L’espionatge de l’estat espanyol ha anat més enllà de les delegacions a l’exterior de la Generalitat. Segons que publica el diari escocès The National, Ronnie Cowan i Joanna Cherry, diputats del Partit Nacional Escocès, van ser espiats mentre participaven en una concentració amb membres de la delegació de Londres en favor dels presos polítics. Ambdós càrrecs electes van ser fotografiats per personal de l’ambaixada. Borrell va ordenar d’espiar tres delegats de la Generalitat a l’estranger Cowan, en declaracions a The National, ha expressat sorpresa quan s’ha assabentat que havia estat víctima de l’espionatge espanyol. ‘No sé què intenten fer o provar, però és públicament sabut el meu suport al dret d’autodeterminació’, ha afirmat. El diputat ha assegurat que ningú de l’ambaixada no s’havia posat en contacte amb ell. ‘No tinc res a amagar. Si volen parlar amb mi, poden fer-ho’, ha afegit. L’espionatge dels diputats forma part de les proves que ha aportat l’advocacia de l’estat espanyol al Tribunal Superior de Justícia de Catalunya per demanar de tancar les delegacions de la Generalitat a Suïssa, Alemanya i el Regne Unit. El Ministeri d’Afers Estrangers espanyol, encapçalat per Josep Borrell, acusa les delegacions d’envair competències estatals i de fer propaganda del procés. El material filtrat per The National, Eldiario.es i TV3 demostra que l’estat va interceptar comunicacions internes de la Generalitat i que va espiar-ne els delegats. Per això, el president Quim Torra va exigir ahir la dimissió immediata del ministre Josep Borrell. Interferències en debats parlamentaris La nova documentació publicada per Eldiario.es assenyala que els ambaixadors espanyols a Alemanya i al Regne Unit van provar d’interferir en debats i activitats parlamentàries relacionades amb Catalunya. Ricardo Martínez Vázquez explica en un correu electrònic del 6 d’abril que volia evitar que el Bundestag aprovés una moció de Die Linke perquè el govern de Merkel s’impliqués en la situació política del Principat. ‘Dilluns prepararem munició verbal i escrita per a tots els grups parlamentaris i representants de tots els grups, per a avaluar la situació i frenar la moció tant com sigui possible. Dies enrere, al parlament escocès en vam aturar una dotzena’, escriu l’ambaixador. Al Regne Unit, l’ambaixador espanyol Carlos Bastarreche va enviar una nota al ministeri de Borrell qüestionant la parcialitat de l’speaker de la Cambra dels Lords, John Bercow, que havia dit que ell no vetaria un debat sobre la independència al parlament britànic. Segons la nota, quan el diputat gal·lès del Plaid Cymru Haywell Williams va demanar si ho autoritzaria, ‘Bercow va respondre afirmativament i després va pontificar sobre les bondats del sistema parlamentari al Regne Unit que, a diferència de l’espanyol, no permetria jutjar-lo per organitzar aquell debat’. L’ambaixador espanyol també assenyala Bercow per haver autoritzat que l’APPG (la representació parlamentària de tots els grups polítics) organitzés una activitat sobre Catalunya a la cambra, en què havia de participar la consellera Clara Ponsatí: ‘L’ambaixada va fer gestions i l’acte no es va dur a terme. La parcialitat de l’speaker va quedar, tanmateix, clarament reflectida’, diu Bastarreche. Ajut al CNI per a espiar la delegació de Ginebra En una altra nota, l’ambaixadora espanyola a Suïssa, Aurora Díaz-Rato, va demanar a la Moncloa que enviés un membre del CNI perquè investigués les actuacions de la delegació a Ginebra i el delegat, Manuel Manonelles. Borrell va ordenar d’espiar tres delegats de la Generalitat a l’estranger A la nota, enviada el 24 d’octubre de 2017, l’ambaixadora escriu: ‘Considero que s’hauria d’estudiar la possibilitat que el CNI nomenés un conseller o agregat resident a Ginebra per la importància creixent dels interessos multilaterals en joc, instituts acadèmics, societat civil… entorn de l’anomenada Ginebra internacional.’

Summary: El govern espanyol va espiar dos diputats escocesos pel seu suport a Catalunya


Anna Puigdemont, germana del president de la Generalitat, Carles Puigdemont, ha estat assenyalada recentment per la premsa espanyola, que cita la interlocutòria judicial del jutge Manuel García Castellón per a empresonar els set nous presos polítics, una investigació que encara és en secret de sumari. Segon aquests articles, el jutge assenyala Anna Puigdemont com a enllaç de Puigdemont i el president Quim Torra amb els set independentistes detinguts en una reunió el 15 de setembre de 2018. En vista d’això, Anna Puigdemont ha assenyalat en un comunicat que ‘és materialment impossible que hagi participat en aquella reunió per raons familiars perfectament acreditades i documentades’. Afegeix que no ha fet mai d’enllaç entre el seu germà i Torra, ‘ni amb ningú altre amb ells dos’. I afegeix: ‘No he tingut, ni tinc, ni tindré mai cap relació amb actes violents de cap classe, ni amb les persones que els perpetrin.’ Així mateix, diu que la campanya ‘de criminalització i desprestigi’ té per objectiu perjudicar Carles Puigdemont i, d’aquesta manera, ‘tractar de convèncer les autoritats belgues perquè el lliurin’. Aquesta mateixa idea ja la va expressar el president ahir a la nit en un piulet, on deia, rotund: ‘Tornaran a fracassar.’ Anna Puigdemont reivindica que són una família plenament convençuda del dret ‘d’anhelar i lluitar per la independència’ i que sempre hi han aspirat amb ‘el més absolut compromís amb les vies democràtiques, cíviques i pacífiques’. La lawfare portada a la seva màxima expressió: de rebels a terroristes per intentar manipular, altre cop, el procés d’euroordre. Tornaran a fracassar. Perquè només ens trobaran en l’única via que sempre hem seguit: la de la democràcia, el civisme i la no-violència. — Carles Puigdemont (@KRLS) September 29, 2019 Per tot això, avisa que es reserva d’emprendre ‘les accions civils i/o penals que arribat al cas consideri oportunes’. Llegiu ací el comunicat íntegre: «Comunicat d’Anna Puigdemont i Casamajó: Davant les diverses i interessades ‘filtracions’ que es vénen produint sobre la meva suposada participació en una reunió el 15 de setembre de 2018 amb alguns dels detinguts en la primera fase de l’anomenada ‘operació Judes’, vull deixar ben clar el següent: 1. Mai no he estat una persona pública ni he mantingut cap activitat política. 2. És materialment impossible que jo hagi participat en aquella reunió per raons familiars perfectament acreditades i documentades. 3. Mai no he fet d’enllaç entre el meu germà i el president Torra, ni amb ningú altre amb ells dos. 4. No he tingut, ni tinc, ni tindré mai cap relació amb actes violents de cap classe, ni amb les persones que els perpetrin. 5. Aquesta campanya de criminalització i desprestigi té com a objectiu final intentar perjudicar el meu germà per, d’aquesta manera, tractar de convèncer les autoritats belgues perquè el lliurin. 6. Som una família profundament convençuda del dret que ens assisteix a anhelar i lluitar per la independència de Catalunya, però aquest anhel i lluita sempre els hem plantejat des del més absolut compromís amb les vies democràtiques, cíviques i pacífiques. 7. Em reservo les accions civils i/o penals que arribat al cas consideri oportunes. Anna Puigdemont i Casamajó Amer, 30 de setembre de 2019»

Summary: Carta d’Anna Puigdemont contra les intoxicacions publicades a la premsa espanyola


El dret dels catalanoparlants de ser atesos en català per la seva administració ha desblocat quilòmetres amb la fita aconseguida per la Plataforma per la Llengua. Al País Valencià, la policia espanyola s’ha compromès a respondre en català als ciutadans que s’hi adrecin en català. Ho ‘recomana’ una circular de la Direcció General de la Policia, en què demana que, a les oficines de denúncies i atenció a la ciutadania i a les oficines on es fa la documentació com el carnet d’identitat o el passaport, es procuri atendre en català ‘en la mesura que sigui possible’. N’hem parlat amb el delegat de la plataforma al País Valencià, Manuel Carceller. D’entrada, sembla que el compromís és una novetat i un avenç, però la nova delegada del govern espanyol al País Valencià, Glòria Calero, s’ha afanyat a matisar-lo arran de les queixes dels agents: és una recomanació, i no pas una ordre, diu. És un compromís, doncs, massa tou? Carceller respon que, en tot cas, ells ho valoren com un èxit: ‘És la primera vegada que en un territori de parla catalana hi ha un document oficial de la policia amb unes propostes de reconeixement del dret que tenim els valencians de fer servir la nostra llengua quan ens adrecem a la policia.’ I afegeix: ‘Això no ha passat mai ni a Catalunya ni a les Balears, i qui no ho veja com un èxit, s’equivoca.’ Tampoc no tem un incompliment, perquè la circular de la policia espanyola acaba d’establir un precedent indubtable. ‘A partir d’ara, quan siguem intermediaris de qüestions que afecten possibles incompliments lingüístics, tindrem un precedent que sempre podrem invocar, i això és important’, diu. És un procés lent i tímid, sí, però aquest és el ritme: ‘El camí per al reconeixement d’un dret, com sabem tots massa bé al nostre país, és un procés en què la ciutadania ha de participar. Les coses no són evidents: s’han de fer créixer i s’han d’omplir.’ Hi han ajudat quatre casos flagrants de discriminació lingüística contra catalanoparlants per part de policies espanyols al País Valencià. ‘Parlem tant de converses al carrer com en un despatx: un control d’alcoholèmia, una inspecció de trànsit, una denúncia per robament de targeta, una visita de la policia a una comunitat de veïns.’ I això només són exemples d’aquest darrer any. ‘El 2018 hi va haver una detenció en un col·legi de Benidorm en què el ciutadà ens va demanar col·laboració perquè havia estat retingut incomprensiblement. En un control, l’agent de policia li va exigir que li parlara en castellà. Ell va dir que tenia dret de parlar en valencià, i el van retenir.’ Un cas semblant va passar a Tavernes de la Valldigna, un poble del tot catalanoparlant. ‘Hi va haver un abús de poder per part de dos guàrdies civils a una parella de joves que anaven al Festivern’, explica Carceller. El jove es va negar a parlar castellà, es va mantenir parlant valencià i va ser retingut durant trenta minuts, en un control d’alcoholèmia en què els qui parlaven en castellà no s’hi estaven més de cinc minuts. Carceller ofereix la recepta que la Plataforma per la Llengua ha fet servir amb l’administració fins que ha aconseguit el compromís: ‘Som en una via de diàleg.’ Fa mesos que enraonen amb el delegat del govern espanyol a València i ara hi han vist ‘una resposta positiva’. En el procés també hi ha intervingut l’Oficina dels Drets Lingüístics de la Generalitat, que havia enviat un requeriment arran d’aquests incidents discriminatoris contra catalanoparlants per part de la policia espanyola registrats per la plataforma. I també el Síndic de Greuges, que sol ser qui dóna més recorregut a aquesta mena de denúncies. ‘Volem entendre que això és una mostra de diàleg de l’administració de l’estat.’ ‘Ja teníem previst de fa setmanes de reunir-nos amb la nova delegada del govern. Fa mesos que dialoguem amb la delegació.’ I quin és el següent moviment? Tot apunta en la mateixa direcció. Carceller espera poder continuar reunint-s’hi. Volen anar més enllà: pensen que tots els policies de les forces i cossos de seguretat de l’estat han de tenir una competència bàsica en català per a poder complir la llei sense dificultats. ‘Vist que ara hi ha una proposta que suposa una acceptació parcial d’allò que demanem, som en el camí perquè l’estat i les seves institucions accepten que la llengua pròpia del territori també és oficial a l’estat, no únicament a la comunitat autònoma o a la Generalitat Valenciana. Legalment és així.’ Els sindicats de policia Jupol i UFP han demanat que es retiri l’ordre. Diuen que no té sentit que, si no se’ls demana que sàpiguen valencià, ara els torns depenguin d’això. Carceller no vol entrar-hi, en qüestions sindicals, sinó dels drets que ‘ja tenim els ciutadans’. Això que defensa la Plataforma per la Llengua, afegeix, es basa en la realitat legal vigent. ‘Quan nosaltres diem que el ciutadà té el dret de parlar sempre en valencià a un agent de seguretat, és indiscutible, perquè la llei d’ús ho diu ben clarament.’ Però sí que respon, subtilment, als agents de policia: ‘No tenen obligació de saber expressar-se en català, però sí que tenen l’obligació de posar els mitjans perquè el ciutadà siga atès en la seua llengua.’

Summary: El ‘compromís’ contra la discriminació lingüística que ha indignat els policies espanyols


El ple del parlament d’aquesta setmana ja ha esdevingut històric per la llei del referèndum d’autodeterminació i per la llei de transitorietat, que s’aprovarà poques hores després d’aquesta conversa amb Lluís Llach. El diputat de Junts pel Sí, convertit des de fa temps en una mena de cap de colla o de pare espiritual, ens atén enmig d’un debat sobre les conclusions de la comissió de l’operació Catalunya del govern espanyol contra els polítics catalans. Li interessa molt allò que s’hi està dient i frisa per tornar a l’hemicicle. Amb set minuts en tenim suficient per a posar el termòmetre a Llach i obtenir-ne una mirada que cerca la perspectiva més enllà de l’impacte o la tàctica curta. —Després d’un ple una mica accidentat, ja tenim llei del referèndum. Satisfet? —Primer, he de dir que qui va accidentar el ple van ser algunes forces de l’oposició. Per tant, jo crec que el nostre grup, la CUP i la mesa van fer tot el possible perquè fos un acte democràtic normal en un parlament sobirà. Jo vull remarcar, per solidaritat i perquè crec que és meritòria, la feina de la Carme Forcadell, a qui, precisament perquè va ser molt generosa, ara s’acusa de coses que no vull ni qualificar. No ho vull ni qualificar. Precisament per un excés de generositat. —Tanmateix, un moment històric. —Sí. Dit això, tornem a tenir un somriure perquè tot allò que vam prometre que faríem ho estem fent. En un moment del camí cap a la independència es va decidir que el referèndum seria un punt cabdal i finalment hem pogut aprovar-ne la llei. Som en un moment especial. I avui continua amb la llei de transitorietat. Aquesta segona llei dóna la possibilitat a tots els ciutadans de poder votar sí sabent quina és la conseqüència del seu vot. —La llei de transitorietat serveix per a clarificar el sentit del vot? —Per fi, la gent que vol votar que sí sap què vol dir el seu vot. Això és molt important. Perquè nosaltres, davant de la iniciativa repressiva de l’estat espanyol, no hem pogut ensenyar mai les nostres cartes. Per tant, més enllà d’allò que es pugui explicar en la campanya, ara la gent que vota sí sabrà perquè vota que sí. Vota per una república. Vota per a dur a terme un procés constitucional que durarà uns mesos. Vota per a implementar la independència. I a la vegada, donem garantia democràtica als que volen votar que no. —Els independentistes defensen el dret dels que no ho són. —Això és una cosa estranyíssima en la història de les democràcies occidentals. Que els partidaris d’una opció hagin d’assegurar que els ciutadans tinguin la possibilitat democràtica de votar l’opció contrària. Resulta que els independentistes ens dediquem a assegurar la possibilitat de votar que no. Per a mi, aquest és un doble triomf. De l’independentisme i de la democràcia. L’estat espanyol ho ha fet molt malament i les forces opositores han convertit la independència en sinònim de llibertat i democràcia. Moltes gràcies. Vostès són uns imbècils polítics. Infinites gràcies. I això és el que s’ha demostrat entre ahir i avui. I ara caldrà esperar la resposta de l’estat espanyol. També caldrà pensar bé la nostra resposta a la resposta. —Us esperàveu el nivell de cinisme que es va veure ahir? —Sí. Els conec. Fa un any i mig que sóc aquí. I ja els conec molt bé. Abans jo cantava. Després escrivia. Però després d’un any i mig de ser en aquest parlament he comprovat perfectament que el faristol serveix per a la sistematització de la mentida. I, per tant, no em ve gens de nou. Ahir es va mentir descaradament. Es va insultar la presidenta. Diria que els ciutadans d’aquest país comencen a tenir en compte aquesta situació. Això ja no sorprèn ningú. Cada ciutadà serà capaç de valorar aquesta manera d’actuar. —L’aprovació de les lleis ha coincidit amb el moment de la verema… —Ui! No en tinc ni idea. Jo abans m’hi dedicava. Però ara no en tinc ni punyetera idea… —En tot cas, és l’època de recollir els fruits. I la vostra presència aquí tenia aquest únic objectiu: arribar a aquest punt. Deveu viure amb intensitat aquest moment. —És un moment d’una intensitat molt gran. I entre els independents ens agafàvem de les mans. I els més tendres ploràvem. —Ara no s’acaba res. Comença tot. Quina actitud espereu de la gent? —Recordes aquella persona meravellosa que vam tenir el privilegi de conèixer, d’acompanyar, de seguir i de creure? Recordes la Muriel Casals? Doncs aquesta actitud. Determinació, fe, democràtica, pacifisme, convenciment que tot depèn de nosaltres i l’elegància d’un comportament ciutadà. El gran exemple a seguir.

Summary: Lluís Llach: ‘Ho fan tan malament que han convertit la independència en sinònim de llibertat i democràcia’


Us oferim una selecció de llibres per a cuinar, menjar i beure, que han aparegut enguany i que podreu trobar a les llibreries per Sant Jordi. La selecció forma part de l’especial Llibres per a Sant Jordi, que la setmana entrant us oferirem a VilaWeb: una selecció exhaustiva i ordenada per a l’ocasió (i poc ortodoxa), que ens ajuda a veure les tendències literàries. És una bona eina per als lectors a l’hora a triar un llibre per a regalar (o regalar-se) el dia de Sant Jordi. UN CLÀSSIC Kakuzo Okakura, El llibre del te. Traducció Ricard Vela (Angle editorial) Un clàssic modern. Escrit el 1906, quan el Japó començava a obrir-se a Occident, s’hi expliquen tots els elements culturals, religiosos i estètics que conflueixen en la cerimònia japonesa del te fins a convertir-la en un art transcendental, el ritual zen per excel·lència. CUINERS Oliver Benet, Per què odiava en Ferran Adrià? (Edicions Sidillà) Oliver Benet és cuiner, actualment als fogons del restaurant Arcano de Barcelona. Amb un humor descarnat (que recorda les peripècies literàries d’Anthony Bourdain), fa un retrat cru, real i divertit d’aquest ofici, socialment tan valorat en aquests temps. Joan Roca, Cuina mare (Columna) Llibre de receptes tradicionals, sense tecnicismes, fetes pel cuiner Joan Roca del Celler de Can Roca, que volen ser un homenatge a la cuina que fa la seva mare i, en general, a la cuina de les mares. NOVEL·LES I RELATS David Monteagudo, Si vols que t‘estimin (Rata) Tria de receptes de cuina que són narrades, una col·lecció de moments viscuts davant els fogons on es fa evident que l’autor escriu com cuina i cuina com viu. Christian Escribà i Sílvia Tarragó, L’obrador dels prodigis (Columna) Un repàs novel·lat de la història de l’emblemàtica pastisseria Escribà i de la segona meitat del segle XX. Sebastià Bennasar, Terra aspriva (un western) (premi de novel·la curta Celler de Lletres, Meteora) La Margalida, una jove mal casada, fuig amb el seu fill d’un marit maltractador i s’amaga a la cabana del seu oncle, enmig d’un paisatge de vinyes i de pagesia. Isabel M. Ribot Blanes, Cuina mallorquina casolana. Receptes i relats (Lleonard Muntaner editor) El llibre s’estructura entorn de cinc menús, els àpats dels quals es troben presents d’alguna manera a cada un dels relats que hi ha a continuació de les receptes. Un vincle entre la literatura i la cuina. PRODUCTE D’EXCEL·LÈNCIA Tomàs Vibot, L’ensaïmada: l’espiral de plaer (el Gall Editor) L’ensaïmada s’identifica amb Mallorca com cap altre producte de paladar, ‘un producte perfecte en la forma i sublim al gust’, deia Josep Pla. Quins en són els secrets? RECEPTARIS PER ALS TEMPS QUE CORREN Carla Zaplana, Menja net (Cossetània) La nutricionista explica com, d’una manera progressiva, pots arribar a seguir una dieta basada completament en aliments d’origen vegetal. Núria Gispert, Cuina en menys de tres hores per a tota la setmana (Cossetània) Com organitzar uns menús saludables cada setmana, si tens poc temps per a cuinar. Beth Rodergas, Nyam! Cuina, cançons i vida (Bridge) Un llibre de cuina, de vida, de relacions familiars i de generacions, amb molta música; escrit per la cantant, amb receptes de Maria Cols i il·lustracions de Tània Garcia. VINS, APROXIMACIONS MÚLTIPLES Lluís Romero, Els millors vins dolços de Catalunya i els seus maridatges (Cossetània) Tot i que els vins dolços han perdut el protagonisme que tenien fa mig segle, a Catalunya continua havent-hi cellers que elaboren grans vins dolços i molt variats en el procés d’elaboració i gust. El sommelier en fa una tria. Ruth Troyano, Retrats de vi: Maria Sangenís (Publicacions de la Universitat Rovira i Virgili) Retrat d’aquesta enòloga de Porrera, que té una família que va fundar el celler Sangenís Vaqué. Van voler fer vi i plantar vinya nova al Priorat, a finals dels anys setanta, quan el vi d’aquest territori no tenia el prestigi d’ara. Avui ella és l’enòloga del celler. Narcís Comadira, Els raïms immortals i altres textos (Vibop edicions) L’escriptor i pintor aplega un conjunt de texts que d’una manera o altra parlen del vi: un assaig breu sobre un poema de Josep Carner, sis proses sobre territoris vinícoles de França i un poema seu, ‘Tast’. Cristina Armengol, A taula amb Eiximenis. Com beure i menjar a l’Edat Mitjana (Vibop edicions) La plaquette explica un seguit de consells i reflexions, adaptats al català modern, que apareixen a Com usar bé de beure e menjar i Com els catalans mengen pus graciosament e ab millor manera que altres nacions, compendis escrits per Francesc d’Eiximenis (1327 o 1332-1409), que formaven part del Terç del Crestià, una obra colossal integrada per més de mil capítols. CUINAR, MENJAR I JUGAR Salvador Comelles i Mercè Galí (il·lustracions), Boníssim! Poemes per llepar-se’n els dits (Publicacions de l’Abadia de Montserrat) Poemes que ens parlen de cuineres i cuiners, de macarrons i del ratolí que viu en un rebost. Hi ha un poema-recepta que podreu fer i endevinalles per descobrir. Vanessa Toinet, Les meves receptes Montessori (Estrella Polar) Trenta-cinc receptes perquè els més petits puguin participar en la preparació d’alguns àpats familiars.

Summary: Llibres per a cuinar, menjar i beure


El col·lectiu de suport als represaliats del 23-S ha convocat demà un acte unitari de campanya a Terrassa (Vallès Occidental), just tres mesos després de les detencions. L’acte començarà a les 19.00 davant l’ajuntament amb parlaments de familiars, encausats i membres del grup de suport. Continuarà a les 19.30 amb els Cants per la Llibertat, que es fan diàriament per demanar la fi de la repressió, i s’acabarà amb l’acte participatiu de suport als represaliats, que és previst per a les 20.00. Divendres l’Audiència espanyola va acceptar el recurs d’apel·lació presentat per Alerta Solidària i va ordenar la llibertat sota una fiança de 5.000 euros de Xavier Duch, Eduard Garzón i Txevi Buïgas, tres dels presos del 23-S. Aquest cap de setmana s’han fet actes de benvinguda als seus municipis. Tanmateix, encara romanen a la presó quatre dels nou independentistes detinguts el 23-S: Ferran Jolis, Germinal Tomàs, Alexis Codina i Jordi Ros.  La multitudinària rebuda a Xavi Duch després de tres mesos empresonat

Summary: Convoquen un acte unitari de suport als represaliats del 23-S tres mesos després de les detencions


Fa dos anys la vida li va canviar de dalt a baix. Javier Martínez no ha tornat a ser al mateix d’ençà del 17 d’agost de 2017. En Xavi, el seu fill petit, va ser assassinat als atemptats de la Rambla de Barcelona. Només tenia tres anys. Des de llavors té una obsessió: saber què va passar, saber si s’hauria pogut evitar. Però cada dia que passa afirma tenir més dubtes que no pas respostes. No entén que l’estat espanyol no vulgui crear una comissió d’investigació. Pensa que hi va haver errors i que l’estat hauria de pagar judicialment per això. Martínez vol que Jaume Alonso-Cuevillas sigui el seu advocat. Té clar que els diners no li retornaran en Xavi, el seu fill. Lluita pels qui s’han quedat aquí. ‘Buscant la veritat, intento que no torni a passar.’ No vol que cap altra família es trobi amb el mateix tràngol que ells. ‘Em van matar un fill, però em queden dues filles i l’única manera de lluitar per elles és que els dubtes s’esvaeixin.’ —Han passat dos anys i preguntar-vos sembla retòric, sobrer… —Estic parlant amb tu i sóc a la muntanya. Estic sol. No estic sol per això, però sí que és conseqüència de… Quan va passar l’atemptat, feia molt pocs mesos que m’havia divorciat. T’han assassinat el fill, veus que no t’ajuda ningú, veus coses rares, el ministeri et parla d’una manera estranya, malament. La cosa pitjor que pot passar és que la mort del teu fill no serveixi de res; això sí que és dur. L’hem d’aprofitar per fer una guerra? No. He de fer tant com pugui perquè les coses que hi ha enquistades millorin. —Veieu cap canvi de l’estat espanyol, en aquests dos anys? —Hi ha hagut un empitjorament. Dos anys després, estem sols. Lluitem contra el temps. Com més temps passi, la gent menys recordarà els fets. A ells els interessa això, que es giri full. Com que vaig sortir al ‘FAQS’, vaig parlar amb el ministre Grande-Marlaska, amb la senyora Ramos, amb el jutge i amb polítics, en comptes de millorar, crec que m’han deixat de banda. —El fet d’haver estat crític us ha perjudicat? —Els molesta que els digui que no ho fan bé, que els critiqui. Em sap greu si no els agrada, però això que dic és la veritat. —Una de les vostres lluites principals és per a saber que va passar? —Això és molt important, però aquesta veritat no la vull per a mi. Què en puc treure de tot això? Atenció psicològica, diners… No, no hi ha prou diners per a treure el meu fill del nínxol i donar-li vida. A mi, això dels diners m’és igual. Buscant la veritat intento que no torni a passar. Cal que hi dediquin recursos. En aquest sentit, durant aquests dos anys, no hi ha hagut canvis. —Saber que no s’amaga res us donaria més assossec per a superar una mica tot allò. —La mort d’un fill no es pot superar. Si de cas, es pot assumir. —Disculpeu, teniu raó. —Si tens un accident i t’han de tallar una cama, ho has de superar. Però nosaltres mirem d’assimilar que ens han assassinat un fill. Superar-ho, no ho superarem mai. Cada dia és molt dur. Ahir ho va ser i avui també ho serà. Aquest patiment m’acompanyarà sempre. I per això saber què va passar de veritat ajudaria tothom, no tan sols a mi. Ajudaria la meva filla Maria perquè quan sigui gran i em demani ‘per què van matar en Xavi?’, si sé la veritat, li podré contestar. També ajudaria la meva filla Mireia a recuperar els valors de la humanitat, que es van quedar enterrats a la Rambla. Els hem de recuperar. Demano això. Aquests dos últims anys no he notat els valors humans. Tan sols en un grup de persones molt reduït i la família, però la família està com està, el meu pare està molt malament. Demano una mica d’humanitat. És molt difícil? —No ho hauria de ser. Penseu que el judici servirà de res? —Hauria de servir per a aclarir coses, no únicament per a condemnar aquests nois que queden. Aquest judici ja comença malament. Si el jutge diu que no són assassins, aquest judici ja ve marcat. Ara demanen que aquests nois siguin condemnats per col·laboració amb banda armada, perquè diuen que no van participar-hi directament. Ells sí que ho anaven a fer, tot i que al final les coses no van anar com havien planificat. Si és així, la pena serà més petita. I saps que vol dir això? Que si són col·laboradors i prou, el govern no ha d’indemnitzar ningú. Jo voldria que l’estat fos condemnat, si més no pels errors que hi va haver. Tindré un advocat per a mi sol perquè vull que l’estat assumeixi la seva responsabilitat per allò que va passar. El meu advocat serà el senyor Jaume Alonso-Cuevillas que em representarà a mi i la meva ex-dona, la mare del nen, la Sílvia, contra l’estat. No sé si el podré pagar, però ningú no ho volia fer, això, ell sí. Jo intentaré que el judici sigui una cosa seriosa, però la veritat és que a hores d’ara no sabem res. —Sorprèn que tampoc no s’hagi pogut constituir la comissió d’investigació del congrés espanyol. —Fa dos anys i no la volen fer. Els dubtes els sembren ells i no pas nosaltres. Però jo faig una reflexió: per un cantó volen girar full, però per un altre encara no hi ha hagut cap comissió d’investigació. —Valls va dir que demanar aquesta comissió era un insult a les víctimes. —Jo ja li vaig contestar. Li vaig dir quan hi va haver l’atemptat de Niça i ell era ministre a França la van fer. Quina diferència hi ha? Ell sap res, per a dir que aquí no la fem? Ell que hi té experiència, per què no la vol? Sembla estrany, no? —Hi vàreu parlar l’altre dia, a l’Ajuntament de Barcelona? —No, no, el dia que vam anar a l’ajuntament ell va sortir per una altra porta. A mi m’hauria agradat molt de parlar-hi. Perquè qui és ell per a parlar en nom de les víctimes? Jo parlo en nom del meu fill Xavi i de mi. Sóc el pare d’un nen de tres anys que va morir i vull explicacions. Fa dos anys que lluito, amb un desgast psicològic molt gran, però no vull parar. Em van matar un fill, però em queden dues filles i l’única manera de lluitar per elles és que els dubtes s’esvaeixin. —Parlant amb Robert Manrique, una de les coses que més sorprèn és la quantitat de persones que l’estat espanyol no reconeix com a víctimes. Però el vostre cas encara sorprèn més. —No sé si és important que et reconeguin o no: cal que t’ajudin, que t’ajudin psicològicament o econòmicament per a pagar aquesta ajuda, que és el que necessites. Aquest va ser un dels punts de què vaig parlar amb el ministre Grande-Marlaska. Li vaig dir que aquesta llei no m’agradava i em va dir que sí, que era una llei mal feta. Confiem que un dia facin aquest canvi. No sóc víctima, però sí que sóc pare d’una víctima. A més, resulta que jo vaig arribar a la Rambla només un quart d’hora després dels fets. Treballava al costat i hi vaig anar corrents. Encara no havien arribat les ambulàncies. Vaig veure-ho tot, el silenci, la gent a terra… Però es veu que això és igual. —Que creieu que hauria de canviar? —Com a pare d’una víctima, ja que no em reconeixen com a víctima, crec que una de les coses que han de canviar és la llei d’atenció a les víctimes. També s’haurien de canviar els protocols que hi ha durant els atemptats. A Barcelona cadascú tenia uns protocols: bombers, mossos, el SEM… Però no n’hi havia cap per a saber com funcionar junts i evitar la improvisació. Les famílies no han de viure situacions tan dures com la que vam viure nosaltres, quan al meu fill li van fer una autòpsia que no tocava. —També reclameu una oficina d’atenció a les víctimes de la Generalitat? —A Catalunya no tenim res per a atendre les víctimes. Ara fa dos anys, quan vam poder estar en condicions de moure’ns, no hi havia ningú a qui adreçar-nos. A més, ja hi havia el 155 i no hi havia ni Generalitat, ni polítics amb qui parlar. Ara cal que la Generalitat creï una oficina d’atenció a les víctimes, que tingui cura de les persones. S’han de millorar moltes coses, moltes. De què serveixen els diners que es donen a l’ACVOT, l’Associació Catalana de Víctimes d’Organitzacions Terroristes a Catalunya, si encara no m’han trucat? —No us han trucat mai? —No, diuen que els hem de trucar nosaltres. En canvi l’UAVAT, l’associació que porta Robert Manrique, sí que es va moure i es va posar en contacte amb nosaltres. Sort que els vam trobar pel camí i hem fet moltes coses junts. Sense Manrique jo no sabria res de tot això. —Ara l’ACVOT ha convocat un homenatge paral·lel? —A sobre que no fan res, es riuen de nosaltres… En fi, jo vull que tot sigui molt tranquil.

Summary: Javier Martínez: ‘Voldria que l’estat fos condemnat, si més no pels errors que hi va haver’


John Banville, escriptor irlandès nascut el 1945, un dels autors de llengua anglesa més valorats de la literatura actual, ha passat per Barcelona. Les seves obres –signant John Banville o signant Benjamin Black per a les novel·les de gènere negre– fa uns quants anys que, en català, les publica l’editorial Bromera. Ara acaba d’aparèixer ‘La guitarra blava‘ i Banville ha vingut al nostre país a promocionar-la. —Per a vós, fer literatura és ser capaç de mirar l’estranyesa del món i de l’home i tenir la capacitat de plasmar-la? —Sí, a mi el món em sembla molt estrany. No m’hi acostumaré mai. Avui el trobo tan estrany com si hi acabés d’arribar. M’és tan nou ara com quan era infant. I trobo que l’artista ha de mantenir això de meravellar-se de les coses. —Així doncs, la mirada del creador ha de ser reveladora. —Jo diria que ha de ser il·luminadora. L’artista es concentra en l’objecte i aquest s’il·lumina, s’encén. I d’aquesta manera l’art mostra extraordinari allò que considerem ordinari. Alhora, també et dóna un intens sentit de sentir-te viu. —Això és compatible amb la idea que l’art també crea distorsió, que és un desvirtuador de la vida? Vós en parleu a ‘La guitarra blava’. —Aquesta és la font de la crisi de l’Olly, el narrador protagonista, perquè no acaba de saber casar la realitat-realitat i la realitat-art. La distància és tan gran que hi ha caigut de quatre potes. Però jo no crec que l’art desvirtuï la realitat. La il·lumina d’una manera diferent. Il·lumina parts de la realitat que passen desapercebudes. Mira, ahir a Madrid vaig anar al Museo del Prado i em van deixar entrar quinze minuts abans que obrissin les portes. I tot aquell temps vaig contemplar el quadre de ‘Las Meninas’. Admiro aquesta obra tan enigmàtica. I després d’aquell moment de contemplació de ‘Las Meninas’, et puc dir que se m’ha reajustat una mica el sentit de la vida. —Reajustar, en quin sentit? —Una vegada un amic abstemi que tinc va voler tastar una mica de vi per saber quin gust tenia. Era la primera vegada que el tastava i em va dir: abans de beure vi tenia una versió del món. Després de tastar-lo en tinc una nova versió. La trobada amb l’art és una pseudo-intoxicació molt vital. —I què tenen aquestes ‘Meninas’ que us fascinin tant? —Totes les grans obres d’art són tancades en elles mateixes i ens conviden a entrar-hi. La mirada de Velázquez en aquest seu autoretrat és blanca i et diu que no esperis cap ajuda, ni d’ell ni del quadre. —I què us va dir ahir aquest quadre? —Doncs això mateix que t’acabo de dir: no t’ajudaré. Jo sóc dels que pensen que un artista no té grans coses a dir sobre el món i tampoc sobre la política. I faig meu l’aforisme de Kafka: l’artista no té res a dir, presenta les proves, és un mer testimoni. (A vegades penso: quin rotllo que us clavo…) —La funció de l’art i l’artista és un dels grans debats i antics… —Avui vivim en una era post-religiosa, tot i el radicalisme musulmà. Però abans, sempre teníem el capellà de torn o el xaman que ens deia quines coses fèiem malament i què havíem de fer. Eren profetes que regien les nostres vides. —Però l’art és imprescindible per a la humanitat. —Sí però la diferència entre un artista i un profeta és que l’artista sap que no sap res i el profeta es pensa que ho sap tot. —Per això els artistes pedants són tan insuportables? —No ho sé, suposo que té a veure amb la seva personalitat. Recorda l’ego enorme de Picasso i compara’l amb Braque. Una vegada, ja de gran, van preguntar a Braque per Picasso. Ell va respondre: ‘Abans era un grandíssim pintor. Ara només és un geni.’ John Banville —Sou un home ple de dualitats. La més evident, els dos noms que feu servir (John Banville i Benjamin Black) per a les vostres creacions literàries. Aquestes dualitats no deuen pas ser fruit de la casualitat. —Home, tots tenim fantasies. Per exemple, aquella que ens imaginem que tots vam néixer bessons i sempre n’hi ha un altre. Una mica de Plató. Cercar l’altre jo en cada persona. Sóc una contradicció amb potes. I, tanmateix, ho sóc com la resta dels humans. Tothom és ple de contradiccions. Seria avorridíssim, si no. —Escolteu, com ha afectat les vostres obres la crisi econòmica? —No puc mirar el món d’avui, he de passar pel passat, anar a l’essència de les coses. Per això m’he creat infinits universos alternatius, per no referir-me a la crisi ni als telèfons mòbils. Això de la crisi no és pas nou. Jo n’he viscudes cinc, de crisis financeres. El misteri de ser viu en aquest estrany planeta continua. —La darrera vegada que vau ser a Barcelona va ser per Sant Jordi de l’any passat. Com la vau viure, la festa? Repetireu, enguany? —No tinc plans de venir enguany per Sant Jordi, tot i que em va encantar dedicar un dia, una festa als llibres. Necessitem festes literàries. A Irlanda ens vantem molt de ser bons lectors, que ens estimem els llibres, però no hi ha res que s’hi assembli, al Sant Jordi d’aquí. És realment una meravella i no t’ho dic per quedar bé, eh? —I com a irlandès que viu a Dublín, com veieu el procés cap a la independència de Catalunya? —No n’estic gaire ben informat i tampoc no sóc comentarista polític. Ara, com a irlandès que ha sobreviscut a una guerra civil salvatge de trenta-cinc anys, us diria: aneu amb compte. La separació, en el cas d’Irlanda, va ser un desastre. Però no pretenc pas donar lliçons de res.

Summary: John Banville: ‘La diferència entre un artista i un profeta és que l’artista sap que no sap res i el profeta es pensa que ho sap tot’


La candidatura A la Valenciana, que integra Compromís, Podem i EUPV, registrarà aquest matí al congrés espanyol la sol·licitud per a tenir grup parlamentari propi a la cambra, diferent del de Podem. Fonts de la coalició creuen que, com ja va passar després de les eleccions del desembre, la demanda té poques possibilitats de reeixir, perquè la resta de grups representats a la mesa del congrés espanyol no els volen concedir veu pròpia i independent a la d’Units Podem. La mesa ha deixat de termini fins al dia 29 perquè els diputats a qui no s’accepti el grup parlamentari sol·licitat puguin decidir si se’n van al grup mixt o si s’adscriuen a algun dels existents. El camí de tornada a Units Podem, garantit D’aquesta manera, els partits coalitzats amb Units Podem poden integrar-s’hi sense perdre els drets de què gaudeixen els grups parlamentaris, com ara el d’accedir al cobrament de les subvencions per enviament gratuït de propaganda electoral durant la campanya. Al desembre, com que era la primera vegada que s’esqueia aquesta circumstància, els socis de Podem a Catalunya, Galícia i el País Valencià tenien por d’anar a parar al grup mixt i perdre els avantatges de tenir grup propi. Per aquesta raó no ho van fer, llevat dels diputats de Compromís. Foren els únics que van decidir de mantenir la demanda després del 20-D, cosa que els va dur al grup mixt i a trencar la candidatura amb Podem. La resta de parlamentaris de la coalició –de Podem i independents– es van integrar en Podem. Aquesta vegada, els diputats de Compromís tenen previst de tornar a defensar la petició de grup propi fins al final, encara que vulgui dri tornar al grup mixt, i ara ho faran al costat de la resta de companys de candidatura, si més no al principi. Els diputats de Podem i EUPV sí que tenen decidit que, si la petició els és rebutjada, tornaran al grup d’Units Podem per no separar-se dels seus companys de partit. Esquerra Unida ja ha deixat clar que no demanarà grup propi ni se n’anirà al mixt.

Summary: A la Valenciana registra la petició de grup propi al congrés espanyol


Les mesures de confinament impossibiliten de sortir a l’aire lliure a fer esport. Per això, com en més àmbits, molts usuaris s’han organitzat a les xarxes socials per oferir classes i animar la gent a continuar fent activitat física a casa. D’opcions, n’hi ha de molt variades: classes de ioga, pilates, sessions de fitness, càrdio o zumba. La major part es poden trobar a Instagram, però a YouTube i Facebook també n’hi ha. Tan sols hem de cercar l’etiqueta #JoEntrenoACasa a qualsevol d’aquestes plataformes per trobar-hi vídeos. A continuació us oferim un recull de comptes i usuaris que podeu seguir per fer exercici a casa. Música per a atenuar l’aïllament: festivals en directe des de casa Ioga El compte d’Instagram @iogashala ofereix una classe de ioga diària a les set del matí. Però el vídeo de la sessió es manté al perfil durant vint-i-quatre hores. Les noies de @samandhi_ioga van penjant vídeos per practicar posicions i moviments de ioga. @clubsclaror ofereix sessions de ioga adreçades a famílies, en directe a Instagram. Els professors d’El Taller de Ioga també carreguen vídeos i ofereixen classes en directe a YouTube. Al canal d’Espai Ioga i al compte de La Porta Verda hi trobareu vídeos de ioga adreçats a dones embarassades. A YouTube també hi ha vídeos de ioga per a nens o bé a l’aplicació Eduioga, que proposa unes quantes rutines d’exercicis per fer en família. Propostes audiovisuals en català per a passar el confinament amb nens Gimnàstica El gimnàs @impactegym proposa de seguir a Instagram les seves classes dirigides en directe, cada dia a dos quarts de set del vespre. Abans de la sessió expliquen el material que cal per als exercicis i proposen mobiliari i objectes de casa com ara cadires, garrafes d’aigua, mànecs d’escombra, en substitució dels pesos i bancs del gimnàs. Per als qui no puguin seguir les classes a l’hora que les fan, deixen unes quantes propostes d’entrenament penjades al perfil i a les històries destacades. El gimnàs EKKE ofereix cada dia classes en directe pel canal de YouTube per treballar parts del cos determinades i amb intensitats diferents. Comparteixen tota la informació i els horaris de les classes a Facebook. Houseparty: l’aplicació per a jugar amb amics i família en una videotrucada Zumba i balls Al canal de Banjara Studio s’ofereixen classes dirigides de zumba i ball, com ara hip-hop i dancehall. A Instagram i Facebook el compte del @clubsclaror ofereix vídeos en directe de pilates i ball, o bé els pengen als perfils, on també hi ha propostes d’exercicis. A més, a YouTube hi carreguen desafiaments diaris, com ara fer el màxim nombre de salts en trenta segons. De recitals en ‘streaming’ a poesia de guàrdia: propostes poètiques per al confinament Pilates A la secció ‘El DiR a Casa‘ hi trobareu vídeos per a fer sessions de pilates i tonificació. La tècnica esportiva Carolina Muscatelo ofereix una sessió de pilates i correcció de postura corporal. El @cem_guinardo proposa activitats motores per als més petits a Instagram. Altres La Unió de Federacions Esportives de Catalunya ha obert una web amb totes les propostes que estan oferint per fer esport des de casa aquests dies de confinament. Han dividit les activitats en tres grans blocs: directes, rutines i dirigides.

Summary: Fer esport a casa: opcions de classes en català


Tal com va anunciar ahir, Carles Puigdemont ha activat una denúncia contra Espanya –’Puigdemont versus Espanya’, així es titula el document–, que ha estat presentada al Comitè de Drets Humans de les Nacions Unides, amb la supervisió de l’advocat Ben Emmerson. Puigdemont hi reivindica els drets de presentar-se a les eleccions, de llibertat d’associació amb partits polítics secessionistes per a aconseguir l’objectiu de la independència i de llibertat d’expressió. Demana al comitè que consideri si aquests drets han estat violats. Puigdemont denuncia que, a conseqüència de les mesures adoptades per l’estat espanyol, s’ha vist obligat a triar entre romandre a l’exili, fet que limita la seva llibertat política i la del parlament, o tornar a Espanya, on hauria estat sotmès a una ‘detenció arbitrària’. També denuncia que, tot i que no ha estat condemnat mai per cap delicte ni desposseït dels seus drets polítics en cap tribunal, els seus drets han estat eliminats per ‘un període indeterminat’. Per posar en coneixement de la comissió els fets ocorreguts a Catalunya, la denúncia inclou un seguit de punts i una cronologia. Comença el 2005, amb l’aprovació del nou estatut al Parlament de Catalunya i la sentència del Tribunal Constitucional del 2010. ‘Els articles afectats incloïen aquells que concedien un ús preferent del català al castellà als serveis municipals. El tribunal també va dictaminar que l’ús de la paraula “nació” no tenia cap valor jurídic.’ Per què no presenta la denúncia a tribunals espanyols? La denúncia de Puigdemont explica per quins motius ha de presentar la denúncia a l’ONU i no als tribunals ordinaris de la justícia espanyola. ‘El senyor Puigdemont no ha renunciat voluntàriament als seus drets. Al contrari, ha fet tots els passos possibles en el sistema legal espanyol en cerca d’una compensació pel segrest executat contra ell per les autoritats espanyoles, actuant de manera coordinada.’ Tot seguit, la denúncia descriu els recursos d’empara presentats als tribunals Constitucional i Suprem espanyols, per sobre dels quals no hi ha cap recurs possible. ‘A més, hi ha proves indubtables de la interferència governamental en la independència dels procediments judicials.’ ‘En la situació actual, atesa la urgència de la qüestió, el senyor Puigdemont no ha d’esperar a la resolució del Tribunal Constitucional, car la decisió d’aquest afer s’ha allargat sense motiu. El Tribunal Constitucional ha deixat clar que refusa de tenir en compte l’impacte en els drets del sol·licitant  respecte de la decisió judicial preliminar.’ Segons la denúncia, quan arribés la decisió del Constitucional ja s’haurien convocat noves eleccions i hauria esdevingut ‘irrellevant el resultat del 21-D’. ‘Sense una consideració a temps d’aquesta sol·licitud al comitè, el dret de ser elegit president del senyor Puigdemont, després de superar unes eleccions, haurà estat totalment i irreparablement extingit’, diu el text. Els drets vulnerats El text estipula que el dret d’associació i de reunió és protegit per l’article 21 del Pacte Internacional de Drets Civils i Polítics (ICCPR) i que l’estat espanyol l’ha de respectar. D’aquesta manera, els partits que ho desitgin poden defensar una reforma de la constitució espanyola i el dret a la independència de Catalunya: ‘Les mesures adoptades per les autoritats legislatives, executives i judicials espanyoles signifiquen una violació acumulativa i sistemàtica d’aquest dret en curs. El senyor Puigdemont és clarament víctima d’aquesta violació; de fet, és l’objectiu principal de l’estratègia opressiva del govern espanyol.’ El dret de participació política és protegit per l’article 21 de la Declaració Universal dels Drets Humans, que diu que ‘tothom té el dret de prendre part en el govern del seu país, sigui de manera directa o amb la tria lliure de representants’, que ‘tothom té el dret d’accedir lliurement al servei públic al seu país’ i que ‘la voluntat del poble ha de ser la base de l’autoritat del govern’. A més, el dret de participació política també el garanteix l’article 25 del Pacte Internacional de Drets Civils i Polítics, on estableix que ‘tot ciutadà ha de tenir el dret i l’oportunitat’ de ‘prendre part en la direcció de la gestió pública’, ‘de votar i ser elegit en eleccions periòdiques legítimes’ i de ‘tenir accés, en peu d’igualtat, al servei públic del seu país’. El dret de llibertat d’opinió i expressió els protegeixen l’article 19 de la Declaració Universal dels Drets Humans i també el 19 del Pacte Internacional de Drets Civils i Polítics, que estableix que ‘tothom ha de tenir dret de llibertat d’expressió; el dret ha d’incloure la llibertat de cercar, rebre i explicar informació i idees de tota mena, sense límits, siguin orals, escrites o impreses, en forma artística, o amb cap altre mitjà’. Emmerson des de Brussel·les: ‘Espanya actua en contra de la llei’ Ben Emmerson ha fet una conferència de premsa des de Brussel·les per a presentar la denúncia davant l’ONU. L’advocat ha argumentat aquest moviment dient: ‘Espanya actua en contra de la llei’ quan acusa Puigdemont i el seu govern d’unes ‘ofenses que no existeixen’. Emmerson ha dit que el propòsit de la denúncia és que el Comitè de Drets Humans de les Nacions Unides es pronunciï sobre les vulneracions reiterades que comet l’estat espanyol. També ha assegurat que el seu paper era el d’explicar al món ‘com actua la justícia espanyola.’ ‘Sembla que el govern de Rajoy es pren les seves obligacions internacionals com una broma. Són drets centrals per a la democràcia política’, ha retret al president del govern espanyol. ‘Espanya ha violat les seves obligacions legals i continua fent-ho, i no pararà, em temo, fins que s’arribi al punt que la condueixin a una taula de negociació’, ha insistit. Per Emmerson, la denúncia no és cap crida a ‘restituir’ Puigdemont a la presidència, sinó una demanda perquè una instància internacional constati les vulneracions de drets humans que perpetra l’estat espanyol. Ha dit també que el recorregut de la denúncia, fins que no hi hagi pronunciament, pot durar mesos o anys. Segons que ha explicat, no s’aturaran fins que el govern de Rajoy accepti de seure a la taula de negociacions. Per això, però, fixen dues condicions prèvies: l’alliberament immediat dels presos polítics i que sigui un diàleg ‘inclusiu i sincer’. ‘Continuarem fent demandes amb fons legal sòlid a la comunitat internacional cada mes, fins que Madrid sigui persuadit que ha d’entrar en negociacions’, ha conclòs.

Summary: Puigdemont contra Espanya: text complet de la denúncia del president davant l’ONU


El ple de les Corts ha aprovat avui la proposta de modificació de la constitució espanyola per la reintegració del dret civil valencià, amb els vots a favor tant dels partits del Botànic (PSPV, Compromís i Unides Podem) com del PP i el refús de Ciutadans i Vox. Després de les sentències en contra del TC a normes valencianes – règim econòmic matrimonial, custòdia compartida i unions de fet -, el parlament demana la modificació de la disposició addicional segona com a ‘via dels valencians en defensa de l’autogovern’, amb l’objectiu de garantir igualtat de condicions respecte a comunitats amb tradició foral. L’Associació de Juristes Valencians va impulsar la proposta entre la societat civil, i els sindicats, universitats, organitzacions empresarials, col·legis professionals, associacions culturals i de consumidors i 393 ajuntaments van donar suport a aquesta refroma. En concret, la iniciativa demana d’afegir un segon paràgraf a la disposició addicional segona de la carta magna, que quedaria redactada així: ‘La competència legislativa civil de les comunitats autònomes, assumida als seus propis estatuts conforme a l’article 149.1.8, s’estendrà a la recuperació i l’actualització del seu dret privat històric d’acord amb els valors i els principis constitucionals’.

Summary: Les Corts demanen la reforma de la constitució espanyola per reintegrar el dret civil valencià


Per celebrar el Dia Europeu de les Llengües dimarts vinent, 26 de setembre, a Torrevella (Baix Segura) hi ha programats un seguit d’actes culturals: lectura de poemes, taller de llengua de signes, havaneres, actuacions de Carraixet i de Pep Gimeno, ‘Botifarra’… Ho organitza la Conselleria d’Educació, Investigació, Cultura i Esport de la Generalitat Valenciana i hi col·laboren l’Ajuntament de Torrevella, la Universitat d’Alacant i el Consell d’Europa. Tot tan normal que avui no en parlaríem pas si no fos per la propaganda extra que n’ha fet l’estirabot d’un càrrec del PP. Joaquín Albadalejo és secretari general del PP de Torrevella i diputat al congrés espanyol per aquest partit. Avui ha fet una conferència de premsa per reclamar que l’Ajuntament de Torrevella no cedeixi els locals per a les actuacions de Pep Gimeno, ‘Botifarra’, i del grup Carraixet. Diu que, atenció, ‘són eminentment catalanistes’. I considera ‘greu’ que la celebració del Dia Europeu de les Llengües es dugui a terme ‘cinc dies abans del referèndum il·legal en terres catalanes’. Per il·lustrar les seves paraules, Albadalejo ha brandat una fotografia del Botifarra cantant en un recital de fa cinc anys o sis amb una estelada i un retrat de Guillem Agulló de fons, i ha citat una cançó de Carraixet, ‘Les parrandes‘. S’escau que el PP ha quedat fora del govern municipal de Torrevella després d’un pacte a diverses bandes que ha inclòs Ciutadans i que ha fet batlle el representant dels Verds. La conferència de premsa, per tant, es podria emmarcar en els estira-i-arronses de la política municipal. Sigui com sigui, fonts de l’entorn del cantant de Xàtiva han explicat que, malgrat la sortida de to, i malgrat que sembla que ha propiciat alguna convocatòria de grupuscles d’extrema dreta, tenen previst d’actuar, com fan sempre, amb absoluta tranquil·litat i normalitat. L’espectacle del dia 26 duu per títol De banda a banda del Mediterrani, i s’hi fusiona la cançó tradicional, que Pep Gimeno ha recollit després de recórrer durant anys les comarques centrals del País Valencià, amb música àrab del cantant de Tànger Ahmed Touzani. Compromís ha reclamat a la presidenta del PP valencià, Isabel Bonig, que expulsi Joaquín Albadalejo del seu partit per haver fomentat ‘l’odi a la cultura valenciana’. I afegeix: ‘No és la primera volta que Albadalejo fa un ús inacceptable de l’espai públic per a confrontar les llengües i les cultures.’

Summary: Un diputat del PP pretén prohibir un concert de Pep Gimeno ‘Botifarra’


Dolors Bramon (1943) és filòloga especialitzada en llengües semítiques i una de les grans coneixedores de l’islam a casa nostra. Fa pocs dies que va escriure l’article ‘Llepafils i primmirats‘ on parlava sobre l’ús que donem a les paraules cada vegada que l’anomenat Estat Islàmic, o un altre grup terrorista, comet un atemptat. O bé recordava que quan el terrorista és blanc i cristià fem servir unes altres paraules. Bramon raona que la premsa, els polítics i molta altra gent barreja sense sentit algunes paraules que tenen significats diferents, com ara ‘islàmic’ i ‘islamista’. VilaWeb ha parlat amb Bramon telefònicament sobre això. Ens ha atès amablement des de Banyoles, ciutat on va néixer. —Raoneu per què proposeu de no dir-ne Estat Islàmic, sinó ‘pretès’ estat islàmic. —’Islàmic’ vol dir que algú actua com a musulmà. I no veig que sigui propi de l’islam, això que fan aquests terroristes. Per tant, no els puc dir ‘islàmics’. Per això proposo dir-ne ‘pretès estat islàmic’. En tot cas, els podria dir ‘islamistes’. Ho predico des del 2014: ‘islàmic’ fa referència a les coses que fa un musulmà i com a musulmà. Al món hi ha 1.500 milions de musulmans. I quan un musulmà es desvia de l’islam, en canvi, vam decidir dir-ne ‘islamista’, allò que abans se’n deia ‘fonamentalista’, ‘integrista’, ‘radical’. Per tant tenim ‘islam’, ‘islàmic’ i ‘islamista’. —Les croades no són cristianes, doncs? —Naturalment que no. I menys encara el Ku Klux Klan. I això que tenia la creu per símbol! Les croades no les podem considerar un moviment catòlic, no. Ni tampoc podem considerar aquests terroristes islàmics. —Llegiu premsa en àrab. Allà quins adjectius fan servir per referir-se a l’anomenat estat islàmic? —Ells també diuen ‘estat islàmic’. Sí, noi, la inèrcia. La premsa, també l’occidental, ha agafat el terme sense cap mena de sentit crític. Però dir-ne ‘estat islàmic’ és inèrcia i beneiteria. —En el vostre article també recordeu que quan el terrorista és blanc i cristià en diem boig. —’Terrorista’, ‘boig’ i ‘que està malament del cap’. Quan els terroristes són musulmans, en canvi, no. Una vegada han fet l’atemptat, ja formen part de l’islam. I punt. Ara, t’he de dir que hi hem guanyat, darrerament. Ja no es diu ‘islam’. Es concreta més. Ja distingim entre musulmà i islamista. És una victòria que faig meva. I algunes televisions ja parlen de ‘l’autoproclamat estat islàmic’. —També poseu l’exemple dels violadors. Aquests són sempre presumptes. —Sempre! I ara hi ha també presumptes violacions, tu. Som molt primmirats i llepafils per a segons què. Però quan ens arriben notícies de l’àmbit islamista, aleshores la nostra capacitat de crítica l’endrecem en un calaix. —Seria bo que a Catalunya hi hagués mesquites en bon estat, i no gent en gimnasos? —Els tenen molt maltractats i tothom té dret d’anar a resar en un lloc més digne. Però t’he de dir que se les haurien de pagar ells. Els musulmans a Catalunya tenen el seny que diuen que tenim els catalans. Per això per ara no s’han deixat pagar cap mesquita per l’Aràbia Saudita. Ho han intentat i han dit que no. Així com el Barça, i jo en sóc, s’ha deixat pagar per Catar, a diferència dels musulmans catalans que no es deixen pagar mesquites per Catar ni per Aràbia. Demostren més seny que molts catalans. —I per què han dit que no? —Per què tenen seny. I saben que qui paga mana. I si et paguen una mesquita, també t’enviaran l’imam que toqui. I els imams educats a l’Aràbia Saudita a mi em fan por. Mentre els d’aquí puguin, faran bé de no tenir-los. Aquí fan servir molts imams que en el fons són immigració econòmica. Han vingut a guanyar-se la vida. L’imam el tria el poble. Són gent que se saben de memòria l’Alcorà, que no vol dir que sàpiguen què diu. Alguns són incultes. I els cultes, molts els ha culturitzat Aràbia Saudita amb una beca. I aquests, a mi, em fan por. Desvirtuen i tergiversen l’Alcorà, dient allò que no diu. Fan molt de mal. Però això també va passar amb el cristianisme. N’hi ha que expliquen el que no és. Tots coneixem un senyor que es diu Rouco Varela, bisbe catòlic. Quan el comparo amb Pere Casaldàliga, bisbe catòlic, he de dir que els veig diferents. Doncs Amb l’islam passa això mateix. —Com veieu l’actuació dels Mossos d’Esquadra en el cas de terrorisme? —El terrorisme creix, ens ha de preocupar, i augmenta. Però no n’hi hagut cap, d’atemptat, per sort. Ara, si n’hi ha un, n’hi haurà tres. Els Mossos d’Esquadra actuen amb molt de seny. Pel que jo en sé. A diferència del senyor Fernández Diaz, que durant temps els ha vetat informació. I això és el súmmum. El súmmum.

Summary: Dolors Bramon: ‘Els musulmans catalans no es deixen pagar mesquites per Catar ni per Aràbia, a diferència del Barça’


El recinte Gran Via de Fira de Barcelona acollirà entre el 23 i el 25 de setembre el saló Arnold Classic Europe, un esdeveniment de referència del sector del fisioculturisme i el fitness, ha informat Fira. Es tracta d’una fira internacional que agrupa empreses de nutrició i roba esportiva, equips d’entrenament i maquinària, alimentació saludable, bellesa, complements esportius, gimnasos i acadèmies esportives, entre d’altres. Alhora, durant aquests tres dies s’organitzaran activitats com curses de resistència i un programa d’esports de combat sota la denominació Arnold Fighters, també acollirà sessions relacionades amb el fitness i el fisioculturisme. En el marc de la fira també tindrà lloc la competició anual que reuneix als millors culturistes professionals del món, creada per Arnold Schwarzenegger i el seu soci James J. Lorimer el 1989 i considerada un dels esdeveniments esportius més importants del sector. Per la seva banda, la Federació Internacional de Culturisme i Fitness organitzarà un esdeveniment professional de fisioculturisme i fitness, així com proves de categoria amateur on s’esperen atletes de gairebé 100 països.

Summary: Fira de Barcelona acollirà el saló de fisioculturisme i fitness Arnold Classic Europe


L’aprovació aquest dimecres de les conclusions de la comissió del procés constituent, en el ple del Parlament, han suposat un desacatament al Tribunal Constitucional, posant la sobirania del Parlament per sobre del Tribunal. Albiol, en el ple, considerava la votació un cop al Tribunal Constitucional i afirmava que es trencava l’ordenament jurídic espanyol. Tenia raó. L’acció de dimecres activa definitivament el mecanisme unilateral, segons la primera conclusió aprovada, degut a que no s’ha deixat ‘cap marge d’acció per al reconeixement del dret de decidir del poble català en l’interior del marc jurídic constitucional i legal espanyol’. El mateix exdiputat d’EUiA, David Companyon, sentenciava en una entrevista a VilaWeb que ‘si la teva disjuntiva és que el referèndum ha de ser pactat, o no serà, ja dius que no serà’. Per tant, s’ha arribat al punt en que es fa evident que sense la possibilitat de la via unilateral, simplement no existeix el procés. La unilateralitat com a mètode per assolir la independència és un mecanisme que ha estat utilitzat per moltes nacions ara independents i hi ha lliçons a aprendre de les seves experiències. La democratització dels estats. En el passat la violència havia marcat gairebé sempre les independències de les nacions. Però en les darreres dècades l’assumpció dels valors democràtics i pacífics per part de molts estats ha permès arribar a independències acordades, fetes de muti acord. Si abans de la Segona Guerra Mundial només s’havien produït tres referèndums d’independència, a partir d’aquell moment ja se’n han produït desenes. L’exemple més clarificador és com ha evolucionat l’actitud del Regne Unit amb el pas dels anys. Si el 1933 considerava que Austràlia Occidental no tenia dret a separar-se de la Federació Australiana per ser aquesta ‘indissoluble’, en canvi el 2014 acceptava un referèndum escocès malgrat que l’’Act of Union’ entre Escòcia i Anglaterra remarcava també que la unió era ‘per sempre’. Aquesta evolució cap a la solució democràtica dels problemes, que s’ha produït al Regne Unit o Canada, no s’ha produït en altres estats, però. I per això els mecanismes unilaterals han estat utilitzat per moltes nacions, en molts casos amb patrons similars. Podem explicar, per això, quines són les diverses fases de la unilateralitat. La primera fase: l’assoliment de la majoria social. En la primera fase s’acostuma a canalitzar el sentiment nacional i de greuge cap a l’estat a través de la premsa i de les mobilitzacions socials, posant un especial èmfasi a l’hora de mostrar la impossibilitat de reformar l’estat del qual et vols separar. A Eslovènia el procés va agafar força el 1987 amb la publicació de diversos articles sobre les condicions polítiques i socials en que es trobava aquesta república, aleshores iugoslava, així com sobre la possibilitat de democratització i assoliment de la plena sobirania, en contraposició a les demandes centralitzadores sèrbies. L’oposició eslovena era especialment critica amb l’exèrcit. El punt àlgid arribaria amb la filtració el març de 1988 de documents secrets del Comitè Central de la Lliga dels Comunistes, on s’explicava com s’hauria de portar a terme la instauració de la llei marcial a Eslovènia, un fet que va aixecar una gran polèmica i fortes protestes de la població. Poc després eren detinguts els responsables directes de la publicació, tres periodistes i un oficial de l’exercit. La reacció immediata dels eslovens va ser crear el Comitè de Protecció dels Drets Humans, que donaria lloc a la ‘Primavera eslovena’. Es van convocar mobilitzacions contra el procés penal en marxa que van arribar a concentrar 40.000 persones i es van recollir 100.000 signatures per l’alliberament dels ‘Quatre de Ljubljana’. A les tres repúbliques bàltiques també es va produir una mobilització popular, coneguda en aquest cas com ‘La Revolució Cantanda’, degut a que en les manifestacions es cantaven cançons prohibides per la URSS com a forma de reivindicar la independència. Les protestes sobiranistes, es mesclaven amb la defensa dels drets humans i per exemple, en el cas letó, amb protestes ecològiques per exemple contra els projectes de Moscou de construir el metro de Riga i una planta hidroelèctrica. A Lituània, la Lliga de la Llibertat va recollir 1.200.000 signatures per exigir la retirada de les tropes soviètiques. Però, el gran esdeveniment en totes tres repúbliques va ser la Via Bàltica, una cadena humana que va unir les tres capitals al llarg de 560 km. per exigir la independència dels tres països. Es va fer el 23 d’agost de 1989, coincidint amb el 50è aniversari del Pacte Nazi-Soviètic que es va repartir Europa deixant Lituània, Letònia i Estònia en mans de la URSS. La segona fase: de la mobilització social a la política. La següent fase porta a la transformació d’aquests moviments civils sobiranistes en partits polítics independentistes quan es constata la incapacitat de modificar l’estat a través de la pressió popular. A Eslovènia i Croàcia, mentre els governs reformistes cercaven una reforma confederal per acontentar la població, els serbis s’oposaven i apostaven per més centralització. L’estiu de 1989 va aparèixer a Eslovènia una proposta de federació asimètrica iugoslava, que donés més competències a Eslovènia, inclosa l’autonomia militar. La proposta va portar a unes esmenes a la Constitució Eslovena, aprovades el 27 de setembre de 1989, on entre altres reformes es legalitzava el multipartidisme i Eslovènia es reservava el dret a finançar només les institucions federals que consideressin adequades. Com a resposta, els serbis van intentar fer un ‘míting de la veritat’ a Ljubljana, que va ser impedit per les forces d’ordre eslovenes i van iniciar un boicot econòmic a Eslovènia. Els nous partits sorgits en aquell moment formarien immediatament l’Oposició Democràtica Eslovena (DEMOS), amb la demanda d’un estat independent a l’estil de les democràcies occidentals. En una altre república balcànica, a Croàcia, es formava en aquella època la Unió Democràtica Croata (HDZ), gairebé clandestinament. El partit es va fundar el 17 de juny de 1989 però no va ser registrat fins l’11 de gener de 1990 quan es va permetre la creació de nous partits polítics. El cop definitiu al projecte iugoslau seria el Congrés de la Lliga dels Comunistes de Iugoslàvia de gener de 1990. Eslovènia va demanar reformes cap a la confederació però els serbis, favorables al centralisme, van bloquejar-les totes, provocant que els eslovens abandonessin el Congrés. Davant aquest fet, els croates van marxar també, en refusar els serbis ajornar-lo. Macedonis i bosnians es van negar a seguir fins que no es solucionés la situació. I això va significar la fi de la Lliga dels Comunistes, tancant la porta a qualsevol reforma acordada amb el que era l’estat central. En els països bàltics també apareixen corrents reformistes i sobiranistes, que en un inici no havien de ser partits, però que s’hi convertirien. A Lituània, inicialment el moviment Sajūdis demanava drets civils, desnuclearització i retirada de les tropes soviètiques, així com propietat privada i llibertat d’empresa. El 1989, assolien com a grup de pressió una reforma constitucional de caire nacionalista, l’emissió de programes lituans a la TV i la negativa a finançar més programes d’energia nuclear. En un principi no s’enfrontaven al govern lituà però la col·laboració es trencà quan el govern es va negar a fer una Declaració de Sobirania. Llavors, el moviment es va tranformar en partit independentista. A Estònia, també es van produir reformes per part del Partit Comunista d’Estònia, sota la pressió del Front Popular d’Estònia. Es va proclamar la superioritat de les lleis estonianes sobre les de la URSS (16 de novembre de 1988), així com la legalització dels partits i la convocatòria d’eleccions pel 18 de març de 1990. A Letònia, sota la pressió del Front Popular de Letònia, també s’aprovà el multipartidisme, així com considerar nul·la l’annexió soviètica i es van convocar eleccions. El Front en un primer moment donava suport a les reformes de Gorbatxov, reclamava sobirania dins l’URSS, la oficialitat del letó, així com la creació d’un Comitè Olímpic Propi. Però, l’octubre de 1989 el Congrés del Front també aprovà mocions a favor de la independència nacional i el multipartidisme. Tercer pas: Els independentistes assoleixen el govern i preparen la independència. El tercer pas, és quan els independentistes assoleixen el govern i porten l’autogovern al màxim fins assolir la independència. Els recursos econòmics i també, en aquests països no-democràtics, el control de les forces d’ordre són claus per l’èxit del moviment independentista. La convocatòria de referèndums d’independència, en molts casos, ajuden a legitimar les declaracions. A Eslovènia, el mes d’abril de 1990 es celebraven eleccions i els partits de la coalició independentista DEMOS vencen amb el 55% dels vots. En aquesta situació i en un país que no era encara totalment democràtic era clau el monopoli de la força. Per això l’exercit iugoslau va ordenar fer-se amb tot l’arsenal de la Defensa Territorial Eslovena (un cos militar auxiliar), per por de que fos utilitzada per crear unes forces armades. Però els eslovens, anticipant el moviment, havien creat ja una estructura de comandament secret, transferint l’arsenal a una insignificant i antiquada institució similar a una Guàrdia Nacional (MSNZ). A la vegada va mobilitzar 21.000 membres de la Defensa Territorial cap a aquesta nova estructura. Quan l’exercit va anunciar que la Defensa Territorial seria reemplaçat per un sistema centralitzat ja era massa tard. En el cas croata, els independentistes, per a sorpresa dels comunistes, també van vèncer en les eleccions. Aquest fet va portar als serbis a boicotejar el Parlament, prendre el control de les zones de majoria sèrbia i cercar deslligar-se de Croàcia. En la primera sessió parlamentaria ja es va apostar per crear una nova Constitució, canvis polítics, econòmics i canvis socials. Aprovant al desembre una nova Constitució. Paral·lelament es va produir una purga d’empleats serbis a l’administració, que tot i representar el 12% de la població croata, eren el 17% dels funcionaris i prop del 30% en el Ministeri d’Interior (especialment dins la policia). A més, tant el govern eslovè com el serbi van decidir no contribuir al pressupost de la Federació, reduint de manera important la capacitat d’aquest. Com a ultimàtum, a l’octubre de 1990, eslovens i croates van proposar mantenir Iugoslàvia unida convertint-la en una confederació d’estats independents. Amb un espai econòmic comú, política exterior comuna (juntament amb les pròpies de cada República), moneda comuna i una aliança militar similar a l’OTAN. Aquesta proposta va ser rebutjada per Sèrbia. El 23 de desembre de 1990 les institucions eslovenes porten a terme un referèndum d’independència on el 89% dels votants ho fan a favor d’un estat independent. Els croats el celebrarien el 19 de maig de 1991, i amb una participació del 83%, van tenir un 93% de vots favorables. També en les tres repúbliques bàltiques les forces independentistes van guanyar les eleccions. A Lituània, les eleccions es van celebrar el 24 de febrer, amb victòria independentista. L’11 de març ja s’abolia la censura i es declarava la independència, sent restablerta la constitució de 1938, a la vegada que exigien la cessió del control de duanes i fronteres. Però, el bloqueig econòmic de la URSS i la tensió amb els russos i polonesos de Lituània va fer ajornar la declaració fins el 2 de gener de 1991. En el cas estonià, el Parlament va declarar el poder soviètic il·legal al país, proclamant un període de transició per restaurar la República d’Estònia, assolint així la independència gradualment. A l’abril s’aboleix el servei social obligatori i es crea una nova policia i forces d’ordre. El següent pas va ser deixar de pagar al tresor soviètic i s’inicia la transició al lliure mercat. El 3 de març del 1991 la declaració d’independència d’Estònia s’aprovà en referèndum amb un gran percentatge de suport (77,8% dels votants) i l’endemà al cop d’estat fracassat a Moscou (19-21 d’gost), la república proclamava la restauració de la seva independència i rebutjava la legislació soviètica. A Letònia la victòria independentista va comportar una declaració d’independència, recuperant la constitució de 1922. A més es va obrir un polèmic registre ‘d’únicament letons’, on es van inscriure 807.000 ciutadans. El gener els tancs soviètics es van dirigir a Riga però es van trobar amb el que es va conèixer com ‘els dies de les barricades’, on gairebé 700.000 ciutadans van sortir al carrer per construir barricades i murs. Davant el caràcter pacífic, no van poder declarar l’estat d’emergència i es van acabar retirant. Finalment, el referèndum d’independència es va fer el 3 de març de 1991, amb un 73,88% dels vots van ser a favor. Quart pas: la declaració d’independència. El pas final són les declaracions de sobirania, on es remarca que les lleis de l’estat no tenen valor en el territori i finalment la declaració d’independència. A Eslovènia, El 20 de febrer el Parlament declarava que el govern federal no tenia ja cap autoritat sobre Eslovènia. El 8 de maig el Parlament aprovava la Declaració de Dissociació, que independitzava el territori totalment, fent-se efectiva aquesta el 26 de juny. La independència es va declarar el 25 d’aquell mes de juny. Aquest fet va suposar una guerra de deu dies, en una contraofensiva ben plantejada pel govern eslovè. Els eslovens van prendre el control fronterer (el 40% del pressupost federal provenia de les taxes de duana per Àustria i Itàlia), obligant l’exercit iugoslau a fer els primers trets. El 15 de gener de 1992 Eslovènia era oficialment reconeguda per tots els estats membres de la Comunitat Europea, incorporant-se a l’ONU el 22 de maig del mateix any. Dos dies abans de la declaració d’independència els ministres d’afers exteriors de la Comunitat Europea i els Estats Units van pactar no reconèixer una declaració d’independència unilateral d’Eslovènia i van advertir en públic que Eslovènia no entraria mai a formar part de la Unió Europea. Les amenaces no van durar no un sol dia. En el cas croata, el 21 de febrer el parlament posava la constitució per sobre les lleis iugoslaves i redactava una resolució de dissociació. Finalment el 25 de juny de 1991, el Parlament declarava la seva independència. L’endemà era reconeguda per Eslovènia, però totes dues nacions acordaven al mateix temps una moratòria de tres mesos sobre la declaració per evitar més tensions. Lituània va ser l’únic estat que va reconèixer Croàcia el 30 de juliol. El 8 d’octubre en finalitzar la moratòria, la independència es va fer efectiva. La Comunitat Econòmica Europea la reconeixeria el 15 de gener de 1992 i l’ONU el maig de 1992. En el cas lituà, que havia posposat la independència, el desembre Lituània no va firmar el nou Tractat de la Unió de la URSS, pensat per evitar la independència i el 2 de gener la van proclamar. En aquell moment 10.000 soldats soviètics van travessar la frontera per obligar a fer el servei militars als joves. L’11 de gener un miler de voluntaris es tanquen al Parlament, amb armes de caça i còctels molotov, sent assetjats per 5.000 soldats. Quatre dies més tard ja són 15.000 els concentrats davant el Parlament i el 17 es va convocar una manifestació en l’enterrament de 14 manifestants morts per l’exercit. La manifestació reuneix 500.000 persones amb el bisbe Julijonas Steponavicius al capdavant. Finalment, el 31 de gener es retiren la majoria de les tropes i triomfa la independència. Els letons, per la seva part, veient la reacció a Lituània, van fer les barricades arreu de la capital, que es van mantenir fins la tardor de 1992. Fins i tot després de proclamar la independència el 21 d’agost de 1991 (després el cop d’estat fallit) i fins i tot després de ser reconeguda per la URSS al setembre de 1991, les barricades es van mantenir. Els estonians també es van negar a signar el nou Tractat de la Unió i en aquest país també es van crear múltiples barricades a Tallinn per a protegir el Congrés dels tancs soviètics. Era habitual la concentració de població davant les estacions de ràdio i TV per a servir d’escut humà davant possibles atacs. Finalment el procés gradual d’independència seria proclamada després l’intent fallit de cop d’estat. Fet que va provocar que no es produís vessament de sang. Aquests exemples recents, a Europa, demostren que fins i tot en estats no democràtics ni l’amenaça militar no ha pogut aturar els processos d’independència unilaterals. Processos que han finalitzat en estats independents reconeguts internacionalment, malgrat l’amenaça de fer-ho que sempre ha estat sobre la taula fins el minut abans de la proclamació.

Summary: Lliçons d’unilateralitat: com ho han fet altres països?


La mà dreta de l’ex-president de la Generalitat Francisco Camps, Belén Reyero, l’ha acusat d’haver decidit d’incloure l’empresa Valmor com a organitzadora de la prova de fórmula 1 al circuit urbà de València. Reyero és encausada i ha declarat durant tres hores davant el jutge del cas de la fórmula 1. Ha reconegut que Camps i ella mateixa arribaven a acords i que després ella s’encarregava de materialitzar-los. És l’ex-responsable del departament d’esdeveniments de la Societat Projectes Telemàtics del País Valencià. Reyero ha afirmat que tot el projecte i les decisions que es prenien les donava Camps, tant la gestió de la prova com el fet que Valmor formés part de l’organització. A més, ha dit que la idea de Camps era que la Generalitat n’assumís el cost i evitar que Valmor tingués pèrdues. El cas és dividit en tres peces separades. Una investiga la negociació de Camps a favor de Valmor, empresa de Jorge Martínez ‘Aspar’, en benefici propi. La segona analitza els contractes de Circuit del Motor, l’empresa pública que organitzava la cursa, i alguns proveïdors que eren adjudicataris per ordre de Valmor. La tercera estudia l’absorció de Valmor per part de Circuit del Motor.

Summary: La mà dreta de Camps l’acusa d’haver decidit d’incloure l’empresa Valmor en el cas de la F-1


El govern començarà dijous la negociació del pressupost del 2019 amb una reunió amb Catalunya en Comú-Podem. El vice-president i conseller d’Economia, Pere Aragonès, farà un primer contacte amb els comuns i, segons que ha apuntat la portaveu del govern, també hi participaran membres de JxCat i ERC i representants de diversos departaments. ‘Preparem aquesta reunió amb la voluntat d’arribar a un acord’, ha dit Elsa Artadi. L’executiu estudia la reforma fiscal que han proposat els comuns, l’únic grup parlamentari que ha fet una oferta concreta a la Generalitat i que s’ha manifestat obertament predisposat a negociar els comptes. El govern assegura que anirà a la reunió amb una ‘voluntat constructiva’, tot i que, d’entrada, no posarà sobre la taula cap reforma fiscal, segons que va avançar el diari Ara i ha confirmat Artadi. L’executiu també ha avisat que tenen ‘poc marge de maniobra’. Els comuns van proposar ahir una modificació tributària que calculen que implicaria un augment de la recaptació de 600 milions a 700 milions d’euros. En concret, volen modificar l’impost de successions i de donacions, augmentar l’IRPF per a les rendes superiors a 90.000 euros i establir una fiscalitat ‘verda’ contra el canvi climàtic. El càlcul dels comuns és que només afectaria un 2% de les herències i un 2% dels catalans. El PDECat ja va demanar que no s’augmentés la pressió fiscal de les classes mitjanes i va dir que aquest punt era una ‘línia vermella’ per a aprovar els comptes. Malgrat això, el president del partit, David Bonvehí, va dir que ho estudiarien. ERC està disposada a parlar de qualsevol qüestió relacionada amb la fiscalitat, tot i que creu que les mesures s’han d’acordar i compartir en el marc del govern, segons que va explicar la portaveu de la formació, Marta Vilalta. L’executiu comença les converses sobre els comptes amb els comuns perquè són el grup que ha expressat més voluntat de negociar, però compta reunir-se amb més grups parlamentaris. Artadi ha avisat que el govern no pot aprovar els projectes de llei del pressupost i el que regula les mesures d’acompanyament fins que no hi hagi un ‘acord encarrilat’. La Generalitat no vol que els comptes arribin al parlament sense la garantia de superar el primer tràmit, el de rebuig a les esmenes de totalitat que hi presenti l’oposició. Tanmateix, Artadi ha assenyalat que pretenen ‘anar tan de pressa com sigui possible’. La negociació del Departament d’Economia amb la resta de conselleries, a hores d’ara, estudia els ‘serrells’, ha dit. La negociació començarà en una setmana de reivindicacions dels treballadors públics de la Generalitat perquè es reverteixin les retallades d’aquests darrers anys. A més de la vaga en curs de metges d’atenció primària i de treballadors dels CAP, dijous també hi ha convocada vaga a les escoles, als centres d’educació secundària i a les universitats i una altra dels treballadors públics en general.

Summary: El govern es reunirà dijous amb els comuns per negociar el pressupost