El 2002, Jean Marie Le Pen va aconseguir passar a la segona volta de les eleccions presidencials franceses. Durant quinze dies, milers de ciutadans van sortir al carrer per protestar i demanar unitat als polítics davant del Front National. L’alternativa a la ultradreta era Jacques Chirac, un conservador clàssic admirador de Margaret Thatcher. Chirac, que cercava revalidar la presidència, es va negar a participar en un cara a cara amb Le Pen. ‘No hi ha debat possible amb la intolerància i l’odi’, va argumentar. Esquerra i dreta van fer front comú a les urnes i Chirac es va imposar amb el 82% dels vots. Un suport unànime que no es veia d’ençà de les primeres eleccions de la cinquena República francesa, quan Charles de Gaulle va guanyar en primera volta amb el 78% dels sufragis. Quinze anys després, l’escenari es repeteix. Els electors han de decidir aquest diumenge entre la ultradreta de Marine Le Pen i Emmanuel Macron, candidat liberal i ex-ministre d’Economia de François Hollande. Tanmateix, enguany no hi ha pas protestes multitudinàries als carrers. Macron ha acceptat un cara a cara en horari de màxima audiència. L’esquerra més votada, representada per la França Insubmisa de Jean-Luc Mélenchon, no s’ha unit al cordó sanitari contra Le Pen: en una consulta interna, el 65% dels militants van expressar la seva preferència pel vot en blanc o l’abstenció. Els sondatge preveuen una victòria fàcil de Macron –rondant el 60% dels vots–, però el Front National aconseguirà el seu millor resultat electoral i farà un pas més per a la seva normalització en la vida política. Per entendre què ha passat a França, però sobretot què farà l’electorat progressista aquest diumenge, parlem amb diverses veus de l’esquerra del nostre país: David Abril (coportaveu de Més per Mallorca), Marina Albiol (eurodiputada d’Esquerra Unida del País Valencià), Hugo Alvira (militant de la CUP i ex-membre del secretariat), Sara Vilà (senadora d’En Comú Podem), Manuel Delgado (antropòleg i professor universitari) i Joan Giner (diputat de Catalunya Sí Que Es Pot). Evitar un escenari polític nefast ‘A Iniciativa ens ha sorprès la tebiesa de Mélenchon, que ha evitat de donar suport a Macron’, explica Vilà. Segons la diputada, en aquest escenari límit, l’electorat d’esquerra s’ha de tapar el nas i optar per Macron. ‘Davant del populisme, de la xenofòbia i de la ultradreta, hem de fer cordó sanitari’, afirma. I fa un paral·lelisme directe amb Catalunya: ‘Quan hem patit l’amenaça de Plataforma per Catalunya en alguns ajuntaments, sempre hem optat per fer front comú, encara que això suposés pactar amb partits de dreta com Convergència’. Per a Abril, l’abstenció o el vot en blanc no tenen justificació possible davant de l’ascens de Le Pen. ‘S’ha d’evitar un escenari polític nefast’, assegura. Considera Macron un mal menor i descarta totalment l’estratègia del ‘com més malament, millor’. Segons el coportaveu de MÉS, la gent continuarà escollint entre dreta i ultradreta si l’esquerra no recupera la credibilitat. En aquest sentit, citant el professor portuguès Boaventura de Sousa, afirma que ‘un dels grans fracassos de l’esquerra a Europa ha estat haver convertit en incompatibles la reforma i la revolució’. Macron no pararà els peus a Le Pen ‘No tenim candidat a la segona volta. Estem orfes’, diu Albiol. L’eurodiputada explica que Esquerra Unida és un partit agermanat amb la França Insubmisa i que Jean-Luc Mélenchon era la persona que els representava. ‘Ara no hem de donar suport a ningú’, afirma. Sobre Macron, argumenta que l’esquerra no ha de donar el missatge erroni que pararà els peus a Le Pen. ‘Macron forma part dels qui han impulsat la ultradreta. Ha estat còmplice de les polítiques d’austeritat d’Hollande’, assegura Albiol. I acusa directament el Partit Socialista francès d’haver impedit un enfrontament d’esquerra-dreta a la segona volta de les eleccions: ‘Molts dirigents socialistes van donar suport a Macron, en comptes de Mélenchon, quan els sondatges donaven per perdut el seu candidat, Benoît Hamon.’ Giner veu en Macron un símbol dels qui han causat la crisi que ha enfortit el relat del Front National. En aquest sentit, comprèn que hi hagi una part de l’electorat d’esquerres que no se senti interpel·lat pel discurs de la por de Le Pen. A més, considera que Macron suposaria deixar un camp adobat perquè les idees lepenistes acabin d’arrelar a tota França. Per al diputat de Podem, l’esquerra s’ha de ressituar i apropar les institucions al poble. ‘Cal una alternativa que parli realment au nom du peuple , que recuperi sobiranies i que tingui el carrer de la seva part’, assegura. Alvira considera que el debat Le Pen o Macron encotilla l’esquerra, que ha de mirar molt més enllà. ‘Cal preguntar-se què han de fer els partits d’esquerres davant del nou panorama polític que s’obre per a revertir-lo’, afirma. Segons el militant de la CUP, el Front National ja fet trontollar el sistema clàssic de govern francès basat en l’alternança dels partits del consens i la cohabitació. En aquesta situació inèdita, fa ‘una crida a la raó, la responsabilitat i el sentit comú’ perquè l’esquerra recuperi la unitat i la centralitat en el panorama polític. Alvira ressalta que l’esquerra alternativa –França Insubmisa, el Nou Partit Anticapitalista i Lluita Obrera– va captar més vot que la candidatura del Front National, però la seva fragmentació els va barrar el pas a la segona volta. Uns candidats que generen abstenció Manuel Delgado compara el Le Pen / Macron amb el Trump / Clinton de les eleccions estatunidenques. Considera que ambdós candidats generen desinterès o desafecció en certs sectors de l’electorat d’esquerres. Per tant, a Macron li podria passar com a Clinton, que va veure com ‘centenars de milers de votants d’Obama es van quedar a casa’, malgrat ser l’alternativa a l’extremisme. Delgado manifesta poc interès per les eleccions i assegura que, en cas de ser francès, probablement s’abstindria: ‘Ja s’ho faran, pensaria.’ L’atomització com a sinònim de derrota ‘L’esquerra ha estat històricament dividida, i això fa que no acabi sumant mai prou per governar. És un problema que veiem a França, però que també ens ha afectat a nosaltres. Amb una esquerra unida, Le Pen no hauria passat a segona volta’, explica Vilà. Una idea que comparteix Abril, que considera que l’esquerra europea s’hauria d’emmirallar, en aquest cas, amb l’Amèrica Llatina, on ‘s’han generat grans moviments populars, d’una esquerra molt diversa i plural, i on tots els actors s’han posat d’acord a l’hora d’accedir el poder’. El coportaveu de MÉS també posa com a exemple d’unitat, malgrat que no es pot aplicar en unes eleccions presidencials, el govern de Portugal, format pel Partit Socialista amb el suport del Partit Comunista i l’esquerra alternativa del Bloco. Per Alvira, les forces d’esquerra s’haurien d’haver constituït abans de les eleccions, tenint en compte els sondatges que situaven Le Pen a la segona volta, en una mena de ‘front antifeixista’. Una candidatura que ‘hauria estat una opció seriosa per a guanyar Macron’ perquè hauria atret bona part de l’electorat socialista a la segona volta. Alvira recorda que les bases del PS van optar enguany per un candidat molt més esquerranós que no pas l’aparell del partit, representat per l’ex-primer ministre Manuel Valls. Segons Giner, la França Insubmisa és l’eina que ha de concentrar el vot progressista i esdevenir, d’aquesta manera, el tallafoc contra ‘la xenofòbia i el conservadorisme’. Un projecte que, certament, és una aposta arriscada, però és l’únic que, des de l’esquerra, pot arrelar a tot el país i governar. Albiol explica que Mélenchon ha estat capaç de posar d’acord una part de l’esquerra sota el paraigua de la França Insubmisa, com ara el Partit Comunista, l’Esquerra o la Nova Esquerra Socialista, però reconeix que hi ha hagut fuites ‘cap a minories d’esquerra’ que han debilitat la seva posició. L’eurodiputada creu absolutament necessària la unitat de l’esquerra per a ‘parar els peus al filofeixisme de Le Pen’, però especifica: ‘Per més unitat no vull dir un pacte amb la socialdemocràcia, penso en l’esquerra real’. El Front National, el partit dels obrers i les classes populars? En la primera volta, Le Pen va arrasar entre les classes més desafavorides. La candidata del Front National va obtenir més del 30% dels vots entre les rendes baixes i sense estudis. Un suport que va créixer fins al 40% entre els obrers. Són sectors de la societat en què, clàssicament, s’havia imposat l’esquerra, especialment el PCF. Segons Giner, Le Pen ha aconseguit obrir ‘un espai, no únicament electoral, sinó també amb uns valors i pensaments amb els quals s’identifica una bona part de la societat francesa’. Una reflexió que també comparteix Alvira, que assegura que ‘no ens podem aventurar a encasellar Le Pen dins de l’espai polític de l’extrema dreta’. En el seu parer, el Front National ha aconseguit reformular-se sota el lideratge de Marine Le Pen, deslliurant-se de l’herència més feixuga del seu pare, i ha virat cap a un discurs de perfil nacionalista i popular. ‘El Front National s’ha convertit en un partit atrapa-vots, que sedueix votants gaullistes moderats, conservadors i antisistema d’esquerra’. Abril argumenta que, davant de la crisi, l’esquerra –especialment els socialistes– no ha sabut oferir respostes a les classes més pobres. ‘En els barris obrers de la rodalia de París, el roig i l’esquerra ja no es perceben’, explica. Un forat que ha anat omplint a poc a poc el partit de Le Pen. En aquest sentit, Vilà expressa preocupació perquè la França Insubmisa no ha estat capaç de foragitar el Front National dels seus nius de vots. Mélenchon sempre ha estat segona opció: ‘Entenem que és complicat. Però és molt preocupant que l’espai polític de Mélenchon perdi vots que hauria d’acaparar.’ Per a Vilà, l’èxit electoral de Le Pen –va aconseguir el millor resultat del Front National– s’explica sobretot ‘pel discurs de caràcter social i amb el punt xenòfob de “França pels francesos”‘. Segons la senadora, aquest és un relat que cala entre unes classes populars ‘massacrades per la desigualtat i les polítiques d’austeritat, impulsades moltes vegades pels socialistes, i que llegeixen la immigració com a competència directa pels llocs de treball i els serveis públics’. Albiol, per la seva part, reflexiona que la candidatura de Mélenchon va començar la campanya electoral molt enrere en els sondatges, però va anar remuntant, amenaçant fins i tot de passar a la segona volta. Segons l’eurodiputada, França Insubmisa no va arribar a més votants per dos motius: la deserció d’alguns dirigents socialistes cap a Macron i la manca de pressió al carrer. ‘Les mobilitzacions contra la reforma laboral anaven de caiguda durant la campanya electoral’, conclou. Més informació: —Macron com a consens. Opinió d’Hugo Alvira —En aquesta entrevista al periodista nord-català Aleix Renyé, podeu llegir una anàlisi acurada de la situació electoral de Catalunya Nord.

Summary: El dilema de l’esquerra: entre el perfil propi i el cordó sanitari a Le Pen


La polèmica per l’actuació de la policia espanyola diumenge passat a l’estadi Castàlia de Castelló continua. Una dotzena d’afeccionats del Sant Andreu van fer ahir una conferència de premsa per a denunciar la vulneració del dret de llibertat d’expressió que van patir per part dels agents de la policia espanyola, essent expulsats de l’estadi per exhibir estelades i cantar ‘llibertat presos polítics’ al minut 17:14 de partit. L’agrupació de socis Coordinadora Andreuenca va explicar que presentarà una queixa al Síndic de Greuges i al Defensor del Poble i que portarà la defensa de la llibertat d’expressió a les Corts Valencianes, al Parlament de Catalunya i al congrés i senat espanyol. També han denunciat que tres afeccionats van ser agafats ‘amb violència’ pels agents. Tots ells van ser identificats i amenaçats de poder rebre una multa sense quantificar. El portaveu de la Coordinadora, David Carmona, ha relatat que la policia espanyola va aprofitar que els afeccionats anaven al lavabo o al bar per a identificar-los i expulsar-los del camp del Castelló. Carmona ha reivindicat l’actitud pacífica dels afeccionats i ha recordat que hi ha sentències judicials que avalen la presència d’estelades als estadis de futbol perquè no són un símbol que inciti a l’odi ni a la violència. ⚽@CoordAndreuenca denuncia la irrupció violenta de la Policia Nacional i la identificació de diversos seguidors del @uesantandreu el passat cap de setmana al camp del @CD_Castellon pic.twitter.com/BsxeRp76dZ — btv esports (@btvesports) June 7, 2018 En aquest vídeo enregistrat per afeccionats es pot veure com un agent de la policia espanyola se n’emporta un agafat pel coll. L’afeccionat que es veu al vídeo és Jorge Pérez, que va explicar el seu cas a Catalunya Ràdio. Segons la seva versió, els agents de la policia espanyola va irrompre a la grada, van colpejar-lo, van arrossegar-lo per les escales i van estampar-lo contra una tanca. A més, van colpejar afeccionats amb les porres. A més d’agredir-los i expulsar-los de l’estadi, diu que van amenaçar de denunciar-los per desordres públics si es quedaven a prop de l’estadi. A més, la Coordinadora Andreuenca ha convocat un acte de protesta el diumenge vinent, quan es disputarà el partit de tornada entre el Sant Andreu i el Castelló de la semifinal de la fase d’ascens a Segona Divisió B. Han fet una crida perquè l’estadi Narcís Sala cridi ‘llibertat’ al minut 17:14 en defensa dels drets bàsics i de la llibertat d’expressió. De fet, diversos afeccionats del Castelló van protestar contra l’actuació policíaca diumenge passat.

Summary: Els afeccionats del Sant Andreu denunciaran la repressió de la policia espanyola a Castelló


L’herència del Maig del 68 és ben present a la Literal, la fira d’idees i llibres radicals, que es farà aquest cap de setmana a l’Ateneu l’Harmonia de Barcelona i que ja s’ha guanyat un lloc com a cita obligada de l’agenda cultural. Parafrasejant un dels eslògans que va fer forat a París fa cinquanta anys, la Literal presenta, amb el lema ‘Sota les llambordes, els llibres’, una programació farcida de conferències i presentacions amb la sacsejada de pensament com a ingredient principal. Els reclams més destacats del certamen, que és possible gràcies al micromecenatge, són tres noms propis: Elaine Brown, ex-dirigent del Black Panther Party; Mireya Andrade, guerrillera de les FARC; i Leo Bassi, bufó irreverent. I què hi ha, de l’esperit del Maig del 68 a la Literal? ‘Una expressió de pluralitat de les idees radicals’, ens respon Laura Arau, coordinadora de la fira. ‘Una constatació que el pensament crític és divers i conflictiu, fins i tot contradictori, i que aquesta pluralitat no ha de ser senyal de debilitat sinó una forma de ser.’ El primer nom serà el del còmic Leo Bassi, que actuarà divendres, 11 de maig, a les deu del vespre a la Fabra i Coats. En temps de retallades de drets tan bèsties, un crit desacomplexat i provocador en defensa de la llibertat d’expressió. ‘Bassi centra part de la seva performance en la crítica a la dreta política, el sistema capitalista i la religió i ens encoratja a alçar-nos contra el poder’, explica Arau, qui diu que han volgut inaugurar la fira ‘amb una declaració d’intencions mitjançant l’espectacle “El último bufón” i promocionant la idea de l’alçament bufonesc popular’. Les dues grans conferències de la Literal són de dues dones. Això ja no hauria de ser notícia, però encara ho és. I, de fet, hi ha una voluntat conscient darrere de la decisió. ‘Volem generar noves referències, noves brúixoles. Moltes dones han estat protagonistes de la història, però no s’han fet visibles. Per això, des de fa dos anys, hem volgut que les figures rellevants de la fira siguin dones. Va passar el 2016 amb Svetlana Aleksiévitx i el 2017 amb Leila Khaled. Enguany, hem volgut conversar amb dues dones que ens sembla que poden aportar reflexions interessants i inspiradores per a les lluites que vivim al nostre país.’ Elaine Brown conversarà amb la periodista Mònica Terribas diumenge, 13 de maig, a les set del vespre a la Fabra i Coats. Cantant, escriptora i conferenciant, va ser militant i presidenta del Black Panther Party i encara avui manté el seu activisme polític. ‘És una figura clau del pensament revolucionari negre dels Estats Units i ha estat una ferma lluitadora contra la violència policíaca cap a la població negra’, destaca Arau. Esmenta el llibre Una cata de poder (Oriente y el Merditerráneo, 2015), on Brown ‘descriu com operava el patriarcat dins el partit i fa una anàlisi feminista de les estructures de poder revolucionàries’. La Literal havia programat i anunciat la participació de la guerrillera Camila Cienfuegos, però una urgència d’última hora farà impossible que pugui assistir-hi. Finalment, serà la colombiana Mireya Andrade, també de les FARC, qui oferirà una conferència dissabte, 12 de maig, a les set del vespre a la Fabra i Coats. Nascuda amb el nom de María Lucelly Urbano, va ingressar a les FARC el maig de 1989, quan va passar a anomenar-se Mireya Andrade. Prèviament, havia estat diputada de la Unió Patriòtica. Andrade ha tingut càrrecs de direcció a les FARC i va participar activament en els Diàlegs de l’Havana del 2014 i el 2015, aportant sempre la visió de gènere en les resolucions. Actualment, centra els esforços a assolir la pau completa a Colòmbia. Les altres quatre conferències de la Literal també tenen com a eix la llibertat d’expressió i el feminisme, idees transversals en la programació, a més de l’herència del Maig del 68. D’aquesta manera, la conversa amb el dibuixant Miguel Brieva (dissabte, a les 12.00) servirà per a reflexionar sobre la societat del present i el futur i el paper que hi té l’humor gràfic. D’una altra banda, com que la Literal té clar que vol posar les dones al centre, enguany hi haurà un debat sobre feminisme i classe (diumenge, a les 12.00), amb Isabel Benítez, militant de la COS i coautora de Panrico, la vaga més llarga; Nines Maestro, històrica militant comunista de Red Roja; i Marina Sánchez Cid, economista feminista. I una entrevista a l’ex-guerrillera Yolanda Colom (diumenge, a les 17.00), que servirà per acostar-se a la vida de la comunitat guerrillera, especialment de les dones, ‘que van plantar cara no solament al govern i a l’exèrcit sinó també al masclisme i el conservadorisme a Guatemala’. Diuen els organitzadors de la Literal que la fira vol ‘intervenir sobre la realitat’. I això, com es fa? ‘Generant pensament crític mitjançant llibres i idees radicals’. Uns llibres que es podran trobar al mercat del llibre, a l’espai Kanalla i a l’espai de lectura, a més de les presentacions de les editorials que participen en la fira. I unes idees que es transmeten en els debats, conferències i converses. ‘La proposta que fem és la de repensar-nos i pensar el món en què vivim, quines eines tenim per a canviar-lo i quines són les nostres aliances.’ Impulsada per les editorials Tigre de paper, Edicions Bellaterra i Icària Editorial, les biblioteques Trinitat Vella – José Barbero i Ignasi Iglesias – Can Fabra, la llibreria la Carbonera, l’Ateneu l’Harmonia i l’equip de Münster Studio, la fira compta amb un mercat del llibre on poden participar les editorials i llibreries que ho vulguin, prèvia inscripció. Enguany, n’hi ha una vuitantena. Només cal complir dos criteris: llibres d’editorials independents i llibres de contingut radical. ‘Per independent entenem aquelles empreses editorials que no formen part d’un grup empresarial; i per radical, tots aquells continguts, al marge del gènere, que volen anar a l’arrel dels problemes’. Arau explica que, enguany, el nombre d’inscripcions ha crescut un 30% respecte de l’any passat, fet que els desafia a repensar la fira i el seu volum de cara a l’any vinent. Aquesta és una de les moltes propostes que us oferim per al cap de setmana. Si voleu descobrir-ne més, cliqueu ací.

Summary: Maig del 68, dones i llibertats: una nova cita amb la Fira Literal


La universitat està lluny d’aconseguir una equitat a les aules i no reflecteix encara la composició de les diferents classes socials, segons la segona edició de l’estudi ‘Via Universitària (2017-2019)’ impulsat per la Xarxa Vives d’Universitats, que engloba les institucions d’educació superior dels Països Catalans. L’estudi, que es presenta avui en una jornada a la Universitat de Barcelona (UB), l’han explicat el catedràtic de Pedagogia de la UB Miquel Martínez, el catedràtic de Sociologia de la Universitat de València Antonio Ariño (UV) i el professor d’Estadística de la UB Ernest Pons. Producte d’una enquesta en línia en què hi han participat més de 40.000 estudiants de grau i de màster de vint universitats de la Xarxa, l’estudi pretenia ‘conèixer les condicions de vida dels estudiants i proposar polítiques universitàries’, i s’ha portat a terme amb una triple mirada: diversitat, equitat i qualitat. Els resultats mostren que la diversitat a les aules segueix augmentant de manera lenta i progressiva, però que la universitat està lluny de ser equitativa en la seva composició social, perquè un 40% de la població adulta té un nivell formatiu baix, però els fills d’aquests representen el 22% del total estudiantil en els estudis superiors. En aquest sentit, els investigadors han assenyalat que la universitat ha de prendre mesures polítiques per aconseguir un accés equitatiu dels diversos perfils socials i pal·liar la segregació horitzontal, que legitima la desigualtat social en la distribució de les titulacions. Així mateix, l’estudi apunta al fet que l’augment de l’espectre estudiantil requereix noves vies de formació universitàries, que ofereixin itineraris lents que permetin als estudiants compaginar els estudis i el món laboral, amb els mateixos serveis i garanties que qualsevol altre alumne. Necessitat de combinació metodològica Quant a la metodologia, es valoren més positivament els exercicis pràctics que les classes magistrals, malgrat que només un 35% de les assignatures apliquen metodologies actives i un 5% innovadores, i els resultats mostren que les tecnologies digitals ‘són residuals en les metodologies’, i que es fan servir en investigació. Ariño ha dit que és necessari combinar la diversitat de les metodologies, però reconeix que la Llei Wert ha deixat la universitat en una ‘situació de manca de recursos molt greu’. Trencar els estereotips de gènere Malgrat que les dones segueixen sent majoria a la universitat, ‘els graus reprodueixen les tasques de l’àmbit domèstic marcades pel gènere’, perquè elles tenen més presència en àrees de la salut i de les cures, mentre que els homes s’orienten cap als ensenyaments vinculats a la presa de decisions i a l’espai exterior de poder. Pons ha explicat que en les ‘titulacions masculinitzades’ – com les enginyeries i les titulacions mixtes – les dones són minoria i algunes pateixen la ‘síndrome de la impostora’, que consisteix en una pitjor percepció de les capacitats pròpies i del reconeixement extern. Visibilitzar els models masculins i femenins que trenquin els estereotips de gènere i transversalitzar la perspectiva de gènere en la docència de totes les àrees de coneixement són algunes de les propostes que han fet els investigadors. Destaca també més disciplina, assistència i constància en els estudis de les dones que, en paral·lel, es troben exposades a una ‘sobrecàrrega de tasques’ respecte als homes, i l’escletxa salarial augmenta amb l’edat. Sota els efectes de la Llei Wert Els investigadors han conclòs que els resultats demostren que les conseqüències de la Llei Wert són encara presents i que ‘moltes conclusions de l’estudi han d’emmarcar-se sota l’impacte d’aquest decret’. Com a dada positiva, els estudiants han demostrat tenir millors perspectives de futur – l’expectativa d’ascens social amb els estudis s’ha incrementat 11 punts – i un 44,6% es consideren ‘molt d’acord’ amb què la principal motivació per elegir la titulació és la correspondència amb una professió del seu grat.

Summary: La universitat està lluny de l’equitat a les aules segons un estudi de Xarxa Vives


Un llunyà 1998 la Unió Europea va demanar que tots els grans rius europeus tinguessin un pla hidrològic. Volien regular-ne els usos i els regadius. En quinze anys, Espanya ha posat damunt la taula el pla d’Aznar, el de Zapatero i ara el de Rajoy, que el govern espanyol en funcions va aprovar el dia 8 d’aquest mes. Quinze anys després, finalment el mes de març Europa hauria de donar-hi el vist-i-plau, o no. Per això hi ha convocada una gran manifestació de rebuig al pla hidrològic, el dia 7 de febrer a Amposta. VilaWeb entrevista avui Joan Antoni Panisello, un dels quatre portaveus de la Plataforma en Defensa de l’Ebre (PDE) –una entitat assembleària, sense president–, que organitza la manifestació. La PDE fa quinze anys que remou cel i terra per evitar que el pla hidrològic que finalment s’aprovi no elimini el delta de l’Ebre. —Què n’espereu, del govern del PP? —Aquest pla hidrològic no l’ha fet el PP. El va fer el PSOE, i el PP només hi ha fet modificacions. Això la gent no ho sap, i ho ha de saber. Recordem que el 2004 es van derogar els articles del pla hidrològic (PH) d’Aznar que es feien servir per als transvasaments. Però després va venir Zapatero, que és a qui devem l’actual pla. Zapatero, a diferència d’Aznar, no parlava de fer grans transvasaments, sinó de canals. I aquí és on som. —I què n’espereu, del govern català? —Demanem que faci tant com pugui, com fem des de la societat civil. Que posi els recursos per a dir a Europa que el pla hidrològic atempta directament contra els interessos del delta de l’Ebre. Fins ara el govern català l’única cosa que ha fet són unes al·legacions a la llei dins la comissió de sostenibilitat del govern. Creiem que podria fer alguna cosa més. Aviat, abans de la manifestació, tindrem una entrevista amb el president de la Generalitat, i això li ho deixarem clar: les Terres de l’Ebre són una part de Catalunya i, per tant, el pla hidrològic també és una agressió a Catalunya. No només al delta. Per això aquesta mobilització del dia 7 nosaltres l’hem enfocada en clau de país. —Podeu concretar més quines mesures n’espereu, del govern de Puigdemont? —Des del punt de vista jurídic, s’hi poden posar recursos. Nosaltres ho hem fet. Ells també podrien fer-ho. I després mobilitzar Europa a través dels contactes que tenen amb els eurodiputats. Nosaltres ja ho fem, perquè treballem paral·lelament. Però nosaltres podem moure humilment una certa maquinària. Ells tenen molts més recursos, i poden arribar molt més lluny. Per nosaltres el canal Segarra-Garrigues és la desviació del Segre cap a l'àrea metropolitana de Barcelona. I el Xerta-Sénia és la desviació de l'Ebre cap a Sagunt —Teniu calculat quin mal pot rebre el delta, si s’executa el pla? —Estudis pessimistes diuen que en trenta anys el delta podria desaparèixer. I els no tan pessimistes parlen de cinquanta, seixanta anys. És clar que hi ha una degradació flagrant. Platges com la de la Marquesa van desapareixent. I si continuem així, d’aquí a setanta o vuitanta anys no hi haurà delta. Serà un estuari. No tindrà la forma del delta, ni els braços. Serà una desembocadura normal. L’origen de tot plegat és el pla hidrològic de la conca de l’Ebre, que assignava un cabal insuficient. Ara és de 100 metres cúbics per segon. I amb el nou pla de Rajoy, si s’aplica, es pot abaixar, durant deu mesos de l’any, a 80 o 70 metres cúbics per segon. Nosaltres parlem d’un mínim de 150, 180, 200 metres cúbics per segon. Depèn de l’època de l’any. Però menys de 100 metres cúbics durant deu mesos com volen ara…? És de bojos. —Sabem les víctimes del pla hidrològic actual. Qui en són els beneficiaris? —D’una manera immediata són els regants de la Rioja i l’Aragó. Els han atorgat més hectàrees de regadiu, que ells saben perfectament que no regaran. Però la reserva d’aigua, la tindran feta. I els indirectes seran els regants de Múrcia o el País Valencià. O el qui demani aigua. Perquè aquestes excedents de les concessions faran cap, a través dels bancs d’aigua, a les zones d’aigua que demanin aigua. Hi haurà el Banc d’Aigua, que serà una entitat pública, o semipública, que posarà d’acord qui vulgui comprar i qui vulgui vendre. Si un regant de la Rioja té aigua per a vendre i Múrcia vol comprar, doncs automàticament faran la transferència. —Com la mouran, l’aigua? —A través de séquies i canals que ja hi ha, o nous. Per exemple, els canals Xerta-Sénia, o Segarra-Garrigues. Per a nosaltres el canal Segarra-Garrigues és la desviació del Segre cap a l’àrea metropolitana de Barcelona. I el Xerta-Sénia és la desviació de l’Ebre cap a Sagunt. Aquesta és un dels objectius que tenen. Per sort, som dins la UE. I la UE té molta sensibilitat ambiental. Si una empresa tanca, Europa dirà que ho ha de solucionar el país. Però quan dius que un hàbitat perilla, aleshores la UE és molt sensible. —Interessos privats, en teniu de detectats? —El món privat hi té molt a veure, però està molt amagat. Amagat rere les comunitats de regants. Quan nosaltres parlem d’una comunitat de regants a Múrcia i una altra a la Rioja, no parlem del pagès que va a obrir la boia per engegar l’aigua. Parlem de comunitats de regants. I el problema està en les comunitats de regants. Que representen poder. Són entitats amb molt de poder, que fan servir a costa d’especular amb l’aigua. Per vendre-la, i moure-la per tot el territori. —Us heu mogut a Europa, on heu presentat al·legacions. Què us han dit? —Vam presentar ja fa temps una queixa del pla hidrològic a Europa. Ens van dir que ells encara no l’havien rebut de mans del govern espanyol. I és cert. Perquè el pla hidrològic es va aprovar tot just el 8 de gener i es va publicar el BOE aquest dimarts. Per tant, la queixa la vam reconvertir en petició, que es va admetre a tràmit. Per això ja hem anat tres vegades a Brussel·les, a la comissió de peticions, a defensar la queixa. I, a conseqüència de la queixa, s’ha iniciat un procés de tutela del PH. Per això el dia 8 de febrer ve una delegació d’eurodiputats a visitar el delta. Seran vuit eurodiputats. Cinc d’estrangers, i tres d’espanyols. Els espanyols no podran fer l’informe. L’han de fer els altres. Nosaltres la manifestació la convoquem el dia 7 perquè vegin que hi ha molta població que ens dóna suport. Per això demanem a la gent que vingui el dia 7. Que vegin que no estem sols. —Quina rebuda tindran els eurodiputats? —Els rebem a les tres de la tarda al peatge de l’Aldea, perquè vénen amb autobús. Els portarem a dos llocs del delta on hi ha miradors. I que puguin veure tot el delta. I després anirem al restaurant de la casa de fusta, i a la barraca de fusta que hi ha al costat, i farem una taula rodona. Hi hem invitat un aqüicultor, un pagès, i un pescador. I aquesta gent els explicaran en primera persona els efectes negatius respecte dels cabals. Ho centrarem en la visió personal de la gent. I els farem un dossier. I marxaran, que han d’anar a Madrid, a reunir-se amb la gent del Ministeri d’Agricultura. —Vosaltres no hi anireu, a Madrid? —Hem demanat si algú de la PDE els pot acompanyar a Madrid. De fet, hem invitat el Ministeri d’Agricultura a la reunió del delta. No volem impedir que presenciïn la visita, i vegin què expliquem als eurodiputats. Esperem que ells tampoc no posin bastons a les rodes a la nostra estada a Madrid. No ens han respost. —Les vostres demandes de correcció a Europa, quines són exactament? —Hem demandat que en alguns aspectes es vulneren les lleis d’ocells i hàbitats de la UE. Per sort, som dins la UE. I la UE té molta sensibilitat ambiental. Si una empresa tanca, per exemple, Europa dirà que és un problema social que ha de solucionar el país. Però quan dius que un hàbitat perilla, aleshores la UE és molt sensible. De fet, el pla hidrològic es presenta perquè Europa el demana. Parlem de l’any 1998. No és iniciativa de cada país. És Europa, que els demana. Va dictar una resolució dient que tots els rius d’Europa havien de tenir pla hidrològic. És a dir, estudis d’usos, regadius, conreus, concessions. Aquest és el projecte que s’envia a Europa. I és qui fa modificacions. O no. I qui l’aprova, o no. Per això diem que nosaltres volem un pla hidrològic. Però no aquest. No tenim president. La PDE és un nucli de trenta o quaranta persones que fa quinze anys i mig que cada dimecres ens reunim. —Els eurodiputats catalans us han ajudat? —Molt bona acollida, hem tingut. Cada vegada que hi anem la gent ens rep molt bé. Tant en Tremosa com en Romeva, quan hi era. Cap queixa. Fins i tot diputats del Grup Popular ens han atès. I per què? Ens ho diuen ells: vostès fa quinze anys que diuen el mateix. Rere vostre no hi ha cap partit polític, ni ningú, i a vostès se us ha d’escoltar. Els nostres interessos són els dels territoris. I, per cert, si nosaltres el defensem és potser perquè els polítics no el defensen prou. Si nosaltres fem tot això que fem és que potser hi ha una classe política que no fa allò que ha de fer. Nosaltres tenim mitjans molt reduïts. Ells tenen més mitjans. I a vegades n’esperaríem més. —Diu que a la PDE no teniu president? —No tenim president, no. Tenim quatre portaveus. Dos hòmens i dues dones. Portem la veu de l’assemblea i les decisions que es prenen als mitjans de comunicació. Aquí hi ha un cercle d’unes trenta, quaranta persones que ens reunim cada dimecres. Tot l’any. Menys a l’agost. I ho fem des del 2001. Fa quinze anys i mig que cada dimecres ens reunim. I quan fem mobilització, o moguda, o assemblea, hi vénen dues-centes, tres-centes persones.

Summary: Joan Antoni Panisello: ‘Si continuem així, d’aquí a setanta o vuitanta anys no hi haurà delta’


El president del PSC i alcalde de Lleida, Àngel Ros, ha assegurat que no s’ha ‘venut l’ànima’ i continua sent socialista i catalanista després d’haver pactar amb Ciutadans per poder govern amb estabilitat a la Paeria. Ho ha dit en declaracions a RAC1 i a Catalunya Ràdio aquest divendres al matí després de la polèmica que ha generat aquest acord i el rebuig que s’ha manifestat des de les forces i sectors sobiranistes ja que s’inclou, entre d’altres, una revisió d’us de la llengua catalana a la institució. Segons Ros ‘el català a Lleida no recularà’ però cal que el reglament de l’any 96 ‘s’adapti a la legislació vigent’. Ros ha explicat que l’acord s’ha fet a la Paeria però és un pacte que el que busca és la ‘governabilitat, el respecte institucional i el respecte a la legalitat’. En aquest sentit, ha reivindicat el dret del PSC de poder governar i ha afegit que quan no es té majoria absoluta cal dialogar amb la segona força, CiU. Malgrat això, l’endemà de les eleccions, ha explicat Ros que va oferir un pacte amb la federació nacionalista però el van rebutjar, i per això va buscar acords en ‘d’altres àmbits’. Ros ha definit Ciutadans com ‘la força amb més bona sintonia i possibilitat d’acords’. En aquest sentit, ha remarcat que els socialistes són catalanistes però no volen la independència. En relació a la polèmica pel punt del pacte on s’insta a una revisió del reglament d’ús de la llengua catalana, Ros ha dit que és necessari perquè cal adaptar-la a la legislació vigent, ja que aquesta és de l’any 96 i ha afirmat que a Lleida hi ha tres llengües: el català, el castellà i l’aranès. D’altra banda, l’alcalde de Lleida ha considerat que ‘no és just’ que es criminalitzi al PSC i a C’s per arribar a un pacte, que no busquen un conflicte de llengües a Lleida i que del que s’ha pactat ‘no hi ha res vergonyant’, sinó que és ‘profunda democràcia’. Sobre el punt de l’acord en que es diu que la Paeria en cap cas s’adherirà a l’Associació de Municipis per la Independència (AMI), Ros ha dit que en el seu moment l’Ajuntament ja va rebutjar una moció al respecte, i pel que fa a la bandera estelada, que també s’ha vetat a la institució, l’alcalde ha manifestat que el símbol de Catalunya és la senyera i és la que es penja a l’Ajuntament. ‘No hi ha canvis sensibles’, ha assegurat. Finalment, Ros ha dit que mai ha contemplat que si l’acaben imputant hagi de dimitir, i ‘en l’acord signat, tampoc’. L’alcalde ha afegit que els qui ara critiquen el pacte són els que intentaven pactar amb C’s per ‘fer una pinça’ contra els socialistes.

Summary: Àngel Ros, després del pacte amb Ciutadans: ‘No m’he venut l’ànima’


Els partits del Botànic respiren tranquils després de veure finalment com Pedro Sánchez ha superat el debat d’investidura i podrà formar govern amb Unides Podem. L’esperança del govern valencià és que l’executiu espanyol estableixi un nou sistema de finançament que, segons el pacte entre el PSOE i Compromís, reblat per Joan Baldoví, hauria d’estar enllestit d’ací a vuit mesos. El PSPV-PSOE, Compromís i Unides Podem han aplaudit la investidura, mentre que el PP, Ciutadans i Vox pronostiquen que no beneficiarà la població valenciana ni durà cap canvi de finançament autonòmic. El president de la Generalitat, Ximo Puig, que ha assistit al debat d’investidura al congrés espanyol, ha dit que l’executiu de Sánchez treballarà per la justícia social i atendrà ‘les necessitats dels valencians’. Segons Puig, ara es podran alinear les polítiques progressistes dels governs valencià i espanyol. Per Compromís, el nou govern serà una porta d’esperança si Sánchez compleix, com ha remarcat Baldoví. El síndic de Compromís a les Corts, Fran Ferri, ha dit que era una investidura històrica per als valencians, perquè per primera vegada les reclamacions valencianes formen part de l’acord de governabilitat a Espanya, gràcies al vot de Baldoví. A parer de la síndica d’Unides Podem a les Corts, Naiara Davó, d’ara endavant els dos governs actuaran com a aliats en les polítiques de progrés. Per la dreta, òbviament, passarà a l’inrevés: PP, Cs i Vox preveuen una claudicació de Puig davant Sánchez.

Summary: El Botànic celebra la investidura de Sánchez per a desblocar el finançament


El president de la Generalitat ha comunicat a Rajoy que està decidit a convocar la consulta, d’acord amb un marc legal i, ‘si pot ser’, d’acord amb l’estat espanyol.

Summary: Mas comunica a Rajoy que està decidit a fer la consulta


El Consell Nacional del Partit Demòcrata (PDeCAT) ha avalat que la consellera Elsa Artadi sigui la número dos de Quim Forn a les eleccions municipals de Barcelona, i que la candidata del partit, Neus Munté, sigui la número tres. El president de la formació, David Bonvehí, ha traslladat als quadres del PDeCAT els acords presos amb l’entorn de JxCat sobre les eleccions municipals del 26 de maig. El Consell Nacional del partit es reuneix des de les 10.40 a l’hotel Hesperia Tower (l’Hospitalet) per abordar, sobretot, les llistes dels comicis del 28-A. El grup parlamentari de JxCat, reunit també aquest matí, té previst anunciar el mateix acord en una roda de premsa prevista per les 13.00.

Summary: El PDeCAT avala que Forn, Artadi i Munté encapçalin la llista de JxCat a l’Ajuntament de Barcelona


L’oposició ja disposa dels vots suficients perquè la Diputació Permanent del Congrés aprovi aquest dijous la celebració d’un Ple extraordinari perquè el president del Govern espanyol, Mariano Rajoy, ofereixi explicacions sobre el finançament del PP a la vista de la seva implicació en casos com la Gürtel i els papers del seu extresorer, Luis Bárcenas. La compareixença de Rajoy va ser sol·licitada pel PSOE i Units Podem, d’una banda, i per Esquerra (ERC) i el PDeCAT per un altre, en tots dos casos després de la declaració del president del PP com a testimoni en el judici de la trama Gürtel que es desenvolupa a l’Audiència Nacional. Aquests grups de l’oposició creuen insuficients les explicacions que Rajoy va oferir davant el tribunal de Gürtel i volen un debat més polític sobre el finançament del PP. Les peticions es van registrar el 27 de juliol, però la decisió final sobre si prospera o no la compareixença de Rajoy correspon a la Diputació Permanent del Congrés, que assumeix les funcions del Ple en els mesos fora dels períodes ordinaris de sessions. Ciutadans ja no és determinant Cs ja va avançar que no pensa donar suport a aquesta compareixença extraordinària de Rajoy, ja que prefereix esperar al fet que acudeixi a la comissió d’investigació creada al Congrés per analitzar el finançament del Partit Popular, on es permet a l’oposició interrogar en lloc d’assistir a una successió de discursos. A més, subratllen que mentir en una comissió d’investigació està tipificat com a delicte, cosa que no s’aplica en els Plens. El partit taronja no ha aclarit si s’abstindrà o directament votarà en contra de la petició de compareixença, però al final la seva posició ja no serà determinant. Fins i tot si s’oposa a citar Rajoy, el possible empat serà desfet pel PNB, que aquest dimecres ja ha anunciat que donarà suport a les sol·licituds.

Summary: El Congrés donarà via lliure a la compareixença urgent de Rajoy sobre la Gürtel


El 24 d’octubre de 1975, Islàndia es va aturar: les fàbriques de peix van tancar, el servei de telèfon no funcionava, les escoles no van obrir, els avions no es van envolar i, fins i tot, es van suspendre les funcions de teatre. El 24 d’octubre de 1975, Islàndia va viure una aturada de dones sense precedents, amb un seguiment del 90%. Aquell dia, les dones van deixar d’anar a la feina i no es van fer càrrec de les tasques de la llar. Amb aquesta acció, les islandeses van aconseguir de fer visible la feina indispensable que fan les dones tant en l’economia com en la societat. Aquesta acció, que van secundar 25.000 dels 220.000 habitants que tenia llavors Islàndia, es coneix com el Dia Lliure de les Dones. La convocatòria no va ser tècnicament una vaga, sinó un dia que les dones es van agafar lliure. Segons les entitats convocants, entre les quals hi havia el grup de feministes radicals Red Stockins, amb aquesta estratègia es guanyaria acceptació popular i s’evitarien conflictes laborals. És també el precedent més reeixit que hi ha hagut mai d’una aturada femenina i es vol imitar amb la convocatòria d’avui, 8 de març. Les cròniques de l’època expliquen que, com que la majoria de dones no van anar a treballar, el país va començar a fallar. No hi havia telefonistes, secretàries, mestres, obreres ni assistents de vol. Als bancs, els caps van haver d’assumir les tasques de les caixeres per evitar tancar i els diaris no es van imprimir perquè la majoria de mecanògrafes que picaven les notícies eren dones. A més, com que la vaga també afectava les tasques de la llar i les de cura, molts homes es van haver d’emportar els fills a la feina. I com a anècdota, també es diu que a les botigues es va esgotar el menjar preparat. Les reivindicacions de les dones islandeses de 1975 no són gaire diferents de les que es fan avui. Entre les més destacades, hi havia la reducció de la bretxa salarial, la infrarepresentació de les dones a les institucions, el reconeixement de les tasques de la llar o la millora dels serveis socials per a l’atenció dels infants. Perquè l’any 1975 les islandeses que treballaven fora de casa guanyaven un 60% menys que els seus companys masculins i moltes tenien dificultats per a compaginar una carrera professional amb les tasques de la llar i la criança dels fills. El Dia Lliure de les Dones va tenir un seguit de conseqüències immediates a Islàndia: un any més tard, el parlament va crear un consell per l’equitat de gènere que va redactar la primera llei del món que posava el focus en la discriminació de gènere. Aquesta llei també va facilitar el camí per a l’elecció, l’any 1980, de Vigdís Finnbogadóttir, la primera dona del món escollida democràticament com a cap d’estat. I ara, més de quaranta anys després d’aquell 24 d’octubre, Islàndia és un dels països capdavanters en el rànquing mundial d’igualtat de gènere i és conegut popularment com ‘el millor país del món on es pot ser dona’.

Summary: Què va passar a la vaga de dones d’Islàndia de 1975?


Ahir al vespre es va fer la presentació del llibre del polític d’ICV Joan Coscubiela sobre el procés. Es titula Empantanados. Una alternativa federal al sóviet carlista i l’edita el Grup Planeta, per mitjà d’Editorial Península. A l’obra, l’ex-professor d’Esade explica els darrers mesos del procés català, i critica durament els independentistes, però també Ada Colau i el govern espanyol del PP. Amb aquest llibre Joan Coscubiela es desfoga. Arriba a dir que ‘escriure ha estat com una catarsi. Com anar al divan’. La presentació va deixar petit l’auditori de la Casa del Llibre de Rambla Catalunya, a Barcelona. Gent dreta als passadissos, gent dreta al fons de la sala, i gent dreta fora de la sala. Èxit de convocatòria per a escoltar durant una hora curta l’autor, l’editor Ramon Perelló i els periodistes Javier Pérez Andújar i Neus Tomàs, sots-directora d’El Diario. Entre els assistents, hi vam veure membres de l’esquerra catalana com ara Lluís Rabell, Jèssica Albiach, Marta Ribas, Miquel Iceta, Jaume Collboni, Joan Herrera, Joan Carles Gallego i Javier Pacheco. Entre les absències, Ada Colau, Xavier Domènech, Albano-Dante Fachin i Àngels Castells. Aquests dos darrers, de fet, no hi surten ni tan sols esmentats, al llibre. I quan ahir al vespre Neus Tomàs va preguntar a Coscubiela sobre Dante Fachin, Coscubiela va respondre sobre Dante Alighieri. L’obra, segons l’editor Ramon Perelló mateix, neix amb el discurs que va fer Coscubiela al parlament el dia 7 de setembre, quan la cambra va aprovar la llei del referèndum. Aquell discurs es va fer viral: ‘No vull que el meu fill visqui en un país on una majoria pugui tapar els drets dels qui no pensen com ells’, va dir Coscubiela entre aplaudiments dels diputats de PP i Cs. L’autor diu que primer els aplaudiments van incomodar-lo, i més tard no. El llibre arrenca amb aquest fet. L’obra, i l’acte d’ahir, permeten de tornar a constatar la fixació de Coscubiela amb els independentistes i Ada Colau. Dues de les seves obsessions. L’obra conté una primera confessió interessant: explica per primera vegada que el primer d’octubre no va votar. No va seguir la consigna dels comuns perquè diu que no volia que el seu vot avalés l’1-O. Dit això, Coscubiela també diu: ‘Després he pensat que potser la decisió de no anar a votar havia estat més condicionada pel fet que aquell dia era als peus d’un llit d’hospital, acompanyant la meva mare, que no per raons polítiques. Potser aquell va ser el seu darrer acte d’amor cap a mi, oferint-me una coartada per no haver de decidir entre dues opcions que em produeixen, ambdues, una gran angoixa i desassossec interior.’ El llibre, de 320 planes, va ser escrit durant la tardor passada, quan els independentistes entraven a la presó, una situació que Coscubiela diu que troba injusta del tot. Per tant, diu, ‘em vaig adonar que el sentiment de solidaritat que em despertava el seu empresonament em condicionava i em portava a una excessiva autocensura. Vaig haver de parar d’escriure uns dies, fins a recuperar un cert equilibri emocional.’ A fe de Déu que ho va aconseguir. Autocensura, al llibre, no sembla haver-n’hi, no. Sobre la violència del primer d’octubre, per exemple, Coscubiela escriu: ‘Els qui hem participat en conflictes laborals i socials sabem la duresa amb què de vegades treballen els cossos de seguretat –tots– i aquell dia no crec que fos més dura que en altres ocasions.’ I de la posició dels comuns sobre el referèndum unilateral, Coscubiela creu que va ser massa tova (‘La Galàxia dels comuns no va voler explicitar nítidament la seva oposició al referèndum unilateral’). A la batllessa de Barcelona Ada Colau li dedica un capítol (‘Ada nos dejó en la estacada’) i ahir va dir que no se sentia decebut per ella, però sí distanciat. L’obra, en canvi, és un elogi a Lluís Rabell, el comandant de la ‘patrulla nipona’. Patrulla nipona perquè Coscu explica que tots dos se sentien com els soldats enviats a lluitar al Pacífic durant la Segona Guerra Mundial, soldats que no sabien si l’estat major després els ajudaria o els abandonaria. Lluitant contra l’enemic i abandonats pels seus. Això seria la patrulla nipona. I no n’amaga el desencís. ‘Nosaltres reconeixem Barcelona en Comú, i ells a nosaltres no. Aquesta és una frase literal del llibre’, va dir ahir Pérez Andújar en la seva ditiràmbica intervenció inicial. Coscubiela, per cert, va oferir-li de fer la segona part del llibre a quatre mans, no sabem si seriosament o com a mostra d’agraïment. Neus Tomàs va optar per fer una petita entrevista a Coscubiela davant l’audiència, cosa que va permetre de caçar al vol alguns titulars: ‘Quan Carles Puigdemont diu que els pobles i els estats són en descomposició i Espanya és irreformable, es construeix un imaginari de poble elegit. Per això parlo de soviet carlista.  Tenen moltes coses en comú. Espanya no és la societat irreformable que ens pinten alguns. Ni Catalunya som la terra d’un poble elegit.’ L’audiència de l’acte no era claca, però sí molt favorable. No hi vam veure gairebé cap llaç groc, entre el centenar d’assistents. En quatre ocasions van esclatar els aplaudiments i un cop va saltar la rialla quan des de la taula es va comparar el vice-president Oriol Junqueras amb el cardenal Mazarino. Allà, ahir, molta gent va riure.

Summary: Joan Coscubiela es desfoga


L’ex-primer ministre de França Manuel Valls ha fet una crida a conformar una plataforma àmplia espanyolista que es presenti a les eleccions de Barcelona. ‘Jo no he sortit d’un partit de França per entrar-ne a un altre’, ha dit en una entrevista al programa ‘El suplement’ de Catalunya Ràdio. Valls, a qui Ciutadans ha ofert ser candidat a la batllia, ha dit que encara no ha decidit si s’hi presentarà o no, però ha dit que ho comunicarà ‘abans de l’estiu’. El periodista Ricard Ustrell li ha demanat qüestions relatives a Barcelona com quants barris té la ciutat o quin té la renda per càpita més baixa, cosa que ha incomodat Valls i que ha evitat de respondre. ‘Això és una entrevista de preparació per a les municipals’, ha dit. L’ex-primer ministre de França diu que ha parlat de la possible candidatura amb tots els partits i ‘gent de Barcelona’ de la societat civil i del món empresarial, però diu que encara és massa aviat per a concretar res.’Puc ajudar a donar una solució per a Barcelona, però hem de veure si les condicions són possibles’, ha insistit.

Summary: Valls vol una plataforma espanyolista àmplia a les eleccions de Barcelona


Un mínim d’onze nadons nounats han mort en un incendi registrat la nit de dimarts a dimecres en un hospital de la capital iraquiana, Bagdad, segons ha informat el Ministeri de Salut iraquià. L’incendi va començar al departament de Maternitat de l’hospital Yarmuk, situat a l’oest de Bagdad. Unes 19 dones van ser traslladades a un altre hospital per cremades i per inhalació de fum, segons informa la BBC. El Ministeri de Salut ha dit que el foc podria haver-se originat per una fallada elèctrica.

Summary: Moren onze nounats en un incendi en un hospital de Bagdad


ERC i JxCat es conviden mútuament a fer una reunió per a abordar una resposta consensuada de cara a la investidura de Pedro Sánchez. El primer moviment l’ha fet la cap de files de JxCat a Madrid, Laura Borràs, que ha demanat a ERC i a la CUP una reunió dels 23 diputats electes al congrés espanyol. Borràs vol que serveixi per a ‘forçar una posició’ conjunta i fer-la arribar a PSOE i Unides Podem perquè sàpiguen les condicions dels independentistes. Més tard, ERC, en una carta signada pel seu cap al congrés espanyol, Gabriel Rufián, i la portaveu del partit, Marta Vilalta, s’ha dirigit a Borràs proposant de ‘continuar avançant’ en la unitat de l’independentisme i acordar una ‘unitat d’acció’. Els republicans també tenen previst de reunir-se amb la CUP i amb Bildu. La CUP ja ha dit que obrirà la setmana que ve la ronda de contactes amb ERC per donar ‘una resposta conjunta’ per a rebutjar el preacord de PSOE i Podem. Dijous, els anticapitalistes van emplaçar els republicans, JxCat i els comuns, a més de les altres forces sobiranistes i independentistes de l’estat espanyol, a formular un front per a no facilitar la investidura de Pedro Sánchez. La CUP posa l’amnistia, el dret d’autodeterminació i la defensa dels drets socials al centre de la seva acció política ‘com una clara voluntat destituent del règim del 78’. En aquest sentit, reclama un compromís conforme no garantiran la governabilitat als socialistes.

Summary: ERC i JxCat, disposats a trobar una estratègia unitària per a la investidura de Sánchez


La sectorial Sindicalistes per la Independència i la República Catalana de Comissions Obreres ha organitzat avui a les 18.30 un acte amb familiars dels presos polítics a la seu del sindicat, a Barcelona. L’obrirà el secretari general de CCOO a Catalunya, Javier Pacheco, amb una salutació. Amb el lema ‘Us volem a casa’, l’acte comptarà amb la presència de la companya de Raül Romeva, Diana Riba; el cunyat d’Oriol Junqueras, Francesc Ribera; el germà de Jordi Sànchez, Xavier Sànchez; i el cosí de Jordi Cuixart, Pep Navarro. Durant l’acte, també es llegiran els escrits de la presidenta Carme Forcadell i de Tamara Carrasco, la membre del CDR de Viladecans (Baix Llobregat) represaliada. Sindicalistes de CCOO per las Independència i la República Catalana és un grup d’afiliats i afiliades a CCOO de Catalunya, que es va formar l’octubre del 2015 per treballar per la construcció de la República catalana i per consolidar una societat més justa, socialment progressista i lliure.

Summary: CCOO acull un acte de solidaritat amb els presos polítics i els exiliats


Va ser la societat alemanya qui va revelar a Albert Einstein el seu propi judaisme, segons va assegurar ell mateix. «Aquest descobriment li’l dec més als no jueus que als jueus», va escriure en 1929 (citat en Folsing, 1998, p. 488). Poc després del boicot a les empreses jueves a començament d’abril de 1933, l’Associació Alemanya d’Estudiants, encoratjada per l’ascens d’Hitler al poder absolut, va declarar que calia netejar la literatura de l’«esperit antialemany». El resultat d’aquestes paraules va arribar el 10 de maig amb una crema ritual de desenes de milers de llibres «embrutats» per l’intel·lectualisme jueu. Entre aquests hi havia els treballs de Sigmund Freud, Bertolt Brecht, Karl Marx, Stefan Zweig, Walter Benjamin i, per descomptat, Albert Einstein. Com és que una teoria científica va acabar sotmesa al judici pseudomoralista basat en motius racials? Una teoria no és simplement correcta o incorrecta? Per descomptat, la majoria dels qui van cremar aquells llibres no devien haver dedicat ni un segon a reflexionar sobre aquestes qüestions. El fet que Einstein fora un jueu prominent ja va ser suficient perquè els seus llibres cremaren en la foguera. Però els atacs a la seua ciència es basaven en motius racials. L’assalt va ser orquestrat per dos premis Nobel de Física que defensaven que els trets racials estereotípics afectaven el pensament científic. Les seues accions mostren que la ideologia pot infectar i modular l’activitat científica –i que això pot ocórrer en tots els nivells d’estatus i experiència de la jerarquia científica–. Aquesta idea no hauria de sorprendre’ns en una era en la qual s’ha demostrat que els biaixos personals, professionals i polítics afecten l’activitat científica i la manera com se’n presenten els resultats en camps que van des de l’epidemiologia i la investigació sobre malalties (la connexió entre el tabaquisme i el càncer, i entre el VIH i la sida) fins al canvi climàtic. Però, per aquesta mateixa raó, l’hostilitat que la física d’Einstein va trobar a Alemanya en els anys vint i trenta continua sent una història amb una moralitat molt instructiva. Albert Einstein era als Estats Units quan Hitler va arribar al poder, i va jurar no tornar mai. La fotografia mostra el físic rebent el seu certificat de ciutadania nord-americana del jutge Phillip Forman l’1 d’octubre de 1940. / Al Aumuller / New York World-Telegram & Sun Newspaper Photograph Collection / Library of Congress Einstein eliminat Quan Hitler va arribar al poder, Einstein estava visitant l’Institut Tecnològic de Califòrnia. El 10 de març va anunciar que no tornaria a viure al seu país natal i que triava «un país en el qual prevalga la llibertat civil, la tolerància i la igualtat davant la llei» (Clark, 1973, p. 431). La nacionalista Acadèmia Prussiana de Ciències es va ofendre. Com a president, s’esperava que Max Planck condemnara la resposta del seu amic. Ho va fer, argumentant que els comentaris i accions d’Einstein no ajudaven la situació. Però Einstein no havia de fer marxa enrere. «No compartisc el seu punt de vista», va escriure al seu company Max von Laue, «que un científic hauria de guardar silenci en assumptes polítics, és a dir, en els assumptes humans en sentit ampli… Aquesta moderació no comporta una falta de responsabilitat?» (Cassidy, 2009, p. 207–208). Com a secretari general de l’Acadèmia Prussiana de Ciències, el meteoròleg Heinrich von Flicker va instar Planck a exigir la renúncia d’Einstein. Einstein se li va avançar i va presentar la dimissió abans de rebre la carta de Planck. Preocupat per com veurien això les autoritats alemanyes, un altre dels secretaris de l’Acadèmia, l’orientalista Ernst Heymann, va redactar una declaració acusant Einstein de «participació en la propaganda d’atrocitats des de França i Amèrica» (Einstein, 1949, p. 82). En les actes de les reunions de l’Acadèmia, Planck va deixar constància tímidament de la importància incontestable i duradora del treball científic d’Einstein, abans d’escriure que era «profundament lamentable que Einstein haja fet impossible la seua continuació en l’Acadèmia a causa del seu propi comportament polític» (Heilbron, 2000, p. 159). Llavors Einstein va emetre un comunicat en el qual rebutjava les afirmacions de «propaganda d’atrocitats» i assegurava que ell «no volia viure en un país en el qual l’individu no és igual davant la llei i no té llibertat d’expressió ni d’ensenyament» (Einstein, 1954, p. 206). Acceptar la situació d’Alemanya, va dir Einstein després a les autoritats de l’Acadèmia, «hauria estat equivalent a repudiar totes les nocions de justícia i llibertat que he defensat tota la meua vida» (Einstein, 1949, p. 86). Les conseqüències de la posició de Planck, que opinava que un no podia rebutjar les demandes dels nazis, i la d’altres autoritats de l’Acadèmia, que no pensaven que fora necessari fer res, van ser en última instància indistingibles. «Quan van haver de triar entre fer perillar la seua acadèmia o consentir la porga racista de l’Acadèmia Prussiana de Ciències», diu Walker, «els científics de l’acadèmia van cedir la seua independència i es van convertir en còmplices: van ajudar l’estat nacionalsocialista a expulsar els científics jueus de l’acadèmia» (Walker, 1995, p. 92–93). Llig l’article complet al web de Mètode Philip Ball. Escriptor i comunicador científic (Londres, Regne Unit). Ha treballat com a editor en Nature. Entre els molts llibres sobre la ciència i les seues interaccions amb la cultura general destaca Al servicio del Reich: La física en tiempos de Hitler (2014). El seu últim llibre és Cuántica: Qué significa la teoría de la ciencia más extraña (2018). Què és Mètode?

Summary: Einstein i la física nazi


El departament de Justícia ha interposat un recurs contenciós-administratiu davant l’Audiència espanyola contra el govern espanyol per la discriminació del català en les noves proves de selecció de funcionaris de jutjats. El ministeri espanyol de Justícia ha incorporat el coneixement de llengües estrangeres a una llista de mèrits puntuables a la prova, però ha obviat el del català. Segons els criteris establerts per l’equip de la ministra Dolores Delgado, per a l’accés al cos de funcionaris, el català no és ni un requisit, ni un mèrit. Una llengua pròpia i oficial té menys consideració que llengües estrangeres com el danès, el francès o l’alemany. Els aspirants, per tant, sumaran punts per tenir idiomes com l’alemany o el danès, però no per saber el català malgrat vulguin treballar a Catalunya. Les llengües cooficials continuen sense ser necessàries per presentar-se a les oposicions de l’administració de justícia, ‘un greuge encara més evident després que, per primera vegada, el Ministeri reconegui les llengües estrangeres com a mèrit’, segons Justícia. Els aspirants de les oposicions fan un examen inicial. En cas d’aprovar-lo, accedeixen a la fase de mèrits, en la qual el ministeri de Justícia puntua el coneixement de les llengües estrangeres, juntament amb altres títols, graus acadèmics i cursos informàtics. Un cop superades aquestes fases, de forma voluntària, les persones que obtenen plaça de funcionari i que volen treballar a Catalunya, poden acreditar llavors els coneixements de català amb certificats o proves de nivell. Els resultats, però, no influeixen en el resultat de les oposicions, sinó que exclusivament serveixen per millorar la posició per escollir plaça de destí. També és el cas dels funcionaris que vulguin treballar a Galicia, el País Basc, les Illes o el País Valencià. Fins ara, les oposicions de funcionaris de jutjats constaven d’un únic examen i no hi havia cap fase de mèrits. El coneixement del català es podia acreditar igualment un cop aconseguida la plaça. Madrid s’hi nega El govern ha interposat el recurs després d’adreçar un requeriment a Madrid per posar de manifest la necessitat que el català puntués per a l’accés al cos de funcionaris. El ministeri de Justícia, però, s’hi va negar amb el pretext que el procés de selecció ha de garantir ‘les mateixes condicions d’igualtat, mèrit i capacitat per tots els aspirants de tots els àmbits territorials’. La Generalitat considera que la solució passa perquè el departament de Justícia convoqui les oposicions per a les places de Catalunya i determini que el coneixement del català sigui un requisit per a poder presentar-s’hi. El procés de selecció servirà per cobrir un terç de la plantilla dels jutjats de Catalunya. És a dir: 2.497 persones de les 7.444 que hi treballen. Les oposicions es faran a la tardor i serviran per cobrir places de gestors processals, tramitadors processals, auxilis judicials i metges forenses. Les proves per a places de promoció interna s’han fet aquest juny. La llengua catalana a l’administració de Justícia té un ús residual, que no es correspon amb la realitat sociolingüística de Catalunya. L’ús del català als jutjats ha caigut per catorzè any consecutiu, tocant fons. Només s’escriuen en català el 7,7% de les sentències. És el mínim històric. La Generalitat alerta que els treballadors de l’administració tenen el deure de saber el català, i que els ciutadans que s’adrecen a la justícia tenen el dret d’utilitzar-lo. L’article 33 de l’estatut indica que els professionals de l’àmbit judicial han d’acreditar ‘un nivell de coneixement adequat i suficient’ de les llengües oficials –també del català– per prestar els seus serveis a Catalunya i garantir el dret d’opció lingüística. En canvi, la llei estatal permet que jutges, magistrats, fiscals, lletrats i personal funcionari dels jutjats de Catalunya no tinguin cap coneixement de la llengua catalana. El Consell d’Europa, en aquest sentit, ha advertit, consecutivament, en els seus últims cinc informes, que el govern espanyol incompleix de la Carta europea de les llengües regionals o minoritàries, que compromet els estats signants –entre els quals Espanya– a garantir l’ús d’aquestes llengües a la justícia, l’administració pública o als mitjans de comunicació. En relació amb això, el Comitè de Ministres del Consell d’Europa ha instat l’estat a fer canvis legals per augmentar el percentatge de personal judicial competent en aquesta llengua.

Summary: La Generalitat denuncia el govern espanyol per discriminar el català en les oposicions de funcionaris de jutjats


El conseller d’Hisenda, Vicent Soler, no descarta que la Generalitat hagi de prorrogar el pressupost d’enguany per a l’exercici següent, un fet insòlit en els comptes del País Valencià. Soler ho ha anunciat en la conferència de premsa després del ple del Consell, que extraordinàriament s’ha fet un dilluns. Ha dit que el govern valencià avalua ‘tranquil·lament’ els pros i contres d’una pròrroga del pressupost. Sobre això, ha afegit que és possible que es disposi de la informació relativa a la liquidació del 2017, però no la relativa al pagament de les bestretes, cosa que implica un risc a l’hora de pressupostar els ingressos: ‘Et pots equivocar molt’, ha dit. Quant a les retallades, que es presentaran la setmana entrant, ha assenyalat que qualsevol modificació tindrà l’aprovació dels tres integrants del govern i s’explicaran a les Corts el 15 d’octubre. Aquestes són algunes de les iniciatives que ha fet públiques Vicent Soler, a les quals ha afegit la creació d’un observatori fiscal, l’obligatorietat d’un auditor intern en les fundacions públiques i l’ampliació del pla d’inversions productives i per a sol·licitar la protecció de l’horta. Aquest projecte de llei de mesures fiscals, que ha presentat al costat de la vice-presidenta del Consell, Mónica Oltra, es convertiria en una llei ordinària en el cas que es prorrogués el pressupost de la Generalitat.

Summary: Soler no descarta de prorrogar el pressupost de la Generalitat


El líder de Podem, Pablo Iglesias, dóna per fet que l’acord del Prado proposat des de Compromís Podem no reeixirà. N’ha responsabilitzat directament el PSOE: ‘La proposta m’ha semblat molt sensata, però he comprovat amb tristesa que el PSOE ha dit que no’. ‘Pedro Sánchez ha dit massa cop no’, li ha retret Iglesias, que creu que el líder socialista es troba tancat en una gàbia i li prohibeixen governar amb Podem.

Summary: Pablo Iglesias: ‘Pedro Sánchez ha dit massa cops no’


La Generalitat ha imposat la primera sanció econòmica per homofòbia per un cas d’insults a un treballador d’un centre residencial per a ancians que va tenir lloc el març passat i de la qual ja s’ha fet efectiu el pagament de 300 euros per part de la persona infractora. La Conselleria de Treball, Afers Socials i Famílies de la Generalitat ha explicat avui en un comunicat que ha rebut 81 denúncies des que es va aprovar fa dos anys la Llei 11/2014 per garantir els drets de lesbianes, gais, bisexuals, transgèneres i intersexuals (LGTBI). La víctima va ser increpada i menyspreada per la seva orientació, davant del que la consellera, Dolors Bassa, ha destacat que la seva valentia al denunciar ha permès instrumentar la sanció, així com gràcies a les persones que han estat testimonis. Ha destacat que la sanció té ‘un gran simbolisme’, perquè posa de manifest la tolerància zero de l’administració i la societat davant de les conductes contra el col·lectiu LGTBI, així com un pas endavant en la lluita pels drets d’aquestes persones, i ha animat que denunciïn qualsevol vulneració dels drets que pateixin. Aquesta llei ha estat dotada fa poc d’un règim de sancions administratives per perseguir les conductes LGTBIfòbiques no previstes en el codi penal i que són formes de discriminació que es produeixen de manera quotidiana. De les 81 denúncies que ha rebut l’Àrea per a la igualtat de tracte LGTBI, 67 fan referència a insults, entre les quals hi ha 34 insults en persona, 16 a través dels xarxes socials i 17 en altres mitjans. Dels fets denunciats, s’han obert 32 expedients administratius, mentre que la resta s’han derivat a la via penal o laboral, o quedaven fora de l’àmbit competencial de la Generalitat. A més del règim sancionador, la Direcció General d’Igualtat preveu mesures pedagògiques, de formació i de mediació per abordar aquests casos. També s’han atès 140 notificacions de vulneracions de drets rebuts en aquesta llei, així com centenars de consultes al telèfon 012. Acte de reconeixementLa consellera ha recordat que la Generalitat es presentarà com a acusació popular contra un veí de Mataró (Barcelona) per presumptament amenaçar al col·lectiu LGTBI, i ha anunciat que aquest divendres celebraran un acte de reconeixement a les persones i entitats que han defensat històricament els drets LGTBI, a les 19.00 hores al Palau Moja de Barcelona. La Conselleria treballa a estudiar la implementació de la Llei 11/2014, mentre que es preveu l’elaboració d’un protocol sobre la persecució contra persones LGTBI, davant del que Bassa ha afirmat: “Encara ens queda molta feina a fer i tenim molt marge de millora, som conscients”.

Summary: Els insults homòfobs a un treballador d’una residència, primera multa per la Llei LGTBI


Aquest matí s’ha començat a difondre de sorpresa un nou eslògan entre l’independentisme que fa una crida a la unitat. Es diu ‘Tsunami democràtic‘. Amb un compte a Twitter que ja acumula més de setze mil seguidors amb un dia de vida i un canal a Telegram, els promotors asseguren que és una resposta dels ciutadans a la sentència del Tribunal Suprem espanyol amb desobediència civil i no-violència. El moviment ha irromput a les nou de matí amb una pàgina web i un vídeo que té com a lema ‘Canviem l’estat de les coses’. També hi ha impressionat un compte enrere que venç dijous a mig matí. En el seu manifest demana de no desistir en la defensa dels drets individuals i col·lectius i diu que per això cal una lluita democràtica, organitzada i determinada, que es fonamenti en la desobediència civil i en la lluita no violenta. Sense violència de cap mena, ‘però amb tota la fermesa’. Com es farà i en què consistirà encara no es concreta, però sí que es diu: ‘L’autocrítica, la ironia, la creativitat, la diversitat, la imperfecció i tot allò que potenciï un moviment col·lectiu i transversal seran les nostres eines. No defugim la incomoditat que pot resultar de l’exercici dels drets fonamentals i la transformació social. L’assumim i la confrontem.’ Llegiu ací el text de presentació, íntegre: «El viatge a l’autodeterminació és llarg i complex. En el trajecte sembla que algunes paraules hagin perdut significat i fermesa. ‘Unitat’, ‘referèndum’, ‘democràcia’, ‘drets’, ‘justícia’. La desorientació i la frustració acumulades per les conseqüències de la repressió són evidents i no cal ni defugir-les ni dramatitzar-les. Són les que són. Però en el moment en què tot sembla aturat sorgeix un nou impuls. Perquè la gent sempre hi ha estat. No podem desistir en la defensa dels drets individuals i col·lectius, perquè no són només paraules o convencions que sonen bé. Són accions que s’exerceixen dia a dia. I si no s’exercissin perdrien sentit fins a desaparèixer. Ens hi va tot. Per tornar a generar esperança cal que ens posem en moviment. El compromís d’homes i dones que durant generacions han exercit i guanyat els seus drets en tantes lluites ens encoratja. Aquest compromís amb el present és el que genera futur. En aquest sentit, la lluita pels drets fonamentals no es pot deixar per a més endavant. És ara que ens interpel·la. I estem a punt. Ho farem pacíficament, amb serenor i convenciment. Ho farem democràticament, amb determinació i de manera organitzada. Els nostres ideals defensen les llibertats irrenunciables i persegueixen la justícia social. Ens servim de la lluita no violenta i de la desobediència civil com a estratègies transformadores. Cap violència, però tota la fermesa. L’autocrítica, la ironia, la creativitat, la diversitat, la imperfecció i tot allò que potenciï un moviment col·lectiu i transversal seran les nostres eines. No defugim la incomoditat que pot resultar de l’exercici dels drets fonamentals i la transformació social. L’assumim i la confrontem. Conservem una convicció: hi érem, hi som i hi serem. No som una nova organització: som una campanya constant, contínua i inesgotable. Hi ha resposta. Hi ha estratègia. Comença una nova onada i tu n’ets protagonista.» Diversos dirigents de l’independentisme han començat a difondre la iniciativa a les xarxes amb missatges diferents, començant pels presidents Quim Torra i Carles Puigdemont, el vice-president Oriol Junqueras, la secretària general d’ERC, Marta Rovira, el vice-president del govern, Pere Aragonès, el president del parlament, Roger Torrent, el vice-president primer del parlament, Josep Costa, el conseller Lluís Puig, les ex-diputades de la CUP Mireia Boya i Mireia Vehí i l’ex-diputat David Fernàndez. Els drets, si no s'exerceixen, perden sentit. La defensa de la democràcia i dels nostres drets civils, polítics i socials, inclòs el dret d’autodeterminació s’ha de fer cada dia. Hi estem compromesos. Sort i endavant #TsunamiDemocràtic https://t.co/hYP6GxiE3y — Quim Torra i Pla (@QuimTorraiPla) September 2, 2019 Cal recuperar la iniciativa, i en tots els àmbits. Aquesta és una bona manera, intel·ligent. El compromís amb la no violència ens fa més forts, que ningú en tingui cap dubte. I sí, ara comença el temps de la represa. https://t.co/RNXvdkKKoi — Carles Puigdemont (@KRLS) September 2, 2019 Junqueras: Votar no és delicte! La democràcia prevaldrà per sobre de tot i ens conjurem per defensar-la! Sempre! #tsunamidemocratic https://t.co/VVvwTgWc1A — Oriol Junqueras 🎗 (@junqueras) September 2, 2019 Tal com vam sortir a defensar les urnes i el dret a vot, sortirem a defensar la democràcia i exercir els drets i llibertats tantes vegades com faci falta. Fer un referèndum no és cap delicte. Defensar la independència, tampoc. #TsunamiDemocràtic https://t.co/XOC0ngW8U4 — Marta Rovira Vergés🎗 (@martarovira) September 2, 2019 Davant la involució democràtica de l’Estat, conjurem-nos per defensar els drets i les llibertats des de la no violència. Votar mai pot ser un delicte! #TsunamiDemocràtic https://t.co/uR9mYPQqCc — Roger Torrent 🎗 (@rogertorrent) September 2, 2019 Molta gent creu que l’independendentisme té el dilema de com respondre a la sentència, i no és cert.El dilema el té l’Estat, que ha de decidir quina sentència dicta.Nosaltres només tenim l’opció de reaprendre i reprendre el camí.#TsunamiDemocràtic #Independència — Josep Costa🎗 (@josepcosta) September 2, 2019 La força del poble de Catalunya és qui te l’energia capaç de generar tot allò que es proposi, i des de l’estratègia i la #noviolència . Benvingudes propostes del @tsunami_dem https://t.co/NrcTUYzsT0 — Lluís Puig i Gordi (@LluisPuigGordi) September 2, 2019 Votar, fer un referèndum no és cap delicte. Tampoc ho és la independència! Sortirem sempre i arreu a defensar-ho! La democràcia i la llibertat sempre, conjurem-nos! #TsunamiDemocràtic https://t.co/uCBElU8cP5 — Pere Aragonès 🎗 (@perearagones) September 2, 2019 La gota forada la roca.#tsunamidemocràtichttps://t.co/eug8DrTz1p — David Fernàndez (@HiginiaRoig) September 2, 2019 Obrim nou cicle, recuperem la iniciativa, sempre des de la noviolència #Tsunamidemocratic #ObjectiuIndependència https://t.co/BxRJVKRUvx — Elisenda Paluzie (@epaluzie) September 2, 2019 Cal organitzar la resposta a la sentència des de la desobediència civil massiva i continuada. Provoquem junts un #TsunamiDemocràtic. Som-hi! https://t.co/czqMT3FWjG — Mireia Boya Busquet (@yeyaboya) September 2, 2019 La sentència al Tribunal Suprem marcarà com l’Estat gestionarà la dissidència política, toca respondre massivament, amb desobediència i amb un #TsunamiDemocràtic Alerta a la compta @tsunami_dem — Mireia Vehí (@Mireia_veca) September 2, 2019 Som-hi ! https://t.co/JlOHmFFcMH — Toni Morral (@MorralToni) September 2, 2019 Comença setembre. TSUNAMI DEMOCRÀTIC. https://t.co/ynttSEdFBp Davant l'inacceptable, desobediència. — Albano-Dante Fachin (@AlbanoDante76) September 2, 2019 No hi ha sentència possible que justifiqui la vulneració constant dels nostres drets. Organitzem-nos, defensem-nos i alliberem-nos amb la independència! #TsunamiDemocratic https://t.co/EgbqhCq1VT — Marta Rosique i Saltor (@MartaRosiq) September 2, 2019 La sentència del #JudiciFranquista provocarà un #TsunamiDemocràtic pels drets, la llibertat i l’autodeterminació! Uneix-te al @tsunami_dem, organitzem la resposta a la sentència! https://t.co/XZ40YTFiVC — Joventuts d’Esquerra Republicana🎗 (@JoventRepublica) September 2, 2019 I tant que les coses es movien. I més que es mouran. SEGUIM🌹 #TsunamiDemocràtic — Lluís Llach (@lluis_llach) September 2, 2019 📢 Les estudiants també ens avancem a la sentència! 💪🏿 Ens sumem al #TsunamiDemocràtic per canviar l'estat actual de les coses. Fem part del Tsunami! 🌊 https://t.co/ldRpIFdYrd — SEPC (@SEPC_nacional) September 2, 2019 Trenquem el mur de repressió, que l'Estat ha volgut construir, amb un #TsunamiDemocràtic que tingui l'impuls de la mobilització, l'acció col·lectiva i la defensa de la democràcia i de les llibertats, començant per la dels que pateixen presó o exili. https://t.co/O1UcFy0XMH — Ernest Maragall i Mira (@ernestmaragall) September 2, 2019 Som una mobilització constant, contínua i inesgotable.#TsunamiDemocràtic https://t.co/TTSgkJiHu3 — Meritxell Serret (@MeritxellSerret) September 2, 2019

Summary: Tsunami Democràtic: un nou eslògan fa irrompre de sorpresa la unitat independentista


Ciutadans ha demanat a Mariano Rajoy que convoqui ‘eleccions ‘en les pròximes setmanes’ i li ha advertit que si s’enroca i continua en la seva ‘paràlisi habitual’, donaran suport a la moció de censura, que consideren ‘instrumental’, per tal de ‘donar la veu als espanyols’. Així ho ha anunciat José Manuel Villegas en una conferència de premsa l’endemà de conèixer-se la culpabilitat del PP en el cas Gürtel. Villegas ha dit que la corrupció ‘està asfixiant la política a Espanya i agreujant la convivència democràtica’. Aquest cop d’efecte de Ciutadans dóna resposta a la moció de censura presentada per Pedro Sánchez avui mateix. Això sí, ha advertit que si en la moció de censura també hi prenen part partits independentistes, ells no hi votaran a favor. Ciutadans dóna per fet que el PSOE ‘està cercant el suport dels separatistes i populistes’: ‘I aquí no nosaltres no hi serem’.

Summary: Ciutadans demana a Rajoy que convoqui eleccions o donarà suport a la moció de censura


El Sindicat d’Estudiants dels Països Catalans (SEPC) ha denunciat que la UAB espia algunes activitats polítiques que es fan al campus universitari i els estudiants que hi participen. Segons que ha explicat la Directa, el sistema de càmeres de videovigilància del campus s’ha utilitzat per enregistrar i emmagatzemar vídeos i fotogrames dels estudiants en diverses accions, com ara paradetes informatives, xerrades i actes polítics. ‘Hi ha llistes negres confeccionades per la UAB per motius ideològics i organitzatius’, ha denunciat el SEPC, que ha demanat una investigació del Síndic de Greuges per les possibles irregularitats en la recopilació de dades de manera il·lícita i per motius ideològics. La documentació l’ha lliurada el Servei de Seguretat i Vigilància de la UAB als Mossos d’Esquadra, que investiguen el boicot a diversos actes de Societat Civil Catalana al campus. Els serveis jurídics de la universitat neguen que es facin seguiments a persones concretes i asseguren que les càmeres enregistren sempre. A més, afirmen que les imatges es conserven durant trenta dies i que, si cap autoritat no les demana, se n’eliminen els discs durs. No obstant això, les imatges obtingudes mostren que no són plans generals del campus. Hi ha zooms de les paradetes informatives, de les taules amb els ponents de les xerrades i de grups d’estudiants que s’asseuen a la plaça Cívica. Segons la Directa, els Mossos utilitzen aquests enregistraments per elaborar fitxes individualitzades amb informacions de l’activitat política dels estudiants vinculats a la Plataforma Antifeixista. El 2015, la Directa també va denunciar casos d’espionatge polític a la UAB. Concretament, van elaborar-se reports sobre les activitats polítiques i sindicals contra les polítiques de l’equip de govern de la universitat i també arran d’una visita de David Fernàndez, que aleshores era diputat de la CUP, a col·lectius d’estudiants.

Summary: Denuncien espionatge d’activitats polítiques i ‘llistes negres’ dels estudiants al campus de la UAB


Ian McEwan, un dels novel·listes contemporanis de més prestigi internacional, ha passat per Barcelona aquesta setmana per presentar la seva darrera novel·la, Closca de nou, publicada en català i espanyol per Anagrama. Dijous va protagonitzar un diàleg al CCCB amb el periodista Antonio Lozano, ‘El moment McEwan’, entès com a prèvia del Kosmópolis (que començarà el dia 22), i ahir es va trobar amb la premsa i va estar prop d’una hora responent preguntes sobre la novel·la i també sobre la seva postura en fets d’àmbit polític i social, no pas literari, com ara la crisi dels refugiats i el Brexit. Ian McEwan té una veu timbrada que no acaba d’acompanyar les seves maneres polides i respectuoses. Però en cap moment no es mossega la llengua, sinó tot el contrari. És un escriptor compromès amb la seva societat i el món que li ha tocat de viure, amb uns valors sòlids, i amb uns elements de partida, pel que fa a la creació, interessants i estimulants, perquè contenen risc i llibertat. Closca de nou és una novel·la on el narrador protagonista és un fetus que encara ha de néixer. Dins la panxa, escolta tot allò que diu sa mare i que passa al seu voltant, i degusta amb gran plaer hedonista les dues copes de vi que es pren la seva progenitora. Però aquest protagonista intrauterí està inquiet, perquè s’assabenta que la seva mare i l’amant volen assassinar el seu pare per raons econòmiques. El protagonista se sent impotent per interrompre aquella bogeria, una mica com Hamlet, en el seu context. La primera pregunta versa sobre la relació de la novel·la amb el Hamlet de Shakespeare. I diu Ian McEwan: —Sóc un gran lector de Shakespeare i en especial m’agrada el Hamlet. Per a mi és el text fundador de la modernitat, perquè reflecteix la manera que tenim de pensar nosaltres mateixos. Avui vivim un moment on tot es qüestiona, és un món ple de dubtes. I això ens capbussa en un procés del jo. Aquest procés també el va tractar molt bé Montaigne. El jo és la pedra angular que determina la individualitat del món en el qual vivim, és la pedra angular de la modernitat. En el context social actual se’ns plantegen grans desafiaments, perquè patim atacs oberts contra la societat, contra l’ordre democràtic. Això passa als Estats Units i a Europa, però tampoc no hem d’oblidar Rússia i la Xina. Davant d’aquests fets que fan trontollar l’ordre democràtic, sentim impotència, perquè ens costa donar forma a aquests esdeveniments i també perquè sentim que no podem incidir en aquests fets per canviar les coses. Això li passava a Hamlet i això li passa al protagonista intrauterí de Closca de nou: percep la realitat però no hi pot incidir per canviar-la. I, malgrat tot, jo volia que la novel·la aportés llum, oferís algun grau d’optimisme, cosa que no té Hamlet. Hamlet acaba mort a dalt de l’escenari, com gairebé tots els personatges de l’obra. I després de la mort, què? El silenci. En canvi, el meu personatge va néixer per interrompre el flux dels esdeveniments. El meu home protagonista, malgrat la seva joventut (és a punt de néixer), es planteja que el seu objectiu és la recerca del sentit de la vida. La resta és caos. Per a un artista, també és una mica això: en un artista la voluntat de creació consiteix a cercar el sentit de la vida. I jo ho he volgut fer en un context de novel·la còmica. —Ja volíeu d’entrada fer una novel·la còmica o va anar venint? —Per a mi escriure una novel·la és un viatge exploratori. Pots tenir un mapa que et doni una certa guia, però només t’aporta una idea aproximada. Un dels grans plaers de ser escriptor de novel·les és el de la sorpresa. Perquè no tens mai una noció plena i completa de com sortirà el viatge. En aquest cas, de seguida vaig descobrir que el narrador intrauterí era un compendi de tot allò que ha estat la meva carrera: hi és tota la violència i la crueltat, però també tota l’esperança. I també hi ha la meva passió per la poesia i la passió per Shakespeare, etc. Només vaig tenir un dubte, que no he resolt: si el protagonista intrauterí representava Hamlet o representava Shakespeare. És una pregunta que no m’he arribat a respondre. —I sobre l’ús del gènere negre? —Certament té un element de thriller, però no n’és l’element central. Perquè sabem qui ha comès el crim, la pregunta se centra a saber si els assassins se’n sortiran o no. Jo no sóc lector de novel·la negra, però com a autor m’agrada jugar amb altres gèneres, per servir-me de les seves convencions. —Hi ha un moment que el protagonista pensa que els actes de la seva mare el convertiran en un personatge marginal i sap que allò que trobarà més a faltar és la cultura. —Quan pensem en la pobresa tots tendim a pensar en la manca de diners. Però hi ha altres coses que afecten aquesta condició, que són vinculades a l’esperit humà. El protagonista s’imagina que aniria a viure en un pis petit, brut, ple de fum, sorollós, d’un gratacel insalubre. I la cosa que més l’afecta quan pensa en aquesta situació és que en aquest ambient li mancarà la cultura. En condicions de pobresa no hi ha llibres ni música. I fins i tot, la pobresa ens oprimeix tant que no ens deixa espai per estar sols ni ens proporciona silenci. La soledat i el silenci són un luxe. I és aquí quan s’adona que cal extreure algun sentit a la vida. Però això també és un luxe, perquè per fer-ho cal tenir les necessitats bàsiques cobertes. —Us va costar la primera frase de la novel·la? Diu: «I aquí em teniu, cap per avall dins d’una dona.» Fa una certa basarda descobrir que la criatura que hi ha dins la panxa d’una mare no sent cap vincle per ella. —Aquesta primera frase em va caure del cel i la vaig anotar. Quan la vaig escriure no sabia qui la pronunciava ni en quines condicions ni on es trobava. La vaig anotar tot i no saber el qui, el què i el com. I la vaig deixar descansar dos o tres mesos, sense escriure res més. —En la vostra vida, gaudiu del vi com a font de plaer i hedonisme, com el protagonista? —Oi tant! El vi, més que qualsevol altra beguda alcohòlica, és un acompanyant necessari, imprescindible, per als moments de plaer. Perquè el vi invoca la tradició i tots els processos que cal per aconseguir de fer-lo. És un punt àlgid, de civilització. És un compendi d’allò més bo que tenim com a civilització. A més, el vi ens porta bones converses amb amics, s’acompanya de bon menjar… Molt necessari. —Al final del llibre féu una referència a la situació dels refugiats. Quin és el vostre punt de vista sobre aquest drama? —La Unió Europea ha estat sotmesa a una prova molt difícil, greu i severa. La UE no s’ha comportat com ho hauria d’haver fet, però no ha estat un fracàs del tot. És clar que hem d’acceptar els refugiats i que n’hem d’acceptar molts més. El Regne Unit s’ha compromès a acollir-ne vint mil. No, més, sempre i quan sigui un nombre que puguem sostenir i integrar. I, és clar, cal que la càrrega sigui distribuïda millor entre tots els països de la UE. I s’han de gastar molts diners, molts milers d’euros, perquè aquesta situació sigui més digne, perquè es dignifiquin els camps de refugiats, si més no, fins que els països d’on arriben aquests refugiats s’estabilitzin i ells puguin decidir si volen tornar-hi. La UE no ha tingut una actitud exemplar, tot i que no tots els països han reaccionat igual: uns han tancat fronteres i s’han tancat en banda. D’altres han col·laborat i van rebent refugiats, però n’estan pagant un preu polític molt alt. Perquè l’extrema dreta fa l’agost amb aquesta crisi, una extrema dreta que abans de la crisi dels refugiats ja tenia el terreny adobat. —Dèieu en una visita anterior a Barcelona, que la literatura no podria ser igual després de l’11-S de les Torres Bessones. Manteniu aquesta idea avui encara? — No recordo aquesta afirmació, tot i que segurament la devia fer. I, certament, estava equivocat. Perquè passi el que passi, la vida continua. S’han escrit molts llibres al voltant de l’11-S. Per a mi s’han escrit massa ràpid. La literatura necessita més temps. Aquests llibres tenen a veure més amb reports que amb literatura. Penseu que a una escala superior, després de la Segona Guerra Mundial, molts intel·lectuals deien que l’art després de l’holocaust ja no seria possible. S’entén l’impuls que va motivar aquesta afirmació, però hem constatat que no ha estat així. I això passa davant la crueltat humana una vegada i una altra. D’una altra banda, encara vivim el capítol de l’11-S: certes accions governamentals, la crisi dels refugiats, etc., són un corol·lari de l’11-S. Hauríem de cercar una resposta cultural davant de tot això. Però ens passa que avui la novel·la reflecteix un món a petita escala, a escala individual. Només un Tolstoi ha estat capaç de construir una novel·la a escala total. De fet, aquest capítol va començar amb Salman Rushdie per a la nostra generació i va arribar a la culminació de l’11-S. I avui continuem en el mateix capítol: la intervenció a l’Irac, la no-intervenció a Síria, etc. —I sobre el Brexit, quina posició heu adoptat? —Disset milions de britànics van votar a favor d’abandonar la UE i setze milions de mantenir-s’hi. Un petit grup de polítics enèrgics han envaït aquest procés. Són impacients, gens clars, opacs. Parlen del poble com si la societat britànica no estigués dividida en aquest tema i tothom estigués a favor d’abandonar la UE. En l’àmbit polític, econòmic i cultural, el Brexit és un autèntic desastre. Em sap greu perquè el Regne Unit som una democràcia parlamentària i guanyar a toc de plebiscit em recorda el Tercer Reich. I passa que aquest grup de polítics ataca sistemàticament tot aquell que és contrari als seus principis i ataquen de mala manera tot aquell que qüestiona abandonar la UE. L’aire està molt carregat i fa pudor en la política del Regne Unit actual. Des del referèndum del 1974, on es va aprovar l’entrada a la UE, que aquest petit grup polític no ha parat de burxar i intoxicar fins que ha aconseguit tornar a sortir. Per a mi la UE és un projecte heroic. Amb les seves imperfeccions, però ha permès que hàgim viscut un període de seixanta anys en pau, fet sense precedent. Ho trobaré molt a faltar. —Per tancar, vint-i-cinc anys després del naixement del grup de la vostra generació literària, que el conformeu juntament amb Martin Amis, Julian Barnes, etc., com diríeu que ha evolucionat? Us hi trobeu bé encara dins del grup, vós que en cada novel·la féu una cosa diferent? —No ens hem considerat mai un grup. Heu de pensar que en el context de la literatura britànica som contraris a les escoles, corrents o manifests, a diferència dels francesos, per exemple. Els escriptors britànics, des d’un punt de vista filosòfic, som materialistes, empírics. En aquest sentit, el grup és resultat de l’atzar: vàrem néixer a final dels anys quaranta; vam anar a viure a Londres en una mateixa època i llegíem les mateixes revistes. Però considero que no compartim cap mena d’estètica literària. Amb Barnes i Amis, quan ens trobem, no parlem mai de la nostra obra ni de què escrivim en cada moment. Fem safareig o parlem d’una altra literatura, però no parlem entre nosaltres de què fem. I sobre això que dèieu al final, heu de saber que cada novel·la que escric és com si fos la primera. Escric com si no tingués passat. Perquè el plaer d’escriure novel·les és explorar en cada una noves fronteres. Puc passar-me temps sense escriure, m’hi passo llargues temporades. I en aquests períodes, jo mateix canvio completament. Me’n sorprenc jo mateix. Potser per això també se’n sorprenen els lectors. I em costa molt de començar una novel·la. La següent que preparo ja veig que serà a anys llum d’aquesta.

Summary: Ian McEwan i el Shakespeare intrauterí


La Crida no demanarà el vot per a JxCat, ni per a cap altra llista de les eleccions espanyoles del 28 d’abril, tot i que el seu president, Jordi Sànchez, sigui el número u de Junts per Catalunya. Així ho ha anunciat el propi Sànchez a través d’un missatge als membres de la Crida, que ha fet arribar a través d’un correu electrònic avui al vespre. Empresonat a Soto del Real, i jutjat al Suprem pels fets del 20-S i l’1-O del 2017, Sànchez diu que la unitat és tan important que la Crida no la pot posar en perill fent campanya per alguna llista: ‘No seria encertat ni just que la Crida demanés el vot per uns o altres’, afegeix. El també president del grup de JxCat sí que demana que la ciutadania vagi a votar.

Summary: La Crida no demanarà el vot per a cap llista en les eleccions espanyoles


La gestió del màxim accionista del CF Reus Deportiu, Joan Oliver, ha portat aquest club centenari a un pas de la desaparició. Ho expliquen a VilaWeb fonts de l’entitat roig-i-negra, que fa tres mesos que no paga nòmines. Denuncien que Oliver els ha enganyats d’ençà del primer dia, perquè els va prometre una solució i pensaven que la situació d’impagament duraria, a tot estirar, un mes o dos. ‘És una situació difícil per a les famílies. Viuen amb els sous que vam cobrar a final d’agost i hi ha endarreriments en el pagament dels lloguers. És molt complicat’, expliquen fonts del Municipal de Reus. A més, els jugadors del filial i els treballadors del club cobren sous estàndards, no pas de futbolista, i per tant les dificultats es multipliquen. Avui, probablement després de l’entrenament, la plantilla farà una conferència de premsa o bé farà públic un comunicat. Els futbolistes han denunciat el club per impagaments i han renunciat al fet que la Lliga de Futbol Professional (LFP) els aboni les nòmines pendents per mitjà del fons que cada club diposita quan comença la temporada, a tall de fiança. Però la LFP només oferia el pagament de les setze nòmines del primer equip i deixava el cos tècnic, els jugadors del filial i la resta de treballadors del club sense cobrar. A més, era un pedaç perquè no es garantia que els futbolistes cobressin la resta de la temporada. El fet d’acceptar aquest pagament, però, no deixava el club exempt de l’obertura de l’expedient corresponent, que pot implicar el descens administratiu a final de temporada. Això vol dir gairebé segur la pèrdua de la categoria, amb totes les conseqüències: pèrdua de socis, d’oportunitats per als patrocinadors i dels diners que cobren els clubs de segona divisió pels drets televisius. A més, el descens pot no ser a segona divisió B, sinó fins a tercera i originar, de retruc, el descens del filial a primera catalana. Dimarts, la plantilla va reunir-se amb la LFP i l’Associació de Futbolistes Espanyols (AFE) a Madrid per trobar una solució. En acabat, el president de la LFP, Javier Tebas, va declarar que no podia assegurar la continuïtat del Reus a segona. A part un problema evident d’imatge, la LFP tindrà una dificultat afegida si els roig-i-negres abandonen la competició: tots els partits es consideraran guanyats pels seus rivals. Quan falten tres jornades per a acabar la primera volta, això beneficiaria l’Osasuna, el Màlaga i el Numància, que sumarien sis punts; la resta d’equips només en sumarien tres, els corresponents a la segona volta. Una adulteració de la competició que pot dur un autèntic terrabastall. Gestió nefasta dels recursos Els maldecaps del Reus van començar a final d’estiu. El club no va poder inscriure quatre futbolistes a la segona divisió perquè va sobrepassar el límit salarial. Un error enorme que ha obligat l’equip a jugar amb setze futbolistes i prou –tot i haver de pagar vint nòmines– més els del filial, que juga a tercera. La situació esportiva, amb l’equip en zona de descens, ha agreujat el malestar dels afeccionats, que ara veuen com el seu equip de tota la vida pot desaparèixer del mapa. ‘Podem parlar de desaparició del Reus perquè ningú no es farà càrrec d’un equip amb aquest deute’, explica a VilaWeb Joan Gomis, periodista de la Nova Ràdio i de Reus Digital, que segueix el dia a dia del club. Diu també que Oliver va comprar fa anys un club xinès, el Beijing Institute of Technology, una operació que va causar molta estranyesa a l’entorn del club i entre els periodistes que habitualment en segueixen l’actualitat. El Reus té un deute de cinc milions d’euros –entre salaris, deutes amb Hisenda i els proveïdors– que ara mateix és incapaç d’afrontar. Oliver cerca a la desesperada un inversor que liquidi el deute i salvi el club in extremis, però el seu silenci públic enmig de la crisi exaspera l’afecció i la plantilla. L’última promesa –o rumor que ha corregut– és que pagarà les nòmines pendents el cap de setmana. Si el màxim accionista no resol la situació, el Reus desapareixerà dimarts vinent a les 24.00, quan expira el termini perquè pagui les nòmines. ‘Com pot ser que un club que cobra cada temporada entre quatre milions i sis milions d’euros de drets televisius, i que no gasta diners en fitxatges perquè els jugadors vénen lliures, tingui un deute de cinc milions d’euros? No ho entén ningú’, diu Gomis. També explica que el Reus és un club petit en comparació amb la resta d’equips que competeixen a segona, amb dos mil abonats, i que fa dues temporades que no té patrocinador a la samarreta. A més, Gomis diu que a la LFP no li interessa que el Reus continuï a segona. ‘Hi ha hagut queixes per la il·luminació, la publicitat a l’estadi, una ampliació de l’aforament que no s’ha fet, informes negatius… petites queixes que van omplint el got’, assenyala. També recorda la polèmica per l’exhibició d’una gran senyera a l’estadi tres dies després dels escorcolls del 20-S, fet pel qual es va obrir un expedient al club. Dissabte, el Reus podria jugar l’últim partit al Municipal. És a les 18.00 contra el Còrdova i probablement hi haurà un ple a l’estadi amb els afeccionats escridassant la llotja. De fet, la plantilla podria negar-se a última hora a jugar el partit, que s’ajornaria. A més, s’ha convocat una manifestació a les 16.30 per a exigir a Oliver que vengui el club. D’ençà de l’adquisició de la majoria del paquet accionarial, el maig del 2014, Oliver havia aconseguit de portar el Reus a segona A, una categoria a la qual no havia arribat mai. Però quatre anys i mig després la situació és ben diferent, fins a l’extrem que pot desaparèixer.

Summary: La gestió de Joan Oliver porta el Reus Deportiu a un pas de la desaparició