Òmnium Cultural ha decidit atorgar el Premi Muriel Casals de Comunicació als serveis informatius de Betevé per la cobertura informativa de les protestes contra la sentència del Suprem. El premi, a més a més, coincideix amb el 25è aniversari de la televisió pública de Barcelona. El guardó es lliurarà en el marc de la 69a edició de la Nit de Santa Llúcia, que se celebrarà el 13 de desembre al Teatre Sagarra de Santa Coloma de Gramenet. El president d’Òmnium Cultural, Jordi Cuixart, que per tercer any consecutiu no assistirà a la Festa de les Lletres Catalanes perquè està empresonat, ha destacat la importància del dret a la informació i la llibertat de premsa: ‘En temps foscos on el sobiranisme i la resta de moviments de transformació social lluiten, comptar amb mitjans que enforteixen el dret a la informació i la cultura democràtica és una gran notícia i ens omple de llum.’ El jurat, format per Odei A.-Etxearte, Sara Gonzàlez, Àlex Gutiérrez, Núria Iceta, Albert Sàez, Sebastià Serrano i Marina Llansana, posa en valor les novetats en el format, basat en la proximitat, la innovació, la immediatesa i el compromís amb el deure d’informar i la funció social del periodisme. A més, també fa un reconeixement especial a tots els periodistes ferits per les càrregues policíaques que exercien el seu deure d’informar durant les mobilitzacions postsentència. El president d’Òmnium ha destacat la necessitat d’un bon periodisme com a sustent democràtic, sobretot quan ‘el poder viralitza l’odi i s’usa la mentida per criminalitzar el dissident o el qui pensa diferent’, i ha afegit que comptar amb aquests mitjans que enforteixen el dret a la informació és ‘una gran notícia i un bon homenatge a l’amor pel servei públic que va llegar la Muriel’. És el tercer any consecutiu que el Premi de Comunicació que s’entrega la Nit de Santa Llúcia porta el nom de Muriel Casals, en reconeixement de l’ex-presidenta d’Òmnium Cultural. Aquest guardó busca donar a conèixer els esforços dels professionals de la comunicació per prestigiar l’ús de la llengua i projectar la cultura dins els Països Catalans. El premi està dotat amb 3.000 euros, gràcies a la donació que va fer la filla de Muriel Casals dels diners de la indemnització pel tràgic accident que va acabar amb la vida de qui va ser presidenta de l’entitat.

Summary: Els serveis informatius de Betevé, premi Muriel Casals per la cobertura de les protestes contra la sentència


Els lletrats del senat espanyol han avalat la suspensió del senador d’ERC Raül Romeva en base a l’article 384bis de la Llei d’Enjudiciament Criminal (LECrim). L’informe dels serveis jurídics de la cambra alta, al qual ha tingut accés l’ACN, determina que ‘resulta indubtable’ que la mesa del senat espanyol pot suspendre automàticament Romeva, tal com va fer el congrés amb els diputats presos. Els lletrats argumenten que la mesa presidida pel socialista Manuel Cruz és ‘competent’ per donar efectivitat a la suspensió de forma immediata. L’informe diu que correspon a la mesa determinar els efectes de la suspensió però apunta que ‘sembla que ha de tenir un caràcter indefinit’ fins que canviï la situació de Romeva, i l’article de la LECrim, que determina la suspensió en el supòsit que un parlamentari estigui en presó preventiva, deixi de ser aplicable. Els lletrats també asseguren que ‘no procedeix’ suspendre Romeva en base a l’article 22.6 del reglament del Senat. La Mesa del Senat està reunida des de les dotze hores d’avui amb aquest informe sobre la taula per decidir sobre la suspensió. Està formada per quatre membres del PSOE, que tenen majoria absoluta, dos del PP i un del PNB. L’article 384bis de la LECrim estableix la suspensió dels diputats un cop sigui ferma la interlocutòria de processament i s’hagi decretat la presó provisional per un delicte relacionat amb bandes armades o individus terroristes o rebels. En aquest cas ‘el processat que estigués ostentant una funció o càrrec públic quedarà automàticament suspès en l’exercici d’aquest mentre duri la situació de presó’. És el que va utilitzar divendres el congrés espanyol per suspendre Oriol Junqueras, Jordi Sànchez, Jordi Turull i Josep Rull.

Summary: Els lletrats del senat espanyol avalen la suspensió de Romeva en base a la Llei d’Enjudiciament Criminal


El 17 de febrer de 2008 el Parlament de Kossove declarava unilateralment la independència. Des de llavors el nou estat ha anat assolint posicions en les principals institucions internacionals i ha estat reconegut per 111 dels 193 estats membres de l’ONU. El procés kossovar ha esdevingut així una guia per estats independents de facto no reconeguts completament per la comunitat internacional. En aquest sentit aquesta setmana Kossove ha fet un important pas endavant en el seu camí cap al reconeixement internacional. La Comissió Europea ha proposat als governs de la Unió Europea derogar els visats als kossovesos i per tant que pugin circular lliurament pels estats membres. D’aquesta manera encara que Espanya no derogués els visats, en no existir una frontera física amb França o Portugal, li seria impossible poder controlar l’entrada de ciutadans kossovesos al territori. Aquesta mateixa setmana també i malgrat l’opisició d’Espanya i Sèrbia la UEFA admetia la Federació de futbol Kossovar, obrint camí així a l’accés a la FIFA i a la pròxima Copa del Món. Aquest estiu Kossove participarà en els Jocs Olímpics de Rio. El reconeixement internacional. El mateix dia de la declaració d’independència Costa Rica reconeixia el nou estat, sent el primer a fer-ho. L’endemà ho feien els Estats Units, França, el Regne Unit, Albània, Turquia i Afganistan. Només un any després Kossove ja formava part del Fons Monetari Internacional i del Banc Mundial. El 8 d’octubre de 2008, l’Assemblea General de l’ONU aprovava una resolució de Sèrbia que demana que es preguntés a la Cort Internacional de Justícia sobre si la declaració unilateral d’independència era compatible amb el dret internacional. El 22 de juliol de 2010 la Cort publicava una decisió històrica en sentenciar que la declaració no violava el dret internacional. Mentrestant i sense defallir Kossove ha anat treballant pel reconeixement en associacions més enllà de les institucions estatals. El 2014 era acceptat al Comitè Olímpic Internacional, fet que li permetrà participar en els Jocs Olímpics. A més, Kossove ha estat admès en les principals federacions esportives com l’handbol, la FIBA de bàsquet el 2015 o a la UEFA aquesta mateixa setmana. El 13 de maig podria convertir-se en nou membre de la FIFA, en el congrés que es celebrarà a Mèxic. A la vegada, el 2013 Facebook reconeixia Kossove com a estat independent, una xarxa amb més de 1.650 milions d’usuaris actius. Les institucions internacionals han atorgat també a Kossove un prefix telefònic propi o un IBAM nacional, coses que normalment només tenen els estats reconeguts per l’ONU. Tot i aquests avenços, la República de Kossove no forma part de l’ONU i va ser rebutjat l’any passat la seva candidatura a ser membre de la UNESCO. Per ser admès és necessari tenir dues terceres parts dels vots (95 vots favorables) però en la votació només va tenir 92 vots favorables, 50 en contra i 29 abstencions. Es va quedar només a tres vots d’entrar-hi. La guerra freda kossovar Com passa tantes vegades el reconeixement de Kossove ha estat vinculat a moviments més globals. Aquest cas ha estat analitzat molts cops com una batalla, més, entre Estats Units i Rússia. I això perquè a Kossove hi ha Camp Bondsteel, la base militar dels Estats Units més gran del món fora del seu territori, amb més de 7.000 soldats, que a la vegada serveix com a seu de l’OTAN. A l’altra banda Sèrbia, l’estat del qual s’escindeix, és un aliat de Rússia. Els vots contraris a l’entrada de Kossove a la UNESCO són per això majoritàriament de països més propers a Rússia que a Estats Units, com ara Veneçuela, Corea del Nord, Cuba, Síria, Angola o Bielorússia. L’oposició espanyola. Espanya també s’oposa a reconèixer la independència de Kossove. En aquest cas per no reconèixer un estat nascut d’una declaració unilateral. Cal remarcar en aquest sentit que en el vot a la Unesco, estats com el Regne Unit, França o Turquia, que tenen també forts moviments nacionalistes (Escòcia, Còrsega i Kurdistan) van votar a favor d’adhesió a la UNESCO sense que els preocupés el precedent, mentre que estats que calia esperar que fossin comprensius amb Kossove i li atorguessin el seu suport, com Palestina o Armènia (pel Karabakh), van votar en contra. L’estat espanyol, en canvi (juntament amb el Marroc o Geòrgia) ha mantingut la seva total oposició al reconeixement del nou estat pensant en els seus conflictes interns. Després de la declaració d’independència el govern d’Espanya va declarar que no reconeixeria ‘l’acte unilateral perquè no respecta la legalitat internacional’, posició que no va corregir després de la sentència de la Cort Internacional que ho negava això. De la Unió Europea només cinc estats no han reconegut encara Kossove: Eslovàquia, Romania, Grècia, Xipre i Espanya, encara que tots menys l’estat espanyol han flexibilitzat clarament la seva posició. Grècia, Romania i Eslovàquia, tot i no reconèixer formalment la independència, accepten ja el passaport kosovar com a vàlid. El 2015 el primer ministre romanès va assegurar que podrien considerar reconèixer el país perquè ‘moltes coses han canviat des de 2008’. Eslovàquia ha anunciat que estudia reconèixer Kossove i el govern de Syriza també ha canviat la posició de Grècia i està estudiant el reconeixement. Així es va abstenir en l’entrada a la UNESCO, va visitar Kossove i va convidar el primer ministre kossovès al país hel·lè. Xipre s’espera que adoptarà la posició de Grècia, com fa normalment en política internacional. Tots aquests moviments deixen l’estat espanyol com el més intransigent, una posició que està creant molt malestar a Brussel·les. Integració a la Unió Europea, malgrat Espanya La majoria d’estats de la Unió Europea reconeixen la independència de Kossove, però cinc estats no ho fan i en teoria podrien vetar qualsevol acord amb aquest país. Com sempre, però, la Unió Europea ha trobat la manera d’esquivar el problema. Per evitar el veto dels estats contraris al reconeixement de Kosovo, s’adopten acords entre Kossove i la Comissió Europea com a entitat jurídicament legal. Aquesta fórmula fa necessària l’aprovació del Parlament Europeu però en cap cas reclama la ratificació dels parlaments dels estat membres, saltant-se així el possible vet espanyol. D’aquesta manera i en un gest enormement trascendental el 2014 la Unió Europea i Kossove van signar un Acord d’Estabilització i Associació, que és ja un primer pas per l’adhesió. L’acord comporta que els productes kosovars no tinguin gairebé restriccions així com acords en un gran ventall d’àmbits com seguretat, justícia o la cooperació en educació, energia o medi ambient. Sense la necessitat del vistiplau dels estats, aquest pacte va ser signat el 27 d’octubre de 2015 i ratificat pel Parlament Europeu el 22 de gener d’aquest any per una amplia majoria (468 a favor per només 102 en contra). Mentrestant el Parlament Europeu ha reclamat en diverses ocasions que els països que no ho han fet reconeguin la independència per estabilitzar la regió i normalitzar les relacions. La proposta d’aquesta setmana de la Comissió Europea de permetre als kossovars viatjar per l’àrea Schengen sense visat és un pas més cap a la normalització internacional del nou estat. L’Alt Representant de la Unió Europea per Afers Exteriors de fet va viatjar aquest dijous a Pristina per celebrar l’acord i seguir treballant. La imatge era poderosa: la ministra europea d’Afers Exteriors celebrava l’acord en un país que per a Espanya, a la qual ella també representa, no existeix. Fins i tot les relacions de Kossove amb Sèrbia són més obertes. A Brussel·les sorprèn la duresa de l’estat espanyol perquè és més gran i tot que la de la pròpia Sèrbia. Encara que Sèrbia ha assegurat que mai reconeixerà la independència de Kossove, ha admès en canvi que existeixen ”institucions provisionals d’autogovern”. I en base a això el gener de 2013 Sèrbia i Kossove van arribar a un acord sobre duanes i cobrament de taxes, que significava un reconeixement de la frontera i les institucions de Kossove. A l’abril del mateix any, els dos governs pactaven un autogovern parcials als municipis de majoria sèrbia, considerat un primer pas per a l’autonomia serbokosovar. Aquest acord tenia l’oposició dels serbokosovars, que consideren les institucions kosovars il·legals i que van crear una assemblea paral·lela per a protegir l’estatus de Kosovo dins de Sèrbia.També van boicotejar les eleccions, en alguns municipis de majoria sèrbia on la participació va ser del 17% en les eleccions de 2014. L’encaix dels serbokosovars és, per això, un dels principals focus de tensió. El 2012 els serbis del nord de Kossove van rebutjar en un referèndum, sense validesa ni per Sèrbia ni per Kossove, que els seus municipis formessin part del nou estat. La participació en aquests municipis de majoria sèrbia va ser aleshores de 75% i un 99,74% va votar en contra del nou estat. Kossove és considerat pels serbis com el cor de la nació i un centre important de l’Església ortodoxa Sèrbia, que va ser arrabassat per l’Imperi otomà el 1455. Actualment el 10% de la població del territori és serbokosovar, encara que el percentatge era major abans de la Guerra de Kossove. Durant la guerra va haver 200.000 serbis desplaçats i es va produir l’assassinat de serbis i la crema d’edificis i esglésies. S’ha de tenir en compte que a causa del boicot serbi al cens de 2011 i per tant el percentatge real és desconegut en alguns municipis. El 2015 els dos estats van arribar a nous acords, com permetre a Kossove tenir prefix telefònic d’estat o que els tribunals del nord de Kossove s’integressin a la justícia estatal. A més, sota el paraigua de la Unió Europea és va crear l’Associació de Municipis Serbis de Kossove, un ens amb autonomia parcial. Però els nacionalistes albanesos (pels quals Kossove és Albània) consideren aquest ens com una imitació de la República Srpska (el govern dels serbis de Bosnia i Hercegovina) i per tant com una violació de la sobirania del país. Això ha comportat a la paralització de l’ens i que els diputats de l’oposició hagin llençat diverses vegades gasos lacrimògens i ous al Parlament. El cas català i Kossove. Quan es compara el que està passant a Kossove amb el que pot passar amb Catalunya cal tenir en compte que entre els dos països hi ha grans diferències. Catalunya forma part de la Unió Europea i geogràficament és troba en una posició molt important, fent de ròtula entre la península ibèrica i el centre d’Europa. A més és un centre d’inversió i empreses estrangera, a la vegada que hi ha una gran comunitat d’estrangers. Per tant el conflicte català no és un conflicte que pogués quedar congelat com està passant al Karabakh o Transnistria i una declaració unilateral d’independència difícilment podria ser ignorada. L’estat espanyol manté al respecte un posició cínica. Es mostra bel·ligerant a qualsevol reconeixement internacional de Kossove perquè no vol que hi hagi un precedent, però a la vegada assegura constantment que la DUI de Kossove i la sentencia favorable de la Cort Internacional de Justícia no són comparables a la de Catalunya (o País Basc). Aleshores si Kossove es un cas excepcional, per què no reconèixer-lo? El més greu és que de la posició de l’estat espanyol s’infereix que la DUI només és legal si hi ha guerra i violència, mentre que per mitjans pacífics no es pot assolir mai. Una posició que compta cada cop menys amb el suport de la comunitat internacional dins la qual calarament s’imposa el pragmatisme. Com s’està veient a Kossove.

Summary: Espanya, impotent davant el progrés del reconeixement internacional de Kossove


Catalunya i Flandes han decidit de suspendre la missió comercial que el president de la Generalitat, Carles Puigdemont, i el ministre-president de Flandes, Geert Bourgeois, havien d’encapçalar del 7 al 9 de maig al Marroc. Segons que han informat en un comunicat conjunt, s’ha pres la decisió perquè que el govern marroquí ha informat formalment, dues setmanes abans del viatge, que cap dels responsables polítics marroquins no podria rebre’ls durant la seva estada al país. Fonts de Presidència consultades per l’ACN han atribuït la posició del govern marroquí a pressions del govern espanyol per a evitar reunions polítiques. En el comunicat, el president Puigdemont i el ministre-president Bourgeois lamenten la ‘decisió unilateral’ del govern marroquí. Els dos caps de govern lamenten sobretot ‘les conseqüències per les més de trenta empreses catalanes i flamenques que volien reforçar els vincles econòmics amb el Marroc, tenint en compte que és un soci comercial important per als dos països’. El president Puigdemont i el ministre-president Bourgeois agraeixen ‘explícitament’ la tasca que han fet la xarxa d’empreses flamenques VOKA-Cambra de Comerç d’Anvers-Waasland i les agències de comerç i d’inversió ACCIÓ i Flanders Investment and Trade per organitzar aquesta missió. Un viatge organitzat per les ambaixades d’Espanya i Bèlgica A diferència d’altres viatges del govern, aquest havia estat organitzat per mitjà de les ambaixades espanyola i belga. Els governs de Flandes i Catalunya havien demanat a les respectives ambaixades el suport per a una missió que tenia caràcter econòmic. L’ambaixada espanyola, però, ha sabotejat la trobada, cosa que ha causat l’estupefacció de la diplomàcia belga.

Summary: Catalunya i Flandes suspenen la missió comercial al Marroc, que havia d’organitzar l’ambaixada espanyola


El preu del lloguer ha apujat un 9,9% interanual a Catalunya durant el primer semestre del 2017 segons l’Informe sobre el mercat del lloguer a Catalunya, elaborat per la Secretaria d’Habitatge i Millora Urbana de la Conselleria de Governació, Administracions Públiques i Habitatge. En un comunicat aquest dilluns, la Generalitat ha explicat que amb l’augment del 9,9%, el preu mitjà del lloguer a Catalunya se situa en 626 euros mensuals. A Barcelona ciutat, l’increment anual ha estat del 11,9% (845 euros mensuals), i a l’àrea metropolitana, l’increment envolta el 9% (618 euros mensuals). Concretament, a la capital catalana hi ha disparitat de preus depenent de la zona, ja que es poden trobar per 1.182 euros mensuals a Sarrià-Sant Gervasi, i de fins 659 euros a Sant Andreu. La variació trimestral del preu del lloguer entre desembre del 2016 i març del 2017 és del 0,7%, a la capital catalana és d’un 0,2%, i del 1,5% del total del territori català sense tenir en compte Barcelona ciutat. Les xifres de l’informe també han demostrat que s’han signat 37.262 nous contractes de lloguer en el primer semestre de l’any (+8,2%), sent la ciutat de Barcelona on més creixen els nous contractes (+11,4%). A l’àrea metropolitana, l’ascens del nombre de contractes és del 7,6%, i a la resta de la comunitat autònoma han apujat un 6,9%. A la resta de demarcacions, els preus es mantenen per sota dels de Barcelona: a Girona el lloguer ha apujat un 4% (463 euros); a Tarragona, un 4,4% (420 euros), i a Lleida, un 4,2% (362 euros). La Generalitat ha explicat que aquest informe ha utilitzat com a font les dades procedents de les fiances dipositades en l’Institut Català del Sòl (Incasòl).

Summary: El preu del lloguer puja a Catalunya un 9,9% segons la Generalitat


Albano-Dante Fachin, candidat del Front Republicà a les eleccions espanyoles, es prepara per tornar a les institucions. A final del 2017, Pablo Iglesias va aplicar-li un 155 intern i va prendre el control de la direcció de Podem perquè Fachin havia proposat una aliança amb forces independentistes per a plantar cara a la repressió. Finalment, Fachin ha tirat endavant el seu projecte amb una coalició entre Poble Lliure, Pirates i Som Alternativa, la formació que va fundar quan va sortir de Podem. Diu i repeteix que no és independentista, però que el primer d’octubre de 2017 i el 3 d’octubre el país va canviar i que cal anar a Madrid a reivindicar fermament el dret d’autodeterminació dels catalans. Al seu discurs és sempre present la figura de Jordi Cuixart i garanteix que si el Front Republicà és determinant, posaran entrebancs a la investidura de qualsevol president espanyol que no reconegui la sobirania catalana i es comprometi a aturar la repressió. —Per què un independentista hauria de votar un candidat no independentista com Albano-Dante Fachin? —Represento una coalició en què hi ha tres organitzacions. Poble Lliure, de l’independentisme de la qual ningú no dubta. I Som Alternativa i Pirates, que no es defineixen com a independentistes, però que comparteixen amb Poble Lliure que la gent no ha de demanar permís a ningú per fer allò que cregui que ha de fer. És la defensa de l’autodeterminació. Hi ha una altra coincidència, la idea que el camí cap a l’autodeterminació només es podrà fer exercint la desobediència civil. El primer d’octubre i el 3 d’octubre no els fan els independentistes, sinó un sector molt ampli i divers de gent. Aquesta aliança és la clau del futur. Quan el règim tremola i el rei s’espanta i crida ‘a por ellos’ és quan veu que a Catalunya no hi ha dempeus únicament els independentistes, sinó la gran majoria del poble. Aquestes eleccions no són un plebiscit sobre la independència. Creiem que aquesta aliança ens permet d’anar a Madrid a dir ‘ja n’hi ha prou’. — Però creieu que pot ser un problema de cara a aconseguir el vot independentista? —El votant sobiranista s’hauria de preguntar quin objectiu tenen els diputats que envien al congrés. Poden enviar-hi un independentista, però a fer-hi què? Nosaltres garantim que els diputats que tinguem no cauran en el xantatge de l’anterior legislatura, quan van dir als sobiranistes que s’havien d’empassar les seves demandes. No farem president cap candidat que no reconegui que Catalunya té dret d’autodeterminació i que no pot dir ‘ja en parlarem’ i que no aturi la repressió. Com explicaríem a la gent que, mentre els nostres companys són a la presó i a l’exili, tenim la responsabilitat de fer un govern? Si no s’atura la repressió immediatament, no tindran els nostres vots. I hi ha una tercera qüestió, que té a veure amb el xantatge: els nostres diputats no aniran a intercanviar presos ni autodeterminació per engrunes. I dic engrunes perquè sabem que fins que no es reformi l’article 135 de la constitució espanyola  parlar de polítiques socials és mentida. —ERC va amb Joan Josep Nuet per eixamplar la base cap als comuns. Poble Lliure ha fet igual amb Fachin? —Hi ha diferències. Fachin no ha fitxat per Poble Lliure. Tres organitzacions diferents s’han assegut i han buscat punts polítics d’acord. A més, la base no s’eixampla pas dient als independentistes que pitgin el fre, s’eixampla dient a qui no és independentista que pitgi l’accelerador. La cosa que més eixampla la base és la que vam fer el Primer d’Octubre, que va ser dir prou i exercir com a ciutadans i plantar-nos. Cal continuar aquest camí. La idea d’eixamplar la base es percep com una frenada dels independentistes, però nosaltres diem que és al contrari. Cal que s’hi apuntin els qui no ho són però tenen clar que la ruptura és inevitable. Si es torna a fer un referèndum, ja veuré què voto. L’1-O vaig votar sí, com molta gent que no es considera independentista però que vol anar-se’n d’un estat que ens colpeja. —Esteu preparats per rebre una pressió superior al famós #pressingCUP? —Ja se’l poden estalviar. Abans parlàvem del xantatge amb les qüestions socials, però hi haurà una pressió molt potent que dirà que, si no renunciem a les nostres demandes, vindrà la ultradreta. Aquest xantatge és el mateix que el soroll de sabres del 78, però no hi caurem. És molt fàcil donar-li la volta i contestar a Pedro Sánchez que, si vol ser president, haurà de complir les nostres condicions, o si no, vindrà la ultradreta. Qui els posarà al govern serà ell, no pas nosaltres. Ara volen espantar la gent dient que ve Vox, però el Primer d’Octubre la gent d’aquest país va demostrar que no tenia por. —D’acord, doncs posem-nos en la hipòtesi que aguanteu la pressió i es forma un govern PP-Cs-Vox que aplica un 155 indefinit. Què passa després? —El 155 ja s’ha aplicat, i va ser amb els vots del PSOE. Què ens donen a triar: sis mesos de 155 o un 155 indefinit? Nosaltres, a això, no hi juguem. Si passa, serem en una situació relativament igual. Hem d’entendre que estomacar-nos el Primer d’Octubre era la cosa bona i ara vindrà la dolenta? Un 155 indefinit es combatrà de la mateixa manera que es va fer el referèndum: amb 2.300.000 persones al carrer dient prou. Qui ens vol espantar sembla que hagi deixat de confiar en la gent. Quina diferència hi ha entre fer front a un 155 o fer front als piolins? Aquest 155, d’una manera o una altra, continuarà fins que siguem capaços d’articular allò que vam fer el Primer d’Octubre. Serem molt sincers: no anirem a Madrid a fer la independència, hi anirem a posar una muralla. Ja ho diu Cuixart sempre que pot, el camí és la desobediència civil pacífica. —Quin és el programa del Front Republicà? —Podria passar que, aritmèticament, els nostres vots no fossin suficients per a aturar la formació de govern, llavors hauríem de mostrar al congrés la nostra visió ideològica. La legislatura passada, el PSOE va anunciar una llei d’universalització de la sanitat pública, però si la miraves en detall, veies que continuava discriminant molts col·lectius. La cosa terrible és que Podem, en compte de denunciar que el PSOE volia fer-nos un gol, la va aplaudir. La nostra presència allà serà denunciar com ens prenen el pèl, sobretot l’esquerra. Recordo que a les places del 15-M ja es deia que el PP i el PSOE eren el mateix. Quan Merkel ordena, ells obeeixen. Quan cal pactar amb la banca, hi pacten. I quan cal fer cas a la patronal de la sanitat, n’hi fan. El PSOE és un partit de dretes. —Si sou diputat, us retrobareu amb Pablo Iglesias i amb la gent de Podem. Hi manteniu relació? —De moment, em té blocat a Twitter. A banda d’això, quan va ser pare ens vam intercanviar uns missatges. Al final, som persones i compartim certes coses. Políticament, crec que aquest espai va cometre un error brutal de no veure que el Primer d’Octubre era una palanca fenomenal. En aquell moment, jo era secretari general de Podem i vam decidir de convocar la gent a participar-hi, i al cap de deu minuts va sortir Pablo Iglesias dient ‘si jo fos català, no votaria’. Això és no entendre res, i em fa l’efecte que continuen sense entendre-ho. És una pena, però no podem esperar que ho entenguin per fer allò que hem de fer. No es pot apel·lar a la fraternitat dient ‘ei, 2,3 milions de catalans, deixeu d’embolicar la troca fins que Pablo Iglesias hagi entès la fraternitat’. El camí és ser tres milions si cal, i fer que ho entengui. —Com veieu Catalunya en Comú ara que ha perdut Joan Josep Nuet i Elisenda Alamany dient les mateixes coses que dèieu? —Catalunya en Comú ha triat un cap de llista, Jaume Asens, de qui serà difícil que una persona honesta pugui parlar malament. Encara que ho busqués, no trobaria res negatiu a dir de Jaume Asens. Però més d’una vegada he vist que hi ha un problema a Podem i a En Comú Podem: quan arriben les eleccions, posen una persona irreprotxable al capdavant que transmet confiança i fa que el votin, però després l’aparten. El cas paradigmàtic és Xavier Domènech, una persona molt partidària del dret de decidir que després es van treure de sobre. Poden posar Jaume Asens de candidat, que és fantàstic i ningú no li pot retreure cap mena d’equidistància, però té tot de gent al seu voltant. El número 1 per Girona és un fan de Joan Coscubiela. —Però Xavier Domènech se’n va anar… —Se’n va anar perquè estava esgotat, fent servir la mateixa paraula que ell. Va dir que estava ‘esgotat personalment’, que és molt respectable, i ‘esgotat políticament’, que no és igual. Això vol dir que l’havien posat al capdavant, però que darrere no tenia suport. Dubto molt que Jaume Asens pugui ser qui és si al costat té en Coscubiela. —Dimarts, VilaWeb va publicar una anàlisi que explicava que, prenent com a referència els resultats del 2016, per a aconseguir representació per Barcelona, el Front Republicà hauria de tenir vora el 3% dels vots. Però per a tenir-ne a la resta de demarcacions en necessitaria més del 10%. Quines expectatives electorals teniu? —Com tothom, sortim a tenir tants representants com sigui possible. El 28 d’abril, les paperetes han de ser un mirall del moviment sobiranista, que va molt més enllà de dos partits. Fins i tot, hi havia molta gent que considerava l’abstenció perquè aquelles ganes de dir prou no estaven representades. Hem de posar aquesta opció sobre la taula, i que tingui la força que tingui. El Primer d’Octubre no hi havia els militants de dos partits, era una cosa més àmplia. Ja que no s’ha aconseguit aquella unitat de la qual sempre es parla, que era una cosa que crèiem que calia explorar, que hi hagi pluralitat. —Us atreviu a donar una xifra? —Nosaltres no tenim un exèrcit de politòlegs fent estudis demoscòpics. I de fet, fa dues setmanes, la coalició ni tan sols existia. Nosaltres diem el que volem dir. Si aconseguim un 10% dels vots, millor, i si és un 15%, encara més. De tota manera, tenim un problema greu. Com que som una organització que no ha participat mai en les eleccions espanyoles, tindrem moltes dificultats per a fer campanya. És una pena, però encara fa més pena que Vox, que tampoc no té representació, tingui propaganda per tot arreu. —Com us fareu veure? —Tenim la sort que a Catalunya, a diferència d’altres llocs on la gent viu la política com un espectacle i vota segons allò que veu a les tertúlies, la gent té molts incentius per a informar-se i debatre més enllà de les coses que surten per televisió. Quan una societat com aquesta està tan connectada i sent que la política l’afecta tan directament, no es conforma amb les coses que diu la televisió. La meva sogra, que té 72 anys, està molt més informada pel seu WhatsApp que no per la televisió. És una herència de l’1-O, la gent es va organitzar amb els veïns sense la necessitat dels mitjans de massa. —Per tant, fareu la campanya a les xarxes? —Sí, però serà una campanya per xarxes que no s’ha vist mai. Fixeu-vos en una cosa, el vídeo de campanya del 21-D més vist el vaig fer jo, i no m’hi presentava. Per què diem que no s’ha vist mai? Perquè normalment les campanyes per xarxes són una pota més de grans estructures de màrqueting. Nosaltres no ho tenim, això, tenim un missatge que apel·la a uns debats que no s’han fet amb prou profunditat. No pot ser que WhatsApp només serveixi a Bolsonaro i a Vox, nosaltres també hi farem batalla, allà. —Que vosaltres us presenteu és conseqüència de la decisió de la CUP de no anar a les eleccions espanyoles. La seva reacció envers el Front Republicà no va ser gaire amable, us va sorprendre? —S’ha de reconèixer que la CUP fa una tasca de reflexió molt important que, si fos més estesa, faria que les coses ens anessin millor. La seva decisió de no presentar-se és totalment legítima. Abans que ells diguessin que no, Som Alternativa ja havíem dit que calia presentar-s’hi i que aniríem amb qui compartís que calia dir prou. Poble Lliure va prendre la seva decisió, ens vam reunir i vam decidir d’anar endavant. Pirates també s’hi volia presentar. Doncs fem-ho. La CUP ha demostrat que aquesta no és la seva opció, però crec que no hi interfereix. —Us van demanar que a la llista no hi hagués ni candidats municipals, ni càrrecs electes, ni càrrecs orgànics de la CUP. —Això jo no ho sé. Si ho han demanat, ho deuen haver demanat a Poble Lliure. Com a coalició, aquesta qüestió no ha estat sobre la taula. És una cosa entre Poble Lliure i la CUP, i no m’hi penso ficar, per respecte. Malgrat que la CUP no comparteixi la nostra decisió, veig que la respecta. Estic molt agraït que la CUP entengui que, si ens hi volem presentar, doncs endavant. —Com és que Antonio Baños, que ha donat suport a Front Republicà, no és a la llista? —Presentar-se a unes eleccions és una part d’una cosa més important, que són els 2,3 milions de persones del Primer d’Octubre. Necessitem gent a tot arreu, Antonio Baños també participa en el Consell Assessor per a l’impuls d’un Fòrum Cívic i Social pel Debat Constituent i va recollir avals. Hem de ser molts a tot arreu. —Els altres partits han farcit les llistes de fitxatges, però als llocs de sortida del Front Republicà són tots militants vostres tret de Roger Español, número cinc per Barcelona. —Si mirem el conjunt de la llista, veiem que hi ha molta gent dels sindicats, dels CDR i de molts espais. Hi ha tres organitzacions que treballen per fer possible això i és normal que siguin les que es facin responsables de les reflexions polítiques que es presenten. Crec que la divisió entre polítics i no polítics ha saltat per l’aire. Podríem haver posat més actors o cantants, però hem fet una llista que ajuda a transmetre les idees que tenim. Quan no tens clar què vas a fer al congrés, sí que has de fer fitxatges. —Heu parlat amb les altres forces sobiranistes? —No. Durant aquest any, hem vist que les batalles entre partits eren al capdamunt de l’actualitat política. Nosaltres no hem vingut pas a afegir-nos a aquesta batalla, sinó a fer una proposta. I creiem que pot ajudar a fer ponts entre organitzacions. Una de les nostres funcions és rebaixar l’enfrontament partidista i apujar el debat sobre què cal fer. Això vol dir que no hem vingut a fer retrets, ja n’hi ha prou. —Si no teniu prou diputats per a fer un grup propi, anireu al mixt o negociareu amb altres formacions per integrar-vos al seu? —Seria millor tenir grup propi. Si no és així, ja veurem què fem. —Tindria sentit fer un gran grup català sobiranista? —Això dels grups sovint té més a veure amb qüestions de recursos que no pas polítiques. A nosaltres això ens és igual, ens interessa per a què serveixen els diputats. Si tenim una estratègia conjunta, estarà molt bé, però anar junts només per tenir més recursos no ens interessa. De tota manera, aquest debat encara no l’hem tingut. —Com pagareu la campanya? —Suposo que els dies que vénen haurem de demanar ajuda, però no serà als bancs. La nostra no serà pas una campanya milionària. Ens costarà sortir a la televisió i comprar cartells, però farem tant com podrem. Molta gent m’ha dit que no sap si ens votarà, però que volia que ens presentéssim. No vull que hi hagi gent que es quedi a casa perquè no té qui votar. —Després de les eleccions espanyoles vindran les municipals. Som Alternativa s’hi presentarà? —En alguns municipis, com Mataró o Lloret de Mar, Som Alternativa es presenta sola; en uns altres, amb la CUP, com a Figueres i Sant Esteve Sesrovires. I a llocs com Manresa es presenta en espais més amplis on hi ha també la CUP i EUiA. Som Alternativa neix arran de l’aplicació del 155: com a direcció de Podem, diem que la situació és excepcional i que hem de trencar la barrera que ens impedeix de seure amb els independentistes. Això també ho apliquem en l’àmbit municipal, i per això participem en espais amb molta més gent. —A Cerdanyola del Vallès, Som Alternativa competirà amb la candidatura d’esquerra sobiranista àmplia inspirada en la fórmula de Guanyem Badalona. —Bé, són coses que poden passar quan et creus de debò que, al territori, la gent pren les decisions i no hi ha cap dirigent que diu què s’ha de fer. Si m’ho pregunteu a mi, us podria dir que ‘quina pena’, però no puc decidir sobre Cerdanyola perquè no hi visc. Tampoc no diré si l’han encertada o no. La sobirania és una eina per a equivocar-se o encertar-la lliurement. Confio que els companys que han pres aquesta decisió ho han fet després d’un debat.

Summary: Albano-Dante Fachin: ‘La base no s’eixampla pas dient als independentistes que pitgin el fre’


Un nou pic de la marea alta avui a la Llacuna de Venècia ha portat a les autoritats a decretar el tancament de certes zones i a prohibir la navegació d’alguns mitjans de transport de la ciutat. La marea alta ha arribat avui al nivell de 154 centímetres, tornant a deixar submergides diverses parts de la ciutat italiana. Aquesta pujada del nivell de l’aigua ha portat a les autoritats a prohibir la navegació dels vaixells de passatge tipus ‘Vaporetto’ a l’espera de la baixada de la marea. A més, s’ha decretat el tancament temporal de la plaça de Sant Marc per als ciutadans i els turistes, després que comencessin a sonar les primeres sirenes d’alerta de la pujada de la marea a les 6.39 d’avui. La previsió ha anat empitjorant d’ençà del dijous, quan el pronòstic assenyalava que la ‘acqua alta’ se situaria en els 145 centímetres, tot i que les autoritats ja havien decidit tancar per avui les escoles i col·legis. El ministre de Relacions amb el Parlament, Federico D’Inca, ha informat a Twitter que el batlle de Venècia ha estat nomenat comissari per a l’emergència en aquesta ciutat italiana i ha subratllat el suport de l’executiu. ‘La situació és complexa però l’estat, és a dir el govern, està preparat per a fer tot el que sigui necessari per a protegir aquesta preciosa i fràgil ciutat’, ha dit el ministre. El govern que encapçala el primer ministre, Guiseppe Conte, ha aprovat la declaració de l’estat d’emergència a Venècia, amb una aportació de vint milions d’euros en fons per ajudar els damnificats per les inundacions derivades de les marees altes d’aquesta setmana. Després d’aprovar la mesura al Consell de Ministres, Conte ha confiat en el fet que els fons destinats a Venècia serveixi per adoptar mesures immediatament per donar suport a la ciutat i tots els seus habitants en un moment tan complicat. La marea alta registrada a la nit de dimarts ha estat la segona més elevada de la història de Venècia, amb 187 centímetres, i ha provocat importants inundacions a la ciutat tot i l’existència del macroprojecte de barrera protectora MOSE, dissenyat precisament per evitar inundacions.

Summary: La marea alta torna a fer estralls i obliga a tancar la plaça de Sant Marc de Venècia


El president de la Generalitat, Ximo Puig, s’ha trobat obligat a donar un missatge de confiança sobre el futur de la factoria Ford a Almussafes, després de saber-se que una part de la producció de la furgoneta Transit Connect es traslladaria a Mèxic. Segons ell, l’esperança de la planta està en els nous productes que es llançaran i als quals optarà la factoria. Ha recordat que la Generalitat manté una relació ‘permanent’ amb la direcció de Ford Almussafes, però ha admès que veu amb preocupació anuncis com el d’aquest trasllat de producció. Amb tot, no considera que s’hagi d’emetre un missatge alarmista perquè la factoria Ford d’Almussafes és la millor planta de Ford a Europa, la més productiva. Per tant, segons el president, tindrà més oportunitats, entre les quals ha apuntat el cotxe elèctric i els vehicles sense conductor. La planta valenciana perdrà el mercat nord-americà el 2021, però de moment mantindrà la producció per a l’europeu. Si més no, fins el 2022. I les incògnites de si mantenen la fabricació d’aquest model i el possible impacte negatiu sobre els llocs de feina preocupen ara la plantilla i els representants sindicals. El sindicat Comissions Obreres calcula que aquesta mesura de reestructuració farà perdre 400 llocs de feina; la valoració que en fa UGT és més moderada i pensa que és precipitat de parlar de pèrdua d’ocupació.

Summary: Puig torna a donar un missatge de tranquil·litat sobre el futur de Ford


Entra la Xina i l’Índia hi ha un país que no ha estat mai conquerit. Diuen que quan les dues grans potències passen èpoques de bonança, el Nepal floreix. Per aquest motiu, els habitants de Kàtmandu, la capital de la nació, veuen amb optimisme les previsions que fan dels seus veïns les dues principals economies destacades del món a partir de la segona meitat del segle XXI. Ara per ara, la ciutat és una caòtica urbanització en reconstrucció després del terratrèmol del 2015. El Nepal va entomar el desastre natural com una oportunitat per a repensar-se. En va sortir més democràtica i amb una mirada molt més moderna. Tot plegat fa que ara sigui un moment únic per a conèixer Kàtmandu, que lluita per avançar i convertir-se en una gran ciutat asiàtica. Dones guarnides amb el vestit tradicional (saree) fan petar la xerrada. El parany dels turistes Kàtmandu és la porta d’entrada de tots els visitants estrangers al Nepal. Si pernocten a la ciutat, és quasi segur que tindran allotjament a la zona de Thamel. La història del barri es remunta tan sols cinquanta anys enrere, quan centenars d’artistes i viatgers de tot el món visitaven al Nepal amb l’afany de completar un viatge espiritual. Era l’època dels hippies i Kàtmandu va ser un dels destins per excel·lència del moviment. La tradició mística, l’estil de vida relaxat, les excursions a l’Himàlaia i, també cal dir-ho, la presència en abundància de cànnabis, legal al país fins el 1973, van atreure la mirada de molts occidentals de cabells llargs, pantalons acampanats i ulleres a l’estil de John Lennon. Sobre aquest fonament es va bastir Thamel, l’epicentre de tota activitat turística, comercial i d’entreteniment de la capital. Avui és un enfilall de botigues de records, restaurants de cuines de tot el món –tret de la nepalesa–, bars musicals amb grans descomptes, discoteques, agències de turisme i centres de massatges. Tot allò que necessiti el turista, ho trobarà a Thamel. El turisme és la principal activitat del barri de Thamel. La veritat és que és dels pocs llocs de la ciutat on es pot caminar més o menys tranquil·lament. El caos de les carreteres, que la major part de vegades no tenen ni voreres, ací s’ha esvaït. L’administració ha optat per prohibir el trànsit als carrers principals de Thamel, perquè sigui més agradable al visitant. De totes maneres, és una tranquil·litat relativa. Cada pocs passos, algun venedor s’acosta a oferir un producte o servei, segons el perfil del potencial client. Si és una família amb nens, serà un taxi; si és una parella gran, serà una sessió de spa; si és un grup de joves, serà haixix. La vida a Thamel és còmoda, entretinguda i agradable, però lluny de ser una experiència autèntica. L’únic rastre de cultura local és als aparadors de records, on reposen objectes que no fa servir cap nepalès i que es repeteixen amb exactitud mil·limètrica de fàbrica a tots els establiments del voltant. Una dona fa una ofrena al temple de Seto Machhendranath. Descobrir l’autèntica Kàtmandu Per sort, no cal pas anar gaire lluny de Thamel per barrejar-se amb nepalesos i fer un agradable tast de la vida veritable de la ciutat. Al sud del barri, seguint el carrer de Jagatsundar Marg, s’arriba fins a una cruïlla de camins que és alhora una àgora. És el punt anomenat Asan Tole. Ací s’alça un temple de Ganeixa, sempre transitat. A l’interior hi ha una estàtua de la divinitat, normalment representat amb un cos d’home i un gran cap d’elefant. L’escultura és decorada permanentment amb les acolorides ofrenes que els veïns dipositen un dia sí, un altre també. Entorn de l’espai d’oració, hi descansen desenes de venedors de fruita, verdura, flautes de fusta i fruita seca. Junts formen un mercat d’aspecte improvisat. Però la veritat és que estan molt organitzats: no fallen ni un dia i tothom té sempre el mateix lloc reservat. Una de les artesanies més elaborades en l’arquitectura nepalesa són els detalls de fusta de les portes i finestres. A partir d’aquest punt es pot explorar l’entorn de la ciutat vella. Dels carrers empedrats, en surten afluents més estrets que sempre condueixen a algun lloc interessant. És especialment recomanable de deixar-se impregnar pel ritme apaivagat de les placetes interiors que s’amaguen al final d’algun d’aquests carrerons. Normalment, són zones obertes que tenen almenys un centre de culte que actua d’eix vertebrador de la vida social de la comunitat. Un d’aquests espais és l’espectacular temple Seto Machhendranath, venerat tant per hinduistes com per budistes, les dues religions que es barregen sense vergonya a la vall de Kàtmandu. Segons el moment del dia, hi ha molta gent que ve a fer girar les rodes de pregària i a recitar mantres com el clàssic ‘om mani padme hum’ que se sent per tot el país. Igualment recomanable és anar a l’stupa de Kathesimbhu. Per arribar-hi, s’ha de travessar un carrer encantador completament cobert de banderes d’oració tibetanes. Una volta a la plaça, l’stupa s’alça al bell mig. Combina el blanc de la cúpula amb el daurat dels ornaments i els colors vius de les banderetes budistes. En una cantonada hi ha un temple amb, altra vegada, rodes de pregàries i molta activitat. Una dona fa una ofrena al temple de Seto Machhendranath. Abans d’anar-se’n de la ciutat vella de Kàtmandu, convé gaudir dels establiments locals, impossibles de trobar a Europa. Hi ha moltes botigues de sarees, el vestit tradicional que llueixen les dones del subcontinent indi, com també productes i ornaments per a casa, alguns dels quals d’allò més exòtics. A més a més, és en aquests carrers on es pot provar l’autèntic menjar nepalès. El plat estrella és el thali, una barreja d’arròs, sopa de llentilles, verdura, carn, algun vegetal envinagrat i iogurt. També s’hi poden trobar momos, una espècie de ravioli gran, i algun plat de curri. En una cantonada de la plaça, on hi ha el temple d’Aakash Bairav, es pot tastar el millor –i més barat– lassi, un iogurt líquid amb fruita seca que, a vegades, es pot combinar amb fruita tropical. En aquest racó de la ciutat s’acumulen un grapat de venedors d’aquest producte lacti refrescant. Amb tanta competència, no és estrany que tant la qualitat com el preu siguin imbatibles. Per arribar a l’stupa de Kathesimbhu s’ha de travessar un carreró cobert de banderes budistes. La ciutat dels set patrimonis de la humanitat El 1482 la vall de Kàtmandu va restar dividida en tres regnes, Kàtmandu, Patan i Bakhtapur, cadascun amb un rei i una identitat política propis. Les tres cases tenien disputes contínuament per petits territoris. Però curiosament els monarques estaven més o menys lligats amb vincles familiars, i sovint assistien a les cerimònies de coronació o als matrimonis que se celebraven als altres regnes. Una font al palau reial de la plaça Durbar de Patan. Cada capital es va construir una plaça principal, anomenada Durbar, on s’acumulaven els edificis més importants dels diminuts reialmes: el palau reial, grans temples, patis oberts i immenses fonts públiques. En l’actualitat es poden visitar les tres places Durbar; la de Kàtmandu, la de Patan i la de Bakhtapur. Totes han estat catalogades com a patrimoni de la humanitat per la UNESCO. És en aquests llocs on encara ara viuen les kumaris, unes nenes considerades deesses vivents per la cultura nepalesa. La de Kàtmandu, coneguda com a kumari reial, no es pot visitar, i veure-la quan treu el cap per la finestra del seu palau es considera un senyal de bona fortuna. La capital té un total de set monuments reconeguts com a patrimoni de la humanitat. A part el temple de Pashupati, el santuari dedicat a Xiva més important del món, i del de Changu Narayan, el temple més antic del Nepal, es destaquen especialment dos stupes. L’stupa de Boudhanath té una gran importància per als tibetans. El de Boudhanath és un dels principals punts de pelegrinatge dels budistes tibetans. Cada dia, milers de fidels envolten la construcció gegantina tot recitant mantres. De fet, els nepalesos asseguren que aquest espai de culte, construït en algun moment entre els segles V i VI, és l’stupa més gran del món. Però és una afirmació que s’ha d’agafar amb pinces, perquè per exemple a Yangôn hi ha la pagoda de Shwe Dagon que té un stupa daurat molt més gran. Es pot dir, això sí, que el de Boudhanath és un dels stupes esfèrics d’estructura única més grans del món. No fa gaires dècades, al voltant de la construcció hi havia només cases de pagès i camps de conreu. Però ara, completament immergida en la urbanització de Kàtmandu, la plaça que acull Boudhanath és un circuit ininterromput de botigues de records, restaurants i cafeteries. Els ulls de Buda que presideixen la cúpula blanca fitant els quatre punts cardinals semblen mirar-s’ho amb recel. Els ulls dels stupes simbolitzen la mirada de Buda. Els mateixos ulls es troben a l’stupa de Swayambhunath, la segona més important de la ciutat després de Boudhanath. Situat al cim d’un turó, en realitat és un complex religiós visible pràcticament de tota la ciutat. És conegut popularment amb el nom de ‘temple dels micos’ perquè hi ha una bona comunitat de primats que habiten en una zona boscosa situada al nord-oest. Els animalons conviuen amb turistes i fidels, que els alimenten tot i les contraindicacions. Per arribar-hi s’ha de pujar per una columna d’escales que espanta fins i tot els més valents. A més de l’stupa, també hi ha santuaris, temples, un monestir i unes quantes cases. Aquest és un dels indrets de Kàtmandu més afectats pel terratrèmol del 2015, que va causar la mort de nou mil persones a tot el país. Encara ara es pot veure la reconstrucció dels habitatges, alguns dels quals no s’han ensorrat únicament perquè han estat apuntalats. Uns micos esperen menjar d’algun turista al temple de Swayambhunath. Un ressorgiment optimista El període dels tres regnes es va acabar amb la violenta unificació del Nepal a la segona meitat del segle XVIII conduïda pels Gorkha, uns braus guerrers sense pietat reconeguts mundialment pels seus mèrits al camp de batalla. De llavors ençà, els nepalesos han anat encadenant dictadures i conflictes armats fins fa ben poc, el 2008, quan es va abolir la monarquia poc després de deu anys de guerra civil, nascuda d’un intent de revolució maoista. Per primera vegada des que el Nepal és el Nepal, sembla que el país respira tranquil, però no pas sense abans haver patit la força mortífera de la natura. Amb passos agegantats es recupera d’un sisme que hauria originat una crisi política i humanitària a qualsevol altre país en via de desenvolupament. En compte d’això, el país ha ressorgit amb més força, com un fènix que reneix de les seves cendres. Les places de Durbar, com la de Bakhtapur, encara deixen veure monuments en reconstrucció després del sisme del 2015. Kàtmandu, sota l’atenta mirada dels Himàlaies, visibles des de la ciutat, n’és l’escamot capdavanter. En pocs anys ha millorat enormement unes infrastructures i uns edificis totalment obsolets. El terratrèmol senzillament ho va posar de manifest, i el poble va reaccionar amb un clam democràtic. El país avança decidit i amb orgull. Qui visiti Kàtmandu ara, d’ací un temps podrà dir allò tan bohemi de ‘Jo vaig estar-hi fa uns quants anys, i és increïble com ha canviat la ciutat’.

Summary: La Kàtmandu dels tres regnes i de les cendres del fènix


Chakir El Homrani (Barcelona, 1979) és diputat de Junts pel Sí. És militant d’Esquerra Republicana de Catalunya i regidor a Granollers. Però la seva primera militància fou sindical: Avalot i UGT. El Homrani, fill de pares marroquins, és sociòleg per la UAB. En aquesta entrevista explica el perquè del seu pas a la política, com veu les negociacions entre Junts pel Sí i la CUP i com abordaria el problema gihadista a Europa. Ens rep al seu despatx del Parlament de Catalunya, que comparteix amb Ferran Civit. Reivindica el trentisme de la CNT, i Joan Peiró, la intel·ligència del sociòleg Webber i la calma com a manera de fer. Desprèn una aire serè que s’encomana. —Entreu a la política a vint-i-cinc anys. —Sóc sociòleg de formació i primer participo en àmbits socials a la UAB. A l’assemblea de ciències polítiques i socials. I després, a les joventuts d’UGT, Avalot, i finalment a la UGT. Al final decideixo fer una passa més i entro a militar a ERC. Perquè crec que els avenços socials són la cara de la moneda dels avenços nacionals. No s’entén l’una cosa sense l’altra. —Com a sociòleg, us especialitzeu? —No. Tot i que ho volia fer, en un principi. Però vaig tenir un conflicte amb una assignatura en què es parlava sobre immigració. La professora parlava de ‘immigrants de tercera generació’. Em superava, aquest concepte. Tercera generació, i encara immigrants? Siguem conscients que si utilitzem certs termes, els donem caràcter ‘ad aeternum’. El meu fill serà immigrant, encara? Vam tenir una discussió sobre això. La professora deia que era un concepte que es feia servir. I vaig deixar l’assignatura. Vaig dir que no. La nostra identitat és múltiple. Els meus orígens en formen part. Cert. Però també haver nascut en un barri popular de Barcelona, un barri que és com un poble: el Baixador de Vallvidrera. És un món a part. Això també és la meva identitat. O la meva vinculació sindical. Les ciències socials han de fer una reflexió sobre conceptes acadèmics que tenen repercussió. I no, no crec en la neutralitat, ni tan sols l’acadèmica. Neutrals no, hem de ser honestos. —Veniu de família polititzada? —No. En aquestes eleccions els meus pares segurament han votat per primera vegada. Ara, ma mare tenia un afecte especial a Pasqual Maragall. Ve d’un dia que es va trobar Maragall al mercat. I la va saludar. Quatre anys, se’l va tornar a trobar. I Maragall se’n recordava de qui era. I és clar, a ma mare la va commoure. —Parleu-me dels vostres pares. —El meu pare és d’una família camperola dels voltants de Tetuan. I la mare, de pescadors de Tànger. Mar i muntanya. Mon pare a setze anys se’n va a Tànger, i a divuit marxa a Europa: Bèlgica, Alemanya, França i Barcelona, que li agrada. Arriba aquí en ple franquisme, quan a Barcelona hi havia molt pocs marroquins. Es trobaven en un bar de darrere la plaça Reial. De tant en tant, batudes. La policia es posava a la porta d’entrada i els feia sortit d’un en un. Doncs no els demanaven pas els papers. Els demanaven que ensenyessin les mans. En aquestes eleccions els meus pares segurament han votat per primera vegada Qui tenia durícies entenien que era un home que es guanyava la vida de manera honesta. I si no, t’enviaven a comissaria per veure com et guanyaves la vida. Em va impressionar, l’anècdota. —Us han detingut mai per l’aspecte físic? —No. Sí que m’ha parat un parell de cops la policia nacional. Tenia setze anys. I anava amb el meu germà. Jo sóc nascut el gener del 1979. El meu germà, el desembre del 1979. Nascut a Barcelona, jo fins a divuit anys només tenia permís de residència. Els meus pares no van fer els tràmits per a la nacionalitat fins després. Era la una de la matinada, passa la policia nacional i ens para. Documentació. Dono el permís de residència i el meu germà també. ‘Això és fals. Ara em direu què tarda una dona a parir? Un al gener i una altra al desembre, no pot ser’ Sort del seu company, més jove, que li diu: ‘Els nanos tenen raó.’ I ens van deixar anar. Semblava un gag. —Cap problema més? —No amb la policia. Però sí amb una altra gent. A l’època de l’Avalot al sindicat vam comprar accions del diari Egunkaria. Ens van enviar un petit pin, que sempre duia a la dessuadora. M’agradava. La meva companya és d’aquí i amb família a Euskadi. Un cap de setmana van venir uns familiars seus, que em demanen: on puc comprar el diari Gara? Baixem a la Rambla. Ell amb el Gara, jo amb el pin d’Egunkaria. I ens trobem un grup de neonazis. Fatxes. Skins. ‘¡Vascos de mierda!’ Va ser desagradable. Van arribar a les mans. Ja ho veus: he patit per ser un ‘basc de merda!’ Ha! Jo reivindico un moviment molt específic de Catalunya. Els trentistes de la CNT. Joan Peiró i companyia. El senyor Peiró, amb l'ètica de la responsabilitat, va acabar essent ministre d'Indústria —Acabeu d’arribar al parlament. Però noi, arribeu a una boda i ara no es volen casar. —No m’ha sorprès. I aviso que la formació del govern no serà la passa més complexa que haurem de fer. Arribarem a un acord, però hi ha hagut la sensació que com que a la primera setmana no hi havia acord, semblava que s’hagués acabat el món. Això que ens proposem és massa seriós i important per a tornar-nos bojos per una setmana. Calma. Ara toca continuar buscant l’acord. Ei, que volem fer un procés de ruptura. Poca broma. No és bo tot el soroll. No suma. Tranquil·litat. Oi que compartim els mateixos objectius? Oi que sabem que no es pot fer des d’un sol espectre ideològic? Si et dic a quantes manifestacions contra les retallades i les reformes laborals he anat… Doncs a Junts pel Sí et trobes demòcrata-cristians, liberals, socialdemòcrates i socialistes. I la CUP és l’esquerra anticapitalista. Doncs ens haurem d’entendre tots. —ERC podrà fer de pont entre CUP i CDC —Ja ho fem. De pont, i d’oli en els engranatges. Ho continuarem fent. No ens podem permetre de no tenir acord. En termes marxistes, les condicions objectives d’ara són molt potents. Les podem desaprofitar? No. —CDC és com la Lliga! La CUP és com la FAI! —Jo reivindico un moviment molt específic de Catalunya. Els trentistes de la CNT. Joan Peiró i companyia. El senyor Peiró, amb l’ètica de la responsabilitat que deia Webber, va acabar essent ministre d’Indústria. O el Noi del Sucre i l’anècdota de la vaga de la Canadenca. Un míting on tothom volia guerra. Més canya. I el Noi del Sucre diu: ‘Hem arribat a un acord, que inclou gent detinguda. Penseu en les famílies.’ Aquesta és la nostra responsabilitat. —Un sociòleg parlant de Webber. —L’ètica de les conviccions respecte de l’ètica de la responsabilitat. Això ho explica Webber. Webber diu que hi ha un moment que has de prendre unes decisions per ètica de la responsabilitat. No hem de caure en les vísceres, perquè aleshores no ens en sortirem. Ara ha de prevaldre l’ètica de la responsabilitat per damunt de l’ètica de les conviccions. —Passem als atemptats de París. Ara, com que teniu familiars al Marroc, us intentaran convertir en un expert. —I això que és curiós, perquè mai no he portat qüestions d’immigració. Ni al sindicat. Tinc opinió, posició, i he pogut analitzar-ho des d’un punt de vista acadèmic. Però en fujo, sí que en fujo. Ara, també crec que és important que la població musulmana europea sortim a parlar. Siguin musulmans practicants o musulmans culturals. Alguns volen que la població musulmana a Europa sigui vista d’una certa manera. Si es genera això que en diuen ‘islamofòbia’ aconseguiran que els musulmans es trobin rebutjats. Si es converteix això en un xoc de civilitzacions, i convertim aquests fanàtics en els representants de l’islam, no anem bé. Ahir a Twitter vaig tenir polèmica després de l’entrevista a RAC1. Em demanaven: per què parles de problemes de cohesió social? Doncs perquè hem de pensar com pot ser que un nano nascut a París, escolaritzat en francès, ara s’ajunti amb aquests fanàtics. Hem de reflexionar. En alguna cosa ens hem equivocat. No hem de tenir por de discutir-ho ni ens hem de culpabilitzar. Que parlem de terrorisme catòlic? Doncs fent servir 'terrorisme islamista' donem la victòria en el relat als gihadistes. I aquesta victòria els permetrà de captar més gent. —Terrorisme islamista. Curiosa expressió. —L’hem perduda, aquesta batalla. Que parlem de terrorisme catòlic? Fent-la servir donem la victòria als gihadistes en el relat. I aquesta victòria els permetrà de captar més gent. —Terrorisme gihadista, seria més correcte? —Ho veig més correcte, sí. Té més sentit. Terrorisme islamista implica tota la religió. Al final, són la mateixa cosa els Legionaris de Crist que els teòlegs de l’alliberament? Oi que no? El que jo he viscut a casa, amb els pares, i amb els avis al Marroc, no hi té res a veure, amb això. Res. Els fem el joc. Com s’entén la religió al nord d’Àfrica, a la península aràbiga o a Indonèsia és molt diferent. Jo, per feina, he estat a l’Aràbia Saudita. Fa dos anys. Doncs em va sobtar molt. No hi estava acostumat, a no veure dones pel carrer. Aquí, com al Marroc, les dones són al carrer, caminant, conduint. Com a musulmà, em va xocar molt. Molt. —He llegit que els gihadistes es passaven la informació a través dels xats de la PlayStation. I si capten xavals aïllats, tancats a casa, tot el dia davant la pantalla, i no fidels d’una mesquita? —Curiós. No l’havia feta, aquesta reflexió. El discurs que tenim sobre les mesquites i els imams, l’hem d’abordar. Veiem un discurs molt pre-fabricat. Mesquites, salafistes, imams. I potser, com dius, el missatge el reben a través de la PlayStation. Jo sóc un laïcista convençut. I si un imam és responsable, agafem-lo. Però és normal que una persona que té una creença religiosa hagi d’anar als polígons industrials? Semblen teixit productiu! Hi ha més variables, més enllà de la religió. La variable del jove que no veu futur. T’has fixat que molts són nois de 27 o 30 anys? Hi ha un punt en què la variable no és només religiosa, i hem de ser-ne conscients. Si només ho enfoquem amb la variable religiosa, els regalem el relat. —Sou laic? —Crec que l’àmbit de les creences ha de ser absolutament personal. Crec en el laïcisme: no vincular religió i política. La religió pertany a l’àmbit privat de cadascú. —Si la comunitat musulmana d’Europa té líders massa laics, tampoc no sé si els seguiran. —Durant un temps els interlocutors de la comunitat musulmana havien de ser els imams. Doncs sí, i no. No els donem tota la representativitat. Som més complexos. Poden tenir més en comú, per qüestió de classe, un tunisià ric i un jove alemany ric, que no pas dos musulmans de classes socials diferents. Els representants també haurien de mostrar la complexitat d’allò que som.

Summary: El Homrani: ‘A ERC fem de pont. I ho continuarem fent’


Ahir l’acadèmia sueca va fer públic el nom del nou premi Nobel de literatura, l’escriptor britànic d’origen japonès Kazuo Ishiguro. El jurat va destacar que ‘en les seves novel·les, de gran força emocional, l’autor ha descobert l’abisme sota el nostre il·lusori sentit de connexió amb el món”. Nascut a Nagasaki el 1954, Ishiguro resideix a Londres d’ençà que tenia cinc anys. Avui és un dels escriptors més destacats de la narrativa britànica contemporània. Es va convertir en un best seller internacional amb la novel·la El que resta del dia, amb la qual va obtenir el premi Broker l’any 1989. I encara més quan James Ivory la va portar al cinema, en una versió protagonitzada per Anthony Hopkins i Emma Thompson. Aquesta obra fou publicada en català per Edicions 62, en traducció de Xavier Riu i Camps. Però Kazuo Ishiguro té més novel·les traduïdes al català, la majoria a càrrec de Xavier Pàmies: Els inconsolables (Edicions 62, 1997), Quan érem orfes (Edicions 62, 2002, i Labutxaca, 2009) i No em deixis mai (Empúries, 2006). Hem volgut copsar l’opinió de Xavier Pàmies, traductor de prestigi, sobre el nou Nobel de literatura. —A parer vostre, quines són les virtuts de la literatura de Kazuo Ishiguro? —L’encertada confluència d’estil i tema és per a mi la més destacada. A les novel·les que conec d’ell, l’estil és sempre contingut i neutre; però això, conjugat amb la vaguetat dels assumptes que aborda i amb la presentació del destí com a fet ineluctable i la solitud dels personatges, crea un ambient opressiu pròxim al malson. En aquest sentit, Ishiguro és un mestre en la creació d’aquesta atmosfera. —Quines dificultats us heu trobat, a l’hora de traduir-lo? —Com en qualsevol de les traduccions que faig, la meva intenció és transmetre les sensacions o els sentiments que percebo en l’obra original, i en el cas d’Ishiguro això consisteix a mantenir aquesta atmosfera angoixant i onírica. Un altre element important de l’obra d’Ishiguro és la ironia, molt present per exemple a The Unconsoled, que també convé preservar en la traducció. —L’heu conegut personalment? Us hi heu bescanviat correus per aclarir aspectes de les traduccions? —Vaig coincidir amb ell, fa temps, en la presentació de la traducció de The Unconsoled al British Council de Barcelona, però no li he arribat a fer mai cap consulta com a traductor. —Quin és el llibre que preferiu dels que n’heu traduït? —The Unconsoled, que també és el que em va despertar més neguit. —En recomanaríeu de traduir cap altre que encara no tinguem en català? —No caldrà que en recomani cap; arran del Nobel les editorials segurament es cuidaran de traduir-ne.

Summary: El traductor Xavier Pàmies parla d’Ishiguro, nou premi Nobel de literatura


La candidata d’Unides Podem-EUPV a les Corts per València, Rosa Pérez Garijo, ha anunciat que la coalició es compromet a exhumar el cent per cent de les fosses localitzades en tot el territori valencià al llarg de la pròxima legislatura. Pérez Garijo ha participat en els actes de commemoració de la II República Espanyola realitzats en el cementiri de Paterna, després de la caravana republicana que ha recorregut la comarca de l’Horta Nord, segons ha explicat la formació en un comunicat. Durant la jornada, ha afirmat el ‘ferm compromís d’Unides Podem – Esquerra Unida amb la memòria democràtica’ i ha afirmat que la coalició ‘serà la garantia per a aplicar les polítiques memorialistes amb la sensibilitat que requereixen les famílies de les víctimes’. Així, vol desenvolupar la Llei de Memòria Democràtica Valenciana aprovada en la legislatura recentment finalitzada, materialitzant l’Institut de Memòria Democràtica amb els recursos humans i materials necessaris per a fer patent els principis de debò, justícia, reparació i no repetició.

Summary: Unides Podem-EUPV es compromet a exhumar totes les fosses del País Valencià durant la legislatura


El parlament finès ha constituït l’intergrup d’amistat amb Catalunya. El presideix Mikko Kärnä, del Partit del Centre, i l’integren cinc diputats més. Segons explica Kärnä en un comunicat, l’objectiu del grup és facilitar i actualitzar informació sobre la situació a Catalunya als membres del parlament de Finlàndia. També ‘defensar els valors fonamentals de la Unió Europea, com són la democràcia i els drets humans’. L’intergrup no adopta un posicionament oficial sobre si Catalunya ha de ser un estat independent. Tanmateix, els seus membres volen contribuir a trobar una solució pacífica a la crisi catalana, ‘basada en la democràcia, els drets humans i el dret a l’autodeterminació dels pobles, així com la defensa dels valors fonamentals de la UE i de les Nacions Unides. ‘Altres membres del parlament seran benvinguts a formar part de l’Intergrup. De ben segur que el grup tindrà més diputats un cop s’organitzi una visita d’alt nivell des de Catalunya a Finlàndia, i un cop l’activitat del grup s’iniciï’, comenta Kärnä. A la primera reunió hi han assistit Janne Riitakorpi, director executiu de l’associació finesa d’amics de Catalunya, i Francesca Guardiola, delegada del govern català als països nòrdics. A banda de Kärnä, l’intergrup l’integren Mats Löfström, del partit popular suec de les Illes Aland, que n’és el vice-president; Heli Järvinen, dels Verds; Sanna Antikainen, del Partit dels Finesos; Mikko Savola, del Partit del Centre i Tom Packalén, del Partit dels Finesos.

Summary: Es constitueix l’intergrup d’amistat amb Catalunya al parlament finès


Un sondatge (pdf) elaborat pel GESOP i encarregat per la Societat d’Estudis Militars (SEM) indica que la majoria de catalans vol que un estat català independent tingui forces de defensa equiparables a les d’altres països europeus semblants a Catalunya. Un 47,2% dels enquestats diu que vol que Catalunya tingui forces de defensa, mentre que el 40,5% s’hi oposa. Un 12,3% dels enquestats no ho sap o no contesta aquesta qüestió. La SEM ha encarregat tres preguntes a l’últim estudi del GESOP, que s’ha fet entre els dies 3 i 11 de juliol sobre una mostra de 1.600 entrevistes telefòniques a tot Catalunya a persones majors de 16 anys. El marge d’error del sondatge és d’un 2,5%. La segona pregunta introduïda per la SEM és sobre la pertinença a l’OTAN de la república catalana. Les xifres són encara més clares que en la pregunta anterior: un 53,1% dels enquestats vol que un futur estat català en formi part, mentre que un 30,3% s’hi oposa i un 16,5% no en té opinió o no respon. Finalment, el resultat més contundent de l’estudi fa referència a la participació d’una Catalunya independent en missions de pau internacionals en el cas que disposés de forces de defensa. En aquest punt, un 70,9% dels enquestats hi és favorable, mentre que un 19,0% no hi està d’acord i un 10,1% no respon o no en té opinió. L’enquesta té en compte diverses variables, com ara el record de vot, la ubicació en l’eix ideològic, el sentiment de pertinença nacional, el sexe, l’edat, la nacionalitat, la llengua habitual o el nivell d’estudis. En aquest sentit, les dades indiquen que el suport a tenir forces de defensa, a formar part de l’OTAN i a participar en missions internacionals és transversal en la societat catalana. En aquest sentit, els qui estarien d’acord a tenir forces de defensa són majoria en tots els segments, excepte en el de la gent gran, el dels votants de la CUP, el dels abstencionistes i el dels qui se senten únicament espanyols. Els votants del PP són els qui més s’abstenen de respondre a aquesta pregunta. En canvi, els més favorables són els segments de població més jove i els votants de Junts pel Sí. La qüestió de la participació en missions de pau indica que el suport a aquesta opció també és transversal; si bé els més crítics són els qui se senten únicament espanyols i els votants de la CUP i CSQEP. Una altra vegada, entre els més joves i els votants de JxSí aquesta proposta guanya més suport. Per altra banda, els qui estan d’acord amb la pertinença a l’OTAN sumen més que els qui no hi estan d’acord en gairebé tots els segments, excepte en el cas dels qui se senten únicament espanyols i dels votants de la CUP. La integració a l’OTAN té menys suport general que la participació en missions de pau internacionals. La Societat d’Estudis Militars valora molt positivament el resultat del sondatge perquè indica que ‘Catalunya és un país amb una opinió pública equiparable a la resta de països europeus en matèria de política de defensa’. A més, la SEM també valora de manera especialment satisfactòria que ‘aquest suport a unes forces de defensa d’un estat català sigui encara més accentuat entre els joves, les dones i les persones amb més formació, fet que fa pensar que aquest suport s’incrementarà encara més en el futur’.

Summary: La majoria dels catalans vol que la república catalana tingui forces de defensa


Coca de rovellons i botifarra negra Ingredients: 1 planxa de pasta de pizza de qualitat 1 botifarra negra culana 300 g de rovellons 6 tomaques all, julivert, oli, sal Elaboració: Ratlleu les tomaques i fregiu-les en una paella amb oli i sal. Un cop feta la salsa, deixeu-la refredar una mica abans d’aplicar-la. Estireu la pasta de pizza al damunt d’una llauna enfarinada o amb un paper antiadherent. Unteu-la amb força tomaca, els rovellons ben nets, sal i oli i coeu-ho al forn a 180 °C, 15 minuts. Traieu la pizza i escampeu-hi l’all i el julivert trinxats i la botifarra negra a talls. Poseu-ho al forn 4 o 5 minuts més. La podeu servir amb una amanida d’escarola. (Del llibre ‘Bolets. Minireceptari’, de Mariona Quadrada, que Cossetània publicarà a l’octubre). Palomins. Palomins i albergínies arrebossades amb mel i sèsam amb salsa de tomàquet, formatge i herbes Ingredients (per a 4 persones): 400 g de palomins 2 albergínies a làmines 100 g de formatge de vaca Botàs 1 cullerada de sèsam 250 g de farina de blat 50 g de farina de cigró 10 g de llevat 200 ml d’aigua amb gas 10 ml de mel Orenga Sàlvia Oli d’oliva verge extra Sal de Gerri de la Sal Pebre Elaboració: Per fer la salsa, posem en una cassola l’oli, el tomàquet, la sal i el pebre, i ho deixem reduir mitja hora a foc lent, sempre vigilant que no es cremi. Hi afegim el formatge sense l’escorça i el fem fondre. Hi afegim les herbes i ja tenim la salsa feta. Posem oli en una «parisienne» o en un cassó alt i l’escalfem a foc lent. Mentrestant, preparem la pastina de bunyol per fer els bolets i les albergínies fregides. Barregem l’aigua amb gas i hi desfem el llevat. Hi afegim les farines i les barregem. Ha de quedar una textura com de crema catalana. Hi afegim un toc de sal i ja és a punt. Passem els palomins i les albergínies per la massa i els fregim. Quan estiguin ben rossos, amb l’ajut d’una aranya o girapeix, els posem en un plat o safata amb paper absorbent. Els deixem reposar uns segons per eliminar l’excés d’oli i els salpebrem. Hi posem una mica de mel i el sèsam per sobre. En un plat fondo gran, posem la salsa i a sobre els bolets i les albergínies. És un plat per menjar amb els dits, anar sucant i menjant. Ideal per compartir amb amics i família. Per a aquest plat podem prendre un vi fresc, per exemple, un vi blanc ecològic, com ara el Petit Bernat, de les varietats picapoll blanc i macabeu, del Celler Oller, que tenen el mas situat a Manresa. (Del llibre ‘La cuina dels bolets’, de Sergi de Meià, publicat a Ara llibres 2015).

Summary: Dues receptes de bolets


El vice-president Oriol Junqueras ha condemnat la repressió que ha rebut d’ençà del 155 i ha defensat el diàleg polític en la compareixença al Parlament de Catalunya que ha fet avui, la primera dels presoners polítics consellers del govern Puigdemont. Una compareixença marcada de bon començament per la presència dels diputats de Ciutadans Lorena Roldán i Carlos Carrizosa, que han fet una intervenció acusant Junqueras d’haver comès un cop d’estat i d’haver malversat diners públics, però no han gosat esperar a sentir la rèplica del vice-president. I la resposta ha estat ben contundent: ‘A mi m’han de parlar de trencar famílies? A mi? Que tampoc avui no he pogut anar a veure els meus fills? Com creieu que respondran a aquesta pregunta els nostres fills i la generació dels nostres fills? Que si pensava demanar perdó? Si hi ha cap ciutadà d’aquest país que necessiti sentir que jo m’excusi per si li vaig causar sensació de malestar, no hi tinc cap inconvenient. Però jo no vaig ordenar ningú d’estomacar votants, ni vaig empresonar ningú ni ho faré mai. I aquesta és una diferència substancial i decisiva entre nosaltres i els qui aplaudeixen la nostra presó. Això ens fa molt més forts que ells i la prova és que no s’esperen a sentir la resposta.’ ‘Si estar a la presó és el preu que paguem perquè això es visualitzi, doncs és el preu que paguem’, ha dit Junqueras. I tot seguit ha defensat el referèndum: ‘Un referèndum no és cap delicte perquè no és al codi penal. I defensar la independència de Catalunya i la República no és delicte. I per això la nostra presó és clarament injusta. Ho és tant que cada vegada que un aspecte relacionat amb la nostra causa ha anat a parar a mans d’un tribunal europeu, cada vegada ens han donat la raó.’ EN DIRECTE: Els presos polítics compareixen al Parlament de Catalunya

Summary: Oriol Junqueras, a Ciutadans: ‘A mi m’han de parlar de trencar famílies?’


El jutge de l’Audiència Nacional José de la Mata, que instrueix el cas del 3% sobre el presumpte finançament irregular de Convergència Democràtica, ha citat a declarar dimecres que ve, 12 de setembre, els representants legals del partit i del PDECat, car les dues formacions estan imputades com a persones jurídiques en la causa. El Jutjat Central d’Instrucció número 5 convoca una ‘persona representant especialment designada a aquest efecte’ per tots dos partits. Convergència i PDECat estan investigats com a persones jurídiques per presumptes delictes de tràfic d’influències, suborn i emblanquiment de capitals. Una activitat delictiva que, segons destaca el jutge en la interlocutòria d’imputació, es va sostenir durant onze anys. El magistrat explica que alts càrrecs de Convergència haurien engegat una estructura per finançar il·legalment el partit mitjançant ‘donacions’ a fundacions lligades a la formació, amb la connivència amb empresaris i altres càrrecs polítics i l’alteració de concursos públics. Els pagaments, diu De la Mata, s’obtenien per les fundacions i, per tant, per Convergència, a voltes com a contraprestació per l’adjudicació de contractes d’obra pública o de serveis. Fets que ‘vulneren els principis de legalitat, igualtat i transparència’. En altres casos, les empreses simplement aconseguien millorar les expectatives de ser beneficiaris de contractes.

Summary: Representants de Convergència i PDECat declararan dimecres a l’Audiència espanyola pel cas del 3%


La Intersindical-CSC ha convocat una vaga general el 21 de febrer. El motiu de fons d’aquesta aturada és el procés judicial contra els presos polítics, cosa que ha fet que els principals sindicats, UGT i CCOO, no hi hagin donat suport. Sigui com sigui, la vaga la pot fer tothom. A continuació, resolem alguns dels principals dubtes que pugueu tenir. Hi ha convocades mobilitzacions durant la vaga? Sí. La Intersindical, amb el suport d’altres sindicats, d’entitats i partits sobiranistes, organitzarà cinc manifestacions dijous a les 18 hores a Barcelona (de Jardinets de Gràcia fins a la Gran Via), Lleida (plaça Ricard Vinyes), Girona (estació de tren) i Tortosa (plaça de Barcelona). ATarragona és a les 19 hores (plaça de la Font). També es faran concentracions en altres capitals de comarca al llarg del matí. A les 12 h s’ha convocat una concentració a la plaça d’Universitat de Barcelona. Totes les mobilitzacions de la vaga general del 21 de febrer Qui convoca la vaga general del 21 de febrer? La vaga, la convoca el sindicat independentista Intersindical-CSC. De primer, va registrar el pre-avís els dies 5, 6 i 7 d’aquest mes, que era quan havia de començar el judici contra l’1-O segons les primeres informacions. Finalment el Suprem es va decantar pel 12 de febrer. El sindicat va optar per convocar la vaga el dia 7, en un primer moment, i ara el dia 21 de febrer. Qui hi dóna suport, a la vaga general 21-F? L’independentisme s’ha afegit en bloc a la convocatòria de la Intersindical. A partir del primer moment hi van donar suport entitats com ara l’ANC i Òmnium. Però també uns altres sindicats i organitzacions, com ara la USTEC, el SEPC, el Sindicat d’Estudiants, les ADIC, la CGT d’Ensenyament, Universitats per la República i la Unió de Pagesos. També ha donat suport el sector independentista de CCOO. Per una altra banda, hi donen suport els partits polítics independentistes: ERC, Junts per Catalunya i la CUP. També ha donat suport Sobiranistes, el corrent més sobiranista dels comuns. Així mateix, el govern català, els regidors del govern de Barcelona i altres institucions, com el govern del Consell Comarcal d’Osona, suspenen la seva agenda pel dijous 21 en suport a la convocatòria de vaga general. Dijous 21 de febrer, vaga general! Davant la violència repressiva i l'abús judicial, nosaltres, mobilització pacífica i cap renúncia. Persistim. Llum als ulls i força al braç! #21FVagaGeneral pic.twitter.com/HRVMJec3wN — Jordi Sànchez (@jordialapreso) February 19, 2019 Qui pot fer vaga? De vaga, en pot fer tothom qui ho vulgui. No cal avisar el cap. El dret de fer vaga és individual i ningú no pot obligar ningú ni a fer-la ni a no fer-la. Tot i ser un dret individual, el dret d’exercici és col·lectiu, és a dir, en poden fer tots els treballadors. La intersindical ha habilitat un telèfon per a resoldre qualsevol dubte relacionat amb el dret de vaga: 642076557. Tanmateix, els funcionaris de sectors constitucionalment protegits –com ara la salut, l’ensenyament i el dret d’informació– han d’assegurar uns serveis mínims. En aquests casos, evidentment, la vaga hi és permesa, però l’autoritat governativa hi fixa uns serveis mínims. Si fem vaga, cobrem o no? Com que la Intersindical ha registrat la vaga com a vaga general i l’aturada és de vint-i-quatre hores, el contracte laboral se suspèn durant un dia. Això què vol dir? Doncs que els vaguistes no cotitzaran a la Seguretat Social i l’empresa no té el deure de pagar-los aquell dia. Aquest jornal també es descompta dels complements, les pagues extra i descansos setmanals, però no a efectes d’antiguitat, permisos ni vacances. Les escoles faran vaga? El sindicat majoritari al sector, USTEC, s’ha adherit a la vaga general del 21 de febrer i fa una crida a la mobilització dels mestres. Els professors individualment decidiran si s’hi afegeixen o no. Malgrat tot, la Generalitat ha decretat els serveis mínims següents. En els centres docents públics i privats no universitaris i llars d’infants: Una persona de l’equip directiu per centre de treball. A més del personal esmentat, les aules d’ensenyament infantil i primari, és a dir, de 3 a 12 anys, es decreta que hi hagi un docent per cada sis aules. En els casos d’educació especial, la proporció és d’un docent per cada quatre aules. A les llars d’infants, s’ha de garantir el servei d’un terç de plantilla. #21FVagaGeneral Donem suport i cridem a participar a la vaga general del 21 de febrer en tots els centres educatius. #lluitaicompromís pic.twitter.com/1I1DI2Bk8F — USTEC•STEs (IAC) (@USTECSTEs) February 8, 2019 I el transport públic. Hi haurà serveis mínims? Els serveis mínims per a la vaga general d’aquest dijous fixa un 33% durant tot el dia en els transports de Rodalies i Regionals de Catalunya operats per Renfe i del 50% al metro i bus de Barcelona i a Ferrocarrils de la Generalitat durant les hores punta, concretament entre dos quarts de set del matí i dos quarts de deu del matí i des de les cinc de la tarda i vuit del vespre.Fora d’aquestes franges, els serveis mínims han quedat establerts en el 25%. La resta de transports de viatgers urbans i interurbans i servei d’autobús que uneix Barcelona amb el seu aeroport: 50 per cent del servei habitual. A més, es mantindrà el servei del transport escolar per accedir a centres d’infantil i primària que no tenen transport públic alternatiu sense superar el còmput global no superi el màxim fixat anteriorment. Així mateix, s’estableixen com a serveis mínims tots aquells altres necessaris per al normal funcionament dels serveis fixats anteriorment. Consulteu ací el document sencer dels serveis mínims decretat per la Generalitat: És una vaga política o laboral? Segons la llei, les vagues amb finalitats polítiques o alienes als interessos professionals dels treballadors són il·legals. Per això la Intersindical sosté que la vaga té motius estrictament laborals: contra la reforma laboral del 2012, de la qual el 10 de febrer es compleixen set anys; per a reclamar un salari mínim de 1.200 euros mensuals; i per a recuperar les lleis socials del Parlament de Catalunya suspeses pel Tribunal Constitucional espanyol. Tanmateix, tothom sap que la protesta conté un motiu polític de fons, que és el començament del judici contra el procés independentista. El sindicat ho defensa així: ‘Les actuacions de l’estat espanyol, inclosa la judicatura, poden afectar la vida de les persones d’aquest país, tant en les seves condicions de vida com pel que fa a la privació de llibertat; però la vaga té motivacions laborals.’ Encara teniu dubtes? Conscients que hi ha molts dubtes sobre la vaga general, la Intersindical ha habilitat un número de telèfon. Demanen a tothom qui tingui dubtes a escriure’ls un missatge de WhatsApp i asseguren que els respondran. Amb un contracte temporal puc fer vaga? Si treballo a l'administració puc fer vaga? Quant del sou em descompten si faig vaga? M'afecten els serveis mínims? Tot el que sempre has volgut saber sobre la #VagaGeneral i molt més! Trobaràs resposta al nostre WhatsApp!#21FVagaGeneral pic.twitter.com/9OZyRUa2Vy — Intersindical-CSC 🎗#21FVagaGeneral (@I_CSC) February 17, 2019

Summary: Qui hi pot participar, en la vaga general del 21 de febrer? Les claus principals de la mobilització


L’ex-secretari d’estat de Seguretat espanyol, José Antonio Nieto, ha negat la violència policíaca a l’IES Tarragona durant el referèndum de l’1-O. La versió de Nieto en la seva declaració al judici contra el procés ha aixecat una gran indignació a les xarxes dels votants tarragonins que aquell dia eren a l’institut. A més, les afirmacions són fàcils de desmuntar amb els vídeos i les fotografies de la ciutadania, que han fet palesa la falsedat de José Antonio Nieto. Nieto ha dit que no hi va haver absolutament cap incident perquè la gent se’n va anar quan va arribar la Guàrdia Civil. A les xarxes socials, s’hi ha denunciat una vegada més que a l’institut Tarragona la policia espanyola va desfermar una gran violència, com demostra aquest vídeo penjat per la CUP de Tarragona: ⚠ José Antonio Nieto, ex-secretari d'estat de seguretat, ha afirmat aquest matí al TS que a l'Institut Tarragona "no hi va haver incidents" durant l'1O. Per molt que menteixin, a Tarragona no oblidem ni perdonem la violència policial d'aquell diahttps://t.co/mbe1ZPnT8b — CUP Tarragona (@CUPTarragona) March 4, 2019 Els votants parlen de ‘pallissa espectacular’, amb moltes persones ferides que van haver de ser hospitalitzades. La indignació dels testimonis va creixent i partits i persones individuals han respost a les mentides de Nieto aportant material gràfic. José Antonio Nieto és un mentider i forma part de tota l'escòria pocavergonya que nega les càrregues i l'actuació demencial de la policia l'#1oct. Aquesta és una imatge de l'IES Tarragona, un dels llocs on ha assegurat que no va passar res.#JudiciFarsa pic.twitter.com/14uCjpnTzR — Laia Estrada (@EstradaLaia) March 4, 2019 Joaquim Forn, present a la sala, també ha reaccionat per Twitter i ha dit que el discurs de Nieto era el mateix de la fiscalia i l’acusació de Vox. El relat del secretari d’Estat Nieto és el de la Fiscalia i l’acusació de VOX, el de la instrucció del jutge Llarena, el dels atestats de la Guardia Civil…, és un relat ple de falsedats, que nega la violència policial l’1-O i que la inventa per part de la gent que volia votar. — Joaquim Forn (@quimforn) March 4, 2019 El judici contra el procés independentista al Tribunal Suprem espanyol s’ha reprès a les 10.00 amb les declaracions de José Antonio Nieto, que ha arribat a negar que hi hagués hagut càrregues policíaques l’1-O. L’objectiu del Suprem aquesta setmana és d’avançar tant com sigui possible en les declaracions dels testimonis. Concretament entre avui i demà pot revelar-se qui va ordenar les càrregues de la policia espanyola i la Guàrdia Civil l’1-O i per què es va decidir d’aturar-les a la tarda.

Summary: José Antonio Nieto menteix al Suprem dient que no van pegar la gent a l’IES Tarragona


Ingredients: (6 persones) 1 kg de sardines 300 dl oli d’oliva 100 dl de vinagre de vi sal pebre negre en gra pebre vermell dolç 6 grans d’all 3 fulles de llorer 1 braqueta de sajolida 1 braqueta d’orenga Elaboració: Posem l’oli en una cassola al foc, amb els grans d’all trencats. Quan estiguin una mica sofregits, agafem les sardines, netes de cap i tripa, i sense enfarinar les fregim una mica, però no gaire. Les retirem del foc i les anem posant en una cassola de fang. Quan les tenim totes cuites i a la cassola, hi posem per sobre les herbes, una dotzena de grans de pebre negre i una cullaradeta de pebre dolç vermell. Hi afegim el vinagre i a continuació l’oli ben calent de fregir les sardines. Tapem la cassola de fang i la deixem reposar d’un dia per l’altre. No fa falta posar-la a la nevera. A partir d’aquí, les sardines ja es poden menjar. Es mengen fredes i tant serveixen com a entrant com per acompanyar un plat o una amanida. Sardines en escabetx, segons una recepta de l’àvia de Neus Cuscó.

Summary: La cuina de la Neus: Sardines en escabetx


La presidenta de les Illes Balears, Francina Armengol, ha anunciat el tancament de l’espai aeri i marítim amb el vist-i-plau de la Moncloa per a combatre el coronavirus 2019. El tancament permet que els residents hi tornin amb avió, després d’un control sanitari, i també permet els vols d’urgència per tractament mèdic inajornable o per treballs essencials. Pel que fa a les connexions marítimes, Armengol ha explicat que el govern espanyol havia acceptat de permetre exclusivament el trànsit de naus que transportessin subministraments. El tancament també preveu un pla per a la sortida dels 25.000 turistes que hi ha a les Illes. El pla de retorn dels residents, segons Armengol, consistirà en un vol diari per companyia des de Barcelona, València i Madrid a Palma. Pel que fa a Eivissa i Menorca, les condicions de retorn són les mateixes, però només amb vols provinents de Barcelona i València. També preveu un sol vol diari per companyia entre les Illes. El govern de les Illes ja va demanar fa cinc dies a la Moncloa que restringís les connexions per mar i aire per tal d’evitar més contagis, com era el cas dels creuers procedents de països amb alta incidència com Itàlia.

Summary: Armengol aconsegueix finalment de tancar per mar i aire les Illes


La nit del dissabte 27 d’octubre al diumenge 28 s’endarrereix una hora el rellotge. S’adopta així l’horari d’hivern, amb el qual es conviu fins al març, quan es passa al d’estiu. Enmig del debat sobre la reforma horària, quin paper juga la televisió? Podria imposar uns nous hàbits amb la graella o acompanyaria la societat si aquesta canviés? Amb nous horaris, la programació, els continguts, l’audiència i el prime time serien els mateixos? La televisió fa la seva funció social en aquest cas, vetllant per la salut pública en relació als horaris? D’entrada, cal assenyalar que el consum televisiu espanyol varia segons si el país està en l’horari d’estiu, quan les tardes de llum són llargues, o d’hivern, que es fa fosc aviat. Per exemple, de setembre a febrer hi ha una diferència de mitja hora. Per tant, establir un horari o un altre per tot l’any és una mesura susceptible de modificar el consum televisiu. Abans les persones, després la televisió Ara bé, el consens general entre els experts és que la televisió, per si sola, no té prou força per moure els costums de la societat i així forçar la implantació d’un nou horari. Segons els experts, una reforma horària hauria d’estar encapçalada primer políticament i després implementada en la societat. En aquest últim punt entraria en joc la televisió. Aquesta mateixa idea la comparteixen en una televisió pública: “Els horaris laborals i de les escoles han de liderar el canvi horari i la televisió s’afegirà després, ajustant la seva graella al consum de televisió de la població”. En aquesta mateixa línia s’expressa el doctor en Comunicació i sociòleg Reinald Besalú: 🔊 “No està en mans dels mitjans, és una decisió política”. A més, afegeix: 🔊 “Els hàbits de la gent condicionen absolutament les televisions”. Aquesta idea també és subratllada pel cap de Comunicació del Col·legi de Periodistes de Catalunya, Xavier Puig: 🔊 “Serà el consumidor qui acabarà fent modificar els horaris de la televisió”. Des de la vessant política, el Consell Assessor per a la Reforma Horària lluita per racionalitzar els horaris i fer-los “més humans i més cívics”, a través de compactar la jornada laboral, establir horaris flexibles i avançar els àpats. El president de la plataforma, Fabián Mohedano, considera que els hàbits televisius espanyols són “perjudicials per la salut pública”, ja que els programes acaben tard i fan perdre hores de son. Ell s’emmiralla en els horaris d’altres països europeus, en què les persones es desperten d’hora i van a dormir abans. Per exemple, compara com els partits de la la Lliga de Campions, que comencen a les set de la tarda, amb els de la Lliga, que ho fan a les deu de la nit. Mohedano desconfia de les cadenes de televisió perquè, segons ell, només busquen beneficis. En aquest sentit, no aposta per aquest mitjà com a eina indispensable pel canvi horari. Tot i això, creu que l’horari d’hivern seria el millor per motius de rendibilitat laboral i educativa i de salut. Besalú també veu en aquesta opció un benefici per les televisions: 🔊 “Buscant la rendibilitat, seria millor el d’hivern”. Tot i això, des de la televisió pública es recorda que “per molt que avancem el prime time a les 19 h o les 20 h, si la gent encara és a la feina, atrapada en un embús de trànsit, ocupada amb extraescolars, etc., si no arriben abans a casa i disposen de temps lliure, no podran veure la televisió”. D’altra banda, Besalú, igual que s’apunta des de la televisió pública, coincideix a diferenciar entre televisions públiques i privades: 🔊 “Les privades volen fer diners i s’adapten a l’audiència, les públiques fan una funció social i, si creuen que els hàbits no són prou saludables, poden condicionar”. En aquest sentit, des de la televisió s’assenyala que, per fer un canvi en els horaris de les cadenes, “caldria que el fessin totes alhora. Mentre les privades mantinguin llargs formats d’entreteniment, programes d’èxit que allarguen les audiències fins a la matinada, no tindria cap sentit que nosaltres avancéssim els informatius i els programes de prime time perquè no podria competir a la franja del late i això perjudicaria molt la quota de pantalla de la cadena”. Una mirada al passat Com hem vist al principi, el consum televisiu espanyol varia segons l’estació i, sobretot, si s’avança o s’endarrereix una hora el rellotge. Però no sempre ha estat així. Al llarg del segle XX, a la península s’han adoptat fusos horaris diferents i en alguns períodes no ha canviat l’hora. Per situar-nos, ara ens trobem al fus GMT+2 amb l’horari d’estiu i al GMT+1 amb l’horari d’hivern –per això en cinc dies endarrerirem el rellotge–. El futur, en mans d’internet? Però tot el debat sobre com respondria la televisió si s’apliqués un nou horari no pot obviar, en l’actualitat, el canvi de paradigma que suposa el consum de televisió a través d’internet, i que genera moltes discussions entre el sector. La televisió és un element central en totes les societat i, de fet, els nostres horaris són inseparables dels seus. N’és una prova la dada que ofereix l’Informe de l’Audiovisual del segon quadrimestre del 2018 del CAC, segons el qual els catalans miren diàriament una mitjana de 3 hores i 23 minuts la televisió. Tot i així, les crítiques al prime time a Catalunya i a l’Estat espanyol i les altres problemàtiques socials que veuen els experts, per ara, no han estat suficients per impulsar un canvi en el fus horari o l’adopció d’una hora única per tot l’any. De totes maneres, durant el 2019 el govern de Pedro Sánchez haurà de posicionar-se al respecte. Tot i que alguns experts sostenen que, avui dia, l’horari d’hivern la beneficia econòmicament, el que és segur és que la televisió, que vigila obsessivament els nostres hàbits, seria la primera a adaptar-se a una eventual reforma horària. Tot i això, amb les plataformes digitals, cada vegada és més important el consum de televisió via internet, sobretot entre els joves i les noves generacions. Això obre encara més interrogants sobre la viabilitat a llarg termini d’aquest mitjà en la seva forma tradicional, i per conseqüència les seves graelles, audiències i les hores punta.

Summary: Reforma horària: afectaria la televisió?


El cap del centre emergències sanitàries espanyol, Fernando Simón, ha admès que l’estat espanyol havia retornat un lot de 9.000 proves ràpides per a detectar la Covid-19 perquè eren defectuoses. Ha explicat que s’havien provat al centre d’emergències i en alguns hospitals de la Comunitat de Madrid. Segons que ha avançat El País, el govern espanyol va comprar 340.000 d’aquestes proves defectuoses a Shenzhen Bioeasy Biotechnology, un fabricant xinès sense llicència. Simón no ha donat més detalls sobre la resta de proves encarregades. Tota la informació sobre el Coronavirus, minut a minut Poc abans, la Societat Espanyola de Malalties Infeccioses i Microbiologia Clínica (SEIMC) ha advertit que aquestes proves tenien una sensibilitat inferior al 30% per a detectar la malaltia, i que l’índex de detecció hauria de rondar el 80%. I per això, ha recomanat que no es facin arribar als hospitals ni als centre sociosanitaris. Les proves ràpides són clau per a identificar, aïllar i tractar amb celeritat els pacients contagiats per la Covid-19, de manera que es limita molt la transmissió del virus i es descongestiona els serveis d’urgència. ‘Necessitem proves ràpides d’alta sensibilitat’, ha exigit la SEIMC en un comunicat. La Xina diu que el fabricant no té llicència L’ambaixada de la Xina a l’estat espanyol s’ha desmarcat de les proves ràpides que no funcionaven correctament. En un missatge a Twitter, diu que l’empresa Bioeasy, d’on provenen les proves, no té llicència oficial per a vendre els seus productes. D’altra banda, la Xina aclareix que la compra recent de material sanitari del govern espanyol encara no ha sortit del país. Segons l’ambaixada, el Ministeri de Comerç xinès va oferir a l’estat espanyol una llista de proveïdors classificats, en la qual l’empresa Shenzhen Bioeasy Biotechnology no hi apareixia perquè no havia aconseguit cap llicència oficial. També asseguren que les donacions que ha fet el govern xinès i el grup Alibaba no inclouen productes subministrats per Bioeasy. Illa diu que les proves es van comprar a un proveïdor espanyol El ministre de Sanitat espanyol, Salvador Illa, també ha admès que es va adquirir una partida de proves de la Covid-19 defectuosa, però diu que es va comprar a un proveïdor espanyol, qui els importava de la Xina, i que complia tots els requisits. A preguntes de l’oposició durant la compareixença a la comissió de Sanitat del congrés, ha explicat que la partida de 650.000 proves comptava amb la marca CE –un símbol de conformitat europea– i que no hi havia cap alerta de l’Agència de Medicaments Espanyola ni de cap europea en relació amb aquest fabricant. Illa ha dit que les havien tornades i havien exigit que les canviessin. El ministre també ha dit que el mercat era ‘boig’ i que no hi havia prou estoc per a abastir la demanda de material sanitari a tot el món.

Summary: El govern espanyol va comprar proves de la Covid-19 de fabricació xinesa sense llicència


Els investigadors William Kaelin, Peter Ratcliffe i Gregg Semenza han estat guardonats amb el premi Nobel de medicina per haver descobert com les cèl·lules perceben i s’adapten a la disponibilitat d’oxigen. Els guardonats van identificar la maquinària molecular que regula l’activitat dels gens en resposta als nivells variable d’oxigen. La importància fonamental de l’oxigen s’ha entès durant segles, però es desconeix com les cèl·lules s’adapten als canvis en els nivells d’oxigen. Els descobriments dels premiats revelen el mecanisme d’un dels processos adaptatius més essencials de la vida. I estableixen les bases per la comprensió de com els nivells d’oxigen afecten el metabolisme cel·lular i la funció fisiològica. Els seus descobriments també han aplanat el camí per les noves i prometedores estratègies per combatre l’anèmia, el càncer i altres malalties.

Summary: El Nobel de medicina premia les investigacions sobre com les cel·lules s’adapten a l’oxigen


Els ex-presidents Joan Lerma (PSPV) i Alberto Fabra (PP) i l’ex-senador Carles Mulet (Compromís) repetiran com a representants del País Valencià a la cambra alta. Les Corts, a més a més, també han designat Josefina Bueno, fins ara directora general d’Universitats, i Emilio Argüeso, secretari d’organització de Ciutadans. Els suplents són: Antonio Clemente (PP), Dolors Pérez (Compromís), Luis Crisol (C’s) i María Luisa Navarro i Vicent Gil, pels socialistes. D’acord amb el resultat de les eleccions del 28 d’abril, el PSPV tenia dret a dos senadors, mentre que el PP, Compromís i Ciutadans, un cada un. Unides Podem i Vox s’han quedat sense representants.

Summary: Lerma, Fabra, Mulet, Bueno i Argüeso, designats senadors per les Corts