Al periodisme es considera Ramon Besa (Perafita, 1958) com un dels grans referents del país. El 20 de juny serà investit doctor honoris causa a la Universitat de Vic, un dels últims reconeixements que li faltava rebre després d’una trajectòria dilatada. Besa és a punt de fer seixanta-un anys i ara es demana què farà els últims anys de la seva carrera, fins i tot si continuarà vivint a Barcelona o si tornarà a Perafita, al Lluçanès, En aquesta entrevista parla de periodisme. De la manera com ha canviat l’ofici, de la manera com veu les noves generacions, dels problemes de les facultats de comunicació –perquè també fa de professor a la Blanquerna–, de la seva vida i també una mica de política i del Barça. Besa ens rep a la redacció d’El País a Barcelona. A la cadira hi té la samarreta taronja amb què el Barça va guanyar la primera Copa d’Europa a Wembley el 1992. ‘No hi vaig poder anar’, lamenta. A la paret, entre més, hi guarda l’alineació de la remuntada històrica del Barça contra el PSG (6-1) el 8 de març de 2017, juntament amb la portada del diari ABC de l’endemà: ‘Independentistas y extrema izquierda urden un plan para derrocar al rey.’ ‘Em va colpir tant, que vaig guardar-la’, diu rient. —Sentiu que aquesta investidura com a doctor honoris causa és la culminació d’una trajectòria? —És una satisfacció perquè era totalment inesperat. La gent li dóna una transcendència que a mi em costava de valorar. M’ha fet content veure tanta gent contenta perquè m’ho hagin concedit. M’ha fet repensar una mica com estic, on estic… Fa temps que crec que em repeteixo; estic una mica fart de mi mateix. No sé fins a quin punt les coses que dic tenen transcendència o no. Necessito un ritme per a poder pensar, reflexionar i no anar repetint un discurs que he anat aprenent, somatitzant… Aquest premi és un reconeixement a una tasca, però també és un ‘s’ha acabat’. Ara o et reinventes o et jubiles. La facultat em permet de reinventar-me perquè crec que l’única manera de fer-ho és connectar amb els joves i veure de què va aquest ofici nou. I si veus que no hi arribes o que als joves no els interesses, potser em jubilaré. Veurem què passa, estic en una fase d’indefinició. —Molta gent de l’ofici us considera un mestre, un referent. Us sentiu còmode amb aquest paper? —Saps què passa? Només cal veure què passa amb el procés i com s’utilitza el llenguatge. Les fem a granel, les paraules. Un ‘cop d’estat’! Escolta, un ‘cop d’estat’, tots enteníem què és. ‘Mestre’? Depèn. Hauríem de tornar al diccionari i saber la definició de cada paraula. Si m’ho diuen per si la meva manera de fer ha tingut influència en els altres companys, no ho sé, no sóc jo qui ho ha de dir. Quan m’ho diuen penso ‘si em fas festes i no me’n sols fer, o em vols fotre o m’has de menester’, que és allò que es diu a vegades per fer bon efecte. Ni m’impressiona ni em deixa d’impressionar. Aprenc a discernir. No em considero mestre de res. Depèn de la mirada dels altres. Sí que em sento en pau amb mi mateix per allò que podia donar o fer, i crec que ho he fet honestament i com millor he pogut. Ara és moment de pensar i recapitular. —Com ens veieu, al jovent? —Molt més ben preparats i formats, però també més perduts. Segurament la vostra serà la generació en què per primera vegada l’herència que rebreu serà pitjor que la dels pares. Abans ens feien estudiar perquè trobaríem una sortida. Ara no sabeu què us trobareu. Aquesta indefensió a vegades em fa pensar que és un problema. Teniu més condicions i aptituds que nosaltres, però en canvi menys possibilitats per a desenvolupar-les. Tot és més precari. Crec que el periodisme de tota la vida és en un moment complicat i els joves sou en un moment molt complex. Però, com tot, és reversible. —En quin sentit? —S’ha de recuperar què és el periodisme. És voltar, parlar, badar, conèixer gent, conèixer món… en canvi de què? De res. Crec que ara s’ha confós molt amb això d’una tasca vocacional, pedagògica, collonuda, de cert famós, conegut, transcendent… Els periodistes no necessàriament eren això; més aviat tenien una vida divertida, bohèmia, enriquidora… era un intangible. És una mica què em fa por pensant en els joves. Com el concebo jo, el periodisme és també viure en una certa precarietat. Jo vaig començar a treballar al 9 Nou per vint-i-cinc pessetes la notícia. I era feliç. Potser més que quan cobrava molts diners. Però és evident que ara les condicions per a entrar al mercat laboral són més complicades. Però sabeu idiomes. Jo no en sé. Per tant, tens la possibilitat de guanyar-te la vida als Països Baixos o als Estats Units. La possibilitat de llegir la premsa estrangera ara la teniu a l’abast. Crec que cal perdre la por i recuperar el protagonisme del periodista com a paio xafarder que volta pel món per a explicar històries i viure la vida. Per tant, penso que us en sortireu. Però també és veritat que, com que ha canviat el model de producció i de negoci, fins que no es pagui per a informar, no hi haurà solució. —Tinc la sensació que, en general, al jovent ens falten referents o bé som més incultes o més ignorants. Com ho veieu? —Concebo que per a ser periodista s’ha de llegir molt i escriure molt. A la gent li costa llegir avui en dia. —No hi ha temps, es diu. —Pel motiu que sigui. Si ara vas a la universitat i et diuen que t’has de saber aquests deu paios, la gent es pensa que ja han caducat i que no serveix per a res saber qui eren Vázquez Montalbán, Huertas Claveria, Martí Font, Martí Gómez, Enric González… o gent que encara és en plena activitat. Les capçaleres han deixat de tenir el protagonisme d’abans. Molts de nosaltres ens vam alfabetitzar amb els diaris. És bo tenir referents periodístics i s’ha de conèixer una mica la seva obra. Crec que hi ha una certa cultura de l’audiovisual i del clic que fa que tot vagi molt de pressa. En canvi, el plaer de la lectura i de conèixer l’obra publicada és un dèficit que o nosaltres no us hem sabut transmetre o a vosaltres no us interessa perquè creieu que és prescindible. Al marge de llegir, cal escriure. Adverteixo molt la vocació de ser guionista, de saber fer un piulet o un vídeo, i en canvi no del plaer d’escriure mig foli o d’escriure per escriure. La idea surt a partir d’escriure molt. Llegir i escriure crec que s’ha vinculat molt al paper, i com que el paper ha caducat, a la vostra generació us costa d’assumir-ho. El digital pot substituir el paper. Si els diaris han de desaparèixer, que desapareguin, però no la informació. —Sona fort dit per una persona que ha treballat tota la vida en diaris. —Als diaris hi ha una jerarquia i organització i, en canvi les webs a vegades són com una gran calaixera. Potser s’hauria de fer un esforç perquè el jovent entengués que el fet de donar la tralla amb determinada obra i determinats periodistes que han estat pioners pot servir. Un dels meus grans ídols és Joaquín Vidal. A mi no m’agraden els toros, sóc de pagès i no podia ni veure com a casa meva mataven el porc. Però les seves cròniques de toros eren extraordinàries, encara que no sigui un dels històrics de la premsa espanyola. A mi em van servir per a aprendre a escriure. Un altre es pot afeccionar a cròniques de boxa, d’espectacles, de cronistes parlamentaris… són gent que no són grans pioners, sinó veus del dia a dia d’aquesta orfebreria. Això és molt vinculat al paper i no s’ha substituït; s’ha donat per caducat i obsolet i no s’hi ha trobat una alternativa. Les noves generacions haurien de ser-ne conscients. —Em fa l’efecte que les facultats no ho estimulen prou, no sé si ho veieu com a professor. A la UAB ens feien estudiar, per exemple, teories de la comunicació i sonava antic. Però gairebé mai no em van parlar dels referents actuals, del periodisme dels anys trenta… és una herència que acaba molt relegada. —Crec que les facultats estan com els diaris. Som en una època en què s’ha de repensar l’ofici. S’ha de veure què es pot explicar als estudiants, perquè el model que funcionava ha caducat. Allò que a mi m’ha servit per a guanyar-me la vida, als alumnes que tinc ja no els serveix perquè no aniran a treballar en un diari ni hi haurà el model de producció i negoci que ha tingut jo. Per tant, he de canviar el discurs, però no el tinc articulat per a convèncer els alumnes de quina és la solució. Està per fer. Les facultats són presoneres de plans administratius, fitxes de qualificacions… tota una burocràcia que fa que els professors hi tinguin una certa aversió, també. Es gasta més temps en feines administratives que no pas en feines pedagògiques. Es necessiten uns quants anys de rodatge i reflexió sobre què s’ha d’ensenyar, com i per a què. Una de les coses que s’ha perdut és la paraula ‘aprenentatge’. Es parla de becaris i estudiants en pràctiques. Doncs no. Els joves són aprenents. S’ha de revisar la relació entre els mitjans i les facultats. —Falta passió per l’ofici? —Hi ha de tot. No crec que sigui homogeni. Em costa de ser despectiu. Això que es diu de ‘el jovent d’avui dia…’. Escolta, a nosaltres també ens criticàvem els nostres pares. Sí que és veritat que aquesta feina, com jo la concebo, sense passió i vocació és difícil que tingui sentit. No és una feina mecànica. La passió vol dir que un dia és collonut i un altre és una merda. La gran gràcia del periodisme és que un dia et fotries un homenatge perquè t’ha anat molt bé i després estàs tres dies sense rascar bola i fet una merda. És la vida. La gràcia d’aquest ofici. Té un caràcter sorprenent i difícil. —Què voleu dir amb ‘difícil’? —Una de les coses que ens ha complicat la feina és que l’accés a les fonts d’informació, arran del desenvolupament de la comunicació corporativa, és més blindat. Com que l’accés a les fonts és més blindat, és més complicat. On hem anat a parar? Doncs que ara com ara tothom fa la mateixa informació perquè la fa assegut a una cadira. La passió consisteix a aixecar el cul de Twitter, Facebook i les noves tecnologies i voltar, veure món. Si tots bevem de les mateixes fonts, que són Google, comunicats de premsa, la ràdio i la televisió i fem un diari sense sortir de la redacció, la diferència es fonamenta en qui escriu més bé o més malament. No en què diu. Com marcaràs la diferència? Cercant les fonts d’informació, sortint al carrer. Tindràs la teva mirada. Si tu vas al camp de futbol per fer una crònica, per exemple, tindràs la teva mirada. Si l’escrius a la redacció, la teva mirada serà la de tots els qui l’han mirat per la televisió. Però és possible que vegis el partit que vol el realitzador, no els teus ulls. I això passa amb tot. S’ha d’incentivar la passió i l’emoció en el jovent. Si vols una entrevista amb Messi, et costarà molt. Vol dir anar cada dia al Camp Nou, intentar acostar-t’hi, conèixer el porter perquè et deixi passar un dia, després la persona de seguretat, el cap de premsa, el capità… tot això vol feina i inversió de temps. I això ho hem perdut perquè ens hem acomodat. Com que no hi ha accés a les fonts ni massa feina, tothom la fa assegut en una cadira. I el periodisme assegut en una cadira és mala peça al teler. —Periodísticament, hi ha res que us hagués agradat fer o no hàgiu pogut fer? —Sí, moltes coses. Jo m’he quedat molt en l’esport, tot i que abans era corresponsal de Mundo Diario i Europa Press i feia informació de tota mena. I ara faig una crònica ciutadana al mes i em costa molt. I m’agradaria poder fer informació política i saber-ne, informació econòmica… Però no m’atreveixo perquè jo crec això que ara et dic, s’ha d’estar preparat, tenir aptituds, tenir més temps… He acabat com a periodista esportiu, però encara tinc aquesta emoció de fer coses que et treuen d’això que ara en diuen la zona de confort, que és una manera de tocar-te els collons amb coses que ja tens molt per mà. M’agrada molt afrontar coses incertes perquè t’obliguen a despertar l’enginy. Si jo he de fer una crònica ciutadana sobre un acte que no té res a veure amb els esports m’obliga a documentar-me, cercar més recursos dels que tens habitualment, sortir de la rutina. Recuperes la ingenuïtat, has de trobar nou vocabulari, has de parlar amb noves fonts i tornes a fer allò que és el periodisme. El risc del periodisme és quan et tornes sedentari i els recursos són sempre els mateixos. —Us agradaria tornar a El 9 Nou? —Bé, és una possibilitat, perquè una de les coses que haig de decidir és si em retiro i me’n vaig cap a Perafita, resto a Barcelona o parteixo la setmana entre Perafita i Barcelona. Si hi torno, no voldria que fos periodisme d’opinió, que és la metarealitat; opinar sobre la realitat. Quan et fan fer una columna vol dir que ja t’han fotut al riu. La columna, o la fan els fora de sèrie perquè tenen la capacitat de transcendir per les seves columnes o te la donen a seixanta anys perquè no volen que emprenyis gaire. El periodisme és una professió que no és qüestió d’edat, sinó que és una qüestió de trempera. Pla sempre deia que l’envelliment és un procés de refredament. I tu constantment veus que et refredes. Jo em refredo sexualment, alimentíciament; et vas pansint… No tens la vitalitat de quan tenies cinquanta anys, però tens la clarividència i unes altres perspectives. Tampoc no sé si tornaria a ser capaç de fer cròniques del Manlleu o del Voltregà o del Vic, o anar a plens municipals. Però és evident que ara passen moltes coses que periodísticament són molt interessants. Es conforma o es reformula un nou país, una nova societat. Passen moltes coses i, si t’agrada el país i el periodisme, tens una certa necessitat per a saber què passa i com ho pots explicar. —Sempre heu mantingut un vincle molt estret amb Perafita, el vostre poble. Hi ha gent que se’n desvincula, quan va a viure a Barcelona, però no és el vostre cas. —És que me’n sento part. Hi estic censat. Jo vaig a votar a Perafita, el dia 1  i a les municipals, en què hi havia dues llistes, i també hi vaig anar a votar. No solament per una qüestió de cens, ara que es parla tant que els pobles s’abandonen, perquè a Perafita, com en més pobles, hi havia un moment en el qual, en funció del cens, li anava l’escola i els serveis mèdics. Aleshores, aquest sentit de militància l’he tingut. També de la comarca, perquè em sento molt del Lluçanès. Aquest vincle al territori l’he mantingut sempre perquè una part meva és pagesa. El meu pare volia que continués fent de pagès i la meva mare volia que sortís i estudiés, més que no pas ser pagès. Però aquest vincle, aquest cordó umbilical, el mantinc. Tota la vida presumia que havia estat al seminari de Vic. Vaig passar-hi els dos anys més bons de la meva vida. Sóc un més, no sóc un paio que va marxar i que ara torna per dir si és més o és menys. A mi això m’agrada perquè em reconcilia amb una infància en la qual vaig ser molt feliç. Per ara, per mi, Perafita és la clínica. Quan estic fet una merda i estic molt cansat, a vegades hi faig una escapada d’hores. —Heu seguit el judici aquests mesos? —Una mica. Se m’ha fet carregós. La imatge final que tens és de quan es parla de cop d’estat, i per això és molt colpidor. A vegades tinc la sensació que s’ha d’intentar justificar el perquè d’una cosa que moltes vegades és difícil d’assimilar i entendre. La unitat territorial, indivisible d’Espanya –una grande y libre–, quan veus que determinats organismes la instrumentalitzen d’aquesta manera, em crea certa aversió. La manera furibunda amb la qual es jutja, amb la qual es criminalitza i s’utilitza el procés em costa d’entendre. En tinc una opinió com a ciutadà, però crec que és irrellevant com a periodista. –Parlem del Barça. Als seguidors ens ha deixat una cara a quadres com la nova samarreta. Sou partidari que continuï Valverde? —No sé què vol fer el Barça. Si es tracta de gestionar, Valverde és un bon entrenador. Ara, si tu em dius com ha de jugar el Barça i què vol fer, no sé si hauria contractat Valverde. Passa que aquí sí que tenim un conflicte emocional moltes vegades els periodistes, perquè el fet que a tu algú et caigui bé o hi tinguis una certa familiaritat fa que et converteixis en defensor seu. Jo a Valverde el conec. Hi tinc una certa relació. Quan en jutjo la feina, la seva manera de fer, sóc més còmplice que amb Tata Martino, perquè no el conec. Aquests són els casos de consciència que tenim. El gran problema del periodisme és la frontera entre la proximitat i el distanciament. Entendre els fets i acostar-t’hi sense formar-ne part. Això passa amb el judici; has d’aconseguir ser un gran cronista essent objectiu més enllà de si ets independentista o constitucionalista i no enganyar el lector. Valverde, per la feina que fa, la fa ben feta. Però la idea que tinc de club i d’equip segurament necessita una altra mena d’entrenador. —Fa uns quants dies, el precandidat a la presidència del Barça Jordi Farré deia a Twitter que la diferència entre Bartomeu i Gaspart és Messi. Hi esteu d’acord? —Home… no tant. Gaspart era un boix noi, ho va reconèixer; que en aquest cas no vol dir que sigui dolent, sinó apassionat. Era capaç de mentir i de fer moltes coses pel Barça. Crec que és una etapa superada. Bartomeu, el problema que té, és que vol fer bon paper amb tothom. I aleshores fa mal paper amb tothom. El futbol no el sent com un futbolista, és una cosa que ha heretat de Rosell. També s’ha dit que la directiva actual és neonuñista. Bé, Nuñez era un paio que, quan prenia una decisió, la defensava fins a les últimes conseqüències. Moltes vegades Bartomeu fa de Rajoy, s’espera que s’escampi la boira. El paraigua de Messi serveix per a moltes coses. Amb Messi s’ha de guanyar tot, i allò que no es guanyi amb Messi és culpa de la directiva o de Valverde. Hi ha hagut una reacció molt virulenta i passional perquè el Barça ha perdut a la Lliga de Campions. —Però perquè va repetir-se el desastre de l’any passat. O pitjor. —Segurament els jugadors, l’entrenador i el club han oblidat que amb Messi no n’hi ha prou. El Barça necessita un equip de competidors, no d’amics. Al voltant de Messi s’ha creat el club dels amics de Messi. Luis Suárez, Alba, Busquets… la fotografia de Berlín encara dura. Messi, crec que s’ha adonat que necessita competidors, i això necessita una reforma. Messi sol no se’n sortirà i acabarà com amb l’Argentina. És el millor jugador de tota la història, un fora de sèrie, un jugador excepcional, però és un líder consentit. No és un líder natural. Moltes de les coses que ha fet les hi han consentides. La seva etapa més esplendorosa és quan Guardiola actua per ell i prescindeix de Ronaldinho, Deco, Eto’o, Ibrahimović … perquè té una visió de conjunt. Hi ha Pedro, Villa… una harmonia. Ara s’ha simplificat. Substituir la cultura individual i atrofiar la col·lectiva és la pitjor cosa que pot passar al Barça. És tornar als vells temps. El Barça funciona quan es parla de l’estil i de la Masia. Laporta tenia com a gran referent Cruyff i el Dream Team i del joc col·lectiu. Rosell té una idea més de futbolistes. Ell pensa que els entrenadors no han de tenir tanta importància, pensa en gestors perquè la clau són els futbolistes, no el joc. És una idea legítima, però molt diferent. Ens oblidem del joc. És un error de la directiva pensar que fent content a Messi n’hi ha prou. —Amb vista a la temporada vinent, sou optimista o pessimista? —Guanyar la Lliga de Campions és complicat i es convertirà en una cosa més obsessiva. El gran problema és simplificar la trajectòria del Barça en aquesta competició. No es pot recuperar en tres temporades allò que el Madrid ha fet en mig segle. Amb Messi s’han retallat distàncies a la Lliga, però no s’ha aconseguit a la de Campions perquè intervé un factor més difícil de controlar: l’efecte sorpresa, el caràcter competitiu… En canvi, en el dia a dia el Barça és un equip fiable perquè Messi és regular. Si hem d’encarar la temporada dient que no guanyar la Lliga de Campions és un fracàs, a la merda.

Summary: Ramon Besa: ‘El periodisme és una professió que no és qüestió d’edat, sinó de trempera’


Palamós (Baix Empordà) ha protagonitzat anit la primera presentació d’un Consell Local per la República, el Consell per la República de Palamós. Aquestes darreres setmanes n’han constituït uns quants per tot el Principat, però el de Palamós ha estat el primer a fer una presentació pública, en aquest cas amb un acte al teatre de la Gorga, que no ha pogut encabir totes les persones que volien assistir-hi. Una part ha acabat seguint l’acte a l’exterior. La presentació ha començat amb la salutació de Lluís Corominas, en nom dels promotors d’aquest consell local i del batlle de la localitat, Lluís Puig (ERC), que ha defensat el llegat del Primer d’Octubre i ha reivindicat la necessitat de continuar treballant per fer efectiva la República. Posteriorment David Fernàndez, del secretariat nacional de l’ANC, i Marta Rotllan i Salvador Ribot, de @FemConsell, han explicat el funcionament i les funcions del Consell per la República i han assenyalat les grans línies de treball dels consells locals que ara comencen a funcionar. Posteriorment el director de VilaWeb, Vicent Partal, ha moderat una conversa entre Ramón Cotarelo i Gonzalo Boye, a meitat de la qual s’hi ha incorporat el conseller Toni Comín per videoconferència. Comín, vice-president del Consell per la República, ha estat rebut amb els mòbils dels assistents a l’acte encesos fent llums, com a mostra de solidaritat envers els presos polítics i exiliats. El conseller ha defensat la necessitat d’enfrontar-se a l’estat espanyol i les seves polítiques repressives i ha recordat que el Consell per la República és ara mateix la instància més unitària de l’independentisme i la que representa la legitimitat sorgida del referèndum d’autodeterminació del Primer d’Octubre. En acabat, s’ha fet un sopar al port de Palamós i un concert festiu per a cloure la jornada, amb la participació de Gerard Sesé.

Summary: Palamós fa la primera presentació d’un Consell Local per la República


El diputat de la CUP Carles Riera ha afirmat que és partidari d’aturar el Principat de manera indefinida com a resposta a la sentència del judici contra el procés. ‘Per nosaltres una vaga general seria un recurs, una resposta potent? És clar, seria fantàstic que fos una vaga general continuada’, ha dit. En una entrevista d’Europa Press, es plany que el Suprem dictarà sentència sense que hi hagi una proposta ferma per a resoldre de manera democràtica el conflicte polític de Catalunya. Per això, assegura que la situació ‘requereix una agudització, una escalada del conflicte’. ‘Mobilització social, institucional, desobediència civil i també, evidentment, aturar el país’, ha declarat. Segons Riera, una vaga general continuada és un recurs molt valuós i positiu. De tota manera, ha matisat que no depèn de la CUP, sinó dels sindicats, d’impulsar aquesta aturada. Riera ha insistit que, per arribar a aquest punt, cal generar les condicions comparables a les de l’1-O i el 3-O, però que ‘aquesta vegada sigui efectiva i no sigui només simbòlica’. A més, ha avisat que, en la mesura que s’aconsegueixi aquesta aturada de país o no, es marcarà el pols de confrontació amb l’estat espanyol. A més a més, ha criticat amb duresa que ara mateix que ‘l’independentisme hegemònic i majoritari de JxCat i ERC i el govern es mogui molt còmodament en el simbolisme i la retòrica, en compte de crear les condicions que no es creen amb declaracions simbòliques’. ‘Això es fa posant en escac l’ordre jurídic i polític, fent actuar les institucions amb sobirania i apropiant-se del control del territori i dels recursos, acompanyat per un cicle de mobilitzacions’, ha conclòs.

Summary: La CUP proposa una vaga general continuada com a resposta a la sentència


La batllessa de Barcelona, Ada Colau, ha superat la qüestió de confiança perquè no s’ha presentat cap alternativa de govern després dels trenta dies reglamentaris que estableix la normativa. El termini per fer-ho s’exhauria la mitjanit d’ahir divendres i per això avui dissabte s’ha aprovat el pressupost municipal de manera automàtica. El tinent de batlle d’economia de Barcelona, Gerardo Pisarello, ha afirmat que l’oposició està fragmentada i això ha fet que no hi hagi cap alternativa al govern de Colau. Pisarello ha afegit que el consistori pretenia aprovar un pressupost pactat amb diversos grups, però el PSC va decidir a última hora ‘no afegir-s’hi per càlculs electorals’. Com que segons Pisarello els acords són plantejaments que Barcelona en Comú comparteix tant amb ERC com amb el Grup Demòcrata, els comptes inclouen totes les inversions pactades amb tots dos grups. En referència a la retirada de la partida del tramvia negociada amb Trias, el tinent de batlle manté que en cap moment no han posat en dubte el projecte tot i retirar-ne la partida. Els pressupost preveu una despesa corrent de 2.210,5 milions d’euros amb una inversió que se situa als 482 milions i amb una quantitat destinada a l’àmbit social d’un 15% de la despesa corrent. En destaca una inversió en la construcció d’habitatge públic que significarà una despesa de 72 milions. Comptant amb aquesta injecció municipal, el Patronat Municipal de l’Habitatge arribarà a una inversió total de 482 milions. A més, Pisarello ha recordat que el 2018 mantindrà ‘el baix nivell d’endeutament’. Ha remarcat que es continuaran pagant als proveïdors en 28 dies de mitjana, fet que ajuda a les petites i mitjanes empreses perquè no han d’esperar a cobrar els serveis prestats al consistori barceloní. Un dels aspectes destacables dels comptes és la reducció del superàvit dels 96 milions que hi va haver al 2016 al milió d’aquest any passat. De fet, els 96 milions van ser fruit de les ‘limitacions imposades per la Llei Montoro’. Tot i així, la liquidació dels pressupostos deixa un fort romanent de 166 milions d’euros.

Summary: Colau aprova el pressupost després de superar la qüestió de confiança


El president del Tribunal Constitucional espanyol, Francisco Pérez de los Cobos, ha convocat d’urgència un ple d’aquesta institució per dilluns a les 12.30 hores per analitzar l’incident d’execució de sentència del govern espanyol contra el parlament i la seva presidenta, Carme Forcadell, per l’aprovació de les conclusions de la Comissió d’Estudi del Procés Constituent. Entre altres, l’executiu espanyol demana al TC que remeti a la Fiscalia l’actuació de la presidenta del Parlament perquè aquest organisme presenti una querella per la via penal. L’Advocat de l’Estat espanyol ha presentat l’incident d’execució de sentència al registre del TC a dos quarts de tres de la tarda d’aquest divendres, poc després de la seva aprovació per part del consell de ministres en funcions. La petició del govern espanyol Hores abans de l’anunci del TC, la vice-presidenta del govern espanyol, Soraya Sánez de Santamaría ha demanat que el tribunal suspengui i deixi sense efecte la votació de dimecres al parlament, adverteixi a Forcadell, la mesa i el secretari general de la cambra, així com a Carles Puigdemont, de les conseqüències legals derivades del desenvolupament d’aquella decisió i votació, i també la resolució de les sancions (entre 3.000 i 30.000 euros), suspensió de funcions i responsabilitat penal. Ha dit: ‘Exigim a la senyora Forcadell i a la mesa la prohibició expressa de convocar o debatre cap iniciativa que pugui portar al debat de la resolució aprovada.’ La vice-presidenta del govern espanyol ha justificat aquesta petició al TC dient que és obligació de qualsevol govern de l’estat procurar que ‘es respecti la constitució i l’ordenament jurídic’. I ha afegit: ‘No som davant d’un simple desafiament institucional, som davant dels desacataments del constitucional. És una vulneració de la constitució.’ Reacció de Carme Forcadell Forcadell ha seguit la conferència de premsa de Sáenz de Santamaria al plató del 324. La presidenta del parlament ha dit que ‘a una presidenta no se li pot demanar que renunciï a les seves idees, però sí que se li ha de demanar equanimitat perquè al parlament tothom es pugui expressar’. I ha recordat que ‘el ple del parlament és l’òrgan suprem i quan està constituït és sobirà, i la mesa i la presidència només ordenem el debat’. A més, Forcadell ha dit que ‘els problemes polítics s’han de resoldre políticament i el govern de l’estat no deixa d’intentar resoldre’ls judicialment’. I ha afegit: ‘El govern espanyol està coartant la llibertat d’expressió del parlament i dels diputats. No ens volen deixar debatre. És molt trist.’

Summary: El TC es reunirà d’urgència dilluns per estudiar les mesures contra Forcadell


La vice-presidenta del Consell i coportaveu de Compromís, Mónica Oltra, ha aconsellat al secretari general del PSOE, Pedro Sánchez, que miri cap a l’experiència de l’acord de govern al País Valencià —on governen PSOE i Compromís, amb suport parlamentari de Podem. En una entrevista a la cadena COPE, Mónica Oltra ha remarcat que Sánchez ‘parla d’un govern a la portuguesa, li diria que ho té molt més a prop que és el govern a la valenciana’. En aquest sentit, ha recordat que els signants del Pacte del Botànic varen fixar primer cinc eixos de polítiques comunes prioritàries i després varen acordar el govern. ‘Li diria a Pedro Sánchez que aprengués d’aquestes experiències que té més properes, que sigui valent i escolti els ciutadans i sobretot els més vulnerables, que estan necessitant aquestes polítiques’, ha assenyalat.

Summary: Mónica Oltra aposta perquè Pedro Sánchez miri cap a un pacte de govern ‘a la valenciana’


Unes cent cinquanta dones van manifestar-se ahir, Dia Internacional pel Dret de l’Avortament, per a exigir la despenalització de l’avortament a Andorra. Les manifestants van recórrer els sis quilòmetres que separen la parròquia d’Encamp i la capital, Andorra la Vella, tot cridant lemes en favor de la legalització de la interrupció voluntària de l’embaràs. Entre les participant, a banda les andorranes, hi havia representants d’associacions feministes i en favor de les dones de Perpinyà, el Marroc, Itàlia i l’Argentina. ‘Les dones no tenim drets ni ens en volen donar’, manifestava al començament de la marxa Vanessa M. Cortés, presidenta d’Stop Violències. Va subratllar que es tracta d’una qüestió de salut pública. Les dones van aturar-se davant l’església de Sant Pere Màrtir, d’Escaldes-Engordany, on van deixar perxes a terra i van llançar ‘píndoles avortives’. El coprincipat, en joc Aquests darrers anys, la qüestió de l’avortament ha estat present al debat públic i polític andorrà. Les associacions feministes i el Partit Socialdemòcrata defensen que la interrupció voluntària de l’embaràs es despenalitzi, si més no, en els supòsits de violació, perill per a la mare o malformació del fetus. La clau de la volta rau en el fet que el copríncep episcopal, l’arquebisbe d’Urgell Joan-Enric Vives, ha amenaçat més d’una vegada de renunciar si es legalitza. El fet que el coprincipat sigui indivís originaria una crisi institucional, perquè el copríncep francès, el president de França Emmanuel Macron, també hauria de plegar. Precisament, el president francès no va defugir el debat quan va visitar Andorra fa dues setmanes, i va dirigir-se directament a les feministes: ‘En tant que home i ciutadà sempre he defensat el dret de les dones de disposar del seu cos. En tant que president de la República Francesa, elegit pel poble francès, he fet de la igualtat home-dona la gran causa del quinquenni.’ Però a continuació va recordar que s’adreçava als andorrans en tant que copríncep, garant de la independència de la nació. ‘Qui seria jo per dir-vos què heu de fer? Vosaltres, que elegiu democràticament els representants que han d’aprovar les lleis’, va demanar-se. I va afegir: ‘Sabeu què en penso. Sabeu què faig allà on sóc dipositari de la sobirania popular. Us pertany a vosaltres, quan hi ha eleccions, d’obtenir la majoria que us permetrà de procedir a les evolucions en les quals creieu.’

Summary: El moviment feminista es manifesta per la despenalització de l’avortament a Andorra


El govern espanyol reconeix que la nova direcció del PDECat significa un canvi en l’escenari polític i parla de ‘inestabilitat’ després d’haver-los advertit ahir el partit de Puigdemont que d’ara endavant serà més difícil tenir el seu suport al Congrés espanyol. Per a la Moncloa, la situació ara és ‘complexa’. El PDECat va ser un dels qui va donar suport a la moció de censura del primer de juny que va fer fora Rajoy i va investir Pedro Sánchez. Llavors l’antiga direcció del PDECat veia bé aquest posicionament i JxCat el qüestionava. Ahir, la nova vice-presidenta del partit, Míriam Nogueras, ja va avisar a Catalunya Ràdio que en endavant el suport del PDECat serà més difícil d’aconseguir. Tot i això, el govern espanyol vol esgotar la legislatura. ‘Mantenir el rumb i esquivar els obstacles’, afirmen. Ara bé, la portaveu, Isabel Celáa, ha avisat que seria ‘absurd’ mantenir-se al poder a qualsevol preu. ‘Ningú resistirà més enllà d’allò raonable, seria absurd’, ha reiterat. Segons la portaveu, Sánchez està ‘determinat’ en continuar en el camí del diàleg que ha obert amb la Generalitat i, per això, demana a Torra que faci el mateix i que ‘arraconi el passat embrollat’.

Summary: La nova direcció del PDECat inquieta la Moncloa


El batlle de Tortosa i diputat al congrés espanyol pel PDECat, Ferran Bel, ha assegurat que l’ajuntament que encapçala farà tant com pugui perquè l’1 d’octubre es pugui votar ‘amb normalitat’. En una entrevista de l’ACN, Bel ha lloat la tasca feta pel conseller Baiget i la seva ‘fidelitat’ al procés. I ha dit que també té dubtes sobre l’1-O i que està preocupat per situacions que es poden viure en l’àmbit personal o familiar, però que això ‘no treu un centímetre’ de la seva ‘determinació’ per impulsar l’1-O amb èxit. ‘Qui digui que no el preocupa o és un inconscient o enganya, i no és el cas del senyor Baiget. Jo també tinc dubtes, però tant de bo tots els batlles del país tinguessin la determinació que tinc jo per a possibilitar el vot’, ha dit. Sobre la tasca del PDECat al congrés espanyol, Bel l’ha reivindicada i ha reconegut estar ‘esgotat’ perquè la seva posició respecte d’algunes propostes que es debaten a Madrid són objecte de controvèrsia constant. Ferran Bel va ser un dels molts que va agrair, per Twitter, la tasca feta pel conseller Jordi Baiget quan se’n va saber la destitució. Sap que va ser una decisió que el president Puigdemont va prendre amb ‘molt dolor i neguit’, i se sent molest per les crítiques ‘alegres i banals’ que alguns han fet sobre l’ex-conseller. ‘Va ser el secretari del govern que va signar el 9-N i entenc que el reivindiqui. Jo també el reivindico, i crec que no és una cosa de la qual puguem prescindir’, diu. Sobre el contingut de les declaracions de Baiget que van precipitar la destitució, Bel diu que l’ex-conseller té uns ‘antecedents’ que molt poques persones poden acreditar en aquest país. Sobre la seva preocupació entorn del procés que mena cap a l’1-O, la troba òbvia. Ferran Bel ha recordat que el seu partit, el PDECat, ha assumit condemnats i processats perquè la gent pogués votar o perquè es poguessin comprar urnes que no s’han comprat. ‘Ens hem d’espolsar la son de les orelles i no tenir cap mena de complex a l’hora de reivindicar aquesta feina’, diu, molest per les crítiques que rep la formació. Algunes d’aquestes crítiques són per votacions o negociacions que ell mateix ha encapçalat –al sector de l’estiba– des del congrés espanyol. ‘En totes les iniciatives legislatives que es tramiten al congrés, hi participen totes les formacions polítiques, com per exemple la llei d’autònoms. Totes volen reivindicar la seva part d’autoria i el PDECat no pot fer-ho? Seria un exercici d’hipocresia. Nosaltres no ens hem de fer perdonar res. El nostre compromís és clar i amb respecte a tothom. Comencem a estar esgotats que el nostre posicionament sigui objecte de controvèrsia i el dels altres no. Alguns esmenen i pacten amb el PP encara que siguin lleis, però si ho fa el PDECat estem sota sospita. Això no pot ser’, ha dit. Admet que és ‘pragmàtic’ i defensa tenir punts d’entesa amb tothom, també amb el PP, i que continuarà així si és per a millorar la tramitació de lleis que continuaran afectant Catalunya passi el que passi l’1-O. ‘Pactar-hi el pressupost és inimaginable, però treballo per esmenar la llei de contractes del sector públic, com també ho fa ERC o En Comú Podem. Si ho fa el PDECat és malvist, però si ho fan els altres és un èxit. Hem de ser una mica estrictes perquè tota la legislació que es produeix a l’estat espanyol també s’aplicarà a Catalunya, durant la transitorietat, en el cas hipotètic que guanyés el sí en el referèndum’, ha dit. ‘En 48 hores proclamarem la república si guanyem, però això no vol dir que estarem en un estat sense norma, i la que se’ns aplicarà serà la que hi ha ara a Espanya, i té tot el sentit que hi continuem incidint’, ha acabat dient.

Summary: Ferran Bel: ‘Jo també tinc dubtes com Baiget’


L’escena musical valenciana fa anys que batega amb força. Grups que no neixen per a una sola cançó, sinó que deixen empremta i implanten un estil propi. Marxen Obrint Pas i aviat la Gossa Sorda, però uns altres com Aspencat es consoliden. El grup de Xaló (Marina Alta) acaba de presentar el cinquè disc, ‘Tot és ara’, que pot convertir-se en un dels treballs en català més escoltats d’enguany. En vuit dies vuitanta mil persones ja se l’han descarregat. Sí, l’han penjat gratuïtament a la seva pàgina web. Diuen que toquen música per arribar al màxim de gent i internet els ofereix els millors recursos. ‘Tot és ara’ és un crit de ràbia contra el sistema i, especialment, contra el País Valencià; el seu País Valencià, aquell que ha estat víctima de les polítiques de Camps i Fabra. Ara és l’hora del canvi. Reconeixen que observen el procés de Catalunya amb ‘enveja sana’ i que la independència pot ser el detonant del creixement del sentiment sobiranista al País Valencià. Tenen uns lligams molt forts amb el Principat. Per això avui inauguren la ronda al Mercat de Música Viva de Vic. I, per si no n’hi hagués prou, demà els espera la Mercè. —Avui enceteu la gira al Mercat de Música Viva de Vic i demà tocareu a La Mercè. Què suposa per vosaltres tocar en un marc tan important com la Festa Major de Barcelona? —I.G.: Brutal. Nosaltres ja vàrem tenir la sort de poder estar-hi l’any passat i va ser impressionant. Podria ser un dels concerts més multitudinaris on hem actuat? —K.T.: Juntament amb el Viñarock sí. És un aparador molt bèstia. Hi ha tanta gent que potser la sonoritat no és la millor, però per nosaltres, a nivell de grup, és un aparador impressionant per presentar nou disc. —En una setmana porteu 77.000 reproduccions al YouTube i el disc ha tingut 80.000 descàrregues. Us esperàveu que el llançament del nou disc tindria tal rebuda? —K.T.: No. És una bestialitat. Ens ha pegat una hòstia a la cara bestial. No ens ho imaginàvem. A veure, el darrer treball nostre, ‘Essència’, a hores d’ara està amb 35.000 descàrregues. I ja té dos anys. Per tant, estem parlant que en deu dies hem més que duplicat. És bestial. —I.G.: Tampoc ens imaginàvem que el videoclip funcionés tant. El primer dia crec que vàrem tenir 25.000 visites. Ara clar, ha baixat perquè molta gent ja s’ha descarregat el vídeo. —L’heu penjat gratuïtament al vostre web i l’anterior treball el vàreu finançar a través del micromecenatge. Us agrada utilitzar les xarxes. —K.T.: Li donem molta importància. Per grups com nosaltres jo crec que és clau utilitzar internet en aquests temps. Nosaltres des de l’inici hem apostat per posar el disc en descàrrega gratuïta a la nostra web. Això és clau perquè mai hem tingut un segell al darrere. Aquest últim treball sí que l’hem editat amb Holly Records però bé, continuem fent feina de xarxa perquè avui en dia, grups com nosaltres sense pressupost i que són autotot, no podrien arribar a les masses si no és a través d’internet. —De cara a l’espectador poder descarregar-se el CD és fantàstic. Però ja surt a compte? —I.G.: Tots sabem que vendre discs no genera benefici. A nosaltres el que ens interessa més és arribar al màxim de gent per poder posar en pràctica els nostres directes. És el que treballem de veritat. La nostra aposta real és el directe i on volem guanyar el nostre públic. —K.T.: Jo crec que el disc és una plataforma, una eina per poder arribar al màxim de públic possible. Més enllà que després es puguen vendre discos. —Aspencat és rock, sons jamaicans, rap, reggae… I ara doneu més protagonisme als sons electrònics. Per què aquest canvi? —I.G.: A ‘Essència’ ja hi havia electrònica. Segurament en el nou treball és un poc més agressiu. Però és una tendència que ja portàvem de temps enrere. Som un grup que ens agrada barrejar tota mena de sons i l’electrònica hem tingut l’oportunitat d’utilitzar-la. Tenim una persona que la sap treballar bé i al cap i a la fi, és com un altre instrument. Ens agrada fer música per escoltar a casa i música més agressiva, pel que l’electrònica és perfecta. —K.T.: És un estil més dins de l’amanida d’estils que tenim. —Podríem dir que sou un grup mestís. —K.T.: Sí. Som un grup mestís que fem dancehall, reggae, dubstep, fusió… Bàsicament aquests estils però també hi ha pop, perquè és inevitable que hi hagi pop. I Rock. —I.G.: La base és la música jamaicana, però a partir d’aquí toquem molts estils. —’Tot és ara’. D’on ve el nom del disc? —K.T.: Estan passant moltes coses, d’aquí ve el nom del disc. Crèiem que és un moment clau per a moltes coses. Mires en l’àmbit que mires. A nivell global, a nivell territorial, ací a casa, a Catalunya i al País Valencià, a l’estat espanyol, al mediterrani… Estan succeint factors decisius. El que diuen: de les crisis o se surt més lliure o se surt més esclau. Doncs ara estan passant coses que són claus per saber cap on anirà el futur. —Al disc ‘Essència’ les lletres eren reivindicatives però amb missatges d’esperança. En aquest treball sembla que traieu la ràbia retinguda contra el passat recent. Renegueu d’Europa, l’FMI i sobretot, del vostre País Valencià. —K.T.: Jo crec que ha anat sortint a poc a poc. És evident que fem molts quilòmetres de furgoneta tots els caps de setmana quan estem de gira i llavors, clar, tenim moltes converses, compartim taula i estem sempre junts. Llavors, sí que hi ha un fil conductor del disc però, a partir d’aquí, fins que no et poses escriure no saps cap a on tirarà. Crec que a poc a poc s’ha anat decantant cap a la indignació. —I.G.: La música també és el que ens empenta a acabar d’arrodonir les lletres i que siguen més combatives o menys combatives. Ens ajuda un poc. —K.T.: També depèn de l’estil de cada cançó. És allò que diuen que la música accelerada convida a conduir més ràpid. Amb les lletres també ens passa el mateix. Més enllà d’això jo crec que també és evident que el dia a dia, l’esgotament de veure que les coses no canvien per a bé, es veu reflectit a les lletres. L'esgotament de veure que les coses no canvien per a bé, es veu reflectit a les lletres —Però finalment el canvi ha arribat. Sentiu que hi heu contribuït? —K.T.: No només Aspencat, la música del País Valencià ha contribuït al canvi. Si més no som la primer generació educada en valencià a les escoles des de la llei d’ús i ensenyament. Llavors, clar, la música ha contribuït molt perquè ha ajudat a normalitzar la situació política. Clar, els mitjans de comunicació, i després del tancament de RTVV encara més, han brillat per la seva absència. L’escola i la música al País Valencià han estat dos estendards forts del canvi; i de la consciència social i de la consciència identitària. Nosaltres ens hem educat en valencià i l’escola ha estat la primera pedra del canvi. Arran d’això, i venint dels Raimons i dels Ovidis, s’ha anat bastint un ventall de grups molt fort i s’ha creat un circuit musical. No sabem com, però ha sorgit. El públic ha anat creixent i gràcies a això hi ha una base bastant forta de gent que té entre setze i trenta-cinc anys que van començar escoltant Obrint Pas i Orxata i que ara escolta Aspencat o Zoo. —I.G.: Som els que més soroll hem fet i que més hem cridat. —Ara quina relació creieu que ha d’unir el País Valencià i el Principat? —K.T.: Ja ho veurem. Nosaltres estem esperançats perquè el procés que està vivint Catalunya és una oportunitat impressionant. Trencar les cadenes i començar a escriure la història. Des del País Valencià es viu el procés català amb molta enveja sana, evidentment. A títol personal tinc un sentiment de pertinença als Països Catalans, però clar, sóc realista i els tempos ara mateix són diferents. Catalunya primer ha de conquerir la seva llibertat i a partir d’ací ja veurem. A nivell global del grup ho veiem amb molta il·lusió i molta esperança el que està passant aquí al Principat. No només per la independència, sinó per tot el procés social que pot venir després: construir un país des de zero i fer-lo més solidari, més social, fer una constitució pròpia… És un ventall de possibilitats increïble. —I.G.: Ens agradaria formar-ne part. Jo ho veig com un pas més per a nosaltres. Hi ha una frase que cridem molt quan acabem els concerts que és: ‘Sense València no hi ha independència’. Jo crec que sí que n’hi haurà, però espere que després comptin un poc amb nosaltres i puguem formar part dels Països Catalans. D’aquí vint o trenta anys, tampoc vull ser massa optimista. Encara hem de recórrer molt de camí. Des del País Valencià es viu el procés català amb molta enveja sana, evidentment —Veig que observeu la independència del Principat com un detonant per despertar el sentiment sobiranista dins del País Valencià. —K.T.: Sí. El fet que Catalunya aconseguisca la independència pot ser un detonant. També és veritat que l’infrafinançament és un factor clau pels no convençuts des d’un principi o pels que en els darrers anys s’han apuntat a la militància independentista. Si Catalunya aconsegueix la independència i li va bé, això pot convéncer aquella gent que no té clar el sentiment de pertanyença a unes arrels. A mi em dol dir això però el tema econòmic pot ajudar. Però és veritat que el maltracte econòmic pot ajudar a arribar a una majoria. —D’aquí a menys d’un mes se celebrarà la Diada del Nou d’Octubre. De moment es preveu que serveixi per a reclamar un nou model de finançament. Com la viureu? —K.T.: Espere que siga una diada reivindicativa. Però al mateix temps també s’espera una Diada conflictiva per part del blaverisme i de l’extrema dreta. Feia anys que anaven a la Diada fent els carrers seus: insultant, pegant pallisses, cridant consignes nazis i brandant banderes amb esvàstiques. I clar, aquesta ala dura, imagine que tindrà ganes de revenja. Hi ha certa preocupació. —Sentiu que feu política a través de la música? —K.T.: Evidentment. No només nosaltres. —I.G.: Tots els músics fem política. Es vulga o no. Per a bé o per a mal. I s’ha de protestar perquè el silencia és còmplice i si no protestes s’imposa la ‘majoria silenciosa’, com diu Rajoy. —Si un llegeix les vostres lletres hi trobarà referències i cites d’Ovidi Montllor, Joan Fuster, Vicent Andrés Estellés. Us sentiu hereus del passat cultural i musical del País Valencià? —I.G.: Sí. Entenem que no és una cosa innovadora, no som els únics i ho han fet molts grups. Però és que són els nostres referents. Com que al País Valencià per a moltes coses sempre ha estat petit, i el circuit musical és molt d’estar per casa, com aquell qui diu, això fa que aquests referents se senten molt nostres. Ens són molts propers. Ovidi era d’Alcoi i només ens separa una serra. El País Valencià és menut i a les comarques catalanoparlants ens coneixem tots. —Va plegar Obrint pas, ara ho farà la Gossa Sorda. Tanmateix, l’escena musical valenciana és brutal i segueix molt viva. —I.G.: Sí. Ho parlem a vegades. Abans hi havia molts pocs estils musicals i ara el ventall s’ha obert. Cada vegada tenim més públic, no només nosaltres sinó tota la música en valencià. Sortim molt cap a Catalunya i de Catalunya venen bastant cap aquí. Creiem que és un moment impressionant per la música en valencià i esperem que seguesca creixent. —K.T.: Afegint al que diu l’Ivan, jo també crec que el públic potencial ha madurat bastant perquè ara ja veiem com grups catalans baixen amb assiduïtat també al País Valencià. Txaranago, Catarres, Oques Grasses… Això abans costava molt. Sí que hi havia grups valencians que pujaven al Principat, però era molt difícil que grups catalans baixassen a tocar a València. Ara s’ha establert una sinèrgia. Encara no estem al mateix nivell, però s’ha establert una comunicació musical; una germanor. Recorde un concert de Sopa de Cabra quan jo era petit al poble dels meus iaios, però era molt estrany. Els grups catalans gairebé no venien mai, un o dos cops a l’any.

Summary: Aspencat: ‘L’escola i la música han estat els dos estendards forts del canvi al País Valencià’


La desfeta de Podem en aquestes eleccions municipals i autonòmiques a tot l’estat espanyol ha posat més en qüestió el lideratge de Pablo Iglesias i ha afeblit la seva posició negociadora amb Pedro Sánchez per a la investidura i la formació de govern. El PSOE vol governar tot sol, però Iglesias fa pressió per a entrar en l’executiu com a vice-president i dirigir alguns ministeris. Ahir a la nit va ser l’únic dirigent dels partits espanyols que no va valorar el resultat de la triple cita electoral. Tot i haver resistit al congrés espanyol el 28-A, ahir Unides Podem va ser un dels perdedors. Avui ha dit que no volia pas dimitir i que era partidari d’ajudar a bastir governs progressistes a tot l’estat espanyol. Pèrdua de les grans ciutats Podem va guanyar el 2015 els governs de Barcelona, Madrid, Saragossa, Cadis, la Corunya, Sant Jaume de Galícia i el Ferrol, i fou decisiu en ciutats com ara València, Palma i Ovieu per als anomenats ‘governs del canvi’. Ara, a València, no hi ha obtingut representació i a les eleccions valencianes del 28-A ja va perdre molts diputats a les Corts, de 13 a 8. A Palma ahir va perdre 2 regidors i n’obtingué 3, però hi continua essent decisiu. A Ovieu la triple dreta s’ha imposat a les municipals. De les grans ciutats, probablement només conservarà Cadis, on la candidatura Endavant ha vorejat la majoria absoluta. El batlle, José María González, conegut per ‘Kichi’, podrà repetir el govern amb el suport del PSOE. A Madrid, la candidatura Més Madrid de la batllessa Manuela Carmena va tornar a guanyar les eleccions ahir, però de seguida va acceptar que no podria repetir el govern perquè el PP, Cs i Vox, bo i sumats, hi havien aconseguit la majoria absoluta. Sagnia a les eleccions autonòmiques A escala autonòmica, Podem ha perdut 68 diputats i 860.000 vots. A la majoria de cambres, hi ha perdut la meitat de la representació. Pel que fa a les eleccions al Parlament de les Illes, Podem serà decisiu per a la repetició del govern d’esquerres, però baixa de 10 diputats a 6. A la comunitat de Madrid hi ha hagut una autèntica sagnia: de 27 diputats ha passat a 7. L’ex-dirigent de Podem Íñigo Errejón, amb la candidatura Més Madrid, ha entrat a l’assemblea amb 20 diputats. Errejón ha rebut les crítiques dels seus ex-companys Juan Carlos Monedero i Pablo Echenique per haver dividit el vot de l’esquerra per ambició personal. A les dues Castelles, la crisi és total. A Castella i Lleó, passa de 10 diputats a un i a Castella – la Manxa Podem ni tan sols entra al parlament autonòmic i hi perd els 2 diputats que hi tenia. Tampoc no té representació a Cantàbria, on fa quatre anys havia obtingut 3 escons. A l’Aragó, on Podem governava amb el PSOE, passa de 14 diputats a 5 i queda quart. A Astúries, de 9 a 4; a Navarra, de 7 a 2; a la Rioja de 4 a 2; a Extremadura de 6 a 4; a Múrcia de 7 a 2; i a les Illes Canàries de 7 a 4. Pel que fa a les eleccions europees, Unides Podem ha aconseguit set eurodiputats. Fa cinc anys, Podem va aconseguir-ne sis i Esquerra Unida cinc. Ara, la coalició dels dos partits ha perdut la meitat del pes que tenien les últimes eleccions per separat.

Summary: La desfeta de Podem desgasta encara més el lideratge de Pablo Iglesias


El Ministeri d’Educació espanyol diu que ha recollit informació per presumptes casos ‘d’adoctrinament polític’, ‘assetjament a alumnes’ o suposada falta de neutralitat de professors en una quarantena de centres educatius de Catalunya arran del procés cap a la independència. En aquests termes s’expressa el ministeri en tres requeriments enviats al Departament d’Ensenyament aquests últims mesos. El departament ha dit que no havia obert cap expedient a cap professor de cap escola catalana. El ministeri també diu que ha rebut queixes de pares per haver fet, per exemple, ‘xerrades d’independentisme radical’, haver permès que alumnes anessin a manifestacions en horari lectiu o ‘aprofitar un acte infantil per protestar per l’empresonament dels Jordis’, entre més suposades queixes. Segons el ministeri, en un altre cas una mare denuncia que una mestra va explicar als alumnes que ‘Espanya roba a Catalunya’ o que va ‘fabricar urnes de paper i va ensenyar a tots els nens a votar sí’. També diu que una professora va afirmar que ‘aquells que parlen castellà són uns mal educats’, o que una altra va parlar d’uns ‘policies dolents’ que ‘van pegar i disparar pilotes de goma contra la gent només perquè volien votar i no els ho deixaven fer’. També denuncien ‘vagues polítiques’, presència d’estelades en un acte al pati, un acte d’una AMPA en què es parla de ‘nens castigats per haver parlat castellà a l’aula’, que en un centre ‘es rep els alumnes amb el cant de “Els Segadors”‘, o que una escola va portar una alumna ‘a una concentració de caràcter polític sense el seu consentiment’. Diu el govern espanyol que alguns pares també es queixen del contingut dels deures que ‘obliguen’ a fer als seus fills, o que en un institut van obligar dos alumnes a ‘assistir a un minut de silenci’ amb motiu de l’empresonament dels ‘Jordis’. Segons els requeriments, alguns pares demanen l’anonimat per tal que els seus fills no siguin ‘assenyalats’. El ministeri també afegeix que en diversos centres educatius s’exposen banderes estelades, cartells i pancartes de caràcter polític i que ‘es permet a l’alumnat menor d’edat de fer tasques i activitats relacionades amb la independència de Catalunya’. Al requeriment del 5 d’octubre de 2017 l’executiu espanyol assegura que agents de la Guàrdia Civil i de la policia espanyola els han denunciat ‘casos d’assetjament escolar’ que tenien com a ‘víctimes’ els seus fills i filles menors d’edat i que suposadament havien tingut lloc en centres d’educació catalans. Aquest requeriment parla de casos a les comarques de Ponent, on els professors d’un centre educatiu van demanar suposadament als alumnes que no anessin a l’escola el dia 3 d’octubre i van organitzar activitats amb preguntes com ara ‘quin és el teu país’; també parla d’un altre cas en què una professora va dir suposadament als alumnes que els policies eren ‘dolents’. A la demarcació de Barcelona, a més del cas de Sant Andreu de la Barca, es parla dels efectes d’un ‘escarn’ al quarter de la Guàrdia Civil de les Corts que suposadament va impedir als policies de ‘dur els seus fills a l’escola’. També inclou casos de suposat adoctrinament a un centre on diuen que els nens foren obligats a fer un minut de silenci o hi hagué insults d’alguns alumnes a fills d’agents. Hi ha un altre suposat cas d’adoctrinament en què un professor va demanar als alumnes que aixequessin la mà si estaven d’acord amb el referèndum, o bé, en un altre centre, on es va explicar un conte en què –segons l’informe– es presenta un ‘final feliç’ que consisteix que ‘es mata el rei i els policies dolents’. A la demarcació de Girona es parla del cas d’un fill d’agent a qui suposadament els alumnes van dir ‘fatxa’ i d’una altra filla a qui van insultar. En un altre centre, diu el report, es van projectar imatges de les càrregues de la Guàrdia Civil. També es parla de comunicats de les direccions d’alguns centres informant que necessitaven l’autorització dels pares perquè els seus fills es manifestessin davant l’ajuntament, i alguns altres que denunciaven la vulneració dels drets ciutadans. En un altre requeriment amb data de 26 de setembre, el Ministeri d’Educació espanyol demana informació a Ensenyament per publicacions en diversos mitjans de comunicació sobre ‘manifestacions en horari lectiu escolar d’alumnes menors sense prèvia autorització dels pares ni comunicació prèvia al director, per part d’alumnes a partir de tercer d’ESO’. Entre aquestes manifestacions, n’hi ha davant d’ajuntaments, de la seu del TSJC o de comissaries de policia.

Summary: El Ministeri d’Educació espanyol diu que investiga casos ‘d’adoctrinament’ i ‘d’assetjament’ en una quarantena d’escoles catalanes


Els Estats Units i la Unió Europea han acordat d’aixecar les sancions econòmiques contra l’Iran perquè l’Organització Internacional d’Energia Atòmica (OIEA) ha comprovat que havia complert les obligacions pactades. Aquestes obligacions constitueixen l’acord nuclear que van signar el juliol de l’any passat l’Iran i sis potències internacionals –els Estats Units, el Regne Unit, França, Alemanya, Rússia i la Xina. El text inclou un conjunt de mesures perquè l’Iran no pugui fabricar armes nuclears. Això sí, podrà mantenir un programa atòmic que serà revisat i controlat per l’OIEA. L’acord ha anat acompanyat d’un gest diplomàtic entre els Estats Units i l’Iran. Els EUA ha alliberat set iranians, sis amb doble nacionalitat irano-americana, segons que ha precisat l’administració americana. Després, ha anunciat l’alliberament d’un vuitè ciutadà iranià. En canvi d’això, l’Iran ha alliberat quatre ciutadans americans que havien estat detinguts: Amir Hekmati (ex-militar), Saeed Abedini (pastor religiós), Jason Rezaian (periodista del Washington Post) i Nosratollah Khosravi-Roodsari (empresari). També Matthew Trevithick, tot i que aquest no forma part de l’acord d’intercanvi. El president iranià, Hassan Rohani, s’ha mostrat molt satisfet després de l’acord i ha dit que aquest pas era una pàgina daurada en la història iraniana. També ha aplaudit l’acord el secretari general de Nacions Unides, Ban Ki-moon: ‘És una fita significativa que reflecteix la bona fe de totes les parts per a complir els compromisos acordats.’

Summary: Els Estats Units i la Unió Europea aixequen les sancions a l’Iran després d’haver complert l’acord nuclear


La Vanguardia ha fet de la ‘via eslovena’ citada per Quim Torra un filó per on atacar el president i acusar-lo de proposar una opció violenta, de tacar el moviment independentista, sempre vinculat amb el pacifisme. El diari de la família Godó, que diumenge va utilitzar les paraules de Torra sobre Eslovènia per enllaçar-les amb els morts de la Guerra dels Deu Dies, avui ha continuat la seva ofensiva. L’editorial –‘L’alarmant aposta eslovena de Torra’– i més articles com ‘Així va ser la via eslovena cap a la independència’, on s’explica la independència d’Eslovènia farcida d’imatges bèl·liques, en són un exemple. La Vanguardia continua centrant l’atenció en els morts que hi va haver durant la independència d’Eslovènia, i passa per alt que van ser els serbs qui van emprar la violència per contrarestar la declaració d’independència del 25 de juny de 1991. Discernir entre els qui empraven la violència i els qui no, sí que ho feia el director de La Vanguardia d’aleshores, Joan Tàpia. En una opinió com a director del diari el 28 de juny de 1991, en plena Guerra dels Deu Dies, escrivia que va ser l’exèrcit iugoslau qui va intervenir a Ljubljana, i va originar ‘seriosos combats’ a la capital eslovena. I defensava la via democràtica que seguia Eslovènia: ‘A Iugoslàvia, Occident haurà d’escollir entre la democràcia o la unitat’. En l’editorial d’avui, la capçalera reparteix responsabilitats en la guerra d’Eslovènia. Li diu a Torra que en ‘aquell conflicte armat entre Eslovènia i Iugoslàvia van morir més de seixanta persones i hi va haver centenars de ferits i milers de presoners’. Fa una equivalència de responsabilitats entre el que va ser l’agredit i el que va ser l’agressor. Però el diari no era tan equidistant en la lectura a principi dels noranta. En un editorial del 7 de juliol de 1991, amb la guerra ja acabada, La Vanguardia deia que la situació era molt tensa ‘especialment quan el president serb, Slobodan Milosevic, s’ha adreçat a la població per dir-li que es prepari per a la guerra’. I afegia: ‘Els serbs amenacen amb una nova guerra per a recuperar les fronteres estatals.’ La via eslovena i les manipulacions de La Vanguardia El dia abans que Eslovènia i Croàcia fossin reconegudes per tots els estats membres de la Comunitat Europea, La Vanguardia hi va tornar a dedicar un editorial. La visió del conflicte torna a distar força de la que presenta la direcció actual: ‘Els serbs, amb el suport de l’exèrcit federal, va optar per resoldre la qüestió manu militari –per la força de les armes– en una guerra terrible que els europeus creien que només es podia veure en altres continents.’

Summary: Què deia La Vanguardia sobre la via eslovena els dies després de la independència?


Antoni Llabrés és un dels juristes del país amb més capacitat de divulgació. Professor de dret penal de la Universitat de València, ha seguit de ben a prop el procés judicial contra els dirigents independentistes que va culminar en el judici al Tribunal Suprem i la condemna per sedició i malversació. El relat, i l’acusació, de la rebel·lió fou tan insistent per part de la fiscalia i del jutge instructor, Pablo Llarena, durant gairebé dos anys que la condemna per sedició el va sorprendre. Llabrés critica la imprevisibilitat d’una condemna com aquesta, i alerta del perill que comenci, després de la sentència, un a por ellos judicial que es pot concretar, per exemple, en la investigació per terrorisme de les accions del Tsunami Democràtic. —Us va sorprendre que la condemna no fos per rebel·lió? —Sí, tot i que hagués estat un despropòsit i a mesura que avançava el judici oral perdia consistència, perquè durant dos anys la fiscalia l’havia mantingut d’acusació gairebé obsessivament. I això ho va fer la cúpula del ministeri fiscal, la fiscalia del Tribunal Suprem, amb el suport de tres fiscals generals de l’estat, Maza i Sánchez Melgar, durant el govern Rajoy, i María José Segarra, del govern Sánchez. —I el suport de Pablo Llarena a aquesta acusació. —Hi havia interlocutòries seves, i també de la sala d’apel·lacions del Suprem, que es pronunciaven sobre la rebel·lió amb una rotunditat que pràcticament eren sentències condemnatòries anticipades. En un moment en què s’havien de manifestar simplement sobre l’existència d’indicis, aquelles resolucions entraven a un nivell d’anàlisi de la prova. Recordo la interlocutòria de confirmació del processament, el juny del 2018: literalment allò era una sentència condemnatòria. —I ara s’esvaeix la rebel·lió per a justificar la sedició. —També sobta la vehemència amb què es pronuncia la sentència sobre la manca dels elements típics de la rebel·lió. Amb una rotunditat segurament exagerada, amb una gesticulació evident, perquè qui ha redactat aquesta part de la sentència aprofita l’avinentesa per a ridiculitzar amb un cert to de menyspreu tot el procés independentista; el ridiculitza, parlant de la seva inviabilitat, dient que era una simple quimera, que ‘n’hi va haver prou amb unes pàgines del BOE per a avortar de manera definitiva la conjura’. —L’acusació per rebel·lió ja els va servir per a aplicar un càstig polític. —Fou la coartada que va servir per a la imposició de mesures restrictives de drets tan dures com la presó provisional. Hem de recordar que la presó provisional es fonamenta exclusivament en l’existència d’un delicte de rebel·lió. I hi ha la privació del dret de participació política. La privació dels drets de participació política ja l’apliquen com a mesura cautel·lar des del juny del 2018, quan es va confirmar el processament per rebel·lió. Però de facto ja l’aplicaven des del mes de gener, quan Llarena va impedir als presos elegits diputats a les eleccions del 21-D d’exercir les seves funcions i es va inventar allò de la delegació de vot al Parlament de Catalunya. —Els diputats no van poder fer mai de diputats. —Els parlamentaris ja aleshores no podien exercir les funcions normals del seu càrrec, ni assistir a les sessions… Materialment no eren processats però de facto la privació de drets ja era la mateixa. Aquesta pena d’inhabilitació és molt alta, perquè implica la mort política del penat. Se’n parla poc, perquè la presó és la més dura, però té una gran importància. —Com la veieu, aquesta condemna per sedició? —Té una argumentació molt feble. Perquè s’utilitza un delicte que és contra l’ordre públic per a protegir un bé que, tot i que no ho diuen explícitament, és l’ordre constitucional. I els mateixos arguments que servien per a descartar l’existència d’una rebel·lió, s’utilitzen ara per a fonamentar una sedició. Una sedició a la qual adossen implícitament les finalitats de la rebel·lió. Si és un delicte contra l’ordre públic només ens hauríem de valorar en quina mesura hi va haver una alteració de l’ordre públic a Catalunya la tardor del 2017. És a dir, allò que va passar al carrer. —I en canvi la sentència parla de molt temps de preparatius i de plans per a fer un referèndum… —…que és una destipificada, no prevista en el codi penal. Per tant, hauríem d’aïllar què va passar al carrer el 20-S i l’1-O, si és un delicte contra l’ordre públic. Ara, si com fa el tribunal entenem la sedició en el fons com un delicte contra l’ordre constitucional, les mateixes raons que utilitza per a descartar la rebel·lió haurien de servir per a descartar també la sedició. Perquè diuen a la sentència que l’estat no va perdre en cap moment el control de l’espai públic. Si no el va perdre en cap moment, això no pot ser una sedició. —Primer van pensar la condemna i després la manera de justificar-la? —No sé si ho diria així. Però són uns fets que semblen a ulls del tribunal i dels poders de l’estat políticament d’una gravetat màxima. El problema és que amb l’ordenament jurídic a la mà, aquesta resposta que ells cerquen no existeix. I aleshores van a buscar la sedició. El que va passar crec que és constitutiu d’una conducta que ja s’ha destipificat, que era el referèndum il·legal, que tenia una pena de cinc anys de presó. I, per cert, dins els tres articles que conformaven el delicte n’hi havia un que castigava els funcionaris que donessin fons públics per a preparar un referèndum il·legal, és a dir, que era una modalitat específica de malversació castigada amb una pena fins a cinc anys. —Però ara això no és pas delicte. —És una conducta destipificada ara, que podria constituir, potser, una desobediència. És que la previsibilitat és una característica definitòria d’un estat de dret. —La previsibilitat? —Sí, els ciutadans han de poder calcular quines seran les conseqüències costoses dels seus actes. I aquí no hi ha hagut previsibilitat. És a dir, la interpretació que es fa de la sedició no es podia preveure en el moment que van dur a terme els fets. L’argumentació de la sedició és feble, en primer lloc perquè no queda acotat en què consisteix exactament l’alçament tumultuari. Per una banda sembla que aquest alçament es produeixi el 20-S i l’1-O, però d’una altra banda la sentència es remunta fins a la resolució del 9 de novembre del 2015 aprovada al parlament. En què consisteix, doncs, l’alçament? —Encara que se cenyís al 20-S i a l’1-O, on són els tumults? —És clar, la sedició té el problema de la proporcionalitat. Si efectivament es tracta d’un problema d’ordre públic, abans de la sedició hi ha uns altres delictes de menor gravetat que castiguen les alteracions de l’ordre públic, i el tribunal els ha passat per alt. Ha anat directe a la sedició. Si comença a construir la tipicitat de la sedició en un nivell tan baix com uns fets amb resistència passiva, on són les altres figures delictives? Si dius que la resistència passiva ja constitueix un delicte de sedició, que és la modalitat més greu contra l’ordre públic, on són els desordres públics? —És la finalitat política que canvia. Castiguen això. —Sí, però la finalitat política no hauria de determinar la gravetat de la conducta. La finalitat ha de ser innòcua, perquè és legalment possible aconseguir la independència de Catalunya, mitjançant un procediment legalment establert. Això ho ha dit el Tribunal Constitucional. El bé protegit no pot ser la unitat d’Espanya! Ni tampoc el manteniment de la constitució amb el redactat actual. Allò que determina la gravetat de la rebel·lió i de la sedició són els mitjans que s’utilitzen per a aconseguir aquestes finalitats, que són legítimes. I si els mitjans per a cometre allò que tu dius que és una sedició són la resistència passiva, doncs et quedes pràcticament arran de terra. —Aquesta interpretació que ha fet el Suprem de la sedició fixa doctrina? És una amenaça? —Diuen que això representa una erosió en el dret de reunió i de manifestació des d’ara i que això és extrapolable a més casos de dissidència social o política. Però la sentència conté una frase que resulta il·lustrativa, quan diu que ‘una oposició individual i singularitzada exclouria uns ingredients que potser ens podrien derivar a unes altres tipicitats’. Per tant, no és correcte dir que automàticament aquesta doctrina és aplicable per exemple a desnonaments d’ara endavant. El que considera greu el Suprem és que hi hagi hagut una estratègia concertada que s’hagi manifestat alhora a diferents llocs del territori d’una comunitat autònoma. Jo crec que no és una doctrina extrapolable a altres casos, perquè això és pensat exclusivament per a aquest cas concret d’enemics d’Espanya. —Serviria per a casos anàlegs? —Dins del procés, sí. —Es penalitza l’objectiu polític, doncs. —Sí, les finalitats polítiques cercades són les que per al tribunal determinen la gravetat dels fets. —El tribunal ha violat la llibertat ideològica dels acusats? —D’entrada hi ha una vulneració del dret de la legalitat penal, per aquesta interpretació imprevisible del delicte de sedició. I sobretot per la desproporció de les penes. No m’atreveixo a dir que hi ha una vulneració de la llibertat ideològica, però plana per damunt de tot plegat. Diria més aviat que hi ha una aproximació al problema per part del poder judicial de l’estat que no és neutral. Evidentment, hi ha un biaix ideològic molt concret, que es pot resumir en les paraules de Carlos Lesmes en l’obertura de l’any judicial del 2017. Quan va dir que ‘la indissoluble unitat de la nació espanyola és el basament últim, nuclear i irreductible de tot el dret de l’estat’. D’això en derivava un manament jurídic directe al poder judicial per a garantir que aquest basament no es veiés agredit. —Hi ha jutges que han ficat a la presó independentistes que van protestar contra la sentència fent esment ‘d’incidents tumultuaris’. N’hi ha que es poden sentir ara més impunes a fer segons què? —Si és així, és una barbaritat. I si es confirma que l’Audiència espanyola prepara una macrocausa per terrorisme per les reaccions al carrer evidentment confirmaria que la sentència ha estat un punt de partida d’un a por ellos judicial. Però voldria ser cautelós i veure efectivament què passa. Havent vist les protestes, si ho recondueixen cap al terrorisme, confirmaria aquesta tendència. Un cas diferent seria el dels CDR detinguts del 23-S sobre el qual seria temerari pronunciar-se sense tenir tots els elements a l’abast. —Al Tsunami Democràtic ja l’investiguen per terrorisme. —La reforma que es va fer el 2015 del delicte de terrorisme va desbordar el concepte tradicional de terrorisme. I en aquests moments la definició de terrorisme al codi penal espanyol és absolutament sobredimensionada. Aquella reforma la van aprovar el PP i el PSOE. Va passar a ser terrorisme un conjunt amplíssim de delictes, perquè no solament hi entren delictes contra la vida i la integritat física, sinó, en una barreja arbitrària també contra el patrimoni, atemptat a l’autoritat, contra els recursos naturals, per exemple, sempre que tenguessin com a finalitat subvertir l’ordre constitucional, suprimir o debilitar greument el funcionament de les institucions polítiques, alterar greument la pau pública, etc. —Aquí parlem de talls de carretera. —Si interrompre les principals vies de comunicació ho veuen com un intent de desestabilitzar greument les estructures econòmiques o socials d’un estat, o amb la finalitat de subvertir l’ordre constitucional i ho recondueixen a alguna de les múltiples tipologies delictives que entren dins d’aquest calaix de sastre, doncs és terrorisme. Amb aquesta definició de la llei, passa a ser terrorisme. I ho dic amb tota la prevenció perquè seria interessant de veure quines interlocutòries farà l’Audiència espanyola sobre el Tsunami. Ara, el marc legal per a fer-ho, el tenen. —Aquesta definició de terrorisme més àmplia és un fenomen exclusiu espanyol o hi ha una tendència global a anar cap aquí? —Hi ha hagut una tendència global a anar cap a una ampliació del concepte de terrorisme, però diria que fins a aquest punt, no. —La sedició és un delicte estrany en altres països europeus? —Sí. La sedició és un delicte de matriu autoritària que tradicionalment s’ha utilitzat per reprimir l’exercici de llibertats polítiques en èpoques en què aquestes llibertats no eren reconegudes. No existeix un delicte de sedició en els ordenaments del nostre entorn. A Alemanya, per exemple, el 1970 va desaparèixer el delicte que equivalia a la sedició, i hi han quedat delictes contra l’ordre públic com el de ruptura de la pau pública, que seria un equivalent més o menys a uns desordres públics. —Com és que el cas espanyol és singular sobre això? —És una herència de codis anteriors de règims autoritaris que no es van voler tocar. El 1995 només es van reconduir cap a l’ordre públic. —Jutge imparcial al judici? —Veig clar que el Suprem no era competent per a jutjar-los ni condemnar-los. I la sentència n’és la prova més gran evident. A posteriori hem pogut veure com en els fets provats no apareix cap fet rellevant que hagi passat fora del territori de Catalunya.

Summary: Antoni Llabrés: ‘El marc legal per a acusar el Tsunami de terrorisme ja el tenen’


La proximitat de la publicació de la sentència del Tribunal Suprem ha escalfat aquest matí la sessió de control al Parlament de Catalunya. El president de la Generalitat, Quim Torra, ha esclatat davant de l’acusació que li feia Ciutadans de ‘banalitzar la violència’ i de saber els ‘plans’ que atribueixen als set independentistes dels CDR empresonats. ‘Això és el Parlament de Catalunya i aquí no es calumnia la gent’, ha etzibat Torra al president del grup de Cs, Carlos Carrizosa. Torra, que dilluns no va intervenir durant el debat de la moció de censura fracassada de Cs, ha escoltat com Carrizosa li retreia que no hagués sortit a desmentir si coneixia els ‘plans’ dels empresonats. ‘Es pensa que això és una taverna’, ha respost Torra a Carrizosa. També li ha demanat com és que havia tingut accés a un sumari secret i li ha retret que Cs fes acció política amb suposades informacions publicades a la premsa. ‘Insisteixen una vegada i una altra en el seu relat de mentides, de falsedats i de calúmnies i nosaltres ens veiem obligats a defensar-nos d’un relat inexistent, fals’, ha dit. El president de la Generalitat ha tornat a desvincular l’independentisme de la violència que li atribueix Cs. ‘És un moviment pacífic, democràtic, no violent’, ha insistit. També ha fet una defensa de la desobediència civil que s’espera que hi hagi quan es faci pública la sentència. Per Torra, aquesta via de protesta és un dret com ho és el de manifestació. Per al president de la Generalitat, és Cs que banalitza la violència. Ho va fer Lorena Roldán, ha dit, exhibint del faristol estant la fotografia de l’atemptat d’ETA de Vic del 1991 en el debat de política general. Torra també ha reiterat que, quan arribi la sentència, el parlament encapçalarà la resposta institucional. Espera que prengui una decisió fonamentada en els principis democràtics, en l’exercici del dret d’autodeterminació i els drets humans.

Summary: Torra esclata amb Carrizosa: ‘Això és el Parlament de Catalunya i aquí no es calumnia la gent’


La justícia escocesa ha comunitat oficialment a Clara Ponsatí la retirada de l’euroordre de la justícia espanyola contra la consellera catalana pel procés independentista. El tribunal d’Edimburg li ha anunciat després que dijous passat el jutge espanyol Pablo Llanera anunciés la retirada de les euroordres dictades contra els polítics a l’exili, Carles Puigdemont, Toni Comín, Lluís Puig, Meritxell Serret, Clara Ponsatí i Marta Rovira. Així, els tribunals escocesos ja no hauran de decidir si extradeixen o no a Ponsatí i la consellera podrà continuar exercint com a professora a la Universitat de Saint Andres sense haver de passar per aquest procés jurídic. En sortir del tribunal, Ponsatí ha estat apluadida per una concentració de suport. A la sortida del Jutgat fen suport a la @ClaraPonsati i el seu advocat @AamerAnwar la nostra Consellera ja es lliure a tot el món menys a Espanya, quin paradigma pic.twitter.com/i0FQIGKxko — ⨇ Asesor CAT🎗 (@AsesorCatala) July 23, 2018 Tot i això, el seu advocat, Aamer Anwar, en un piulet, ha avisat que ‘no hi ha ànims per a celebrar res mentre la justícia espanyola tingui ostatges’ a la presó. Today we will attend court with @ClaraPonsati🌹at 9.30am to witness yet another ‘humiliating defeat’ for Spain’s judiciary, but there is no mood for celebration whilst Spain holds political hostages-full statement at 10.30am following court #LlibertatPresosPoliticsiExilats🎗 pic.twitter.com/kfJkesfD41 — Aamer Anwar🎗🌹 (@AamerAnwar) 23 de juliol de 2018 També ha reaccionat a la retirada de l’euroordre l’advocat britànic Ben Emmerson que va presentar les denúncies dels presos i exiliats contra l’estat espanyol a la ONU. Emmerson ha compartit un enllaç de la notícia a la BBC i ha comentat que ‘finalment els principals mitjans internacionals s’estan fent ressò que alguna va malament a Espanya.’ The exiles are being freed tonight, one by one! And the mainstream international media is finally waking up to the fact that something very wrong is happening in Spain. The Sanchez Government must act now to free the political prisoners. And they know it. https://t.co/wiuclUUniJ — Ben Emmerson (@BenEmmerson1) 19 de juliol de 2018

Summary: La justícia escocesa comunica la retirada de l’euroordre contra Ponsatí


L’ex-president de la constructora Comsa, Jordi Miarnau, i dos dels presumptes implicats en la trama de Petromiralles per defraudar l’IVA, Josep Maria Talarn i Antonio Rodríguez Estepa, apareixen en els ‘papers de Panamà’, segons ‘El Confidencial’, mitjà de comunicació que forma part el Consorci Internacional de Periodistes d’Investigació i que ara han fet públiques totes les dades que es van filtrar del bufet Mossack-Fonseca. També hi consten els hereus de l’empresari Leopoldo Rodés i la família Puig, que han justificat el paper de les societats per la seva activitat industrial i han assegurat a ‘El Confidencial’ que no hi han inclòs patrimoni personal. En canvi, fonts de l’empresa Comsa s’han desvinculat de la societat de Miarnau i han dit que sempre va operar com una eina del patrimoni familiar, els fons de la qual van ser regularitzats el 2006. Segons els ‘papers de Panamà’, Jordi Miarnau Banús, pare de l’actual president de Comsa, surt com a beneficiari de la societat Taradale Developments, creada a les Illes Verges. Miarnau va liquidar aquesta societat deu anys després de deixar el grup i va regularitzar els seus fons el 2006. En la documentació, apareix un altre promotor immobiliari Jordi Robinat, antic soci de George Soros, com a apoderat de Bromela LTD. Pel que fa els presumptes implicats a la trama de Petromiralles Josep Maria Talarn i Antonio Rodríguez Estepa, el primer controlava World Internacional Business Corporation i el segon World Impex Trading Corporation. Ambdues societats estaven domiciliades a les Seychelles amb xarxes societàries en altres països, segons ‘El Confidencial’, i comptaven amb un capital de 50.000 dòlars. A partir d’aquestes dues societats es controlaven sis societats instrumentals més, algunes amb participacions creuades. Segons el mitjà digital, la xarxa de societats es van constituir el 13 de març del 2013, mesos abans de les detencions de l’Audiència Nacional. L’any passat el jutge Eloy Velasco va embargar 15 milions a Hong Kong. També hi consta la família Puig, que va crear Sky Blue Finance Limited, constituïda a les Illes Verges per a la importació a Hong Kong i que es va constituir el 2000 només per a aquesta activitat, que es va allargar quatre anys. En aquest sentit, segons la versió familiar recollida per ‘El Confidencial’, només va desenvolupar una activitat comercial i no va servir per gestionar patrimoni i fons familiars. Finalment, els hereus de l’empresari Leopoldo Rodés apareixen a la documentació per haver invertit en una empresa argentina -Le Shop- a través de la societat LSARH Holding LTD, constituïda a les Illes Verges, tot i que mai va contenir patrimoni familiar, es va declarar fiscalment i no es va fer servir per evadir impostos, segons la família Rodés.

Summary: L’ex-constructor Jordi Miarnau i dos presumptes implicats en la trama de Petromiralles apareixen als ‘papers de Panamà’


El govern de les Illes posarà a disposició dels immigrants arribats amb el vaixell Aquarius un edifici amb vint-i-cinc places. És un antic convent situat al camí de Son Rapinya. La consellera de Serveis Socials i Cooperació, Fina Santiago, ha explicat que l’executiu es va oferir al govern espanyol i la Generalitat Valenciana per acollir una part dels 630 immigrants de l’Aquarius. Gràcies a un acord amb la Congregació de les Germanes de la Caritat, propietària del convent, el govern ja té la casa a disposició com a equipament per a l’acolliment. És un edifici de 930 metres quadrats, distribuïts en tres plantes, amb divuit cambres, cuina, menjador, sales i pati, en una zona ben comunicada de Palma.

Summary: El govern balear ofereix vint-i-cinc places per a acollir immigrants de l’Aquarius


Joan Canadell (Barcelona, 1967) és una de les cares visibles d’Eines de País, la candidatura independentista promocionada per l’ANC que ha arrasat a les eleccions de la Cambra de Comerç de Barcelona. Soci de Petrolis Independents i compromès amb el procés d’independència, Canadell celebra l’assalt a la cambra, un ressort de poder fins ara hostil a l’independentisme. En aquesta entrevista, Canadell explica que, per avançar cap a la sobirania fiscal, Eines de País farà consultes periòdicament a l’empresariat català per a saber-ne l’opinió, també respecte d’altres qüestions. Vol que Eines de País encapçali una nova etapa a la Cambra de Comerç, i no descarta de presidir la institució. —Us esperàveu aquesta victòria tan àmplia? —No! Nosaltres preteníem fer un bon resultat. No era la situació més previsible, però l’havíem tinguda en compte. Pensàvem que si érem capaços de mobilitzar tot el nostre sector, ells no serien capaços de mobilitzar tanta gent, però amb les previsions que fèiem, pensàvem que ells en mobilitzarien més. La sorpresa ha estat que ells no han mobilitzat tanta gent com ens pensàvem. —Us ha sorprès la baixa participació, del 4%? —No, tot i que les nostres previsions eren que votarien entre 25.000 i 30.000 empresaris. Més o menys, era previsible. —Com resumiríeu la importància que la vostra victòria té per a l’independentisme? —Hem complert l’objectiu que ens havíem fixat, que l’independentisme sigui a totes les àrees de decisió i de poder del país. Si tens una república, ho pots fer de cop i anar construint; o bé pots anar-la construint fins que arribi el dia que caigui pel seu propi pes. Ara anem per aquesta segona via, perquè ja hem vist que la primera no funciona. Per tant, és una gran victòria per a l’independentisme. Tot i que hem guanyat, per mi, la xifra destacada és que el continuisme de Tusquets només n’ha tret tres. —Percebeu la reacció contrària de l’statu quo? —L’esperàvem, sí. La primera cosa que vaig dir va ser: ‘Preparem-nos, que ara ens en vindrà una de grossa.’ Sense dubte. La cambra ha estat la seva parcel·la de poder i ara, de cop i volta, els l’hem treta. És com Ferrusola quan Convergència va perdre la Generalitat. S’ho feien seu. Així van les coses. —Tusquets vol impugnar el resultat. Ho enteneu? —Poden provar si sona la flauta i el jutge els dóna la raó i els funcionen les al·legacions. L’última vegada va haver-hi frau, però ara no n’hi ha hagut. Esperem que el jutge no els doni la raó. És lògic que facin aquest intent. —Pel que fa a les empreses que van retirar la seu social de Catalunya i que tenen cadira a la Cambra de Comerç, se’ls ha de retirar? —No ens enganyem. La cambra, formalment, no funciona així. Funciona per on tens un lloc de treball, no pas una seu. Quan parlem de CaixaBank, per molt que s’emportés la seu social, té milers de treballadors aquí. No es pot dir que no és una empresa que sigui a Catalunya, no té cap sentit. —Heu dit que les empreses de l’Íbex s’han de guanyar el lloc a la Cambra de Comerç, que no han de tenir el privilegi de ser-hi automàticament. Aquestes empreses aporten una part del pressupost de la cambra. Temeu represàlies? —Sembla que legalment no poden fer res, han signat un aval per quatre anys. Encara que volguessin retirar el pagament de 75.000 euros els pròxims quatre anys, sembla que no és possible. Per tant, no. Ells tenen dret de vot i de ser al plenari perquè la llei els empara. Però si és per nosaltres, serà l’última vegada que passi això. Volem canviar la llei. Farem tant com puguem perquè es canviï aquesta llei. —Els fons europeus depenen del vist-i-plau de la Cambra d’Espanya. Un enfrontament us podria perjudicar? —Per nosaltres no té cap sentit, perquè les empreses que són a Catalunya, de moment, operen dins el marc espanyol. Si vénen subvencions d’Europa a l’estat espanyol, a nosaltres ens en pertoca una cinquena part, si mirem el PIB, o una sisena, si mirem la població. Això ha de ser així. Qualsevol amenaça, la denunciarem i farem allò que pertoqui. Però les empreses són aquí, a Catalunya, s’ha de tenir en compte el pes industrial que tenim nosaltres. —Al programa dèieu que avançaríeu cap a la sobirania fiscal. Això com es concreta? —Ens hem compromès a posar en marxa un sistema de votació periòdica amb els 430.000 censats –si podem, ho ampliarem als 600.000 de totes les cambres– per a conèixer l’opinió de l’empresariat. Volem saber què n’opinen les empreses. Com que ens imaginàvem una baixa participació i, com que si guanyàvem, volíem fer coses atrevides… Promoure una sobirania fiscal amb un 4% dels vots, dels quals tenim un 40%, és poc. De fet, nosaltres tenim l’1,6% dels vots de l’empresariat… Podem consultar si els empresaris estan d’acord amb exercir la sobirania fiscal en una situació concreta. Si dels 600.000, o els 430.000, hi vota un 30%, seran els qui decidiran i ens donaran informació. Si hi ha un percentatge suficient d’empresaris que hi estigui disposat, serà una dada suficient i a tenir en compte. O no, això dependrà de la situació. —Fins a quin punt l’economia catalana està lligada a l’espanyola, concretament de la madrilenya? —L’empresa catalana, per sort, ja és molt independent. Ens cal potenciar una àmplia globalització de l’economia. Ens agradaria que les empreses petites que només vénen a Catalunya comencessin a vendre fora. Que les que vénen a quatre o cinc països i només a Europa, se’n vagin a vendre als Estats Units, a l’Àsia o a l’Àfrica. Al final, és veure com cada vegada es va alliberant més d’un marc mental que ens va portar la transició espanyola. Sembla que encara som captius del mercat espanyol, que si ens fan boicot al mercat espanyol, ens hem de preocupar molt perquè tenim molts ous en aquella cistella. Però el mercat espanyol és un 2% del mercat mundial. No ens hauria de preocupar tant. Ens hem d’independitzar mentalment des d’aquest punt de vista. —Us agradaria presidir la Cambra? —No és la meva idea, però no ho descarto. A partir de la setmana vinent, quan es validin els resultats, començarem a explicar qui hi haurà al consell executiu i a avançar.

Summary: Joan Canadell: ‘El mercat espanyol és un 2% del mercat mundial. No ens hauria de preocupar tant’


Ahir es va confirmar que la República Popular de la Xina havia instal·lat bateries de míssils a les illes Paracel. Concretament a l’illa de Woody. Si mirem el mapa a Google, sembla estrany que això siga notícia. Aparentment, les Paracel són uns illots solitaris enmig de la mar de la Xina, relativament pròxims al continent i sense gaire moviment al voltant. Però és una impressió falsa. Aquest altre mapa reflecteix molt millor la situació real. La mar de la Xina meridional (que cada país anomena d’una manera diferent) és l’indret del món on avui mateix hi ha l’enfrontament més gran entre països per a allargar les fronteres pròpies o, més ben dit, les aigües territorials pròpies. La Xina reivindica la línia que als anys quaranta va delimitar l’antic govern nacionalista xinès i que tots els països veïns contesten. Dins aquesta línia hi ha les illes Paracel però sobretot les illes Spratly, la majoria rocams que avui són a les mans de diversos països, amb enfrontaments militars i tot. La importància d’aquesta reivindicació és que si fos acceptada internacionalment convertiria la mar de la Xina Meridional en aigües territorials xineses, i no pas internacionals com són ara. I això permetria a la Xina de controlar la navegació dels vaixells. Això implicaria, ni més ni menys, tenir el control sobre la meitat del total de tones que es mouen al món. La línia roja i blanca indica la mar que la Xina vol que siga reconeguda com a interior. I a dins, a més, hi ha importants jaciments de petroli. Observeu que les grans línies de transport marítim que després coincidiran a Singapur passen per aquest espai. Evidentment, els altres estats de la zona són completament contraris a aquesta reivindicació, que fins ahir era estrictament diplomàtica. I d’ací ve l’alarma que causa a la regió el desplegament dels míssils actual. En aquest mapa es veuen tots els espais marítims que reivindica cada país. I en aquest altre mapa es veu el nombre total de conflictes que hi ha entre els diversos països, cosa que demostra la gran complexitat de la zona. La Xina, en concret, manté seixanta-un conflictes oberts amb els estats veïns. És important de remarcar que n’hi ha uns quants amb els Estats Units, per uns illots que hi tenen, perquè això pot determinar la gravetat del conflicte. Els nord-americans s’han atorgat el paper de defensar la lliure circulació de vaixells per la zona i ara hi han enviat l’armada amb l’ordre d’entrar a les aigües territorials que la Xina diu que li són pròpies. Pel que fa a la navegació, en aquest mapa es veu perfectament com les Illes Spratly tanquen pel sud un dels grans eixos de navegació del món, l’anomenada ruta est-oest. La meitat del trànsit comercial mundial passa per aquest corredor, com també la major part del petroli que consumeixen els països asiàtics. Si la Xina convertís aquesta mar en aigües internes, en comptes d’aigües internacionals com són ara, el seu poder sobre el comerç de tot el món esdevindria immens. Finalment, cal posar en relleu l’enorme dificultat que signifiquen les illes Spratly. Les illes Paracel, al nord, se les disputen uns quants països, sobretot el Vietnam i les dues Xines, però la presència militar xinesa hi és indiscutible. No passa pas això mateix a les Spratly, tanmateix, on un tot de països –Vietnam, la Xina, Taiwan, les Filipines, Malàisia i Brunei– controlen illes, illots i rocams i fan que la situació siga encara molt més complicada i volàtil en termes militars.

Summary: Sis mapes per a entendre per què el conflicte de la mar de la Xina pot ser aviat la crisi mundial més gran


A les acaballes del segle XIX, una sèrie de circumstàncies van conjurar-se perquè un departament de l’Observatori de la Universitat de Harvard estiguera compost fonamentalment per dones. La feina que aquestes hi duien a terme era ben costosa: examinar una sèrie de fotografies del cel plasmades en plaques de vidre, obtingudes mitjançant tècniques pioneres que aconseguien captar l’espectre de llums dels estels. La producció i creixent precisió d’aquestes plaques no va deixar d’augmentar durant dècades, i en pocs anys la col·lecció arribava als milers d’exemplars. L’estudi a consciència de les plaques va comportar grans avanços en el coneixement del cel gràcies, per exemple, a la possibilitat d’establir una classificació dels estels segons el seu espectre. La classificació espectral de Harvard, amb una primera versió publicada ja en 1897 per l’astrònoma Antonia Maury i refeta posteriorment per Annie Jump Cannon, una altra membre important de l’Observatori, encara s’utilitza avui dia. Encara que en l’època algunes dones havien començat a accedir a l’educació superior i fins i tot a llocs de treball de rang elevat, sobretot entre les classes benestants, un equip tan nombrós compost pràcticament per dones era molt poc habitual, i això va cridar l’atenció de Dava Sobel (Nova York, 1947) fa vora tres dècades. Graduada per l’Escola Superior de Ciències del Bronx i amb una llicenciatura en Humanitats per la Universitat Estatal de Nova York, Dava Sobel va treballar anys divulgant la ciència com a periodista, primer com a reportera per a l’oficina de premsa de la Universitat de Cornell i també en la secció de ciència de The New York Times, i després com a col·laboradora freelance per a diversos mitjans. Als noranta, però, va decidir dedicar-se a escriure llibres a temps complet i a partir d’aleshores publica les seues grans obres de literatura de temàtica científica: La longitud (1995), La filla de Galileu (1999), Els planetes (2005) o A more perfect heaven (2011, “Un cel més perfecte”). Reconeguda pel seu treball rigorós i dedicat, la seua tasca com a divulgadora va ser guardonada l’any 2001 amb el Premi al Servei Públic de la National Science Board dels Estats Units. En 2016, Dava Sobel va publicar l’últim dels seus llibres, The glass univers (“L’univers de vidre”), en què explora la creació, evolució i expansió d’aquest particular cosmos que s’hi va donar a la Universitat de Harvard molt abans de l’entrada massiva de dones al mercat laboral. Tot i estar ja immersa en el seu proper treball, Dava Sobel continua viatjant arreu del món per descobrir al públic la important i quasi desconeguda contribució d’aquestes dones a l’astronomia. Aquest és també el motiu que la va dur a València, com a participant del cicle d’«Els debats del Magnànim» al Museu de les Ciències de València el passat 5 de març. Aprofitant l’ocasió, ens trobem amb ella un dia ennuvolat per parlar de la seua última obra i d’altres vicissituds de l’escriptura sobre ciència. Quan va sentir parlar per primera vegada de les dones de l’Observatori Astronòmic de Harvard? Quan estava treballant com a reportera de temes de ciència per a diversos mitjans vaig entrevistar una astrònoma anomenada Wendy Freedman, que es troba ara a la Universitat de Chicago, i aleshores estava a càrrec d’un gran projecte amb el Telescopi Espacial Hubble. Va mencionar el nom d’una de les dones de Harvard, Henrietta Swan Leavitt, i em va dir que el seu treball era fonamental per al que ells estaven duent a terme en aquell moment amb el Hubble. I allò em va impactar, que una persona que va viure fa cent anys haguera fet una cosa que encara siga així d’important. Poc després d’allò, vaig descobrir que Henrietta Leavitt només havia estat una més del que semblava un lloc ple de dones a Harvard, cosa que era molt inusual, sobretot per al Harvard de l’època, i em va semblar que seria una bona història. D’això fa trenta anys. Em vaig dedicar a altres coses i no em vaig retrobar amb aquesta història fins fa relativament poc. Però ningú no l’havia escrita en tot aquest temps. Així que va reprendre la feina on la va deixar? Sí, però ara volia explicar tota la història, no només la d’Henrietta Leavitt, que malauradament no guardava cap carta ni tampoc va mantenir un diari, així que fer-ne una biografia era complicat. I, com ja he dit, el fet que tantes dones hagueren treballat a l’Observatori de Harvard em va impactar, a més que es tractara d’una història bastant feliç: a aquestes dones se les va tractar bé, publicaven treballs signant amb el seu nom, gaudien de la feina, se les va reconèixer amb premis i afiliacions a societats, comptaven amb una organització professional estable… Ho tenien tot… excepte els diners! Així que es tractava d’un projecte molt difícil, perquè hi havia moltes persones involucrades i calia intentar fer que cadascuna i la seua personalitat foren accessibles als lectors. Com s’ho va fer per navegar per tota aquesta marea de dades, cartes, diaris i també els articles i treballs científics que aquestes dones i altres astrònoms arreu del món van publicar? De segur que va ser una aventura. Hi hagué molts dies en què vaig pensar: «Com se’m va acudir que podia fer açò?». Perquè es va produir molta ciència durant aquest període: entre 1880 i 1940, tot va canviar. Quan la història comença, no se sabia quasi res sobre les estrelles i, cap a la Segona Guerra Mundial, quasi totes les preguntes havien trobat una resposta. Per descomptat, no vaig revisar tot el material, perquè a l’Observatori guardaven cada paperet. Si algú comprava una ampolleta de tinta, en deixaven constància. Així que vaig haver de treballar selectivament. Per exemple, no vaig poder llegir sencers els diaris de la senyoreta Annie Jump Cannon, que va mantenir tota la vida el seu diari, i va morir cap als setanta! Vaig haver d’escollir anys significatius. Però no considere que el llibre haja quedat apressat. N’estic molt contenta del resultat. De totes aquestes històries que ha recercat, quina diria que va impactar-la més? Trobe que Annie Jump Cannon és justament la persona de la qual és més fàcil sentir-se a prop. Probablement perquè va escriure tantíssimes cartes i va mantenir el seu diari i era una dona molt càlida: tot el món se l’estimava, i això es veu en la seua correspondència. Quan escrivia als altres científics i científiques, si aquests tenien fills, escrivia per separat als menuts. Tenia aquesta calidesa que s’estenia arreu del món. Llig l’entrevista completa al web de Mètode Susanna Ligero, periodista i traductora, revista Mètode. Què és Mètode?

Summary: Entrevista a Dava Sobel, escriptora i divulgadora