Horta (07.00) La plaça d’Eivissa és buida i el Quimet ben tancat, encara no és l’hora d’esmorzar de Màrius Serra. Els okupes de la casa del carrer de Fulton tenen el llum obert. Per les finestres no s’entreveu gaire vida. Entro al metro. Un parell de nois salten els torns i em fan sentir imbècil. ‘Per aquesta merda de servei, jo no pago’, em diu un. A l’andana, les mateixes cares de sempre, però mitja hora abans de l’habitual. Les pantalles marquen deu minuts d’espera. És el dotzè dia de vaga al metro, que es diu aviat. ‘TMB recomana l’ús de transports alternatius’, diuen els altaveus. També demanen paciència. Les paraules reboten contra uns éssers a qui la resignació i les poques hores de son han convertit en roques. No parlen, badallen i miren el mòbil. Una noia llegeix La senda del perdedor de Charles Bukowski. L’andana s’omple de mica en mica. Encara queden cinc minuts… Els missatges sobre la vaga van passant per les pantalles. Sindicats i TMB fa més de dos anys que negocien un nou conveni col·lectiu. L’anterior (2008-2011) s’ha prorrogat dues vegades. Els treballadors demanen millores salarials, la contractació permanent dels companys a temps parcial i que s’acabin les externalitzacions. Les posicions s’han acostat, però no s’han arribat a tocar mai. Tres minuts… La regidora de mobilitat i presidenta de TMB, Mercedes Vidal, ha assegurat que no pensa fer més ofertes als treballadors. Sindicats i oposició exigeixen el seu cap. De fet, va ser reprovada al ple de la setmana passada i la CUP va amenaçar de fer el mateix el setembre amb la batllessa, Ada Colau. Dos minuts… Segons Colau, que s’ha negat a involucrar-se personalment en les negociacions, la solució de la vaga és ‘a tocar’, perquè les diferències en l’apartat econòmic són ‘ínfimes’. Per això, ha decidit de reforçar l’equip negociador amb el gerent municipal, Jordi Martí, i el coordinador general de serveis de l’AMB, Eduard Saurina. Un minut… Si tot continua així, la vaga devorarà l’agost i els festius de l’Onze de Setembre i la Mercè. El túnel escup unes llums blanques. Els grinyols de les vies sonen gairebé com una simfonia. ‘Per fi’, diu un home. Horta és la tercera parada de la línia blava. Tot i així, trobar un espai requereix de maniobres. Em poso els auriculars. ‘És que estic de puta mare d’ençà que és en s’estiu, gairebé no recordava el que és viure tranquil’ La Sagrera (07.30) Alguna cosa es remou dins del vagó. La gent es col·loca davant la porta i es prepara per a l’assalt a l’andana. Els colzes volen, i també algun improperi. Qui es despista és atropellat. Dalt d’un banc, una fotògrafa immortalitza el vaivé de la massa. Un home amb un carretó prova de trobar un forat que no existeix. Les rodes escalen els camals de diversos pantalons. Sorprenentment, la violència no esclata. ‘TMB recomana l’ús de transports alternatius’… Xiulet, cop de porta i el metro marxa. Munch es quedaria sense pinzells, si pintés la cara dels passatgers. Deu minuts més d’espera… Diversos agents de seguretat regulen l’accés a l’andana. Han passat tres mesos i encara es tallen les escales amb cintes rebregades. Suposo que la sensació de provisionalitat intenta transmetre el caràcter efímer de la vaga. Una, dues, tres… amb poca estona, s’acumulen desenes de persones. —Cada dilluns, igual. —Com et sents? —Frustrat, menystingut… —I hi veus solució? —Si tinguéssim el Mobile a tocar, sí. —I ara? Impossible? —L’única esperança que tinc és que a l’agost es buidi la ciutat. M’esperaré igualment, però no viatjaré com una sardina. —Què en penses, dels treballadors? —S’haurien de posar a la pell dels altres. A l’andana de la línia vermella, el panorama no millora. La gent s’asseu a terra mentre espera. Cafè, Whatsapp i Twitter alleugeren l’espera. Cinc minuts. Les pantalles s’apaguen durant una estona. Quan es tornen a encendre, marquen set minuts. ‘Esto es una mierda’, crida un noi. Les mirades tenen certa dosi de ràbia. Un cadell de golden juga amb un tap d’ampolla. La imatge és tendra, però el context no acompanya. M’assec a terra i llegeixo un piulet: ‘Demà me’n vaig de vacances. Tinc curiositat de saber si, quan torni, el govern haurà convocat el referèndum’. Les lletres, les signa el gestor de xarxes de Barcelona en Comú, el mateix que avisava dels controls de bitllets al metro. A la gent li agrada fer amics, sembla. En fi… El metro arriba. La dansa de masses es repeteix. Alguns piquen contra el xassís i es noten els nervis. Fa molta calor i els túnels filtren una olor feixuga de goma. Els altaveus diuen alguna cosa en anglès. Un noi enganxa un adhesiu de la CNT en una porta quan es tanca. Torno a l’andana de la línia blava. Intento fer una fotografia de la cua de gent que s’espera a les escales, i un agent de seguretat m’avisa: ‘Res de fotografies, aquí.’ M’espero. Una dona em veu suat i m’ofereix el seu ventall. ‘No, gràcies, estic de servei’, li dic ensenyant unes notes. No sé per què, però li fa gràcia la broma. M’explica que fa tard a una reunió. És informàtica. Obren les escales i s’acomiada: ‘Per cert, em dic Merche.’ Ai, Mariscal… Pujo a l’últim vagó. Un home prova d’obrir una Vanguardia i m’etziba un cop al pit. Merescut, suposo. Sagrada Família (08.20) El turisme també es desperta d’hora. Les motxilles i la gent que fa olor de crema també es barallen per sortir. Sempre se m’ha fet estrany arribar al temple de Gaudí amb una mena de tramvia. És una reflexió inútil que volia explicitar. Les escales es col·lapsen de seguida. Una cua llarga s’estén per l’andana. Els agents de seguretat mouen braços i mans, però la infrastructura no dóna més de si. Al capdamunt, una altra fila eterna espera per baixar. Vasos comunicants. Dos nois salten els torns i els agents dissimulen. Prou feina tenen amb les cues. —N’estic tip. —D’ordenar cues? —La meva feina no és aquesta. —Però… —Mira la gent. La tractem com si fossin bèsties. Les pantalles dels mòbils donen color a algunes cares grises. Pregunto a diverses persones per Mercedes Vidal, la majoria no la coneixen. Quan explico que és la presidenta de TMB, s’inflen algunes venes. ‘Hauria de venir aquí. Posar les cintes i mirar a la cara a la gent que s’espera’, diu una noia. M’apropo al bar de l’estació i compro un dònut. Pregunto si, amb la vaga, han crescut les vendes. La venedora arronsa l’espatlla i somriu. No me’n vol dir res. Pago i me’n vaig cap a l’andana de la línia lila. Esquivo una cua que es ramifica com una arrel. Tinc sort i agafo el metro de seguida. ‘Fukin turist’, es llegeix en un vidre. Les mans malden per aferrar-se en algun racó i mantenir l’equilibri. L’aire no funciona. La calor s’abraça al coll i prem. Alguna cosa bull. Passeig de Gràcia (08.45) Les andanes són buides, gairebé. Passeig de Gràcia és una estació de descàrrega per a la línia dos. Baixen algunes persones que treballen per la zona, però no fan falta colze i espatlla per a sortir. El problema és l’intercanviador amb la línia verda. Un túnel etern on les reformes s’han fet cròniques. Les parets llueixen mig despullades, el cablejat hi penja amb una flaccidesa trista. El túnel és un mar de caps que trontollen, on es perden totes les referències. Un infern que convida a la suor i a la baralla per qualsevol nimietat. Falten deu minuts perquè s’acabi el primer torn de vaga. Tanmateix, els altaveus recorden que caldrà una bona estona perquè el servei es normalitzi. Paciència, demanen paciència… Abans d’arribar a l’andana, el mar té un punt més ferotge. L’escenari té una decrepitud que acompanya. Els papers de la publicitat estan inflats i supuren la humitat de les parets. Els cossos es freguen. El fàstic es reflecteix en alguns rostres. Una empenta més, que ja s’acaba. Plaça de Catalunya (09.05) La mar i els pins tenen aroma pròpia. L’estació de la plaça de Catalunya, també. És com una mà suada que se’t refrega per la cara. Desagradable i difícil de descriure. Més empentes i un esprint per a sortir al carrer. És hora de treballar. A les quatre de la tarda hi tornem.

Summary: Sobreviure a la vaga del metro: ‘Per aquesta merda de servei, jo no pago’


El president dels Estats Units, Donald Trump, ha aprovat aquest dilluns la declaració de l’estat d’emergència a l’estat de Louisiana a causa de la tempesta tropical Harvey, que ha deixat almenys cinc morts al seu pas per Texas. En l’ordre, el mandatari nord-americà ha reclamat l’entrega d’ajuda federal als afectats pel Harvey, amb data d’aquest diumenge 27 d’agost, al mateix temps que autoritza el Departament de Seguretat Interior i l’Agència Federal de Gestió d’Emergències (FEMA) que coordinin els esforços d’ajuda. ‘Aquesta acció ajudarà a alleujar les adversitats i patiments que l’emergència ha infligit a la població local, i oferirà l’assistència adequada per a totes les mesures d’emergències que es requereixin’, indica el comunicat publicat per la Casa Blanca. En aquest sentit, ha detallat que la FEMA ‘està autoritzada a identificar, mobilitzar i lliurar de la forma que consideri l’equipament i recursos necessaris per alleujar els impactes de l’emergència’, afegint que les mesures de protecció comptaran amb un finançament federal del 75%. La tempesat tropical Harvey seguirà deixant fortes pluges a Houston aquest dilluns, empitjorant les inundacions que han paralitzat la quarta ciutat més gran dels Estats Units i han provocat crescudes històriques dels rius, obligant centenars de persones a fugir i generant el tancament d’unes 250 carreteres i autopistes de la regió.

Summary: Trump aprova la declaració de l’estat d’emergència a Louisiana a causa del Harvey


Ferran Pegueroles i Forcadell va avui a la presó espanyola d’Alcalá Meco per visitar la seva mare, Carme Forcadell. El fill gran de la presidenta del Parlament de Catalunya viurà una jornada de portes obertes juntament amb Carme Bassa, germana de la consellera Dolors Bassa. Ahir, tots dos familiars eren a Estrasburg, juntament amb altres familiars de presos polítics, per denunciar a instàncies europees la repressió de l’estat espanyol. És l’agenda frenètica dels familiars. En el cas del senyor Pegueroles Forcadell, enginyer informàtic de 42 anys, aquesta setmana s’estrenava davant els mitjans, i per primera vegada concedia entrevistes a la premsa. ‘A sopars grocs i actes sí que hi vaig, sí. Amb la premsa, m’estreno avui’, deia mig tímid. VilaWeb va entrevistar-lo hores abans d’anar a la cambra europea. I, tot i l’estrena, els nervis no van ser pas excessius. —Us podeu presentar, per a qui no us conegui? —Sóc el fill gran de Carme Forcadell. Tinc 42 anys. Sóc enginyer informàtic i treballo, amb el meu germà, a l’empresa familiar informàtica que va fundar el meu pare. —Com porteu les visites a la presó de dones? És més dura encara que la dels homes? —No sé si és més dura que la dels homes. Gràcies a Déu només he anat a una. Com a presó, aquesta es veu vella i rònega. Tota la gent que ha anat a unes quantes diu que aquesta és la més vella i la més rònega que hi ha. Alcalá Meco, comparada amb Estremera i Soto del Real, és pitjor. Al final, és dur quan veus a la presó a la teva mare. I és dur estar privat de llibertat. La sensació darrere el vidre, que no la pots ni tocar, és dura, és dura. I després, allà tancada. —Ella tancada, quan no devia parar a casa. —Ho hem dit moltes vegades: amb l’ANC i després al parlament no parava mai a casa. Sempre amunt i avall. I de sobte es va trobar quinze hores al dia tancada en una cel·la de vuit metres quadrats. L’estona que és fora diu que intenta fer totes les activitats que pot per cansar-se, per matar el temps. I poder dormir una miqueta millor. Si et canses i fas coses, descanses millor. —A casa us vau preparar? Vau tenir la conversa sobre la possibilitat d’anar a la presó? —La setmana que va entrar ja ens ho imaginàvem. Els dies abans, dic. I ens vam acomiadar, sí. Ho vam fer. Passa que això no t’ho pots preparar. Que ho esperis no vol dir que sigui menys dur. I ara, més, que té un nét de vuit mesos, fill del meu germà. Nosaltres som grans, ja, però ella estava molt amb el nét i el gaudia molt. Alguna vegada que l’hi hem dut, el veu molt canviat. Només amb dies canvien de cara. No és fàcil, no. —Polititzat, ho esteu com la vostra mare? —No. A casa nostra, i a la nostra família, només hi ha una persona polititzada. Ma mare. I no pas polititzada estrictament de partits i prou. També estava a l’ANC, a plataformes associatives, a la Plataforma per la Llengua. Sempre ha estat ella. Mon pare l’acompanyava amunt i avall, però sense ser-hi del tot, i els fills hem sortir més al nostre pare. No estem tan polititzats, no. Ara ens toca a tots ser al peu del canó per defensar-la. I som aquí, i on calgui. Però ni àvies ni mares no estaven tan polititzades com ella, no. —D’on li ve? —No ho sé. Jo quan la vaig conèixer ja ho tenia. Ha! —Què recordeu d’aquests primers mesos? —Els primers dies ho passes molt malament i plores molt. La primera setmana que no hi era, pensava: ara li diré no sé què. I no. No hi era. I no li ho podia dir. I el primer dia que la veus allà és molt fort i ho passes malament. Després, com tot, l’home s’adapta a les coses. Al final, és trist, però ho normalitzes una miqueta. Nosaltres, com a mínim, tenim la família, que ens donem suport els uns als altres. I ens ajuda anar als llocs i veure que tothom se’ls estima. I que fan coses per ajudar-los. Si no fos això, ens sentiríem desemparats. Ara sentim que tenim un poble darrere. Hi ha un munt de gent que està amb nosaltres. —I converses amb desconeguts? —Alguna vegada que vas a un sopar groc, és bonic que la gent s’acosti i et parli. També et demanen coses que…Com estàs, com estàs? I com està ella? Doncs mira, jo estic malament i ella està malament, i a més a més a la presó, acabes pensant. Però seria pitjor que no et donessin suport. Està molt bé que te’n donin. —L’equip rival voldria que no en parlés ningú. —Els familiars, una cosa que volem fer, és que no se’n deixi de parlar. Per això fem aquests actes. —Actes al Parlament Europeu. Serveixen? —Sí. La idea principal és que tot això sigui visible. Que se’n parli. I que algú de fora hi pugui fer alguna cosa. A mi m’interessa que la meva mare pugui sortir de la presó. I si això es fa palès, ajuda. I si hi ha opinió pública de fora que puguin fer pressió, doncs per això hi som. —Presó o exili? Un dubte malèfic. —Anar-se’n a l’exili també és molt dur. Ma mare té dos fills, un nét, té una mare gran, tots els amics. Hi té vida, aquí. Anar-se’n a fora i passat tota la vida a fora també és molt dur. Sobretot quan penses que això que has fet no és res dolent. De moment ella no se’n penedeix. No sé si ho acabarà fent. —Ahir la vostra mare va fer seixanta-tres anys. La tracten bé, a la presó? —Sí. Ens ho ha dit. Té bon tracte amb els funcionaris. I té bon tracte amb la gent de dins. I la tracten com una més. Ara xoca, perquè ella i la Dolors Bassa són les més grans. La major part són noies de trenta-pocs anys. I per això xoca una mica amb l’ambient. Moltes són noies que venien de Sud-amèrica i les han enganxades amb drogues. Com ella, gràcies a Déu, no n’hi ha més. I, essent en un mòdul de respecte, les persones més perilloses no hi tenen tracte. Estan una miqueta més apartats. —Contra els abusos dels estats, Julian Assange diu que aquest procés marcarà un abans i un després en l’ús de la informàtica. Ho creieu, vós que sou informàtic? —Per mi això ja no és informàtica. És societat 2.0. Jo estic més en la tecnologia que ha resistit tot això que no pas en l’ús que se’n fa, que és això de què parla Julian Assange. Ho segueixo, eh?, però jo treballo, i m’agrada molt, la part d’enginyer. Tinc molt pensament d’enginyer. I m’interessa molt com funcionen les coses, més que no l’ús que se’n fa. I és veritat el que diu Assange: la societat 2.0, i les comunicacions instantànies que ens dóna això fan que l’estat no pugui amagar les coses fa. El primer d’octubre, gràcies al fet que tothom té càmeres als mòbils, ha sortit a tot arreu. I si no arriba a ser així, ens haurien atonyinat a tots i no ho hauria vist ningú. —La tecnologia també té l’altra cara. Potser ara mateix un policia ens escolta a través dels mòbils. —Cert. Això també té a veure amb l’educació. Ara no en sabem, però d’aquí a uns anys ja no serà tan fàcil per a ells. Si la gent sabés fer servir les eines… El meu pare, que té setanta-dos anys, havia treballat d’informàtic de tota la vida. Va començar amb targetes perforades. I va arribar internet. I ara tenim un telèfon com aquest, que té més potència que els ordinadors amb què treballaven 200 persones quan ell va començar. Tot és saber-los fer servir. —Carles Puigdemont els dies que va estar a la presó alemanya, el tractaven de senyor president. I Carme Forcadell? —No. La tracten com una més. —Com creieu que acabarà tot això? —No ho sé. Suposo que sortiran de la presó, algun dia. I espero que no triguin gaire. Tenim esperances que després del judici surtin perquè vegin que no hi ha proves. Però no les tens totes, tampoc. I al final, si s’acabés portant a Europa, acabarien sortint perquè Europa ens donaria la raó. El problema és que si ho portes a Europa vol dir que has estat molts anys tancada abans de poder-ho fer. M’agradaria que no durés tant la cosa. —Són presoneres, ostatges, amenaça per a la resta? —A vegades em sembla més venjança que res més. I càstig. —Volíeu afegir-hi res més? —No. Bé, que avui m’he estrenat amb la premsa.

Summary: Ferran Pegueroles Forcadell: ‘És dur quan veus la teva mare a la presó’


El ple del Tribunal Constitucional espanyol ha acordat per unanimitat portar a la fiscalia el president del Parlament de Catalunya, Roger Torrent, el vice-president primer, Josep Costa i el secretari primer de la mesa, Eusebi Campdepadrós, perquè estudiï una possible desobediència a les seves resolucions. Aquest incompliment, a parer del TC, es va produir arran dels acords del 22 i 29 d’octubre, que van admetre a tràmit una proposta de resolució de resposta a la sentència contra el procés del Tribunal Suprem. El text constatava que el parlament ‘reitera i reiterarà tants cops com ho desitgin els diputats la defensa del dret a l’autodeterminació i la reivindicació de la sobirania del poble de Catalunya per decidir el seu futur polític’. El Constitucional estima així l’incident d’execució presentat per l’advocacia de l’estat espanyol. Nota de prensa – Adelanto de parte dispositiva | El Pleno del TC por unanimidad deduce testimonio al fiscal sobre posibles acciones penales ante un posible delito de desobediencia por tramitar una resolución que reiteraba la autodeterminación https://t.co/JZmH3sNd7T pic.twitter.com/ioZ0IcHDlI — Tribunal Constitucional de España (@TConstitucionE) January 28, 2020 El president Quim Torra els ha donat suport a través de Twitter: Avui toca ser al costat del President del Parlament i de la Mesa. Tot el meu suport i força. Sempre al costat de la defensa irrenunciable dels nostres drets fonamentals i de l’exercici del dret d’autodeterminació. I esclar, la monarquia ja no és una institució dels catalans. https://t.co/vMyxCIO0Lt — Quim Torra i Pla (@QuimTorraiPla) January 28, 2020

Summary: El TC engega una persecució contra Torrent, Costa i Campdepadrós a instància del govern de Sánchez


L’escàndol dels diners de Juan Carlos ja toca el seu fill i successor Felipe VI. El diari britànic The Telegraph ha sabut que ell és el segon beneficiari, després del seu pare, dels seixanta-cinc milions d’euros que van anar a parar a una fundació domiciliada en un paradís fiscal i que el rei de l’Aràbia Saudita havia donat a Juan Carlos com a pagament de gestions per la construcció del TGV al país àrab. El diari anglès explica que Juan Carlos va crear la Fundació Lucum el juliol del 2008. Aquesta societat té la seu a Panamà i un compte al banc suís Mirabaud de Ginebra, que és on el rei saudita, en aquell moment Abdul·là I, va dipositar els 64.884.405 euros. Segons que revela ara el rotatiu, segons els estatuts de la fundació el primer beneficiari és Juan Carlos mateix, però el segon n’és el rei espanyol actual, que ‘ha de mantenir durant la seva vida la resta de la família reial’ i ha de satisfer ‘qualsevol petició raonable’ que li adrecin la seva mare, germanes i fills. La casa reial espanyola s’ha refusat a respondre les preguntes de The Telegraph.

Summary: Descobreixen que el beneficiari dels diners suïssos de Juan Carlos és Felipe VI


Els Mossos d’Esquadra han identificat una persona de l’acampada de la plaça Universitat de Barcelona en relació amb la denúncia d’una presumpta agressió sexual. El dijous passat, agents del cos es van dirigir a l’acampada després que la víctima truqués al 112 per denunciar els fets. Allà van identificar una persona que coincidia amb les característiques del presumpte agressor. No obstant això, la persona identificada no va ser detinguda, ja que no s’ha presentat cap denúncia formal per agressió sexual, que hauria estat comesa a l’interior d’una de les tendes. Segons fonts pròximes als acampats, els fets haurien tingut lloc durant la nit de dimecres a dijous de la setmana passada. La jove hauria explicat el que va passar al ‘punt lila’ instal·lat a la mateixa acampada per denunciar agressions sexuals i comportaments masclistes. Diversos estudiants mantenen l’acampada a la plaça Universitat de Barcelona malgrat que el Sindicat d’Estudiants dels Països Catalans (SEPC), que va promoure l’acció, va desconvocar el cap de setmana la vaga indefinida.

Summary: Els Mossos identifiquen una persona per la presumpta d’agressió sexual a l’acampada de la plaça de la Universitat


L’ex-cap del Partit Democràtic Matteo Renzi ha anunciat avui que deixarà la seva formació per muntar un nou grup polític, en el que d’entrada s’integraran uns trenta diputats de la cambra baixa italiana i des del qual seguirà donant suport al govern encapçalat pel primer ministre, Guiseppe Conte. ‘El que em porta a abandonar és la manca d’una visió sobre el futur’, ha afirmat l’ex-primer ministre italià, en una entrevista al diari ‘La Repubblica‘. L’ex-cap del govern italià ha assegurat que compta amb el suport de ‘més o menys’ una trentena de parlamentaris i que planeja fer una bateria de propostes amb la seva nova formació política. Renzi ha posat èmfasi en el fet que seguirà donant suport al nou govern de Conte, integrat pel Partit Democràtic i el Moviment Cinc Estrelles, i ha afirmat que ara el seu objectiu serà combatre ideològicament el líder del partit ultradretà Lliga, l’ex-vice-primer ministre Matteo Salvini. ‘Vull passar els mesos vinents combatent a Salvini‘. L’ex-cap del Partit Democràtic ha avançat que els ‘grups autònoms’ que ell encapçalarà ‘naixeran aquesta setmana’ i ho faran ‘pel bé de tots’. En aquest sentit, ha dit que l’actual cap del Partit Democràtic, Nicola Zingaretti, no podrà queixar-se ells perquè seguiran donant el seu suport al govern italià. Renzi ha explicat també la seva decisió en un missatge publicat a la seva pàgina de la xarxa social Facebook. ‘He decidit deixar el PD i construir junts una nova casa per fer política de manera diferent’, ha assenyalat. ‘Després de set anys de foc amic, crec que ens hem de donar compte dels nostres valors, les nostres idees, els nostres somnis no poden ser cada dia objecte de lluites internes’, ha afegit. Renzi ha recalcat que la ‘victòria’ aconseguida al parlament amb el canvi de govern per desallotjar del poder a Matteo Salvini i als ministres del partit ultradretà Lliga ‘ha estat important per salvar Itàlia però no n’hi ha prou’. ‘Ara es tracta de construir un projecte jove, innovador, feminista, on es llancin idees i propostes per a Itàlia i per a la nostra Europa’, ha destacat. ‘La política requereix idees i propostes’, ha conclòs l’ex-líder del PD.

Summary: Renzi forma un nou partit i abandona el Partit Democràtic


Una tercera part dels arrossars de l’hemidelta nord de l’Ebre –més de tres mil hectàrees– es troben negades sota la mar, com també quasi tota l’illa de Buda. La ‘llevantada perfecta’, com l’ha qualificada el vice-president de la Comunitat de Regants de l’Esquerra i portaveu de la Taula de Consens pel Delta, Xavi Curto, torna a posar en evidència la fragilitat de l’espai natural i la necessitat de mesures urgents. La inundació dels arrossars amb aigua salada, recorden els pagesos, condicionarà també seriosament la pròxima collita. Els batlles de l’àrea parlen de situació ‘dramàtica’ i estudien de demanar la declaració de zona catastròfica. Tota la informació del temporal Glòria: minut a minut pic.twitter.com/K2mlj3Wflh — Ibhug🎗 (@Ibhug) January 21, 2020 Encara no es pot arribar als punts del delta més afectats. Quan sigui possible, el nombre d’hectàrees afectades podria créixer considerablement. De moment, l’aigua salada ha arribat tres quilòmetres terra endins. ‘El mar penetra costa endins, la pluja va acumulant aigua i els únics sistemes de drenatge que tenim, les bombes, estan paralitzades per la situació’, diu Curto. La Taula pel Delta –que aplega les comunitats de regants i els ajuntaments de la zona– s’ha reunit d’urgència per donar suport als municipis que més han rebut l’embat de la llevantada, els de la costa de l’hemidelta nord i la desembocadura: l’Ampolla, Deltebre i Sant Jaume d’Enveja, principalment. Curto ha reclamat a les administracions que ‘demostrin’ amb fets la voluntat de treballar pel territori i aprovin mesures urgents per a lluitar contra la regressió i la subsidència. La llevantada canvia la direcció de l’aigua al riu #Ebre. Entra molta aigua de mar i amb molt força. L’aigua entra riu amunt. #TemporalCatRàdio #TerresdelEbre pic.twitter.com/KpCfTTu3el — Coia Ballesté (@coiaballest) January 21, 2020 ‘El que veiem que pot passar en desenes d’anys ha passat en una nit’, diu, en referència als models que preveuen l’evolució de la costa tenint en compte els efectes del canvi climàtic a la fi d’aquest segle. Més enllà del problema de la salinització, que obligarà a bombar l’aigua fora dels arrossars i rentar la terra, preocupa la ‘desaparició física de la terra’. La Taula de Consens té previst de presentar la setmana que ve el primer conjunt de mesures, tant les de termini llarg, mitjà i curt, com les urgents. La zona de la platja de l’Arenal, a l’Ampolla, i el tram costaner comprès entre la Marquesa i Riumar, a Deltebre, són de les que més han rebut l’embat de les onades, especialment des de dilluns. El batlle de Sant Jaume d’Enveja, Joan Castor Gonell, ha explicat que quasi tota l’illa de Buda és negada per l’aigua de la mar. Aquesta aigua va vessant pel riu, travessa el braç de Migjorn i inunda els arrossars de l’altre costat amb alçades que dilluns arribaven a cinquanta centímetres a la carretera que comunica amb la platja –moment en què l’Ajuntament de Sant Jaume d’Enveja va tallar-hi l’accés. Preocupació per Buda ‘La nostra preocupació és que quan la mar baixi la petita separació, la barrera estreta entre la llacuna i la mar no existirà. Ja la vam deixar molt debilitada, amb una obertura molt difícil de tapar. Buda quedarà comunicada amb la mar i no sabem durant quant de temps; ens preocupa molt.’ Gonell diu això com un argument irrefutable per a sostenir cal ‘atacar’ urgentment el problema de la regressió amb mesures d’emergència. El batlle de Deltebre, Lluís Soler, ha dit que la situació era dramàtica, a diferència dels anteriors temporals. ‘No té precedents. Vivim una situació d’emergència total. El delta ja no està per a bones intencions. Està per a accions contundents i efectives que marquin una línia a l’agenda institucional catalana i espanyola d’emergència absoluta. Els ajuntaments del delta i els més afectats o la Taula de Consens hem de posar això sobre la taula de l’agenda institucional’, ha dit. Soler vol reclamar la declaració de zona catastròfica pels danys als arrossaires i aqüicultors, a les infrastructures municipals i activitats privades afectades. Una mesura que estudiaran conjuntament amb els ajuntaments de Sant Jaume d’Enveja i l’Ampolla. La llista de danys al municipi és gruixuda i no para d’ampliar-se. ‘A la bassa de l’Arena ja no hi ha platja, la carretera està desbordada per la mar. Les passarel·les de Riumar han quedat sobre l’aigua; muscleres que han caigut i són submergides; arrossars envaïts per aigua salada, que tants perjudicis pot causar per a la pròxima collita’, diu el batlle de Deltebre. I hi afegeix encara tots els danys en camins, vials d’accés a les platges i estacions de bombament, edificacions rurals i inundacions d’habitatges. El tram final del riu es desborda amb el temporal i les bombes que podrien ajudar a drenar l’aigua són inutilitzades pel nivell de la mar. Soler també denuncia que abans de migdia prop d’un 70% de la població s’havia quedat sense subministrament elèctric. Delta de l'Ebre. Un desastre ambiental i social. Que mes ha passar? pic.twitter.com/SszgVv8GQs — Defensa de l'Ebre (@PDE) January 21, 2020 El president de la Generalitat, Quim Torra, ha qualificat de ‘desastre natural’ la situació al delta i ha dit que caldria fer-hi alguna cosa ben aviat. Colpit per aquestes imatges i totes les conseqüències del temporal al Delta. Un desastre natural. Tot el meu suport als afectats. Caldrà actuar de manera urgent. https://t.co/iAhTF78vxL — Quim Torra i Pla (@QuimTorraiPla) January 21, 2020

Summary: La llevantada inunda una tercera part dels arrossars del delta de l’Ebre i tota l’illa de Buda


Un nen ha mort en el naufragi d’una embarcació amb quaranta-set migrants que havia sortit de la costa de Turquia i es dirigia a l’illa grega de Lesbos. Segons els guardacostes grecs, un segon infant ha estat traslladat a l’hospital. Segons la policia grega, un miler de migrants, pel cap baix, han arribat a les illes gregues des d’ahir al matí. De fet, ahir el primer ministre de Grècia, Kiriakos Mitsotakis, va anunciar que el país no acceptaria peticions d’asil durant un mes, cosa que implica de facto la suspensió de la Convenció de Ginebra. Aquest cap de setmana, milers de persones han intentat arribar a Grècia des de les illes de l’Egeu o travessant el riu Evros, on hi ha l’únic punt fronterer terrestre amb Turquia. La policia hi va respondre atacant-los amb gasos lacrimògens. Kastanies-Pazarkule border crossing this morning. #Evros pic.twitter.com/jV4njeG051 — Daphne Tolis (@daphnetoli) March 2, 2020 Visita dels dirigents de la Unió Europea La presidenta de la Comissió Europea, Úrsula Von der Leyen, el president del Consell Europeu, Charles Michel, i el president del Parlament Europeu, David Sassoli, visitaran demà la frontera entre Grècia i Turquia. Tots tres acompanyaran Mitsotakis en la visita al punt fronterer de Kastanies-Karaağaç.

Summary: Un nen mor en el naufragi d’una embarcació davant la costa de Lesbos


Lluís Monge i Carles Bosch abandonaran el PSC de Sabadell, que passarà de tenir cinc regidors i ser la primera força del Ple municipal, a ser el cinquè grup en representació. Els dos regidors han pres aquesta decisió per “desavinences internes” amb l’agrupació local i amb el grup municipal socialista, alhora que admeten que tampoc comparteixen la gestió del PSOE i PSC a nivell nacional. Lluís Monge ha assegurat a l’ACN que la voluntat dels dos regidors era “reimpulsar” el partit després d’haver perdut l’alcaldia, i ha lamentat que diversos companys de formació “ho han considerat una amenaça”. Monge ha negat que la decisió vingui propiciada per cap qüestió en concret, sinó que es tracta d’una “acumulació” de fets. Els dos edils han dimitit com a representants del PSC però continuaran formant part del Ple com a regidors no adscrits, en un canvi que es farà oficial al Ple d’aquest dijous. “Nosaltres entenem que el nostre rol com a regidors i militants del PSC ha de ser un, i des del grup municipal i l’agrupació local, pensen que és un altre”. Lluís Monge ha resumit d’aquesta manera el motiu que l’ha dut a ell i a Carles Bosch a estripar el carnet del PSC i deixar de ser regidors socialistes a Sabadell. “Ha arribat un moment en què ha estat impossible poder continuar”, ha afegit, lamentant que el proper mes de gener hauria celebrat 30 anys com a militant del partit.Lluís Monge ha recordat que el grup socialista s’ha trobat en una “situació complicada” durant aquesta legislatura, quan, malgrat ser la força més votada, va perdre l’alcaldia degut a un quatripartit que els va obligar a exercir d’oposició. En aquest sentit, ha explicat que, quan ell va re incorporar-se al grup arran de la renúncia de Manel Giménez, el seu objectiu i el de Carles Bosch era “fer un grup de treball heterogeni, amb representants de diverses generacions, per aconseguir crear un bon rol d’oposició”. Ha assegurat, però, que no ho han pogut complir.Donades les desavinences, Monge i Bosch han justificat la seva sortida del grup i la continuïtat com a regidors no adscrits assegurant que “plegar del tot hagués estat una retirada inoportuna” ja que la voluntat és “seguir treballant per la ciutat”. Al mateix temps, Lluís Monge ha recalcat que “en cap cas” han sortit del grup socialista per acabar fent de “trànsfugues”. “Que quedi claríssim que el nostre paper és el de fer oposició constructiva”, ha explicat Lluís Monge, assegurant que faran costat al govern “només en les qüestions que semblin correctes”.

Summary: Dimiteixen dos regidors del PSC de Sabadell, que passa a ser la cinquena força municipal


D’esdeveniment literari, qualifica l’editor Josep Lluch la publicació del premi Sant Jordi d’enguany, Jo sóc aquell que va matar Franco, obra de Joan-Lluís Lluís. De títol provocador i molt estimulant en els temps que corren, la novel·la neix de la pregunta: Què hauria passat si Franco, pressionat per Hitler, hagués entrat a la Segona Guerra Mundial declarant la guerra als aliats? Joan-Lluís Lluís proposa un personatge protagonista, Agustí Vilamat, nascut a Solsona el 1916, un antiheroi, que quan narra la història es troba en la trentena. Un home que treballa de corrector lingüístic, perquè és un enamorat de la llengua i és un gran lector, un lletraferit. Però la guerra del 1936-39 acaba portant-lo al camp d’Argelers, on la dona que estima morirà arran d’un bombardeig i això l’empenyerà a fer-se maqui i començarà una història de clandestinitat pel Vallespir. En aquest punt comença la ucronia de la història i una voluntat de venjança clara de l’autor a l’hora de matar Franco. El llibre publicat per Proa arribarà a les llibreries dimecres vinent. Mentrestant, podeu llegir-ne un fragment. També hem demanat el parer a l’editor de la novel·la, Josep Lluch, sobre Jo sóc aquell que va matar Franco. Explica: «Cada nova novel·la de Joan-Lluís Lluís és un esdeveniment literari. La seva obra es desplega, avança, explora i conquereix nous territoris amb una curiositat voraç i feliç, gairebé picassiana. Al llarg dels llibres i els anys, hem vist com l’escriptor reinterpretava a la seva manera gèneres com la novel·la d’aventures, el relat mitològic, la novel·la històrica, eròtica, policíaca i picaresca. Jo soc aquell que va matar Franco, l’últim premi Sant Jordi, no és cap excepció en aquest gust pel repte, la descoberta i la paradoxa. El preàmbul situa el lector al 12 de juny de 1940 sota el títol ‘A partir d’avui seré un altre’. Tot seguit, en una ‘Relació breu però indispensable dels vint-i-tres primers anys de vida d’Agustí Vilamat, narrador’, coneixem el primer record del protagonista: en un accident fortuït, un nen tímid i obedient perd un ull per sempre. Aquest és l’heroi que robarà el cor del lector. Aquesta criatura fràgil, que s’ha proposat de no desobeir mai més els pares, és també la més poderosa i decisiva. I és des del cor de la seva intimitat que coneixerem uns fets col·lectius de gran alenada èpica. Joan-Lluís Lluís no és mai previsible ni rutinari. La seva última novel·la és una festa per a qualsevol lector. Des de la prosa neta i seductora, fins al desplegament argumental, passant per uns personatges i uns escenaris que no ens traurem mai més del cap. Llegeixin-la.» Josep Lluch, editor de Proa

Summary: Avançament editorial: ‘Jo sóc aquell que va matar Franco’ de Joan-Lluís Lluís


La setmana passada van saltar totes alarmes en morir una àvia a Reus que portava mesos sense electricitat, il·luminant-se amb unes espelmes que finalment van ser fatals. Aquest fet ha reactivitat momentàniament el debat sobre la pobresa energètica. Per pobresa energètica s’entén la incapacitat d’una llar per fer front a les seves necessitats energètiques essencials. És considera sobretot la capacitat de poder mantenir la llar en unes condicions adequades de temperatura a l’hivern, així com de disposar els serveis energètics essencials a un preu raonable. La pobresa energètica, va estretament lligada a la pobresa en general, encara que també ve marcada pel preu dels serveis o les condicions de l’habitatge. El preu dels serveis s’han disparat durant la crisi. Amb dades de l’Eurostat, el preu de la factura elèctrica d’una llar mitjana s’ha incrementat un 73% en el període 2008-2014, a la vegada que la factura del gas s’ha incrementat un 67%. És interessant esmentar que l’estat té una dependència energètica del 77%, de les més altes d’Europa i que pel que fa a l’energia és la cinquena més cara de la Unió Europea. Aquesta dada cal relacionar-la amb el fet que el creixement de la renda a les llars s’ha estancant, mentre que la desigualtat ha augmentat. La precarietat laboral sumada l’augment de la factura de l’energia ha provocat un augment del nombre de famílies que no poden fer front a totes les despeses. Segons l’Enquesta de Condicions de Vida de l’Institut Nacional d’Estadística (INE), prop d’un 14% dels ciutadans de l’estat té dificultats per arribar a final de mes, sent el País Valencià un dels territoris amb un percentatge més elevat de ciutadans en risc. També fins a un 18% dels habitants de les illes tenen endarreriments en els pagaments de l’habitatge principal. Les institucions lideren la lluita contra la pobresa energètica als Països Catalans La principal part de la lluita contra la pobresa energètica, la duen a terme el governs autonòmics i els municipals. El govern estatal únicament ofereix l’abonament social, que permet un descompte del 25% als clients en la tarifa Preu Voluntari per al Petit Consumidor (potència de inferior a 10 kW) i que només es pot aplicar en el cas que tots els membres de la llar estiguin jubilats i amb pensió mínima, que tots els membres de la llar estiguin desocupats o que es tingui contractat menys de 3 kW. Per moltes llars, però, aquest 25% pot ser insuficient també. Per exemple, a Catalunya, el 37,1% dels que estan en risc de pobresa de fet estan ocupats i no poden per tant accedir al descompte. Un de cada vuit treballadors està en risc. Les empreses elèctriques asseguren tenir convenir amb la majoria d’administracions i ajuntaments, donant cobertura a més del 90% dels clients. Tot i semblar que els afectats per la pobresa energètica quedarien protegits per la legislació autonòmica o municipal, trobem que el compliment d’aquests convenis es com a mínim dubtós. La Generalitat de Catalunya ja ha interposat 195 denuncies i ha tramitat 119 propostes de sanció per incompliment de la normativa, havent hagut ja divuit sancions de 10.000€ a empreses subministradores que incompleixen la normativa. La llei catalana 24/2015 obliga a comunicar als serveis socials dels ajuntaments qualsevol tall del subministrament. En el cas de Reus no hi ha dubte que la llei estava en plena vigència i funcionava. Les diferents administracions catalanes haurien impedit aquest estiu aturar al voltant de 33.000 talls de subministrament de llum, gas o aigua. Amb això s’ha reduït significativament la xifra de quatre cents talls al dia que es produïen l’any passat. Ja a l’octubre la Generalitat de Catalunya va anunciar que doblaria la inversió per aturar els talls de subministrament a famílies vulnerables, passant de cinc milions a deu, diners que aniran als ajuntaments que se’n farien càrrec d’organitzar el seu repartiment. Si els ciutadans compleixen els requisits, l’ajuntament es fa càrrec del rebut. Per la seva part, l’actual govern balear va crear una Mesa de la Pobresa Energètica, acompanyada d’un fons de rescat de dos cents mil euros fer front a la pobresa energètica. La iniciativa va tenir la capacitat de sumar totes les companyies elèctriques al programa, evitant així que cap família es quedi sense llum i impedint el tall de llum de com a mínim 376 famílies entre gener i setembre. L’ajuntament de Palma ha concedit 1.242 ajudes (per valor de 169.500) els sis primers mesos de l’any per fer front a la factura de llum i aigua. Segons el propi govern de les illes, 2.000 llars no poden fer front a la factura elèctrica. També el Consell de Mallorca distribueix un milió d’euros als ajuntaments, anant en un 13% a parar a ajudes d’aigua i llum. Segons un estudi de l’Associació de Ciències Ambientals (ACA), prop de 85.000 persones a les Balears no poden mantenir una temperatura adequada a l’hivern i hi ha 162.000 que tenen endarreriments en la factura energètica i 271.000 tenen goteres i podridures. Al País Valencià, la Generalitat ja va destinar l’hivern passat 5,9 milions d’euros contra la pobresa, 2,5 milions per aturar talls de subministraments l’hivern passat, on fins a 12.000 famílies valencianes es podien acollir. Les famílies beneficiaries han de tenir ingressos inferiors a 11.182 euros o un membre amb alguna discapacitat que no ingressi més de 14.910 €. La Diputació de València ha aprovat aquest any el programa contra l’empobriment energètic, incrementant un 48% les ajudes contra la pobresa energètica, fins els 620.000 euros dirigit als municipis de menys de 20.000 habitants. Es pot concloure per tot això que davant la falta d’una llei estatal, l’administració autonòmica i municipal estan assumint el rebut dels ciutadans que no poden fer front al pagament. L’estat no només no ha actuat per ajudar els afectats sinó que fins i tot el Tribunal Constitucional va tombar que les empreses haguessin de col·laborar en els fons de rescat, sent per tant, aquest assumit només per les arques públiques. Arques públiques des de les quals s’està pagant a les companyies elèctriques i les grans empreses energètiques (Endesa, Gas Natural i Iberdrola) que han obtingut més de 56.000 milions de beneficis nets des de que es va iniciar la crisi. Com mesurar la pobresa energètica? Un dels mètodes més senzills per mesura com afecta la pobresa energètica és preguntar directament als ciutadans si poden mantenir l’habitatge a una temperatura adequada durant l’any. Les dades mostren que prop d’un 17% de valencians no pot mantenir una temperatura adequada, un percentatge molt superior en comparació a la resta de l’estat, així com Catalunya i les Illes Balears. Encara que l’opinió de la gent pot ser una bona referència, és necessari fer un anàlisi a partir de les dades. La pobresa energètica està estretament lligada a la pobresa en general. Per mesurar la pobresa, s’utilitza habitualment la taxa de pobresa. Aquesta mesura considera que una llar està en risc de pobresa quan els ingressos són inferiors al 60% de la renda mediana de la població. Un altre indicador per a mesurar aquesta pobresa, és un càlcul (MIS) que analitza els ingressos mínims necessaris perquè els inquilins d’una llar puguin disposar d’oportunitats i participar en la societat amb unes condicions de vida mínimes. Aquest càlcul es fa a partir de la renda mínima d’inserció, considerada com el mínim que necessita un individu per viure en condicions. Per l’any 2014, el llindar de la pobresa en una llar de dos adults i dos menors era d’uns 1.200 € al mes segons la taxa de pobresa i 872 € al mes segons el càlcul a partir de la renda mínima d’inserció. Un altre debat és si aquesta quantitat seria suficient. La pobresa és especialment elevada entre els desocupats (44,8%) i entre els joves, utilitzant la taxa de pobresa. Entre el 42,3% i 45,4% dels joves entre 18 i 24 anys dels Països Catalans tenen una renda inferior al 60% de la renda mediana (o sigui inferior a 569 €). Fins i tot, a Catalunya prop d’un 12% ha de viure amb menys del 40% de la renda mediana. Aquestes dades ens mostrarien la pobresa en general. Per analitzar la pobresa energètica s’han utilitzat habitualment dos indicadors. Un primer és si els membres d’una llar han de destinar més del 10% dels ingressos a pagar l’energia. Mentre que un altre indicador és fa a partir de la renda mínima d’inserció també. Calculant si una llar té prou ingressos per tenir oportunitats i participar en la societat després d’haver fet front a la factura energètica. Destinar més del 10% dels ingressos a pagar l’energia era considerat el doble de la despesa que destinava habitualment una llar. Per tant, més del doble és considerat una dedicació excessiva per una llar. Segons les dades més de set milions de ciutadans de l’estat han de destinar més del 10% dels ingressos a fer front a la factura energètica. I fins a un 6% ha de dedicar més del 15% dels ingressos familiars. Tot i donar una idea de l’esforç que han de fer els ciutadans, també té l’inconvenient de que en aquest indicador quedin inclosos els ciutadans que encara que no tinguin una renda baixa, gastin molt. L’indicador a partir de la renda mínima d’inserció és similar l’indicador utilitzat per la pobresa en general. La diferència en aquest és que s’exclouen els ingressos necessaris per pagar l’aigua, llum, gas, etc. A la vegada que es resta del càlcul de la renda mínima d’inserció el que gasta en energia de mitjana una llar. Per tant, es mostra si les llars tenen els ingressos suficients per a tenir unes condicions de vida mínims després d’haver fet front a la factura energètica. La pobresa energètica és especialment elevada entre les llars que tenen menys ingressos. En el 10% de la població amb menys renda, un 33% de les llars han de destinar més del 10% dels ingressos a pagar energia i un 71,75% no té els diners suficients per viure en condicions (MIS) després de pagar les despeses energètiques. Òbviament les xifres contrasten amb el 10% més ric on només un 0,62% gasta més d’un 10% en energia i cap llar té dificultats per viure en condicions.

Summary: La llum i el gas s’han incrementant un 73% i un 67% entre 2008 i 2014


Cap de setmana de final de festa a la vila de Gràcia, per totes les edats i gustos. Encara hi ha temps per visitar els carrers guarnits. En el concurs d’enguany, el podi ha estat molt mariner: el primer i el tercer premi se’ls va endur La mar salada, el guarniment conjunt del carrer Fraternitat de Baix i Tordera; el segon premi va ser per la Cala de baix de tot, el guarniment de Joan Blanques de Baix de Tot. Per gaudir al màxim d’aquest cap de setmana, us apropem algunes de les propostes més atractives per avui i demà. Dissabte de castells i música Es pot començar de bon matí amb activitats infantils o per a tota la família com el Taller de plastilina al carrer de Joan Blanques de Baix de Tot a les 11.30 o el Joc amb globus d’aigua a la Placeta de Sant Miquel a la mateixa hora. A Gràcia, el vermut és musical. Entre d’altres, es pot escollir Tota Blues Band al carrer La Perla, No es moco de Pavo al carrer Llibertat o una mica de rumba a la Plaça del Poble Romaní. Per dinar hi ha opcions de tota mena: paella al carrer Tordera, botifarrada al carrer Puigmartí, truites a la Plaça del Poble Romaní o pop a la gallega al carrer Llibertat. Però el plat fort d’aquest dissabte de festa és la diada castellera, que se celebrarà a partir de les 17.30 de la tarda a la plaça de la Vila, amb els Xiquets de Valls, els Xiquets de Reus, els Castellers de Vilafranca i els Castellers de la Vila de Gràcia. I a la nit, música de tots els estils: havaneres al carrer Perill, rumba al carrer Verdi, Lindy Hop a la Plaça del Diamant i rock al carrer Progrés. Un dels concerts més destacats, però, és el que farà Pastorets Rock, convertit ja en un clàssic d’aquesta festa, a la Plaça de la Vila a partir de les 23.15 hores. Diumenge de correfoc i fi de festa Pels que encara els quedi energia, diumenge és el dia dels vermuts i els dinars populars. N’hi haurà als carrers Verdi, Ciudad Real, Puigmartí, Providència, Fraternitat, Joan Blanques de Baix de Tot, a la Plaça Rovira i a la Plaça de la Vila. I després d’un bon dinar, a la tarda hi haurà els correfocs de la festa. A les 18 començaran amb la tabalada i el correfoc infantil i a les 21.30 serà el d’adults. Quan s’acabi, la majoria de carrers han organitzats sopars de veïns i de germanor per acomiadar-se de la festa d’aquest any. De tota manera, pels que s’hagin quedat amb ganes de més, encara hi haurà actuacions a la majoria dels escenaris. A la Plaça del Sol s’hi podrà escoltar el grup de folk Roba Estesa i es podrà assistir a una classe de country al carrer Verdi o ballar Swing a la Plaça del Diamant amb Chino & The Big Bet. Si preferiu cantar que ballar, no patiu: hi haurà karaokes al carrer Progrés i a l’Espai Joanic. La festa acabarà de tard, i les traques de fi de festa es faran sentir ben entrada la matinada. Alguns veïns encara desguarniran els seus carrers, d’altres ho faran l’endemà, però entre diumenge i dilluns tothom s’haurà d’acomiadar de la festa major de Gràcia fins l’any que ve.

Summary: Com aprofitar l’últim cap de setmana de la festa major de Gràcia


Ensurt a l’aeroport de València, quan un avió de British Airways que havia sortit de Londres ha aterrat amb la cabina plena de fum. Una desena de persones han resultat ferides lleus per la inhalació de fum o cops. Incidencia Aeropuerto de Valencia:el CCE ha recibido notificación de que se ha detectado fuego en uno de los motores de un avión al aterrizar. A la llegada de los bomberos, no hay fuego, solo humo. Se han abierto las puertas de emergencia y el pasaje ha salido por ellas. — GVA 112CV (@GVA112) August 5, 2019 La cabina s’ha omplert de fum quan l’avió ja havia aterrat a l’aeroport de València. L’incident s’ha comunicat a la torre de control, que ha activitat tots els protocols. De moment no se’n saben les causes. Tot i que en un primer moment s’ha parlat d’un incendi, quan els bombers han arribat a l’avió només hi han trobat fum. Això sí, han hagut d’utilitzar les rampes d’evacuació per fer-ne sortir els passatgers. Dins l’avió s’han viscut certs moments de pànic, quan han vist que no podien sortir. Intentamos salir pero no funciona nada!!! atrapados pero van a abrir la puerta!!!Hemos aterrizado en Manises @British_Airways pic.twitter.com/917WOKL4yO — Dani Meroño Bori (@Dani_Merono) August 5, 2019

Summary: Més de deu persones ferides pel fum en un avió a l’aeroport de València


La fiscalia d’Agrigent investiga per segrest de persones la situació dels migrants de l’Open Arms. Segons que informen mitjans locals, la fiscalia d’aquesta ciutat siciliana ha obert una investigació després d’haver rebut una petició formal dels advocats de l’ONG catalana. D’una altra banda, Open Arms ha informat que el fiscal de menors de Palerm ja ha assignat tutors a tots els menors del vaixell. De moment, els 134 migrants continuen a bord, tot i que el Ministeri de transports italià ha permès l’entrada al port. Així i tot, el ministre de l’Interior, Mateo Salvini, manté el vet. Open Arms ha reiterat que la situació és insostenible: hi ha amenaces de suïcidi i intents de violència i tots els ocupants estan molt afectats físicament i psicològicament. La situación a bordo es insostenible. Amenazas de suicido. Conatos de violencia. Todas las personas están física y psicológicamente rotas. Al límite.Necesitan ser evacuadas de forma inmediata. #PuertoSeguroYA pic.twitter.com/j47kXyXNy3 — Open Arms (@openarms_fund) August 16, 2019 L’Open Arms ja fa quinze dies que navega amb més de 140 migrants salvats a bord, però fins ara no ha rebut l’autorització de Malta ni d’Itàlia per a desembarcar en un port segur. Ahir es van evacuar tres persones i un acompanyant per ‘complicacions mèdiques que requereixen atenció especialitzada’ i dijous en van evacuar cinc més amb els seus acompanyants per causes psicològiques. El fundador d’Open Arms, Òscar Camps, ha tornat a denunciar la situació a bord i el tracte d’Itàlia. En un vídeo a Lampedusa ha explicat que la situació és crítica i que havien instat la fiscalia italiana a actuar. Últimas noticias sobre el #OpenArms 15 días después. Lampedusa. pic.twitter.com/KalyvPeR84 — Open Arms (@openarms_fund) August 16, 2019 Espanya, Portugal, França, Alemanya, Romania i Luxemburg van comunicar dijous a la tarda a Itàlia que acollirien els migrants de l’Open Arms. El primer ministre italià, Giuseppe Conte, ha explicat que encara s’hi podrien afegir més països. No s’ha informat sobre quants acollirà cadascun. En un comunicat, la Moncloa havia anunciat la intenció de rebre’n una part. Una decisió que contrasta amb la posició del govern de Pedro Sánchez aquests darrers dies, especialment del ministre José Luis Ábalos, que havia criticat l’ONG. El govern espanyol considera que la immigració no és un problema exclusiu dels països de la Mediterrània i demana mecanismes de col·laboració entre els estats de la UE perquè el repartiment sigui ‘equitatiu’. Dijous el Tribunal Administratiu Regional del Laci va suspendre cautelarment el decret del ministre d’Interior italià, Matteo Salvini, que amenaçava les ONG amb detencions i una multa d’un milió d’euros si entraven en aigües territorials italianes sense permís. El tribunal diu que la situació és ‘d’una gravetat i urgència excepcionals’ i que cal una resposta sense dilacions. La suspensió del decret també afecta el vaixell Ocean Viking, dirigit per Metges Sense Fronteres i SOS Méditerranée, que aquests darrers dies ha salvat més de quatre-centes persones i que tampoc no té port on desembarcar-les. Metges Sense Fronteres calcula que els vaixells que han salvat migrants a la Mediterrània acumulen dos-cents dies a l’espera d’un port segur d’ençà del juny del 2018.

Summary: La fiscalia italiana investiga per segrest de persones la situació dels migrants de l’Open Arms


Isabel Elbal, advocada de Quim Torra, ha demanat la nul·litat de la instrucció i la suspensió del judici contra el president de la Generalitat, que avui seu al banc dels acusats del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC). És acusat de desobediència per no haver retirat la pancarta de suport als presos polítics del balcó de la Generalitat en període electoral.  Torra demana la nul·litat de la instrucció i la suspensió del judici Elbal, que ha denunciat que els membres del Tribunal són contaminats per haver participat en l’admissió a tràmit de la querella, ha deixat clar que la qüestió de fons és un conflicte polític. S’ha demanat si es pot dur a judici el president de la Generalitat per un acte polític. ‘És una anomalia democràtica. S’ha de frenar. Vostès tenen una oportunitat històrica de salvar el sistema democràtic.’

Summary: La repassada d’Isabel Elbal al tribunal del judici contra Torra: ‘És una anomalia democràtica’


El referèndum sobre la independència de Catalunya era una línia vermella que Podem va traçar durant la campanya de les eleccions del 20 de desembre per a negociar un possible pacte de govern o d’investidura. Però ja el mes de gener aquesta línia es va anar diluint. I ara, en el moment decisiu de la negociació per a la investidura, ha acabat desapareixent. Pablo Iglesias se n’ha desentès coincidint amb el moment en què ha fet el tomb discursiu per a convèncer Ciutadans de les virtuts del ‘govern a la valenciana’, que és com ell ha batejat l’eventual pacte entre PSOE, Podem i IU. Un pacte que podria reeixir si tingués la benedicció –en forma d’abstenció– del partit de Rivera. Si Ciutadans és hostil al referèndum, val més no mantenir-lo de línia vermella. Però és clar que el tomb no pot pas ser brusc. Iglesias no podia fer un anunci clar i formal de renúncia a defensar el referèndum en els termes en què ho va fer durant la campanya. Per això ha dissenyat una estratègia que equival a desar el compromís en un calaix; una estratègia que consisteix a delegar en ‘els partits catalans’ (referint-se a En Comú Podem i el PSC) la discussió sobre què cal fer en relació amb el referèndum i el dret de decidir, mentre Sánchez, Iglesias i Rivera s’emplacen a negociar demà els termes seriosos del possible acord. I la qüestió del referèndum no és prioritària. Això es desprenia de les declaracions que feia ahir Íñigo Errejón, portaveu de Podem. A la reunió de dijous, deia, el referèndum català no serà damunt la taula: ‘El referèndum és la millor proposta perquè Catalunya com a nació trobi un encaix dins Espanya, però això no significa que exigim a la resta que sigui la seva convicció per seure a parlar.’ I recordava: ‘Estem disposats a discutir-ho i hem dit que potser es podria avançar més, per exemple, si Xavi Domènech i Miquel Iceta anessin avançant en propostes que òbviament han de ser decidides després per tots.’ Iglesias, dilluns al vespre a Antena 3 hi insistia: ‘Que parlin els partits catalans, que parli En Comú Podem amb el Partit Socialista de Catalunya, el PSC, i que cerquin una solució.’ És a dir, que en parlin a Catalunya, que després a Madrid ja decidiran. I la posició dels interlocutors de Podem és clara: hostilitat ben coneguda de Ciutadans sobre el dret de decidir, i hostilitat prou notòria també del PSOE. Domènech i Iceta han rebut l’encàrrec de parlar-ne i ho han fet, però el primer secretari del PSC ha deixat clar que per la seva part (i per la del PSOE) no hi haurà cap concessió a la proposta d’un referèndum que Domènech s’obstina a defensar sense que ningú més la subscrigui. ‘Sobre el referèndum ja s’ha dit tot. No hi haurà un acord; no ens enganyem. Si es fa cap acord, serà sobre la reforma constitucional’, deia Iceta.

Summary: Podem i el PSOE enterren el referèndum mentre s’acosten a Ciutadans


Donald Trump ha basat la campanya electoral en frases esperpèntiques i polèmiques. No hi ha dia que la premsa no es faci ressò de l’última sortida de to del candidat a la Casa Blanca. Anit, per exemple, Trump va insinuar que es podria disparar contra Clinton si guanyés les eleccions del novembre. En aquest context, una parella de guionistes ha ideat un joc per a deixar en evidència el polític nord-americà. ‘Trump or Jesus’ presenta a l’usuari un seguit de frases i aquest ha d’escollir qui n’és l’autor: el multimilionari o el fill de déu. S’hi poden llegir autèntiques perles: ‘Sabeu, tant fa què escriguin els mitjans mentre tinguem un tros de cul jove i bonic.’ Els dos creadors del joc, Dani Messerschmidt i Greg Karber, són, a més de crítics amb Trump, molt creients. De fet, la idea sorgeix d’un piulet de Messerschmidt que deia això: ‘Si algun cristià és a punt de votar Donald Trump, que agafi alguna de les seves frases i s’imagini Jesús recitant-les.’ Ací podeu jugar a ‘Trump or Jesus’

Summary: ‘Trump or Jesus’: el joc que s’ha fet viral als Estats Units


La celebració del Nou d’Octubre d’enguany arriba marcada per la proximitat de les eleccions autonòmiques i municipals de l’any que ve. Els partits de l’Acord del Botànic confien a poder reeditar-lo perquè les enquestes els van a favor. Amb un PP en descomposició per la corrupció, la pèrdua de poder i per Ciutadans, que li disputa l’electorat, el PSPV, Compromís i Podem afronten el curs polític amb una certa tranquil·litat, només escapçada per les disputes entre la formació de Ximo Puig i la de Mònica Oltra. Abans de l’estiu, les enquestes apuntaven que per primera vegada Ciutadans podria esdevenir la primera força política a les autonòmiques, però l’arribada al poder de Pedro Sánchez ha revifat els socialistes valencians, que fins i tot han tingut la temptació d’avançar les eleccions. Sembla que ha estat descartada, però Ximo Puig vol esprémer tant com pugui el fet que el PSOE sigui al poder i per això ha convidat Pedro Sánchez als actes institucionals del Nou d’Octubre. Serà la primera vegada que un president espanyol hi assisteix. Aquesta setmana Puig li ha arrencat el compromís de destinar el 10% de la inversió del pressupost de l’estat espanyol del 2019 al País Valencià. Un fet que ha estat venut com un èxit pels socialistes però que té un petit inconvenient: a hores d’ara no és clar que n’hi hagi, perquè el PSOE només té 84 escons al congrés espanyol i necessita el suport de Podem i dels independentistes per a aprovar-lo. I en el cas del PDECat i ERC, aquest suport no és garantit. El camí vers les eleccions de maig es fa llarg per al PSPV, però, en canvi, ja va bé a Compromís, perquè guanyarà temps per a denunciar els incompliments de Sánchez, si és que n’hi ha. La reivindicació d’un finançament just ha estat la bandera del Botànic durant tota la legislatura i és transversal al si de la societat valenciana. Però la manifestació tradicional de cada any, convocada per la Comissió 9 d’Octubre, tindrà com a lema ‘Guanyem les llibertats, fem país’, amb un plec de reivindicacions que van més enllà del finançament. La comissió fa una valoració positiva dels tres anys de l’Acord del Botànic, però també recorda que continua pendent l’execució de compromisos dels partits que hi donen suport, particularment la fi de la censura de TV3 (que simplement vol dir l’execució d’un acord de reciprocitat aprovat per unanimitat a les Corts Valencianes) i la inclusió de la competència lingüística com a condició per a accedir a la funció pública per tal de posar fi a la discriminació per raó de llengua. A darrera hora s’han despenjat de la manifestació la UGT, amb l’argument que es barrejava amb el ‘conflicte català’, i el PSPV, que com que és en any electoral prefereix amagar-se. L’organització ha tret importàncies a aquestes dues baixes, perquè enguany el problema no és l’assistència, sinó que es tornin a repetir les agressions de grups d’extrema dreta. La convocatòria de la Comissió 9 d’Octubre coincideix amb set manifestacions més, a la mateixa hora i algunes a la mateixa Plaça Sant Agustí, punt de partida de la marxa. Algunes d’aquestes són de grups d’extrema dreta, camuflats amb noms desconeguts, però totes són autoritzades per la delegació del govern espanyol a València. El delegat, el socialista Juan Carlos Fulgencio, ha garantit que no hi haurà incidents amb l’argument que ha augmentat el dispositiu policial. Per justificar els errors de seguretat de l’any passat, va adduir que bona part dels policies eren a Catalunya per a reprimir el referèndum. Però la Comissió 9 d’Octubre havia demanat un canvi de lloc i hora les concentracions per a evitar coincidir-hi. Finalment el delegat del govern espanyol ha rebutjat de fer-hi cap canvi i ho fia tot al dispositiu policíac, cosa que no ha agradat a la comissió, que l’ha advertit que, si hi ha cap incident, serà responsabilitat seva.

Summary: Un Nou d’Octubre entre l’horitzó electoral i l’amenaça ultra


Escola Valenciana – Federació d’Associacions per la Llengua ha decidit d’ajornar les Trobades d’escoles en valencià programades per les setmanes vinents d’acord amb les recomanacions del Consell i els ajuntaments per la crisi sanitària pel coronavirus 2019. Segons que ha anunciat en un comunicat, la decisió afecta les trobades que s’havien de fer a Mutxamel, Benigànim, el Campello, Rafelbunyol, Alfondeguilla, Callosa d’en Sarrià, Petrer i Montolivet. Encara s’ha de definir les dates alternatives per fer les Trobades. Tota la informació sobre el Coronavirus, minut a minut ‘Aquesta és una mesura preventiva extraordinària que Escola Valenciana adopta per a vetlar per la salut de la ciutadania, donat el caràcter multitudinari que tenen les trobades i que congreguen milers de persones en cada comarca’, diu l’entitat. A banda, avisen que suspendran la resta d’activitats públiques programades per a les pròximes setmanes. Assistència pel confinament Atesa la suspensió de classes, Escola Valenciana demana que À Punt i la resta de mitjans de comunicació adaptin la seva programació al context actual i incrementin l’oferta d’entreteniment infantil i juvenil en català a la graella. Consells per als qui hagin d’aïllar-se pel coronavirus i per als familiars A més, anuncia que oferirà al seu web un espai de recursos didàctics per a la realització d’activitats a casa. ‘La Federació no vol que aquesta situació de cancel·lació de classes i qualsevol activitat al carrer ature l’ensenyament de xiquetes i xiquets’, diu. També anuncia que demanarà el suport de la comunitat educativa i alliberarà les guies didàctiques de cinema a l’escola. ‘A més de pel·lícules, també recomanarà cançons i llibres i molts altres recursos que permeten a xiquetes i xiquets seguir aprenent i també entretindre’s en la nostra llengua’, diu. Coronavirus 2019: Què ha passat avui? El report diari de VilaWeb

Summary: Escola Valenciana ajorna les primeres Trobades pel coronavirus


El vice-president del govern, Pere Aragonès, i la portaveu de l’executiu, Meritxell Budó, han volgut deixar clar que no volen entrar en la brega que s’ha desencadenat dins l’independentisme al voltant de la unitat estratègica i la distància que l’ANC ha volgut marcar amb els partits i els polítics de cara a la seva manifestació de la Diada. Tant és així que, en un acte inusual, tots dos s’han expressat en els mateixos termes, un al costat de l’altre, durant la conferència de premsa posterior a la reunió del govern. Guia de la Diada 2019: Tot el que has de saber D’aquesta manera, Aragonès i Budó han garantit que tots dos assistiran a la mobilització independentista de l’Onze de Setembre, a diferència dels ex-consellers Anna Simó i Josep Huguet, tots dos d’ERC. Aragonès ha recordat que hi va ‘des que n’eren 1.500’ i pensa ‘continuar assistint, siguin les circumstàncies que siguin, a totes les mobilitzacions’ independentistes de l’ANC. Per la seva banda, la portaveu del govern ha dit: ‘No ens sentim exclosos, ens sentim cridats i allà hi serem.’ Tots dos han volgut separar les crides a la unitat dels enfrontament partidista. ‘Entenem la Diada com la màxima expressió de la unitat i defugim la batalla. No és la Diada del govern ni dels partits, és la Diada de la gent’, ha comentat Budó. En el mateix sentit, Aragonès ha dit que la unitat era ‘un repte de tots’, i més quan es parla de mobilitzacions sobiranistes. ‘Quan hem fet passos endavant no és quan ha anat cadascú per la seva banda sinó col·lectivament. Tot els passos que hem de fer han de ser amb mobilitzacions de tots’, ha conclòs.

Summary: Aragonès garanteix que assistirà a la manifestació de l’ANC per la Diada


Partits de futbol entre soldats francesos i alemanys en plena guerra mundial, capitans que animaven als soldats a sortir de la trinxera i atacar el front tot xutant una pilota cap a l’enemic, etc. El futbol va ser present a la 1a Guerra Mundial.

Summary: Bon Cop de Cap: Futbol a les trinxeres


El Saló de Sessions de l’Ajuntament de Palma acollirà les 19.00 l’acte d’homenatge pòstum a Aina Moll organitzat de forma conjunta per l’Ajuntament i la família de la filòloga, que va morir al febrer. Segons ha informat Cort en un comunicat, durant la cerimònia es recordarà la figura de la filòloga i la seva aportació a favor de la cultura, la llengua catalana i la normalització lingüística, a les quals va dedicar la seva vida professional i acadèmica. En l’acte participaran el filòleg Isidor Marí; la biògrafa d’Aina Moll, Pilar Arnau, i la cantant Maria del Mar Bonet. En concret, Marí explicarà la figura d’Aina Moll, mentre que Pilar Arnau recordarà la vida de la filòloga i Maria del Mar Bonet interpretarà tres cançons en record de Moll. Directora general de Normalització Lingüística de la Generalitat de Catalunya i assessora lingüística del govern, va ser membre destacat de la família Moll i impulsora de la recuperació i difusió de la llengua catalana. Va col·laborar amb el seu pare, Francesc de Borja Moll, en els últims volums del Diccionari Català-Valencià-Balear, i va ser autora de diverses publicacions. Per la seva trajectòria, va ser mereixedora de nombrosos guardons com la Medalla d’Or de l’Ajuntament de Palma, per la seva trajectòria professional i acadèmica i per la seva tasca en favor de la normalització lingüística en 2012, també va rebre el premi Ramon Llull del Govern, la Creu de Sant Jordi de la Generalitat de Catalunya, i era Doctora Honoris causa per la Universitat Oberta de Catalunya.

Summary: L’Ajuntament de Palma i la família d’Aina Moll reten homenatge a la filòloga aquest vespre


El diputat de la CUP Vidal Aragonés ha criticat el pacte entre JxCat i el PSC per governar la Diputació de Barcelona, que ha considerat ‘especialment greu’ perquè pretén ‘reproduir totes les fórmules de manteniment de l’status quo’. Ho ha dit en una roda de premsa al parlament en què ha lamentat que ‘hi ha qui reparteix el país pensant en batalles partidistes i no en el que el país necessita’. Per al cupaire, l’acord sociovergent suposa la continuïtat d’un model opac de la corporació que la seva formació rebutja. ‘La crítica que fem no és tant per la suma de partits sinó pel model que expressa’, ha insistit. També ha assenyalat que la discussió afecta ‘de manera negativa’ la unitat independentista. El diputat ha retet que ‘lluitin per repartir-se les misèries’ en comptes de treballar per donar una resposta unitària a la sentència del procés i per ‘avançar en el dret d’autodeterminació. ‘No és tant un tema de partits sinó de projectes i, per tant, el que representa el potencial acord entre JxCat i el PSC és una continuació del que ha estat la Diputació sempre’, ha remarcat Aragonés. Sobre la crisi oberta amb ERC arran d’aquest pacte, ha afirmat que ‘evidentment’ que les discrepàncies entre els dos socis del govern afecten l’independentisme i ha advertit que les discussions generen menys credibilitat entre la població. Per això ha lamentat que després de la cimera independentista celebrada a Ginebra ‘la realitat sigui que la centralitat entre JxCat i ERC siguin les seves baralles’. Sobre l’entrada de la Guàrdia Civil avui en diversos departaments de la Generalitat, el diputat anticapitalista ha denunciat el canvi de comportament del govern davant d’aquestes actuacions. Ha lamentat que no s’hagi optat per ‘defensar les institucions’ sinó, segons ell, per ‘aplanar-se davant de la Guàrdia Civil’. ‘Trobem, per part del Govern de la Generalitat, passivitat’, ha conclòs.

Summary: La CUP veu especialment greu el pacte a la Diputació de Barcelona i retreu que ‘lluitin per repartir-se les misèries’


Milers de persones han sortit al carrer a Hong Kong per demanar democràcia i protestar contra l’augment de la influència política del govern xinès en el govern autonòmic de la ciutat. Així i tot, el nombre de manifestants s’ha reduït en comparació amb les protestes anteriors, en un any marcat per l’empresonament d’activistes i opositors al règim xinès. Hong Kong va tornar a la Xina el primer de juliol de l’any 1997, per bé que manté una gran autonomia, amb un sistema que anomenen ‘un país, dos sistemes’. Del 1997 ençà, cada any es commemora l’aniversari de la fi de la colonització britànica a la ciutat. L’any 2014, les manifestacions en massa van esclatar al carrer en la celebració d’aquest aniversari. Els manifestants acusen la Xina continental d’intervenir cada vegada més en la regió. Segons l’organització, 50.000 manifestants han sortit al carrer, mentre que la policia diu que han estat 9.800. És el nombre més baix registrat d’ençà del 2015, tant pels organitzadors com per les forces de seguretat. People on the streets wonder why tens of thousands of their fellow citizens protest today. Number does matter. Political pressure is on Carrie Lam. #July1st #HongKong pic.twitter.com/YM4r62C5Lv — Ray Chan (@ray_slowbeat) July 1, 2018 Alguns manifestants han sortit amb paraigües grocs, símbol d’activisme democràtic, que continuen practicant tot i la repressió.

Summary: La repressió no atura la manifestació anual a favor de la democràcia a Hong Kong


Vic acull per tercer any el Trufforum, una fira dedicada a la tòfona. Hi haurà activitats i tallers dirigits tant a professionals com a afeccionats de la gastronomia. Què podem fer aquest cap de setmana: deu propostes Per als professionals del sector, la fira organitza una conferència amb ponents nacionals i internacionals per parlar de ‘la tòfona davant el canvi climàtic i la globalització’ i Ferran Adrià dirigirà una sessió de creativitat i innovació. Dins la fira es podrà trobar una exposició organitzada pel Centre de Ciència i Tecnologia Forestal de Catalunya amb diverses espècies de tòfones, principals zones de producció i neteja i conservació del producte. Per als amants i afeccionats de la gastronomia, s’oferiran tallers de cuina en directe, i amb els tallers pràctics, els assistents podran descobrir com incorporar la tòfona als seus plats. Durant els tres dies s’oferiran degustacions a preus populars elaborades pel col·lectiu Osona Cuina. Per als més petits també s’organitzarà un taller infantil de cuina. Diumenge a dos quarts d’una del migdia, la Plaça Major de Vic acollirà el Campionat de Catalunya de gossos tofonaires.

Summary: Trufforum: Vic acull la festa de la tòfona


Els cotxes històrics de films com Grease i Retorn al futur i la moto d’Indiana Jones es podran veure exposats aquest cap de setmana a la fira Epocauto de Reus, dedicada als vehicles d’època. Enguany la fira fa vint anys i per això s’hi organitzen exposicions monogràfiques com ara la de models de la marca Ferrari. Què podem fer aquest cap de setmana: deu propostes Epocauto és una oportunitat per a aconseguir peces de recanvi difícils de trobar per l’antiguitat. També s’hi poden comprar llibres i revistes, roba i eines relacionades amb el món del motor. Hi participen una cinquantena d’expositors que provenen dels estats espanyol i francès i d’Itàlia.

Summary: Els cotxes de ‘Grease’ o la moto de ‘Indiana Jones’ es podran veure a l’Epocauto de Reus


Sense públic, sense festa i a mitjanit. Així han cremat algunes de les falles de la secció especial de València arran de la impossibilitat de desmuntar-les i emmagatzemar-les després de suspendre’s la festa. En aquesta cremà inèdita, les flames també han consumit el monument de la plaça de l’Ajuntament, una dona meditant, que ha esdevingut un símbol d’esperança en plena crisi del coronavirus 2019. El cap de la figura es guardarà fins el juliol, quan es faran les Falles. Tota la informació sobre el Coronavirus, minut a minut Vegeu ací imatges de la cremà: 📹VÍDEO | 🔴Aquest és el moment en què el cos de la falla municipal de València es consumia en flames sense públic, sense mascletaes i sense anunci previ. Una Cremà silenciosa i inèdita per a la meditadora, símbol de les Falles del #coronavirus. pic.twitter.com/X8Djw1LdZJ — À Punt NTC (@apuntnoticies) March 17, 2020 Cremà de la @FallaCubaLto 2020 de @vtemartinez registrada pel veïnat del barri #falles2020 #falles #València pic.twitter.com/YIlJAwSzwj — Malalt de Falles (@MalaltdeFalles) March 17, 2020 Vegeu més imatges. Vull fer el confinament però m’obliguen a anar treballar. Què puc fer?

Summary: Les falles cremen de nit i sense públic pel coronavirus


Jordi Pina (1965) és un dels advocats del procés. És l’advocat de Jordi Sànchez, Josep Rull i Jordi Turull, tres dels consellers del govern del Primer d’Octubre condemnats a nou anys, onze i mig i dotze, respectivament. Pina ha escrit ara el llibre El Judici de la meva vida (Columna), en què explica en primera persona, amb estil propi i molt viu, l’experiència des de primera línia. És un Pina emocional, tot cor, que no amaga les seves frustracions, els alts i baixos d’un procés amb detalls esfereïdors i silencis inevitables. VilaWeb va entrevistar ahir un dels advocats del moment. —Dieu que és el judici de la vostra vida. En què us ha canviat? —He vist una part de la justícia que no m’ha agradat gens, no me l’hauria imaginada. La vaig començar a intuir amb el judici del 9-N, però m’ha quedat molt més refermada. M’ha canviat en positiu conèixer de prop els presos i les preses. Gent fantàstica, propera i senzilla. També m’ha servit per a adonar-me que mai a la vida no em dedicaré a la política. I finalment, fa trenta anys que em dedico al penal i en aquest judici he vist determinades coses de dins la presó que m’han fet reflexionar, coses que amb ells he après a valorar. —‘M’he plantejat si continuava en l’ofici o no’, dieu al llibre. —M’ho vaig plantejar durant la instrucció. No era capaç de justificar ni d’explicar raonablement als familiars dels presos, perquè ho poguessin entendre i es poguessin reconfortar, per què les seves parelles o els seus pares eren tancats. I quan et passa això alguna cosa et balla. —Al final del llibre dieu que us esperàveu una condemna entre quatre anys i vuit, i que el moment de saber la sentència va ser una galleda d’aigua freda. —La possibilitat final era prevista. Però havíem estat molta estona fent comptes i ens esperàvem una pena inferior. Diguem que ha estat una galleda d’aigua temperada, més que no freda. M’esperava entre quatre anys i vuit, sí. Tenint en compte com havia anat el judici i els fets imputats, havia de ser una sentència absolutòria, però érem conscients que hi hauria condemnes, i de manera molt clara, quan al final del judici no els van deixar en llibertat. Jo pensava que el tribunal no arribaria als dos dígits perquè seria una condemna molt severa i implicaria una reacció social. I em vaig fer un marc mental. Teníem molt clar que no condemnarien per rebel·lió, però hi havia conspiració per rebel·lió. Fas càlculs i el marc punitiu tenia aquest ventall. —Heu perdut ingenuïtat sobre què és un estat? —És això. Jo personalment no he anat al Suprem amb cap lliri a la mà. Però al començament d’aquest procés vam voler mantenir les formes, perquè un vol que els seus clients surtin de la presó. I creiem que és més fàcil que et treguin de la presó si vas amb bones paraules. Però a partir d’un moment determinat, vam perdre la ingenuïtat. I la prova és que durant el judici hem dit coses al Tribunal que segurament no els han agradat gens. —‘No he tingut temps, o no l’he volgut trobar, per parar-me a analitzar si hauria estat millor no anar a declarar en aquell moment.’ Què voleu dir amb això? —Vull dir que encara no he tingut temps de parar-me a pensar, o no n’he volgut tenir, si hauria estat millor que Jordi Sànchez hagués anat a l’exili. Com a advocat, això sempre et passa pel cap: i si hagués fet verd i no blau? Òbviament, hi ha una cosa que sí que penso: tens una persona que fa dos anys que és a la presó, potser sí que hauria estat millor que hagués anat a l’exili. Però no hi he reflexionat. I explico que aquesta reflexió no l’he feta amb en Jordi. No sé per què. Suposo que no l’he volguda fer. Potser arriba la setmana que ve i ens asseiem als Lledoners i en parlem. —Impressiona el dubte que teniu sobre la possibilitat que us enregistressin d’amagat al locutori de Soto del Real quan parlàveu amb els presos. —De dubtes no en tinc. Una altra cosa és que ho pugui provar. Però hi ha detalls. Arribaves a la presó, veies tots els locutoris buits i entraves en un qualsevol. Ah, no, et deien, al 27. En fèiem broma: és on tenen l’enregistradora. Teníem la sensació d’un gran germà que ens vigilava i, de fet, com explico al llibre, ens dèiem coses en papers que ens ensenyàvem mig d’amagat a través del vidre. Les coses importants no ens les dèiem pel telèfon. Papers, mà i vidre. —Sou molt dur amb el policia Pedro. —No és just el que va fer aquest senyor durant la instrucció amb Lamela. Perquè aquest policia va dir que en Jordi Sànchez havia impedit que la comitiva judicial arribés a lloc. I ell sap que això que va dir no és veritat. Ell ho sap. Ni en Jordi Sànchez, ni jo. Ell. I ell sap que amb això Lamela els va enviar a la presó. Probablement aquest senyor ho celebrarà amb els seus col·legues i amics. I li diran: bravo, gràcies a tu han tancat aquests indesitjables a la presó. —Expliqueu quan ploreu, en aquest llibre. Poc habitual que els homes ho expliquem, això. —Què voleu que us digui. Hi deu haver gent que dirà ‘aquest és un ploramiques’. Doncs a mi no em sap greu plorar. En aquesta vida no s’ha de plorar només als enterraments. Hi ha coses que et fan plorar d’emoció. Coses que et fan plorar de ràbia. He plorat d’emoció, he plorat de ràbia i em falta plorar d’alegria. —Si Ciutadans i els unionistes haguessin guanyat la presidència el 21–D i haguessin entrat al govern de la Generalitat, els haurien tret de la presó. Tesi del senyor Pina. —N’estic convençudíssim. Tampoc no cal donar-hi gaires voltes: si mantenien a la presó els membres d’un govern perquè hi havia risc de reiteració delictiva, però al final és presidenta una senyora que ens vol fer parlar a tots en castellà i eliminar tota la simbologia, aquest risc desapareix. Amb un altre govern, el risc desapareixia. Hi ha altres companys de defensa que pensen igual. Si Ciutadans hagués guanyat la presidència, els haurien tret de la presó. —Al llibre s’entén que dieu que Carles Mundó i Meritxell Borràs no van entrar a la presó perquè havien deixat la política. —Home! Si tingués tan clara la primitiva, ja hi jugaria. Per descomptat. No hi ha cap altra explicació. No vull ofendre cap jutge, però que m’ho demostrin. La diferència entre Carles Mundó, conseller Justícia, i Josep Rull, conseller de Territori, són deu anys i mig de presó. I tots dos membres del mateix govern. El fiscal Fidel Cadena deia que els del banc del darrere no els havien acusat de rebel·lió perquè no tenien tweets. M’agrada que em justifiquin les coses amb una mica de rigor. Que em prenguin el pèl, no. —Expliqueu que us vau trobar fiscalitzant el programa electoral de Junts per Catalunya. —Sóc jo, que vaig demanar de veure què deia el programa, sí. Jo tinc unes persones a la presó. I jo vull que en surtin. Ara, és molt bèstia que un advocat penalista miri què diu un programa electoral. —Vau haver de fer canvis al programa? —Vaig esborrar alguna paraula malsonant com ‘república’, crec que era. Paraulotes gruixudes d’aquestes. Alguna d’aquestes que potser no calia. En un dels informes, ara no recordo quin, en fase instructora, el ministeri fiscal parlava del programa electoral de Junts per Catalunya. No va ser sobrer que ens el repasséssim. —Us decep, el PSOE? —Força, sí. Perquè amb el PP ja venia decebut de casa. Amb el canvi de govern penses que les coses poden canviar. Em deceben perquè no han fet res per deixar sense efecte les presons provisionals. Això em decep de debò. Entenia que eren progressistes. —Quins són els grans moments del judici, segons Pina? —Si he de resumir els dos anys en dos moments, per mi colpidors, són dos silencis. Primer, el silenci de l’emissió dels vídeos. Un silenci sepulcral. I les cares, incloent-hi el somriure de l’advocat de Vox, Pedro Fernández, mentre apareixien els policies pegant. Un somriure d’orella a orella. I el segon silenci va ser el silenci de respecte dels al·legats finals. Per mi va ser brutal. Jo no coneixia l’al·legat. Ni el dels meus clients. Ells em van dir que me’ls dirien. I els vaig dir que no. Jo no sóc ningú per dir-los com s’han de dirigir a la ciutadania i a un tribunal que els demanava disset anys de presó. Em sembla que els vaig dir: mentre no digueu que tot el que ha dit en Pina no val, ja n’hi ha prou. —Ha estat un judici just? —No. I ho he dit als responsables d’Amnistia Internacional Espanya. Des del respecte. Si jo defensés que ha estat un judici just, estaria perquè em tanquessin. M’he passat tot el judici emprenyant i protestant. Com puc dir que és just, si vaig començar dient al tribunal que no eren imparcials, que tinc recusat el jutge instructor per haver parlat en primera persona de l’assetjament que patim i un altre magistrat perquè des de la seva associació de jutges se’n foten, dels meus clients, i ell és qui denegava la llibertat dels acusats? Com puc dir que és just, si considero que el tribunal competent no era el Suprem, sinó el Tribunal Superior de Justícia de Catalunya? Si no em deixen veure vídeos. Si quan un policia, rient-se de mi, em menteix a la cara, faig un comentari desafortunat i, a sobre, em renyen a mi. Si el jutge em diu ‘jo us puc tallar, però al revés no’. Si diu a la Marina ‘esteu errant l’estratègia judicial’, si diu al Benet Salellas ‘doncs molt millor’… Potser estic equivocat i demà el Tribunal Europeu de Drets Humans diu que ha estat un judici just. Segurament Amnistia diu que és just perquè des d’uns estàndards internacionals estan avesats a judicis molt més bèsties, en països molt més bèsties. Per comparativa, formalment ha estat impecable. Però si hi grates, hi ha hagut injustícies. Ho he dit per escrit, i els ho he tornat a dir, que no han tractat de la mateixa manera els testimonis de la defensa que els de l’acusació, que no ha respectat el dret sagrat d’igualtat d’armes. Si tot això ho puc provar davant el Tribunal Europeu de Drets Humans, costarà molt que digui que ha estat un judici just. —Hi ha hagut converses entre PSOE i els presos, aquests mesos? —Amb els meus? No. Que jo sàpiga, no. També hi ha moltes coses que no tenen cap obligació d’explicar-me, a mi. Però amb els meus, ja us dic que no ha vingut ningú del partit socialista a parlar-hi. —Ara com els traiem? Espero que formin part del de les converses: referèndum, investidura, presos, exiliats, etc. —Crec que no això no passarà. I nosaltres no ho hem demanat mai. Recordo perfectament una entrevista amb Susanna Griso en què vaig dir que els meus clients no eren moneda de canvi de cap investidura. I estan tancats en banda, els presos. Nosaltres, els advocats, hem de fer servir les eines que tenim: vigilar que la junta de tractament faci el tractament correcte, per exemple. I si des d’un punt de vista polític es fan coses, benvingudes siguin. Però, sincerament, en què pensem? Que hi haurà una amnistia? Que hi haurà un indult? Em costaria de creure que el govern del PSOE pensi en això, la veritat. —I per acabar, com veu el procés el senyor Pina? —Hi ha una cosa que em fa molta por, que la gent s’oblidi dels presos i les preses. Ara que hem fet uns passos molt importants, que la gent es desengresqui. Vull que la gent continuï sortint al carrer. Pacíficament i democràticament. No m’agradaria que la gent deixés de reivindicar-los. Si no, l’esforç i el sacrifici que han fet set homes i dues dones, més els de l’exili, què? Ara seria molt roí per part nostra deixar-los allà als Lledoners, al Puig de les Basses i al Mas d’Enric. I penso que tard o d’hora ens en sortirem. Al final acabarà sortint, tot això. Podeu comprar El judici de la meva vida a la Botiga de VilaWeb

Summary: Jordi Pina: ‘Jo m’esperava entre quatre anys i vuit’


El govern del canvi de les Illes Balears tot just fa un mes i mig que camina. Les reformes més urgents s’han centrat a intentar esborrar el rastre deixat pel govern de José Ramon Bauzá, com la derogació de la llei de símbols i del decret de trilingüisme. David Abril, portaveu de MÉS al parlament de les Illes Balears, ens explica que encara tenen molta feina sobre la taula. Entre les prioritats, minimitzar els efectes de la LOMCE, enfortir els lligams amb el Principat i País Valencià, i aconseguir un nou model de finançament. També ens parla del procés d’independència del Principat. Confia que serveixi per obrir camí i que el sentiment sobiranista de les Illes Balears se’n vegi beneficiat. —Ja ha passat un mes i mig des que vàreu signar l’acord de govern amb PSIB i Podem. Com valoreu la coordinació entre els partits? —De moment molt bé. No és com altres tripartits que hi ha hagut, els quals mai havien estat pactes d’esquerres ja que estaven molt condicionats per Unió Mallorquina, un partit de centredreta i molt vinculat, com s’ha demostrat finalment, a la corrupció. Aquest pacte té garantida una certa estabilitat, sobretot si es van complint els acords. Amb el PSIB, que només té cinc escons més, tenim un pacte d’igual a igual, no som un apèndix. Pel que fa Podem és un condicionament del pacte que no molesta perquè ideològicament no està a les nostres antípodes. A nivell autonòmic i de política pràctica teníem un 90% de coincidència programàtica. Evidentment MÉS és un subjecte polític sobiranista. Però amb Podem, per exemple, compartim una política amb una perspectiva més rupturista que amb el partit socialista, i amb PSIB compartim una visió política més pragmàtica que no pas amb Podem. Entre els quatre partits, perquè també hi ha MÉS per Menorca, ens complementem bastant. —Fins al moment, en què creieu que s’ha notat més el canvi de govern? —D’entrada, en la manera de governar, que és el que ens demanava la gent. Està molt clar que hi ha hagut un vot de càstig molt important al PP per la seva manera de governar. La lluita per l’educació, que va ser la mobilització social més important de la història de les Illes Balears, era una lluita per la llengua catalana i per l’educació pública, però també un moviment de protesta contra aquesta imposició a una manera de fer. Volien imposar com s’havien de fer les coses dins de les aules passant per sobre de les famílies i els docents. I aquesta manera de fer la van implantar en tots els àmbits de la societat i del govern. —El ministre d’Hisenda espanyol, Cristóbal Montoro, ha deixat les Illes Balears a la cua dels pressupostos de l’estat pel 2016. Tenint en compte aquest maltracte econòmic com creieu que podreu aconseguir un millor sistema de finançament? —Des de MÉS, una de les condicions que vàrem posar al PSIB i Podem per pactar va ser un compromís en el canvi de model de finançament. Si a les eleccions generals espanyoles hi ha un canvi polític i no s’aconsegueix un nou model de finançament que, com a mínim, ens situï a la mitjana de la resta de comunitats i acabi amb aquest espoli que tenim, llavors sí que tindríem una crisi important del pacte. Entre altres coses, perquè sense un canvi del model de finançament és impossible dur endavant el programa de govern que tenim. —Llavors, tot depèn d’un canvi de govern a Espanya? —Sí, necessitem que hi hagi un canvi de govern a nivell d’estat. Malauradament la situació és diferent de la de Catalunya on hi ha un moviment social sobiranista que té un reflex en la política. Aquí encara estem per crear una majoria social que opti a un autogovern de les Illes. És un dels objectius polítics que tenim des de MÉS. Manejar assumptes polítics i necessitats d’uns pobles que estan rodejats d’aigua és bastant més complicat que fer-ho des de la península, per això seria molt important per nosaltres. Sempre juguem en desavantatge. Si a més som tractats com una colònia per part del govern de l’estat, encara més. Al Principat hi ha hagut un govern de dretes, però era conscient de la situació de maltracte per part d’Espanya. Aquí, en canvi, hem tingut un govern de dretes que cada cop que anava a Madrid acotava el cap. —Martí Xavier March, conseller d’Educació i Universitat, ja va anunciar que recuperarà el decret de mínims. Des de MÉS sou partidaris d’impulsar una normativa d’immersió lingüística? —Abans de Bauzá la immersió lingüística que teníem era la que tocava i ben igual que la de Catalunya. Era un consens polític que hi havia des de mitjans dels anys 80. També li donava suport el PP, que governava en aquell moment. Hi havia un acord pel paper que havia de jugar el català per recuperar la seva normalitat en l’ús social. La immersió mai ha estat un problema en aquesta terra, llevat per alguns grups minoritaris que el PP i la caverna mediàtica els han donat altaveus. —Així doncs, amb la recuperació del decret de mínims estareu satisfets? —Sí perquè sobretot s’ha de deixar fer feina als docents. Els primers que tenen clar que la immersió del català és útil són els docents i els equips directius dels centres. Saben que és una garantia d’equitat i igualtat. —L’enquesta d’usos lingüístics ha conclòs recentment que l’ús social de català ha disminuït a les Illes Balears. Què es pot fer per augmentar-lo? —Jo crec que en l’àmbit institucional és relativament senzill. Hem de complir el decret de mínims, la llei de normalització i una política lingüística mínimament acurada. També cal recuperar una IB3 diferent, que entre altres coses, emeti pel·lícules i sèries en català. És que ara mateix per una persona de les illes és impossible veure una pel·lícula en català. Ni al cinema ni a la televisió. Recuperar el català a IB3 seria un gran avenç, la televisió és una manera molt directa d’entrar a les cases. S’ha de respectar un dels objectius claus per la que va ser creada, que és fomentar la llengua catalana a les nostres llars. Per altra banda, també recuperarem TV3 a partir de setembre o octubre. —L’Assemblea de Docents s’ha queixat que no esteu fent suficients moviments legals per evitar la implantació de la LOMCE de cara el curs vinent. —L’Assemblea defensa que s’hauria d’haver fet és un decret llei però nosaltres no en som partidaris perquè en la legislatura passada en vàrem patir una trentena. Cal tenir en compte que un decret llei no hauria tingut gaire recorregut perquè abans de les eleccions el senyor Bauzá ja va aprovar un decret per implementar els currículums de la LOMCE. Bauzá ha estat un alumne avançat de les males polítiques del PP. Ara estem intentant concentrar els esforços en allò que la comunitat educativa reclama: que hi hagi un començament de curs normal i que aquest primer any de LOMCE tingui una aplicació de mínims. Intentarem que la reducció d’hores que hi havia pensada en determinades assignatures no es faci efectiva i donarem llibertat als centres perquè minimitzin els efectes. Surfejarem els efectes de la LOMCE confiant que a les eleccions espanyoles hi hagi un canvi de govern. —En unes declaracions recents Francina Armengol parlava d’intensificar els lligams amb el Principat i el País Valencià. Com penseu fer-ho? —D’entrada en el segon consell de govern ja vàrem demanar el retorn a l’Institut Ramon Llull. Tornarem i aquesta és una plataforma per compartir tot el llegat i la producció cultural que es genera arreu dels Països Catalans. També fomentarem altres institucions i espais, com l’Espai Mallorca, que en els últims anys no ha rebut suport institucional. —En el llibre ‘I si passa, què ens passa?’, escrivíeu un text molt interessant en què explicàveu que la independència del Principat podria ser una oportunitat per les Illes. Penseu que ajudaria a fer créixer el suport sobiranista a les Illes? —Depèn de com ho feu a Catalunya. Si a Catalunya feu un bon procés d’independència serà un revulsiu positiu per les Illes. Els que defensem un espai sobiranista volem que el procés del Principat sigui fluid perquè així ens en beneficiaríem. La gent veuria els avantatges que té l’autogovern. Però partim de la base que tenim unes condicions diferents per poder encarar un procés. Aquí encara estem en la fase de generar les condicions perquè hi hagi una majoria social que realment vegi els avantatges d’assolir més sobiranisme. —El Tricentenari és una bona oportunitat. —Sí, és una oportunitat per recordar justament això, que formem part d’un estat que històricament ha maltractat la seva diversitat i que fa 300 anys, per dret de conquesta, va ocupar militarment unes illes amb conseqüències com la pèrdua d’institucions i de lleis pròpies. A part d’això, va suposar l’inici de la persecució del català com a llengua pròpia i d’altres elements identitaris. És una herència que hem arrossegat durant 300 anys i que va més enllà dels Borbons, ja que fins i tot l’han heretat governs autonòmics. És una oportunitat per recordar la importància que els pobles siguin lliures i que tinguin institucions al servei de la seva realitat i de la seva gent. —El territori ha estat un dels altres afectats per les polítiques del PP. Què teniu pensat fer assegurar-ne la preservació? —Hi ha diferents nivells d’intervenció. D’entrada ja estem treballant en la derogació dels articles de diferents lleis que han afavorit l’especulació del territori: La llei de turisme, que per exemple preveia macrocomplexes turístics en sòl rústic; la llei de sòl, que preveia la legalització de multitud d’urbanitzacions que havien estat il·legalitzades anteriorment i que el PP havia tornat a legalitzar en l’anterior legislatura; la llei agrària, que amb l’excusa de millorar l’activitat del camp tornava a introduir la variable urbanística en el sòl rústic i la llei de comerç, amb la que hem aturat les llicències comercials per evitar que encara hi hagi més grans superfícies. La preservació del territori no és una obsessió que tenim, sinó una qüestió de supervivència, sobretot tenint en compte que vivim en un territori rodejat d’aigua.

Summary: David Abril: ‘Si Catalunya fa un bon procés d’independència serà un revulsiu per les Illes’


La policia de Londres ha començat a utilitzar càmeres amb tecnologia de reconeixement facial en directe (LFR) distribuïdes per la ciutat amb la finalitat de reduir el crim i la violència a la capital anglesa. La policia ha explicat que serà un complement perquè els agents localitzin els criminals, i se centraran en petites àrees per a analitzar els vianants. Les càmeres es col·locaran en els punts on hi hagi més probabilitats de localitzar els delinqüents més perillosos, i cada patrulla tindrà una llista d’observació en què apareixen els delinqüents més buscats. El comissari adjunt de la MET, Nick Ephgrave, ha reafirmat la transparència d’aquest projecte i ha declarat que ‘les càmeres estaran clarament senyalitzades i els agents desplegats en l’operació repartiran fullets sobre l’activitat’. La finalitat serà, segons afirmen, la de combatre la violència, el crim més greu, l’explotació infantil i els atacs amb ganivets i armes de foc que han augmentat en els últims anys. Ephgrave va afegir que aquesta tecnologia ja s’utilitza en el sector privat i que no només ajudaria a detenir criminals sinó que també ajudaria a localitzar nens perduts i adults vulnerables. La mesura ha estat durament criticada, en un estat on no tenen document d’identitat. Diversos mitjans han dit que el govern britànic espiarà a la població o que això comporta una ‘pèrdua de la privacitat’.

Summary: La policia de Londres desplega càmeres de reconeixement facial en temps real per la ciutat