicament ex situ) i una altra és la conservació in situ, als cultius actius. Els anys de reproducció varien en funció de l’espècie. El protocol diu que si la germinació baixa per sota del 85%, s’han de multiplicar de manera natural en les condicions més semblants a com es van recol·lectar perquè no variïn les freqüències genètiques. Ho fa el mateix centre o ho fan agricultors, perquè col·laboren amb associacions que mantenen les llavors vives al camp. Una cosa és la conservació de llavors del banc base (anomenada tècnicament ex situ) i una altra és la conservació in situ, als cultius actius. Llavors preparades per ser enviades a l’Svalbard Global Seed Vault. Fotografia: CNRF / INIA Guasch explica que han aprofitat les multiplicacions rutinàries que s’havien de fer per guardar llavors per a Svalbard. ‘Amb cada regeneració d’alguna manera modifiques els gens de la població que conserves’, constata, així que han evitat de fer-ne més de les necessàries. En espera que es resolguin els tràmits burocràtics, esperen de poder-les enviar a l’octubre, que és la pròxima data d’obertura del magatzem. Si no, al febrer. Però aquest només serà el primer enviament. Les llavors s’han de multiplicar perquè no es morin i s’hauran d’anar regenerant. Segons Guasch, Svalbard és una caixa negra: no hi fan proves de germinació. Així que controlaran la salut de les llavors enviades a partir de les altres rèpliques que es conserven a Alcalá de Henares en les mateixes condicions de congelació. Preveuen de renovar-les en funció de la manera com evolucionaran. A Svalbard, les llavors s’emmagatzemen en unes bosses d’alumini trifoliat similars a les que es fan servir per a conservar el cafè. El banc de llavors d’Svalbard va demostrar la seva importància a la guerra de Síria. Gràcies a les llavors que hi havia dipositat, el Centre Internacional per a la Investigació de l’Agricultura en les Zones Seques (ICARDA, en anglès) va poder recuperar les varietats que es van perdre llavors. L’ICARDA té varietats úniques de regions àrides que podrien ajudar en el combat de l’agricultura contra el canvi climàtic perquè són més resistents a la sequera, la calor i les plagues, i més adaptables a la salinitat. La seva col·lecció de llavors conserva la memòria agrícola del Creixent Fèrtil, bressol de l’agricultura fa milers d’anys. Les varietats perdudes es van plantar i multiplicar al Marroc i al Líban i el febrer del 2017 l’ICARDA en va reposar una còpia de seguretat a Svalbard en col·laboració amb l’organització Crop Trust. Llavors de l’ICARDA s’emmagatzemen a Svalbard. Fotografia: Ministeri d’Agricultura de Noruega (Riccardo Gangale) Els horts del ‘segon origen’ La conservació i la selecció de les llavors és tan antiga com els cultius. Abans els homes i les dones no juguessin a ser déus amb l’agricultura i practiquessin la mutagènesi o els transgènics, ja agafaven les llavors de la natura i les transformaven. ‘S’agafava un enciam salvatge i s’anava seleccionant. L’home agafava els gens que s’adaptaven millor a les seves necessitats, i l’adaptació d’aquests gens ha originat les plantes domèstiques, produïdes per l’home d’una manera artesanal seleccionant les llavors de les plantes que resistien millor o que tenien més bon gust’, relata Jordi Puig, pagès, doctor en Ciències Ambientals i ànima de l’explotació hortícola l’Espigall. Puig s’ha especialitzat en les varietats locals i en la creació de bancs de germoplasma, com ara el del Vallès Oriental, i facilita i intercanvia llavors amb agricultors sense cost perquè creu que són patrimoni de tots. És autor del llibre L’hort del segon origen i defensa que l’agricultura ecològica i la preservació de les varietats locals són la millor manera d’afrontar el canvi climàtic. ‘En un context amb escassetat de recursos com el dels nostres besavis, les llavors de varietats locals s’adaptaven bé, aguantaven els estressos de nutrients i d’aigua millor que algunes varietats dissenyades per a fer quilos i quilos i que necessiten molta aigua i nutrients’, argumenta. Les varietats s’hauran d’adaptar a l’escalfament global. ‘A cada increment d’un grau de temperatura, hi ha un desplaçament latitudinal i altitudinal de les comunitats vegetals. Un tomàquet que es fa bé a València, potser d’aquí a vint anys es farà molt bé a Barcelona’, exemplifica Puig. El ritme és brutal: el desplaçament és de 20 quilòmetres en sentit latitud nord cada any. Si el canvi climàtic accelera, el desplaçament també. En alguns indrets on es feien cultius de secà, alerta, s’haurà d’optar pel rec de suport a vinyes, oliveres, ametllers o avellaners. ‘L’increment de la temperatura i el fet que deixarà de ploure tant farà que la vapo-transpiració sigui molt més alta’, preveu. Varietats d’enciams plantats a l’hort ecològic del Puig, a Castellbell i el Vilar (Bages). Fotografia: ACN Les llavors antigues ja van ser seleccionades per a adaptar-se amb una màxima eficiència de recursos, però van perdre la partida contra la intensificació de l’agricultura, l’estandardització de la producció agrícola i l’hegemonia de les llavors comercials, amb la introducció del petroli i els fertilitzants. Moltes varietats es van perdre. Ara poden ser una solució de futur. L’agricultura ecològica torna als orígens, es deslliura de les tècniques més contaminants, els fertilitzants i els combustibles fòssils, i fa servir llavors locals més ben adaptades al medi i amb un genotip molt més ric que no pas les comercials. Així ho defensa Josep Roselló, membre fundador de l’associació Llavors d’Ací i tècnic de l’Estació Experimental Agrària de Carcaixent (Ribera Alta), dependent de la conselleria d’Agricultura. Es dedica a fomentar l’ús de les varietats tradicionals al camp. Roselló creu que la creació dels bancs de germoplasma ha estat un èxit perquè ha evitat la desaparició de varietats que no podien competir amb l’alta productivitat dels sistemes de cultiu estandarditzats pel mercat de l’agricultura intensiva. Però avisa que no han resolt la desaparició de la diversitat. ‘Al camp continuen desapareixent les varietats. Són conservades en neveres, però cada cop es fan servir menys’, alerta. ‘La llavor que es guarda en una nevera atura l’evolució durant anys perquè no es contrasta cada any amb els aspectes canviants del medi. Si es conserva en el camp, evoluciona’, assenyala Roselló. Ha estat així de temps immemorials. ‘El llaurador és l’agent de selecció: cada any guarda la millor llavor per a l’any següent. Això fa que la llavor es mantingui activa mentre que les llavors dels bancs de germoplasma resten congelades’. Tot plegat, també és una qüestió de poder. ‘Hi ha els drets que tenen els agricultors d’utilitzar les seves llavors, i la conservació evita que les multinacionals s’imposin i t’obliguin a pagar un bé comú que és de tots’, diu Roselló, que avisa que l’agricultura industrial no es preocupa per les llavors tradicionals i que, si més no, les farà servir com a font de caràcters per a empeltar-les amb les altres varietats. Unes llavors que després patentaran i comercialitzaran. L’agricultura comercial continua guanyant la partida mundial, però el canvi climàtic obre una oportunitat per a les pràctiques tradicionals i ecològiques. Ara, tota la responsabilitat no recau en els agricultors. ‘Necessitem que els consumidors també siguin crítics a l’hora d’alimentar-se i cerquin un aliment que provingui de models sostenibles, perquè a més són els que cuiden el seu ambient, els recursos naturals, la seua cultura…’, diu Roselló. Mentrestant, al permagel d’Svalbard hi dormen un milió de llavors, per si de cas.

Summary: Un tresor de la humanitat sota el gel de l’Àrtic


El Partit Popular ha portat a terme el seu acte final de campanya a l’hivernacle de la plaça de braus de ‘Las Ventas’ de Madrid, omplint l’aforament de 2.400 persones que té el recinte, més un miler de persones que han hagut d’esperar fora del recinte on s’ha instal·lat una pantalla gegant. El candidat del PP, Pablo Casado, ha afirmat davant les persones que no han pogut entrar que ‘ja es respira l’ambient de victòria que aconseguirem el diumenge’. Tot seguit, ha fet una crida a mobilitzar a tothom per a ‘fer història i fer fora a Pedro Sánchez de la Moncloa’. El cap del PP ha dit que ‘posarà ordre a Catalunya’, acusant Sánchez de ‘no fer res per detenir un altre cop contra la legalitat que, segons l’Audiència Nacional, s’estava preparant ja amb els CDR i amb Puigdemont’. També ha reclamat el suport dels votants de Cs i Vox com dels ‘socialistes de bona fe’ i ha afirmat que el PP és l’únic partit que ‘garanteix un nou temps per a Espanya’ i que assegura tant la”unitat d’Espanya com el desblocatge i el progrés econòmic. A l’acte han intervingut també la presidenta de la Comunitat de Madrid, Isabel Díaz Ayuso, el batlle de Madrid, José Luis Martínez-Almeida, la número dos del PP al congrés espanyol per Madrid, Ana Pastor i l’ex-president del senat i candidat a aquesta cambra, Pío García Escudero.

Summary: Casado tanca la campanya en un acte multitudinari: ‘Es respira ambient de victòria’


Intersindical Valenciana ha afirmat en un comunicat que ‘tot un cúmul de circumstàncies fan pensar que les declaracions de bones intencions’ per part de la Generalitat Valenciana pel que fa a la introducció del requisit lingüístic del català en la Llei de la Funció Pública ‘no s’acompanyen amb fets’, pel que han considerat que l’administració’ amaga la veritable intenció de no donar prioritat política ‘a aquesta qüestió. Segons ha explicat la central sindical, un any després de celebrades les eleccions valencianes i amb un el nou govern, es va signar a la Mesa General de Negociació de la Funció Pública (MGN) ‘un acord d’ampli abast on s’incloïa la negociació de la reforma de la Llei de la Funció Pública (LFPV), que és la norma on s’ha de recollir, a tots els efectes, la capacitació lingüística del personal de la Generalitat ‘. Intersindical Valenciana va donar suport a aquest acord, entre altres aspectes, pel compromís del Consell de presentar la LFPV durant l’any 2016. Per a l’organització, calia aprofitar ‘el context social i polític per introduir, per fi, la capacitació en valencià dels treballadors i treballadores dependents de l’administració, per garantir els drets lingüístics de totes les persones ‘. Així, i amb la finalitat d’eliminar traves a la seua inclusió a la nova LFPV, es va signar al mes de desembre de 2016, l’Acord de bases sobre la Competència Lingüística, per tres dels sindicats més representatius de la MGN entre els quals es trobava la Intersindical Valenciana. Malgrat aquest suport explícit a la competència lingüística per la part sindical i social, la Conselleria de Justícia ‘va fer públic, el gener de 2017, un esborrany de la nova llei en què el tractament de la capacitació lingüística era extremadament ambigu i, per descomptat, no recollia, ni de lluny, l’esperit de l’acord sindical’. ‘La pressió va fer que s’esmenés la redacció amb la introducció d’una disposició final que definia els diferents graus de capacitació a aplicar i garantia l’entrada en vigor en terminis més curts dels previstos inicialment’, han agregat. La nova llei dorm en calaixos Superada la situació i les reticències, ‘tot feia pensar que la tramitació de la nova llei estava lliure d’obstacles polítics però no ha estat així, en deixar-la dormir en calaixos fins a principis de 2018, quan es torna a presentar un nou avantprojecte de LFPV’. La situació actual és que, ‘un any després, continua sense haver-hi una previsió per a la negociació de la llei a la MGN, com a pas previ a la tramitació parlamentària, amb la qual cosa és tècnicament molt complicat que siga aprovada i desplegada normativament abans que acabe la legislatura ‘. Intersindical Valenciana sempre ha considerat que la capacitació lingüística del personal, ha de ser un objectiu preferent d’aquesta legislatura i, per tant, ‘qualsevol actuació contrària a la consecució d’aquest, serà considerada com un greu incompliment dels compromisos adquirits pel Consell, que no quedarà sense resposta, perquè, en definitiva, estem assistint a una vulneració perpetuada i consentida dels drets lingüístics de les persones que fan servir el valencià com a llengua habitual’. És per això que el sindicat ha exigit que ‘la LFPV i el seu desplegament siguen una realitat abans del 31 de desembre de 2018’ o que es negocien ‘fórmules alternatives per implantar-la en la present legislatura’.

Summary: Intersindical creu que la Generalitat no vol donar ‘prioritat política’ a la introducció del requisit lingüístic


La taxa turística s’ha convertit en la primera polèmica entre els socis del Botànic. La decisió de Compromís de reobrir la qüestió ha irritat Unides Podem, que ho va proposar durant les negociacions del segon govern d’esquerres i la coalició nacionalista ho va rebutjar, amb el suport del PSPV. Malgrat la polèmica, el síndic de Compromís a les Corts, Fran Ferri, ha insistit que aquests mesos vinents treballarien perquè es poguessin implantar taxes turístiques municipals, per exemple a la ciutat de València, on el batlle fa molt de temps que vol aplicar-la. El síndic de Compromís ha insistit que cal treballar perquè s’implanti com més aviat millor, dins aquesta legislatura, i que siguin els ajuntaments que la puguin instaurar. Perquè si un consistori vol fer-ho, no cal impedir-ho, sinó cercar la via per a propiciar-ho. Segons Ferri, una taxa d’aquestes característiques a la ciutat de València, on el 2018 va haver-hi dos milions de pernoctacions, milloraria el finançament de la ciutat i, conseqüentment, la qualitat de vida dels valencians i també dels turistes que hi vénen. Ferri ha assenyalat que, en les negociacions del Botànic II, la taxa apareixia en la comissió tècnica com una opció a implantar, però en una de les últimes reunions per a anar tancant el document polític va desaparèixer perquè no hi havia consens sobre com havia de ser. Ha precisat que un grup demanava que fos una taxa autonòmica amb un tram local, mentre que el PSPV deia que a tot estirar es podia arribar a una taxa municipal discrecional que apliquessin els municipis.

Summary: Compromís confirma que implantarà la taxa turística a escala municipal


La magistrada Maria Eugènia Alegret, del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC), ha citat el diputat d’ERC i ex-secretari general de Vice-presidència i Economia, Josep Maria Jové, com a investigat pel proper 1 de març. Alegret l’investiga arran de l’exposició raonada que va remetre el jutjat d’instrucció número 13 de Barcelona per l’organització del referèndum de l’1-O i els delictes de desobediència greu, revelació de secrets i malversació de fons públics. A més, Alegret ha fixat una fiança de 8.000 euros a Vox perquè es personi com a acusació popular, fiança que haurà de dipositar en un termini de cinc dies hàbils. La interlocutòria arriba dies després que la Sala Civil i Penal desestimés el recurs contra l’admissió a tràmit de la causa. La magistrada també demana al Tribunal Constitucional espanyol que li certifiqui les notificacions i requeriments personals del tribunal a Jové i demana al jutjat d’instrucció 13 que l’informi de la localització de l’original de l’ ‘agenda Moleskine’ intervinguda al domicili de Jové el 20-S. Igualment demana a les acusacions i defensa si creuen necessari que Instrucció 13 remeti al TSJC més documentació. Per últim, demana als investigadors de la Guàrdia Civil que informin si han finalitzat l’examen i anàlisi dels documents, eines informàtiques i telèfons intervinguts a casa de Jové el 20-S, i també si des del mes d’agost passat s’ha ampliat l’atestat policial en relació a Jové. Llarena refusa d’incloure a la causa del Suprem Jové i Salvadó perquè no veu indicis de rebel·lió

Summary: El TSJC cita Jové l’1 de març per l’1-O i fixa 8.000 euros de fiança per a l’acusació popular de Vox


S’han fet tan habituals els discursos victimistes o incoherents que les respostes de Joan Canadell, president de la Cambra de Comerç de Barcelona, semblen senzilles de tan coherents com són. Respon sense subterfugis i el seu diagnòstic és que les polítiques actuals són pitjors que la del peix al cove, perquè no hi ha ni sardina ni llobarro. Té alternativa per al pressupost de la Generalitat ben diferent de la del pacte amb els comuns: que no s’augmentin els imposts, que es reclami allò que deu el govern d’Espanya i que es comenci a rebaixar el dèficit fiscal. Que en cap cas no s’augmenti el deute. El triomf de la candidatura independentista per a dirigir la Cambra de Comerç de Barcelona encara no ha estat paït com un fet democràtic per alguns sectors unionistes. Hi ha qui prefereix invisibilitzar la institució abans que acceptar la realitat. Això és el que va fer el president del govern espanyol, Pedro Sánchez, en la seva visita a Barcelona: menystenir una de les institucions econòmiques més importants de la ciutat. Però sembla que no li lleva pas la son, a Canadell. Hi fa front cada dia equipat amb un instrument eficient com són les consultes, el programa Catalunya 2030/40 i la persistència. —Quan la ministra Montero va dir que no tornarien l’IVA que deuen del 2017, vàreu dir que amb gests com aquest el diàleg és un engany. —No té sentit que, si no es veuen capaços d’afrontar la independència, que no afrontin ni tan sols la reducció del dèficit fiscal, que per mi és un dels problemes més greus i pel qual la gent s’ha fet independentista. Si ara se suposa que hi ha una bona relació entre governs i diàleg, si més no s’ha de començar resolent una part del dèficit fiscal i que no n’hi hagi més. Aquests cinc-cents milions i escaig d’IVA que no paguen són un increment del dèficit fiscal. No és que hagin renunciat a la independència, sinó que s’ha renunciat a solucionar el problema de base que és el maltractament fiscal de Catalunya. Això no ho podem tolerar. La primera oportunitat que tenim de resoldre’n una part és ara, i ens trobem que l’estat espanyol torna a atacar no pagant l’IVA. —En canvi de no tornar IVA, la ministra ha fet propostes… —La solució que proposen és que ens endeutem més. No solament no solucionem el dèficit sinó que l’engreixem més. Per mi i la institució que represento això és totalment inacceptable. Com que no et puc pagar l’IVA et genero més dèficit fiscal, perquè això no faci que no puguis afrontar el pagament del teu pressupost. Això és intolerable. —També heu estat crítics amb l’augment d’imposts per fer créixer el pressupost de la Generalitat. —Si per una banda ens trobem amb aquesta renúncia, per una altra tenim un govern que fa un pressupost que va en línia de continuar carregant la societat catalana amb més imposts, en comptes de resoldre-ho amb una reducció parcial, ja no dic total, del dèficit fiscal. No hi estem d’acord, amb tot això. —Què proposeu? —Que en aquest primer pressupost, si més no dels 16.000 milions de dèficit n’hauríem de solucionar dos mil milions o tres. No té sentit que diguem que hi ha dèficit fiscal i que no en solucionem ni una petita part. La nostra proposta és abaixar la pressió fiscal dels catalans al nivell de les altres comunitats. No dic que siguem els qui en tinguem menys, però no hem de ser els que en tinguem més. Aquesta pressió fiscal s’hauria de reduir al nivell de les comunitats que tenen menys càrrega. El diferencial que no podem ingressar, l’estat l’hauria de compensar a càrrec del dèficit fiscal. —Heu tingut cap resposta? —Nosaltres ho hem proposat obertament al vice-president i en tot cas ara, quan el pressupost entri en tràmit parlamentari veurem si ho tenen en compte. Nosaltres hem de demanar allò que sembla lògic i coherent i argumentar-ho. A partir d’aquí, els polítics han de fer allò que considerin en representació dels seus votants. —El govern espanyol ha decidit de no publicar les balances fiscals. —Com que tot és tan greu, la millor manera de no reconèixer el deute fiscal és no publicar les balances i que no hi hagi xifres. Però encara que no les publiquin, tenim tota la sèrie de fa trenta anys. I allò que s’ha de fer és reclamar el reconeixement del dèficit fiscal acumulat que volta els 400.000 milions d’euros. Una xifra que ha reconegut un economista com ara Niño Becerra, que no ha estat mai independentista. —És massa tou el govern de la Generalitat? —M’és igual si és tou o dur. Del nostre punt vista, s’ha de fer això que explico. Si no es fa, el govern no serà coherent amb allò que cal per al país i continuarem amb la mateixa línia de la política dels darrers trenta anys. —La del peix al cove? —En aquest cas, ni això. No hem vist encara cap oferta de l’estat que pugui ser el llobarro, fent servir el símil del conseller. No hem vist ni sardina ni llobarro. Aquelles quaranta propostes no són ni sardina ni llobarro. —D’aquest dèficit la repercussió amb la inversió en infrastructures per al país és allò que més us preocupa? —Hem d’aclarir que el dèficit en infrastructures és part del dèficit fiscal, no és a més a més. Dit això, en l’últim estudi que hem fet, que vam publicar el desembre i que tothom ha coincidit a dir que és molt bo, deixa clar que el dèficit en infrastructures acumulat és de 45.000 milions d’euros. Aquí ja tenim una altra xifra, això és comparant-nos amb la resta de l’estat. La qüestió no és que ens agradi ser espanyols o no, sinó que mentre ho siguem si més no ens haurien de tractar com a la resta d’espanyols i no és així. Si mirem les xifres i comparem els espanyols amb els europeus, veiem que ells sí que són al mateix nivell. I, en canvi, aquí som un 20% per sota, que són aquests 45.000 milions que s’han d’arreglar. Com que és una qüestió molt concreta, hem fet una proposta també concreta: invertir els deu anys vinents 4.000 o 5.000 euros per any i així compensar aquest dèficit. —Respecte de les infrastructures hi ha consens amb les patronals? —Ho vam intentar amb una reunió que s’havia de fer al desembre. Tots van dir que sí, que vindrien. I al gener no van venir. Pimec i Foment se’n van despenjar i van arrossegar dues entitats més. Per què? L’única diferència és l’acord d’investidura a Madrid. Ells han argumentat unes altres qüestions. Nosaltres continuem intentant un consens de totes les entitats empresarials sobre això. —I en privat Sánchez Llibre us en diu res, de tot això? —Hi tenim una bona relació, és un polític de mena. Per tant, és una persona molt afable i podem parlar-hi perfectament. Coincidim en actes i reunions. Diu que vol esperar perquè té una altra idea i la vol defensar. En tot cas, espero que d’aquí a unes quantes setmanes tornin a la taula. —Ara ERC ha de decidir sobre el pressupost del govern espanyol. Què els diríeu? —Igual que he dit abans. Han de ser coherents i, si veuen que la independència no és factible a curt termini, si més no haurien d’anar avançant per resoldre el problema que ha fet que la societat catalana s’hagi fet independentista, que és el dèficit fiscal. Per tant, demano a Esquerra i als partits del congrés que defensin aquesta línia: 4.000 o 5.000 milions d’euros per a infrastructures i al voltant d’una partida dels 2.000 milions d’euros pel greuge d’imposts que arrosseguem els catalans. —Heu dit que els polítics no veuen factible la independència a curt termini. Què en penseu? La veieu possible? —És tan possible com que el mur de Berlín va caure quan ningú no es pensava que fos possible. Sempre hi pot haver un desencadenant que ho acceleri tot. Vist així, el motiu pel qual és necessària la independència del punt de vista econòmic i empresarial continua existint, com he explicat. La raó es manté i no sembla que a curt termini es resolgui. Amb les eleccions veiem que l’opció independentista continua essent majoritària. Qui diu que de cop i volta no hi hagi la possibilitat de fer un pas definitiu? En tot cas crec, i penso que també puc dir-ho en nom del consell executiu de la Cambra, que sense unitat això difícilment ho aconseguirem. Ara, també la unitat, a vegades s’aconsegueix de cop per alguna raó. El mecanisme hauria de ser que hi hagués un desencadenant i un catalitzador que seria la unitat. El factor sort també hi pot ser. Després, hauríem de veure les institucions europees. Les d’avui no són les mateixes que les de fa un any i hi ha coses que es veuen diferent. —No es parla gaire del ‘tancament de caixa’. En continueu essent partidari? —Sempre vam dir a la campanya que el proposaríem si arribava un punt que tenia sentit. Ara com ara, no hi és perquè no hi ha una aposta política d’unitat per fer un nou Primer d’Octubre. Si hi és en parlarem. —Però seria factible? Ho haurien de fer les empreses? —Gairebé tots els imposts els liquidem les empreses, en alguns casos en nom dels treballadors. Si hi hagués un consens general de fer una reivindicació per a reclamar que s’acabés el dèficit fiscal i que es posés d’acord una massa suficient d’empresaris per a fer un tancament de caixa això seria factible. —Thomas Piketty ha dit que Catalunya, de fet, vol ser un paradís fiscal. Què li respondríeu? —Catalunya té la sort de ser un país tan divers en l’àmbit econòmic i amb tant d’èxit en molts camps, que pot decidir de ser moltes coses. Pot decidir de ser la porta entrada d’Àsia i desenvolupar un gran centre logístic i productor internacional; pot ser un Silicon Valley 2; pot ser una de les àrees turístiques més potents d’Europa, que de fet ja ho és; pot ser un consorci industrial. I, per tant, Catalunya com a estat pot tenir una economia molt sanejada, totalment viable, sense cap necessitat de ser un paradís fiscal. L’única cosa que li cal és desenvolupar aquelles economies que ja tenim, però amb recursos per a fer-les més potents. —La Cambra de Comerç de Barcelona encapçala el programa Catalunya 2030/40. Quin resum en faríeu? —Catalunya necessita un model econòmic de país amb el qual tots ens posem d’acord. Hem de saber cap on volem anar la dècada vinent i l’altra. Aquest model té quinze eixos que es basen en quatre pilars: una economia més internacionalitzada, basada en una economia d’alt valor afegit, que sigui ambientalment sostenible i socialment responsable. —Un dels eixos és la desocupació juvenil, que té molt a veure amb la formació. En això, la responsabilitat no recau en Madrid? La Generalitat no ha fet la feina? Es pot anar de pressa per resoldre-ho? —La xifra d’atur és d’un 11%, però en concret l’atur juvenil volta el 30% i això és un problema. Tenim un desajust entre allò que demanen les empreses i la gent que està en disposició de treballar. El 79% d’empreses ens diuen que no troben personal qualificat, fins al punt que n’hi ha un 30% que acaba no contractant, tal com hem vist en una de les enquestes que hem fet. Què hem de fer? Més que buscar-ne els culpables, hem de buscar-hi solucions. —Quines? —Les cambres podem ajudar sobretot amb la formació professional dual, que és una manera d’adaptar les necessitats reals de les empreses als joves. Amb això es pot treballar molt més que no es fa i assemblar-nos a països com Àustria. Una altra millora pot ser una llei de l’aprenent i no parlo només de joves sinó de sèniors. També en la formació hi ha d’haver segones oportunitats. Al Saló de l’Ensenyament, que es farà aviat, hi aportarem un estudi de les necessitats del mercat que pot ajudar els estudiants a saber què es demana ara al món laboral i a prendre decisions amb aquesta informació. És en aquest mateix sentit que també volem facilitar informació als instituts per fomentar l’atracció cap a les necessitats que té el país. —Quines són? —Sobretot, les STEM: les ciències, tecnologia, matemàtiques i enginyeries… —Aquí tothom vol fer socials…. —Si aconseguim de despertar interès cap a les STEM, pot ser una bona manera que d’aquí a cinc anys hi hagi un canvi. També les nenes i les noies han de veure que en el futur poden tenir bons càrrecs en les empreses. Si les cambres i el món econòmic no els expliquem això és més difícil que passi. Tenim molta feina a fer, són capes que s’han d’anar cobrint… Tothom ho ha de fer. En definitiva, hem de casar la realitat, és a dir, la demanda amb l’oferta. —I els que tenen més talent se’n van? —Hi ha gent molt qualificada que prefereix anar a un altre país que no pas quedar-se aquí. A vegades és perquè paguen millor, però també hi ha qui ho fa per un desafiament personal. Que la gent se’n vagi, si torna, no és un problema. El problema el tenim si no torna. —Un dels punts és agilitar els tràmits per a les empreses. Això també hauria de ser fàcil de resoldre des de la Generalitat? —Ara s’ha començat a tramitar una llei sobre la simplificació administrativa, que pot ser un pas endavant important. Les cambres podem veure si el redactat de la llei és suficient i que s’apliqui correctament. Hem proposat de crear la figura d’un síndic empresarial, que és una petita oficina que capti els problemes on les empreses s’encallen molt. No parlem de donar d’alta, sinó que a vegades, per a segons quines tramitacions i permisos, les empreses s’hi poden passar mesos i anys. —Les últimes dades econòmiques de Catalunya són bones. —Sí, nosaltres continuem creixent. El 2019 hem arribat entorn del 2% de creixement. Això és molt més que la mitjana d’Europa. Per tant, anem bé i això en un context en què ens deien que s’acabava el món, que s’enfonsaria tot. Al final, ha passat tot i continuem creixent. Catalunya va bé. Les exportacions continuen creixent, les empreses catalanes han entès que el mercat mundial és molt gran i que hi ha moltes oportunitats. Durant molts anys s’havia pensat que el mercat havia de ser l’espanyol. Per sort, les empreses han entès que no ens hem pas de limitar a Espanya. De fet, les exportacions creixen poc perquè en aquest moment el sector de l’automòbil creix poc per un problema que afecta a tot arreu. Però hi ha sectors industrials que creixen del 6%, el 7%, el 10%… —Així i tot el sector industrial s’ha de fer més fort? —Encara ens basem en l’economia de l’automòbil i ens ha anat molt bé durant molts anys. No l’hem d’abandonar de cap manera, l’hem de potenciar tant com puguem, però hem de diversificar. En realitat, també ho fem, hi ha moltes empreses i el país en general això ja ho ha entès. Com a Cambra hem començat a potenciar nous sectors econòmics. Per exemple, aquesta setmana hem presentat el New Space Economic. En aquest nou sector hi tenim moltes empreses, encara que molta gent ho ignori. Algunes són líders mundials al seu sector. També tenim empreses de referència en el món dels submarins i moltes empreses tecnològiques emergents. —Com va la llei de cambres? —La consellera Chacon ens va dir que ella s’havia compromès a fer la llei en aquesta legislatura i que la volia fer. Nosaltres li vam dir que endavant, però que no ens agradava la proposta de llei que venia del mandat anterior. Ens va dir que féssim una proposta i l’hem feta. Hem fet les funcions, que per a nosaltres és molt important, i un preàmbul que marca les intencions. La resposta de la consellera és positiva amb matisos. Ara som en fase de negociació i el primer estímul és positiu. Una altra cosa és que algunes patronals han dit que no els agrada. Crec que ho diuen perquè no han entès què diem. En cap cas no volem assumir competències de les patronals o fer fora la patronal. Allò que volem és que les funcions de la llei catalana desenvolupin al màxim les possibilitats que dóna el marc espanyol. Ja ens agradaria fer una llei més semblant a l’austríaca, que posa a les mans de les cambres totes les funcions de la representativitat, però això no encaixa amb la llei espanyola que hi ha ara i no hi podem passar. —Qui pagarà les cambres? —Aquesta part també la tenim escrita i ben aviat la lliurarem a la Generalitat. Obrim moltes vies perquè entenem que ni l’estat ni la Generalitat no es faran càrrec de tot el pressupost de les cambres. Una part, que és la de funció pública, l’ha d’assumir la Generalitat i, en canvi, totes aquelles parts d’ajudar a l’empresariat les ha de pagar directament l’empresariat o la cambra mitjançant projectes europeus. Aquests han de ser els tres pilars del finançament. —Es mantindrà el model de les catorze cadires d’argent? O es repartiran entre tothom perquè no hi hagi privilegis? —No hi ha privilegis, passa que pot semblar que si alguna gent paga molt pot tenir més drets que les altres. Aquest model a nosaltres no ens agrada, però de moment és el que hi ha. Nosaltres proposem que aquest model sigui cada vegada menys depenent d’aquestes cadires de plata i que sigui tot l’empresariat que aporti una petita quantitat. Això ens agradaria. —Pedro Sánchez a la seva darrera visita a Barcelona va menystenir la Cambra de Comerç? —És trist que, independentment de qui hagi guanyat les eleccions, no tingui en compte una institució que té set segles d’història i representa tot el teixit empresarial de Barcelona i Catalunya, Però bé, els polítics fan política i nosaltres empresa. La nostra veu és important i l’hem de fer sentir al govern espanyol. —La vostra presidència és boicotada per determinats lobbies econòmics? —No, que en siguem conscients. Públicament, hi ha hagut tensions amb les patronals, però no he dit que això sigui un boicot. Tenim la intenció de seure i parlar en benefici del sector empresarial català. Per tant, nosaltres continuarem intentant d’arribar a acords en qüestions tan importants com són les infrastructures. No té sentit que els sectors que representem les empreses del país no anem plegats per defensar la millor solució per a la situació de greuge d’infrastructures que arrossega Catalunya de fa tants anys. —Hi ha un intent que la Cambra de Comerç ara perdi incidència? —És possible, això és difícil de valorar. Però hi insisteixo: nosaltres tenim un projecte pel qual vam ser votats, que en definitiva és defensar el màxim desenvolupament econòmic del teixit empresarial català. Si algú vol actuar d’alguna manera que no hi enllaci és cosa seva, però nosaltres no ens desviarem d’aquesta línia per defensar les nostres funcions. —Com van les impugnacions? —El senyor Macià i el seu col·lectiu s’han retirat. Les impugnacions del senyor Tusquets, que jo sàpiga, es mantenen, però de moment la resposta judicial no sembla que els doni la raó. Nosaltres hi tenim confiança perquè sabem que ho vam fer tot bé. En això la conselleria és molt clara i sap que tot es va fer bé, seguint la llei. No tenim cap motiu per a pensar que no anirà bé. —Hi teniu contacte personal? —El senyor Tusquets és al plenari i és un representant que col·labora amb la cambra. Va demanar de presidir la Comissió Barcelona-Pirineus per a potenciar els Jocs Olímpics del 2030 i evidentment nosaltres li vam dir que sí. Si hi ha algú que té ganes de liderar projectes i és al ple, no costa gens de donar-li suport. Per a això, sempre ens hi trobaran a favor, encara que ens puguin acusar de tenir una visió política. En tenim, com en té tothom, però sempre en defensa d’allò que sigui millor per al país.

Summary: Joan Canadell: ‘Els polítics no han renunciat tan sols a la independència sinó també a solucionar el maltractament fiscal’


Investigadors de l’Institut de Neurociències de la Universitat de Barcelona (UBNeuro) han descobert que els astròcits, un tipus de cèl·lules del cervell, alliberen proteïnes que afavoreixen la supervivència de les neurones, la qual cosa obre noves possibilitats terapèutiques contra l’Alzheimer. La investigació, que publica la revista ‘Journal of Neuroscience’, ha estat dirigida per Albert Giralt, qui ha explicat que fins ara una de les teràpies més prometedores contra el Alzheimer és l’ús de factors neurotròfics, una família de proteïnes que afavoreix la supervivència de les neurones, com a factor neurotròfic derivat del cervell (FNDC, o BDNF, per les sigles de brain-derived neurotrophic factor). No obstant això, segons Giralt, l’administració de FNDC planteja dificultats, com la falta de control sobre el seu alliberament, que no permet dirigir-lo específicament al teixit malalt ni alliberar els nivells adequats, sobretot tenint en compte que les dosis massa altes poden ser neurotòxiques. En aquest treball, els investigadors han estudiat els FNDC generats pels astròcits, un tipus de cèl·lules de forma estrellada que es troben en el cervell i en la medul·la espinal i que es veuen afectats per un dels processos de neuroinflamació més coneguts de l’Alzheimer, l’astrogliosi. En aquest context, els investigadors van dissenyar un experiment amb uns ratolins modificats genèticament perquè patissin Alzheimer. ‘Aquest disseny ens va permetre que, des del moment en què hagués neuroinflamació i patologia, els astròcits generessin FNDC a les zones més afectades del cervell malalt. Per tant, les pròpies reaccions endògenes del cervell regularien aquesta administració de FNDC segons la severitat de la malaltia’, segons Giralt. L’estudi mostra que aquest mètode restaura la producció i l’alliberament dels factors neutròfics en el teixit neuronal malalt quan comença la patologia. Així, el FNDC generat pels astròcits regula la formació de neurones en les mostres de cultiu neuronal in vitro i també té efectes cognitius en els models de ratolí transgènics. ‘Aquests resultats demostren per primera vegada que els astròcits també produeixen FNDC, fins ara considerat únicament de tipus neuronal, i que tenen els mecanismes moleculars necessaris per alliberar-lo en zones del teixit nerviós malalt on es requereix activitat a favor de la supervivència neuronal’, ha concretat Giralt. Encara que l’ús en éssers humans d’aquesta teràpia encara estaria molt lluny, els investigadors apunten a l’ocupació d’astròcits a partir de cèl·lules mare pluripotents induïdes com una prometedora estratègia terapèutica que podria explorar-se. Segons l’investigador, ‘una possibilitat seria que en un futur es poguessin derivar cèl·lules mare induïdes de la pell dels propis pacients, i posteriorment modificar-les genèticament in vitro per expressar FNDC per després diferenciar-les i trasplantar-les en les regions cerebrals més alterades dels pacients’.

Summary: Troben unes cèl·lules del cervell que afavoreixen la supervivència de neurones


L’advocat del conseller Joaquim Forn, Xavier Melero, ha criticat durament el paper del govern espanyol i els comandaments policíacs durant l’1-O. En aquest sentit, els ha acusat d’haver actuat de manera unilateral i amb un ‘objectiu polític’: demostrar que la consulta no era un referèndum homologable. Segons Melero, els dispositius de tots dos cossos de la policia contra l’1-O eren ‘aberrants’ i ha qualificat de frau l’òrgan de coordinació amb els Mossos. Xavier Melero: ‘Si Espanya no fa un esforç la gent com jo haurem de ser els primers i més lleials ciutadans de la nova República’ En el seu informe final, el lletrat ha dit que cedia ‘amb gust’ que Forn va cometre un delicte de desobediència. El conseller no va atendre l’única notificació del Tribunal Constitucional espanyol que va rebre. De tota manera, Melero ha dit que el delicte de desobediència s’havia convertit en una figura ‘estranya i disfuncional’ durant el judici. A més, ha afegit que Forn va fer ‘accions positives’ perquè es complís el mandat del TSJC i ha explicat que va aprovar hores extres i va mobilitzar més efectius que mai. D’altra banda, Melero ha lamentat que la fiscalia hagi ‘d’innovar’ per tal d’argumentar la rebel·lió. Segons el lletrat, el ministeri públic s’ha inventat una rebel·lió postmoderna sense armes, en la qual els alçats van ser les víctimes de la violència. Melero ha recordat que sense armes, segons el codi penal, la rebel·lió és impossible. A més, ha retret a la fiscalia que cités al jurista Hans Kelsen i que comparés l’1-O amb el 23-F. ‘Trivialitzen i banalitzen la violència i les seves víctimes’, ha afegit. El lletrat també ha tret valor a la DUI i ha assegurat que ‘la mateixa Generalitat va incomplir de manera intencionada la legalitat republicana’. Així doncs, ha afirmat que el govern va acatar el 155 i, en cap moment, va intentar disputar el poder a l’estat espanyol. A banda, ha recordat que Quim Forn, en comptes d’atrinxerar-se a la conselleria, es va acomiadar dels treballadors d’Interior abans del 27-O. Melero ha cedit a la resta d’advocats l’argumentació contra els delictes de sedició i malversació. De totes maneres, sobre aquest darrer, ha dit que és impossible que Forn malversés fons públics, ja que un acord del consell de ministres espanyol va validar els comptes de la seva conselleria.

Summary: Melero acusa la fiscalia d’inventar-se una rebel·lió postmoderna sense armes


La majoria de grups municipals de l’oposició a Barcelona han fet pinya per forçar un ple extraordinari sobre la renúncia del govern d’Ada Colau als Jocs Olímpics d’Hivern. Joaquim Forn (CiU), Alfred Bosch (ERC) i Jaume Collboni (PSC) han comparegut conjuntament per explicar que forçarien un ple extraordinari per debatre la candidatura, que consideren que va ser retirada de manera precipitada i sense cercar el consens amb els altres grups ni amb els batlles del Pirineu. Ciutadans ha anunciat que s’afegiria a la petició, i el PP ho ha desestimat, dient que no volia ‘fer el ridícul’. Per demanar un ple extraordinari cal la signatura d’onze regidors del consistori, i entre tots tres partits en tenen dinou. Però no la signaran pas tots, perquè un sol grup només pot signar tres peticions de ple extraordinari cada any. En aquest cas ERC no l’ha signada, per poder presentar peticions sobre unes altres qüestions més endavant. Joaquim Forn considera que no es pot desestimar un benefici econòmic previst de 17.000 milions d’euros i entre 60.000 i 100.000 llocs de feina. Alfred Bosch diu que la renúncia als jocs és precipitada, i deixa clar que la petició que han signat no és cap proposta hostil contra ningú. ‘La fem amb la mà oberta’, ha dit. Jaume Collboni ha explicat que voldria que el ple extraordinari fos també un espai de reflexió per als batlles dels municipis dels Pirineus afectats. I ha recordat: ‘L’oposició té trenta regidors; el govern, onze.’

Summary: L’oposició recorda a Colau que té trenta regidors i el govern municipal, onze


Tal com ja havia anunciat, el president de la Generalitat, Quim Torra, ha demanat una reunió a Mariano Rajoy. Ho ha fet en una carta, la primera que envia des que és al càrrec. ‘Estic disposat a començar aquest diàleg sense condicions demà mateix, amb predisposició a parlar de tot, sense límit temporal i amb el format que considerem més oportú.’ Però li avança que el projecte polític que defensarà serà ‘fidel a l’expressió democràtica de l’1 d’octubre i al seu resultat’. Diu que les circumstàncies del país eren, i ho continuen essent, ‘excepcionals per l’existència dels polítics catalans, demòcrates i honorables, en plenitud de drets polítics, en situació de presó preventiva o a l’exili’. I afegeix que les prioritats del govern seran ‘el progrés, la cohesió social, la prosperitat econòmica i la defensa de la democràcia u els drets fonamentals’.

Summary: Torra demana per carta a Rajoy que fixi data per a una reunió