El Comitè d’empresa de Ford Almussafes defensarà la planta valenciana i reivindicarà la seva viabilitat davant les solucions o alternatives que es plantegin amb motiu del trasllat de la producció dels motors Ecoboost. Aquesta reivindicació es plasmarà en una resolució que es compartirà en el ple del comitè europeu de Ford que es farà dijous vinent a Colònia (Alemanya), segons ha acordat avui per unanimitat el comitè d’empresa. Tots els representants del comitè d’empresa han coincidit a respondre a la decisió de la companyia, que la setmana passada va comunicar el trasllat de la producció de motors Ecoboost 2.0 i 2.3 de València a Amèrica del Nord a partir de 2022. En el ple del comitè europeu es redactarà una resolució sobre les demandes dels representants dels treballadors, que es traslladarà a la direcció. Aquestes consistiran a defensar la viabilitat de la planta i la recerca de solucions o alternatives, com va assegurar Ford quan va anunciar el trasllat de la producció de motors en indicar que buscarà ‘potencials oportunitats de producció’ per a la factoria a través d’una revisió contínua de la seva cartera de productes. La planta té garantida una planta de muntatge de bateries per als nous Kuga endollables i híbrids que començarà a funcionar el setembre de 2020.

Summary: El comitè d’empresa de Ford Almussafes reivindicarà la viabilitat de la planta


Miquel Àngel Landete, més conegut per Senior, és el líder d’uns dels grups de rock alternatiu català de més talent del moment, Senior i el Cor Brutal. El seu últim treball, el ‘Poder del voler’, va ser escollit millor disc de l’any als premis Enderrock. És evident que passen un bon moment i el premi els ha arribat en un reconeixement: avui actuaran al concert de l’Antiga Fàbrica Damm, a les Festes de la Mercè. Hem parlat amb Senior sobre aquest moment dolç que viu el seu grup. Parla clar, igual que ho fan les lletres de les seves cançons; directes i provocadores. Valencià i professor, el canvi polític al País Valencià l’entusiasma. Malgrat tot, creu que és impossible d’esborrar l’empremta que ha deixat el PP ‘des de 1939’. Diu que és l’hora de millorar la relació entre els Països Catalans, però que Catalunya ha de deixar d’exercir el paternalisme sobre els valencians. —Contents d’actuar al concert de la Damm dins les festes de la Mercè? —Jo crec que és un reconeixement. La gent d’Estrella Damm i la direcció artística del Festival BAM han considerat que seria oportú que tocàrem a l’Antiga Fàbrica de la Damm, que es veu que s’hi ajunta molta gent. I genial. A cada concert que ens contracten és un reconeixement. Això sempre. És la segona volta que toquem al BAM i la primera ja va ser un gran premi per la trajectòria que portàvem fins en aquell moment. —Darrerament dieu que voleu reinventar-vos. Què voleu dir? —Reinventar-nos en un altre grup. Tant pel que fa a composició, com a interpretació, com a estètica. Reinventar-nos, intentar ser uns altres que no som. Aprendre a fer coses que no sabem fer. —Això implicaria canviar de gènere musical? —Sí, volem intentar canviar el registre musical tant com puguem. Però al cap i a la fi som nosaltres i no podem convertir-nos en unes altres persones ni en uns altres músics. Ha de semblar coherent i creïble però volem anar al límit. Estarem dins els paràmetres musicals del rock que fem sempre, però m’agrada explicar-ho de la següent manera: fins ara intentàvem colpir l’oient, travessar-lo, empènyer-lo, excitar-lo amb cançons directes, franques i senzilles. I ara la nostra intenció és acaronar-lo, rodejar-lo. Una música més lúdica, més suau fins i tot. Encara no sé com acabarà, però tenim una intenció sonora de fer cançons més llargues, buscar fins i tot alguns trossos hipnòtics. —Aquest canvi el fareu amb el Cor Brutal? —Sí, amb el Cor Brutal, jo sol no sé fer res. Jo no tinc ni idea de coneixements musicals, els tinc molt limitats. Aleshores els necessite a ells i és un canvi que farem tots quatre de la mà, conjuntament amb el nostre tècnic de so de directes. El canvi el farem junts. —Un dels principals segells de Senior són les lletres que escriu: àcides, directes, plenes de política i sexe. Canviareu? —Sí, les lletres també canviaran totalment de registre. Fins i tot abans d’aquest canvi social que hi ha hagut al País Valencià i a algunes ciutats de Catalunya ja tenia previst canviar de registre. Ara em ve de gust escriure cançons diferents, d’amor sobretot. —Les cançons que heu escrit fins ara no les devien entendre, els vostres alumnes. —Més que pensant en els meus alumnes em preocupe per les meues filles. Ja són grans i comencen a entendre el significat de les lletres i m’agradaria fer cançons que puguen cantar a casa o al carrer sense problemes. —Com influeix la vostra professió de professor a l’hora d’escriure les lletres? —Jo supose que la meua vida diària i la feina de docent m’influeix molt. Estic en contacte amb els adolescents, que és una època de la vida que m’interessa molt. Una de les qualitats que té la feina de professor és que cada dia és diferent i no saps mai què passarà. I això fa que les coses siguen més divertides, més imprevisibles i hages d’estar més atent. Jo per a compondre estic atent tot el dia. Jo no tinc horari d’oficina. No componc de vuit a tres, sinó a tota hora. Intente estar alerta a tot el que passa al meu davant. —El títol del vostre àlbum, ‘El poder del voler’, ha estat premonitori. Supose que esteu content amb el canvi al País Valencià. —Sí, bé, tampoc no pensava que passaria quan el vaig escriure. Amb la irrupció de Podem a l’estat espanyol i l’existència de la CUP, crec que s’ha obert una porta a l’esperança que això es pot canviar sense violència. Però en realitat el ‘Poder del voler’, a part que és un títol que vaig triar perquè sonava molt bé, fa més referència a estimar. ‘Voler’ en valencià és estimar. Ací a València diem ‘jo et vull’, més que ‘jo t’estime’. Per tant, jo el que plantejava en eixe disc era més una pregunta de si un acte de violència podia ser un acte d’amor. Sentir amor per la teua família, pels teus amics i per la gent que et rodeja fa que t’encares contra la gent que et furta i aleshores això deriva en un acte de violència. Aquest és el plantejament que feia. —Dieu que amb la irrupció de Podem i la CUP en els darrers temps teníeu la sensació que ja no calia la violència. —Sí, era l’única esperança que tenia. De fet, ja havia perdut qualsevol esperança. No creia que el PP, el PSOE, Convergència i Ciutadans poguessen deixar el poder en mans d’altres que no fossen ells. Mai no hauria pensat que es pogués rebentar el sistema des de dins. Pensava que el canvi vindria amb una revolució violentada. Però ara hi ha perspectives que no. De fet, ja va canviant tot. —El PP ha deixat molta empremta a València. Costarà d’eliminar-la? —Jo crec que no ens la podrem traure mai del damunt perquè ja ve de molts anys enrere. La repressió franquista va ser molt forta. Si mires els arxius de les morts de la repressió franquista al Principat, crec hi ha entre dos i tres mil morts, igual que a Madrid. I a València hi va haver vora trenta mil morts. Només superat per Andalusia. Van liquidar tanta gent, va fugir tanta gent i van acollonir tanta gent que els feixistes s’han instal·lat ací i han manat fins ara; des de l’any 1939 fins ara. El PP serà molt difícil de fer-lo marxar. Impossible. Però el que hem d’aconseguir és portar-los al seu lloc, que és on no puguen manar. L’objectiu principal és que no ens furten més de tot allò que ens han furtat. —En l’àmbit de l’educació esteu esperançats amb el període que ha encetat Vicent Marzà? —Sí, moltíssim, tots els professors estem molt esperançats. Es fan les coses amb sentit comú. Home, tenim un conseller que és professor i això no havia passat mai. Tot el mal que ha fet el PP ací al País Valencià els darrers 25 anys jo crec que a poc a poc es pot revertir. Però per acabar de capgirar la situació també es necessita un canvi polític a Madrid perquè som part política d’Espanya. Aleshores, crec que hi ha esperança, però s’ha d’acabar de rematar a les generals. —L’educació pública ha rebut molts atacs. Quines mesures creieu que s’han d’aplicar? —La primera és tenir cura del treballador, que és el professorat. I ja el van cuidant més. La segona mesura és donar suport a la infrastructura de centres públics perquè fins ara tots els diners havien anat a l’escola concertada i privada. I el que començarà d’ací a poc temps és una campanya de conscienciació per a totes les parts afectades, que són: alumnat, col·lectiu de pares i mares, i professorat. Cal millorar la comunicació entre tots tres perquè l’alumnat és al mig i moltes vegades els pares i els professors no són on cal. —Veniu molt al Principat. Com es pot enfortir la relació amb el País Valencià? —Cal dir que el PP ha fet una tasca molt bona per separar-nos valencians, catalans i mallorquins a través del conflicte de la llengua. Hi ha gent que encara continua dividint-nos. Jo crec que, basant-nos en dues qualitats principals que tenim en comú, la llengua i una essència purament mediterrània, hem de trobar punts en comú. Crec que des del Principat s’ha de deixar eixe paternalisme català perquè ha fet molt mal a les relacions. Tant mirar cap avall i mirar els defectes de València i al final ha acabat passant el mateix al Principat. Per això crec que hem d’aprendre tots de tots, no només uns d’uns altres. Aleshores, en tot això també entra el terme de Països Catalans, que a mi em pareix una idea perfecta, però que ara mateix és una entelèquia molt difícil d’assumir per una gran part de la ciutadania de les Illes i del País Valencià. —Parleu del paternalisme català. Expliqueu-lo millor. —El paternalisme és una certa concepció que té l’esfera que governa a Catalunya. Creuen que els valencians som gent que encara estem a les cavernes. No dic que tot el Principat ho pense. Ja sé que gent com la CUP ho tenen més clar i tenen molta més transversalitat. Jo crec que falta més baixar a València i viure la realitat. I això la gent de la CUP ho fa, perquè baixen molt sovint. Però gent com ERC i Convergència no. També deixa’m dir que això es deu a una falta d’un moviment purament valencianista que ara va sorgint amb Compromís. Fins ara només hi havia un sentiment anticastellà o anticatalà, però mai purament valencià. Aquest és un dels valors afegits que té Compromís. —Com viviu el procés d’independència des de València? —El visc molt emocionat, com si en fos partícip. En aquests deu anys que fa que cante he conegut molts catalans, m’he fet amic de molts. Jo sóc molt fan de la CUP. Ho sóc molt. Jo crec que Convergència s’ha aprofitat d’un sentiment que ha estat tota la vida a la base social de Catalunya i hi mercadeja. Juga amb els sentiments de molts catalans, que tenen una determinació i el dret de deslliurar-se de l’estat espanyol. I Convergència, fins a cert punt, prostitueix eixe sentiment. Tampoc no entenc massa ERC. Fan el joc a Convergència.

Summary: Senior: ‘El paternalisme català ha fet molt mal a les relacions amb el País Valencià’


Manresa acull, del 10 al 13 d’octubre, la Fira Mediterrània, la cita més important de cultura popular, música i dansa d’arrel del país, un aparador excepcional que mostra, any rere any, que la tradició és una eina transformadora i creativa de primer ordre, sinònim de transgressió, actualitat i avantguarda. A la capital del Bages, s’hi va per gaudir d’artistes consolidats i emergents, per a descobrir noves propostes musicals, de dansa, de teatre, de circ i d’altres disciplines. I, també, per deixar-se seduir per l’ambient cultural i festiu que s’hi genera. La programació d’enguany fa una atenció especial a l’illa de Sardenya, amb una delegació de 60 representants de formacions de cultura popular i artesans tradicionals. I, alhora, ofereix propostes amb sonoritat de cobla i fa un maridatge de diferents artistes amb bandes de música, una de les expressions culturals més actives del panorama associatiu de la Mediterrània. En total, hi haurà 309 activitats i 22 espais d’actuació entre places, carrers i escenaris, hi assistiran 117 companyies i s’hi estrenaran 24 espectacles. A VilaWeb us oferim una selecció de deu de les propostes destacades, per no perdre’n detall i assaborir cada espectacles. Tost. Estrena absoluta. Dissabte, 12 d’octubre. El percussionista de la Seu d’Urgell Arnau Obiols interpreta el seu entorn vital i més familiar amb un àlbum que parteix de l’herència que ha rebut de la seua àvia i del seu avi pastor i tractant de bestiar, conegut amb el sobrenom de Tost. Saviesa popular, melodies tradicionals i sons de la natura pirinenca es barregen per construir atmosferes particulars que beuen de sonoritats orgàniques i electròniques i d’un tractament molt acurat de la percussió. Esquelles, sintetitzadors, caramelles, flabiols, rabequet, ximbomba i acordió es fusionen i sonen ben arrelats. El disc és una caixa de xicotetes sorpreses, des dels efectes electrònics de ‘El Gavinet de Dos Talls’, fins a la remor d’un ramat a ‘Corranda dels Xolladors’ i la màgica ‘Pregària per fer ploure’. Bestiari de Josep Carner. Estrena absoluta. Diumenge, 13 d’octubre. La sala gran del Teatre Kursaal acollirà un espectacle transversal i de gran envergadura, la tercera producció de NewCat – The New Catalan Ensemble, un llibre-disc que han il·lustrat els alumnes de l’Escola Massana, sota la direcció artística d’Arnal Ballester i que va dedicat a Josep Carner, un dels poetes més rellevants de les lletres catalanes del segle XX. La formació és encapçalada pel pianista i compositor Joan Díaz i, en aquest concert, inclourà algunes de les veus que han participat en el projecte, com la de l’acordionista Carles Belda, el productor i cantant Marc Parrot, la pianista i cantant Gemma Humet i la contrabaixista i cantant Gemma Abrié. Tot això, amb els versos recitats per l’actriu Clara Segura i el poeta Josep Pedrals. Cantu a tenore. Dissabte, 12 d’octubre, i diumenge, 13 d’octubre. Els Tenore Nunnale di Orune duran a l’escenari el ‘Cantu a tenore’ que la UNESCO va declarar Patrimoni Cultural Immaterial de la Humanitat, l’any 2005. És una de les expressions musicals més rellevants de la Mediterrània, una manera tradicional de cantar que els estudiosos anomenen ‘multipart singing’ i que és ben viva a les illes de Sardenya i Còrsega però que també és present al nostre país. A Sardenya, per exemple, es pot escoltar en viu i en moviment en algunes processons de Setmana Santa, com passa a Castelsardo. Al Pirineu romania a les esglésies i al País Valencià s’interpreta en alguns cants d’aurora, com el de la Vall d’Uixó. Animal de Séquia. Espectacle inaugural. Dijous, 10 d’octubre. La Fira Mediterrània comença amb la proposta espectacular i estimulant de la ballarina i coreògrafa alcoiana Sol Picó. Un nou acostament a les arrels per rellegir la cultura popular valenciana i contrastar passat, present i futur, tot remetent l’espectador a alguns elements que romanen en l’imaginari col·lectiu, com són l’aigua, l’arròs, la marjal, la llum i les festes. Hi ha Chimo Bayo,Vicent Andrés Estellés, una muixeranga i molt més. I, sobre l’escenari, vuit ballarins i més de trenta músics amb una escenografia impactant i la música del compositor Jesús Salvador Chapi, membre del grup de percussió Amores. 13 Songs a Week. Estrena absoluta, divendres, 11 d’octubre. Enguany, els ritmes més frenètics els farà la Dzambo Agusevi Orchestra, una formació de metall i percussió, d’arrel balcànica, que va nàixer a Strumica, a Macedònia, i que és encapçalada per Dzambo Agusevi, trompetista i fill d’una família de músics, conegut com el Tigre del Funky. A Manresa, interpreten el repertori habitual i presenten el nou àlbum, 13 songs a week. Obeses amb la Cobla Berga Jove i el Cor d’Obeses. Divendres, 11 d’octubre. La música i el tarannà inconfusibles dels osonencs Obeses es fusionen amb el Cor d’Obeses i una de les sonoritats més nostrades del país, la de la cobla, per oferir un espectacle que conjuga tradició i modernitat, que explora nous terrenys i que poua del repertori del grup, del de les cobles i de la gran imaginació musical de l’arranjador i cantant Arnau Tordera. El resultat és una mutació constant de ritmes, harmonies i melodies, una explosió musical descarada que no deixarà indiferent ningú. White Hole. Dissabte, 12 d’octubre. El virtuós multiinstrumentista i compositor Eduard Iniesta presenta el novè disc en solitari, un àlbum personal i íntim farcit de melodies belles i atmosferes amables, marca de la casa. Onze cançons que pouen d’estils diversos, on sona tant un ritme flamenc com swing, una balada o un tumbao. El disc compta amb la col·laboració de la cantant i trompetista Andrea Motis i del pianista Marco Mezquida, entre més. Hi predomina la mandola però inclou infinitat de timbres, hi ha guitarra elèctrica i la flamenca, violins i violoncels, piano, veus, percussions i més. Tot això amb electrònica diversa i la seua veu que fa de melodia principal, lletres d’ell mateix i els versos de ‘Pertanyo a la llibertat’, del poeta Enric Casasses. A Manresa interpretarà peces inèdites, en format quartet. Guerra. Espectacle de cloenda. Dissabte, 12 d’octubre, i diumenge, 13 d’octubre. El compositor i trompetista Cesare Dell’Anna i la banda de la Pulla Girodibanda fan un viatge artístic al Salento i un clam contra la violència al món. Guerra és una proposta de carrer que no deixa indiferent i que fa vibrar amb una sonoritat inconfusible i potent, la que ofereix aquesta formació de vents i percussió mediterrània. L’espectacle comença amb la xerinola que es genera amb una breu cercavila i continua sota l’enllumenat d’una glorieta que serveix d’escenari. El resultat és un espectacle únic i trepidant que ofereix una amalgama de sensacions amb moments de tota mena, en què sonen cançons instrumentals i cantades, algunes molt festives i d’altres de ritme lent i d’una bellesa exquisida amb veu, acordió i helicó, per exemple. A Manresa, per a l’actuació de diumenge, comptaran amb la col·laboració de diverses bandes de música catalanes. Binaural, música a cau d’orella. Divendres, 11 d’octubre. Tecnologia i tradició es donen la mà en una proposta que sona en 360 graus, de resultes d’un micròfon que capta la música des d’enmig de la sala i que l’envia als auriculars dels espectadors, per oferir una experiència d’absoluta intimitat amb el cant a cau d’orella. Les Marala Trio posen la tecnologia i la tradició al servei de la creativitat, beuen de la música d’arrel mediterrània i s’inspiren en el repertori tradicional dels Països Catalans. Interpreten cançons pròpies i lletres pròpies i de poetes com ara Maria-Mercè Marçal, Isabel Garcia Canet i Nina Da Lua. Tot això, amb l’acompanyament d’una guitarra, percussions i l’ús constant de la polifonia vocal. Final del Concurs Sons de la Mediterrània. Dijous, 10 d’octubre. El Concurs Sons de la Mediterrània és un clàssic de la Fira. Fa dotze anys que es fa i va adreçat a grups i solistes emergents, és una oportunitat per a prendre el pols al futur de la música d’arrel. Fins ara, l’han guanyat Grollers de sa Factoria (2008), els Laietans (2012), Roba Estesa (2015), Criatures (2016) i Clàudia Cabero (2018), entre més. Enguany, competeixen propostes variades que van des de la recuperació de cançoners fins a l’electrònica: Hi actuaran Alba Casaramona i Joan Berenguer, la Companyia Minimíssima, Game of Loops i Magalí Sare i Sebastià Gris.

Summary: Deu propostes destacades de la Fira Mediterrània


El president electe dels Estats Units, Donald Trump, ha criticat de manera constant els mitjans de comunicació. Durant la campanya electoral, per exemple, els va acusar de manipular les eleccions i estar al servei de la seva rival, Hillary Clinton. El diari The New York Times ha estat una de les víctimes principals dels seus atacs. Trump sap que gran part de l’elit mediàtica dels EUA li té animadversió, però a la vegada és conscient que pot aprofitar-se dels mitjans de comunicació per satisfer el seu interès. Com? Ell és un reconegut home espectacle —ha participat en diversos programes de televisió— i sap quin és el taló d’Aquil·les dels mitjans: l’audiència. Sense ella no funcionen i molts són capaços de fer qualsevol cosa per ella. Per això, el president electe ha adoptat una política comunicativa regida pels xous i els estirabots. D’aquesta manera, emmascara les seves decisions polítiques, moltes vegades controvertides i polèmiques. Pot sonar com una ximpleria, però és una estratègia molt ben calculada. De fet l’equip de comunicació de Trump controla totes les informacions i moltes només les fa públiques al compte de Twitter del magnat. Poques entrevistes i cap roda de premsa. D’ençà de l’última roda de premsa han passat més de 140 dies. Trump encara era candidat i estava en plena campanya. En aquella compareixença va dir que ‘Putin no respecta Obama’ i li va demanar que pirategés a Hillary Clinton, per trobar els correus electrònics que estava amagant a l’FBI. Aquesta setmana, per exemple, Trump ha fet ús de les cortines de fum per intentar amagar dues coses. Primer, el dijous havia d’explicar en roda de premsa com traspassa els negocis als seus fills per no tenir conflictes d’interessos un cop sigui escollit president pel Col·legi Electoral. Sobretot perquè moltes de les seves constructores treballen fora dels EUA i reben finançament estranger. Però poc abans va escriure un piulet assegurant que l’ajornava sine die perquè està ‘molt ocupat’ organitzant el seu equip de govern. I will hold a press conference in the near future to discuss the business, Cabinet picks and all other topics of interest. Busy times! — Donald J. Trump (@realDonaldTrump) December 13, 2016 El segon fet es va produir el dijous, quan va nomenar secretari d’Estat (ministre d’exteriors) a l’actual president de la petroliera Exxon Mobil, Rex Tillerson. Un home que s’ha involucrat directament en negocis a Rússia i coneix personalment al president Vladimir Putin, qui el va arribar a condecorar amb l’ordre de l’amistat. Aquesta mateixa setmana, el president Barack Obama, la CIA i l’FBI han acusat el govern de Putin d’haver piratejat les eleccions presidencials del novembre. I què va fer Trump per fer desaparèixer tot plegat? El mateix dia que va nomenar Tillerson es va reunir a la Trump Tower amb el raper afroamericà Kanye West. La trobada només va durar quinze minuts i segons West van parlar sobre ‘la vida’. Més tard també es va reunir amb els ex-jugadors de futbol americà Ray Lewis i Jim Brown. Pot semblar intranscendent, però els mitjans nord-americans van embogir amb la reunió Trump West. En aquesta gràfica podeu veure les cerques a Google relacionades amb el president electe després de nomenar Rex Tillerson (blau) i reunir-se amb Kanye West (vermell). La cortina de fum va ser prou efectiva. Abans de contraprogramar-ne el nomenament, Trump també va fer un xou televisiu de l’elecció del secretari d’Estat. Durant molts dies va aparentar no tenir gens clara la seva decisió i es va trobar amb diversos candidats. El sopar que va mantenir amb Mitt Romney, un dels seus crítics principals durant la campanya, també va fer perdre els estreps als mitjans. Romney makes it “Facebook official” that he’s not Trump’s pick for secretary of state. https://t.co/tKDgtJvoRJ — Maddow Blog (@MaddowBlog) 13 de desembre de 2016 Un altre cas similar es va produir durant el nomenament de Scott Pruitt al capdavant de l’agència de protecció mediambiental (EPA). Pruitt és procurador general de l’estat d’Oklahoma i un negacionista del canvi climàtic. Grups ecologistes l’han definit com ‘un llop per a protegir el corral’. Evidentment, Trump va fer servir una cortina de fum per intentar ocultar la polèmica. Abans de fer públic el nomenament es va reunir amb l’ex-vice-president dels Estats Units i reconegut ecologista, Al Gore. Més tard ho va fer amb l’actor Leonardo DiCaprio. Ací podeu veure les cerques a Google de Pruitt (blau), Al Gore (vermell) i DiCaprio (groc) relacionades amb el president-electe. Una presidència de telerealitat L’ex-portaveu dels republicans al Congrés i defensor de Trump, Newt Gingrich, ja va explicar fa temps en una entrevista a la cadena Fox com el president electe intenta convertir la presidència en un xou de telerealitat per mantenir els mitjans i l’audiència distrets. ‘Sincerament els mitjans sempre s’entretindran perseguint el conill’, va dir.

Summary: Les cortines de fum de Trump: com el president electe distrau els mitjans de comunicació


La Cambra del Llibre de Catalunya, que aplega el Gremi d’Editors, Gremi de Llibreters i Gremi de Distribuïdors, s’ha reunit aquesta tarda per acordar les actuacions arran de la crisi i fer un seguit de demandes a les administracions. Ha emès un comunicat en què demana de celebrar el Dia del Llibre al marge del 23 d’abril, abans de les vacances d’estiu, amb parades i signatures d’autors al carrer. El sector del llibre (editors, llibreters, distribuïdors) és un sector vulnerable en aquesta nova crisi econòmica que ja ha arribat. En plena campanya de Sant Jordi, la més forta de tot l’any, les llibreries han tancat i el calendari de promocions i presentacions de les novetats literàries també s’ha suspès. La diada de Sant Jordi significa per al sector entorn d’un 13% de la facturació de tot l’any, pel que fa als llibres en català (en els llibres en espanyol, el percentatge baixa fins al 7%). El dia de Sant Jordi el 60% dels llibres que es compren són en català, però la resta de l’any la xifra es capgira i no arriba al 30%. El comunicat diu: ‘El món del llibre està patint una de les crisis més greus i agudes dels darrers anys que està afectant tota la cadena de valor del sector. Segons les primeres previsions realitzades per la Cambra del Llibre de Catalunya l’impacte de la crisi del coronavirus al conjunt del sector a Catalunya, si les mesures de restricció de moviments de les persones no s’allarguen més enllà de Setmana Santa, podria arribar a afectar un terç de la facturació de l’any, equivalent a l’activitat econòmica del quadrimestre març-juny. Si a aquest impacte hi afegim l’efecte de la crisi a l’Amèrica Llatina, que està repercutint en les exportacions dels editors, la suma total se situaria en uns 200 milions d’euros.’ I Sant Jordi què? Marià Marín, secretari del Gremi de Llibreters, ha explicat a VilaWeb: ‘La festa de Sant Jordi, el 23 d’abril, no es pot fer, perquè a Barcelona surten 1,2 milions de persones movent-se per la ciutat en dotze hores. I hi treballem cinc mesos per organitzar-la, conjuntament amb l’Ajuntament de Barcelona.’ Patrici Tixis, president del Gremi d’Editors, tot i entendre que al 23 d’abril no se sortirà al carrer, matisa: ‘Ara, si es poguessin obrir les llibreries, mantenint les precaucions de seguretat sanitària (com en el cas de les farmàcies, botigues de fruita i verdura, grans superfícies), segurament hi hauria gent que aniria a comprar el llibre, perquè és una tradició.’ El comunicat recull aquesta possibilitat: ‘Tanmateix, en el cas que el dia de Sant Jordi les autoritats sanitàries ja haguessin aixecat la prohibició de tancament de les llibreries, el sector del llibre no renuncia a poder celebrar un 23 d’abril redimensionat i adaptat a les circumstàncies que hi pugui haver en aquell moment, tot i que no seria possible organitzar-lo, com fins ara, amb les parades i signatures de llibres al carrer.’ Però Marià Marín recorda que mentre hi hagi el confinament és impensable, perquè les festes populars també s’han prohibit: ‘Pensant que les condicions sanitàries milloressin, obrir és complicat. Perquè l’estat d’alarma que ha decretat el govern espanyol ho fa inviable i caldria que el govern espanyol fes una excepció, que ho veig difícil. Més enllà d’això hi ha l’aspecte logístic: com portaríem els llibres mentre hi ha el confinament, tenint en compte que les empreses de logística també són tancades?’ El sector no vol renunciar a celebrar la festa, passada la crisi, col·locant-la en una altra data. Tanmateix, posar data avui podria ser contraproduent, si s’hagués de canviar. Una data que sonava era Sant Joan. Però finalment s’ha descartat, perquè sembla una mala data: és un festiu, el dia abans hi ha revetlla, la gent pensa en l’àpat i les coques i ja no hi ha escola. Aquesta tarda no s’ha posat cap data, perquè cal veure l’evolució del virus. A més, Marià Marín diu: ‘Tampoc no podem decidir una data aleatòriament, si afecta tantes administracions i entitats. Cal acordar-la amb les administracions.’ Al final la Cambra del Llibre ha decidit de marcar un límit: abans de l’estiu. Mesures de les administracions Fa dies que els tres gremis treballen per fer un pacte intern de sector, perquè es facin el mínim mal possible entre ells. També per anar plegats en les demandes a les administracions. La gran crisi de fa una dècada ja va assotar amb fúria el sector, que es va recuperar amb molta dificultat; de fet, avui encara no ha recuperat les xifres de venda del 2007. Per entendre el sotrac de la gran crisi calen les xifres: del 2009 al 2015 el sector del llibre va perdre un 40% de la facturació. La diferència aquesta vegada és que les administracions públiques poden socórrer aquest sector i tants altres d’afectats; de fet, tota l’economia se’n ressentirà. I els bancs també es troben en una posició diferent. Recordem que els estats va emprar milers de milions d’euros a rescatar la banca, diners que no han tornat mai. Just abans de la reunió de la Cambra del Llibre, el president espanyol, Pedro Sánchez, ha anunciat un paquet de mesures econòmiques per valor de 200.000 milions d’euros. Caldrà veure quina part d’aquests recursos acaben beneficiant el sector de la cultura i, concretament, el del llibre. El comunicat diu: ‘La Cambra del Llibre de Catalunya ha fet arribar a les diferents administracions un paquet de mesures puntuals i estructurals per fer front a una situació que està posant en perill la continuïtat de l’ecosistema editorial a Catalunya, que és d’una extraordinària diversitat però, alhora, d’una delicada fragilitat financera atesa la seva atomització. Les principals mesures que s’han proposat estan en la línia de fer front, de manera urgent, a la crisi de liquiditat de moltes de les empreses que formen part del teixit industrial del món del llibre, el primer sector cultural de Catalunya.’ ‘També s’ha proposat a la Generalitat que els 13 milions d’euros que és previst destinar de més a la cultura en els pressupostos de la Generalitat, es destinin directament a pal·liar els efectes del coronavirus al sector cultural.’ Patrici Tixis diu: ‘Cal que les administracions públiques adoptin mesures que ajudin les llibreries i editorials, sobretot. En això ens hem concentrat aquests primers dies. És el que necessitem. Hem estat en comunicació amb la conselleria de Cultura. La consellera ha estat en tot moment amatent i donant-nos suport i ho agraïm. Li hem demanat que quan s’aixequi el confinament pel coronavirus, la conselleria impulsi campanyes per reactivar la venda de llibres. Que es faci un pla de xoc pensant en el moment de superar la crisi.’ Sobre això, el comunicat diu: ‘Paral·lelament s’ha demanat a les administracions públiques mesures que, un cop acabada la crisi de la Covid-19, permetin incentivar la lectura, fomentar l’accés a les llibreries, ampliar les dotacions per a biblioteques i incrementar els ajuts a la internacionalització.’ El secretari del Gremi de Llibreters diu: ‘Amb els establiments tancats, hi haurà impostos difícils de pagar i per això reclamem quitances, ajornament i moratòries. Aquestes mesures s’han d’aplicar a tot el comerç que ha hagut de tancar. Després també estudiarem mesures específiques per a les llibreries. Estem en contacte amb l’Institut Català de les Empreses Culturals (ICEC) i les biblioteques, que són àmbits sensibles per a nosaltres, per mantenir les compres previstes i ajornades. Perquè si el tancament dura un mes i mig, la facturació caurà en picat. Amazon, el gran beneficiari Un dels grans beneficiats del confinament podria ser Amazon, en detriment de les llibreries. Oriol Serrano, del Gremi de Distribuïdors, ha explicat a VilaWeb que hi ha hagut un lleuger augment de les demandes des d’Amazon, però no ha estat significatiu fins ara. Marià Marín és contundent en aquest aspecte: ‘Mentre les llibreries i el comerç és obligat a tancar, el més beneficiat és Amazon. El Gremi de Llibreters vol impulsar el comerç en línia. Moltes llibreries poden vendre els llibres des de les seves pàgines web. Ara, no podem oblidar que hi ha un greuge: a uns ens obliguen a tancar, a l’altre no. I en això les administracions hi haurien de pensar. Perquè, sobretot, la pressió fiscal no és la mateixa. Amazon opera en un territori i paga els impostos en un altre. Això és un greuge que no té sentit. És, si més no, elusió fiscal. I no només llibres. És una queixa que hem fet una vegada i una altra, també en l’àmbit europeu. I en aquest context, la queixa encara és més necessària.’ El comunicat no entra en aquest aspecte, tot i que és possible que aquesta setmana el Gremi de Llibreters faci públiques accions de foment de la venda digital en les pàgines web de les llibreries. Oriol Serrano és clar: ‘La patacada serà important. Però més tard o més d’hora es resoldrà. Ara, per a refer-nos de la desfeta, jo ja miro cap a la campanya de Nadal. Abans, ho veig difícil.’

Summary: Un Sant Jordi confinat s’ajorna


El president del govern espanyol en funcions i candidat del PSOE, Pedro Sánchez, ha fet unes declaracions que han aixecat una enorme polseguera. En una entrevista a RNE, ha dit que la fiscalia farà allò que li digui el seu govern en relació amb la petició d’extradició a Bèlgica del president Carles Puigdemont. Sánchez es va comprometre en públic al debat electoral de dilluns ‘a fer-lo tornar a Espanya’ i que passés ‘comptes davant de la justícia espanyola’. Avui li han demanat com pensava fer-ho. I ha respost que ja ho fan, que el jutge Llarena ha reactivat l’euroordre perquè li ho ha demanat la fiscalia. ‘I la fiscalia de qui depèn?’, ha etzibat a l’entrevistador. Fins ara, quan l’independentisme demanava a Sánchez i als membres del seu govern que retiressin les acusacions contra els presos polítics al Suprem, sempre havien dit que la fiscalia tenia ‘plena autonomia’ respecte de l’executiu, i que per això no hi podien influir. ‘Hi ha separació de poders’, deien els ministres de Sánchez. Heus ací el moment de l’entrevista de Sánchez a RNE: —Senyor Sánchez, en el debat va dir amb molta claredat: ‘Portaré el senyor Puigdemont a la justícia, el posaré a disposició de la justícia del nostre país.’ Com ho farà? —Ja ho fem. Nosaltres… No únicament el jutge Llarena, en aquest cas com a jutge instructor, sinó també la fiscalia general de l’estat, que va demanar al jutge instructor que activés l’euroordre després d’haver-se sabut la sentència del Tribunal Suprem. Esperem a veure quina és exactament la decisió final de la justícia belga, però aquest és el plantejament que fem. —Però això ho fa l’estat, ho fa la justícia, i vostè ho va exposar com un compromís electoral, i ja sap que l’independentisme pregunta com ho farà Sánchez. Acabem de tenir Laura Borràs i es demanava com ho faria Sánchez. —Ho fem. La fiscalia de qui depèn?  De qui depèn? —Sí, sí. Depèn del govern. —Doncs això. Passat el migdia, el president espanyol ha fet un piulet intentant matisar les seves declaracions. ‘Treballarem perquè el sistema judicial espanyol, amb totes les seves garanties, pugui jutjar-lo  amb imparcialitat’, ha escrit. En aquest sentit, ha ressaltat que la fiscalia tenia tot el suport de l’executiu. Nadie está por encima de la ley. Puigdemont es un prófugo de la Justicia. Trabajaremos para que el sistema judicial español, con todas sus garantías, pueda juzgarlo con imparcialidad. La Fiscalía cuenta con el respaldo del Gobierno en la defensa de la Ley y del interés general. — Pedro Sánchez (@sanchezcastejon) November 6, 2019 Carles Puigdemont ja hi ha respost aquest matí: Pedro Sánchez acaba de fer el seu "¿y la Europea?" amb què Rajoy va acreditar la seva ignorància. En el meu missatge d'ahir ho deia, i avui és el mateix Sánchez que ho confirma: no hi ha separació de poders. https://t.co/DSAfXbhhk2 — Carles Puigdemont (@KRLS) November 6, 2019 I ahir va fer públic aquest vídeo de resposta a les declaracions de Sánchez. ‘Vostè em pensa segrestar?’, va dir.

Summary: Escàndol per les declaracions de Pedro Sánchez dient que controla la fiscalia per a l’extradició de Puigdemont


Estònia està escandalitzada amb l’incident que va protagonitzar ahir un caça de l’exèrcit espanyol, un Eurofighter que va disparar un míssil aire-aire quan feia uns exercicis militars a l’espai aeri estonià juntament amb un altre avió espanyol i dos Mirage 2000 francesos. Va ser al sud del país, i el míssil no va causar destrosses ni víctimes ‘gràcies a Déu’, en paraules de Jüri Ratas, el primer ministre. Ratas ha parlat amb el secretari general de l’OTAN, Jens Stoltenberg, a qui ha demanat ‘que es prengui l’incident molt seriosament’ perquè a Estònia estan ‘molt preocupats’. A més, el ministre de Defensa estonià, Jüri Luik, ha anunciat que Espanya romandrà temporalment apartada de les maniobres militars aèries al Bàltic fins que no s’aclareixi l’incident. Mentrestant, Portugal substituirà Espanya, segons que ha informat Luik en declaracions al diari estonià Postimees. ‘És un incident extremadament estrany i molt lamentable. La cosa més important és garantir la seguretat i esbrinar què ha passat.’ L’exèrcit d’Estònia, en col·laboració amb l’exèrcit espanyol i també amb la participació de l’OTAN, han obert una investigació per a determinar què va passar. De moment, l’explicació del govern espanyol ha estat que el míssil es va disparar per accident. Ho ha dit en un comunicat en què ha detallat que l’incident va ocórrer durant l’operació de policia aèria del Bàltic, on participa el destacament espanyol Vilkas Bap-47, amb la base aèria a Siauliai, a Lituània. Un portaveu de l’exèrcit estonià ha explicat que han localitzat l’indret on es va disparar el míssil, i que el primer avís que van tenir que havia passat alguna cosa ‘va ser quan el pilot va alertar els companys que hi havia hagut un error’. El primer ministre havia dit abans, en un escrit al Facebook: ‘La missió de seguretat de l’OTAN és molt important i una part necessària de la seguretat nacional d’Estònia. Malgrat això, hem de tenir sempre al cap la seguretat dels nostres civils. L’incident alarmant d’avui no ha tingut conseqüències, però és extremadament lamentable.’ Espanya és un dels estats que participen en la missió de l’OTAN als països bàltics, Estònia, Letònia i Lituània, per a reforçar la presència militar pel temor de la proximitat de Rússia i les maniobres que pugui fer-hi. L’ex-ministre d’Afers Estrangers espanyol José Manuel García-Margallo va arribar a vincular la presència d’un esquadró aeri espanyol al Bàltic amb el fet que aquests països no donessin suport a la independència de Catalunya: ‘Nosaltres no tenim la preocupació per Rússia que tenen els països bàltics, els romanesos, els polonesos o els hongaresos. Ells, per tant, exigeixen una enorme fermesa respecte de Rússia. Nosaltres no tenim aquesta preocupació, però l’entenem, la compartim i, com a socis, donem suport a les accions. I encara més: tenim un esquadró aeri a la mar Bàltica.’ El míssil El míssil disparat és un AMRAAM aire-aire que es va començar a fabricar als EUA el 1991. És un míssil de 3,7 metres de llarg, amb un diàmetre de 18 centímetres. Pesa 152 quilos, una vintena dels quals són explosius allotjats al cap del míssil. Pot abastar una distància de 19 quilòmetres i pot arribar a una velocitat de 4.900 quilòmetres per hora. El cost és d’uns 400.000 dòlars.

Summary: Espanya, apartada de les maniobres aèries al Bàltic mentre creix la indignació a Estònia


El tinent coronel de la Guàrdia Civil Daniel Baena declara com a testimoni avui en el judici a l’Audiència espanyola contra el major Josep Lluís Trapero. I en les respostes a les preguntes del fiscal, Baena malda per incriminar Trapero, presentant fins i tot correus electrònics desconeguts, o que no havien estat incorporats a la causa per rebel·lió contra l’ex-cúpula dels Mossos. Baena ha arribat a dir sense cap prova concloent que Trapero i el president Carles Puigdemont ‘es van reunir en secret’. Però no diu quan ni on. El fiscal li ha demanat com és que ho sabia, i Baena ha respost que té un correu electrònic de Puigdemont a la seva secretària amb data del 20 d’octubre, on el president adjunta una carta que vol lliurar a Trapero, agraint-li la feina feta l’1-O en contraposició amb la violència de la policia espanyola i solidaritzant-se amb ell per la persecució judicial de què era objecte. En la carta hi ha una referència de Puigdemont, indeterminada, a una ‘reunió a porta tancada’ que havien tingut. Concretament diu: ‘començo dient-te allò que et vaig dir en una reunió a porta tancada: si totes les autoritats públiques observessin i interpretessin els drets constitucionals de la nostra societat de la manera com ho has fet sempre molts dels problemes que la societat té amb la constitució no existirien.’ I sobre això basa Baena la seva afirmació d’una ‘reunió secreta’. Res més. Ni tan sols no ha sabut dir si Trapero va arribar a rebre mai aquesta carta. Però no només això. Baena ha llegit ‘començo dient-te allò que et vaig dir en una reunió a porta tancada’, i l’advocada Tubau li ha fet veure, en el seu torn de preguntes, que ha mentit, que ha llegit malament la carta, perquè no deia ‘…allò que et vaig dir en una reunió’, sinó ‘allò que vaig dir en una reunió’. És a dir, que en la reunió tant podia haver-hi hagut Trapero com no, i que en tot cas no hauria estat l’únic interlocutor del president. És una missiva que el fiscal ha provat d’incorporar a la causa, però l’advocada de Trapero, Olga Tubau, ha protestat perquè aquest document no hi constava fins ara, no en tenien coneixement i el darrer moment en què la fiscalia hauria hagut d’incorporar-la era en el tràmit de qüestions prèvies. I no ho va fer. La presidenta del tribunal, Concepción Espejel, ha acceptat la protesta de Tubau i no ha incorporat la carta, però tanmateix Baena ha arribat a llegir-la en veu alta d’una manera gairebé íntegra. En veient que Baena no sabia dir si el major l’havia rebuda, el fiscal l’ha deixada córrer. Baena ha parlat de més correus electrònics, tots intervinguts per la Guàrdia Civil, com ara un de l’ex-eurodiputat d’ERC Josep Maria Terricabras felicitant Trapero per la gestió dels atemptats del 17-A, i presentant-lo com si fos una prova de la connivència del major amb el full de ruta independentista.  Daniel Baena, àlies Tácito, declara al judici contra Trapero i Laplana

Summary: Daniel Baena s’empesca ‘una reunió secreta’ entre Puigdemont i Trapero en una declaració d’escàndol


El govern podria aprovar la declaració d’intencions per a entrar a l’FMI abans que s’acabi el 2019. Aquesta és la voluntat del ministre de Finances, Eric Jover. Ho ha explicat en una entrevista a RTVA, on també ha avançat que treballaven amb diverses vies per a accedir al prestador d’última instància. El pas següent és que l’FMI creï un equip tècnic d’avaluació del país perquè analitzi la situació financera i la qualitat de les dades estatístiques. En funció d’aquests paràmetres, farà una proposta amb diversos condicionants, entre els quals la quota que s’hauria d’abonar. Sobre la possibilitat que els bancs andorrans puguin accedir a un prestador d’última instància per obtenir liquiditat en cas de problemes, sigui el BCE o un altre banc central d’un estat membre de la Unió Europea, el ministre Jover ha assenyalat que preveien totes dues opcions i també una de mixta en què un altre banc donés servei sota les directrius del BCE. Tot i que encara hi ha feina per a força temps, en aquesta qüestió, Eric Jover ha recordat la importància de la reunió que va mantenir l’ex-cap de govern Antoni Martí amb el president de la Comissió Europea, on es va fer palès l’interès de totes dues parts per a trobar-hi una solució, malgrat que no formi part de l’acord d’associació.

Summary: El govern andorrà començarà els tràmits per a entrar a l’FMI abans d’acabar l’any


BARCELONA, 14 (EUROPA PRESS) Un equip internacional de l’European Society for Translational Antiviral Research (Esar) ha traçat les rutes de propagació del VIH a tot el món des dels anys 1970, quan arribà als Estats Units. El resultat reflecteix el ‘paisatge polític’ posterior a la Segona Guerra Mundial i els vincles tradicionals entre països de resultes del colonialisme europeu. L’estudi, publicat al Journal of Molecular Epidemiology and Evolutionary Genetics of Infectious Diseases, suggereix que l’expansió del subtipus B del VIH-1 mostra els esdeveniments geopolítics de la segona meitat del segle XX, com ara el colonialisme, la caiguda del Teló d’Acer i el comerç internacional. Els investigadors han analitzat gairebé 9.000 genomes de soques del VIH-1 subtipus B procedents de 78 països, amb l’objectiu de mapar-ne l’expansió al món durant aquests darrers anys i marcar els patrons més significatius de propagació. ‘La història del VIH fins a l’arribada als Estats Units ja se sabia. Tanmateix, no era clar què havia passat després. Volíem veure com s’havia propagat el VIH pel món’, diu Gkikas Magiorkinis, investigador del Departament de Zoologia de la Universitat d’Oxford i autor principal de l’estudi. L’estudi determina que el VIH es va propagar per ‘rutes migratòries específiques’, que coincideixen amb factors geopolítics que han afectat l’activitat humana durant aquests últims cinquanta anys, com ara la migració, el turisme i el comerç internacional. L’Europa de l’Est, aïllada del virus Segons l’estudi, el virus va viatjar des de l’Amèrica del Nord a l’Europa occidental unes quantes vegades, mentre que l’Europa central i oriental van romandre’n aïllades al començament de l’epidèmia. Aquest fet probablement té a veure amb la situació política al continent, perquè l’Europa de l’Est i de l’Oest es van connectar durant la dècada del 1990, quan els moviments migratoris ja no es van restringir tant. També s’ha observat que els virus europeus tenen connexions amb virus de tots els continents tret de l’Àsia, que només mostra connexions amb Oceania i l’Amèrica del Sud i Central. ‘Les epidèmies no tenen fronteres’ L’investigador d’IrsiCaixa que ha participat en l’estudi, Roger Paredes, diu que aquests resultats demostren una vegada més que ‘les epidèmies no tenen fronteres’. Per això, si es vol posar fi a la sida cal actuar a escala global. Remarca que s’ha d’intervenir especialment als països amb renda baixa, ‘on viuen la majoria dels infectats amb VIH i on es transmeten virus resistents als fàrmacs’. Polònia i la República Txeca L’estudi mostra que el Regne Unit, França i Suïssa van intercanviar soques virals amb països no europeus més sovint que no pas amb europeus, i que Polònia i la República Txeca són els estats orientals que va estar més connectats amb l’Europa occidental, per dues raons: perquè van ser els primers de tallar el vincle amb el bloc de l’Est i per la situació geogràfica. Portugal, Espanya i Alemanya presenten un gran nombre d’intercanvis amb més països, possiblement per factors com ara el turisme. Segons Paredes, la gran diversitat de soques a Europa s’explica perquè ‘els europeus viatgen molt, però tenen tendència a romandre i tractar-se al seu continent, on tenen bons sistemes de salut’.

Summary: La propagació del VIH pel món occidental en mostra el ‘paisatge geopolític’


El govern aprovarà dimarts un decret llei que preveu un crèdit extraordinari en el context de pròrroga pressupostària per pagar les nòmines dels treballadors públics fins a finals d’any i el retorn del 40% de la paga extra del 2013. Així ho ha anunciat el vice-president i conseller d’Economia, Pere Aragonès, en una entrevista a Catalunya Ràdio. Segons Aragonès, tot i que sense pressupostos no es podran fer noves inversions, cal garantir determinats serveis i ha fixat els àmbits d’ensenyament, salut, treball i benestar, emergències i seguretat com els prioritaris del pla de contingència. Així mateix, ha explicat que aquesta setmana enviarà una carta a la vice-presidenta espanyola, Carmen Calvo, per a demanar-li més recursos per poder atendre els menors estrangers no acompanyats.

Summary: Aragonès anuncia l’aprovació d’un crèdit extraordinari per a pagar els treballadors públics


Els partits, dirigents i mitjans unionistes han mirat d’aigualir la Diada d’enguany, dient que la mobilització independentista es desinflava i que ja no sortia tanta gent al carrer com abans. En una entrevista a 13TV, el líder de Ciutadans, Albert Rivera, ha optat per un altre camí: reconèixer que l’independentisme té força i que la mobilització va ser multitudinària. ‘A la Diada hi havia milers, milers i milers de persones al carrer’, va dir Rivera dilluns. Quan li van demanar si s’havia desinflat la mobilització, va dir: ‘Podria escombrar cap a casa i dir que sí, però aquest tipus d’afirmacions em semblen perilloses.’ L’entrevistador insistia en el descens de manifestants. I Rivera va respondre que la democràcia no es mesurava per manifestants, sinó per vots. I que hi ha entre un 30% i un 45% de catalans que creuen legítimament que amb la independència es resoldrien els problemes econòmics actuals. En aquest moment, Rivera fins i tot va reconèixer que tenia familiars que s’havien fet independentistes. Però afegí que no ho havien fet per convicció sinó per manca d’alternativa o de proposta atractiva per part d’Espanya.

Summary: Albert Rivera reconeix a 13TV la força de l’independentisme i l’èxit de la Diada


El candidat a la presidència del govern espanyol, Pedro Sánchez, ha perdut la primera votació del debat d’investidura perquè no ha obtingut els vots favorables necessaris per a ser investit president en la primera volta. Hi han votat a favor el PSOE, Unides Podem, el PNB, Més País, Compromís, Terol Existeix, BNG i Nova Canàries, el que no és suficient per a obtenir la majoria absoluta. S’hi han abstingut ERC i EH Bildu, mentre que JxCat, la CUP, el PP, Vox, Ciutadans, Fòrum Astúries, Navarra Suma, el Partit Regionalista de Cantàbria i Coalició Canària hi han votat en contra. Malgrat no haver obtingut la majoria absoluta avui, Sánchez té assegurada una majoria simple i ajustada de 167 vots a la segona volta dimarts, si ningú canvia el sentit del seu vot. De totes maneres, hi ha certa tensió perquè si un vot del ‘sí’ passa al ‘no’ o dos diputats a favor del ‘sí’ no poden votar, això faria descarrilar la investidura. De fet, avui mateix una diputada, Aina Vidal, d’En Comú Podem, no ha pogut votar perquè està malalta i no ha demanat el vot telemàtic. Davant d’aquests riscos el PSOE ha organitzat un operatiu per assegurar-se que ningú no votarà de manera imprevista i ha demanat als seus diputats que passin a Madrid la nit prèvia a la segona votació per a evitar absències en el ple. La intransigència de Sánchez, la gran derrotada en la seva primera investidura reeixida La sessió d’avui al congrés espanyol ha estat molt tensa, marcada pels crits dels diputats de la dreta contra el discurs de la portaveu d’EH Bildu, Mertxe Aizpurua, per la seva crítica al rei espanyol Felipe VI. Els crits han continuat contra els discursos de la portaveu de la CUP, Mireia Vehí, i la portaveu del PSOE, Adriana Lastra. La presidenta del congrés, Meritxell Batet, ha hagut de cridar a l’ordre en diverses ocasions i ha defensat la llibertat d’expressió a la cambra.  La dreta intenta rebentar la intervenció de la portaveu d’EH Bildu Podeu recuperar el minut-a-minut del debat d’investidura i el vídeo sencer ací:

Summary: Sánchez perd la primera votació i s’encomana a una segona més ajustada que no preveia


La consellera de la Presidència i portaveu del govern, Neus Munté, ha confirmat que el president de la Generalitat, Carles Puigdemont, no anirà al Senat a explicar el referèndum, tal com l’ha instat la presidenta del Congrés, Anna Pastor, després de rebutjar que comparegui a la cambra baixa. Munté ha recordat que Puigdemont va demanar al Senat i la petició va ser denegada. I ha apuntat que ‘ara hem demanat comparèixer al Congrés i la resposta és enviar-nos al Senat. Se’ns demana que anem a la casella de sortida i no ho farem’, ha sentenciat la consellera en la roda de premsa posterior al consell de govern. La portaveu del govern ha recordat que el Senat va ‘denigrar i menystenir’ la petició de Puigdemont de pronunciar una conferència a l’antic saló de sessions. Una conferència que es va acabar celebrant a l’Ajuntament de Madrid.

Summary: Puigdemont no compareixerà al Senat a explicar el referèndum


En menys de dues setmanes, el nou govern de Quim Torra ha deixat ben clara una de les seves prioritats: el restabliment de l’acció exterior de la Generalitat, que fou justament una obsessió del govern espanyol quan va prendre el control de l’autogovern amb l’aplicació de l’article 155 de la constitució espanyola. L’obsessió per destruir el servei diplomàtic català va dur el govern de Rajoy a provar de liquidar el Consell de Diplomàcia Pública de Catalunya, el Diplocat, i a desmantellar la xarxa de delegacions a l’estranger, tret de la de Madrid i la de Brussel·les, fent-ne fora el personal. En deu dies el govern ja hi ha respost i ha aturat el procés de liquidació del Diplocat, ha anunciat que de seguida tornaria a obrir cinc de les delegacions –Londres, Roma, Berlín, Ginebra i Washington– i ha reactivat la de Brussel·les, que havia estat totalment intervinguda, ‘maltractada’, en paraules del conseller d’Exteriors, Ernest Maragall. Ho ha anunciat precisament Maragall a Brussel·les, on ha visitat el personal de la delegació, que durant els mesos del 155 ha rebut l’efecte de la censura i la intimidació de Madrid estant. Maragall ha parlat de les fases de la recuperació de l’estructura d’Afers Exteriors, que comença amb l’obertura, la setmana vinent, d’aquestes cinc delegacions, i continuarà després amb l’obertura de més delegacions, ‘corresponsalies o enviats específics’ a París, a Portugal, als Balcans, als països nòrdics… I haurà de culminar en una tercera fase d’expansió, amb noves seus en països del Llevant, el Magrib i països asiàtics. ‘Tenim unes competències i les desplegarem. Anirem tan lluny com sigui possible, per acostar-nos a l’objectiu República’, ha dit Maragall. I ha explicat que la tasca d’aquestes delegacions serà ‘la representació i la defensa dels interessos de Catalunya, però també la implicació en els processos polítics i de debat al territori on siguin.’ La importància estratègica del Diplocat El titular anterior del departament, Raül Romeva, continua empresonat a Estremera, i ara Maragall amplia el seu àmbit competencial al Diplocat, que en la legislatura passada anava vinculat al Departament de Presidència de Puigdemont. La tasca del Diplocat durant aquests últims anys va ser molt important per a la internacionalització del procés català, perquè va poder esquivar més d’una vegada el boicot i les traves de la diplomàcia espanyola que, en canvi, tenia més capacitat de fer tancar les portes a les iniciatives de les delegacions del govern de la Generalitat. El Diplocat, com que és un consorci d’entitats públiques i privades, tenia l’agilitat d’un equip reduït d’una vintena escassa de professionals molt ben preparats i amb el domini d’una desena de llengües. I fou capaç de teixir aliances amb representants de molts àmbits de la vida social i econòmica del país per a la projecció de Catalunya al món, més enllà del procés polític. Tot l’equip fou despatxat. El govern català ha anunciat que aturaria la liquidació del Diplocat, que la seva personalitat jurídica continuava activa i que es tornaria a convocar el patronat. En presidirà la primera reunió Quim Torra com a gest simbòlic de restitució de l’organisme. Ara resta saber qui en serà el nou director, després d’una gestió reeixida d’Albert Royo durant gairebé cinc anys. I cal saber també què els passarà a tots els treballadors, acomiadats amb un ERO. De moment, no han tingut cap resposta de la Generalitat sobre el seu futur laboral. La internacionalització, l’Espai Lliure de Brussel·les, els exiliats Quim Torra ha vist clar d’ençà del moment que el seu govern va començar a caminar que una de les prioritats de la seva acció era la internacionalització. Ho va expressar en el ple al parlament d’ara fa un mes, en què va destacar, com a ‘via d’acció republicana’, l’activació del Consell de la República, que presidirà Carles Puigdemont, a l’Espai Lliure de Brussel·les, on hi haurà també l’Assemblea de Representants de la República, formada per diputats i representants del món local i de la societat civil. S’ha de definir qui hi haurà, en aquests organismes, quin paper hi tindran els exiliats, tant de Bèlgica com de Suïssa, i quines funcions acabaran tenint. És clar que el factor més potent d’internacionalització del procés republicà i de denúncia de la repressió de l’estat espanyol és la situació jurídica dels exiliats, i el contrast amb el càstig a què són sotmesos els presos polítics per la justícia espanyola. Tot esperant aquestes concrecions, ja fa mesos que el Govern de la República, a Bèlgica i amb seu a Waterloo, manté una agenda d’activitats regular, l’última de les quals ha estat la inauguració divendres d’una exposició permanent, en què cinquanta-cinc artistes han interpretat cinquanta-cinc urnes del referèndum del primer d’octubre, i un festival de música i debat amb ponents i artistes internacionals. La prioritat de l’acció exterior per a Torra es palesarà també amb la seva assistència a Washington, a final d’aquest mes de juny, al prestigiós festival de folk Smithsonian, on el fenomen casteller tindrà un gran protagonisme. És previst que l’agenda de Torra inclogui més actes. Serà el primer viatge internacional del president, a part els que ha fet a Berlín i a Brussel·les per a reunir-se amb el president i els consellers exiliats.

Summary: L’acció diplomàtica catalana torna a prendre cos en nombrosos fronts


Som en plena batalla emocional. O, més ben dit, ens ha tocat de viure enmig d’una lluita aferrissada entre dos sistemes de valors molt vinculats a les nostres emocions i que ho condicionen tot o gairebé tot. Tant, que moltes de les coses que ens passen (a casa, a l’escola, com a país, etc.) s’expliquen per causa, també, d’aquesta lluita. En la societat del coneixement en què vivim, els valors i les emocions heretades (perquè tot, o gairebé tot, és heretat…) pugnen amb uns nous valors molt forts i cridats a ser els guanyadors, a mesura que el canvi generacional s’imposi: són els anomenats valors emancipadors i de la llibertat de sentir. Aquesta és la tesi del prestigiós psicoanalista Ramon Riera, autor del llibre L’herència emocional (La Campana), en què dissecciona la manera com ens emocionem avui, com ho hem fet al llarg de la història i com ho acabarem fent, probablement, en el futur… Amb ploma i mirada clares, augura temps convulsos i prometedors alhora. Fins i tot, diu, pot ser que no triguem gaire a viure una autèntica revolució emocional… —Dieu que la manera que tenim d’emocionar-nos és heretada… —Quan reaccionem emocionalment en vista de qualsevol situació no som gens conscients que ho fem d’una manera condicionada pel lloc on som i per l’època en què vivim. Tendim a pensar que hi reaccionem de manera natural, que si ens posem tristos és com quan tenim set o gana. Doncs no. En un altre lloc del món o en una altra època hi hauríem reaccionat de manera totalment diferent. Per tant, la manera d’emocionar-nos l’heretem dels nostres pares, la cultura i el temps del nostre entorn. N’hi ha molts exemples! —Expliqueu-ne algun. —Si ara veiem un pare alçant un ganivet amb el propòsit de degollar el seu fill, per més que li hagi manat Déu o el Papa de Roma, se’ns posen els pèls de punta de manera automàtica. En canvi, durant milers d’anys, Abraham, que volia degollar el seu fill, era vist com una gran persona, una persona íntegra. Fins i tot a mi, a les classes de religió quan jo era petit, em van ensenyar i vaig assumir que Abraham era collonut. En canvi, ni jo ni els milions de persones que han sentit aquesta història durant tres mil anys segurament no ens hem posat mai a la pell del nen. I un altre exemple: com vivim ara la mort d’un fill? Avui sentia a la ràdio que perdre un fill és tan terrible que no tenim cap paraula per a denominar el pare o la mare que el perd. És a dir, tenim vidus, vídues i orfes, però per a designar el pare que perd un nen, quina paraula hi ha? —No n’hi ha cap… —Doncs bé, es calcula que en els dos-cents mil anys d’història de l’homo sapiens les famílies han tingut una mitjana de sis fills, dels quals quatre es morien abans de ser adults. Si una família perd quatre fills i viu la tragèdia que vivim ara quan en perdem un multiplicada per quatre, viurà una reacció emocional absolutament impossible de sostenir. Això feia que, quan la mort d’una criatura era tan quotidiana, la gent es defensés. Com? Posant-hi distància, considerant el nen petit com una no persona fins que no adquirís l’estatus de persona, un fenomen que molts antropòlegs estudien ara en diverses cultures. Històricament i encara avui, en segons quines cultures els nens no tenen nom fins que no fan tres anys o quatre, per aquest mateix mecanisme de protecció. La manera que tenim d’emocionar-nos ha anat evolucionant en funció de l’herència que hem rebut de la nostra cultura, construïda bàsicament en funció de les condicions de vida que hi ha hagut en cada moment. —Les emocions les heretem, però no deuen pas ser només genètiques, perquè bé que canvien i evolucionen, com dèieu… —Exacte, però així i tot la genètica té molta més importància que no ens pensem. Com a exemple, ara estem en condicions, amb la seqüenciació de l’ADN, de dir que la religiositat té un component genètic. Això és fort i és provat científicament: la predisposició de creure en Déu és genètica. I no és cap especulació meva, això s’ha demostrat científicament. Ara, com sempre, la genètica predisposa, no imposa, de la mateixa manera que els fills de persones que pateixen esquizofrènia no tenen per què patir-la. No hi ha una relació causa-efecte: què acabarà passant dependrà, a més dels gens, de la cultura, dels traumes, de l’entorn, del context, etc. És allò que anomenem l’epigenètica, és a dir, l’activació o desactivació dels gens per les circumstàncies de la vida. —Al llibre parleu de la necessitat d’amputar emocions… —Bé, és una manera de parlar de la dissociació d’emocions. Quan patim una emoció insuportable, la dissociem, és a dir, l’aparquem, l’amputem, cosa que vol dir que la col·loquem en un racó ben amagada, la desconnectem, tallem el cable. Però compte, no l’eliminem. El cervell, de fet, espera el moment propici per a tornar-la a connectar. Quan? Quan consideri que ho puguis resistir, cosa que normalment passa quan tens una companyia adequada al costat que t’ajudarà a suportar-ho, una espatlla on plorar la pena. És a dir, en el trauma psicològic, fisiològicament i per a la nostra supervivència, desconnectem el cable, però en realitat allò que necessitem per a guarir-nos és connectar-lo i buscar un amic que ens acompanyi. —I si no el connectem, el cable? —Viurem de manera precària, cada dia que passi de manera més precària, fins que no ens connectem. Si vas desconnectant emocions, el teu funcionament esdevé cada dia que passa més complicat i precari. La part fascinant és que la fisiologia va al revés i, per instint de supervivència, ens desconnecta. Per això els soldats traumatitzats per les guerres, durant milers d’anys, quan han tornat a casa, han desconnectat el cable; no n’han parlat, de les barbaritats de la guerra, han replegat les emocions, i han funcionat de manera precària. Un exemple recent: el cas de la capsa vermella del fotògraf Antoni Campañà. Què fa ell amb les fotografies de la guerra? Les guarda en un calaix i en una capsa que no torna a obrir mai més. Per què? Perquè és insuportable, és un trauma insuportable. Ara que és mort resulta que les han trobades i se n’ha editat el llibre, d’un valor documentari molt important. Però ell mai no va obrir el calaix ni va dir que les tenia. —Si sabem que allò que és important és connectar-nos amb les emocions i els traumes, per què no ens ensenyen més a fer-ho? —Fins fa molt poc al món no hi havia consciència que això fos així. No s’acceptava que un soldat que va a la guerra o un nen abusat sexualment quedessin gravíssimament afectats, amb seqüeles emocionals potser irreversibles si no es digeria el trauma. El trauma s’ha de digerir, i per digerir-lo necessites fer-ho en companyia. Si no ho fas esdevens una persona cada dia més trista, reservada, silenciosa, amb atacs de ràbia de tant en tant. Per sort, aquests darrers anys hem augmentat la connexió amb les nostres emocions, entre més perquè ja no estem tan amenaçats físicament com els nostres avantpassats i podem preocupar-nos i adonar-nos més de què sentim. Però ho hem de fer més, cert. —Per tant, l’objectiu és que no calgui amputar emocions… —La solució ideal és que la dissociació disminueixi a mesura que vagin millorant les condicions de vida de la nostra societat i que, mentre aquestes condicions de vida millorin, les experiències traumàtiques inevitables les puguem experimentar en un entorn empàtic que ens acompanyi; que aquestes experiències les puguem patir, plorar i assimilar. En el fons, hem de poder estar connectats amb la nostra vulnerabilitat, cosa que ens farà ser empàtics amb la vulnerabilitat dels altres. Aquesta és la utopia que proposo al llibre. I té l’avantatge que és un mecanisme que fomenta la solidaritat sense haver de recórrer ni a les ideologies ni a les normes. L’empatia ha de fluir i no ha d’aparèixer perquè et diguin que has de ser empàtic. —‘Empatia’, una paraula de moda, però nova… —La paraula ‘empatia’ neix l’any 1909 en l’àmbit acadèmic, però aquesta paraula no arriba al nostre vocabulari (i a més com coet) fins fa molt poc, amb el darrer canvi de segle. Avui tothom parla d’empatia, gent de tota índole i classe social. —Ens fa feliços, l’empatia? —Pregunta difícil. L’empatia ens permet de ser més honestos amb nosaltres i viure d’una manera més plena emocionalment. Però compte, si fóssim empàtics sempre, amb tothom i molt profundament, cada vegada que encenguéssim la televisió i miréssim un informatiu ens agafaria un atac d’angoixa. L’empatia té aquest doble vessant. Ara, si tenim l’objectiu que els set mil milions de persones que poblem el món actualment no ens destrossem amb una guerra atòmica, ens posem d’acord amb el canvi climàtic, aprenguem a col·laborar entre nosaltres, etc., perquè el món vagi millor, com més empatia hi hagi, millor. En aquest món, l’empatia és l’única esperança contra l’autodestrucció. —Dieu, al llibre, que l’heroi modern és qui té la valentia de tenir por… —Això és una lliçó que aprenem tots els qui ens dediquem a la psicoteràpia. És habitual que qui necessiti psicoteràpia se n’avergonyeixi. En canvi, la fortalesa és reconèixer què et passa; amagar-ho és un sistema poc valent. En les societats en què hi funciona un sistema de valors basats en la llibertat de sentir és inevitable de sentir-se vulnerable. —Valors basats en la llibertat de sentir. Al llibre s’hi descriu una lluita entre els valors més patriarcals i tradicionals i els valors més emancipadors i de llibertat de sentir. Som en aquesta batalla? —Som just en aquest punt: ens comencem a desempallegar dels valors patriarcals basats en el respecte vers l’autoritat (basats en el principi: ‘jo t’obeeixo i tu em protegeixes’) i fem la transició cap a la societat basada en la llibertat i en la llibertat de sentir. Aquest canvi és enormement complicat, perquè implica canviar uns valors que porten arrelats al moll de l’os milers d’anys, tant a casa com a l’escola, com a tot arreu. És una transició complicadíssima i és bo dir-ho, que ho és, perquè aleshores s’entenen moltes més coses, com per exemple que ara la ultradreta reaparegui. A l’escola, els mestres, amb tota la raó del món, es queixen de les dificultats que tenen per a controlar els nens, però si ho mirem amb distància resulta que abans tenien l’eina de l’autoritat, del càstig i dels cops de regle, i ara ja no la tenen. La seva feina és ara més complicada, és lògic que costi més, però és injust de dir que els nens estan consentits, mal criats, que els pares són esclaus de les criatures, etc. No ens podem quedar amb aquesta caricatura. Això són desajusts del canvi de valors en el qual vivim, del pas dels valors patriarcals als valors emancipadors. Ja n’aprendrem, però estiguem orgullosos de la manera com tractem i eduquem els nens, respecte de com es feia amb els nostres pares o avis. Tot plegat forma part d’aquest canvi de valors, que amb els anys pot esdevenir una autèntica revolució emocional. —Quan parleu d’aquesta lluita, al llibre, dieu que Joan Sales, a Incerta Glòria, es va avançar al seu temps… —Sí, clarament. Joan Sales és un dels personatges que poso d’exemple al llibre i que va tenir la mala sort, diguem-ho així, de tenir un sistema de valors emancipadors en un món on predominaven els valors patriarcals, tant en el món franquista com en el món republicà. Ell, a Incerta Glòria, reconeix que té por i explica que després de la batalla sembla que s’esborri la memòria. I, en un moment, quan explica que sent una esgarrifança estranya, diu: ‘Deu ser això que en diuen un atac d’angoixa.’ Això que en diuen! Aleshores no se’n parlava, no s’estudiava, ningú no en deia res. Si Franco, com a heroi oposat, hagués escrit o dit res semblant a això que escrivia Sales, si hagués admès que tenia por, tot el seu prestigi i el seu personatge se n’hagués anat en orris. Tota l’autoritat moral de Franco, allò que el va fer convertir-se en dirigent i en dictador, li venia de la seva capacitat de no tenir por, d’amagar-la, i d’aplaudir les carnisseries més bèsties de la guerra. Això és d’una dissociació alarmant, de la por, del patiment i de tant més. Joan Sales és just el contrari d’aquest arquetip, són dos exemples clars dels dos sistemes de valors que ara pugnen. Sales representa els valors emancipadors, que és cap on caminem, i Franco els valors patriarcals, que mirem de deixar enrere. Una altra prova que Sales era un home molt connectat amb la seva vulnerabilitat és que els seus protagonistes són orfes. No és gens casual. A banda, al llibre m’atreveixo a dir que el fet que ara Joan Sales d’alguna manera sigui recuperat socialment i revalorat té a veure amb aquesta lluita de valors actual: comencem a ser, socialment, on ell va arribar amb Incerta Glòria emocionalment parlant. —Les emocions les heretem. I els valors? —També. Però fixeu-vos en aquest detall: les reaccions emocionals espontànies i involuntàries, les automàtiques i sense pensar, són l’expressió més profunda dels nostres valors. Si tu vols conèixer els valors d’algú, no li demanis quins té, perquè més o menys tothom dirà la mateixa lata políticament correcta. Senzillament observa la manera com reacciona en determinades situacions. —Aquesta lluita de valors, entre patriarcals i emancipadors… és una mica això que ens passa com a país? —Del tot, i tant. Jo sempre dic que el conflicte entre Catalunya i Espanya és un conflicte entre dos sistemes de valors diferents. El sistema de l’estat espanyol és basat a aconseguir i mantenir la unitat, la unitat de la tribu, utilitzant l’autoritat i si cal la repressió. Però és que això, històricament, ha estat útil. Perquè hi ha hagut èpoques, sobretot quan les condicions de vida han estat molt més adverses, en què mantenir aquesta unitat i fins i tot una mà dura que marqués el camí era útil per a la supervivència de la comunitat. Aquests valors autoritaris tenen una història i un sentit. Passa que en una societat del coneixement com l’actual aquest sentit es perd cada dia que passa. Jo segueixo Joe Brew a VilaWeb i les seves estatístiques. Són molt clares: a mesura que hi vagi havent el canvi generacional de la nostra societat, els valors emancipadors aniran guanyant lloc per damunt dels patriarcals. Per tant, en el fons, crec que el conflicte entre Catalunya i Espanya l’acabarà guanyant Catalunya, de segur. Ara, no sé si som en un punt de transició del sistema de valors prou madur. Quan fas una revolució no saps mai si és el moment més adequat. —Voleu dir que, com a país, ens hem avançat massa? —És una molt bona pregunta. No ho podem saber. Però sí que sovint em pregunto: hi ha les condicions per a fer el pas que hem fet com a país? I quan dic condicions, vull dir si el sistema de valors democràtics de Catalunya i d’Europa (els d’Espanya ja dono per suposat que no) són prou desenvolupats per a poder assimilar la revolució que significa que, sense sang, només perquè ho desitges, et puguis separar? Una reflexió: imaginem que parlo amb els meus col·legues estrangers i que els explico que m’he fet homosexual, que deixo plantada la família, que em divorcio, etc. M’entendran perfectament. Si els explico l’anhel de decidir el futur de Catalunya, d’entrada la reacció més normal és que no m’acabin d’entendre. Vol dir que potser el sistema de valors emancipadors que ells mateixos abracen encara no és del tot desenvolupat en segons quins àmbits. Ara, la tendència és clara, els valors emancipadors i de llibertat de sentir acabaran imposant-se; només cal veure com eduquem els joves, mitjançant valors i mecanismes molt més encarats en la llibertat de sentir, molt més que no fa tot just cinquanta anys. Això que ara diré no és científic, però la meva sensació és que els valors que promouen la llibertat dels pobles a autodeterminar-se, amb relació als altres valors emancipadors, van molt endarrerits. I respecte de la pregunta de si hem començat massa aviat, no ho sé, però la veritat és que ja hi som, i ara ja no hi ha marxa enrere. —Al llibre parleu del que anomeneu cercle virtuós, quan us referiu a aquest canvi de valors actual… —Sí, és un cercle complex, però podríem resumir-lo així: amb millors condicions de vida, més pes tenen els valors emancipadors i, quan guanyen pes, tenim institucions més democràtiques. I si tenim institucions més democràtiques, no hi ha corrupció, hi ha més igualtat i tenim millors condicions de vida. I així el cercle es retroalimenta. De fet, l’espiral de creixement ideal és: com més valors emancipadors, més democràcia. Però compte, no hem de ser ingenus; és un cercle virtuós que es pot trencar molt sovint, i que va endavant i enrere. Un dels seus principis és millorar les condicions de vida i sentir el futur com una font d’oportunitats. Però pot ser que vingui una crisi econòmica i que el futur deixi de ser vist com una font d’oportunitats. Això pot passar i, per tant, aquest és un cercle virtuós ideal, però és molt més complex i no és perfecte. —Parleu del futur i de les noves tecnologies recordant que Sòcrates es va escandalitzar quan va aparèixer l’escriptura argüint que si escrivíem deixaríem de pensar… —Els valors emancipadors són molt vinculats a les noves tecnologies. Una de les aportacions més rotundes i enormes és la connectivitat. Per mi, la idea del Tsunami Democràtic, igual que el #MeeToo o les associacions d’alumnes abusats sexualment, són una eina emancipadora de primeríssima dimensió. Amb una bona connectivitat es poden reunir persones amb objectius afins i s’organitzen. El canvi és espectacular. Després hi ha l’altra cara: el nen a classe només està pendent del mòbil, no aprèn a sumar perquè fa servir la calculadora, etc. Jo diria que hauríem de ser prudents i no fer de Sòcrates en aquest cas. Per mi, professionalment, internet ha significat una ajuda tan gran, he pogut aprendre tant gràcies a internet connectant-me amb professionals i escoles de tot el món! Per tant, hi tinc un agraïment profund. Crec sincerament que les noves tecnologies ens permetran noves formes d’organització, envoltant-nos de persones afins com mai no ho havíem pogut. I això, d’un punt de vista psicològic, és molt potent. —Per acabar, al llibre també parleu de la importància de connectar-nos amb la natura… —Som programats per a un paisatge i majoritàriament vivim en un altre. Sempre hem seguit la natura que ens ha estat amiga, ho portem marcat a la nostra genètica. I una dada: ja de l’any passat, per primera vegada a la història, perquè no havia passat mai, hi ha més gent vivint entre ciment que no a la natura. Això és un repte enorme, perquè no som programats per viure a les ciutats. I això ens obliga a sortir divendres al vespre tots corrents cap a la muntanya, ens obliga a buscar unes altres gràcies a les ciutats i ens condiciona la vida. Aquest és un dels punts flacs de la societat del benestar. Però què hi podem fer? Destruir les ciutats? Hem de trobar un sistema d’organització que ho faci compatible. A més, a la ciutat, vivim envoltats de desconeguts. Ens hem d’inventar un altre sistema de valors que ens permeti de conviure entre desconeguts. És molt complicat. Sempre, durant tota la nostra evolució, hem hagut d’afrontar complicacions. Potser la més gran i que de moment hem resolt amb èxit relatiu perquè encara no ens hem autodestruït és la d’haver de prendre consciència de la nostra mortalitat. Més o menys ens n’hem sortit: fem festes majors, mengem un bon entrecot, aprenem a col·laborar, a contagiar-nos emocions… —De fet, per això ens hem inventat l’art, com bé expliqueu al llibre… —Exacte. Nietzsche deia: ‘Vam inventar l’art per no morir a causa de la veritat.’ És a dir, vam inventar-nos l’art per crear una ficció que ens impulsi a viure malgrat la mort. Perquè, no ens enganyem, l’única realitat fora de discussió és la nostra mortalitat. Podeu comprar L’herència emocional a la Botiga de VilaWeb

Summary: Ramon Riera: ‘El xoc entre Catalunya i Espanya és un conflicte entre dos sistemes de valors diferents’


The Guardian, The New York Times, la BBC, La Reppublica, Le Monde, France 24 i els principals mitjans internacionals s’estan fent ressò de la sentència sobre Oriol Junqueras en les seves respectives edicions digitals. Tots ells destaquen el fet més destacat, i és que Junqueras tenia immunitat des del moment que va ser escollit eurodiputat i que hauria d’haver sortit en llibertat des d’aquell precís moment. Tots els mitjans, adreçats a un públic internacional, recorden que Junqueras posteriorment va ser condemnat a tretze anys de presó, ‘la sentència més alta dels líders polítics catalans’, precisa The New York Times. El periodista que escriu la notícia del mitjà americà, Raphael Minder, assenyala que aquesta decisió pot tenir més repercussions a llarg termini en el moviment secessionista català. Les notícies també fan èmfasi en el fet que la sentència també afecta Carles Puigdemont i Toni Comín, que ‘no van poder ocupar els seus escons al Parlament Europeu ja que, com Junqueras, no havien jurat el jurament espanyol’, explica la BBC. El mitjà públic anglès diu que després de la sentència, els advocats de Junqueras han reclamat al Tribunal Suprem espanyol que revisi la condemna de l’ex-vice-president. I acaba: ‘Massives protestes al carrer han irromput periòdicament a Catalunya d’ençà que van ser empresonats els líders separatistes, amb centenars de persones ferides en disturbis‘. ‘Una persona elegida al Parlament Europeu adquireix la condició de membre d’aquesta institució a partir de la proclamació oficial dels resultats electorals i dels beneficis, a partir d’aquest moment, de les immunitats relacionades amb aquesta qualitat’. Amb aquesta frase pronunciada pel president del Tribunal de Lluxemburg, Koen Lenaerts, inicia el seu article La Reppublica. També assenyala que la sentència ‘hauria de tenir repercussions en altres dos líders independentistes catalans, l’ex-president Carles Puigdemont i Toni Comin, elegits a les darreres eleccions europees, però que no van poder assumir les funcions perquè no van poder viatjar a Madrid per jurar-se la constitució’. Aquest requisit va provocar que la junta electoral espanyola no enviés al Parlament Europeu la proclamació de l’elecció de Junqueras, Puigdemont i Comín catalans i, per tant, el Parlament Europeu es va negar a atorgar-los l’escó. El mitjà bavarès Süddeutsche Zeitung escriu que ‘les autoritats espanyoles han impedit erròniament al líder independentista català Oriol Junqueras assumir el seu mandat com a eurodiputat’. Continua dient que haurien d’haver demanat el suplicatori al Parlament Europeu per a detenir Junqueras durant les sessions parlamentàries.

Summary: La sentència de Junqueras impacta a la premsa internacional


El govern espanyol ja ha engegat la maquinària judicial i política per escometre una ofensiva contra la declaració independentista aprovada pel Parlament de Catalunya. Hi ha diversos fronts d’atac: les accions del Tribunal Constitucional (TC) espanyol, l’amenaça de presó a Carme Forcadell i la crida de la fiscalia de l’Audiència espanyola. Avui el consell de ministres es reunirà d’urgència per a acordar el recurs que presentarà al TC, ara que ja té el dictamen del Consell d’Estat espanyol. El consell va emetre ahir per unanimitat aquest dictamen que avala el recurs presentat pel govern de Rajoy contra la resolució independentista. Tot seguit, ha d’actuar el TC, que podria fer una reunió plenària avui mateix o demà per estudiar el recurs. Tan bon punt l’accepti a tràmit, la resolució restarà suspesa. En la petició, el govern espanyol ja apunta quines línies mestres creu que ha de contenir l’informe –i també el recurs que presentarà davant el Tribunal Constitucional–, car denuncia la vulneració de quatre articles de la constitució (l’1.2 de la sobirania nacional; el 2 sobre la ‘indissoluble’ unitat d’Espanya; el 9 sobre la subjecció dels poders públics a la llei; i el dels mecanismes de reforma de la constitució) i alguns de l’estatut de Catalunya. Alhora, defensa que la declaració aprovada al parlament té efectes jurídics, és a dir, que és impugnable davant el TC. L’amenaça a Forcadell Un dels objectius principals del govern espanyol en aquesta ofensiva contra la declaració és la presidenta del parlament, Carme Forcadell. Des de bon començament, el PP l’ha assenyalada directament com una de les responsables de la tramitació i el debat de la resolució presentada per Junts pel Sí i la CUP. De fet, Rajoy ja va dir dilluns que demanaria al TC que advertís expressament a Forcadell de les conseqüències de desobeir la resolució d’aquest tribunal espanyol. En aquesta mateixa línia, un dels homes de confiança de Rajoy, el secretari d’estat de Relacions amb les Corts, José Luís Ayllón, va dir ahir que Forcadell ‘podria incórrer en responsabilitats administratives i fins i tot penals’ si el TC l’arribés a suspendre de les funcions de presidenta de la cambra i ella desobeís aquesta eventual inhabilitació. La fiscalia s’adreça als Mossos d’Esquadra En aquesta estratègia de repressió institucional de l’estat, també ha actuat la fiscalia de l’Audiència espanyola, que ha demanat als Mossos d’Esquadra que l’informin de qualsevol indici de delicte contra les institucions de l’estat, inclosos els de rebel·lió i sedició. En una instrucció enviada dijous passat pel fiscal en cap, Javier Zaragoza, als cossos policíacs, inclosos els Mossos d’Esquadra, s’hi recorda que l’Audiència espanyola té competències en aquests delictes i, per tant, pot demanar d’actuar com a policia judicial tant als Mossos d’Esquadra, com a la Guàrdia Civil o la policia espanyola, si hi hagués qualsevol indici. L’actuació no afectaria els aforats, és a dir, els membres del govern o els diputats del Parlament de Catalunya, però sí alts càrrecs, funcionaris o particulars que, per exemple, actuessin en alguna entitat sobiranista.

Summary: El govern espanyol engega la maquinària de l’estat contra la declaració independentista


Milers de catalans s’han manifestat aquesta tarda pels carrers de Barcelona contra el govern espanyol. La Comissió del 21-D –formada per l’ANC, Òmnium, la CUP, els CDR, el SEPC, Arran, Jovent Republicà, l’IAC, la Crida LGTBI, entre més col·lectius i entitats– ha anunciat que la d’avui era el punt de partida de noves mobilitzacions ‘per a recuperar la sobirania’. L’actriu Sílvia Bel ha llegit el manifest, que qualifica de ‘provocació’ el consell de ministres espanyol a Barcelona en el primer aniversari de les eleccions imposades amb el 155. El text també és crític amb els partits independentistes: ‘Els darrers mesos hem vist que no es pot deixar tot en mans dels partits polítics. L’únic moment en què el règim va tremolar és quan el poble català va emprendre jornades com les de l’1 i el 3 d’octubre.’ ‘Farem d’aquest 21 de desembre una jornada de lluita, i no serà una lluita aïllada sinó l’inici d’un cicle de mobilitzacions amb què recuperarem la sobirania que se’ns roba i nega, i que només assolirem plenament amb la República catalana’, conclou. Vegeu la lectura del manifest. El manifest «Avui, 21 de desembre, el mateix dia que fa un any de les eleccions imposades pel govern de Rajoy, s’ha celebrat un consell de ministres a Barcelona que, tot i que es pretén vendre com una reunió de contingut social, no és més que una excusa per a justificar un nou desplegament de policia espanyola i Guàrdia Civil a Catalunya. Tot un acte de provocació de la mà d’un govern que ha intentat mostrar una cara més amable i que ara mostrarà les seves veritables intencions. Fa més d’un any que més de dos milions de catalans i catalanes vam exercir el dret d’autodeterminació i reflectir, per mitjà de les urnes del Primer d’Octubre, la voluntat d’emprendre un camí cap a la República catalana. Una acció d’exercici democràtic que ha estat (i continua sent) fortament represaliada per part d’un estat espanyol que, davant d’un moment de crisi, demostra que les estructures antidemocràtiques que va construir durant el franquisme continuen intactes. L’anomenada transició no va ser més que una operació d’emblanquiment que no ha democratitzat òrgans judicials ni ha jutjat cap membre del govern dictatorial. Per això, l’entesa ha estat i serà impossible, i per això el govern espanyol, independentment del seu color, no farà altra cosa que provar d’imposar la seva llei sota l’amenaça velada d’un 155 etern. Fins i tot, l’autonomisme és una il·lusió, cosa que va quedar demostrada quan el Tribunal Constitucional va frenar mesures socials aprovades al parlament. Posar fi al règim, per a viure com? Tot i que a Catalunya ja s’havien privatitzat la majoria de serveis públics, des del 2008, com a conseqüència de la crisi, les condicions de vida, els drets socials, econòmics i culturals s’han vist especialment afectats i pauperitzats i el masclisme, el racisme i les agressions al col·lectiu LGBTI creixen al mateix ritme que la ultradreta. L’habitatge continua sumant morts i persones expulsades de les seves llars, les llistes d’espera en sanitat continuen augmentant, el sistema d’ensenyament continua perdent recursos, la precarietat laboral s’estén pertot arreu, s’ataca el model d’immersió lingüística. Tots els àmbits de la vida són espoliats pels interessos econòmics i l’autoritarisme. Pel que fa al darrer any, el retrocés democràtic és esfereïdor. No és normal la persecució de qui vol exercir la llibertat d’expressió. No és normal la repressió a membres dels CDR com l’Adri Carrasco (exiliat a Bèlgica) i la Tamara Carrasco (amb mesures cautelars que no permeten que surti de Viladecans). No és normal tenir un govern votat a les urnes exiliat, i l’altra meitat a la presó, juntament amb líders socials, a punt de passar per un judici injust i sense garanties, procés que ha començat aquest mateix 18 de desembre. No és normal tenir unes institucions buidades de capacitat de govern que només poden acomplir funcions de gestió, com en l’època de Franco. No és normal haver patit només entre setembre i desembre del 2017 més de 139 atacs feixistes de manera impune, i això sense saber les dades d’aquest any. És per tot això que queda clar que, si volem exercir el nostre legítim dret a l’autodeterminació, és per construir un nou país amb unes estructures socials on es vegin reflectides les lluites que cada dia duem a terme en multitud de fronts: lluites com la dels col·lectius per l’habitatge digne parant desnonaments, el moviment feminista, el caràcter marcadament antifeixista de la nostra societat, la lluita per mantenir la nostra escola pública de qualitat i inclusiva, la dels i les estudiants universitàries, les organitzacions de defensa de la llengua i cultura, la lluita pels drets laborals, la lluita per unes pensions dignes, i un llarg etcètera. No es pot reclamar allò que es dóna, però sí allò que se’ns pren Per fer front a aquesta situació hem de plantar cara. Els darrers mesos hem vist que no es pot deixar tot en mans dels partits polítics. L’únic moment en què el règim va tremolar és quan el poble català va emprendre jornades com les de l’1 i el 3 d’octubre, que en la seva transversalitat i diversitat van ser no només el motor de les demandes, sinó també el motor de les propostes i de la construcció d’un nou país més just. Per assolir els objectius hem d’estar organitzades i comprendre que part de la solució implica assumir que les institucions no són només dels representants dels partits polítics. En els darrers deu anys s’ha produït un canvi social profund i és el fet que les persones, el poble, hem decidit que no ens quedem confiant a casa ni volem delegar únicament als partits la nostra participació política. Volem ser part activa i propositiva de la vida social i política del país. És aquí on rau la clau del canvi substancial, d’un poder constituent que pot ser transformador. Sobren motius per lluitar per enderrocar i invalidar el règim del 78 i constituir una nova forma d’organització social que garanteixi una vida digna. Per això, farem d’aquest 21 de desembre una jornada de lluita, i no serà una lluita aïllada sinó l’inici d’un cicle de mobilitzacions amb el que recuperar la sobirania que se’ns roba i nega, i que només assolirem plenament amb la República catalana. Tombem el règim! Pels drets socials i polítics, per l’autodeterminació, contra la repressió!»

Summary: La Comissió del 21-D proclama un nou cicle de mobilitzacions per a enderrocar el règim del 78 i assolir la República


Un exemplar de l’extint guacamai va ser vist mentre volava pel cel de Curaçá, un municipi de 20.000 habitants a la regió de Caatinga, a Bahia (Brasil). Es rebutja, així, la idea que el centenar d’animals d’aquesta espècie que existeixen actualment al planeta visquin només en captivitat. Segons ha informat SEO/BirdLife, la troballa va ser feta, en primer lloc, per un granger local que es va apressar a anunciar-ho als seus veïns. La notícia va calar especialment en la seva filla de 16 anys, Damilys, que, l’endemà s’endinsava al bosc i aconseguia una prova inequívoca de l’existència de l’ocell: un vídeo gravat amb el mòbil, que ha servit als biòlegs de SAVE, soci de SEO/BirdLife i BirdLife International al Brasil. Es tracta del primer Guacamai d’Spix observat a la zona en els últims 16 anys. Així, SAVE, amb el vídeo a la mà, va avisar la resta d’organitzacions que integren el projecte Ararinha na Naturaleza (Guacamai d’Spix a la naturalesa) per organitzar un viatge d’emergència a Curaçá i localitzar l’au. La població local també ha posat fil a l’agulla i s’han organitzat per controlar que cap traficant d’espècies exòtiques pugui accedir a la zona. L’organització ecologista ha explicat que encara no se saben les raons de l’arribada d’aquest ocell, tot i que diuen que és probable que sigui un exemplar criat en captivitat. L’única cosa clara, segons el director de Biodiversitat del Ministeri de Medi Ambient del Brasil, Ugo Vercillo, és que “la troballa reforça la necessitat de protegir l’àrea”. De fet, Ararinha na Naturaleza treballa des del 2014 per preservar 44.000 hectàrees als entorns de la població. Aquestes tasques s’uneixen als esforços que s’estan fent per mantenir la cria en captivitat de l’espècie amb l’esperança d’apuntalar la seva reintroducció a Curaçá. De moment, i tot i que les raons de la seva presència siguin incertes, almenys un guacamai d’Spix ha volat un altre cop pels cels d’aquesta població brasilera, ha celebrat SEU/BirdLife.

Summary: L’extint guacamai reapareix al Brasil


El president dels Estats Units, Donald Trump, ha anunciat que el dirigent de l’organització gihadista Estat Islàmic, Abú Bakr al-Baghdadi, va morir ahir durant una operació de les forces especials de l’exèrcit nord-americà a la localitat siriana de Barixa, a la província d’Idlib, prop de la frontera amb Turquia. ‘Abú Bakr al-Baghdadi és mort’, ha declarat. Al-Baghdadi es va immolar amb una armilla explosiva durant l’assalt, executat per més de cinquanta efectius de la Força Delta i els Rangers de l’exèrcit dels Estats Units al complex residencial on es trobava, a menys de cinc quilòmetres de la frontera amb Turquia. En l’operació, també hi van participar sis helicòpters de combat que van partir d’Arbela, la capital de la regió del Kurdistan meridional. Els operatius nord-americans van identificar el rostre d’al-Baghdadi, que no va ser afectat per l’explosió de l’armilla, segons les fonts militars nord-americanes. Per acabar de verificar-ne la identitat s’empraran proves d’ADN; se’n sabran els resultats abans de vint-i-quatre hores. L’operació no ha causat baixes entre les files nord-americanes, segons fonts del Departament de Defensa dels EUA.

Summary: Mor el líder d’Estat Islàmic, Abú Bakr al-Baghdadi, en una operació militar dels Estats Units a Síria


La manca de material sanitari de protecció per als professionals que combaten l’epidèmia del coronavirus 2019 des de la primera línia s’ha agreujat d’ençà de l’aprovació, abans-d’ahir, del decret d’estat d’alarma pel govern espanyol, que preveu que la Guàrdia Civil i l’exèrcit confisquin aquest material sanitari i l’enviïn a Madrid per centralitzar-ne el repartiment. Això ha fet que els proveïdors habituals de màscares i de gels desinfectants hagin deixat de subministrar directament el material als hospitals i centres sanitaris, els quals ara esperen que els arribi des de Madrid. Se n’ha queixat la consellera Alba Vergés i també el president del Col·legi de Metges de Barcelona, Jaume Padrós. I aquesta escassetat de material ha disparat les iniciatives ciutadanes arreu del país, de la Vila Joiosa a Sentmenat, per a proveir de màscares i material de protecció el personal sanitari. Padrós, en dos piulets amb un to desesperat, ha dit: ‘És urgent assegurar els equips de protecció individual per a tots els professionals sanitaris! La situació s’ha agreujat des del decret perquè els proveïdors habituals no poden servir directament als centres. Si no, això serà inassumible.’ I si això no es resol d’ací a unes hores, Padrós ha dit que faria una crida a la ciutadania perquè pensés la manera de fer arribar aquest material als sanitaris. Torno a demanar-ho i ho exigeixo: És urgent assegurar equips de protecció individual per a tots els professionals sanitaris! La situació s'ha agreujat des del Decreto perquè els proveïdors habituals no poden servir directament als centres. Si no, això serà inassumible!!! — Jaume Padrós 🎗 (@jaumepadros) March 18, 2020 Si no es soluciona en les properes hores, i sabent que la ciutadania és solidària, creativa i enginyosa, FAIG UNA CRIDA que -sense deixar de mantenir-se clausurada a casa- pugui fer arribar com sigui el material que necessitem als centres sanitaris, sociosanitaris i residencials — Jaume Padrós 🎗 (@jaumepadros) March 18, 2020 Si el govern espanyol atura i confisca les màscares, i això n’endarrereix l’arribada, que sigui la gent que les fabriqui. I d’iniciatives d’aquesta mena ja n’hi ha. És el cas de l’Associació de Cosidores d’Elda-Pedrer, al Vinalopó, que cusen des de casa centenars de màscares per a l’Hospital General Universitari d’Elda. I l’Associació de Dones Rurals de la Vila Joiosa, que s’ha ofert per cosir màscares per a l’Hospital de la Marina Baixa. L’empresa Robinhat de Rubí, especialitzada en la fabricació de gorres de sales d’operacions, fa servir ara el seu material per a l’elaboració de màscares. Però com que no té prou capacitat de producció, ha fet una crida a la ciutadania perquè voluntàriament cusi les màscares i ho faci possible. I la resposta ha estat un èxit, amb centenars de voluntaris, tal com explicaven avui a TV3. Un dels voluntaris és l’Ajuntament de Sentmenat, que en necessita per a la policia local. Desenes de voluntaris del municipi s’han ofert a cosir les màscares, i una clínica dental s’ha ofert a esterilitzar el material per poder-ne fer un ús segur. … i també les esterilitzem!😷I un cop hem produït les mascaretes les esterilitzem gràcies a una clínica dental del poble i ja estan a punt per poder-les enviar a residències de gent gran, hospitals… Orgull de poble, orgullós de ser de #Sentmenat pic.twitter.com/hq4sqeSOfA — Ajuntament de Sentmenat (@AjSentmenat) March 18, 2020 D’iniciatives d’aquesta mena, en van proliferant arreu del país, i també la possibilitat que tothom, des de casa, des del confinament, en pugui elaborar pel seu compte. Per això hi ha alguns vídeos tutorials que s’han fet virals, i que expliquen pas a pas una manera senzilla i eficaç d’elaborar màscares de protecció.

Summary: Si l’estat espanyol confisca màscares, la gent ja s’organitza per fer-ne


El ple del Tribunal Constitucional espanyol (TC) ha acordat per unanimitat admetre a tràmit el recurs d’empara que l’ex-conseller de la Presidència Francesc Homs va presentar contra la sentència del Tribunal Suprem espanyol que el va jutjar per l’organització del referèndum del 9-N. El Suprem va condemnar Homs a un any i un mes d’inhabilitació per un delicte de desobediència, fet que el va obligar a deixar el seu escó al congrés espanyol el març del 2017. Un any i mig després, el Tribunal Constitucional accepta estudiar el recurs perquè entén que ‘concorre una especial transcendència constitucional’. La providència del TC requereix ara a la Sala Penal del Tribunal Suprem perquè en deu dies remeti la certificació o fotocòpia de les actuacions que va dur a terme. El recurs d’Homs al Tribunal Constitucional espanyol denunciava la vulneració dels seus drets a un procés amb totes les garanties en el vessant de doble instància penal, o a la tutela judicial efectiva, per part del Tribunal Suprem. Els magistrats accepten a tràmit el recurs perquè consideren que planteja ‘un problema o afecta una faceta d’un dret fonamental sobre què no hi ha doctrina al Tribunal’. L’admissió a tràmit del recurs, però, no pressuposa a posició del tribunal, que emetrà sentència en els pròxims mesos o anys. Homs ha hagut de recórrer directament al Tribunal Constitucional perquè, com a aforat, va ser jutjat pel Tribunal Suprem i, per tant, no disposa d’una segona instància a qui presentar recurs. La resta de condemnats pel 9-N: l’ex-president Artur Mas i les ex-conselleres Irene Rigau i Joana Ortega, van ser jutjats pel Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC) i el Suprem espanyol revisarà les seves sentències al mes de novembre. Tots ells estan citats dimecres al Tribunal de Comptes, que en un judici paral·lel impulsat per Societat Civil Catalana (SCC) i per l’entitat Abogados Catalanes por la Constitución, juntament amb l’Advocacia de l’Estat. El Tribunal ja els va imposar una fiança de 5,25 milions d’euros.

Summary: El TC admet el recurs d’empara d’Homs contra la sentència del Suprem que el va condemnar per desobediència