El parlament sorgit de les eleccions del 21 de desembre comença a caminar avui amb l’elecció de la presidència i la mesa. Ha costat força d’arribar a traçar el dibuix de la composició de la mesa, perquè el risc de la forta repressió dels aparells de l’estat espanyol plana damunt el Parc de la Ciutadella. Tothom té al cap el precedent de Carme Forcadell, que va arribar a passar una nit a la presó i que, juntament amb els altres membres sobiranistes de la mesa, té pendent un judici amb possibles penes de molts anys de presó. Les primeres decisions de la mesa no seran exemptes de polèmica: la pressió que fa el bloc monàrquic unionista contra la delegació del vot dels empresonats i exiliats i la investidura telemàtica de Puigdemont és molt forta. Parlem de tot això amb el diputat Josep Costa, que Junts per Catalunya proposa per a la vice-presidència de la cambra. Costa, lletrat i professor de teoria política ens explica els efectes de la repressió, les possibilitats d’aquests primers plens i de les represàlies possibles, com també el compromís de construir la República en aquesta legislatura. —Per què ha costat tant de trobar president pel parlament? —Simplement, perquè això va lligat a l’acord d’investidura i s’ha de valorar tot conjuntament. El partit que ha de proposar la presidència, que és Esquerra, ha dit amb tota lògica que volia saber una mica el full de ruta cap a la investidura perquè, segons com es presentés, seria una persona o una altra. No és que costi especialment, sinó que la mesa i la presidència formen part d’un conjunt més gran que inclou la investidura. —En un altre moment hi hauria hagut cops de colze per a ser president… —La posició de la presidència del parlament té una dignitat institucional i un reconeixement social que pot despertar l’interès de qualsevol persona amb sentit i ambició de país. O li pot fer il·lusió d’ocupar. Passa que el funcionament del Tribunal Constitucional com a òrgan censor del parlament s’ha pervertit molt i descarrega sobre la presidència i la mesa una responsabilitat que no tenen. A la presidència i a la mesa no els pertoca de filtrar què es pot debatre. I tot això ha derivat en una persecució judicial de tots els membres de la mesa, acusats dels mateixos delictes que el govern. Tot plegat fa que els qui tenen acusacions gravíssimes amb possibles penes de presó de la legislatura anterior s’ho pensin dues vegades abans de decidir si volen continuar. No són pas imaginacions seves que s’hagi publicat en algun diari que, si la presidenta Forcadell repetia, podia tornar a la presó segons quines decisions que prengués la mesa. I això és escandalós com a amenaça i com a idea mateixa. Com es pot exercir aquesta censura del parlament mitjançant la coacció de la mesa? És l’escandalosa realitat que hem viscut i cal tenir-la en compte. —Podem dir que la repressió fa efecte? —No es pot menystenir que ningú no ha vingut a aquest món per ser un màrtir. La gent té família i té amics i gent de qui ha de tenir cura. I tothom, abans de posar-se en una posició concreta de la lluita, ha de valorar quines conseqüències personals li pot implicar. Això sí: el projecte polític no pot restar sotmès als temors individuals. Però no es pot demanar a ningú que se sacrifiqui en l’àmbit personal si la seva situació no és propícia per a fer-ho. Veiem clar que sempre hi haurà relleu. Sempre hi haurà gent disposada a posar-se a la primera línia per defensar el projecte polític que ha guanyat les eleccions. —Som massa durs si diem que qui es va presentar a les eleccions en aquest context ja havia de tenir-ho assumit? —No és igual presentar-se a les eleccions que gestionar-ne el resultat. Tothom es pot presentar a les eleccions en unes circumstàncies i que, a l’hora de gestionar-ne el resultat, tingui en compte unes altres coses. No veig cap incoherència que els resultats facin calibrar uns altres elements que no es podien donar per fets abans de les eleccions. —Al ple de constitució hi haurà problemes? —Hi haurà la qüestió del vot delegat. —No pot fer perillar en resultat de la votació en aquest cas… —Si no hi ha vots delegats, recau en els comuns el paper d’àrbitre de la situació. I entenem que ells no tenen intenció d’aprofitar la privació de drets de diversos diputats per fer variar la correlació de les majories. Ja han dit que no hi volen jugar. Suposem que respectaran la majoria que ha sortit de les urnes i ajudaran a configurar una mesa representativa del resultat electoral. —Hi ha hagut confusió entre allò que va dir el jutge Llarena i els lletrats del parlament sobre la possibilitat de delegar el vot. Quina és la interpretació correcta? —Ara parlem del ple de constitució. I no hi ha una mesa electa que pugui interpretar aquesta qüestió. Serà la mesa d’edat, tal com han suggerit els lletrats, que decidirà. Ho hauran de fer amb l’assistència dels lletrats. El ple de constitució es fa sempre amb l’assistència del lletrat major. Jo crec que es prendrà la decisió amb el criteri que han manifestat els lletrats. L’informe de la mesa, encara que considera que el reglament no ho admet, pren en consideració que el jutge ha resolt en aquest sentit i que la mesa té un aval judicial per a permetre la delegació del vot. De la meva lectura de l’informe dels lletrats del parlament, en concloc que es decanten perquè es permeti el vot delegat. —Si s’habilita el vot delegat per a la constitució, serà un precedent que permetrà de fer-ho també en la investidura? —La decisió del magistrat Llarena és també sobre el ple d’investidura. Per tant, si s’accepta la delegació per a aquest ple, entenem que d’una manera manera vinculada s’admet per al ple d’investidura. —Però ja hi haurà una mesa electa amb capacitat d’interpretar el reglament… —Hi haurà una mesa amb legitimitat democràtica per a prendre les decisions que s’hagin de prendre. Podran variar el criteri, ampliar-lo, o fer-lo seu. —Quin és el poder de decisió dels lletrats? Tan sols emeten opinions no vinculants? —Els lletrats tenen una funció bàsica d’assessorament dels òrgans de la cambra. No tenen cap funció decisòria. Per a aquells que no estiguin familiaritzats amb el funcionament del parlament, hem d’explicar que els lletrats no són jutges. No són àrbitres de res. Els lletrats tenen una funció crucial important d’assessorar els òrgans de la cambra. Per tant, serà la mesa que haurà d’adoptar el criteri en tot allò que no sigui previst. En cas de llacuna, resol la mesa. —La qüestió de la investidura a distància no té cap aval judicial ni cap precedent on agafar-se? —Sabem els precedents jurisprudencials. Sabem com funciona l’aplicació del reglament a qualsevol parlament. Cal observar la doctrina general del parlamentarisme democràtic. Hi ha uns criteris de ser fidels a la representació democràtica expressada pel ple, no permetre els elements que puguin distorsionar la correlació de majories del parlament. I qualsevol interpretació que es faci ha de ser tan favorable com sigui possible a l’exercici de la representació democràtica del parlament. Són criteris generals que sempre s’han de tenir en compte. En aquest sentit, l’informe dels lletrats conté tan sols unes consideracions preliminars perquè ningú no els ha demanat un informe sobre un cas concret. —L’arbitrarietat jurídica que s’aplica contra Catalunya deixa els membres de la mesa en una amenaça constant siguin quines siguin les interpretacions que facin del reglament. —A mi no m’agrada parlar d’interpretació en aquest cas. Sembla que es canviï el sentit literal del reglament. I, en aquest cas, la mesa aplicarà el reglament, que diu que allò que no és previst expressament correspon a la mesa decidir com es fa. Per tant, sempre s’aplicarà el reglament. Això no vol dir que no siguem conscients que les decisions que pren el Parlament de Catalunya no són del gust de l’estat espanyol. Això ja fa temps que és així. Sabem que no ens ho faran fàcil i que, si tenen cap recurs per a fer-nos-ho difícil, el faran servir. Com que nosaltres no podem disposar sobre el resultat de les eleccions, que és el que és, com a representants del poble hem d’administrar la voluntat del poble. No podem dir que no elegirem el president Puigdemont. A més, si algú entengués que el reglament no permet de fer una cosa que vol la majoria, ha de recordar que aquesta majoria té la potestat de canviar el reglament. —La legislatura que comença ara serà per a fer passes clares de construcció de la República? —Aquest és el compromís i el mandat electoral que tenim. Tenim un mandat per a continuar el procés de construcció de l’estat independent. I entenc que hi ha una modulació de les estratègies o els ritmes d’acord amb l’experiència acumulada i el resultat electoral. O d’acord amb la lectura que els partits fan del resultat electoral. Però el programa polític és irrenunciable. Una cosa és el programa que has proposat i una altra és el nivell de suport que ha tingut. Els partits partidaris de la República han expressat la necessitat de modular les estratègies en les noves circumstàncies. Jo no ho entenc en cap cas com una renúncia de l’objectiu. Tampoc no és negligir que no és tot a les nostres mans. Hi ha un altre actor davant i, segons com es comporti, haurem de modular les estratègies. Considerar que tenim el dret de constituir-nos com a República independent sense haver de demanar permís no vol dir que no hàgim de tenir en compte els altres actors. Hi ha una dimensió internacional que també s’ha de tenir en compte. La voluntat de complir el programa és indiscutible. —Amb l’actitud de l’estat espanyol, es fa difícil de pensar que es podrà fer una simple gestió de l’autonomia i preservar les institucions? —Això no és una hipòtesi realista. L’estat espanyol no dirà que ‘ho perdona tot’ si ara fem ‘bondat’. Com que no és una hipòtesi realista, hem d’assumir que l’estat mantindrà la repressió i el conflicte polític obert. No és a les nostres mans de fer un parèntesi en el conflicte polític. —Parlàveu de la dimensió internacional? —Crec que la victòria del 21 de desembre és un aval molt fort, sobretot de cara a l’estranger. No som conscients fins a quin punt l’acte de dos milions setanta-vuit mil persones de dipositar una butlleta desafiant l’estat, les amenaces i la repressió, té un efecte sobre la credibilitat del govern espanyol. Les urnes han confirmat la força d’aquest moviment de fons. Això, més enllà del dia a dia anecdòtic, té una transcendència que, quan es constitueixi el parlament i es faci efectiva la majoria de govern, tindrà un reconeixement exterior. L’endemà de les eleccions algun govern europeu es va sentir interpel·lat per aquest resultat… —Alemanya va demanar que es respectés el resultat i es deixés governar la majoria guanyadora… —Efectivament. —El retorn de Puigdemont una vegada hagi estat investit president serà un punt d’inflexió en aquest terreny? —L’objectiu és que el president torni. Però que torni com a president per exercir de president. Algun company de Junts per Catalunya ha dit que el president ha de fer de president i no de presidiari. Això ho veiem molt clar. Aquesta és la nostra voluntat i la línia de treball a què ens hem compromès.

Summary: Josep Costa: ‘El projecte polític no pot restar sotmès als temors individuals’


‘Només tindrem allò que sapiguem guanyar.’ Aquesta citació, de Pompeu Fabra, és una de les que més il·lustra el sentit de la conferència que ha pronunciat el president Quim Torra al Teatre Nacional de Catalunya, amb el títol ‘El nostre moment’. Era una conferència molt esperada, amb una gran expectació per a saber com concretaria el president la seva acció de govern per a assolir un objectiu que ha definit d’una manera clara i inequívoca: que Catalunya esdevingui un estat independent en forma de República, fent servir l’enunciat de la pregunta de les butlletes de vot del primer d’octubre. Perquè el referèndum de l’octubre és el punt de partida del seu govern, i la jornada d’aturada de país del 3-O, i la ‘declaració política d’independència’ del 27-S. Però com arribar-hi, no ha quedat pas gaire clar. El camí és difícil, i la repressió encara és viva, i Torra s’ha fet una pregunta que és cabdal: Pedro Sánchez serà realment un president diferent de Mariano Rajoy? A la sala gran del TNC no hi cabia ningú més. Hi havia una àmplia representació de membres del govern i dels partits republicans, tant de Junts per Catalunya, com d’ERC com de la CUP. A la primera fila, el president del parlament, Roger Torrent. També familiars dels presos. Solament Jaume Asens en representació dels comuns, en període de convulsió: just quan començava l’acte ha esclatat la notícia bomba de la dimissió de Xavier Domènech. I del bloc del 155 només Eva Granados, en representació del PSC. Acostumats a tenir fulls de ruta marcats, terminis definits i plans B per a poder empaitar un objectiu concret, la conferència de Torra ha semblat mancada de definició i de detall. Contundent discursivament, clara pel que fa a l’objectiu i ferma respecte de la condemna i la denúncia de la repressió i les vulneracions de drets que l’estat espanyol duu a terme contra la societat catalana. Però sense acabar de mostrar quin és el camí, o com es podrà enfilar aquest camí. El president ha deixat clars els referents que vol que moguin l’acció del seu govern: el mandat del primer d’octubre és claríssim. Però per a renovar aquest mandat, ha insistit que cal que hi hagi un referèndum d’autodeterminació acordat, vinculant i reconegut internacionalment, com el que van fer els quebequesos i els escocesos. I que sigui lliure de les amenaces i la violència de l’estat. Demana per això al president del govern espanyol que s’avingui a negociar-lo; l’insta a fer-ho, però a moure’s i a anar més enllà de la proposta de fer marxa enrere i tornar a votar un estatut d’autonomia. I mentre es persegueix aquesta ‘negociació de bona fe’ amb l’estat espanyol, Torra demana que s’activi un Fòrum Cìvic, Social i Constituent ‘per promoure el debat constituent a Catalunya i amb l’ambició d’aconseguir la màxima participació de la societat, que cada ciutadà que hi participi se senti ell mateix el subjecte polític constituent.’ Però no ha donat detalls de quan ni com haurà de funcionar aquest fòrum, del qual ha dit que haurà de ser capaç de començar ‘a pensar, debatre i elaborar les primeres bases i els principis generals del model de país de la República que proposem’. El president ha destacat la importància de la mobilització social perquè tot això sigui possible, i per això reivindica la força i la transversalitat de la jornada del 3 d’octubre. Proposa que la mobilització es concreti en ‘una marxa pels drets civils, socials i nacionals de Catalunya fins a les sentències’ del judici als presos polítics. ‘Una mobilització que sigui multitudinària, diversa i transversal pels drets i les llibertats’, ha dit Torra, que comenci ara mateix i que s’acabi el dia que hi hagi la sentència del judici als presos polítics. Ja havia dit que no acceptaria cap sentència condemnatòria, i avui ha repetit que només pot ser absolutòria. ‘No ens resignem a unes sentències injustes que només portaran dolor, més conflicte, més repressió. No puc acceptar cap sentència que no sigui la lliure absolució. Si no és així, estudiaré les decisions que cal prendre i em posaré a disposició del poble a través dels seus representants legítims del parlament’, ha dit. Resumint: unitat d’acció republicana, amb els governs, els ajuntaments, el parlament, el Consell de la República de Waterloo i les entitats socials remant alhora; una marxa pels drets civils, socials i nacionals; transversalitat i esperit del 3-O; defensa dels presos i contundència contra qualsevol sentència condemnatòria; constitució d’un Fòrum Cívic, Social i Constituent i oferta permanent de negociació d’un referèndum d’autodeterminació acordat i vinculant. Tot això ho completen la necessitat de recuperar les lleis socials suspeses pel Tribunal Constitucional espanyol, segons el compromís arrencat a Pedro Sánchez i que han de negociar tots dos governs; desplegar des del govern de la Generalitat un programa basat en un pla de mesures socials i de progrés, i finalment comptar amb el Consell de la República que presidirà des de Waterloo Carles Puigdemont per a fer d’altaveu al món de la lluita per la llibertat de Catalunya. Torra ho ha reblat així: ‘El Consell s’ha de posar a caminar una vegada s’ha demostrat que els catalans hem de cercar la justícia fora de casa quan hi ha en joc els nostres drets polítics i civils.’ Una ovació eixordadora a Torra, crits perllongats de ‘llibertat, llibertat’ i el ‘Cant dels segadors’ han tancat l’acte. El president ha traçat les línies mestres del que vol fer, però falta saber com ho anirà fent. Les propostes que fa requereixen una gran mobilització social, unitat d’acció política i social i també una actitud del govern espanyol que, de moment, ni s’ensuma. Ací podeu veure el discurs íntegre de Torra: Vegeu-ne el text:

Summary: El president Torra té un pla, però no el concreta


El candidat a la batllia de Barcelona Jordi Graupera ha contestat a la crida a la unitat del president de la Generalitat, Quim Torra, amb vista a les eleccions municipals a Barcelona del 26 de maig. Ha reclamat una candidatura conjunta amb Neus Munté, Ernest Maragall, Ferran Mascarell i Graupera. Tanmateix, el candidat de Primàries Barcelona ha refusat la proposta amb una resposta contundent: ‘Vau tenir temps, disposició i mètode per treballar per una unitat que no diluís la pluralitat, ni subhastés l’electorat en un casino. És tard per comprar-vos un moviment de base. Sempre feu la mateixa crida buida a la unitat. Sempre copieu de forma maldestra les idees creatives.’ ‘Amb aquesta crida buida a la unitat, saps, President, que només protegeixes Convergència, perquè ERC mai ho acceptarà (ni nosaltres) i només serveix per a bastir un argument electoral que acompanyi l’estratègia d’apel·lar a la pena’, ha continuat Graupera. ‘Si realment vols treballar per la unitat, Quim, deixa d’encobrir les lluites intestines dels partits i explica la veritat a la gent. Això sí que seria fer un servei al país per una generació’, ha conclòs. Vau tenir temps, disposició i mètode per treballar per una unitat que no diluís la pluralitat, ni subhastés l'electorat en un casino. És tard per comprar-vos un moviment de base. Sempre feu la mateixa crida buida a la unitat. Sempre copieu de forma maldestre les idees creatives. https://t.co/0VWfoOJN2v — Jordi Graupera (@JordiGraupera) January 26, 2019 Amb aquesta crida buida a la unitat, saps, President, que només protegeixes Convergència, perquè ERC mai ho acceptará (ni nosaltres) i només serveix per a bastir un argument electoral que acompanyi l'estratègia d'apel·lar a la pena. — Jordi Graupera (@JordiGraupera) January 26, 2019 Si realment vols treballar per la unitat, Quim, deixa d'encobrir les lluites intestines dels partits i explica la veritat a la gent. Això sí que seria fer un servei al país per una generació. — Jordi Graupera (@JordiGraupera) January 26, 2019

Summary: La resposta de Graupera a Torra: ‘Sempre feu la mateixa crida buida a la unitat’


El president d’Òmnium Cultural, Jordi Cuixart, ha dit que l’amnistia dels represaliats per l’1-O és ‘necessària per avançar’ i que l’estat espanyol té l’oportunitat d’assumir que s’ha ‘equivocat’ i ‘corregir una presó injusta’. En un article d’opinió en una publicació editada per l’entitat que reclama l’amnistia pels encausats per l’1-O, ha dit que l’opció de l’indult ‘és una falta de respecte al conjunt de la ciutadania’ perquè ‘mai no demanarem perdó per defensar drets humans en democràcia’. Òmnium reparteix avui 100.000 exemplars gratuïts sobre l’amnistia a diferents punts del país. Cuixart ha xifrat en 2.500 persones els represaliats per exercir o reivindicar drets des de 2017. Ha recordat que a Catalunya hi ha el consens del 80% de la ciutadania catalana que vol la fi de la repressió i la resolució democràtica del conflicte polític. El president d’Òmnium ha recordat les paraules que va dir durant el judici de l’1-O, ‘Ho tornarem a fer’, i ha assegurat que tornarà a exercir els drets ‘sempre que calgui’. ‘Si hem entrat a la presó, no és per trobar la manera de sortir-ne, sinó per avançar en la lluita pels drets i les llibertats’, ha apuntat. ‘En la conquesta del dret a l’autodeterminació, assumim les conseqüències dels nostres actes des de l’acció no violenta i amb tota la responsabilitat, com també fa el feminisme o l’ecologisme’, ha reivindicat. Com ja ha fet en altres ocasions, Òmnium ha editat una publicació sota el títol ‘Amnistia Ara!’ que amb diferents articles reclama l’amnistia. Al llarg d’aquest dijous es distribuiran 100.000 exemplars gratuïts en una cinquantena d’estacions de metro, tren i ferrocarril de Barcelona i l’Àrea Metropolitana, i un centenar de punts d’arreu del país.

Summary: Cuixart creu que l’opció de l’indult és ‘una falta de respecte al conjunt de la ciutadania’


Els dos implicats en els atemptats de les ciutats alemanyes d’Ansbach i Wüzburg van contactar diverses vegades per telèfon amb membres de l’autodenominat Estat Islàmic emplaçats a l’Aràbia Saudita, segons ha informat la revista alemanya ‘Der Spiegel’. Riaz Jan Ahmadzai, un jove afganès que va ferir diverses persones amb una destral en un tren regional el 18 de juliol, va arribar a enviar un missatge de comiat telefònic en què anunciava que moriria atemptant. ‘Ens veiem en el paradís’, va escriure. En les converses que van precedir a l’atemptat, un home d’Estat Islàmic va suggerir al jove de 17 anys que estavellés un cotxe contra una multitud. L’autor de l’atemptat va decidir descartar aquesta opció perquè no tenia carnet de conduir i ha anunciat que es pujaria en un tren per atacar a passatgers. En el cas de l’altre atemptat, el perpetrat a Ansbach, les autoritats alemanyes creuen que Mohammad Daleel, de Síria, va morir per accident perquè la seva intenció era col·locar una motxilla amb explosius en un festival de música per activar l’artefacte a distància. Poc abans de l’atac, el seu contacte en Estat Islàmic li va demanar que gravés l’explosió i les seves conseqüències per enviar el vídeo a Estat Islàmic. Tot i això, la deflagració es va produir abans d’hora, matant Daleel i deixant quinze persones ferides. Els investigadors creuen que Daleel pretenia perpetrar més atemptats perquè en el vídeo de reivindicació de l’atac es tapa la cara amb un vel. Els agents van trobar materials explosius al seu apartament.

Summary: Els atacants d’Ansbach i Wüzburg van contactar amb membres d’Estat Islàmic a l’Aràbia Saudita


Comença la setmana clau de les negociacions per a la composició de la mesa del Parlament de Catalunya, que s’haurà de votar el 17 de gener. Indubtablement, aquesta negociació va lligada a la de la presidència del govern, molt més complexa per l’exili de Carles Puigdemont. Tot i ser una decisió eminentment política, la possibilitat que Puigdemont pugui assistir físicament al ple d’investidura s’ha allunyat encara més amb la negativa de divendres d’aixecar la presó preventiva a Oriol Junqueras. La defensa de Puigdemont, que porta l’advocat Jaume Alonso-Cuevillas, esperava que s’obrís alguna escletxa jurídica que establís jurisprudència per a permetre’n el retorn. ‘Si torna de Bèlgica, el detindran immediatament i el portaran davant el jutge Llarena, qui l’empresonarà’, va explicar Cuevillas a VilaWeb. Per Junts per Catalunya, una alternativa podria ser fer una investidura no presencial, una possibilitat tècnicament viable, però que molt probablement seria recorreguda al Tribunal Constitucional espanyol pels grups de l’oposició. Si això passés, la justícia espanyola podria declarar nul·la la investidura i continuaria vigent l’article 155. Per tot això, ERC demana de parlar de noms alternatius per si finalment Puigdemont no pot presentar el seu programa de govern al parlament, però Junts per Catalunya no es mou i diu que qualsevol cosa que no sigui restaurar el govern previ a l’aplicació del 155 és avalar el 155. Un altre dels punts que cal negociar, però que sembla de més fàcil resolució, és la renúncia de l’acta de diputat d’aquelles persones a qui no permeten d’anar al parlament. A les llistes de JxCat i ERC, els presos polítics –Oriol Junqueras, Joaquim Forn i Jordi Sànchez– i els consellers a l’exili –Toni Comín, Clara Ponsatí, Meritxell Serret i Lluís Puig, a més de Puigdemont– anaven en un lloc destacat. Passades les eleccions i comptats els vots, que aquests diputats electes no puguin seure als seus escons es converteix en un problema, ja que deixa en minoria el bloc republicà. Per evitar-ho, els partits han proposat que algunes d’aquestes persones, presumiblement els quatre consellers a l’exili, renunciïn a les respectives actes de diputats. Els resultats del 21-D van donar a JxCat, ERC i la CUP setanta escons. Si s’assumís que quatre escons quedessin buits però els altres quatre diputats dimitissin i fossin substituïts pels següents de la llista, l’independentisme es quedaria amb 66 escons: un escó per sobre dels 65 que podrien sumar –és improbable però no impossible– els partits del 155 amb els comuns. Amb 66 diputats, es podria tirar endavant la investidura en segona volta, tot i que l’independentisme no arribaria a la majoria absoluta necessària per a aprovar lleis. També cal tenir en compte que Jordi Sànchez va dir en una entrevista a La Vanguardia que estava disposat a renunciar a l’escó per a no ser ‘un impediment per als interessos del sobiranisme’. Sigui com sigui, caldrà resoldre-ho abans del dimecres 17, dia que es votarà la constitució de la mesa del parlament. Segons que va poder saber VilaWeb, hi ha acord sobre el repartiment de les places: dues per a JxCat, dues per a ERC, dues per a Ciutadans i una per al PSC. Per tant, en restarien fora Catalunya En Comú, la CUP i el PP. La qüestió que no és clara és si Carme Forcadell repetirà com a presidenta, ja que ha demanat temps a ERC per a decidir si continua o no, arran de la seva situació judicial. Segons algunes fonts, el relleu serà Carles Mundó, però els republicans esperen que Forcadell faci pública la seva decisió oficialment per moure fitxa.

Summary: Comença una setmana clau per a les negociacions del govern i la mesa del parlament


L’independentisme consolidaria la majoria absoluta al Parlament de Catalunya o l’augmentaria si es fessin ara eleccions, segons el baròmetre del Centre d’Estudis d’Opinió que s’ha fet públic avui. Segons aquest estudi, ERC guanyaria les eleccions amb 38-40 diputats (ara en té 32), seguit de Junts per Catalunya, que en tindira 25-27 (ara en té 34), i en tercer lloc Ciutadans, que podria perdre una dotzena de diputats: dels 36 a 23-24. EL PSC passaria dels 17 actuals a 25; Catalunya En Comú Podem, de 8 a 11-12; la CUP, de 4 a 6-7 i el PP passaria de 4 a 3 diputats. La majoria independentista es mouria entre els 69 i els 74 diputats, segons aquest sondatge. Actualment, la suma de Junts per Catalunya, ERC i la CUP és de 70 escons. Vegeu-ho ací: D’una altra banda, segons aquest mateix baròmetre, el no a la independència supera el sí per primera vegada en les darreres onades del sondatge. El 48,3% dels enquestats respon no a la pregunta de si vol que Catalunya esdevingui un estat independent, i un 44% opta pel sí. VilaWeb segon diari més llegit, segons el CEO, només per darrere de La Vanguardia Eleccions al congrés espanyol Segons aquest mateix sondatge, ERC també seria la força més votada al Principat si hi hagués de nou eleccions al congrés espanyol: quedaria aproximadament amb els 15 escons que van aconseguir el 28-A seguits de prop pel PSC que podria sumar un o dos més als 12 actuals. En tercera posició es mantenen els comuns que en tindrien 8, un més que ara, i JxCat, que es quedaria amb els 7 actuals o en podria perdre un. Segons el CEO, Cs perdria 2 escons situant-se en 3 mentre que el PP a Catalunya mantindria el que va obtenir en els darrers comicis o podria aconseguir el segon. La CUP, que no es va presentar a les eleccions espanyoles, tindria una representació de 0-1, la mateixa que dona per a Vox. L’enquesta s’ha fet amb una mostra de 1.500 persones del 25 de juny al 17 de juliol. El suport a la independència arriba al nivell més baix des d’abans de l’1-O, segons el CEO

Summary: ERC guanyaria les eleccions i l’independentisme podria ampliar la majoria al parlament, segons el CEO


La Intersindical ha convocat una vaga general aquest 21 de febrer per a exigir un salari mínim català de 1.200 euros, però el rerefons real de la protesta és denunciar la vulneració de drets fonamentals i el judici contra el procés. VilaWeb s’hi ha adherit i només ha informat sobre la vaga i el judici. Ací podeu consultar totes les mobilitzacions, els serveis mínims i l’estat del trànsit. La Intersindical ha convocat cinc grans manifestacions a Barcelona, Tarragona, Lleida, Girona i Tortosa, que han estat multitudinàries. En les accions del matí, els Mossos han detingut quatre vaguistes. El primer, a la Gran Via de Barcelona; el segon, a la C-17 a Gurb i el tercer a Tarragona. Tots tres són acusats d’atemptat contra l’autoritat. D’una altra banda, al barri del Clot de Barcelona una furgoneta ha envestit un manifestant. La CUP ha denunciat que, després de l’incident, la policia ha carregat contra els vaguistes concentrats.

Summary: Assistència multitudinària a les manifestacions de la vaga general


La manifestació de l’Onze de Setembre de l’ANC i Òmnium Cultural, ‘Fem la República Catalana’, ha assolit aquesta tarda el ple absolut en tots els trams. L’ANC ha anunciat que hi ha més de 460.000 inscrits i que obre la fila zero perquè s’inscriguin les persones que volen apuntar-se a la mobilització però no assistir-hi per qualsevol motiu, o bé per a aquells que pensen assistir-hi però que no poden inscriure’s a través de la pàgina web. Les entitats han demanat als manifestants que ocupin els trenta-set trams a les 16.00. L’acte començarà a les 17.14, amb una gran onada sonora que recorrerà la Diagonal de Barcelona des de la plaça de les Glòries fins el Palau Reial. Allà hi haurà els parlaments dels representants de les entitats i dels advocats Aamer Anwar i Ben Emmerson. L’ANC també ha explicat que hi ha 1.500 autocars plens d’arreu del Principat i s’han venut unes 275.000 samarretes. MÉS INFORMACIÓ: Guia de la manifestació de la Diada de l’Onze de Setembre del 2018: ‘Fem la República Catalana’ Recomanacions per a no col·lapsar la xarxa mòbil durant la manifestació de la Diada Com arribar al tram corresponent en la manifestació de la Diada de l’Onze de Setembre? Què podem fer el matí de la Diada abans de la gran manifestació a Barcelona?

Summary: Ple absolut a tots els trams de la manifestació de l’Onze de Setembre amb més de 460.000 inscrits


Fes-te subscriptor de VilaWeb, per gaudir de l’edició en pdf Jordi Turull es mostra indignat amb l’actuació de la Guàrdia Civil, que va citant a declarar càrrecs públics de la Generalitat pels preparatius del referèndum i per qüestions com ara activar la web del Pacte Nacional pel Referèndum. La Guàrdia Civil diu que actua per ordre del jutjat, i el jutge diu que no ho ha fet. ‘Algú enganya o algú prevarica’, diu Turull en aquesta entrevista, en què deixa clar que el govern donarà suport i cobertura a tots els treballadors públics que es puguin veure amenaçats. És més, afirma que la pressió de l’estat ha generat més indignació que no temor. I diu que en cas que el citin a declarar, demanarà abans aclariment al jutjat. ‘Si he de declarar, assumiré tota la responsabilitat del Departament de Presidència.’ —El consell de ministres pot impugnar avui mateix la reforma del reglament del parlament. D’aquí a poc temps, ja estarà suspesa. —És curiós, s’ha demanat un informe del consell d’estat abans que s’hagi publicat la reforma, que no preveu res més que coses que ja tenen la resta de comunitats autònomes. És una actuació més de persecució ideològica cap a nosaltres, cap a tothom qui defensa el referèndum. —Quin efecte pot tenir la suspensió? —Ens aboquen a utilitzar altres mecanismes. Volíem fer-ho per ponència conjunta i el Tribunal Constitucional no ens ho va deixar fer; hem fet aquesta reforma de la qual l’estat ha fet un ús i un abús. Però som gent que defensem un referèndum i no se’ns aplica la mateixa vara de mesurar. I a partir d’aquí, correspon al grup parlamentari decidir l’estratègia. Com a govern, tan bon punt hi hagi la llei aprovada, ens correspon activar tota l’operativa. —O sigui, que la suspensió no aturarà res. Hi ha alternatives. —I tant que n’hi ha! N’hi ha moltes. I s’equivoquen perquè fent això es descaren més sobre una persecució ideològica. Allò que poden fer les altres comunitats autònomes, el Parlament de Catalunya no ho pot fer. El grup parlamentari decidirà quina estratègia hi haurà. Nosaltres estem coordinats perquè quan s’aprovi la llei posem en funcionament tota l’operativa. —La Guàrdia Civil continua citant a declarar membres del govern. A les ordres de qui actua? —És això que volem que ens aclareixin. Aquí algú enganya, i per això demanarem un aclariment. A més, anem preparant la documentació per a presentar una denúncia, perquè considerem que hi ha un abús d’aquestes actuacions. I han posat de manifest que algú enganya o algú prevarica, perquè els dos comunicats són contradictoris: és contradictòria la citació a les persones que han hagut d’anar a declarar, perquè diu que és per ordre del jutjat número 13 i el TSJ diu que el jutjat número 13 no ha donat instruccions d’aquestes diligències. I amb la informació que tenim, aquestes hores vinents, presentarem una denúncia al jutjat de guàrdia perquè considerem que hi ha un abús de les actuacions en relació amb les diligències prèvies, el secret de sumari que es continua prorrogant i, per tant, hi ha una indefensió de moltes persones que no saben sobre què van a declarar. Perquè hi van per una cosa i potser se’ls demana per una altra, i després resulta que el jutjat no ho ha ordenat… —I què hi fareu, com a govern? —Nosaltres no farem com si plogués. S’ha acabat, es van traspassant totes les ratlles, i més quan es crida gent que ja no són estrictament polítics, quan hi ha treballadors públics, o persones de la societat civil, com Joan Ignasi Elena, que ha demanat un referèndum pactat. Per una cosa com el Pacte Nacional pel Referèndum, que neix d’una resolució que no està ni impugnada davant el Tribunal Constitucional. Davant això, respondrem. No estarem a la defensiva. —Aquesta manera d’actuar podria generar inseguretat i por a treballadors públics. —Jo començo a veure gent a qui això, més que por, genera indignació. Fins i tot, gent que no és favorable al referèndum, perquè tothom veu que hi ha un abús. Hi ha gent que potser no està d’acord amb l’1-O però veu que aquí es traspassen límits. O sigui, que aquestes actuacions faran obrir els ulls a molta gent. —N’hi haurà que potser sí que tindran por. —A aquesta gent els demostrem que el govern es posa al capdavant, que nosaltres els protegim i els defensem. El govern va prendre l’acord d’assumir el cost de les defenses de qui es pugui trobar en aquesta persecució ideològica, de les despeses que impliqui la seva defensa jurídica. Donarem tota la protecció i tota la garantia que no es deixarà ningú a la seva sort. —Però quan la Guàrdia Civil els cita a declarar com a testimonis… —Els cita a declarar per una cosa, que és fer una web d’un referèndum pactat, una web que convida al diàleg. Quan la gent veu això, s’indigna. Sobre les derivades que això pot tenir, el govern es posa al capdavant, assumeix la responsabilitat de tot això, denuncia aquest abús d’actuacions i garanteix a tots els treballadors públics i alts càrrecs el cost de la defensa. —Però l’acció de l’estat és molt individualitzada; van un per un, i els diuen que fins i tot poden cometre delicte de sedició. —I fan el ridícul. Perquè si, per fer una web que convida al pacte, et poden acusar de sedició, fan el ridícul jurídic a escala internacional. Nosaltres hem d’exhaurir totes les vies internes, sabent el nivell de politització de la justícia, per a poder recórrer a instàncies internacionals. —Si a vós us cita a declarar la Guàrdia Civil, què fareu? Anireu a declarar a la comandància de la Guàrdia Civil? —Primer demanaré un aclariment del jutjat. Si diu que això no ho ha demanat ell, diré que vull saber si estic citat a declarar o no i quins drets m’assisteixen. —Això, abans d’anar a la comandància de la Guàrdia Civil. —Sí. Abans demanaré un aclariment al jutjat i consultaré el govern. I en el cas de declarar, assumiré tota la responsabilitat del Departament de Presidència, de les actuacions d’ara i de les anteriors. Però també vull dir una cosa: tot això no ens distraurà de la feina que hem de fer. Això no és una competició per a veure qui és més màrtir. Per tant, farem el que calgui fer, però tenint clar que l’objectiu principal és que l’1-O hi hagi les urnes. Si ens volen distreure i espantar, no ho aconseguiran. —Per agafar aquest rumb, el president va haver de fer uns canvis al govern. Hi havia gent que sí que potser es va espantar. —O no. Ahir el president va valorar molt els consellers. Si hem arribat fins aquí, també és gràcies a aquests consellers. I crec que el símil més adient és el d’un partit de futbol, en què el minut 70 l’entrenador diu que el joc que s’ha de fer és aquest i que, per al darrer quart d’hora, s’han de poder fer tres canvis. No es tracta dels atemorits i els no atemorits, sinó que som molta gent, i el president situa les persones que hi poden ser, amb tot el dret. No es tracta de més bons o més dolents; hi ha gent fora del govern que fa una feinada increïble. —El conseller Baiget sí que va expressar un temor. No teniu cap por? —No, jo no tinc por. Tinc il·lusió i determinació. Quan, des de ben petit, entres en el somni de la independència d’aquest país i veus que pots viure aquest moment, que hi ha les condicions, que ho tenim a tocar, per a mi és una situació d’il·lusió i de privilegi. A la meva vida he tingut les meves conviccions, i poder culminar el somni de molts anys no té preu. I això no t’ho poden embargar i no t’ho poden prendre. —Malgrat la pressió tan gran que exerceix l’estat espanyol? —Això encara reafirma el camí que hem pres. Espanya no té un problema amb Catalunya, sinó amb la democràcia. I no solament et sents convocat a ajudar a assolir democràticament la independència de Catalunya, sinó que et sents convocat històricament per aquesta generació a ser un dels milers que hem d’ajudar a salvar la democràcia. De la mateixa manera que, durant una època, li va tocar a una generació també de salvar la democràcia. —Aquest nivell de pressió es pot aguantar fins a l’1-O? No es poden precipitar les coses? —Ells no ens marcaran el ritme. Tenim uns tempos marcats, amb un anunci de data i pregunta i els volem mantenir. Creiem que tota aquesta perdigonada per terra, mar i aire de l’estat respon a la desesperació. Ells saben que hi ha una cosa que no la tenen, i és el més important en un referèndum, que és la gent. Ells no tenen la complicitat de la gent. Poden tenir-ne de polítiques, de mediàtiques, de policíaques, de judicials, però no tenen la més important. L’altre dia, em van dir una dita mexicana que està molt bé: ‘No somos machos, pero somos muchos’.

Summary: Jordi Turull: ‘Aquí algú enganya o algú prevarica’


Us oferim les instruccions d’ús per a treure el màxim profit de VilaWeb Paper. Com el rebrem? Cada dia a les deu del vespre rebreu un correu de redacció amb l’adreça des d’on podeu descarregar-vos el pdf. Clicant sobre aquesta adreça el podreu descarregar tantes vegades com vulgueu i a tants aparells com vulgueu, però us heu d’haver identificat. Alternativament, també podeu anar a la pàgina del subscriptor o, encara millor, clicar sobre la pestanya ‘VilaWeb Paper’ del menú de VilaWeb. Aquí trobareu, a més, els diaris dels dies anteriors, per si en voleu recuperar cap. Que vol dir que m’he d’haver identificat? M’he de saber la contrasenya? Sí. Cada subscriptor de VilaWeb s’identifica en tots els serveis amb un correu electrònic i una contrasenya. Una volta feta servir la primera vegada, no cal que la torneu a escriure, tret que reinicieu la màquina amb la qual entreu. El correu electrònic que heu de fer servir és el mateix on us arriba cada dia a les deu del vespre el correu de redacció, amb el qual us vàreu donar d’alta. I si no recordeu la contrasenya, en podeu crear una clicant sobre ‘Recuperar contrasenya’ en la pàgina del subscriptor. Quan feu això, rebreu una nova contrasenya al correu electrònic, que podreu fer servir immediatament i que podreu tornar a canviar quan vulgueu. En cas de dubte, poseu-vos en contacte amb suport@mesvilaweb.cat. I si no m’arriba el correu? Tots els subscriptors reben el correu de les deu del vespre, llevat que hagin dit explícitament que no el volen rebre. Si no us arriba, comproveu que no ha anat a alguna bústia estranya o escriviu a suport@mesvilaweb.cat. Ja tinc el pdf. Com el puc llegir? Una volta us hàgiu descarregat el document pdf amb l’edició del diari, podeu obrir-lo amb qualsevol programa dels que feu servir habitualment per llegir-ne el contingut. Normalment, si cliqueu sobre l’arxiu ja s’obrirà en el programa adequat. L’he d’imprimir tot sencer? No. El document és preparat per a ser imprès en les impressores A4, les que hi ha normalment a casa i a l’oficina. Quan demaneu d’imprimir, com sempre, podeu seleccionar quines pàgines voleu, o bé imprimir el document complet. Normalment, el diari tindrà entre 12 i 16 pàgines per tal que no hàgiu d’imprimir massa. Els dies que hi hagi més continguts o continguts especials, simplement podeu imprimir-ne la part que us interessi. I la interactivitat? Tot el document és interactiu. Si cliqueu sobre els menús o sobre els titulars de la portada, us traslladareu allà on vulgueu. La secció ’24H’ inclou vídeos que s’obriran en un navegador. Si encara no sóc subscriptor de VilaWeb, puc veure res? Els subscriptors de VilaWeb rebran el diari cada vespre a les deu, de diumenge a divendres, llevat del mes d’agost. I el divendres els altres lectors podran descarregar-se també el diari especial del cap de setmana. Dissabte és l’únic dia que els subscriptors no rebran res al vespre. Què he de fer si vull ser subscriptor de VilaWeb? Aneu a aquesta pàgina i ompliu-hi el formulari. Ací també trobareu tota la informació sobre els serveis a què tenen dret els subscriptors, a més de VilaWeb Paper.

Summary: VilaWeb Paper: instruccions d’ús


La portaveu del govern de Catalunya, Neus Munté, ha respost a les amenaces de l’estat espanyol sobre la licitació de la compra d’urnes i ha dit que protegiria els funcionaris en aquest procediment: ‘El tràmit per a comprar urnes va endavant. Hem optat per donar la màxima protecció als treballadors públics.’ Aquesta protecció, segons que ha explicat, l’assumiran els polítics, és a dir, alts càrrecs del govern, per tal que els funcionaris puguin treballar ‘amb tranquil·litat’. Com ja va explicar la consellera de Governació, Meritxell Borràs, que va desmentir una informació de La Vanguardia, la mesa de contractació de les urnes, en lloc de ser formada per funcionaris, és integrada per alts càrrecs de la Generalitat. Que a la mesa de contractació hi hagi alts càrrecs és una mesura preventiva davant l'actuació i actitud predemocràtiques de fiscalia (2/2) — Meritxell Borràs (@txellborras) June 3, 2017

Summary: El govern continua el tràmit per a comprar les urnes, malgrat les amenaces de l’estat


El Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC) considera que no té competència per resoldre sobre la no publicació al Diari Oficial de la Generalitat de Catalunya (DOGC) del decret de nomenaments dels consellers. Divendres, el president de la Generalitat, Quim Torra, va anunciar que demanaria al tribunal mesures cautelaríssimes després d’haver rebut el dictamen de la Comissió Jurídica Assessora que va concloure que l’estat espanyol havia de permetre la publicació del decret. La secció cinquena de la sala contenciosa del tribunal ha deliberat avui sobre el recurs presentat i ha conclòs que no té competència per abordar-lo ni per resoldre sobre les mesures cautelars perquè es dirigeix contra el govern espanyol. El TSJC ha donat 10 dies hàbils a les parts per presentar al·legacions. Durant aquest termini les parts podran presentar al·legacions abans que la sala resolgui a través d’una interlocutòria si acaba admetent o no el recurs a tràmit.

Summary: El TSJC diu que no és competent per a resoldre sobre el nomenament dels consellers


El titular del Jutjat penal número 6 d’Alacant ha absolt l’ex-batlle popular de la ciutat Luis Díaz Alperi dels tres delictes contra la Hisenda Pública i el delicte de suborn dels que estava acusat. La sentència, que ha estat notificada avui a les parts, també exculpa els tres empresaris que estaven acusats costat de l’antic regidor com a cooperadors necessaris d’aquests delictes. El jutge considera que no ha quedat acreditat que l’ex-batlle defraudés a l’Agència Tributària una quantitat total superior als 682.000 euros en les seves declaracions d’IRPF corresponents als exercicis fiscals de 2007, 2008 i 2010 per increments patrimonials no justificats, ha informat el Tribunal superior de Justícia del País Valencià. Respecte a la primera declaració de la renda, de 2007, descarta que incorregués en un frau de 405.351 euros amb la col·laboració de l’administrador de la mercantil Taller de Comptabilitat SL. Segons la sentència, que pot ser recorreguda davant l’Audiència Provincial, no hi ha proves que tots dos acusats, ‘de mutu acord, ni cada un d’ells per separat’, simulessin un negoci perquè Díaz Alperi veiés saldat un deute tributari de 1.004. 878 euros. Per contra, l’amo de Taller de Comptabilitat SL si va portar a terme ‘diverses gestions per aconseguir el cobrament’ del crèdit per aquest import amb el qual l’ex-primer edil va abonar un deute a Hisenda, per la qual cosa no es pot parlar d’un ‘increment patrimonial injustificat’, assenyala la resolució. El titular del jutjat arriba a la mateixa conclusió respecte a les declaracions d’IRPF dels anys 2008 i 2010, després d’analitzar els canvis de titularitat d’un catamarà, el Akra Uno, i els registrats en el repartiment del capital social de l’empresa propietària d’aquesta embarcació, Andarx Business SL, de la qual l’antic batlle i un empresari eren socis. El magistrat rebutja en aquest sentit que Alperi generés uns increments patrimonials injustificats de 337.000 i 308.209 euros amb aquestes operacions mercantils i defraudés per tant, respectivament, al fisc 144.862 i 132.468 euros. Finalment, la sentència absol Díaz Alperi d’un delicte de suborn, en determinar que no ha quedat acreditat que el gerent de la Marina Esportiva del Port d’Alacant li permetés amarrar un vaixell i utilitzar les instal·lacions de forma gratuïta d’ençà del 18 de novembre de 2008 fins al 31 de gener de 2013, ‘en consideració a la seva condició del càrrec de diputat a les Corts Valencianes i per la seva anterior condició de batlle de la ciutat d’Alacant’.

Summary: L’ex-batlle d’Alacant Luis Díaz Alperi és absolt d’un delicte contra la hisenda pública


L’Assemblea de Lectors de VilaWeb ha estat convocada aquest any amb quatre sessions diferents. -A Palma tindrà lloc dijous 12 de maig al vespre a Can Alcover, després de la xerrada que hi farà el director de VilaWeb, Vicent Partal, a les 19.30. És previst que l’Assemblea comenci a les 21.00 hores, després d’un petit refigreri. -A Perpinyà la sessió serà dissabte 4 de juny al matí -A Barcelona la sessió serà l’11 de juny al matí a la redacció del diari. (Aquesta sessió serà retransmesa en vídeo per tal que els subscriptors que no poden acudir a cap de les sessions tinguin la possibilitat de participar-hi). -A València, finalment, la sessió serà el dissabte 2 de juliol al matí. Per a participar en l’Assemblea de Lectors de VilaWeb cal ser subscriptor del diari en qualsevol de les seues modalitats. Si encara no ho sou i voleu participar-hi podeu fer-vos subscriptor en aquesta pàgina.

Summary: Convocada l’Assemblea de Lectors de VilaWeb


El Sindicat de Policies de Catalunya (SPC) ha demanat al jutjat que investigui responsables del Centre de Seguretat de la Informació a Catalunya (Cesicat) pel ciberatac que van rebre a la pàgina web el 2013 i que va deixar al descobert dades personals de policies, segons l’escrit a què ha pogut accedir Europa Press. Sostenen que, a més de l’informàtic acusat en la causa de la qual s’encarrega el jutjat d’instrucció 2 de Barcelona, hi ha indicis d’actuació il·lícita dels responsables del Cesicat, segons que ha publicat El Periódico. L’empresa que gestiona la pàgina web de l’SPC sosté que es va accedir a la web des d’IP de l’estranger i que presumiblement hi van participar persones o responsables de la fundació Cesicat. Creuen que algú va dictar instruccions per al control del sindicat, segons ells algú del Cesicat, amb la intenció de conèixer o controlar el funcionament i mesures de seguretat de la pàgina web, és a dir, el funcionament i estructura de la pàgina, i perpetrar l’atac des d’una IP no identificada. Per això, han demanat al jutjat que se citi en qualitat d’investigats el director general de Cesicat, Xavier Gatius, i el responsable del centre d’operacions de Seguretat, Luis Calero, a més d’un treballador.

Summary: Un sindicat de mossos demana d’investigar responsables del Cesicat per un atac a la seva pàgina web


Melcior Comes (la Pobla, 1980) va fer una irrupció fulgurant en la narrativa catalana el 2003 quan va guanyar el premi Ciutat d’Elx amb la seva primera novel·la: L’aire i el món. Va anar seguida d’El llibre dels plaers immensos (Ciutat de Palma del 2006) i va obtenir el premi Josep Pla del 2008 amb La batalla de Walter Stamm. El 2010 va publicar Viatge al centre de la terra i el 2014 s’endugué el premi BBVA per Hotel Indira. Ara ha estat quatre anys sense publicar per escriure la seva nova obra, les 526 pàgines de Sobre la terra impura, un thriller en què els protagonistes són un autor mallorquí en hores baixes que rep l’encàrrec d’escriure les memòries de la mare d’un amic seu, Leo Verdera. Aquesta dona, Dora Bonnín, cantant d’èxit, havia estat primer l’amant i després la segona dona d’Higini Verdera, un empresari d’Inca que ha fabricat sabates per a mig món –segur que més d’un hi veurà el paral·lelisme amb una coneguda marca illenca– i que amaga un gran secret que pot enfonsar tot el seu prestigi i l’imperi que ha bastit. A partir d’aquí, Melcior Comes passa comptes amb aquesta Mallorca que fuig de l’òrbita de Palma, amb referents de primer ordre: Baltasar Porcel i la gran novel·la americana contemporània. El resultat, una obra d’alta qualitat literària que explica tot un món. —Feia temps que ens havíeu desaparegut del panorama literari. Què heu fet fins ara, a què us dediqueu? —He estat quatre anys fent feina en aquest llibre perquè calien moltes reflexions, preguntes i respostes i he continuat fent classes a l’Escola d’Escriptura de l’Ateneu Barcelonès, que és la meva font d’ingressos regular i que m’ha permès de poder escriure aquesta novel·la. —És possible d’aprendre a escriure? —En pots aprendre i per ventura jo no te’n puc ensenyar. Tots podem millorar i aprendre i tots nosaltres som molt més bons escriptors ara. En una escola tens contacte directe amb un escriptor que et pot ajudar. Ara, no tots som Baltasar Porcel. Però sí que es pot assegurar que després del procés has après habilitats per a ser més bon escriptor. No hi ha cap lògica que digui que es pot aprendre a tocar la guitarra i a cuinar i, en canvi, que no és possible d’aprendre a escriure. No veig que sigui radicalment diferent que qualsevol altra disciplina creativa. Ara, no es pot agafar qualsevol i fer-lo un geni perquè jo no ho som. Mira, David Foster Wallace sí que era un geni i ensenyava a escriure, però tu has sentit parlar mai dels seus alumnes? Doncs segur que són molt millors que abans de fer classe amb ell, però d’aquí a triomfar… —Els dos primers noms que heu posat sobre la taula, Baltasar Porcel i Foster Wallace, són dues referències ineludibles per al lector d’aquesta novel·la… —Tot escriptor que mor deixa de poder lluitar per les obres, per molt que els seus epígons continuem reivindicant-ne el llegat: Pere Antoni Pons, jo, tu d’alguna manera i uns quants pocs escriptors de Catalunya. El temps i les obres són les que perduraran i resistiran. Jo el reivindic i m’ha influït molt amb les seves idees sobre narrativa i especialment sobre la Mallorca que podíem escriure i sobre la dinàmica de personatges. Llavors també hi ha aquesta influència dels escriptors americans més joves, Foster Wallace, Franzen i els nascuts els anys trenta, com Roth, que fan novel·les de descripció d’un món, experiències literàries que volen descriure un món i una societat. Nosaltres hem de voler aspirar a ser com ells i fer la novel·la total. —Corregiu-me si m’equivoc, però em fa la sensació que aquesta novel·la només l’hauria pogut escriure algú com vós, nascut a la Part Forana. Hi descriviu un món molt concret de Mallorca, que els palmesans coneixen però que no han viscut i en canvi vós l’explicau de l’entranya estant… —Hem d’explicar el món que sentim, la veritat, el món amb els ulls de la memòria d’allò que hem viscut amb el pare i el padrí. Jo sentia la botzina de les fàbriques d’Inca des de casa i s’hi mesclava l’olor de la cola dels talons amb la de les galetes Quely. I això que pareix una beneiteria ho empra Roth per fer les seves novel·les. Ell parla d’això i el llegeixes i saps que tens un món diferent per a explicar. Hi ha els amics amb pares que treballaven a les fàbriques i fins i tot els que havien posat diners per rescatar-les i que varen acabar perdent el seu patrimoni. I hi ha un conjunt de coses que formen part d’una generació literària natural. —Són aquests perdedors que tan bé representa el tio Toni del llibre i que de segur que són la majoria de mallorquins… —És que qui vulgui veure Mallorca i els Estats Units com una terra de grans oportunitats s’equivoca. Hi han surat sis o set grans famílies de qui tots sabem el nom, però perquè hi hagi guanyadors hi ha d’haver molts de perdedors. A Mallorca la gent hi va invertir i es va arruïnar. Hi ha hagut genis, és clar, però la majoria dels que jo conec són perdedors, varen voler complir el somni i no se’n sortiren. I per això hi ha hotels tancats, discoteques que no triomfaren mai, fàbriques esbucades. Aquesta gent m’interessa molt. —Vós, en contra dels americans, teniu tot un món en un bocí de terra ben abastable… —És la idea que el món mallorquí és un microcosmos on en deu minuts de cotxe hi ha grans abismes i diferències. Mentre hi havia qui es feia ric fent sabates a Inca, hi havia qui s’esllomava a la marjal conrant patates. Tot plegat, una dotzena de quilòmetres de distància i en canvi tot un món. —Els vostres sabaters s’assemblen molt a una gran marca de sabates de renom mundial. Sabeu si aquesta mena d’empresaris l’han llegida, la vostra obra, i com l’han rebuda? —Hi ha gent propera a tota aquesta gent que l’ha llegida i saben que m’he aprofitat de moltes coses reals per fer el meu personatge, però que en el fons és un poc un Frankenstein: he aprofitat moltes altres coses per crear aquesta família de sabaters. No es poden enfadar, tot i que quan veuen que el monstre mira amb els seus ulls… —És una novel·la ben dura amb Mallorca… —Tenim això, ens hem venut al que genera diners i això és la llei del món del capitalisme global. Mallorca també és capitalisme global, deslocalitzacions i espectacle, és el món del contraban, de sobreviure campanya a campanya i estiu rere estiu per poder continuar especulant. Això fa que fracassin tots els projectes a mitjà o llarg termini, per exemple el Mallorca de futbol… —L’especulació i el capitalisme competitiu funcionen així en tots els aspectes, inclòs el món cultural, editorial i el periodisme. —Precisament el vostre personatge comença la novel·la malvivint del periodisme. Va desapareixent el periodisme cultural? —El personatge és això, malviu d’aquesta feina i hi ha una descripció de la precarietat que fa que s’hagi de moure entre molts de mons. Per això al principi entrevista un fotògraf a punt de ser desnonat, un cas real, que permet ja introduir un tema que serà clau: la transició. Aquesta precarietat és el que jo he viscut. Escrivia quatre articles o cinc cada setmanal al Diari de Balears i el diari va tancar d’avui per demà i vaig quedar sense aquesta font d’ingressos, per exemple. Confies en una indústria i de sobte desapareix i això la nostra generació ho ha viscut en primera persona. —L’altre dia el president Torra va comprar la trilogia El cicle d’Almandaia, d’Antoni Vidal Ferrando, un escriptoràs, a parer meu, però poc conegut. És vital passar per Barcelona si es vol ser escriptor a Mallorca? —És com ser un gran actor i no fer feina a Hollywood. Pots fer feina a Broadway i allà ser el millor actor de Nova York i molt reconegut, però si vas a Hollywood arribes al món sencer. Treballar on hi ha la indústria és fonamental, i literàriament la més potent de l’estat és aquí. Ep, però en castellà passa igual: publiques a una editorial de Saragossa o a Anagrama i la teva vida canvia molt, és una qüestió de visibilitat, que no té res a veure amb la qualitat. Jo tenia molt clar que el llibre havia de sortir a Proa. Els bons escriptors, siguin d’on siguin, han d’intentar publicar a Barcelona si volen tenir cap possibilitat de viure d’això. I no parlam de qualitat, hi ha escriptors boníssims que no publiquen en editorials d’aquí, però el ressò és molt menor. —Durant un temps vau traduir Balzac i Victor Hugo… —Vaig traduir per poder fer el llibre, m’agrada traduir perquè ajuda a ser més bon novel·lista i aquests clàssics francesos aporten idees i una manera d’escriure millor. Per ventura més endavant ho tornaré a fer, però els grans llibres d’aquests autors ja són excel·lentment traduïts i publicats en editorials d’aquí. Les meves estan bé, però no són obres majors. —L’obra és farcida de metaliteratura per a qui n’hi vulgui trobar, sense destorbar el lector… —Tots els artefactes literaris han d’estar en contacte amb la seva tradició i el narrador és un escriptor que conviu amb molts de referents culturals. Però és que la nostra generació va passar de ‘Lo pi de Formentor’ a Nirvana en un instant i per devoció llegíem bona literatura fora dels plans d’estudis. Per això la novel·la és farcida de metaliteratura. —Hi ha un moment de màxima mesquinesa d’aquesta classe dirigent que es quan na Blanca demana al protagonista que li torni el rellotge que li ha regalat… —És que és una història molt interessant. Penseu que li demana que es posi el rellotge per cardar i és un rellotge molt semblant al que té el seu pare, perquè aquí hi ha alguna cosa mig freudiana. Na Blanca està obsessionada amb son pare i en Leo té un cert complex d’Èdip amb la seva mare, una relació malaltissa. —Aquesta obsessió pel pare és molt comuna entre els cadells joves de l’empresariat hoteler illenc… —Ho he descobert tractant amb famílies de rics. Són com Shakespeare. O com els gitanos, per parlar d’un grup totalment oposat. Tenen una concepció del pare com un Déu familiar i això ho veiem també per exemple al cinema, a El padrí, per exemple. En molts caos el pare guia la família, administra el destí dels fills i de la família, els ho dóna tot, però els concerta els matrimonis, els condiciona… Passa en moltes famílies riques, sí. —Diuen que una de les grans diferències entre Catalunya i Mallorca són cent cinquanta anys de burgesia il·lustrada… —No, això Mallorca no ho té. Nosaltres tenim cent anys de classe empresarial contrabandista i pirata, amb molts de genis per als negocis que han fet grans fortunes i una riquesa que no ha revertit mai en un sistema cultural i en un llegat. Hi ha alguna excepció com en Pere Serra, però molt poques més. Amb els diners s’han fet més diners, mentre que aquí, a Catalunya, s’ha bastit un sistema cultural de primera qualitat que ja voldríem. —La segona gran història que apareix a la novel·la té a veure amb un atemptat de l’Exèrcit Popular Català, el cas Bultó, que vós transformeu en el llibre. Marca tant la intriga que fins i tot hi ha un canvi narratiu important on us atreviu a fer un autèntic desafiament literari… Per què aquest atemptat i aquest grup concret? —És un moment clau per a entendre com és l’Espanya contemporània i els seus mecanismes de poder, que arrenquen amb un franquisme que es recicla a si mateix per crear una democràcia amb aparença de normalitat amb una habilitat tremenda. I qui anava contra tot això? Doncs l’extrema dreta i l’extrema esquerra. I jo faig servir l’extrema esquerra per ser antifranquista i per ser antagonista d’una certa burgesia. Jo necessitava que la història pogués entroncar d’alguna manera amb els meus Verdera i connectar aquestes dues històries perquè també volia parlar de la falsa transició pacífica, del mite civil de la construcció d’Espanya, quan hi va haver més de vuit-cents morts. I també m’interessava aquest grup concret perquè hem de poder acarar el nostre passat en aquest procés cap a l’autodeterminació pacífica i pactada i reconèixer que hi ha hagut moments i episodis violents en el passat.

Summary: Melcior Comes: ‘A Mallorca tenim cent anys de classe empresarial contrabandista i pirata’


Ara fa quaranta anys un prestigiós professor de semiòtica de la Universitat de Bolonya divulgava al món un llibre que ha estat un paradigma en la literatura contemporània: El nom de la rosa. Es tractava d’Umberto Eco (1932-2016), que des del 1971 hi exercia com a catedràtic de la matèria. Llavors la ciutat era en plena efervescència. Feia dos anys que els comunistes en tenien la batllia –el 1977 els estudiants havien protagonitzat molts moviments de protesta– i les classes d’Eco s’omplien d’estudiants interessats per la seva assignatura i també de molts que simplement volien assistir a unes classes on entre més es parlava de còmic, música pop, novel·la policíaca i edat mitjana. Però és clar, res no feia pensar que el llibre d’aquell professor es convertiria en un long-seller que ja ha venut cinquanta milions d’exemplars arreu del món. De fet, els editors de Bompiani confiaven en la popularitat d’Eco entre els seus estudiants i en el seu prestigi acadèmic, i pensaven que en vendrien uns cinc-mil exemplars amb el pas del temps, una xifra que ja els hauria fet feliços. Però de sobte el llibre es va popularitzar enormement –encara avui dia ningú no en sap explicar ben bé les causes– i de sobte un text que era destinat a una classe mitjana i més o menys formada, amb un cert gust per la història de l’edat mitjana, s’havia convertit en un text extraordinàriament popular, com palesa el fet que fos el llibre més llegit entre el col·lectiu de caixers de supermercats anglesos l’any 1983, quan es va traduir a l’anglès, segons un reportatge de la London Review of books. És clar que llavors ja era avalat per alguns dels premis més importants de França, com el Médicis, i ja es començava a parlar de la possibilitat que se’n fes una versió fílmica. Però què era en realitat aquella novel·la? N’era una de policíaca o de negra, com suggeria la trama d’assassinats a l’abadia del nord d’Itàlia on s’encaminen el frare franciscà Guillem de Baskerville i el seu ajudant Adso de Melk per assistir a un concili entre els delegats papals i els representants de l’emperador Ludovic IV de Baviera per discutir sobre l’heretgia d’una nova branca de l’orde franciscà? O era una novel·la històrica de caràcter religiós amb una forta influència de la passió de l’autor per l’art romànic? Es podia considerar una novel·la filosòfica, era una mescla de tot plegat o un producte de superposicions de la cultura pop, com va apuntar algun crític? El riure mata a la novel·la d’Eco. (Pintura anònima del segle XV) Doncs hi ha una mica de tot això i moltes coses més i possiblement deu ser la mescla de tot plegat què ha fascinat milions de lectors al llarg d’aquests quaranta anys. Sobre el joc amb la novel·la negra, no n’hi ha dubtes. Hi ha un misteri i una investigació al voltant de què passa a la biblioteca de l’abadia. Però a més, Guillem es diu ‘de Baskerville’, igual que el gos dels Baskerville, el primer dels casos del popular detectiu Sherlock Holmes. Per tant, Eco fa una picada d’ullet als coneixedors de la tradició a l’hora de batejar el seu protagonista. I de la filosofia també, perquè el pensament medieval hi és ben present: destaca l’homenatge explícit a Guillem d’Ockham, que va introduir el raonament lògic al pensament de l’època. I és clar que El nom de la rosa és una novel·la històrica amb passió per l’art, com és palès al llarg de tot el text, però a la vegada conté prou elements interessants i més homenatges, com el fet que el bibliotecari que custodia els llibres de l’abadia sigui cec i es digui Jorge de Burgos. Aquesta vegada s’al·ludeix a Jorge Luis Borges, l’autor argentí que també va acabar cec i que havia estat director de la biblioteca nacional del seu país. I potser hi ha una evidència menys clara, però molt més pròxima per als estudiants que omplien les classes del professor: la novel·la comença amb la frase ‘Era un matí gris de la darreria de novembre’, precisament l’única frase pronunciada pel gos Snoopy del seu projecte de novel·la que mai no acaba d’arrencar. Umberto Eco va ser encara molt més atrevit i va anar una passa més enllà. I és que el llibre cita fragments del volum segon de la Poètica d’Aristòtil (l’autor més esmentat). I no passaria res si no fos perquè aquest segon volum del llibre aristotèlic s’ha perdut i, per tant, tots són una pura invenció d’Eco, que és capaç de posar-se al nivell del savi grec. Els referents catalans Però no tenim cap mena de dubte que El nom de la rosa és també un gran tractat sobre l’edat mitjana. Destaca que hi hagi referències explícites a texts catalans de l’època, i en dos moments molt especials de la novel·la. El primer és quan el jove novici Adso de Melk manté relacions sexuals per primera vegada. Quan ha de narrar la trobada amb la noia, fa referència a alguns versos del Cançoneret de Ripoll. Aquesta obra, coneguda també per Cançoner eròtic de Ripoll o Carmina Rivipullensia (el nom en llatí), són vint poemes eròtics trobats al monestir de Ripoll que daten del darrer terç del segle XII. Són escrits en llatí i són el recull més important de temàtica eròtica de Catalunya en aquesta llengua. Va ser el bibliotecari Pròsper de Bofarull qui va catalogar i relligar els volums del fons literari de Ripoll quan el 1820 es va incorporar a l’Arxiu de la Corona d’Aragó, i gràcies a ell es va salvar el text, perquè el volum va acabar a Barcelona i no va tornar a Ripoll, on es va cremar l’arxiu amb la desamortització del 1835. Va ser anys més tard quan Lluís Nicolau d’Olwer va descobrir els poemes i els va publicar l’any 1923. La temàtica és en relació amb la dels goliards, és a dir: vi, joc i dones; i especialment amb la manifestació més coneguda d’aquest gènere, el Carmina Burana. Per tant, Umberto Eco coneixia els poemes del Cançoner de Ripoll (per cert, posteriorment Vicent Andrés Estellés també va escriure un volum d’obra pròpia anomenat Cançoneret de Ripoll), però en canvi és altament improbable que els hagués pogut conèixer el seu personatge Adso de Melk, i més si van acabar ocults dins un altre còdex durant gairebé vuit-cents anys. El segon moment en què la cultura catalana és esmentada al long-seller és quan el jove Adso, turmentat pels seus mals d’amors, cerca una solució a la cèlebre biblioteca de l’abadia. I hi consulta els tractats mèdics d’Arnau de Vilanova, especialment el seu guarniment del mal d’amor. Segons que explica Gemma Pellissa Prades al bloc de l’Institut de Recerca en Cultures Medievals: «A l’edat mitjana la passió amorosa no era simplement una qüestió moral, sinó que va ser considerada una malaltia (o un símptoma d’un mal funcionament físic provocat pel sobreescalfament del cervell arran de l’experimentació de plaer), com es recull al Tractat sobre l’amor heroic d’Arnau de Vilanova (c. 1270), el primer tractat mèdic dedicat íntegrament a aquest tema a Europa. L’autor enumera els símptomes de l’enamorament, entre els quals l’insomni, la pèrdua de gana i de set, l’aprimament, el color grogós de la pell i els sospirs en absència de la persona estimada (…) aquests símptomes són difícils d’ocultar i el diagnòstic és evident per a tothom. Un cop detectada la malaltia cal, doncs, posar-hi remei, atès que ‘si no es fa front amb urgència a aquesta fúria, acaba generant malenconia, sovint deriva ràpidament en mania i, cosa que és més greu, la majoria de les vegades els afectats llangueixen fins a caure en perill de mort’ (Tractat sobre l’amor heroic, p. 77).» Vet aquí doncs, que un dels llibres més llegits arreu del món fa referències ben explícites a dos dels cims de la cultura catalana medieval. Una pregunta obligada que ens hem de fer és: i què va passar després d’aquest gran èxit d’Eco? Com va afectar aquest llibre la resta de la seva producció literària? Doncs aquí sembla haver-se produït una espècie de maledicció, perquè l’èxit d’El nom de la rosa i de l’adaptació fílmica –a Umberto Eco no li va agradar gens, fins al punt que mai més no ha venut els drets de cap altre llibre– ha ocultat en bona part els altres de l’autor, que s’han venut bé, però no han arribat mai a aquestes xifres de vendes. Això sí, el seu prestigi com a intel·lectual ha augmentat extraordinàriament en aquests quaranta anys i va arribar a ser doctor honoris causa en trenta-vuit universitats, entre les quals la Pompeu Fabra. I una curiositat afegida: Eco hi va manifestar una altra de les seves grans passions, ser expert ni més ni manco que en James Bond, l’agent de sa majestat amb llicència per a matar.

Summary: ‘El nom de la rosa’, quaranta anys d’un llibre que ho va revolucionar tot


Fa uns quants dies que circula a les xarxes socials una classificació dels països que tenen més ‘artistes silenciats amb l’empresonament’, i Espanya hi consta en primera posició, amb tretze casos, seguida de la Xina (12), de l’Iran (9), d’Egipte (5), de Turquia (3), de Cuba (1), etc. Són dades certes, incloses en un informe de referència publicat per la Unesco el proppassat mes de març i que porta per títol ‘L’estat de la llibertat artística‘. Elaborat per un equip internacional independent d’una desena d’experts, documenta mig miler de casos de violació de la llibertat d’expressió artística en setanta-vuit estats, i Espanya és un dels que hi surt més malparat, tant per l’aplicació abusiva de la llei antiterrorista com per la repressió relacionada amb el procés català. I així consta a l’informe: I encara hi ha més classificacions d’aquesta mena: Espanya, juntament amb la Xina, Cuba, l’Índia, l’Iran, Israel, Mèxic, Polònia, Veneçuela i els EUA, és un dels països on hi ha ‘fets alarmants sobre la manera com tracten els artistes i la seva llibertat d’expressió’. I d’on surten aquestes dades? L’informe indica la persecució i les condemnes de presó contra rapers, que justament ahir van ser motiu de condemna en el Concert per la Llibertat d’Expressió que es va fer a Palma, amb la participació de desenes d’artistes. ‘Espanya: rapers en el punt de mira’ és el títol d’un dels capítols, que recull la condemna de dos anys i un dia a la presó que va dictar l’Audiència espanyola contra dotze membres del grup La Insurgencia, denunciats després d’una actuació que van fer al carrer, amb cançons que feien referència a atemptats dels GRAPO i que criticaven la família reial espanyola, la policia i el sistema judicial de l’estat. I també es fa ressò del cas de Valtònyc, ‘condemnat a tres anys i mig de presó per “greus insults contra la corona, glorificació del terrorisme i humiliació de les víctimes i amenaces”’. I arriba a aquesta conclusió contundent: ‘Malgrat que algunes de les lletres de molts rapers espanyols parlen de violència i critiquen el govern espanyol i la monarquia, la proliferació d’empresonaments, persecucions i amenaces contra els rapers és una violació total dels tractats internacionals de què forma part Espanya i genera un ambient de silenciament per als artistes.’ Espanya-Catalunya D’una alta banda, l’informe es fixa en casos de vulneració de drets que tenen relació amb el referèndum a Catalunya i que van afectar Pep Gimeno ‘El Botifarra’ i Cesk Freixas. Diu així: ‘La tensió entre Espanya i la comunitat autònoma de Catalunya va créixer arran del referèndum del primer d’octubre de 2017, que va tenir un resultat favorable a la independència del 90%. Aquest conflicte va tenir impacte en la llibertat d’expressió i en els intents de censurar artistes que havien expressat el seu suport a la independència de Catalunya.’ Afegeix: ‘Durant el setembre del 2017, el PP va intentar anul·lar uns quants concerts al País Valencià, adduint el suposat suport dels artistes a la independència de Catalunya. El cantant Pep Gimeno “El Botifarra” i Carraixet tenien prevista una actuació el 26 de setembre a Torrevella, organitzat pel govern valencià, i el secretari general del PP a Torrevella, Joaquín Albadalejo, va demanar que s’impedís bo i dient: “En el PP defensem la nostra llibertat d’expressar la nostra llengua materna, que és l’espanyol.”‘ I un altre cas: ‘El cantant català Cesk Freixas havia d’actuar al setembre a Pinós, però el PP local va publicar un comunicat a Facebook demanant al govern valencià que prohibís el concert . L’artista va explicar que el PP ja havia intentar censurar-lo prèviament, quan uns agents de la Guàrdia Civil es van presentar en un concert dient que en tenien queixes i, després d’una breu discussió, els agents van marxar.’

Summary: Espanya, líder mundial en repressió de la llibertat artística, segons un informe contundent de la UNESCO


El PSC portarà al ple que de demà i dijous una iniciativa per instar el Consorci del Palau de la Música a presentar acusació contra CDC en el cas Palau, un cop el Govern ja ha dit que no es personarà fins que no hi hagi sentència. Per portar aquesta votació al ple sense alterar l’ordre del dia ni els processos parlamentaris habituals, els socialistes catalans han optat per presentar una esmena a una moció de Ciutadans que es votarà dijous sobre el mal ús dels recursos públics. Fonts socialistes han detallat que hi ha una relació directa entre la temàtica de la iniciativa i el cas Palau, per la qual cosa el PSC ha optat per aquesta via per assegurar-se que la votació arriba al ple. La CUP també vol portar al ple una iniciativa per instar el Govern a acusar CDC en el cas Palau, però els cupaires han triat una via que no té garantida el seu èxit: han demanat alterar l’ordre del dia per incorporar la votació, i això requereix reunir d’urgència la Taula i la Junta de Portaveu, òrgans en què JxSí té majoria absoluta.

Summary: El PSC porta al ple una iniciativa per acusar CDC en el cas Palau


El major dels Mossos d’Esquadra Josep Lluís Trapero ha presentat un escrit a l’Audiència espanyola en què reclama a la fiscalia que aclareixi si mantindrà l’acusació per rebel·lió, per la qual cosa li demanen onze anys de presó, o si pel contrari ho qualificarà de sedició, en línia amb la sentència contra el procés. La defensa de Trapero i de la intendenta dels Mossos Teresa Laplana exposa en el document, datat de l’11 de novembre, que als seus representats se’ls atribueix una participació ‘afegida’ en els fets de la tardor de 2017 que van ser ‘ideats pels processats’ en el judici contra el procés del Suprem. Segons l’opinió de la defensa del major dels Mossos, ‘resulta impossible, després del dictat de la sentència del Tribunal Suprem, qualificar de delicte de rebel·lió la conducta dels tres processats en aquesta causa, quan estarien participant en el “pla ideat” pels processats condemnats per un delicte de sedició’. Si és sedició, potser no és competent L’escrit planteja, a més, que si la fiscalia qualifica de sedició en els termes descrits pel Suprem, es podria plantejar si l’Audiència espanyola és competent per jutjar-los, ja que ha resolt en dues ocasions que només ho és quan els delictes tenen finalitats rebels, i segons la sentència contra el procés, aquest no seria el cas. La defensa de Trapero entén que la sedició per la qual s’han condemnat als presos polítics no tindria finalitats rebels ni l’objectiu d’atemptar contra la forma de govern o subvertir l’ordre constitucional, que és la casuística en la qual l’Audiència espanyola reconeix ser competent per instruir i jutjar aquest tipus de delicte. En el cas que no fos competent, haurien de ser jutjats per l’Audiència Provincial de Barcelona.

Summary: Trapero demana a la fiscalia que aclareixi si se l’acusa de rebel·lió o de sedició


El divendres 19 al vespre, mentre Barcelona estava col·lapsada per la protesta de centenars de milers de persones contra la sentència del Suprem espanyol, milers de joves assistien a un concert de Zoo a la plaça de Bous de València. La banda de la comarca de la Safor s’acomiadava dels escenaris fins al 2021 amb un directe potent i combatiu propi d’un grup de rap electrònic. En un moment de clímax musical, des de l’escenari el cantant va explicar què havia viscut aquells dies: ‘Ahir vam ser a Madrid, on va haver-hi una concentració en solidaritat amb el poble català. Els nostres amics ens deien que en aquella manifestació hi havia persones amb les nostres dessuadores i samarretes. Això ens omple d’orgull.’ Amb un to clarament emocionat i reivindicatiu, va continuar el relat: ‘Hui, venint cap a València, només pensàvem en la concentració d’aquesta vesprada a la delegació del govern espanyol. Estàvem preocupats per les crides agressives dels intolerants de sempre. A mitja vesprada, però, hem vist la resposta de València. I se’ns han posat els pèls de punta de veure com aquesta ciutat, a banda de ser tolerant i amable, sap estar orgullosa de si mateixa, sap cuidar-se i sap estimar-se.’ La plaça va esclatar amb aplaudiments i crits demanant la llibertat dels presos polítics durant força estona. L’escena es va repetir més tard amb la consigna de ‘Els carrers seran sempre nostres’. La solidaritat s’escampa arreu dels Països Catalans, de Perpinyà a Alacant passant per les Illes. Només a València ciutat hi ha hagut tres manifestacions en una setmana. La primera, el dilluns que es va fer pública la sentència, en què es va expressar la solidaritat amb els presos i es va denunciar la repressió. Es va fer a la plaça de l’Ajuntament, convocada per Acció Cultural del País Valencià, la Plataforma pel Dret a Decidir, la Intersindical Valenciana i Escola Valenciana. Aquella nit també hi hagué manifestacions i concentracions a Alacant, Castelló i Gandia, entre més ciutats. Arran de l’onada de detencions de manifestants a Barcelona, hi va haver una segona concentració el divendres 18 d’octubre, el dia de la vaga general i les Marxes per la Llibertat, convocada per Solidàries Contra la Repressió. Centenars de manifestants es van concentrar davant la delegació del govern espanyol a València per expressar el rebuig a la repressió en les mobilitzacions al Principat contra la sentència del Tribunal Suprem espanyol. Durant la concentració, van cridar proclames contra la policia i contra el feixisme, que el dia anterior havia actuat impunement a Barcelona, agredint diversos manifestants. Un petit grup d’extrema dreta es va acostar a la manifestació, per provar d’ocupar la plaça, però no ho va aconseguir. La policia espanyola separava els dos grups, però va acabar carregant contra els antifeixistes. Un cop acabada la concentració, els antifeixistes van fer una manifestació fins a la plaça de Sant Agustí. La tercera manifestació es va fer diumenge passat, novament davant l’Ajuntament de València, convocada per Esquerra Republicana del País Valencià i Esquerra Valenciana, a la qual van assistir centenars de persones. L’extrema dreta també va voler deixar-s’hi veure, però sense gaire èxit. Més enllà de les manifestacions de València, arreu del País Valencià s’han fet nombroses concentracions i actes de suport als presos polítics. Tot plegat és un salt qualitatiu en les mobilitzacions, que han passat de limitar-se a les anuals del Vint-i-cinc d’abril i el Nou d’Octubre a ser reactives. Per Toni Gisbert, portaveu d’Acció Cultural, això demostra la sensibilitat creixent que hi ha al País Valencià envers el Principat, que no es limita solament a la solidaritat davant la repressió, sinó que es comparteix un sentiment de ‘discriminació’ per part de l’estat espanyol. En el cas valencià, explica Gisbert, aquesta discriminació és molt clara pel que fa al finançament i és àmpliament compartida per tota la societat, més enllà de la política. A més del finançament, també hi ha la sensació compartida de viure en una democràcia de baixa qualitat, amb l’agreujant, recorda Gisbert, que al País Valencià només arriba la informació de les cadenes espanyoles i d’À Punt, perquè TV3 continua censurada. I per tant, la informació que arriba del Principat és principalment de les cadenes espanyoles, que manipulen la realitat d’allò que hi passa. Gispert també destaca l’impacte entre els partits polítics. La decisió del Bloc Nacionalista Valencià de rebutjar la sentència i demanar la llibertat dels presos ha sacsejat Compromís, un dels tres partits del govern. Mónica Oltra se n’ha desmarcat, però segons Gispert, hi ha sectors del PSPV incòmodes amb la sentència. A les Illes, el dia de la sentència, es van fer concentracions de rebuig a Mallorca, Menorca, Eivissa i Formentera. A Mallorca, inicialment, n’hi havia tres de convocades: a Palma, a Inca i a Manacor. Però finalment n’hi va haver onze, perquè el grau de mobilització va ser més important del previst. La de Palma, amb 2.000 persones, va ser la més nombrosa, però les dels municipis petits van comptar, com a mínim, amb dos-cents manifestants. Com a València, més enllà de les concentracions d’aquell dilluns, es va convocar una manifestació el diumenge 20, que va aplegar unes 9.000 persones, una xifra molt alta tenint en compte les xifres insulars. La convocatòria va començar a la plaça del Mercat, on ja es palesava el volum de gent aplegada. La manifestació va recórrer els carrers de Palma darrere una pancarta amb el lema ‘Autodeterminació. Llibertat. Prou repressió’. Va passar per davant de la subdelegació del govern espanyol i va acabar al Consolat de Mar. A la marxa, hi van onejar banderes mallorquines i estelades i s’hi van sentir crits a favor dels presos polítics i lemes com ara ‘Som gent de pau’, ‘Fora les forces d’ocupació’, ‘Premsa espanyola, manipuladora’ i ‘L’única violència és la de l’estat’. Al Consolat s’hi va llegir un manifest que denunciava que la sentència ‘no sols condemna a romandre a la presó nou persones justes i honrades, sinó que condemna també els drets fonamentals’ de la ciutadania, a més de ser ‘una venjança dels poders de l’estat, que es van veure desbordats durant el referèndum d’autodeterminació de l’1 d’octubre de 2017’. Josep de Luis, president de l’Obra Cultural Balear, la principal entitat convocant, considera un ‘èxit’ la protesta, que demostra que ‘el poble de Mallorca està preocupat’ per la ‘vergonya’ que suposa la sentència i l’actuació de les forces policíaques a Catalunya. El director del Diari de Balears, Tomeu Martí, també destaca la importància de la mobilització, per dos factors. El primer, el seu arrelament territorial més enllà de Palma, com es va demostrar el dia de la sentència i en la mateixa assistència a la manifestació. I el segon, la joventut de la majoria d’assistents, que no estan enquadrats en les organitzacions juvenils independentistes ni en les plataformes de defensa de la llengua. Això fa preveure a Martí que a Mallorca s’ha obert ‘un nou cicle’ que portarà a fer més mobilitzacions i més nombroses. En el cas de les Illes, la presidenta, Francina Armengol, ha fet crides al diàleg per a resoldre el conflicte català i els partits sobiranistes, com Més per Mallorca, han rebutjat la sentència. A Catalunya Nord, ja fa mesos que la mobilització en suport del sud suscita un ampli moviment de social i fins i tot institucional, amb implicacions de la majoria de batlles i autoritats, inclòs el Departament. La solidaritat amb els presos polítics supera de llarg el perímetre de les organitzacions i partits sobiranistes. Va ser a Catalunya Nord on es van custodiar les urnes abans del referèndum de l’1-O perquè no les localitzessin les autoritats espanyoles. Els batlles nord-catalans van signar un manifest demanant la llibertat dels presos i ara n’han impulsat un altre de rebuig a la sentència. Són batlles tant socialistes com conservadors, sense distinció, molt lluny de la posició que mantenen els seus homòlegs del sud. De fa mesos, cada dijous hi ha una manifestació al Castellet de Perpinyà per a demanar la llibertat dels presos, però el dissabte 19 s’hi va fer la concentració més gran, no solament pel nombre d’assistents sinó perquè també hi eren el senador François Calvet i el batlle de Perpinyà, Jean-Marc Pujol. Dues autoritats que han posat la defensa de la democràcia per damunt dels interessos partidistes. Molt lluny del que fan alguns polítics catalans.

Summary: El rebuig a la sentència trenca falses fronteres


‘Som els més valents, els del sentit comú i els de la centralitat’, ha replicat el portaveu adjunt del grup parlamentari de JxCat, Eduard Pujol, a la carta d’Oriol Junqueras llegida ahir a la Conferència Nacional d’ERC, en què el republicà demanava ‘menys soroll i més eficiència’ als socis independentistes. ‘Nosaltres no ens hem mogut, som on érem. Aquest és l’atribut que dóna més força a JxCat‘, ha assegurat Pujol a la Diada Castellera de Terrassa. ‘El nostre discurs és en positiu i passa per no discutir amb ningú. Ara cal obrir els braços i incloure els qui saben que la prosperitat de Catalunya implica fer República’, ha afegit Pujol. D’altra banda, el portaveu de JxCat també ha posat deures al nou executiu espanyol i li ha recomanat mirar el documentari sobre els fets del 20 de setembre a la Conselleria d’Economia abans de la reunió amb el president Quim Torra el 9 de juliol vinent. ‘Estaria molt bé que anessin al web de TV3 i es descarreguessin el reportatge, que té molt de periodisme i poc de propaganda’, ha assegurat Pujol. ‘Si el miren amb atenció, segur que serà molt més fàcil de trobar una solució d’aleshores endavant’, ha reflexionat.

Summary: JxCat respon ERC: ‘Nosaltres som els més valents i els del sentit comú’


El copresident del grup de negociadors europeus amb la Gran Bretanya per al Brexit, Guy Verhofstadt, ha revelat aquest cap de setmana un pla perquè els ciutadans britànics que ho vulguin puguin continuar essent membres de la Unió Europea, pagant un impost especial. La proposta ha aixecat una gran polseguera perquè significa redefinir de dalt a baix la Unió Europea. Tindria conseqüències més enllà del Brexit i seria un precedent molt important per al procés de Catalunya cap a la independència. La Unió Europea, segons el tractat que la defineix, és una unió d’estats i ciutadans. Això permet d’interpretar que la ciutadania europea va més enllà de la pertinença a un estat membre. Tot i que aquesta és la posició oficial (hom és ciutadà europeu perquè és ciutadà d’un dels estats membres), la nova proposta posa en dubte que sigui l’única interpretació possible. El grup de negociadors europeus afirma que per a ser ciutadans de la Unió Europea cal ser ciutadans d’un estat membre, però que si aquest estat membre abandona la Unió els ciutadans que ja en formaven part no poden ser privats dels drets que havien adquirit. Per a conciliar aquests dos enfocaments, els negociadors europeus proposen que els ciutadans del Regne Unit que vulguin continuar tenint els drets dels ciutadans europeus puguin mantenir individualment la ciutadania europea. Això implicaria que podrien treballar, viatjar i establir-se sense cap dificultat en els vint-i-set estats membres i fins i tot podria voler dir que hi tindrien dret de vot, en unes condicions que no han estat aclarides. La proposta, la va fer originalment l’eurodiputat luxemburguès Charles Goerens, però ara ha estat assumida per l’equip negociador europeu i se sotmetrà al govern britànic en les negociacions que han de començar l’any vinent. Sobre el paper, una proposta com aquesta requeriria reformar els tractats europeus, un procés tan lent i complex que sembla impossible abans de tancar la negociació del Brexit. Per aquesta raó els negociadors cerquen la manera de fer-la efectiva legalment sense haver de reformar el tractat. El fet que la Cort Europea de Justícia hagi emès unes quantes sentències en aquesta mateixa línia podria obrir una via. La possible modificació de la noció de ciutadania europea tindria un valor més enllà del Brexit i podria canviar també el debat sobre una Catalunya independent, fins i tot en el supòsit que no fos acceptada com a part de la Unió Europea. Si, com pretenen els negociadors del Brexit, la ciutadania europea ja no anés associada obligatòriament al fet que un estat sigui membre o no i la pogués conservar qualsevol ciutadà que ja n’hagués format part, la tesi segons la qual Catalunya quedaria aïllada en cas d’independència encara perdria més sentit.

Summary: El Brexit porta Europa a pensar en una ciutadania no vinculada únicament als estats membres


Investigadors de l’Institut d’Investigació Biomèdica de Bellvitge (IDIBELL) han descobert que una molècula de la sang és efectiva contra la malaltia autoimmune del ronyó, la nefritis lúpica. El grup ha administrat aquesta molècula en ratolins que reprodueixen la malaltia i han conclòs que aquesta millora molt considerablement la simptomatologia de la malaltia. Aquests resultats s’han publicat a la revista Kidney International i s’està avaluant la seva aplicabilitat en altres trastorns autoimmunes, com la colitis i l’artritis reumatoide, amb resultats previs satisfactoris. El lupus és una malaltia crònica autoimmune que pot danyar qualsevol part del cos. Quan causa inflamació en els ronyons, l’anomenada nefritis lúpica, no poden eliminar correctament els residus de la sang o controlar la quantitat de líquids del cos. Els pacients necessiten sotmetre’s a diàlisi i, possiblement, a un trasplantament de ronyó. Actualment, els pacients de nefritis lúpica són tractats amb medicaments antiinflamatoris no esteroides i immunosupressors, que tenen efectes secundaris. L’equip de l’IDIBELL encapçat pel doctor Josep Maria Aran ha demostrat una nova activitat per a una de les formes d’una proteïna inhibidora. En concret, s’ha demostrat que és capaç de reprogramar un tipus de glòbul blanc a la sang, transformant la seva activitat proinflamatòria i immunogènica en una activitat antiinflamatòria i tolerogènica. Aquesta proteïna es pot aïllar a partir del sèrum humà o obtenir-se de forma artificial mitjançant cultius. En ratolins que reprodueixen la nefritis lúpica humana, s’ha demostrat que la seva administració millora la simptomatologia de la malaltia, sobretot si es comparar amb l’acció terapèutica dels immunosupressors clàssics. A més, no presenta efectes secundaris i és efectiva també contra la dermatitis, una altra afectació derivada del lupus, segons ha explicat l’IDIBELL. En el treball publicat hi han participat investigadors i metges de l’Hospital de Bellvitge, de la universitat de Lund (Suècia), del Centre d’Investigacions Biològiques (CSIC) de Madrid i del Ciber de Malalties Rares (CIBERER). Els resultats es troben ara en un procés de translació per al seu futur ús en la clínica, un treball que es porta a terme des de la unitat d’innovació de l’IDIBELL.

Summary: Descobreixen que una molècula de la sang és efectiva contra una malaltia autoimmune del ronyó