‘Es vulneren drets civils d’una manera molt evident i cal actuar d’alguna manera. No poden romandre impassibles en una situació tan injusta com aquesta.’ Aquesta és la reflexió que la tardor del 2017 va portar l’advocat Lluís Mestres i un grup de col·legues seus a organitzar-se quan van veure l’empresonament dels presos polítics i l’exili d’una part del govern. Aplegats en l’Associació Atenes, van decidir de fer la seva aportació en l’estratègia judicial contra l’ofensiva repressora de l’estat espanyol. I es van fixar especialment en la cúpula judicial, en la dinàmica corruptiva que ja feia anys que s’hi anava coent i que l’acció venjativa contra l’independentisme ha anat posant de manifest. Han desplegat la seva acció de manera discreta i coordinada amb els presos i els seus advocats, perquè cap dels passos els pugui perjudicar, sinó ajudar. I per això han presentat dues querelles. La primera, prenent l’informe Greco del Consell d’Europa, que adverteix l’estat espanyol de la manca d’independència judicial pel sistema de nomenament dels magistrats. Va ser contra els vint membres del CGPJ perquè vulneraven les normes de designació de magistrats, prevaricació continuada administrativa. Van relatar set casos de nomenaments de jutges vinculats al PP. Després la van ampliar pel nomenament de Carmen Lamela a la sala segona del Suprem i per un cas més flagrant, el del tracte de favor de Sofía Marchena, la filla del president de la sala del tribunal que jutjarà els presos polítics. La segona querella, contra el Tribunal Constitucional i els membres del govern Rajoy, per haver vulnerat els drets polítics de Carles Puigdemont i haver-li impedit de poder ésser investit president ara farà un any. Havent examinat amb lupa les accions i les decisions dels jutges del Suprem durant aquest any llarg de causa contra l’independentisme, l’Associació Atenes té clares quines són les claus que la desacrediten i quins són alguns dels escàndols en què s’han fixat que palesen un funcionament irregular de la cúpula judicial espanyola. Lluís Mestres ho explica en deu punts. 1. Un judici amb irregularitats i sense fonament legal És un judici que no té fonament legal. Sí que van tenir una certa cura d’intentar respectar les garanties tan bon punt la causa va arribar al Suprem. Al començament va ser un desastre, van vulnerar els drets més bàsics de qualsevol defensa. No poden comunicar un dia festiu que l’endemà toca anar a Madrid a algú que visqui a Barcelona, donar-li menys de vint-i-quatre hores per a estudiar les acusacions i preparar una declaració a l’Audiència espanyola. Això sí que és una irregularitat processal greu. Però un cop dins el procediment, tot i que es poden anar trobant interlocutòries que no compleixen tots els requisits, sí que es nota que el Suprem intenta anar polint les garanties processals perquè ningú no els pugui dir que no les respecten. Però això és maquillatge. La raó de fons és una il·legalitat com una casa, perquè han anat instruint una causa sabent que no hi havia delicte. La gravetat és aquesta. No em crec que un magistrat del Suprem digui que hi ha indicis de criminalitat. No hi ha cap jurista amb una mica de dignitat que pugui dir que això se sustenta en un delicte real. 2. L’estratagema del Suprem per a mantenir el cas encara que no li toca Sembla que el tribunal digui que hi ha una raó d’estat per a fer-ho. I s’inventa l’excusa legal dient que, com que els fets que jutja tenen efecte a tot l’estat, s’ho queda perquè n’és la màxima autoritat judicial: és el Tribunal Suprem. Aquest és un argument molt poc jurídic. Entre els acusats en aquesta causa especial n’hi ha només del delicte de desobediència. I és evident que, per una desobediència, el màxim òrgan de l’estat no pot jutjar una causa. Per això, per evitar cap possible causa de nul·litat, envia aquests acusats al TSJC. Però és bàsicament un criteri estratègic; el Suprem no actua per criteris jurídics, sinó de comoditat estratègica i d’interès. A ells els interessa de poder resoldre aquesta causa de manera àgil i retallant tant com puguin el temps que pot durar el judici. Passant uns quants acusats al TSJC amb l’excusa de la desobediència, s’estalvia d’haver-los de jutjar i només en jutjarà dotze. És una decisió d’oportunitat, no pas jurídica. És una decisió que pren algú que pensa en clau política. Mantenen aquesta causa per criteris polítics. Per això els presos i les defenses diuen que és un judici polític i que cal defensar-se políticament. Jurídicament no hi ha res a discutir perquè no hi ha delicte. I a tot això cal afegir que el Suprem té un inconvenient molt gran a l’hora de jutjar, que és la privació d’una segona instància judicial a qui es defensa. 3. Una operació de càstig ràpid i sense fre Encara que els jutges del Suprem fossin un poder aïllat completament de l’executiu farien exactament igual. No els cal la influència de ningú; ja actuen motu proprio. No cal la trucadeta d’una Soraya (que de vegades ja hi va trucar). Ja actuen de manera autònoma amb la voluntat ferma de defensar l’estat. Aquesta és la seva funció. La sala penal és molt ben composada i instruïda per a fer com fan. I estic convençut que actualment hi ha hagut moments d’una gran dissonància, sobretot ara que governa el PSOE, entre els criteris del govern i els del Suprem espanyols. Penso que al PSOE no li interessa per a res de fer aquest judici, o en tot cas de prorrogar-lo tant com puguin perquè no arribi abans de les municipals. En canvi, el Suprem ha mantingut una línia i no l’abandonarà. Ara mateix em penso que no hi ha aquesta connexió que hi havia hagut entre l’executiu i el TS, i que fins i tot hi ha una contraposició. Però el Suprem té la seva dinàmica, i ells estan convençuts ara mateix que són els garants de l’estat. 4. La designació irregular de Llarena com a jutge instructor Quan Llarena va entrar a formar part de la sala penal del Tribunal Suprem hi havia dotze magistrats. A l’hora de designar qui instrueix una causa especial com la de l’1-O, cal tenir presents els qui ja d’entrada no poden ser instructors perquè van formar part de la sala d’admissions; després, els qui ja porten causes especials o formen part d’una altra sala…En total, eren set els qui no la podien assumir, la causa. I al final restaven cinc magistrats que sí que podien instruir. L’ordre que cal seguir sempre és que assumeixi la causa el més antic; i Llarena era el més nou, el darrer de la llista. Però, per alguna raó que desconeixem, cap dels quatre anteriors a Llarena no va agafar la causa. I no tenim cap dubte que Llarena va ser designat a dit perquè portés ell la causa. Però no vol dir que en tinguem la prova última, perquè hem intentat accedir a la informació interna del Suprem per saber com es va decidir que Llarena fos instructor i no pas els altres quatre, però no ens la faciliten. Ens remeten contínuament a les normes de repartiment, que ja sabem. No tenim el moment de la decisió. Ens pensem que era el més controlable per Carlos Lesmes. Si és instructor un Colmenero o un Del Moral, que són magistrats amb molts anys d’experiència i que tenen els seus criteris i més veterania que Marchena o Lesmes mateix, són poc dominables. D’una banda, amb Llarena hi ha l’amistat, però també que és més dominable. La idea que ho portés Llarena era que tots fossin al darrera dirigint la instrucció. 5. La mà de Marchena controlant-ho tot Dit per magistrats que coneixen l’interior del Suprem, hi ha moltes decisions que es prenen fent un cafè. Difícilment un jutge instructor d’una causa especial com aquesta no contrasta amb els companys les decisions a prendre. Estic gairebé segur que hi ha moltes decisions que Llarena contrastava amb els companys i que moltes més s’han pres prenent un cafè, una copeta o un puro. I entenc que Llarena es volia assegurar que, en cas que hi hagués recursos, comptava que l’apel·lació fos resolta amb la mateixa fermesa amb què ell actuava. Com que tot passa dins la mateixa sala, és fàcil d’amanir-ho tot entre els companys. Són dotze. Marchena no s’hi podia posar, però estic convençut que Llarena no va prendre sol les decisions. D’altra banda, la renúncia de Marchena a presidir el CGPJ fou una maniobra per a mantenir-lo al capdavant del judici a l’1-O. L’estratègia política del PP amb l’escàndol dels Whatsapps de Cosidó era molt estudiada per a no desenganxar Marchena de la sala. I aquest és un dels problemes del Suprem: Si tot es fa a la mateixa sala, si tot és concentrat a la sala segona, és molt difícil de desvincular la instrucció de l’enjudiciament, i estic convençut que tant Marchena com altres membres del TS coneixien perfectament la instrucció de Llarena i que l’han comentada. 6. Magistrats de perfil ultraconservador Marchena és una persona molt tacada i amb la imparcialitat discutida. Ha tingut problemes dins el TS i en el seu entorn que demostren que és molt afectat directament per aquesta causa. És una persona que honestament se n’hauria de retirar. Però és que honestament tota la sala hauria de dir que això no ho poden jutjar ells i haurien de tornar la causa a Catalunya. De fet, no hi hauria d’haver ni causa. I tots els magistrats tenen un perfil molt semblant sobre la manera de pensar i l’actitud que tindran en el judici. Intentaran mantenir el màxim respecte vers les normes processals però la decisió ja és presa. I és una decisió acordada. Em costa de pensar que no sigui una decisió que hagin portat en petit comitè a resoldre els aspectes d’una manera molt compacta. Cada vegada que les defenses han fet un recurs dins la instrucció i l’ha resolt la sala d’apel·lacions dins la mateixa sala del Suprem, aquesta sala encara ha estat més dura que no pas el jutge instructor. Quan teníem molt clar que l’instructor, Pablo Llarena, cometia moltes irregularitats o feia moltes afirmacions que no eren pròpies, la sala d’apel·lació ho confirmava i ho potenciava. És un perfil de magistrats durs, molt conservadors, alguns d’ultraconservadors i amb un gran ascendent de l’Opus Dei. Aquesta gent per a mi no són al Suprem perquè siguin els millors juristes del país, sinó perquè són els més afins al poder i en qui el poder pot confiar per defensar la unitat de l’estat. 7. Una estructura pensada i dissenyada per Federico Trillo La dinàmica del procés judicial, quan va engegar la tardor del 2017, era compartida per tot el Suprem, la fiscalia, el govern espanyol de Rajoy i Sáenz de Santamaría. Hi havia una sintonia i es complia el manual que havia preparat Federico Trillo, que és l’alma mater de l’estructura judicial actual. La manera d’organitzar el sistema de nomenaments i de col·locar gent interessada en les diferents sales que podien veure causes especials de corrupció o de polítics, com és el cas, prové de Trillo, l’enginyer de tot això que tenim ara. Quan el PP es veu amb la necessitat de defensar l’estat i de posar en marxa la maquinària judicial, allò és una bassa d’oli, hi ha una coordinació absoluta, era tot preparat per a actuar en situacions com aquesta. És evident que el PP i el Suprem tenen una sintonia política claríssima. Això funcionava com un rellotge. Aquesta estructura que va dissenyar Trillo ha permès de fer els nomenaments de les màximes autoritats de la justícia espanyola amb el perfil conservador que els interessava. El nucli de poder és al CGPJ. Qui el controla, controla la justícia. Per tant, el gran secret va ser organitzar bé la manera de nomenar, que alterava allò que en principi la llei deia que havia de ser per mèrits i capacitació. Però analitzant els casos de qui va ser nomenat, un s’adona que no eren ni molt menys els qui tenien més mèrits i més capacitat però que eren molt vinculats al PP. El CGPJ designa del president del TS fins als presidents de les audiències provincials de tot l’estat espanyol. Tot passa pel CGPJ. Si hi ha una terna per a una plaça determinada, aquest òrgan decideix qui l’ocuparà examinant-ne els mèrits i la qualificació. Però és clar que, veient que la sala segona ha tingut tres vacants, com les designen, i qui hi posen… 8. L’escàndol Concepción Espejel Un cas paradigmàtic del control polític en el nomenament d’alts càrrecs en la judicatura espanyola és el de Concepción Espejel. Era membre de la sala penal de l’Audiència espanyola i quan va arribar el primer cas de la Gürtel, els companys de sala li diuen que ella no pot portar el cas perquè és amiga íntima de María Dolores de Cospedal. Sabent-ho, s’absté de portar la causa abans no la recusessin. Però al PP se li acut en aquell moment que a la sala penal li cal un president i crea el lloc, on va a parar Concepción Espejel. Per tant, de ser companya de sala dels magistrats que diuen que no pot portar el cas passa a ser la presidenta d’aquests companys i, per tant, a tenir el control de la sala. És una fórmula que s’empesquen per no perdre el control de res. 9. L’escàndol Sofía Marchena Feia l’oposició de jutgessa i ha acabat fent de fiscal, quan això no és possible, perquè són dues carreres paral·leles i la separació és fonamental. Va començar la carrera de jutgessa a l’escola dirigida per Gema Espinosa, muller de Llarena, es va posar malalta i va deixar l’oposició a mitges. Quan va tornar no va poder accedir a la que pretenia i, en comptes de tornar a començar, va rebre l’ajuda d’algú que li va permetre d’entrar en algun lloc: Efectivament, Gema Espinosa va fer una carta dient que Sofía Marchena tenia mèrits i capacitat per a fer l’oposició per a fiscal, que encara era oberta. Amb l’agreujant que hi havia una vacant de trenta-cinc places i totes ja eren ocupades. Per nota, no hi entrava. I van crear la plaça trenta-sis, ajustada de manera que la nota de Sofía Marchena hi encaixava. A més, vam haver de fer una tercera denúncia contra el fiscal Luis Navajas, que és qui ens impugna tot allò que fem i fa tot allò que li toca fer com a fiscal de la sala segona. 10. L’escàndol del fiscal Navajas En el cas de Sofía Marchena, ell va respondre que no hi havia motiu per a denunciar i va acabar afirmant que s’havien posat en contacte amb qui tocava el número trenta-sis per a opositar de fiscal i que havia declinat de formar-ne part. Això ens ho diu per escrit. Resulta que hi havia cinc-cents opositors que havien estudiat durant anys que haurien pogut tenir més opcions per a aconseguir aquesta plaça que no pas Sofía Marchena. I la persona a qui tocava resulta que ho va declinar després d’haver rebut a trucada de la fiscalia. I això, el fiscal ho diu per escrit i ho diu amb tota la barra. Qui és ell per a trucar a ningú? És clar, vam anar a anticorrupció a presentar una denúncia contra aquest fiscal. Se m’acudeixen dues coses: Que a qui tocava la plaça trenta-sis estava cansat, no volia ser fiscal i era amic de la Marchena i va declinar amablement o bé que va cobrar per renunciar. Hi ha corrupció en qualsevol d’aquests casos.

Summary: Set claus i tres escàndols que desacrediten la causa contra l’independentisme al Suprem


La diputació permanent del congrés espanyol ha refusat per cinquanta-cinc vots en contra, sis a favor i vuit abstencions la petició conjunta d’ERC i JxCat perquè el ministre d’Afers Estrangers, Josep Borrell, doni explicacions al ple de la cambra sobre l’espionatge als delegats de la Generalitat a l’exterior per intentar demostrar que la seva activitat està vinculada al procés d’independència, tal com consta a la documentació que el mateix ministeri va enviar al Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC) perquè aquest tanqués les delegacions de Londres, Ginebra i Berlín. PSOE, PP, Ciutadans i Vox han unit els seus vots per tancar la porta a la iniciativa, mentre que Podem s’ha abstingut i ERC, JxCat, PNB i EH Bildu hi han votat a favor. Durant el debat la portaveu de JxCat, Laura Borràs, ha recordat que l’informe que el ministeri va enviar al TSJC recollia informació precisa i trucades telefòniques a les delegacions de la Generalitat. Una funció, ha recordat, que sembla més pròpia del CNI i del Ministeri de l’Interior. A més, ha assegurat l’espionatge se assembla molt al que feia el ministre Jorge Fernández Díaz a ‘forces polítiques diferents’. ‘Cal conèixer l’abast de tot això, si hi havia ordre judicial’ o si va ser el mateix ministre el que va dur a terme aquestes activitats ‘des de la il·legalitat’, ha dit. A més ha preguntat si els serveis d’intel·ligència dels països on es troben les delegacions estaven al corrent d’aquestes activitats, quants diners ha costat i si s’han fet servir fons reservats. Tot plegat, segons Borràs, és un ‘Borrellgate’ que ha suposat un cas ‘d’espionatge polític’ per part d’un ministre que ‘és capaç de prioritzar el seu boicot a Catalunya als enormes reptes de la UE’. La diputada d’ERC Carolina Telechea ha assegurat que el cas d’espionatge és un ‘autèntic escàndol democràtic’ on s’ha espiat un conseller i tres delegats i càrrecs electes de tot Europa. ‘De veritat que aquesta és una estratègia d’acció exterior?’, ha preguntat Telechea, que ha acusat el ministre de fer ús de les ‘clavegueres’ contra ‘idees democràtiques i totalment legítimes’ en un ‘intent a la desesperada de coartar la projecció internacional de Catalunya’. Segons Telechea, ‘al final el que aconsegueix el ministre és danyar la imatge exterior de l’estat espanyol’ negant el dret a Catalunya ‘a expressar-se davant la comunitat internacional’. ‘Pretenen silenciar-nos perquè no els agrada e que diem, aquest és el seu concepte de la democràcia, i utilitzen les clavegueres de l’estat per espiar-nos’. Podem ha anunciat la seva abstenció. Malgrat que la formació morada ‘comparteix la preocupació expressada’ entén que JxCat i ERC haurien d’haver demanat la compareixença de Borrell en comissió, i no davant el ple. Amb tot, el diputat Joan Mena ha recordat que de moment la única informació de què es disposa és la que s’ha explicat als mitjans de comunicació. ‘Entenem que el primer interessar en aclarir la situació és el ministre Borrell’, ha dit.

Summary: El congrés espanyol refusa la compareixença de Borrell per l’espionatge a les delegacions a l’exterior


Defensor del diàleg i crític amb les càrregues del Primer d’Octubre, el nou president del Consell Europeu, Charles Michel, ha estat l’únic líder europeu que ha plantejat l’opció de la mediació internacional per resoldre la crisi catalana. Aleshores primer ministre belga del partit liberal való Moviment Reformador, Michel ha fet reiterades crides al diàleg entre el govern català i espanyol Al capdavant del Consell Europeu substitueix Donald Tusk, membre del Partit Popular Europeu i a partir d’ara també el seu cap, que també va mantenir un discurs més conciliador durant els dies més transcendentals de l’octubre de 2017. Michel arriba en un moment d’impàs El belga pren demà el relleu al polonès en un moment d’impàs polític al bloc europeu. Amb l’esperada sortida del Regne Unit de la Unió Europea a principis del 2020, el bloc comunitari confia reactivar a temps un projecte europeu estancat pel Brexit. Les reformes econòmiques i financeres, la gestió de la immigració i els refugiats o el canvi climàtic formaran part de l’agenda política del club europeu en els dos anys i mig vinents de mandat, renovable fins a cinc. Com a president del Consell Europeu, Michel haurà de presidir les reunions periòdiques dels caps d’estat i de govern de la Unió Europea i facilitar el consens en la seva presa de decisions. També exercirà un rol de representació exterior de bloc que, tanmateix, haurà de compartir amb la presidenta de la Comissió Europea, Úrsula Von der Leyen, i l’Alt Representant, Josep Borrell.

Summary: Charles Michel pren el relleu a Tusk al capdavant del Consell Europeu


Avui és un dia especial per a les Armilles Grogues. El moviment ciutadà nascut com a protesta pel nou impost sobre els carburants commemora, el 17 de novembre, un any sencer de mobilitzar-se cada dissabte a les rotondes i a les principals ciutats de tot l’estat francès. Han arribat al 53è acte, com anomenen cada concentració. Cinquanta-tres setmanes que han sacsejat l’estat francès i han empès a fer grans canvis polítics un govern acorralat per la persistència del moviment. El poder adquisitiu dels ciutadans francesos ha crescut, en un any, 800 euros de mitjana gràcies a les concessions del govern aconseguides pel moviment, segons un estudi de l’OFCE, l’Observatori Francès de les Conjuntures Econòmiques. L’Observatori xifra en disset mil milions d’euros la inversió feta per l’estat francès en mesures adreçades a frenar la força del moviment. En primer lloc, el desembre del 2018, quan es van aprovar una sèrie de disposicions centrades en els treballadors més pobres –revalorització de la prima d’activitat, desfiscalització de les hores suplementàries, supressió de l’augment de la taxa de la CSG, la Contribució Social Generalitzada que finança la seguretat social i l’atur… En segon lloc, aquest mes d’abril, després del Gran Debat amb el qual Emmanuel Macron va voler reprendre la iniciativa política, quan es va abaixar l’impost sobre la renda de les classes mitjanes i es va fer una reindexació de les pensions de jubilació per a acordar-les amb la inflació. Però aquests canvis han tingut uns costos notables. Les xifres són discutides en el detall petit, però són impressionants. En aquest any de mobilitzacions, hi ha hagut onze morts, al voltant de cinc mil ferits entre els manifestants i la policia, dotze mil detencions i s’han dictat, com a mínim, dues mil condemnes contra els manifestants. Les grans ciutats, no pas París i prou, han vist alguns dels aldarulls més impressionants que es recorden, amb incendis i barricades al carrer, xocs violents entre policies i manifestants, assalts a locals i problemes enormes per a la circulació. El moviment, com tots els moviments, va tenir un punt àlgid, que després s’ha anat erosionant. Va ser ara fa un any, el novembre del 2018, quan més d’un milió de persones van participar en la mobilització. Amb tot, i malgrat les espectaculars imatges de les grans mobilitzacions ciutadanes, no és pas el volum de manifestants, que dóna força a aquest moviment, sinó la capacitat de coordinar grups petits arreu del territori de l’estat en accions que col·lapsen de manera efectiva l’economia i la mobilitat. Un moviment sense dirigents Una característica diferenciadora del moviment és l’absència de dirigents. Tot i que en algun moment s’ha proposat la idea de crear un instrument polític per a canalitzar la indignació ciutadana, el moviment de les Armilles Grogues es manté desestructurat un any després d’haver nascut. Al començament, Éric Drouet i Maxime Nicolle, administradors dels grups de Facebook en què es basava el moviment, van dir que cercaven de renovar la manera de gestionar un moviment social. Volien instituir una ‘democràcia d’audiència’, tal com la va denominar el diari Libération. Posteriorment, diversos manifestants van adquirir notorietat, bé perquè van ser designats portaveus, bé perquè van ser destacats pels mitjans. Entre ells, Priscillia Ludosky, que el maig del 2018 va començar una petició en línia per a reduir els preus del combustible, i Jacline Mouraud, que va enregistrar un vídeo adreçat a Macron que es va fer viral. El 26 de novembre de 2018, poc després de les primeres mobilitzacions, un grup de vuit persones es van proclamar ‘portaveus’ per a servir com a interlocutors amb el govern, decisió que molts manifestants no van rebre pas bé. El 30 de novembre de 2018, aquests vuit representants van ser convidats a una reunió amb Édouard Philippe, però només un d’ells es va reunir amb el primer ministre a Matignon. Aleshores, la delegació dels portaveus es va considerar dissolta i ja no se n’ha tornat a parlar. Aquesta absència de dirigents ha estat un problema per al moviment, perquè fa molt difícil marcar objectius públics i negociar. Però també és veritat que fa que els partits, els sindicats i les institucions no puguin controlar el moviment i això li ha donat prestigi entre un sector de la població. Un moviment del sud? Finalment, hi ha un aspecte remarcable de la mobilització, que és la fractura territorial. El moviment va nàixer com una reacció de les classes mitjanes més castigades, però també de l’anomenada França Buida, les zones de l’estat allunyades de les grans ciutats i on els serveis socials són més escassos. En els mitjans rurals, el suport encara és consistent, però un estudi recent fet per la Universitat París 1 en deu ciutats grans (Bordeus, Lilla, Lió, Nantes, Marsella, Montpeller, Niça, París, Estrasburg i Tolosa) mostra unes diferències importants i significatives. Concretament, les ciutats del nord mostren un suport molt més feble al moviment que no pas les del sud, cosa que podria interpretar-se com un reflex obscur de la tensió entre el nord francès i el sud occità, basc i català de l’estat, això que a París es coneix com el Midi. A Marsella, per exemple, el 64% de la població dóna suport a les Armilles Grogues, la xifra més alta. I a Montpeller, Niça i Bordeus el suport també supera amb escreix la meitat de la població. Tolosa s’acosta a la meitat. I en contrast, a París només un 22% de la població dóna suport al moviment, a Nantes un 31%, a Estrasburg un 35% i a Lió un 36%. A Catalunya Nord, el moviment ha seguit una evolució paral·lela a la del conjunt de l’estat, pel que fa a la mobilització. Però la presència de les armilles grogues en alguns punts del país, com la rotonda d’accés al peatge de Perpinyà Sud o l’entrada a l’autopista A-9 més propera al Mercat de Sant Carles, ha estat constant. També ha cridat molt l’atenció el suport donat, en alguns casos, a les protestes en favor dels presos polítics del sud i contra la repressió a l’estat espanyol. Suport que va començar ben aviat i que s’ha mantingut: el desembre de l’any passat, ja va haver-hi una primera concentració als passos fronterers del Pertús i Portbou, a l’autopista A-9 i a la N-260, de suport als presos polítics.

Summary: Armilles Grogues: l’èxit d’un any seguit de mobilitzacions


El Jutjat d’Instrucció número 21 de València, que investiga l’accident de Metro en el qual van morir 43 persones i altres 47 van resultar ferides el 3 de juliol del 2006 a València, ha sol·licitat que s’investigue per un possible delicte contra les Institucions de l’Estat a la doctora del SAMU que, en la seua recent compareixença a la Comissió d’Investigació de les Corts, va assegurar haver vist els cossos del maquinista i de la interventora en la unitat sinistrada i no en les vies, on els ubiquen policies i testimonis. Per a la magistrada, no existix el “més mínim dubte” del lloc on van aparèixer els dos cossos, en les vies. A més, critica que “intentar envoltar de misteri l’aparició del cos del maquinista en les vies no té tota lògica”. Així consta en una interlcutòria facilitada pel Tribunal Superior de Justícia de la Comunitat Valenciana (TSJCV) en què la magistrada també rebutja la sol·licitud del lletrat que representa les víctimes agrupades en l’Associació Víctimes del metro 3 de Juliol (AVM3J), perquè testifique un dels forenses, que també ha comparegut a la Comissió del parlament valencià. Es tracta, segons assenyala la jutgessa, de diligències “innecessàries” ja que no tenen res a vore amb l’objecte del procediment judicial, que se centra a determinar les “hipotètiques responsabilitats penals derivades de la possible falta de mesures de seguretat exigibles en el sector ferroviari” que podrien haver incorregut els treballadors de Ferrocarrils de la Generalitat Valenciana (FGV) amb competències en matèria de seguretat. “És evident i palmari que les declaracions que sol·licita la part en res van a incidir sobre l’objecte central de la investigació”, recull la resolució, en què, a més, s’acorda deduir testimoni contra la doctora del SAMU perquè un altre jutjat investigue si, amb les seues declaracions, ha comès un delicte contra les Institucions de l’Estat previst a l’article 502.3 del Codi Penal”. ‘No eren a la cabina’ La jutgessa considera que “no existix el més xicotet dubte del lloc on van aparèixer els cadàvers”. Assenyala que “no eren en la cabina”, “que els cossos dels dos treballadors de FGV van eixir acomiadats”, com “reflectixen les lesions de tots dos” i basa estes afirmacions en els informes elaborats per la Policia i en la “contundència” del testimoni de dos supervivents del sinistre els qui en la seua declaració al jutjat han assegurat que no havia ningú en la cabina. Sobre les declaracions d’estos, la instructora apunta que “sobren comentaris davant de la contundència de les manifestacions de les pròpies víctimes de l’accident”. “Qüestionar sense base objectiva els informes tècnic policials –als intervinents del qual se’ls està atribuint la comissió d’un delicte de falsedat documental– pot suposar com a mínim una falta de responsabilitat i respecte, si tenim en quanta el dur, esgotador i penós treball que van portar a terme els agents”, destaca la magistrada. Segons els plans de la Policia, el cadàver de la interventora estava a 65 metres de la cabina de la unitat sinistrada i el del maquinista, a 75. Sobre esta qüestió, assenyala que “resulta totalment inversemblant la idea que bombers i policies, abans que compareguera la comissió judicial autoritzant l’aixecament dels cadàvers, hagueren procedit per pròpia iniciativa a treure els cossos de la cabina, recórrer amb tots dos 65 i 75 metres respectivament, per seguidament aixecar altres cossos i col·locar-los baix, enmig d’una situació extrema de ferits i morts, amb un entorn molt complicat a causa de a la posició del vagó, la inundació de les vies, la falta de llum… i tot això sense cap tipus de fi concret, donada la intranscendència que té el lloc on pogueren aparèixer els cadàvers”. ‘Envoltar el misteri l’aparició del cos’ En la resolució, la jutgessa critica que “intentar envoltar de misteri l’aparició del cos del maquinista en les vies no té tota lògica”. La instructora destaca que “la finestra de la cabina on es trobava el maquinista es va desprendre com les restants finestres del lateral esquerre pel fregament amb les vies” i “el forat existent és el suficient per a permetre l’eixida a l’exterior d’un cos de complexió normal i però en les circumstàncies d’arrossegament i bolcada de la unitat”. D’igual forma, sosté que “tampoc és descartable, com ha indicat l’Inspector en Cap del Cos Nacional de Policia, que el maquinista, una vegada conscient d’haver perdut el control del tren, es dirigira cap al vagó i eixira acomiadat per una de les finestres del mateix”. Respecte del forense, la declaració del qual va sol·licitar l’advocat de l’Associació després de qüestionar a la comissió parlamentària la manera com es van aixecar els cadàvers i es van realitzar les autòpsies, la magistrada rebutja la pràctica d’esta diligència perquè “no va estar present en els aixecaments de cadàver per la qual cosa poc o res d’interès pot aportar sobre els mateixos”. La instructora explica que l’esmentat forense va practicar cinc autòpsies i que en els seus informes “no va fer constar cap irregularitat”, circumstància esta per la qual considera “cridaner” que “el que no va qüestionar fa deu anys, quan va portar a terme el seu treball, ho plantege en este moment”. La magistrada assegura també que “plantejar a aquestes altures de la investigació, transcorreguts deu anys des de la data de la tragèdia, qüestions com la suscitada, tendents a qüestionar la veracitat de les dades que consten en el procediment, intentant generar confusió, sense recolzar-se en dada objectiva algun, no responen al que ha de ser l’objecte d’una instrucció penal, sinó a consideracions que excedixen d’esta i que entren en àmbits d’actuació diferents”.

Summary: La jutgessa del metro de València demana d’investigar la doctora del SAMU arran de la declaració que va fer a les corts


Ahir i avui les corts valencianes estan sent l’escenari del debat de política general. És en aquest context que el diputat de Compromís Fran Ferri ha decidit fer un joc des de la tribuna. Lluny del to crispat que s’ha pogut sentir en moltes de les intervencions, Ferri ha optat per la ironia per respondre en seu parlamentària a les crítiques de la síndica dels populars, Isabel Bonig, i recordar-li algunes de les mesures que el seu partit ha pres des del govern de l’estat espanyol, ‘en un espai de “coworking” amb Ciutadans’. Ferri, tot seguit, ha enumerat un conjunt de polítiques. I, després de cadascuna, ha preguntat als altres diputats de la cambra: qui creieu que l’ha feta, el govern del PP o el govern del Botànic? 📺@franferri_ t’explica la diferència entre un govern del PP i el #GovernDelBotànic en 2 minuts⌛#DebatCVpic.twitter.com/DrQWdbt5YL — Compromís (@compromis) 14 de setembre de 2017

Summary: Fran Ferri fa broma a les corts comparant les mesures del PP i les del govern del Botànic


El secretari general del PP, Teodoro García Egea, ha dit que els populars estan disposats a fer una coalició amb Ciutadans per a les eleccions catalanes i basques, però ho refusa per les de Galícia. García Egea ha argumentat que el PP gallec ja aglutina per si sol el centredreta i que no hi ha el mateix problema que a Catalunya o Euskadi, ja que el ‘nacionalisme’ no és una ‘opció real’ a Galícia. ‘Al País Basc i a Catalunya ens posarem d’acord clarament’ per a ‘unificar el centredreta’ i ‘reorganitzar’ el ‘constitucionalisme’, ha dit en declaracions a la Sexta. García Egea ha defensat que comparteixen amb Ciutadans l’objectiu de governar les tres autonomies, però ha defensat la importància de diferenciar amb quin tipus de fórmula aconseguir-ho i ha anunciat que continuaran negociant-ho. El president de la Xunta de Galícia, Alberto Núñez Feijóo, s’ha mostrat reticent i ha dit aquest matí a la Cope que la proposta de fer una coalició que superi les sigles dels partits ‘no és honesta’ perquè el PP té majoria absoluta a Galícia, mentre que Ciutadans ni tan sols té representació al parlament gallec. ‘Jo no em veig enterrant les sigles del PP a Galícia’, ha dit Núñez Feijóo, i fer-les desaparèixer ‘és un error’. ‘Si el que es pretén és que votants de Ciutadans en massa votin al PP de Galícia amb gent de Ciutadans dins del PP de Galícia, nosaltres estem disposats a parlar-ho’, ha afirmat.

Summary: El PP accepta una coalició amb Ciutadans a Catalunya


Aquesta setmana, després de l’emissió del capítol de ‘El Foraster‘ dedicat a la Vall de Sant Daniel, es va escampar la notícia. TV3 no pot assegurar la continuïtat del programa, líder d’audiència setmana rere setmana, per a la pròxima temporada. De fet, ha ordenat d’aturar la producció dels nous episodis que s’haurien d’emetre la tardor vinent. ‘El Foraster’ ha esdevingut un dels programes més estimats per l’audiència i, com explica Quim Masferrer en aquesta entrevista, té una repercussió que va més enllà de la pantalla. Masferrer n’és tan sols el presentador. Ni és soci de la productora ni participa en la negociació amb TV3. Per això, si bé explica quines són les dificultats actuals, dedica molt més temps i tota la seva passió a relatar experiències, sorpreses i satisfaccions d’aquesta vivència televisiva que l’ha portat a visitar més de seixanta pobles i a conèixer milers de persones que li han explicat històries, anècdotes i sentiments. Escoltem-lo. —Per què s’atura la producció de ‘El Foraster’ per la temporada vinent? —El cert és que a mi aquestes coses se m’escapen una mica. Perquè jo només sóc el presentador de ‘El Foraster’. No he assistit a cap de les reunions de negociació per renovar temporades que s’han fet. M’agrada que sigui així. La productora Brutal Mèdia, amb el productor executiu Raimon Masllorens, em va contractar com a presentador d’una idea embrionària que es deia ‘El Foraster’. Per tant, només en sóc el presentador. I m’agrada exercir només de presentador. Jo faig teatre, ara sóc al Club Capitol amb l’espectacle ‘Temps’, i aquesta és la base de la meva feina. A la televisió, només hi faig excursions. Estic informat de la negociació entre la productora i TV3, això sí. Uns i altres tenen la voluntat que ‘El Foraster’ tingui continuïtat. Jo seria el primer de parar el programa si veiés que no té sentit o que ha perdut interès després de cinc temporades. Però tinc la sensació que encara té corda. I vista l’audiència que té, això em sembla una evidència. Hem fet el 20% de quota d’audiència a cada programa. I hem arribat al 24,8%, que és una bestiesa. Quim Masferrer (fotografia d’Albert Salamé). —Però, essent líder d’audiència, s’atura i ningú no garanteix que pugui continuar… —Ha estat líder d’audiència totes les temporades. Els que hi entenen diuen que allò que costa més és mantenir l’audiència al pas de les temporades. En canvi, el nostre cas ha passat a la inversa. Hem anat pujant. Fins al punt que la reemissió que es fa de programes de temporades anteriors després de cada programa nou ha superat també el 20% de quota d’audiència. Veient això crec que ‘El Foraster’ té recorregut per fer encara. I he fet programes que m’han agradat molt. Del de la Mina, per exemple, n’estic molt content. Haver pogut fer un Foraster allà… El del Monestir de Sant Daniel d’aquesta setmana… Crec que ‘El Foraster’ té vida. TV3 també ho creu. I la productora, també. —I què ha passat aleshores? —Ens havien dit que hi hauria sisena temporada del Foraster, que havíem de començar a rodar a partir del març per poder emetre-ho el darrer trimestre d’aquest any. Però va saltar la notícia que, pel tema de l’IVA retroactiu de TV3, s’havien de parar produccions. TV3 ens ha dit que ho havíem de parar i que no podíem sortir a gravar ara. Això vol dir que segurament ja no es podrà emetre l’últim trimestre d’enguany. Si no arriba finançament, no podrem fer ‘El Foraster’. TV3 busca les mil i una maneres perquè el programa tingui continuïtat. Per tant, parlem d’una aturada. Podria ser que el de Sant Daniel fos el darrer ‘Foraster’. Pot ser. Però em consta que la voluntat de totes les parts és moure cel i terra per donar-li continuïtat. A mi em sabria greu que s’acabés aquí. Des que va saltar la notícia, no havia rebut mai tants missatges a la meva vida. He trobat gent molt indignada arran d’aquesta possibilitat. La gent s’ha fet seu el programa. —Potser perquè permet de conèixer el país, però sobretot conèixer la gent del país… És una altra manera de viatjar… —Sí… I també hi ha una cosa de què estic molt content. És cert que ‘El Foraster’ és un programa de televisió i d’entreteniment. Sí. Però hi ha coses que em diuen que va una miqueta més enllà. Per exemple, quan la gent dels pobles per on hem passat t’explica que després de l’emissió moltíssima gent ha anat a visitar el poble. I això em fa molt feliç. Jo sóc d’un poble petit, de Sant Feliu de Buixalleu. Si no fos perquè jo sóc d’allà, s’hi podria fer un ‘Foraster’. No el puc fer perquè deixaria de ser foraster i no ens en sortiríem. Però sé què vol dir ser d’un poble petit i viure-hi. Gairebé només surten a les notícies quan passa alguna desgràcia. —Vosaltres els feu sortir d’una altra manera. —’El Foraster’ els ensenya a un horari de màxima audiència i els el dedica. I després de veure el programa, hi ha força gent que el visita el cap de setmana següent. I em consta que hi ha gent que els ha fet tots. Els més de 65 programes que hem fet. És sorprenent. El nostre objectiu és més senzill: conèixer gent anònima en la seva vida quotidiana. I amb això, el programa és capaç d’emocionar, de fer riure, de descobrir coses. Si l’audiència rep un 20% de l’estima i generositat que rep l’equip mentre el fem, anem bé. Perquè a nosaltres ens apassiona fer aquesta feina. És dura, perquè no hi ha guió i no saps mai qui et trobaràs ni què t’explicarà. Tot depèn de si jo estic més fi o menys. I això ho fa molt dur. Però el resultat té un component d’autenticitat que el fa especial. —És realment tan improvisat allò que passa al programa? No hi ha una preparació i una investigació prèvia? O no es pot explicar això? —I tant que es pot explicar… A mi m’agrada explicar-ho. És una mica un híbrid. A mi m’agradaria arribar a un poble sense que ningú no ho sabés. Però això és impossible, perquè fem televisió i cal lligar amb l’ajuntament els permisos per enregistrar, necessitem tenir el lloc per fer el monòleg… Hi ha una feina prèvia que fa una localitzadora, la Lali Colomer, que fa una batuda pel país i busca aquests poblets, parla amb l’ajuntament… La predisposició de l’ajuntament és sempre del 100%. A tot arreu hi ha unes ganes boges que hi vagi ‘El Foraster’. I això ens fa molt feliços. Tenim moltíssimes peticions per què anem a pobles on no hem anat. La localitzadora parla amb l’ajuntament, fa una volta pel poble, parla amb algun regidor, amb gent que troba, als bars, als comerços… I d’aquestes converses en treu algunes idees de llocs o de persones que poden ser interessants de visitar. —Aquesta feina serveix de base… —Exacte. La localitzadora torna amb un material que permet a la direcció del programa de decidir quins pobles es fan. Aquest informe el té l’equip, però jo no. Ni el tinc ni intervinc en la decisió dels pobles on anem. Molt sovint no sé on anem a gravar fins el dia abans. Jo vull que sigui així. M’agrada deixar-me sorprendre sobre la marxa, mentre estem enregistrant. Amb el coixí que ens dóna l’informe de la localitzadora, passen moltes coses absolutament inesperades, amb persones que trobem pel carrer i que no teníem pas identificades. I aquella persona que trobes et recomana d’anar a un lloc o de conèixer una altra persona… Quim Masferrer (fotografia d’Albert Salamé). —I anar descobrint petites històries… —Sí. Anem descobrint històries que, si hi haguéssim anat el dia abans, no les hauríem descobert. Perquè no hauria passat aquella persona per aquell carrer en aquell moment. I això em fa pensar quantes històries ens hem perdut a cada lloc on hem anat. Hi ha un grau d’atzar molt gran que és possible per la feina prèvia de localització. No parlem amb personatges, parlem amb persones. Això ho vull recalcar. Un personatge és algú que interpreta alguna cosa. Allà no, ningú no interpreta res. Al nostre programa cadascú és com és en el seu dia a dia. En la seva quotidianitat. I jo els enganxo per sorpresa i, per això, tenim aquestes reaccions tan autèntiques. Quan vam començar el programa, ens preguntàvem: la gent ens serà generosa? És a dir, s’obriran i ens explicaran coses? Si la gent no ens explica coses, no tenim programa. I aquest dubte hi era… —Ha quedat clar que no calia patir, oi? —Puc assegurar que la gent és molt generosa. I ens explica coses i té moltes ganes de compartir les experiències i els pensaments. I davant d’una càmera que saps la transcendència que pot tenir allò que expliquis, i que s’explicarà davant de tot el poble… fins al punt que algú m’ha explicat coses que els seus veïns no sabien. O la seva família… —Vau fer una feina d’adaptació a partir d’un programa original danès? —L’embrió de ‘El Foraster’ és un programa danès. Quan em van oferir el projecte, em van ensenyar un capítol del programa danès. Allà dura 25 minuts i busca només humor. El presentador és boníssim. Quan vaig veure allò, em vaig espantar. Vaig dir ‘em sembla que no anem bé’. És un tipus molt intrèpid i molt de carrer. Els vaig dir que, si fèiem la versió catalana, potser sí que m’hi veuria en cor. Però si havíem de fer una rèplica, no sé si sabria fer-ho. Vam decidir d’estirar el programa a cinquanta minuts, calia fer més territori, i anar a trobar més coses que humor. —El secret és aquesta combinació de registres i de tons? —És com quan vas a buscar bolets, que no només agafes rovellons. Jo, si trobo carlets, també els agafo. Per entendre’ns, a la versió original danesa van a buscar només rovellons. Aquí ens hem obert i hem donat importància a la realització per a poder ensenyar molt bé el territori i el poble. I compaginar emocions. Si hi ha algú que té ganes d’explicar un sentiment o un record més íntim, trist o bonic, saber-ho encabir i saber-ho combinar. Ho volem posar tot al cistell. N’estem satisfets, d’haver-ho fet així. Fa un temps, quan es va fer el festival internacional de televisió Input, es va seleccionar la versió catalana del programa i no la danesa. Ens va fer molta il·lusió. —Aquest mateix format es començarà a fer a La 2 de Televisió Espanyola amb la mateixa productora. No us ha passat pel cap de presentar-lo? —No, no, no… Brutal Mèdia té els drets del format per tot l’estat espanyol. I la versió que es farà per Televisió Espanyola es dirà ‘El paisano’. Jo no hi tinc res a veure. Ja us he explicat que jo només sóc el presentador de la versió catalana. Sí que he tingut una conversa amb Pablo Chiapella, que en serà el presentador, per explicar-li idees i petits consells a partir de la meva experiència. Tinc ganes de descobrir el programa com a espectador. Jo ara veig un capítol i ja me’l sé. I tinc ganes de posar-me davant del televisor i descobrir un poble d’Astúries. Tinc moltes ganes de fer-ho. Quim Masferrer (fotografia d’Albert Salamé). —Com a actor i humorista, què en penseu dels atacs a la llibertat d’expressió que vivim? Us deu preocupar… —És una preocupació que ha de ser global i no només dels que ens dediquem a aquestes professions més exposades. De cop i volta, tirem enrere com a societat. Sempre hem volgut avançar i millorar com a societat. L’objectiu ha de ser aquest i esmenar els errors del passat. I ara som en un punt que grups de música dels anys vuitanta tenien molta més llibertat que els d’avui. Penso en La Polla Records, Escorbuto, Kortatu o grups de la Movida o la cançó protesta… recordo lletres de grups que entraven dins del sac de la llibertat d’expressió que ara, trenta anys després, se’ns estan qüestionant. I semblava que això ho teníem absolutament superat! Això és molt preocupant. No només pels que ens dediquem a parlar, cantar o escriure en públic sinó per tota la societat. Estem retrocedint. Cal ser-ne molt conscients. Retrocedim en la llibertat d’expressió, en els drets com a poble, els drets civils… —I què podem fer? —Una societat progressa i millora en la mesura que pot governar les seves llibertats. En canvi, ara anem enrere. I allò que ens pertoca, almenys a mi, és no deixar de fer allò que faig. Que no em facin por. Jo ara estic escrivint. Doncs que ningú no condicioni allò que escriuré. No fotem! Aquesta és la nostra feina i el compromís que hem de tenir. En el meu cas, he de ser molt conscient del poder del comediant. Que en èpoques de dictadura hi havia grups que utilitzaven els escenaris per criticar i denunciar. Hem de ser conscients que l’humor és una arma per poder dir coses. A través del riure es poden arribar a dir moltes veritats. Els que hi som avui hem de continuar-ho fent. No podem caure en el parany de la por i les amenaces perquè allò que digui a l’escenari em pugui portar a la presó. No fotem! Cal ser valents, potser més que abans.

Summary: Quim Masferrer: ‘Una societat progressa quan pot governar les seves llibertats; ara anem enrere’


A partir del 25 de maig, les empreses que facin servir les vostres dades us hauran de demanar permís per a fer-ho. Si no ho fan, s’exposaran a multes que poden arribar al 4% de la seva facturació global. És una de les principals novetats del nou reglament europeu de protecció de dades, que afectarà tota empresa que operi dins el territori de la Unió Europea, encara que tingui la seu fora. La normativa respon a la creixent preocupació sobre l’ús que gegants com Google, Facebook o Amazon fan de les dades emmagatzemades cada dia. Josep Domingo Ferrer, director de la càtedra UNESCO de privadesa de dades a la Universitat Rovira i Virgili, parla amb VilaWeb i explica com n’és, de difícil, preservar la nostra privadesa. I aconsella: si voleu ser discrets, deixeu el telèfon a casa. —Facebook i Google recullen una quantitat ingent de dades individualitzades dels ciutadans. Què en fan? —Segmentar els usuaris per fer anuncis que lliguin amb les coses que els preocupen, amb les cerques que fan i els correus que escriuen. Per als anunciants, això té més valor que un anunci que no se sap a qui va. És la raó per la qual aquestes empreses són tan riques, aquesta publicitat es paga molt bé. —Com esbrinen exactament quina publicitat és adequada per a cada persona? —Per exemple, en el cas de Gmail, Google analitza de manera automàtica i rutinària les paraules clau que apareixen en els correus que envies i reps. Si tu te’n vas de viatge al Carib, ells sabran trobar la paraula clau ‘Carib’ i potser el mateix dia rebràs anuncis d’hotels i cotxes en alguna illa. No entren en el fons del missatge, però cerquen certes paraules. Hi ha molts mètodes d’enginyeria de dades i d’aprenentatge automàtic que són capaços d’identificar les paraules rellevants d’un text. Després es classifiquen segons noms de llocs, activitats, oficis… I miren de perfilar. En funció del perfil que tenen de tu i dels teus interessos d’aquell moment, t’envien anuncis. —Recentment, ha esclatat l’escàndol del cas de Cambridge Analytica, que va tancar per haver fet servir de manera fraudulenta dades personals en la campanya de Donald Trump. Quin valor poden tenir les dades dels ciutadans per a un partit polític? —El mateix que per a una empresa que es vulgui anunciar. Un partit polític, en el fons, és com una empresa que ven un programa electoral i vol que la gent el voti. La diferència de cara a la societat és que un producte, quan el compres, ets tu qui el pateix o el gaudeix. En canvi, quan votes, no en gaudiràs o patiràs tu i prou, sinó també els altres. Si la teva opció és guanyadora, se l’haurà d’empassar tothom. L’efecte de la publicitat és diferent, però el mecanisme publicitari és el mateix. A més, en el cas de Cambridge Analytica hi ha la qüestió afegida que els anuncis no els enviava directament Facebook, sinó que ho feia l’empresa aquesta, a partir de dades que havia obtingut de manera dubtosa. —Per què a la gent no li fa res regalar aquestes dades? —En gran part, la gent no n’és conscient. Veu el servei que ofereixen gratuïtament i no para a pensar que el paga amb la privadesa. Només n’és conscient quan li comporta un perjudici directe. Quan llegeixen això de Cambridge Analytica es deuen sentir molestos, però mentre no notin cap efecte advers en la seva vida, no faran res. —És impossible preservar la privacitat? —Has de saber fer-ho. Jo tinc internet, però intento no fer servir les coses que no necessito. Particularment, les xarxes socials no em fan cap servei, amb la comunicació de correu i telèfon ja en tinc prou. Tinc mòbil, però és cert que a vegades me’l deixo i no el duc. Però si ho vols tot, hi ha maneres: serveis de xat xifrat, de xat fugaç on els missatges s’esborren al cap d’un temps, cercadors d’internet que es comprometen a no quedar-se les metadades… T’has de molestar a cercar els serveis que són més respectuosos amb la teva privadesa. —Aquests últims mesos hi ha hagut un creixement de l’ús de Telegram, i en menor mesura, de Signal, a la recerca del servei de missatgeria més privat. Quin garanteix millor la privacitat? —Qualsevol que controli els servidors de Telegram i WhatsApp, en particular les mateixes empreses, pot enganyar els usuaris i llegir-ne les converses. Són confidencials sempre que el servidor es comporti de manera adequada. Si no ho fa, s’ha acabat la confidencialitat. L’empresa podria fer-ho obligada per algun govern que no li deixés cap més opció. Val a dir que, fins ara, s’hi han resistit, fins i tot quan el govern dels Estats Units els ho ha demanat. Però algun dia, si els amenacessin molt greument, tècnicament ho podrien fer. Signal és una mica millor perquè és de codi obert i tothom pot veure què fa. Les converses un a un  són les més segures, les converses de grup, fins i tot a Signal, no tant. Per a formar el grup hi ha més intervenció del servidor, i com més n’hi ha més fàcil és que algú amb control del servidor pugui violar la confidencialitat de les converses. —Aquesta resistència de Telegram i WhatsApp, doncs, és més per a mantenir la imatge pública que no pas perquè els empari cap llei? —En les condicions de servei ells asseguren que no ho faran. Si ho fessin, les violarien i podrien rebre denúncies, i el seu prestigi cauria. Però això no vol dir que tècnicament no sigui possible. Per a evitar complexitats, els usuaris no intercanvien entre ells les claus per a desxifrar els missatges, totes vénen del servidor. Quan en l’intercanvi de claus hi intervé un servidor, un mal servidor et podria enganyar. És molt senzill, és el mètode de ‘persona interposada’. El servidor es fa passar pel destinatari i estableix la clau amb tu. Qualsevol missatge que enviïs el veu el servidor, el desxifra, el llegeix, l’encripta i l’envia al destinatari. I el que torna del destinatari cap a tu fa el mateix procés a la inversa. Tret d’un petit retard addicional, no t’adones que no parles directament amb el destinatari. —Quins consells doneu per a mantenir la privacitat? —El correu electrònic xifrat d’extrem a extrem és una bona manera de funcionar. Tu tens la clau pública del destinatari i li envies el missatge xifrat segons aquesta clau, llavors sí que només ho llegeix ell. Per a fer-ho, t’has de molestar a generar una clau pública, i això ni tothom ho sap fer ni tothom té ganes de fer-ho. Per als xats dels telèfons, Signal va força bé. I després, coses com treure la bateria del mòbil o no endur-te’l quan no el necessitis. Hi ha maneres d’envair la privadesa que no requereixen escoltar les teves converses. Per exemple, si et reuneixes amb Puigdemont, encara que no li enviïs cap missatge, es pot saber que heu estat a la mateixa sala, de tal hora a tal altra, només pel fet de dur el telèfon a sobre. Si tan privada és la reunió, deixa el telèfon, així despistes qui et segueix. —Poden fer servir el nostre telèfon per escoltar-nos encara que no el fem servir? —Com més intel·ligents són els telèfons, més exposats estan a virus i programari maliciós. I en particular, els telèfons Android, que són com els Windows dels telèfons. Hi ha programari maliciós que pot prendre el control del teu telèfon. Si algú et col·loca una aplicació maliciosa, et pot escoltar i prendre el control dels sensors de l’aparell. —Ens podem protegir amb un antivirus, oi? —Sí, però el problema és que els antivirus analitzen el mòbil exhaustivament, i això et pot deixar sense bateria. A més dels virus, hi ha la qüestió dels sensors, que en tenen molts i et controlen més que un ordinador. Un mòbil té el sensor de moviment, termòmetre, altímetre, de llum, d’humitat… Pot saber moltes més coses. És un aparell fàcil d’infectar, té molts sensors i, a sobre, les apps que hi instal·les –encara que no siguin virus– fan coses que no saps que les fan. Poden agafar dades teves i passar-les. Com a dispositius són poc segurs, jo tinc un telèfon de l’any de la picor que no fa res. També és una opció. —Una altra opció seria que estiguéssim ben protegits per la legislació. La setmana vinent entrarà en vigor el nou reglament europeu de protecció de dades. És eficaç, o les empreses continuaran tenint el control de les dades dels ciutadans? —El reglament s’orienta sobretot a la protecció de dades personals. Diu què se n’ha de fer: no es poden guardar gaire temps, se n’han d’agafar les mínimes, la gent ho ha d’autoritzar, etcètera. Una altra cosa important és que si les empreses volen fer servir les dades, les han de fer anònimes. El trànsit de dades que es podrà fer és menor. —Per tant, canviarà res o és tan sols una qüestió burocràtica? —Canvia que les dades personals que s’agafen s’han de demanar explícitament, però explícitament pot voler dir que et demanen si acceptes uns termes de servei, que és un arxiu que ningú no mira. Acceptes qualsevol cosa sense saber-ho, i l’aplicació fa el que li dóna la gana. I a sobre diran que és legal. Haurien de ser prou senzills perquè la gent els pogués entendre, però vaja, que t’ho hagin de demanar explícitament ja és un què. Als Estats Units per defecte et poden agafar les dades, tret que t’hi neguis. Ara, el fet de no llegir mai els termes de servei és difícil d’arreglar amb una llei. —També pot ser que, tot i llegir-los i que no t’agradin, hi accedeixis perquè vols el servei. —Exacte, si t’has de quedar sense aquella aplicació tan bonica que volies, al final ho faràs. És molt llaminer. És com els missatges de ‘el tabac mata’, que si estàs viciat al tabac, continuaràs fumant. —Com és que la legislació en l’àmbit de les noves tecnologies sempre és considerablement més lent que el desenvolupament tecnològic? —La legislació sobre tecnologies de la informació i comunicació, perquè tingui cap sentit, ha de fer-se en grans blocs econòmics. Si tu fas la legislació per un país petit –fins i tot l’estat espanyol ho és–, l’empresa no la respectarà. En un cas extrem podria renunciar al mercat d’aquell país petit pels problemes que els comporta. Has de legislar en grans blocs econòmics, i costa posar d’acord una gentada. Van passar quatre anys des que es va començar a negociar la normativa fins que va ser aprovada, i després han passat dos anys més des de l’aprovació perquè les empreses s’hi adaptessin.

Summary: Josep Domingo: ‘Qualsevol que controli els servidors de Telegram i WhatsApp pot llegir-ne les converses’


L’ex-secretari general del PP valencià Ricardo Costa ha ratificat davant el jutge que l’ex-president de la Generalitat Francisco Camps va ordenar d’emetre factures falses per a contractar Orange Market, empresa vinculada a la trama Gürtel. Costa ha ratificat tot allò que ja va afirmar en el judici pel finançament il·legal del PP valencià, ara fa un any. En aquest procediment, va revelar per sorpresa que havia estat Camps qui havia ordenat de contractar la trama que dirigia Francisco Correa per a organitzar actes del seu partit i que aquests actes s’havien finançat en part amb diner negre. Costa ho ha ratificat en la declaració que ha fet en qualitat de testimoni davant el titular del jutjat central d’instrucció número 5, José de la Mata, que investiga Camps pel contracte adjudicat a Orange Market arran de la instal·lació de l’estand del País Valencià en la fira Fitur del 2009. Concretament, Costa ha dit que no sap si la Generalitat també tenia contractes amb la trama Gürtel, perquè ell era dirigent del partit i no pas de l’administració, però sí que ha manifestat que Camps ordenava aquests contractes per al PP valencià. També ha assenyalat l’ex-vice-president valencià Víctor Campos, segons les fonts consultades. En sortint de l’Audiència espanyola després de declarar-hi més de dues hores, Costa s’ha limitat a dir als mitjans de comunicació que havia col·laborat amb la justícia. És previst que Camps declari a l’Audiència espanyola demà mateix pels seus vincles amb la trama Gürtel.

Summary: Costa posa Camps al centre de la trama Gürtel


La periodista Cristina Puig (1972), ex-presentadora dels programes de debat polític ’59 segons’ i ‘El debat de la 1’, ha guanyat fa pocs dies la demanda que havia interposat contra TVE per acomiadament improcedent. La televisió pública espanyola l’acusava d’haver ‘vetat’ entrevistats i ‘menyspreat’ els seus companys. El judici ha conclòs que aquestes acusacions no són certes en cap cas. De fet, Cristina Puig va defensar tothora que TVE a Catalunya, dirigida per Eladio Jareño (1958), ex-cap de comunicació d’Alícia-Sánchez Camacho al PP català, l’havia acomiadada per motius ideològics. Actualment, Puig treballa a l’editorial RBA, escriu al diari Ara i parla per RAC-1. En aquesta entrevista telefònica valora el resultat del judici. —Després de la sentència, podreu tornar a treballar a TVE? —No. En aquest judici hem reclamat la improcedència. I si dic que els he fet un regal és perquè el dia del judici vaig renunciar a la nul·litat. Si el jutge declarava l’acomiadament nul, i hi havia molts números que ho fos, havia de tornar a la televisió l’endemà. La readmissió hauria estat immediata. Però no ho vaig voler. Jo no vull tornar a treballar a Televisió Espanyola mentre la dirigeixi Eladio Jareño i els càrrecs directius que hi ha. I mentre no ho vulguin. Perquè jo no vull tornar a treballar a Televisió Espanyola perquè ho digui un jutge, sinó perquè ho vulguin. I això no passarà mentre hi hagi aquesta direcció. —I què volíeu demostrar amb el judici, doncs? —L’única que volia era que se sabés que s’havien inventat una carta i un acomiadament disciplinari. Si em vols fer fora, hi tens el dret. Fes-ho. Però no t’inventis coses rares. Que el president de la televisió anés al Congrés dels Diputats i digués que ‘aquesta senyora la fem fora perquè maltractava els seus companys…’. Per favor. Però si al director anterior, en Cruanyes, el van castigar pels mateixos motius: ideològics. Passa que ell és fix, i no el van poder fer fora de TVE. I jo només era indefinida. Els va ser més fàcil. I escolta, fes-me fora si vols, però no t’inventis que maltracto companys. Perquè a mi els danys morals i a la imatge per culpa de la impresentable compareixença del director de TVE al Congrés dels Diputats ningú no me’ls ha pagat. Només se’m paga allò que era meu. Ara m’han de pagar més per any treballat. Perquè és improcedent, el que han fet. La cosa ha estat aquesta. —Quines conseqüències té no haver demanat la nul·litat? —El meu advocat va ser molt clar: que sàpigues que has perdut l’oportunitat de demostrar tota la censura que hi havia durant el judici. De demostrar la intenció política i explicar totes les teves queixes. No ho podrem fer. Amb la improcedència només hem discutit quants dies em tocaven per anys treballat. —Us sap greu? —No. Perquè no vull reobrir el debat. I perquè tenia el perill de guanyar, diguem. La readmissió. Veient la possibilitat que m’hagin de readmetre, i que acabi allà fent passadissos, i haver d’aguantar l’home que m’ha fet fora, doncs et dic que no en tinc ganes. Ara treballo en un lloc on estic a gust, descobreixo el món editorial, col·laboro a la ràdio i escric a la premsa. I crec que puc continuar parlant de la censura que s’exerceix a TVE i de quines ingerències públiques hi ha. Ho puc continuar fent des dels mitjans. —Recordem només un moment algun problema de censura que vau viure. —Molt abans que em fessin fora jo ja m’havia queixat moltes vegades, moltes, de les ingerències. Perquè jo era la imatge del programa i les crítiques les rebia jo. Perquè és evident que les taules de debat eren filtrades, és evident que no em deixaven entrevistar David Fernàndez. I que l’única vegada que ho vaig poder fer va ser sobre el cas Pujol, i en un dúplex. I em van dir clarament que cap pregunta sobre procés, ni res. Tot havia de ser cas Pujol. Jo m’havia queixat d’ingerències moltes vegades i no me’n penedeixo en absolut. Si els periodistes no fem públic que patim censura, qui ho ha de fer? Eladio Jareño, director de TVE Catalunya i ex-cap de comunicació del PP de Catalunya (fotografia: ACN) —I al revés? Us obligaven a entrevistar gent? —De la mateixa manera que et dic que una mena de comissari polític que tenien a la tele va tenir la santa barra de venir un dia amb el meu guió, ratllat amb vermell, indicant quines preguntes havia de durant el debat fer i quines no, també et dic que no em van dir que entrevistis aquest o aquell altre. Sí que et dic que no em deixaven entrevistar uns senyors, que eren els de la CUP. Després ho salvaven amb connexions al parlament on sortien els seus diputats, o als informatius. Però a mi, al debat ’59 segons’, no em van deixar entrevistar-los mai. A les taules de debat amb sis convidats, n’hi havia tres del PP, un de Ciutadans, i dos de socialistes. I una única veu independentista. Normalment convergent. Alguna vegada, d’ERC. De la CUP, mai. I no em van saber justificar mai per què, de veu independentista, només n’hi havia una enfront de sis, ni per què els de la CUP no podien ser mai entrevistats. —Deveu ser de les primeres persones que ha parlat de ‘censura ideològica’ —És molt pitjor l’autocensura que la censura. I a TVE hi ha molta autocensura. Penso que a la nostra professió l’autocensura és molt més perillosa. Allò de ‘millor que no ho fem, i ens estalviem l’esbroncada’. No. Fes-ho, i si t’han de dir res, ja t’ho diran. El problema és quan no t’ho deixen fer. Que és el que em va passar a mi. I és el que clama al cel. Un programa de debat, en què els temes i els convidats es decidien als despatxos. És una cosa que no vull tornar a tocar. Hi he passat pàgina. M’esgotava pensar en un judici per buscar la nul·litat, i per tornar en un lloc on no vull tornar. I tornar a debatre si hi ha censura o no. Capítol tancat.

Summary: Cristina Puig: ‘No vull tornar a treballar a TVE Catalunya mentre la dirigeixi Eladio Jareño’


El president de la Generalitat, Quim Torra, ha declarat que manté per a demà la presa de possessió dels consellers del seu govern, malgrat el fet que el govern espanyol hagi impedit, de moment, la publicació dels nomenaments al DOGC. Torra ha dit en una entrevista a RAC-1 que ha demanat a la Moncloa que aclareixi per què no ha autoritzat la publicació dels noms al Diari Oficial. El secretari del govern, Víctor Cullell, ha enviat avui mateix una carta al govern espanyol demanant-ho. ‘Que ens ho diguin avui, perquè la presa de possessió és prevista per a demà’. I ha afegit que si es manté la negativa a publicar els nomenaments, la Generalitat es plantejarà d’emprendre mesures legals contra l’estat espanyol. Heus ací la carta enviada al govern espanyol:

Summary: Torra exigeix a Rajoy una resposta avui sobre el blocatge del nomenament dels consellers


La llei introduïda per Polònia el juliol del 2017 per modificar l’edat de jubilació dels jutges del Suprem, de tribunals ordinaris i fiscals és contrària al dret comunitari, segons l’advocat general del Tribunal de Justícia de la UE Evgeni Tanchev. La reforma en el sistema judicial polonès, aturada cautelarment des del novembre per ordre del TJUE, és segons Tanchev ‘inconsistent amb l’objectiu d’imparcialitat’ que guia les lleis europees. L’advocat general conclou que escurçant l’edat de jubilació dels jutges i alhora donant poders al Ministeri de Justícia per ampliar el període actiu dels magistrats, Polònia ha vulnerat les seves obligacions marcades per la legislació europea. En opinió de l’advocat, una reducció de l’edat màxima de jubilació ha d’anar acompanyada de mesures per garantir que ‘de facto’ no es vol apartar un jutge i la llei del 2017 no ho garanteix, com tampoc garanteix la independència dels magistrats. Tanchev recorda que la legislació de la UE protegeix contra la destitució de càrrecs dels membres dels tribunals i afirma que el concepte d’independència pressuposa que exerceix les seves funcions ‘de forma totalment autònoma’, sense influències externes. En tot cas, la reforma judicial es troba paralitzada per ordre del TJUE des del novembre, a l’espera que el cas es resolgui als tribunals europeus. En la majoria dels casos, el tribunal amb seu a Luxemburg segueix el criteri expressat prèviament pels advocats generals. Amb tot, caldrà encara esperar la decisió final dels magistrats del tribunal. Recorregut de la justícia europea La Comissió Europea va denunciar Polònia al TJUE el setembre del 2018 per adoptar una reforma judicial que ‘vulnera del principi d’independència judicial’. La nova normativa polonesa, introduïda amb el govern liderat pel partit d’ultradreta Llei i Justícia, obligava els homes magistrats del Suprem a jubilar-se als 65 anys i a les dones als 60, quan fins llavors era per als dos sexes als 67. La mesura, polèmica des dels seus inicis, implicava que vint-i-set dels setanta-dos jutges es veiessin obligats a deixar el càrrec de cop i volta. La normativa, a més, ofereix als jutges afectats per la jubilació poder sol·licitar una pròrroga del mandat al president de la República, que ho pot concedir per tres anys i renovar una vegada. Però aquesta no marca criteris clars per la decisió presidencial ni l’opció a un recurs, segons l’executiu europeu. Per això, la CE considera que la llei de Polònia sobre el Tribunal Suprem vulnera les obligacions d’aquest país pel que fa als tractats i la Carta de Drets Fonamentals de la UE.

Summary: La llei polonesa que jubilava jutges del Suprem vulnera la normativa europea, segons l’advocat general del TJUE


El conseller de Territori i Sostenibilitat, Damià Calvet, és partidari que l’espai de JxCat faci un procés de primàries per decidir les persones que encapçalen el nou projecte. En una entrevista a TV3, Calvet ha assenyalat que Carles Puigdemont ha de ser una d’aquestes persones ‘indiscutiblement’ perquè lidera JxCat. Segons Calvet, prendre les decisions ‘democràticament’ és ‘saludable’ per l’espai i ha afegit que un procés de primàries seria ‘molt oportú’. Preguntat per si té decidit presentar-s’hi, ha respost: ‘Si es donen les circumstàncies, jo estaré a disposició d’aquest espai’. Primer però, segons Calvet, cal fer els ‘deures pendents’ i acabar de reordenar l’espai. ‘Hem passat moments de molta tensió, moments excepcionals, i encara hi som. Hem de tendir que, al marge de gestionar l’excepcionalitat, les decisions les puguem debatre i decidir democràticament. És saludable per l’espai’, ha argumentat.

Summary: Calvet demana unes primàries a l’espai de JxCat i obre la porta a presentar-s’hi


Joan Giner (Podem) és un dels diputats de Catalunya Sí que es Pot més sobiranistes, un dels que miren de fer de pont entre l’espai dels comuns i l’independentisme. Té un cert aire heterodox: va denunciar haver rebut pressions per a votar contra la resolució independentista del 9 de novembre de l’any passat, i en aquesta conferència feia una autocrítica clara del discurs de la seva coalició durant la campanya del 27-S. En aquesta entrevista explica les raons del canvi de to de Catalunya Sí que es Pot en relació amb el procés, i quant a la predisposició a col·laborar amb el govern per a poder organitzar un referèndum, malgrat haver votat no a la qüestió de confiança de Puigdemont. —He vist un canvi de to vostre en relació amb el procés. A què és degut? —Més que un canvi de to sobre el procés és entendre que nosaltres no hem vingut a frenar cap canvi. Si veiem la posició que hi ha hagut en el full de ruta aquest últim any, quan es parlava de DUI i es deia que el referèndum era una pantalla passada, vèiem que així no arribaríem enlloc. Al final la realitat ens ha col·locat a tots al mateix lloc: o referèndum o referèndum. Doncs en aquesta entesa sí que ens hi trobem còmodes. Nosaltres no hem vingut a frenar cap canvi, i aquí hi ha mà oberta per a començar a treballar plegats. S’ha obert un espai polític a Catalunya, que és el dels comuns, i jugarem un paper important en la política catalana en el futur, i és important que col·laborem en aquest canvi i que tinguem un full de ruta propi. Hem d’esbossar un model de país per poder aspirar a la centralitat política a Catalunya i crec que això es fa treballant i no des del no constant. —El vostre full de ruta pot ser coincident amb el de Junts pel Sí i la CUP? —Hi ha punts de nexe, si parlem del referèndum. Nosaltres mai no ens oposarem a un referèndum. Això d’entrada. Però si al final veiem que Catalunya es troba amb un referèndum que no té prou suport social, que sigui un 9-N dos punt zero, no és bo per ningú. Perquè al final no serviria de res i frustraria molta gent a Catalunya que vol el canvi, perquè veuria que no funciona. Volem que sigui útil i que interpel·li una majoria social. Hem de fer un pas més enllà. —Parleu d’un referèndum reconegut i amb garanties. Ha de ser necessàriament pactat amb l’estat espanyol? —Necessàriament has de tenir aliats a l’estat espanyol. Al final la qüestió no és si el referèndum és unilateral o no. Què és un referèndum? Si ara mateix votessin el 90% dels ciutadans de Catalunya en un referèndum i prenguessin una decisió –imaginem-nos que surt el sí– doncs seria una eina de força que permetria d’iniciar les negociacions amb l’estat pel trencament o la desconnexió. Amb el Brexit han desconnectat ja? No, hi haurà un procés. Interpel·lant aquella gent independentista, el referèndum és una eina de força. Si aquesta eina no és suficient no servirà de res. —Dieu que no necessàriament hi ha d’haver un acord amb el govern d’Espanya sobre el referèndum, que el valor del referèndum ve de la gent que hi participi? —En gran part, sí. La millor situació seria que hi hagués un pacte a l’escocesa o a la canadenca, però el que necessitem és que el referèndum sigui una eina de força on la gran majoria de la societat catalana se senti interpel·lada. Si tens un referèndum i hi vota un 90% tens una eina de força; no per dir que a partir de demà desconnectem i posem fronteres, no, sinó per començar un procés per negociar amb l’estat, i això et permet d’iniciar un procés constituent, des de baix. —Però veieu possible encara que es pugui acordar un referèndum amb l’estat? —Quan parlem d’això hem de mirar-ho amb context. Si mirem uns quants anys enrere, el concepte del dret de decidir dels pobles d’Espanya a l’estat espanyol era minoritari. Ara mateix tenim cinc o sis milions de vots de gent que assumeix una Espanya plurinacional. Això és un pas. Dir que la via del referèndum pactat és impossible no s’apropa a la realitat. Si governa el PP és molt difícil. Però la política és una correlació de forces, i és probable que en un futur ens trobem algun tipus d’acord. Per això hem d’empènyer junts. El president diu: farem un referèndum. D’acord, mà oberta. Nosaltres tenim aliats a l’estat espanyol perquè puguin fer força perquè això sigui així. Evidentment ara la situació no és per a fer salts d’alegria, hi ha una interinitat de gairebé un any, ja veurem què passa amb el PSOE… —Dieu ‘en un futur…’. Però Puigdemont ha posat un calendari. —I ha dit que l’oferta no caducava, no? —Però ha posat un calendari: lleis de desconnexió aprovades el juny i referèndum el setembre del 2017 si no hi ha acord amb l’estat. —Imaginem que es fa el referèndum, que no interpel·la la majoria de la societat catalana, que hi vota un 35%. Després, què? Desconnectarem el cable? —Però veieu viable el referèndum el setembre del 2017 sense l’acord amb l’estat espanyol? —Com serà el referèndum? I quina força tindrà? És possible que aquest referèndum sigui pactat amb l’estat? Poden passar moltes coses. Ara mateix veig tan difícil que es pacti amb l’estat com que el referèndum al setembre tingui una interpel·lació majoritària i que hi votin cinc milions i mig de persones i que permeti anar a la comunitat internacional per dir ‘veieu això?’ Amb aquesta participació segurament sí que ens rebrien els ministres d’Afers Estranges. —La validesa del referèndum, més que l’acord amb l’estat, vindrà de la participació que tingui? —Allò que és central d’aquest referèndum és que pugui interpel·lar tota la societat catalana, que no ens trobem amb un 9-N dos punt zero, sinó que ens trobem que voti la gent del no a la independència o d’un altre tipus de relació amb l’estat. Si et vota un 80% de la societat catalana és un element de força. —I com s’aconsegueix? —Fent un treball polític profund a la societat catalana. Per exemple, les conclusions del procés constituent que es van aprovar al parlament no ens hi van sumar; deien que s’anava cap a un model d’estat, que aquelles eren les seves conclusions i ja està, ens en van deixar fora. És la sensació que vam tenir. Així no ampliem la base social. Perquè realment això pugui interpel·lar el 80% de la societat cal no polaritzar el context polític català. Per això era important que moltes forces assistíssim a la manifestació de l’Onze de Setembre, per donar el missatge que els independentistes i els sobiranistes hem d’anar junts en això. Qui vol un canvi a Catalunya és molta gent, i hem de construir i fer la proposta d’un referèndum conjuntament. —El referèndum ha de ser sobre la independència, amb dues respostes: sí o no? —És complicat. No en tinc la fórmula… —Però dèieu abans que no vèieu que la fórmula hagués de ser necessàriament binària. —No veig que hagués de ser necessàriament binària. El 9-N no va ser binari. Però això serà producte d’un procés de construcció d’aquesta proposta. Un referèndum pot ser binari o no. Quan parlem d’ampliar la base social, l’espai dels comuns pot tenir-hi un paper. D’aquí ve el gest aquest de dir que nosaltres també estem pel canvi a Catalunya, que participarem pel referèndum. —Quan es va plantejar el debat del RUI, us hi vau oposar amb matisos. Però si parlem d’un referèndum sense el permís de l’estat, ja és això. I pel que dieu, sembla que ja hi sou, aquí. —És que la cosa important no és si és unilateral. —Doncs no hi posem cognoms. Si el mes de juliol de l’any que ve no ha estat possible l’acord amb l’estat, les institucions catalanes seran les que el convocaran… —El fet important és que aconsegueixi interpel·lar tota la població catalana. En Xavier Domènech parlava d’eleccions constituents. I crec que el panorama polític canviaria bastant si hi hagués eleccions. Al final, hauríem d’iniciar el procés constituent i definir quin model d’estat volem, i després fer el referèndum. —Dieu primer eleccions constituents i després referèndum? —Hi ha tres possibilitats: primer referèndum i després eleccions, primer eleccions i després referèndum o bé eleccions i referèndum alhora. —I de quina sou partidaris? —Crec que la millor opció seria primer eleccions constituents, contradient el que diu el president, que és qui al final en té la responsabilitat, i després fer el referèndum. Però el fet important no és si és unilateral o no, sinó que s’ha de construir el clima polític perquè la gent del no se senti interpel·lada. És important que hi hagi una campanya del no al referèndum. El 99% acceptaria el resultat d’un referèndum si realment tothom hi ha participat. I aquesta és la força que et dóna per anar a qualsevol lloc a negociar qualsevol cosa. —Què votaríeu en un referèndum? —Depèn del model d’estat que assolíssim. —Si el convoquessin ara? —Ho hauríem de mirar. —En el vostre canvi de to sobre el procés hi ha influït la crisi interna de CSQP? —És que la discussió ha anat molt en aquests termes. Com afrontem aquesta nova etapa política? I el resum és que nosaltres tenim dues responsabilitats molt grans, que són posar-nos a construir junts un model de país per a oferir a la societat catalana. Ara mateix anem forjant l’espai català dels comuns i cal que adoptem de manera propositiva la línia política que tenim. I és important que en tot allò que permeti avançar cap a un canvi a Catalunya nosaltres tinguem la mà oberta. —Dins de CSQP hi havia diferències de parer? —Som un espai plural. I la diversitat que hi ha dins és el que ens permet d’eixamplar la base social que vol un canvi a Catalunya. Molta gent que ens va votar a nosaltres el 26-J és independentista, i hi ha molta gent que no ho és, però que vol un canvi. I parlem de gairebé un milió de vots. Aquesta diversitat és una potencialitat. —Penseu que CSQP ha estat de vegades massa bel·ligerant amb el procés? —Crec que tots hem comès errors. I tota la fase bel·ligerant des de certs espais de l’independentisme amb l’Ajuntament de Barcelona ha estat un error, i potser nosaltres l’hem reproduït. Hem d’evitar la polarització i la confrontació entre nosaltres. Perquè tant independentistes com sobiranistes estem per un canvi a Catalunya. Hem de crear una cultura política constructiva i de mà oberta per a treballar.

Summary: Joan Giner (CSQP): ‘Nosaltres no ens oposarem mai a un referèndum’


La divisió d’inversió immobiliària per a Iberia de Deutsche Asset Management, filial de Deutsche Bank, ha comprat el centre comercial Diagonal Mar de Barcelona per 493 milions d’euros, ha informat l’entitat aquest dilluns en un comunicat. A més, Deutsche Asset Management planeja també invertir més de 30 milions d’euros en diversos projectes amb l’objectiu de potenciar Diagonal Mar mitjançant la creació d’un nou espai dedicat a la moda, que comprendrà una remodelació interna i externa del centre. Ubicat en el districte 22@ de la capital catalana, Diagonal Mar va ser dissenyat per Jean–Louis Solal i Robert A.M.Stern i inaugurat el 2001, i té una superfície per a lloguer d’aproximadament 90.000 metres quadrats. L’entitat ha destacat que des de la seva obertura, el centre ha tingut un comportament sòlid i ha augmentat de manera constant les vendes i visitants, fins a 17 milions anuals, i ha subratllat que té una ràtio estable d’ocupació mitjana del 98%. Amb aquesta adquisició, el negoci immobiliari de Deutsche Asset Management Iberia ha realitzat transaccions per valor de 950 milions d’euros en els últims 12 mesos, augmentant la seva cartera d’actius sota gestió fins a 1.300 milions d’euros. Actualment, la cartera ibèrica té 17 actius immobiliaris: set centres comercials, set edificis d’oficines i tres actius logístics, amb una superfície per a lloguer conjunta de 420.000 metres quadrats. Algunes de les últimes adquisicions realitzades durant l’any passat són l’edifici d’oficines Josep Tarradellas de Barcelona, l’edifici Echevarría a Bilbao, tres centres comercials a Portugal i un edifici d’oficines a Manoteras (Madrid).

Summary: Deutsche Bank compra el centre comercial Diagonal Mar de Barcelona per 493 milions


Jaume Padrós, el president del Col·legi de Metges de Barcelona, ha publicat un piulet on demana a tothom, entre ‘les seves capacitats i possibilitats’, que produeixi material de protecció per a metges i infermers: ‘bates, mascaretes quirúrgiques i de FP2 i FP3 i respiradors’. Padrós explica que la crida respon a l’augment de donacions voluntàries de materials que han rebut els últims dies per part d’entitats i particulars, i informa que han trobat una manera de ‘vehicular-les’. D’una banda, els qui disposin de material sanitari o d’equips de protecció (mascaretes, bates, impermeables, guants i ulleres), o bé dels recursos necessaris per a la confecció d’aquests materials i equips, es poden posar en contacte amb el Col·legi de Metges de Barcelona a través de la direcció de correu electrònic donaciocovid19@comb.cat, o trucant per telèfon al 935 678 700. Si no disposeu de cap de les dues coses però voleu col·laborar-hi, podeu fer una aportació econòmica al compte bancari de la Fundació Àngel Soler Daniel: ES66 0182 4383 9002 0185 8057. A tothom que pugui des de les seves capacitats i possibilitats. Cal urgentment produir material de protecció: bates, mascaretes quirúrgiques i de FP2 i FP3, bates i Respiradors. Vehicularem aquestes donacions a tots els centres. https://t.co/rJUU3oO7CP pic.twitter.com/f8O3tUONmw — Jaume Padrós 🎗 (@jaumepadros) March 21, 2020

Summary: El Col·legi de Metges de Barcelona fa una crida a tothom per a recaptar material i diners


Casa i motxilla són dos conceptes que esdevenen un de sol quan es viatja durant molt de temps. Per aquest motiu, acostuma a ser una de les qüestions que genera més dubtes en aquells que han decidit d’emprendre un gran viatge. Si és el vostre cas o si la idea us ronda pel cap, ací hi trobareu respostes. Quina mena d’equipatge? Primer de tot, cal decidir quin equipatge ens endurem. N’hi ha de moltes menes: maletes rígides, bosses d’esport, maletins, bosses de mà i, fins i tot, baguls. Per motius de capacitat i de comoditat, la millor opció és la tradicional motxilla de viatges. És absolutament tot-terreny, hi ha una gran varietat de mides i, bàsicament, ha estat dissenyada per convertir-se en la vostra nova casa. Normalment, aquestes motxilles tenen dues cremalleres principals: una per dalt i una altra per baix. Però és recomanable que tingui també una entrada pel centre, a la panxa. D’aquesta manera evitarem estar-nos gaire estona removent l’equipatge si la tovallola que busquem és just al mig. A més, permet de tenir-ho tot més endreçat. També s’agraeix que la motxilla tingui més compartiments i llocs on poder encaixar o enganxar material que pot anar a l’exterior, com ara bastons de caminar, màrfegues i sabates. És important que la motxilla tingui butxaques, compartiments i enganxalls. Si la motxilla és la casa dels viatgers, val més que sigui feta de bon material. Ningú vol que se li trenqui enmig d’una excursió de tres dies per l’Amazones. A més, és important comprovar que el teixit sigui mínimament impermeable i que inclogui una capelina per protegir de la pluja. Com de grossa ha de ser la motxilla? Pel que fa a la capacitat, s’ha d’escollir una motxilla en què, òbviament, càpiga tot, però que també sobri una mica d’espai. D’aquesta manera, hi podrem afegir objectes que ens hàgim oblidat d’incloure al començament o que en algun moment sigui important d’afegir (per exemple, una jaqueta d’hivern quan t’enxampa el fred a Mongòlia). Els objectes que només s’utilitzen puntualment es poden comprar i vendre pel camí. A més a més, s’ha de tenir en compte que la motxilla ha de ser tan lleugera (i petita) com sigui possible. L’error més freqüent és omplir-la amb coses que no es faran servir. Una de les realitats que més sorprenen al principi és comprovar que necessitem molt poca roba i pocs objectes per a viure lluny de casa. Segons els experts, la motxilla hauria de pesar només el 10% del nostre pes. Sembla impossible, però hi ha persones que viatgen pel món amb una motxilla escolar de només 6kg, de debò. De tota manera, es considera que és acceptable fins a un 20% del pes. Amb més pes, perilla la integritat física de l’esquena i es limita la capacitat de fer desplaçaments llargs a peu. Per això es recomana que la motxilla sigui d’uns 45 litres. A tot estirar, de 65 litres si, a més de viatjar, també treballem. Un dels avantatges de viatjar amb algú altre és que es poden repartir els instruments comuns, com ara la tenda d’acampada, la càmera de fer fotografies, la farmaciola… En aquest cas, les motxilles haurien de ser, com a molt, de 45 o 50 litres. La motxilla és l’equipatge que permet d’anar per tot arreu. Un bon consell és incloure-hi una motxilla més petita. D’aquesta manera, si la gran s’ha de deixar al maleter d’un autobús o s’ha de facturar en un avió, es poden agafar les coses de més valor i portar-les sempre a sobre. Per seguretat i per tranquil·litat. També és útil quan es vol visitar una ciutat o fer una excursió: podem desar la gran a l’habitació on ens allotgem i moure’ns més lleugers. Què s’ha de portar? Roba: No en cal gaire, amb quatre mudes o cinc n’hi ha prou. Quatre samarretes, dues de transpirables i dues de cotó, quatre mudes de roba interior, uns pantalons curts, uns de llargs i uns de fer esport que també es poden fer servir de banyador o pijama. Si volen sortir alguna nit, també podem portar alguna camisa. També és important afegir-hi un jersei o un forro polar i un paravent primet. La tovallola, per descomptat, ha de ser de microfibra: ocupa molt menys i s’asseca més de pressa. Degudament plegat, aquest és un bon exemple de 20 litres de roba per a primavera, estiu i tardor. Pel que fa al calçat, n’hi haurà prou amb unes sabates esportives que es puguin utilitzar en totes les situacions. També convé portar unes xancletes o sandàlies. Documents: Podem renovar el passaport abans de marxar i, així, anirem més tranquils. Alguns consolats demanen el passaport vell per a poder tramitar el visat, o sigui que és una bona idea portar-lo. Tot i això, comproveu les relacions diplomàtiques del país on voleu anar amb els llocs on heu estat. Hi ha països que tenen fòbia a determinats segells al passaport… En aquest cas, penseu-vos-ho dues vegades abans d’adjuntar el passaport vell amb la sol·licitud de visat. És molt útil de començar el viatge amb unes quantes fotografies de carnet de diferents mides. Us poden servir per a mil situacions diferents. També és bo de portar un paper amb els detalls de l’assegurança per si hi ha qualsevol emergència. La motxilla és l’inseparable company de viatge. Electrònica: La càmera de fotografiar acostuma a ser un dels millors companys de viatge, tot i que alguns telèfons mòbils prenen imatges de molt bona qualitat. Un altre imprescindible del viatger modern és el llibre electrònic. És una biblioteca infinita de llibres, ideal per a fer accelerar el temps quan es fan viatges llargs o, senzillament, per a relaxar-se. I pesa, fins i tot, menys que un sol llibre. Tant si es porten dispositius electrònics com si no, les targetes de memòria SD també són molt útils. Un altre giny que ens pot salvar en determinades ocasions són les bateries portàtils. N’hi ha de totes mides, pesos i preus. Salut: Per descomptat, no hi pot faltar un necesser d’higiene amb raspall i pasta de dents, tisores, pastilla de sabó. I una petita farmaciola amb pocs analgèsics, antiinflamatoris, antihistamínics i sobres de sals de rehidratació oral. No cal portar-ne gaires, perquè normalment es poden aconseguir fàcilment a qualsevol país. També és important d’incloure antifúngics, antidiarreics i material de cura. De totes maneres, abans de marxar, informeu-vos en un centre vacunal o en una unitat de salut internacional si cal afegir-hi res més, segons les regions que tingueu pensat de visitar. Altres: Imperdibles, mosquetons i un metre o dos de corda poden solucionar pràcticament qualsevol contratemps. Un endoll universal també pot ser vital segons on aneu. Un encenedor i una navalla multiusos ocupen molt poc i són extremadament útils. Un article indispensable del viatger ha estat, tradicionalment, la ronyonera interior, per desar-hi diners i el passaport. Ara també es poden trobar cinturons amb una butxaca interior on cap un bon grapat de bitllets. Convé que la motxilla no sigui rígida per encabir-la on calgui. Personalment, també m’agrada portar fotografies de la meva família, del meu poble, de Catalunya… La gent amb qui us topareu durant el viatge tindrà tanta curiositat sobre el vostre entorn i la vostra cultura com vosaltres de la seva. És una bona manera de trencar el gel encara que no es parli el mateix idioma. De la mateixa manera, és bonic tenir coses senzilles però especials per a regalar. Quan vaig començar el viatge, anava carregat de fuets que donava a la gent que m’acollia a casa seva. Unes simples fotografies de carnet són molt més portàtils i és un record encara més personalitzat. Tant si es vol fer acampada com si no, en tota motxilla hi ha d’haver una cantimplora i un sac de dormir. Acampar a la natura és opcional, però és una gran experiència. Acampada: Dormir enmig de la natura és absolutament opcional, és clar. Per aquells que creguin que el seu viatge inclourà nits lluny de la civilització, una tenda d’acampar ultra lleugera és una molt bona inversió. N’hi ha que pesen menys de 2kg. En aquest cas, també s’hi haurà d’afegir una màrfega sobre la qual reposar. I en cas que acampar sigui una cosa habitual, aleshores és una bona opció carregar la motxilla amb un fogonet i estris per a cuinar i menjar. Per a alguns viatgers, és una manera d’estalviar-se de pagar una picossada per àpat en països cars i, a més, una gran experiència enmig de la natura. Això sí, cal pensar-s’ho dues vegades perquè és un pes extra important. Menjar calent és un luxe a la natura. Un viatger, una motxilla Cadascú ha de trobar la seva fórmula. Hi ha a qui li agrada més d’anar a ciutats i hi ha qui prefereix la natura. Alguns viatgers creuen que experimentar la vida nocturna forma part del viatge. N’hi ha que no pensen trepitjar cap zona freda i, en canvi, n’hi ha que veuen més bellesa en els paisatges blancs i gèlids que no pas en una platja de palmeres. Si bé sempre s’ha de procurar que la motxilla pesi com menys millor i que estigui a l’altura de les situacions amb què ens trobarem, també és veritat que no hi ha una única opció bona a l’hora de farcir una motxilla per a un gran viatge. Cada viatger té unes necessitats, unes preferències i uns objectius que el fan tan únic com la motxilla que l’acompanyarà. Més capítols de la sèrie ‘La volta al món sense bitllet de tornada’: —(1): Un nou ‘margaix’ a Mongòlia —(2): A Ulan Bator, vivint entre sedentaris —(3): Comprant cavalls a Mongòlia —(4): Els perills de cavalcar per Mongòlia —(5): Compartint sostre amb cinc àguiles daurades —(6): Com és la vida dels nòmades de Mongòlia? —(7): Per què val la pena de viatjar fent autostop —(8): La Xina de l’alta tecnologia i el control extrem —(9): L’orquestra simfònica dels trens xinesos —(10): L’autèntica religió d’Hong Kong —(11): Els paradisos naturals d’Hong Kong —(12): El dia que les treballadores domèstiques inunden els carrers d’Hong Kong —(13): Una setmana qualsevol quan viatges amb 3 euros el dia

Summary: Què cal portar a la motxilla quan fas un gran viatge?


La mort de Miguel Blesa, ex-president de Caja Madrid, ha estat impactant. Condemnat per apropiació indeguda per l’escàndol de les targetes opaques, se n’ha trobat el cadàver amb un tret al pit fet amb un rifle de caça, quan justament es disposava a anar de cacera amb uns amics, en una finca de Còrdova. La principal hipòtesi és el suïcidi, però no es descarta res. Qui li podia voler mal? Diu l’activista Simona Levi, qui amb la gent de la X-Net va fer possible que s’acabessin difonent els escandalosos ‘correus de Blesa’, que Blesa ja no tenia més secrets; que la informació comprometedora de quan era president de Caja Madrid ja va sortir en aquells correus. Però que el problema de Blesa va ser que havia passat de ser el cap d’una organització amb estructura mafiosa que s’enriquia enormement a ser un pària. —Què no hem d’oblidar del que va fer Blesa a Caja Madrid? —No podem oblidar que ell no era un personatge particularment brillant, que no era gaire creatiu en el suposat disseny criminal de què va participar. Ell no va ser el més creatiu, però va ser la peça indispensable perquè es pogués dur a terme. Ell va liderar, aprovar i acompanyar tot el disseny criminal al voltant de la connivència dels partits i de la trama mafiosa, la connivència entre els partits polítics i la banca. Ell ho va permetre. —Parleu d’una estructura mafiosa. Com funcionava? —Als films sobre màfies es parla de l’organització; en aquest cas parlem dels partits polítics. Sabeu que a la màfia hi ha famílies, oi? Doncs, no és que això sigui semblant, és que és idèntic. Les cúpules dels partits polítics són les famílies, que elegeixen els seus homes en punts clau, decisius. Un d’aquests homes era Blesa, però també n’hi havia un altre amb més dimensió pública, que era Rodrigo Rato, que era ministre d’Economia i que va legalitzar l’estafa de les preferents. Ells són homes de l’organització, de les famílies de l’organització, la feina dels quals era fer arribar els diners a l’organització, en aquest cas, als partits polítics. A canvi, podien fer la vida que volien, tenien tots els diners que volien. I això és una estructura purament mafiosa. —En aquesta estructura, Blesa era el ‘capo’? —Els ‘capos’ són els partits polítics. Blesa no era el gran cap, però era l’home que feia la feina perquè l’organització continués funcionant. Era un soldat, però amb graduació molt alta. Sense ell no s’hauria pogut fer res. Ell era allà perquè es complís el pla. —Algú pretendrà ara que Blesa s’emporti a la tomba tota la culpa d’aquells fets. —Exacte. Nosaltres lluitem molt contra la fiscalia i el sistema judicial: hem demanat seixanta-cinc imputacions en el cas de les ‘targetes black’, i trenta-quatre sobre la sortida a borsa de Bankia, mentre que la fiscalia en demana només cinc. Hi ha una diferència brutal entre una visió de sistema, que intenta crear una narrativa segons la qual n’hi havia cinc que ho feien malament, unes pomes podrides, i la visió que tenim nosaltres, que és la d’un disseny mafiós en què ha participat tota l’estructura dels partits polítics. No són pomes podrides, és una estructura criminal organitzada. És com si parléssim d’una màfia i diguéssim que només n’hi ha quatre o cinc que són uns criminals. —Dieu que els correus de Blesa revelaven la manca de sentiment de culpa de tots ells. —Llegint els correus de Blesa, he vist com les elits consideren la resta de la població matèria primera extractiva, i no pas persones. Són molt delicats entre ells, els uns amb els altres. Si finalment és un suïcidi, podem veure que, efectivament, aquesta gent són delicats i sensibles entre ells. Però, per ells, el món s’acaba en el seu entorn, i la resta som carn d’explotació. Quan venien preferents, quan estafaven amb accions, nosaltres érem xifres per a ells. —No tenien cap mania a encolomar productes tòxics a gent que sabien que era vulnerable. —És clar. Era un calador de pesca; és més fàcil de pescar si són pensionistes que si són inversors. —Voleu dir que Blesa no carregava al damunt un sentiment de culpa? —No sé si s’ha suïcidat, però no crec que tingués cap sentiment de culpa. Crec que tenia vergonya d’haver estat expulsat dels seus semblants, però, sobretot, tenia por de passar sis anys a la presó. —Qui podria voler que Blesa callés? Quina informació secreta podia tenir? —No crec que tingués cap informació secreta, perquè tot ho vam difondre amb els ‘correus de Blesa’. Tots els seus secrets eren allà. Sí que, segurament, havia menyspreat alguna gent. En una organització criminal, quan es passa de cap a pària és probable que algú pugui aprofitar-ho per exigir favor o desgreuges.

Summary: Simona Levi: ‘Blesa no era el ‘capo’, però era necessari perquè es complís el pla’