Una tarda d’abril del 2013, l’Ashama era tranquil·lament a casa, a l’Índia. De sobte, va sentir uns crits que venien d’una altra habitació. Quan hi va anar, es va trobar un grup d’homes, entre els quals el seu marit, provant de penjar la seva cosina d’un ventilador pel coll. Els atacants van veure entrar l’Ashama, la van agafar i la van arrossegar fins al pati, on li van llençar àcid pel cos, cosa que li va causar malformacions. Un dolor, explica uns quants anys més tard, que li va ‘cremar el cos, i també els somnis’. Tenia 25 anys i estava embarassada. Va donar llum, però el nadó no va sobreviure. ‘Un atac amb àcid em va arruïnar a mi, la meva família i les meves emocions’, diu. L’Ashama va ser atacada amb àcid quan tenia 25 anys. El cas de l’Ashama no és cap excepció. Els atacs amb àcid són una realitat a l’Índia i, de fet, segons el Gabinet Nacional d’Arxius Criminals, les xifres van creixent. L’organisme ha publicat un informe en què detalla que entre el 2014 i el 2018 s’han registrat 1.483 víctimes d’atacs amb àcid al país. La veritat, però, és que n’hi ha moltes més. En molts casos, les supervivents no s’atreveixen a denunciar-ho, per l’estigma social que comporta haver patit violència d’aquest tipus, perquè hi ha algun membre de la família implicat o per por d’una represàlia. La Madhu, per exemple, no ho va denunciar perquè l’atacant va amenaçar de fer mal als seus pares. Quan tenia 17 anys, un noi que havia conegut en unes classes de repàs la va assetjar durant un temps. Ella el va rebutjar unes quantes vegades i, fins i tot, va declinar una proposta de matrimoni. Un dia quan tornava de l’institut, l’agressor li va llançar àcid a la cara. Un home va atacar amb àcid la Madhu quan tornava de l’institut. El rebuig és un dels detonants principals de les agressions. Un estudi fet per diverses organitzacions va analitzar 110 agressions amb àcid que s’havien publicat als mitjans de comunicació: en el 35% de casos, l’excusa que hi havia darrere d’aquests crims era el rebuig a alguna proposta de sexe o de matrimoni. Les disputes familiars o la pressió social en són altres excuses. La Reshma, per exemple, va ser atacada pel seu marit, qui la volia obligar a fer-se un test de detecció del sexe del nadó que esperava. Fins aquell moment només havia tingut filles, i el marit volia un fill mascle ‘que perpetués el seu nom i el de la seva família’. Després d’apallissar-la, li va llançar àcid als genitals i la va deixar tancada a casa durant cinc dies, fins que els seus pares la van rescatar i la van portar a l’hospital. El marit de la Reshma va ser l’autor de l’agressió. Els primers dies de tractament són molt importants. L’objectiu principal d’aquest període inicial és el d’intentar minimitzar tant com sigui possible les afectacions respiratòries, visuals i auditives que hi pot haver si l’àcid ha tocat la cara, cosa que és força habitual. El producte químic corroeix pell, múscul i os, i això pot causa discapacitats cròniques i, fins i tot, la mort. En el 80% dels casos, les supervivents han de conviure amb algun grau d’afectació visual o són completament cegues. ‘Si jo no puc tenir-la, no pot tenir-la ningú‘ La Ria Sharma, fundadora de l’ONG Make Love Not Scars (Fes l’Amor, No Cicatrius), explica en una entrevista a BuzzFeed India que aquests atacs sorgeixen de la mentalitat de ‘si jo no puc tenir-la, no pot tenir-la ningú’. A l’Índia, una dona és jutjada pel seu aspecte i, per això, l’atacant creu que, si en destrueix la fesomia, destruirà la seva posició en la societat’. Veure una supervivent d’un atac amb àcid treballant amb normalitat és excepcional. L’activista social, qui també va crear el primer centre de rehabilitació per a supervivents d’atacs amb àcid del món, és crítica amb la societat del seu país: ‘L’agressor té com a missió arruïnar la vida de la dona, però som nosaltres, com a societat, no acceptant les víctimes i culpant-les, els qui en realitat assegurem que l’atacant tingui èxit en la seva missió d’arruïnar la posició social de la víctima.’ El 80% de les persones que pateixen atacs amb àcids són dones. Per això, fins ara, aquesta mena d’agressions s’han considerat violència masclista. D’uns pocs anys ençà, però, s’ha començat a fer servir l’àcid com a arma i el percentatge d’homes atacats ha crescut. Per a Sharma, això passa perquè ‘és molt fàcil aconseguir-ne, és molt barat i és un acte covard de cometre’. Això sí, gairebé el 100% d’atacants són homes. La Shanti va sobreviure a un atac amb àcid que tenia com a únic objectiu ‘donar una lliçó’ a la seva família. Bangladeix és on s’han registrat més casos de tot el món durant molts anys. Tot i des de fa un temps, les xifres van minvant d’un 20%-30% cada any. Si el 2002 es van documentar 494 casos, a final de l’any passat se n’havien registrat vuit. Alguns experts creuen que això respon a la limitació en l’accessibilitat a l’àcid i a la dura penalització que va entrar en vigor ara fa divuit anys, la qual preveia la possibilitat que un agressor fos sentenciat a mort. D’aleshores ençà, catorze criminals han estat condemnats a la pena capital i 338 a penes de presó, i hi ha hagut 700 detinguts. A l’Índia s’han aplicat unes mesures similars, però això no ha frenat els agressors. Hi ha qui assegura que és perquè els tribunals no apliquen la llei amb prou contundència. De fet, aquests darrers anys hi ha hagut més atacs amb àcid i, en canvi, la xifra d’acusats s’ha reduït. En alguns casos, les supervivents es desperten en un malson i no arriben a saber mai qui les ha atacades. La Rupauli, per exemple, dormia en una sala de ball amb uns companys quan va ‘obrir els ulls amb un crit de dolor’. Algú li havia buidat àcid sobre la cara. Els qui eren allà, en comptes d’ajudar-la, comentaven que potser ‘l’havia posseïda un esperit maligne’. La Rupauli desconeix qui la va atacar quan tenia 22 anys. Sheroes Hangout L’Ashama, la Madhu, la Reshma i la Rupauli han trobat feina. De fet, treballen juntes en una innovadora cafeteria d’Agra. Sheroes Hangout va néixer el 2014 per visibilitzar les supervivents d’atacs amb àcid i reinserir-les a la societat índia. Elles s’encarreguen de tot, des de preparar els plats fins a servir-los. Les supervivents són les úniques treballadores a Sheroes Hangout. A més a més, aquest comerç té una particularitat interessant: al menú no hi ha preus. El client demana els plats que vol i, en acabat, en paga allò que li sembla. Això ha atret persones d’arreu del país i del món, que s’han vist corpreses per les històries que expliquen les treballadores. El cofundador de Sheroes Hangout és Ashish Shuckla, un periodista que porta la fundació Chhanv, amb l’objectiu de ‘posar de manifest aquesta problemàtica en la societat actual’. Després d’haver estat en contacte amb diverses supervivents, va veure que el gran problema que tenien era la inclusió social després de l’atac. Per aquest motiu, va crear un projecte que les posés de cara al públic i, al mateix temps, els permetés de tenir independència econòmica. ‘En la societat índia veus que qui té el poder té el control financer. Això vol dir que les persones que no tenen poder, com les dones, tenen una càrrega extra perquè se senten mantingudes’, analitza l’activista en declaracions a VilaWeb. ‘Amb diners, poden perseguir els seus somnis, poden comprar allò que vulguin, anar al mercat, i es poden sentir lliures, independents. Nosaltres volem que les dones agafin confiança, aprenguin alguna professió i puguin tornar a somiar’. ‘Després de Sheroes Hangout hi ha hagut un impacte molt positiu en les supervivents. Ara hi ha més dones conscients que no estan soles, que n’hi ha més, com elles, que han patit aquesta violència’, valora el periodista. L’èxit d’aquest projecte els ha fet créixer, i ara tenen un nou establiment a Lucknow, on ofereixen el mateix servei i treballen amb el mateix propòsit que la seva germana gran d’Agra. ‘Aquest és un ambient on es poden sentir còmodes, segures i amb molt de suport, i això és molt útil per a elles. Aquí poden créixer amb facilitat. En aquesta cafeteria, tothom se sent normal’, resumeix Shuckla. La nova cafeteria Sheroes Hangout de Lucknow, a la província d’Uttar Pradeix. La fundació Chhanv treballa en diversos projectes centrats en l’educació i la formació professional. El director considera que les supervivents tenen ara ‘un salari digne’ i explica que l’objectiu és que ‘puguin aprendre habilitats i aconsegueixin una feina justa que puguin dominar i promoure’s’ i donar feina a altres dones que, com elles, han estat atacades per un home, fet que els ha causat molt més que malformacions. Més capítols de la sèrie ‘La volta al món sense bitllet de tornada’ —(1): Un nou ‘margaix‘ a Mongòlia —(2): A Ulan Bator, vivint entre sedentaris —(3): Comprant cavalls a Mongòlia —(4): Els perills de cavalcar per Mongòlia —(5): Compartint sostre amb cinc àguiles daurades —(6): Com és la vida dels nòmades de Mongòlia? —(7): Per què val la pena de viatjar fent autostop —(8): La Xina de l’alta tecnologia i el control extrem —(9): L‘orquestra simfònica dels trens xinesos —(10): L‘autèntica religió d‘Hong Kong —(11): Els paradisos naturals d‘Hong Kong —(12): El dia que les treballadores domèstiques inunden els carrers d‘Hong Kong —(13): Una setmana qualsevol quan viatges amb 3 euros el dia —(14): Què cal portar a la motxilla quan fas un gran viatge? —(15): Un Nadal a la Cotxinxina —(16): Una gallina et pot salvar la vida al Vietnam —(17): Com funciona Couchsurfing, la plataforma per a viatjar sense pagar allotjament —(18): Emboscada entre cocoters —(19): Nòmades digitals: viure viatjant gràcies a internet —(20): El llac de Ta Dung, la joia desconeguda del sud-est asiàtic —(21): Ser dona i fer la volta el món tota sola —(22): Cao Dai, la jove religió que combina Buda, Jesús, Victor Hugo i Lenin —(23): S‘hauria d‘abolir una festa com Nadal si això fos millor per a l‘economia? —(24): El Vietnam: l‘última supervivent de la secta del coco —(25): Viatjar només caminant és una bogeria —(26): Xocs culturals i anècdotes de la Cambotja rural —(27): ‘Worldschooling‘: com és educar els fills gràcies als viatges i lluny de les escoles convencionals? —(28): Checkpoint 17 —(29): El testimoni del nen que va sobreviure al camp de concentració més letal del genocidi cambotjà —(30): Disparar a policies (amb pistoles d‘aigua) per celebrar l‘arribada de l‘any 2563 —(31): Dormir en temples, un allotjament místic, alternatiu i gratuït —(32): 971.400 passes: travessant Cambotja a peu —(33): Per què els tailandesos estimen tant la seva monarquia? —(34): L‘oasi urbà més important de l‘Àsia, en perill —(35): El turisme de motxilla conquereix Pai —(36): El sopar il·legal i el tercer ull —(37): Quaranta-tres pitons i catorze monjos en harmonia —(38): Naypyidaw, l‘estrafolària capital fantasma creada del no-res —(39): Quan un rei indi et convida al seu palau —(40): Els encants de la regió més plujosa del món —(41): Com dormir a l‘aire lliure sense gastar-nos ni un ral quan viatgem? —(42): El Nepal, més enllà de l‘Himàlaia —(43): El preu de ser una deessa vivent amb sis anys —(44): Maleint sangoneres al sostre del món —(45): Guia per a fer senderisme per l’Himàlaia al Nepal —(46): Els trens de l’Índia: somni o malson? —(47): ‘Enlloc del món no es protegeixen tant els ciutadans d’un país com ho fa la Fundació Vicent Ferrer’ —(48): L’aventura extrema que han completat menys d’un centenar de persones: el Gran Camí de l’Himàlaia —(49): Coses que passen a més de cinc mil metres d’altitud —(50): El racó més bonic del planeta —(51): El punt de no-retorn —(52): Sang sobre gel —(53): Sobreviure a l’infern al cel —(54): Congelacions i abismes —(55): El remot poble de l’Himàlaia que viu congelat en el temps —(56): Hem conquerit el cel —(57): ‘Vaig salvar la vida als meus clients i no m’ho van agrair mai’ —(58): El temple on les rates no són cap plaga, sinó germans, pares i amics —(59): El Rajasthan, terra de camells, ciutats de colors i palaus en venda —(60): Qui són els jainistes, el 0,4% de la població índia que controla gran part del país?


L’eurodiputat de Compromís, Jordi Sebastià, va anunciar ahir que plegava de l’executiva de la coalició Compromís, en protesta per la manera com s’han fet les negociacions del pacte amb Podem per a les eleccions espanyoles del 20 de desembre. D’ara endavant, Sebastià deixarà d’assistir a les reunions de l’executiva, de la qual formava part únicament com a eurodiputat. És la tercera baixa arran de l’aliança amb Podem. El batlle de Tavernes de la Valldigna i militant del Bloc, Jordi Juan, també va dimitir diumenge de l’executiva de Compromís. ‘Tinc molt clar que la cosa més natural per a Compromís era encarar les eleccions estatals tot sol i deixar els experiments que no han fet sinó dividir-nos i allunyar-nos de les bases’, va dir. El Bloc, el principal afectat Ara per ara, si hi ha un partit que ha sortit perjudicat de l’aliança entre Compromís i Podem és sense dubte el Bloc Nacionalista. A banda Sebastià i Juan, dissabte Consol Castillo, regidora de l’Ajuntament de València, també va presentar la dimissió. Castillo va dimitir de l’executiva del Bloc perquè creu que el partit ha menystingut la voluntat dels militants. En un primer referèndum intern del Bloc Nacionalista Valencià, una majoria àmplia de la militància va refusar un pacte de Compromís amb Podem per a les eleccions espanyoles. En el segon, els militants van aprovar la proposta de la direcció de presentar-se amb el nom de Compromís a les eleccions espanyoles encapçalant una coalició electoral amplia, que ha acabat essent un pacte amb Podem i prou. Demanda d’un congrés constituent Jordi Sebastià, a més de dimitir, ha impulsat el manifest ‘Amb tu, més Compromís‘, per demanar un congrés constituent de la coalició i més democràcia ‘participativa i real’. Segons que diu, ja l’han signat més de tres-cents càrrecs i militants.

Summary: La dimissió de Jordi Sebastià de l’executiva de Compromís empitjora la crisi de la coalició


El govern d’Ada Colau vetarà els cotxes un cop al mes en vies principals com Via Laietana o carrer Aragó. Així ho ha anunciat durant un acte al Col·legi de Periodistes, on ha explicat que una de les mesures de l’executiu serà la de pacificar carrers que actualment són ‘grans autopistes urbanes’ per obrir-les als ciutadans. Replicant l’èxit de Gran de Gràcia –on ja s’aplica– el tall en carrers principals començarà al febrer amb Via Laietana, al març s’hi sumaran carrer de Sants, Creu Coberta i Aragó, i així de forma progressiva en els pròxims mesos fins a arribar a deu vies de tots els districtes. El vet als cotxes en aquests carrers serà sempre durant el primer dissabte de cada mes a la tarda, excepte en el cas d’Aragó, on només es tallarà durant el matí del primer diumenge del mes. ‘Creiem que serà una experiència positiva’, ha defensat Colau, argumentant que cal canviar la mirada sobre la ciutat. ‘Ara estem en una ciutat que es va dissenyar amb una centralitat del cotxe’, ha explicat, recordant que el vehicle ocupa un 60% de l’espai públic. Per això, ha dit, el canvi de model més important passa perquè la centralitat la tinguin les persones, els veïns, ‘per salut i qualitat de vida però també per seguretat’. Sobre seguretat, també ha anunciat que entre febrer i març una altra mesura que l’executiu començarà a aplicar és la de reduir la velocitat de la ciutat també per reduir la mortalitat dels atropellaments. ‘Reduir la velocitat fa la ciutat menys hostil’, ha dit. L’objectiu, ha dit, és que en dos anys les vies amb un límit de velocitat de 30 passin del 50% actual al 75%. O dit d’una altra manera, que es redueixin les vies en què el límit de velocitat és de 50.

Summary: Barcelona vetarà els cotxes un cop al mes en carrers principals com Via Laietana o Aragó


Arribar a l’edifici d’À Punt, a Burjassot, fa impressió. És impossible que el paisatge desolat no et porti mals records i no s’hi vegin els fantasmes del passat. Tots diuen: ‘Però si ara està molt bé, imagina’t fa mesos… Només hi havia el consell rector i la directora general.’ Ens ho imaginem. Potser costarà que l’edifici pugui absorbir l’energia dels seus nous habitants, però l’energia hi és. A dalt, a la planta de direcció, tot és moviment. Hi ha vida en expansió. Empar Marco ens rep amb el seu somriure i la seva franquesa. Una dona dura, perseverant, que té unes formes tan properes i càlides que sembla impossible que pugui manar tant amb tanta cordialitat. Però segur que mana, d’això no en queda cap dubte. Quan preguntem si s’enfada, ens diuen que poc, però que millor que no ho provem. El seu projecte és trencador, desafiador en tots els sentits. Per innovador, per l’arrelament, per l’organització horitzontal. També per la manera com l’explica. Planer, sense sofisticació i de valors, d’ofici i de sentit. Com si el sentit comú, tan absent en tantes coses, hagués tornat tot de cop, com un miracle. —Després de mesos de silenci ara no pareu de parlar? —No tinc tendència a parlar molt i menys a parlar per parlar. S’ha de començar a parlar quan tens alguna cosa a dir. Ara hem obert la ràdio i es poden explicar coses. A mi m’agrada el treball callat, és el que s’ha de fer. —El PP us ha criticat per haver dit que no retransmetríeu els bous; no paren d’acusar-vos de catalanista, però l’altre dia també hi va haver gent que us va retreure haver passat el discurs del rei d’Espanya. —Nosaltres no som sectaris i això es veurà. —Però si no feu informatius era una mica forçat. —També hem fet el del president. Què no fem informatius no vol dir que no fem actualitat. Fem actualitat i en farem encara que no tinguem els serveis informatius funcionant. —Per què tant de retard? —Per la situació en què ens vam trobar i perquè som administració. —…? —Administració vol dir terminis per a tot. Ací ens vam trobar en una situació tecnològica d’obsolescència absoluta i hem hagut de fer tecnològicament unes vint-i-dues actuacions, que és molt. La majoria s’han convertit en plecs de molta pela. Això vol dir que són licitacions que van a Europa i això ho allarga moltíssim. Per exemple, els plecs més gruixuts, com el de producció d’edició de vídeos, s’han retardat molt. Després les borses de treball van molt lentes. —Però això no us ho esperàveu? —No m’esperava res. Només fer una relació de llocs de treball per a presentar al sector públic ja va ser costós. Jo em pensava que en dos mesos podria tenir gent treballant i mireu si ha tardat. —S’ha allargat per falta de recursos? —És que això ho han de fer comissions de funcionaris, fins que no hi ha la relació de llocs de treball feta, aprovada, amb el pressupost aprovat… Fins que no s’han fet les comissions, s’han constituït, s’han posat d’acord amb els sindicats per les equivalències amb l’antiga RTVV… Tot això ha requerit mesos i mesos. És escandalós. A banda, hem hagut de fer obres. Fa quatre dies era ple de bastides per a arranjar les goteres de la façana. Ara fan les obres de redacció. —Diuen que potser també hi ha influït que des de Presidència de la Generalitat no s’ha accelerat. —Presidència té moltes ganes d’accelerar-ho, com tot el món. Ara, es requerien uns recursos que la llei no preveia. Per exemple, la llei no preveia que hi haguera recursos administratius que hi donaren suport. —I això per què ha passat, sembla inconsistent! —Per falta de previsió. A les Corts Valencianes no es va fer la previsió. Ja ho vaig dir a la primera compareixença i als diputats que hi havia a la comissió de ràdio i televisió. Es van equivocar perquè no van fer la previsió de crear els mecanismes perquè una empresa pública com aquesta poguera eixir tan prompte com fóra possible. No ho havien tingut en compte. —Us han dit que teníeu raó? —No, però és evident que en teníem. Vam arribar ací i érem el president del consell rector, el secretari del consell rector i jo. Estiguérem mesos sols. Això és costós. —Què us va empènyer a presentar-vos a aquest terrabastall i deixar una vida molt estable que teníeu. —Sí, tenia una vida molt còmoda, ja ho podeu dir. —Però en canvi vàreu decidir de canviar de vida. Per què? —Vaig viure amb molt de dolor el tancament de RTVV, no tant pel que era sinó perquè significava que els valencians perdíem els mitjans de comunicació públics. Ho vaig viure molt mal, tot el món ho sap i encara m’emociona pensar-ho. Va ser dolorós. Van ser uns anys de rumiar que tots érem responsables d’això i, en un moment determinat, penses que la gent que pensa a presentar-se són periodistes i companys com tu. Llavors penses, per què jo no? Per què no una dona? Vaig pensar que feia falta servei públic, fa molta falta i m’ho crec molt —Per què? —Una comunitat autònoma com la nostra, amb una identitat cultural pròpia, sense mitjans públics propis acaba no essent res. Què acaba passant? La llengua es perd, els pobles no saben què fan els altres pobles, les polítiques que es fan són invisibles. És importantíssim. Sempre ho dic: és tan important com tenir sanitat pública. La informació és bàsica. Tot allò que aporten els mitjans públics tant a l’entreteniment com al fet de donar importància a la llengua o a les tradicions és fonamental. Està en la base de la democràcia. Vas pensant tot açò i en un moment determinant et decideixes. Jo em sentia capaç de fer un projecte il·lusionador. Tampoc no tenia al cent per cent la seguretat que poguera guanyar, però provar-ho no em costava. Era en un bon moment de la meua vida laboral, amb un risc controlat. —Us considereu una persona arriscada? —Sí. En ma casa feien falta recursos econòmics i vaig començar a treballar de molt jove a la Diputació de València, en la pre-autonomia. Vaig fer oposicions i vaig acabar de funcionària. Però m’avorria un poc i no m’agradava aquella vida i me’n vaig anar a RTVV als inicis. Allà vaig veure que volia ser periodista i al final em van canviar el contracte. Sempre he anat canviant. —Ara que ho heu anomenat, treballàveu amb Vicent Sanchis quan éreu tots dos molts joves… I ara tots dos al capdavant de les televisions del país. —Tots dos treballàvem a la impremta provincial. —Per què el vostre projecte és el més innovador? —Vaig veure una cosa clara, la redacció única. D’ací flueix tot el projecte, que posa els continguts en el centre. Això ha fet que siga un projecte sense director de ràdio i televisió, i en canvi una cap d’informatius, un cap de continguts i un de tecnologia. La reflexió em va dur a tot això. No em vaig basar en cap model concret. Crec que és un projecte coherent. Es reflexiona molt sobre com fer que aquesta redacció única funcione. Ara tindrem una direcció molt curta que és el contrari del que hi havia a RTVV que era enorme. A veure si funciona. —De la vostra experiència a TV3, què n’aplicaríeu en À Punt? —La meua experiència a TV3 és bona. Com a corresponsal que he estat, m’agradaria que els que hi haja ací tinguen més pes a l’empresa. Que se senten més de dins que jo m’he sentit, més integrats. Als corresponsals sempre ens donen poca participació a l’empresa. Estem molt encasellats. Potser podrien fer unes altres coses, però no hi ha oportunitats. —Ho aplicareu ací? —Sí. —Teniu un model d’informació local? —La informació ha de ser molt de proximitat i volem comptar amb les ràdios municipals i comarcals per a fer-ho. A mi m’agradaria que la gent de les comarques, que treballarà per a nosaltres, fóra gent d’allí. Això fa que la gent s’ho senta més seu. A la gent no li agrada que vinguen a cobrir la informació gent de fora. M’agradaria tenir-ho en compte a l’hora de fer la plantilla. Mirem de fer-ho així. No és fàcil perquè vol dir tenir una plantilla de tot el territori. —Encara que internet ha canviat algunes coses, al País Valencià encara hi ha molt poca informació. Per què? Es pot revertir aquesta situació? —S’ha de treballar per fer-ho. Hi ha molta gent a les comarques i als pobles fent coses estupendíssimes. L’altre dia parlava amb el director general de la Joventut i ens contava unes coses molt interessants. Ells tenen un teixit comarcal enorme, que de vegades ignorem. Fins i tot n’ignorem els problemes. Em deien que un dels principals problemes dels joves és el transport. No estem ben comunicats i la gent jove vol eixir i no hi ha busos…. Qualsevol conversa que tinga sobre el teixit social del país em fa pensar que tenim un país molt diferent del que ens pensem. —Hi ha un país que no es veu? —Hi ha un país que no es veu i a À Punt aspirem que es veja. Som molt centralistes i hem de fugir d’això. Per què a Alacant mai no s’han sentit els mitjans públics com a seus, possiblement perquè no ens hi hem sabut acostar. Hem de saber com acostar-nos-hi. Hem de buscar formes per a fer-ho. Per exemple, la ràdio de l’antiga RTVV, a la zona del Baix Segura, no se sentia. Quan vaig saber això em va impressionar. Allà són tan valencians com nosaltres i per què no podien escoltar la ràdio? És absurd. Hem de lluitar perquè això no siga així. Si hem de posar un repetidor allí, l’hi posarem, evidentment. —A part la data de sortida, quines són les prioritats? —M’importa que fem uns bons informatius i que allò que preparem de continguts siga el que volem. —I en continguts? —Preparem coses molt bones perquè ací hi ha gent molt bona. Hi ha músics, actors… gent molt bona. —Cap a on els enfocareu? —Farem continguts d’entreteniment, però que tinguen alguna cosa a dir i que siguen de proximitat, per a un públic familiar o d’especialitat. Volem que tota la societat se senta reflectida en els nostres mitjans, però sobretot volem que hi haja continguts en valencià, que la gent se senta identificada, que el que veja o escolte ho senta seu. Tenim l’oportunitat, i és un luxe, de fer una cosa nova i fresca i que siga acceptada per tothom. Estic molt contenta amb això que elaborem. —Sorprendrà? —Sorprendrem i satisfactòriament, perquè ja ens passa. —Amb la ràdio? —Sí, perquè és un bon contingut i la gent ho aprecia i ho valora positivament. Només de posar música en valencià, ja ens felicitava tothom. Venim d’una sequera i un silenci llargs… —Vau dir: sortirem a la primavera si no hi ha imponderables. N’hi ha? —A la primavera sortirem segur, però potser la primavera és una mica llarga. —Comença per Falles, al març. —Sí, però en el primer trimestre serà complicat per tot el que us he explicat. —Doncs al maig… —No ho sé… No puc dir data. Mes amunt o avall… —Sortireu amb tot? —Volem sortir amb tot. La web serà com un canal permanent de notícies. Volem que siga una plataforma potent per ella mateixa. Una cosa que podria passar és que si veiem que s’allarga massa comencem per la web. La plataforma web és com una altra finestra, tan important com les altres. —El recurs de la Unió de Periodistes us ha molestat. Creieu que poden guanyar? —És un recurs que no anirà enlloc. No crec que les coses s’hagen fet malament. —La Unió de Periodistes és la vostra associació. —És la meua, però al cap i a la fi és una organització. Aquest projecte és molt més gran que estar-se mirant el melic dels periodistes. Tots hauríem volgut que les coses foren de manera diferent, és clar. Jo també hauria volgut comptar amb gent molt preparada en tots els perfils i potser no m’ho trobe i la gent ha d’anar-s’hi acostumant. Però és el que hi ha i els ex-treballadors tenen els seus drets. —Combinar això era difícil? —Era complex. Si pensaven així, haurien d’haver-se queixat en el moment de fer la llei, que la resolució novena donava un avantatge als ex-treballadors. Per què no es queixaren en aquell moment? —Els ho heu preguntat? —Ells diuen perquè els hem donat un percentatge molt alt a la baremació. Primera, jo no ho he donat res. Això jo ja m’ho vaig trobar fet, perquè ho van fer els membres del consell rector amb els sindicats i ho van pactar així. Jo ho vaig trobar així, però també és cert que tu compares aquest tant per cent amb empreses públiques on també hi ha hagut ERO i els tants per cent són més alts que el 40% i no es queixa ningú. La gent tampoc no entén que això és un mitjà audiovisual i que hi pot haver molts periodistes, però la gent que té experiència ha de tenir avantatges. Si tu no tens experiència audiovisual i no saps editar, el que en sap té un avantatge. —Us ha sorprès? —M’ha sorprès que avantposaren els interessos de l’organització, jo no ho hauria fet mai. —Us ha dolgut? —Sí, em dol i ho he expressat públicament. —Heu intentat dialogar? —Sí, però… —Aquest recurs podria aturar À Punt? —Si un jutge diu que es paralitze, sí que podria aturar-ho tot, evidentment, però no ho crec. El jutge tindrà més en compte el bé general que no el bé particular. I també perquè estem dins els percentatges que es van pactar amb el ministeri. Vaja, perquè no s’ha comés cap irregularitat de cap mena i no tindria sentit que es paralitzara. La Unió de Periodistes i l’Associació de Periodistes d’Alacant només miren a un col·lectiu, però aquesta empresa és de molta gent, no sols del col·lectiu de periodistes. Hi ha els enginyers, els administratius, els advocats i la baremació és per a tot el món. Que es paralitze només per un col·lectiu… Seria molt contradictori. —Les productores petites estan preocupades. Creieu que s’hi podrà comptar? —La finestra és oberta per a tot el món. Aquí s’han presentat cinc-cents projectes. És evident que les productores potents tenen formats més elaborats, més pressupost, però s’haurà de comptar amb tot el món. Ens hem adonat que la gent no està acostumada a presentar projectes per a la ràdio, ho hem hagut de forçar. Les productores petites podrien haver entrat en aquest tipus de programa. Crec que hi ha molt de desconeixement. Potser nosaltres no hem sabut explicar-nos. —Doncs, ara ho podeu fer. —Les productores petites es poden presentar en productes de menor cost. Una productora xicoteta, amb poca gent, pot tenir una idea genial per a fer un programa de ràdio. La porta és oberta per a tots. És de veres que els grans formats són difícils per als menuts, però hi ha oportunitats. Nosaltres demanem que hi haja projectes de bandes de música, per exemple, coses que no necessiten produccions molt grans. També pense en un programa de ciència, d’investigació, d’universitats. Hi ha de tot. Les grans productores van a continguts grans. Nosaltres també tenim apartats més xicotets. La llei t’obliga a tenir espais de servei públic d’ONG, de solidaritat. I tot això requereix productores més sensibles i més xicotetes. No ha d’anar tot a prime time, ni tot ha de ser de gran format. Tot el que es presenta ens ho mirem. —La gent no s’ho creu? —No. Però ja aniran acostumant-s’hi. La gent quan ve ací, se’n va amb la idea que ho poden fer. Això és important. Per exemple, fa poc hem signat un conveni amb la Conselleria d’Educació d’on eixiran molts formats per a escolars, vídeos a les escoles… A la web anirem fent coses. Allí també es requereixen productores… Necessitarem publicitat de proximitat en la ràdio. Hi ha molta gent que, possiblement, si es posen a pensar trobaran on agarrar-se. Si no, que pregunten. —I la pilota valenciana? —Han entrat un parell de projectes, a veure quin es tria. N’hi haurà en els programes esportius i també en farem retransmissions. —Sobre les bandes de música teniu un projecte específic? —Anem buscant-lo. En cada família hi ha un músic. En els pobles, les bandes i les escoles són importantíssimes. Com no hem de tenir programes musicals o de bandes? —No us hem sentit queixar-vos gaire pels diners, això que en teniu molt pocs… —Els diners del 2017 els hem invertits per al 2018 i això ens donarà alè. Això arribarà perquè una televisió és molt cara i quan ens posem al dia a dia, crec que patirem. —Quina relació hi ha amb TV3 i IB3? —Primer hem de nàixer, ens hem d’assentar. Però seria absurd de pensar que no podem compartir continguts amb la televisió pública de Catalunya i la de les Illes. Podem compartir continguts de producció pròpia de les tres televisions. I després si hi ha un ’30 minuts’ que fa TV3 que està bé per què no el podem passar ací o viceversa? Tot això cal viure-ho amb normalitat. —En algun lloc he llegit que no consideràveu compartir el doblatge de pel·lícules? —No he dit que no. Vaig dir que si es fa doblatge conjunt hi hauria d’haver accents de tota mena: el valencià i de tot arreu. També crec que s’ha de deixar en anglès molta producció, perquè el nivell d’anglès d’ací és nefast. —Tampoc no us hem sentit parlar gaire d’audiències? Us preocupen? —És clar que aspirem a tenir audiència. Aspirem a tenir la màxima. Les autonòmiques tenen de mitjana un 7% o un 8%. Nosaltres aspirem a superar aquestes xifres. Dit això, les audiències ara es mesuren d’una altra manera que abans. La nostra no serà la típica audiència de televisió perquè la gent ens seguirà des de l’inici des d’altres suports, siga un iPad, un mòbil… —Amb un enfocament com el que expliqueu, creieu que À Punt pot ser competitiva? —Hi haurà gent per a tot. Cal educar l’audiència. Si es fa un programa musical de gran format, on les famílies valencianes es puguen sentir representades, o un concurs adaptat a la realitat dels valencians per què no ha de tenir audiència? La gent que mire À Punt s’ha de sentir reflectida en això que fem.

Summary: Empar Marco: ‘El que fem a À Punt sorprendrà’


L’Institut d’Estudis Baleàrics (IEB), dependent de la Conselleria de Cultura, Participació i Esports, ha entrat a formar part del patronat de la Universitat Catalana d’Estiu que se celebra de l’1 al 5 de juliol a Manresa (Bages). Segons han informat des de la Conselleria en un comunicat, ja s’ha obert el termini d’inscripció per participar i consisteix en un espai de ‘llibertat” i de “trobada’ d’estudiants, professors, professionals i polítics de Balears, L’Alguer, Andorra, Catalunya, Catalunya Nord, la Franja de Ponent i del País Valencià. Tindrà lloc en un campus vertebrat en tres espais al centre de Manresa, en l’Institut Lluís de Peguera s’oferiran els cursos universitaris i els actes i commemoracions; a l’Espai Plana de l’Om, els debats i les sessions de cinefòrum; i a la Plaça Major, els concerts amb l’aportació de l’IEB del de Joan Miquel Oliver. També hi haurà dues tardes amb visites guiades per la ciutat, on es podrà veure el monestir de Sant Benet de Bages i, a més, les mines de sal i el castell de Cardona Així mateix, la tradicional de Prada tindrà lloc del 16 al 24 d’agost i es retrà homenatge a Aina Moll, filla major de Francesc de Borja Moll, amb qui va col·laborar en els dos últims volums del Diccionari català-valencià-balear.

Summary: L’Institut d’Estudis Baleàrics entra a formar part del patronat de la Universitat Catalana d’Estiu


El diputat d’ERC al congrés espanyol, Gabriel Rufián, ha parlat aquesta nit amb el secretari d’organització del PSOE, José Luis Ábalos, i amb el màxim responsable d’Unides Podem, Pablo Iglesias, per demanar-los ‘responsabilitat’ després que la negociació entre els dos partits per formar un govern de coalició hagi quedat seriosament malmesa i que s’hagin filtrat als mitjans les ofertes i demandes d’uns i altres. Des de la Moncloa s’ha exigit a Unides Podem que ‘entrin en raó’ i han considerat ‘inassumibles’ les peticions de la formació d’Iglesias. Rufián exigeix als dos partits que arribin a un acord i els recorda la importància que hi hagi un govern d’esquerres a Espanya. Iglesias va transmetre a Rufián el seu agraïment per la trucada, però va afegir ell i Unides Podem no se sotmetrien a més humiliacions del PSOE. A banda, el diputat d’ERC també es va reunir amb el líder d’Esquerra Unida, Alberto Garzón. ERC oferirà avui una conferència de premsa a les deu del matí.

Summary: Rufián truca a Ábalos i Iglesias per demanar-los ‘responsabilitat’


Marina Garcés va néixer per segona vegada el 28 d’octubre de 1996 a la Via Laietana, al desallotjament del Cine Princesa. Així ho explica ella mateixa en el llibre Ciutat Princesa (Galaxia Gutenberg), en què relata en primera persona la seva experiència i reflexió sobre les transformacions de la ciutat, el món i els moviments socials d’aquestes dues darreres dècades. Més de vint anys en els quals connecta dos moments: aquell vespre del 1996, quan arran d’aquell moment i a través de l’esquerda que va obrir en la ciutat aparador que era la Barcelona post-olímpica Garcés va entrar en l’espai del compromís social, i l’acte d’autodeterminació que va significar per a ella la resistència popular de l’1-O. Entre un moment i l’altre, tan diferents i allunyats, hi ha el denominador comú de ‘posar-hi el cos’, és a dir, i tal com diu en el llibre, ‘d’exposar-se, d’arriscar no només vorejant o traspassant els límits de la legalitat, sinó també de la pròpia vulnerabilitat’. Per parlar del camí entre el jo i el nosaltres i de la capacitat que tenim de vèncer les pors que poden paralitzar el canvi social, anem a parar casualment a un dels seus paisatges d’infantesa, en una de ‘les sis o set mançanes’ que el van configurar. Des dels jardins de la Torre de les Aigües, en ple Eixample, arriba a distingir la galeria posterior de la que fou la casa dels seus pares, des de la qual tot allò que veia eren sostres d’uralita que ara han desaparegut. La transformació de la ciutat, dels moviments socials i de les formes d’opressió i de resistència recorren tot el llibre. —Ens porteu de les ocupacions dels anys noranta fins a la defensa dels col·legis de l’1-O. —Vaig començar a escriure el llibre fa ben bé tres anys. Havia anat coent la necessitat de fer aquestes reflexions després del 15-M, al llarg del 2011 i del 2012, amb els canvis bruscs de la crisi econòmica, la nova política i el procés com a vector principal d’això que ha passat a Catalunya. De sobte, necessitava pensar d’on veníem, on anàvem i què havia après, quins eren els nostres materials existencials, polítics i culturals, i com m’hi he forjat jo, amb tot això. Tenia clar el punt de partida, el desallotjament del Cine Princesa com a moment d’inflexió personal, generacional, de ciutat, d’època, i també global. Però no sabia que vindria l’1-O quan estava a punt d’acabar el llibre. I en els dubtes i la cautela de no escriure en calent, hi vaig reconèixer una ressonància entre dos moments que per a mi reunien això mateix: una disposició de molta gent que no té cap preparació ni politització ni organització prèvia a assumir una situació de gran perill personal, legal, policíac i polític, que és posar-se en una posició de transgressió de la legalitat… —Què ho fa? —La cosa que m’intriga és què fa que un moment determinat activi uns mons que no eren connectats en un mateix punt de trobada; gent que ni tan sols no era organitzada, cultures polítiques que no eren necessàriament transmeses conscientment. Què ens va convocar en el desallotjament, a tanta gent tan diversa, la major part de la qual ni tan sols tenia relació directa amb el moviment d’ocupació? I aquí és on responc cercant allò que va venir després; com allò que era latent, inhibit, fora de to, fora de la visibilitat, converteix aquell esdeveniment en un punt de trobada. —En dieu ‘posar-hi el cos’. —Sí, traspassar uns llindars molt ràpidament d’allò que normalment assumim com a una vida normal. I, d’una altra banda, hi ha aquest ‘nosaltres sense nom’: gent que fa seva la convocatòria, l’una i l’altra, sense haver participat necessàriament en l’organització del moviment o el que ha generat la situació. Per a mi és interessant això, aquest sentit del ‘nosaltres’. —I fins a quin punt la gent és capaç de superar la por per fer això. —Sí. Són esdeveniments en què superem dues pors alhora. La de cometre un acte il·legal i ser reprimit, pegat i violentat per la policia; i alhora una por que per a mi encara és més insidiosa, que és la por de l’altre, i que governa la nostra societat. La por d’allò desconegut. I, en canvi, hi acabem trobant gent que en gran mesura es desconeix: no són els ocupes defensant un centre social ocupat o no és només la gent que ja era dins els col·legis l’1-O, defensant-los. No, aquesta frontera es trenca i s’hi troba gent que no hauria estat necessàriament junta en cap altra situació. La por del desconegut, d’aquell que no saps ben bé qui és, és superada vencent justament la por de la repressió. —El desallotjament del Cine Princesa el 1996 va obrir una esquerda. —Va ser una esquerda a l’aparador de la ciutat olímpica. Una primera esquerda de la qual van començar a emergir moltes pràctiques, mons, maneres de socialitzar-se, de fer cultura, de lluitar contra l’especulació en els barris, de connectar amb més lluites. Gràcies al fet que hi va començar a haver molts centres socials i punts de trobada en molts més llocs de la ciutat, vam poder conèixer què hi passava. I vam començar a articular nivells de sociabilitat molt concreta, de barris, de grups de resistència, de discussió, culturals… i amb canals d’informació diversos. Es van començar a globalitzar unes pràctiques i unes maneres de contestar aquella fi de la història, el món en què no hi havia alternativa, el capitalisme que havia triomfat sobre la globalitat del món, que començava a tramar-se i a trobar uns referents comuns. —Éreu una generació que es reivindicava? —Els qui hem crescut al llarg dels vuitanta ens havíem entregat a aquesta fi de la història, en la qual els revolucionaris sempre havien estat els d’abans. Els darrers són els del seixanta-vuit, són la generació que s’apropia de la legitimitat del fet revolucionari. Ells sempre ja ho havien fet tot. I, a banda, el món es conjuga en present: ja hem arribat, ja som aquí, i ara es tracta de construir-se una vida més o menys reeixida, més o menys competitiva, més o menys feliç, més o menys còmoda. I l’espai que es deixava per al compromís i per a certes aspiracions i expectatives de justícia era la cooperació. Com a jove del primer món et podies comprometre a les causes d’un conflicte o amb els qui encara eren enrere, els dels països subdesenvolupats. Va ser la gran època dels cooperants… Ja no miràvem el nostre món, perquè ens deien que ja estava fet, i que el present era aquell. Aquell era l’escenari. —De què van servir les lluites d’aquells anys, ara que els problemes que denunciàveu encara hi són, i agreujats? —Vaig titular el pròleg del llibre ‘Aprendre de les lluites que no hem guanyat’. Crec que no podem fer un balanç autosatisfactori o autocomplaent de victòries en el sentit objectiu de la paraula, perquè més aviat som en un moment molt involutiu: amb l’autoritarisme polític, aquí i arreu del món global; amb la guerra com a condició que semblava que hava estat lateralitzada, però que ha esdevingut absolutament globalitzada des de l’any 2001; i amb la violència econòmica en tots els plans de la vida, dels més fonamentals com l’habitatge fins a qüestions ambientals, de salut i de depredació del món. En aquests vint anys, amb això que ha acabat esdevenint el capitalisme global, es fa evident que no hem guanyat res. La pregunta és: ‘què ha passat mentrestant?’. Què hem fet mentrestant? —I què hi responeu? —D’aquí ve la inquietud d’escriure el llibre. Vaig tenir un moment de molt malestar. Què hem fet? Ens hem dedicat a divertir-nos? A satisfer-nos? A emmirallar-nos? —Què us va generar aquest malestar? —Amb l’anomenada crisi econòmica, després del 2008, per a mi ja hi va haver un moment en què em vaig dir: ‘tan poc múscul teníem totes aquestes xarxes, mons, formes de vida, que ens crèiem que teixíem un món dins el món?’ Tan poc múscul teníem? Tan fàcil com que esclatés una bombolla i que la vida saltés pels aires d’aquella manera? Aquest va ser un primer moment; no és que hagués estat vulnerable, és que havia estat pràcticament prescindible, perquè la capacitat de resistència havia estat molt poca, comparada amb la violència amb què s’havien desballestat aspectes fonamentals de la vida. I hi ha un segon moment, amb el sorgiment tan ràpid, després del 15-M, de l’anomenada nova política, que englobava coses que no tenien res a veure, com la CUP, que no era pas una formació nova però que va fer el salt al parlament, o Podem, que sí que pretenia ser un invent nou i que ha acabat essent més vell que tot plegat. —Que allò que s’havia anat movent als marges cerqués la manera d’aconseguir el poder era nou —Una de les característiques de les polititzacions d’aquests darrers vint anys era que no havien passat per les organitzacions clàssiques, ni pels partits ni pels sindicats, almenys majoritàriament, i precisament no tenien la presa del poder com a objectiu, és a dir, d’entrar en el joc institucional polític. El govern, com a lloc des del qual hom pot exercir la transformació política i social no n’era l’horitzó, i de sobte va semblar que era l’única possibilitat. La devastació de la crisi i l’objectiu del govern, junts, alteraven per a mi el mapa d’on jo entenia que podíem canviar coses. —Com heu vist el pas d’Ada Colau i Barcelona en Comú pel govern municipal, tres anys després? —Crec que molts d’aquests projectes polítics de traslladar l’esperit transformador a les institucions partien d’una mateixa situació, que eren d’entrada més una reacció a la situació que no pas un projecte en si. L’estat en què ens situava la crisi amb les retallades i la corrupció sistèmica van generar la necessitat d’una resposta. I això va fer en part que no solament es fessin aquests projectes de creació de partits polítics o de desplaçament de partits cap a situacions que en un altre moment no s’haguessin plantejat, sinó que molts els avalessin anant a votar després de molts anys sense fer-ho. Això va passar a molta gent. Érem en una situació de saqueig institucional i de recursos públics i alhora d’emergència social, i calia fer-hi alguna cosa. Però de la reacció no surten necessàriament projectes polítics sostenibles o transformadors. Perquè sabem que les regles del joc molt tancades difícilment permeten jugar de cap altra manera, i crec que és part de l’experiència tant de la CUP al parlament com de l’ajuntament de Barcelona en Comú, per exemple. Potser en llocs més petits hi ha més marge de joc. I, de Podem, ja no en vull ni parlar… —S’hi han reproduït els pitjors vicis de les estructures de partit? —És que és un aprenentatge antic, però molt sovint creiem que només pots canviar les coses canviant alhora com fer-les. En els instruments que facis servir per canviar una situació, ja hi ha d’haver els canvis que pretens. I això, respecte del sistema institucional i del sistema de partits, per com s’articulen, és a anys llum d’allò que vols aconseguir si realment vols fer una transformació cap a una radicalització democràtica, cap a un projecte de justícia social empès d’una manera seriosa… I ara intueixo, sento, que hi ha molta tensió en això. —Perquè són experiències que han fracassat en el propòsit? —Jo crec que no ho podem jutjar així, parlant de fracàs. La pregunta de sempre sobre si dins o fora de les institucions no serveix. Perquè només de fora, des d’aquests marges en què anem cultivant altres maneres de viure que sempre són lateralitzades, la cosa més fàcil és romandre en l’autocomplaença del purisme. I actuant només de dins implica dir que només podem acceptar les regles del joc per a poder fer-hi alguna cosa, i és evident que hi ha molt poc marge. Què podem imaginar diferent? Doncs portem la imaginació al nivell institucional i no solament en la revolta i la insurrecció i l’alternativa. Els canvis demanen imaginar les institucions corresponents per a fer-los efectius. —O sortir-ne per tornar a entrar. Convindria a aquestes formacions, això? Ser a temps de sortir de les institucions? —Per a mi és una de les estratègies necessàries. Ho dic en el capítol titulat ‘Entrar i sortir’, des d’un punt de vista més d’experiència, de com es pot sostenir una vida compromesa sense cremar-se, o sense vendre’s o desencantar-se. Però això mateix passa als projectes col·lectius. Només puc confiar en algú que estigués disposat a assumir un càrrec o projecte institucional fent-se sempre la pregunta de quin és el moment de sortir-ne. Qui no vulgui fer això darrer, sempre estarà atrapat dins. Encara que vagi en contra de tot allò que l’ha portat a entrar-hi. Aquest és el criteri ètic i polític: podem entrar perquè en sabrem sortir quan això que hi fem no tindrà sentit, no aportarà res o haurà esdevingut allò que no volíem ser. Aquesta és la clau tàctica. Perquè no solament va d’entrar-hi i sortir-ne, sinó de com anem transformant les maneres que entenem que tenen sentit per a fer societat. —Què va canviar el 15-M? —Més que canviar, va ser una expressió molt àmplia, perquè ja no implicava només unes determinades organitzacions o col·lectius. El ‘no ens representen’ s’amplificava, tant a les ciutats com entre persones molt diverses. El 15-M és un punt d’inflexió en una màquina narrativa, simbòlica, política, que durant molts anys havia custodiat l’hegemonia de la transició, que és que vivíem en un país democràtic i que només ens podia representar aquesta democràcia. Per a mi és molt important associar el ‘no ens representen’ a l’altra capçalera, l’altra consigna dels primers dies del 15-M, que era que ‘no som mercaderies en mans de polítics ni de banquers’. S’esberlen les dues ficcions sobre les quals s’havien construït els consensos de final dels setanta, la de la democràcia existent com l’únic marc de convivència possible i el del capitalisme de mercat com a única vida possible en aquest món. I de sobte, molta gent molt diversa expressava aquest trencament en els centres de les ciutats (no només en els centres socials ocupats i els barris, sinó en el cor urbà i simbòlic dels nostres llocs de vida). —Es tractava més aviat d’un canvi de consciència? —El 15-M va ser un punt d’inflexió en forma de trencament d’una cosa que encara aguantava sobre aquestes premisses inqüestionables. De sobte, en aquest país es pot començar a qüestionar què vol dir democràcia, que era una cosa intocable. I, a més, ser anticapitalista comença a ser més habitual de com ho podia ser abans del 15-M; anticapitalista en el sentit de reflexionar sobre el fet que això ens destrueix la vida. No hi ha una versió bona d’aquest sistema, no n’hi ha cap altre, perquè ja ens havíem empassat els errors del comunisme i la seva derrota, però podíem començar a dir que no hi havia una vida digna possible en la globalització capitalista. Fou un canvi de consciència brutal, i per això fa tanta por. I per això va guanyar el PP després. Perquè va obrir tots els calaixos, i va posar al descobert tot allò sobre què havíem conviscut. —El 15-M coincideix pràcticament amb l’eclosió de l’independentisme, que té aquest element d’impugnació que dèieu. Per què van avançar d’esquena l’un de l’altre? —Sí, també ho assenyalo. Allà hi faltava molta altra gent, com les classes populars dels nostres pobles i ciutats, no hi havia els immigrants, ni moltes altres realitats més. I, com a moviment polític, l’independentisme més organitzat va arribar a dir fins i tot que el 15-M era una operació de Madrid per a neutralitzar-los. La primera vegada que vaig trucar a un amic molt independentista per dir-li que érem a la plaça i per demanar-li si hi era em va respondre: ‘com vols que hi sigui?’ No m’ho podia creure. Que no ho veuen? Però si s’obre tot! Sí, la percepció que jo tenia era que s’obria tot, que s’obria un sentit de democràcia, que s’obrien tots els marcs intocables de l’anomenada transició, de l’Espanya democràtica. Era el moment de ser-hi, però no per a defensar un tros de reivindicació, sinó per a compartir la possibilitat d’anar més enllà d’allò que ens havien dit que era el millor país possible i el millor dels mons possibles i la transició modèlica. I hi havia una disposició, a més, d’escoltar d’una altra manera qui érem els qui havíem crescut dins aquests marcs i com volíem continuar decidint col·lectivament com viure. —No hi havia recel també dins del 15-M envers l’independentisme? —Jo era a Madrid el dia que van desallotjar la plaça de Catalunya el dia terrible de les càrregues. Concretament a Sol, amb els meus fills, que eren petits. Va ser un moment molt tens. Hi connectaven en directe pels altaveus de la plaça. La manera com es van començar a escriure pancartes en català era molt diferent de com podem viure-ho en aquests moments. En el 15-M no hi ha cap projecte de res; no és cap projecte, i per això no és cap moviment, sinó un esdeveniment que obre tots uns sentiments possibles a què vol dir resituar-nos. I sobretot és una expressió per a dir prou de segrestar la democràcia, de vendre’ns com a mercaderies i d’espoliar el país. És un ‘ja n’hi ha prou’ molt gran que jo crec que l’independentisme que ja era organitzat en aquell moment hagués pogut fer molt més seu, compartint-lo molt més, i no ho va fer. I ara també es troba a faltar, però a la inversa. —Què voleu dir? —Em va passar el mateix quan a l’octubre, després de l’1-O, vaig anar a Madrid i els deia: ‘que no ho veieu que ja s’ha obert? República! Però si ja ha caigut el rei!’. Vull dir que s’havia desligitimitat encara més, novament. Per tant, pensem-ho, pensem com li volem donar forma, com ho volem adjectivar, articular institucionalment, i si desfem l’estat espanyol o no el desfem…Però donem-nos l’oportunitat de pensar-ho. Són aquests moments els que ens desanimen profundament. —Són els moments en què dieu que ‘es desperten els monstres’? —Sí, tornem a la por. La por de l’altre. En el cas del moviment 15-M, de sobte hi havia qui deia: ‘ui, ui’, i cercava l’agenda oculta, la sospita… I ara són unes esquerres d’uns altres llocs d’Espanya que diuen que aquests van a la seva… Per a mi, que sempre miro d’entendre la relació entre vida política i pensament de maneres diverses per a donar-nos eines col·lectives per a travessar les nostres pors, aquests moments en què els fantasmes rebroten i les sospites es converteixen en arguments d’atac, penso que són els moments de les derrotes. Quan la por comença a guanyar entre nosaltres i a infiltrar-s’hi, entre els ‘nosaltres’ que sempre s’han de fer, perquè vida i política siguin a les nostres mans, aleshores és quan comença la derrota. —Un altre monstre que despertà: us va sobtar el discurs de Felipe VI el 3 d’octubre. —Sí, allò va ser un abans i un després. Explico l’escena, gairebé corporal… —’…de pujar amb patates fregides i cerveses a mirar a la televisió què diria en el discurs que van anunciar per a les nou del vespre.’ —I ens pensàvem que sabíem què diria, aquell vespre, que seria un discurs previsible. I de sobte ens vam estar amb les patates i les cerveses, mirant-nos els uns als altres i dient-nos: ‘i ara, què?’. I la consciència va ser que començava un altre moment d’allò que ens podia passar. Jo el dia 5 arribava a Madrid a una trobada amb gent de països africans, gent jove que venia a fer un intercanvi amb joves dels barris perifèrics de Madrid. I de l’ensurt del dia 3 al dia 5, que vaig arribar a Madrid, vaig tenir temps de girar i de dir-me que era un pas més en el trencament d’aquests marcs estancs de la transició. La transició era aquell moment en què no podia passar res gaire greu, en què hi havia aquell garantisme, aquelles paraules pastoses que tots ens sabíem de memòria i que sempre feien de coixí de qualsevol transformació de fons o de cap perill. No hi havia lloc per a la transformació en aquell marc encoixinat custodiat per la monarquia. I de sobte veus que hem anat trencant moltes coses, però és que aquests també estan disposats a trencar-ho tot. Al final, qui trencarà què? —I això fa valenta l’extrema dreta. És un perill que guanyi pes a Espanya i que s’hi avali l’autoritarisme i la repressió? —Temporalment ho sembla. De fet, tot indica que hi ha una facilitat i una certa adhesió silenciosa a aquestes respostes autoritàries. Però tampoc no aniria gaire ràpid a dir que això quedarà instal·lat en una nova eternitat en aquests llargs cicles de la vida espanyola. Perquè no ho sabem. Més aviat veiem una dinàmica contínua d’acció-reacció: tot s’obre i tot es tanca; tot s’obre i tot es tanca… I ara és un moment molt ràpid i molt violent de clausura imposada, en el sentit més literal, el de tancar gent a la presó. I ja veurem si es tanquen mitjans, però, de boques, se’n tanquen moltes. —L’autocensura. —Ara vinc de fer una xerrada amb mestres a un institut i tothom té por de parlar. Això ja és una clausura, quan comencem a calcular les paraules, a tenir por. Però també correm molt a escriure cada cosa que passa com si fos un final. Ja ho hem canviat tot, ja hem fet la República, ja hem fet la independència, ja hem fet el 15-M… Del present, en fem la narració d’un final. I ara fa tres mesos que som en el cantó fosc d’aquest final. Jo sóc més de la paciència i la persistència. Per això he escrit un llibre de cicle llarg. I, en aquest vaivé cada vegada més accelerat, no en fem sempre un ‘ja he arribat aquí’, ja sigui a la victòria o a la derrota. I aprenem a sostenir els compromisos i els aprenentatges. No tot va començar ahir ni s’acabarà demà. I quan més capacitat de saber que cada circumstància no és l’última, més capacitat política de fer món tindrem. —I com s’explica el silenci de l’esquerra espanyola, el silenci de Podem? —Jo que passo mitja setmana a Saragossa i que tinc molt de contacte amb Madrid, això que percebo és desconcert. Un gran desconcert. Una barreja de vergonya: la vergonya fa callar, perquè de sobte no saps què dir. I et fa vergonya això que passa i veure que gairebé no tens interlocutors, de veure que qui hauria de vehicular l’expressió més pública no respon. En aquest cas podria ser Podem. I, de sobte, el desconcert genera silenci. La meva pregunta és quant de temps durarà aquest silenci? No se’l pot jutjar només pel moment més immediat. Agrairia que fos d’una altra manera. En això que hem de treballar ara no és en recosir blocs i coses d’aquestes, com si haguéssim acceptat que Catalunya està dividida en dos, Espanya i Catalunya dividides… Per a mi no es tracta de recosir blocs, sinó de reteixir confiances, i de fer-ho entre gent molt diversa que d’alguna manera és presa de la reacció immediata. Fa molta ràbia quan ens diuen ‘es que vosotros…’, però nosaltres també de seguida saltem i diem ‘és que vosaltres no dieu res’. Quan entrem en aquesta dinàmica del retret i del judici, l’escenari comença a ser d’espant. —Dieu que l’1-O no va ser un acte de desobediència, sinó d’autodeterminació. —Va ser un referèndum d’autodeterminació que, com que era prohibit, va esdevenir un acte d’autodeterminació que expressa aquesta pregunta: qui sou vosaltres per prohibir aquest referèndum? Aquest ‘qui sou vosaltres’ és la pregunta que desautoritza el poder, que desvesteix el rei, en tots els sentits simbòlics i concrets de la paraula. I és un gest d’autodeterminació perquè la gent es reapropia no del dret de decidir sinó del fet de poder decidir.

Summary: Marina Garcés: ‘Quan la por s’infiltra entre nosaltres comença la derrota’


La CUP Capgirem Barcelona va escollir la setmana passada Anna Saliente (Barcelona, 1991) com a candidata a la batllia. Saliente, que també és militant d’Edavant-OSAN, explica que alguns mitjans l’han etiquetada com un dels perfils ‘durs’ de la CUP, però que això no l’incomoda, tenint en compte que el seu partit ‘sempre ha defensat la radicalitat’ pel que fa al qüestionament del sistema. És militant de la CUP des del 2013 i va formar part del comitè de campanya del 2015. Posteriorment, ha format part del secretariat municipal, amb els càrrecs d’organització i de feminisme i LGTBI, matèria en què té formació específica. No acaba d’aterrar pas a la política municipal, doncs, i ha seguit molt de prop les decisions de la CUP durant el mandat d’Ada Colau. Un mandat que no considera decebedor perquè diu que ja tenia clar des d’un començament que no qüestionaria la marca Barcelona. Pel que fa al procés d’independència, assenyala el municipalisme i la desobediència com a eines clau per a assolir-la. —Encara no us coneix gaire gent. Podríeu presentar-vos? —Sóc nascuda al barri del Baix Guinardó, tot i que ara visc a Horta. Vaig estudiar Sociologia a la Universitat Autònoma, on vaig entrar en contacte amb l’Assemblea de Facultats. Va ser a partir d’un pla de regulació dels horaris universitaris, que enteníem que podien vulnerar el dret de la classe treballadora, perquè ocupaven tot el dia. Jo identifico aquest com el moment en què començo a mobilitzar-me. —Abans no havíeu estat implicada en el moviment estudiantil? —No. De fet, vaig anar a una escola concertada i força conservadora. En algun moment potser sí que em vaig començar a mobilitzar dins l’escola, però era un entorn molt hostil. En aquell moment, la meva politització era molt primària. No és fins a la universitat que no faig un canvi qualitatiu. —Fins i tot vau participar en l’ocupació del rectorat el 2013. Com ho vau viure? —Allò va comportar un grau de repressió important per a unes quantes persones, entre les quals jo no hi sóc pas, però sí vint-i-set companyes. Més enllà de la legitimitat de l’ocupació en clau política, no hi va haver cap situació que justifiqui les demandes que hi ha de catorze anys de presó. Al final tot és la mateixa cosa: operacions desproporcionades de repressió per a provar de desmobilitzar el moviment estudiantil, que en aquell moment era molt fort. —També sou molt activa en el teixit associatiu d’Horta i sou membre del CDR. Com va ser el vostre Primer d’Octubre? —Coneixent la naturalesa de l’estat espanyol, ja sabíem què passaria, i a partir d’això ens vam organitzar. Vam obrir les escoles i després vam defensar-les. Al barri, van carregar a quatre centres, que van acabar tancant. Hi va haver intents de fer-ho a dues escoles més. Jo vaig veure passar la policia espanyola diverses vegades per davant la meva escola, però allà no hi va haver càrregues. Després, davant el risc que els partits processistes segrestessin el procés, hem defensat la idea que el moviment independentista s’ha de mantenir als carrers perquè només des d’aquí es pot generar un marc de ruptura amb l’estat espanyol. L’exemple perfecte és, precisament, l’1-O. Va ser la gent qui va obrir les escoles i va impedir que pogués haver-hi cap retrocés del govern de la Generalitat. —En aquesta línia, la CUP diu que el municipalisme ha de ser una eina per a assolir la república. A la pràctica, en què es tradueix, això? —Guanyar la batllia no dóna una possibilitat de canvi real, sinó que hi ha d’haver una unitat popular que acompanyi les institucions. O que les institucions acompanyin el carrer en l’aplicació de mesures reals i efectives. Això vol dir impulsar una sèrie de mesures que reverteixin la desigualtat de base fora de les competències legals i pressupostàries i, per tant, desobeir les lleis. —Com es pot fomentar això des dels ajuntaments? —El nostre programa preveu la municipalització dels serveis. Els dos grans problemes que té aquesta ciutat, que són l’habitatge i el turisme, estan marcats per l’interès privat. Els grans problemes són, justament, en els dos àmbits en què és el sector privat que pren les decisions. —De quina manera revertir tot això pot ajudar en el camí cap a la independència? —És una manera d’eixamplar la base, però també de fer un trencament real amb la legislació. La desobediència de l’1-O va mostrar tots els interessos econòmics de l’estat espanyol i les oligarquies que té darrere. Hem començat en clau independentista, impedint que la policia ens robi les urnes, però a poc a poc hem agafat les formes de lluita tradicional de la classe treballadora: hem fet vagues, hem aixecat peatges, hem atacat els interessos de l’Íbex 35… La idea és trencar amb l’estat espanyol també en matèria de polítiques socials. —I creieu que hi ha prou gent disposada a desobeir en aquest sentit? —Mai no ens haguéssim pensat que les nostres àvies es defensarien dels cops de porra de la policia… L’estat espanyol ens posa contra les cordes amb la repressió i l’ofegament econòmic. A mesura que es faci més evident la situació, la desobediència i l’autodefensa seran una necessitat. És un procés d’acumulació de forces. Les sentències podrien ser un punt d’inflexió, però cal veure què es fa des del processisme: ERC i el PDECat. Però no hem de tenir sempre la lògica de reaccionar a allò que passa. En aquest sentit, el judici té un risc. —Parlem de la vostra candidatura. Crida l’atenció el canvi total de cares i, també, el pes d’Endavant. —Pel que fa al primer punt, és la nostra manera de posar sobre la taula que aquest és un projecte col·lectiu que va més enllà de les individualitats. Pel que fa al segon, els mitjans han incentivat molt el conflicte entre Endavant i Poble Lliure, però no existeix pas a Barcelona. Fa sis anys que milito a la CUP i només dos a Endavant. A la candidatura, hi ha perfils que ens hem construït molt més a la CUP que no pas a Endavant. —Quines expectatives teniu? —Esperem superar les tres regidores aconseguides. Fa anys que parlem de desobediència. Ara, després de l’1-O, quan parlem de desobediència tothom sap de què parlem. Per tant, el nostre discurs pot rebre el suport de la gent que ha vist que amb la voluntat de pacte de la llei a la llei no anem enlloc. —Com veieu el paper de la resta de partits independentistes, amb la incorporació de Primàries, i el fet que no s’hagi aconseguit una llista unitària? —Nosaltres mai no hem acceptat el xantatge relacionat amb la unitat dels partits independentistes perquè és una manera de subsumir l’esquerra dins la dreta i d’impedir qüestionar quin és el model social de la república. A més, l’estratègia en clau independentista és extremadament inefectiva, perquè la condueixen cap al pacte amb l’estat espanyol, que mai no acceptarà l’autodeterminació. Pel que fa a Jordi Graupera, tot i que es defensa com un pluralista democràtic, entenem que el seu model és neoliberal. Moltes de les coses que hem dit respecte de l’autodefensa en ple debat pel 21-D ell també les ha dites, però el model de país que defensem és extremadament diferent. Els contextos canvien, però, i parlarem de tot allò que s’hagi de decidir. —Heu dit que no fareu pactes de govern amb ningú i només us obriu a pactes puntuals amb ERC i els comuns. Què faria la CUP si Valls tingués la possibilitat de governar? —En cap cas no permetrem que governi, però veiem poc probable que això passi. És la reorganització d’un espai que va quedant residual a Catalunya. Si és per nosaltres, no governarà la dreta, i menys una dreta com la seva, que fa un discurs directament racista i extremadament perillós. S’erigeix com la crítica del pacte de Ciutadans amb Vox, però la seva és la candidatura d’aquest pacte. Ell parla de populisme, però més populisme que la cantarella de la seguretat… —La dreta té un discurs molt clar pel que fa a la seguretat. Quina posició ha de tenir l’esquerra més enllà de les solucions a llarg termini? —Realment hi ha un problema tan greu amb la seguretat? Nosaltres pensem que no. Hi ha moltes dades que diuen que la seguretat no és pas un dels problemes principals de la ciutat i algunes altres demostren que és una ciutat força segura. Hi ha un discurs molt alarmista. Valls passa de parlar de seguretat a dir que el suposat efecte crida que ha provocat Colau és la base dels problemes més greus de Barcelona, que són, segons ell, el top manta, la prostitució, les drogues i la violència. Que fàcil que és passar del discurs de la seguretat al discurs absolutament racista! —Però a la gent li preocupen qüestions com els narcopisos o les darreres violacions a Poble Sec i Horta, per exemple. —Si hi ha gent que se sent insegura, s’ha d’abordar. Primer des d’una visió global, perquè si no, podem fer moltes mesures pal·liatives. Podem posar molta més policia, però al final allò que impedeix que hi hagi seguretat és la igualtat social. Hem de tendir a fer que la policia sigui obsoleta. A mesura que s’ataca la desigualtat social, es fa més innecessària, com a mínim des del vessant repressiu. Pel que fa a les agressions per raó de gènere, l’ajuntament ha començat a aplicar mesures en aquest sentit, però, si mirem les dades, veiem que la majoria d’agressions es cometen a l’entorn privat. Això no es fa visible i s’instrumentalitza per a justificar la presència de més policia. Jo no crec que aquesta ciutat tingui un problema de manca de cossos policials. Jo treballo al Raval i veig un policia cada cent metres… —Una altra qüestió d’actualitat és la unió dels tramvies. Per què l’heu acceptada si la gestió de les parts que ja estan construïdes continuarà essent privada? —No és cert que s’hagi aprovat la unió del tramvia. S’ha aprovat d’instar l’ATM que la unió del tramvia es faci amb gestió pública i, alhora, que no generi un benefici més gran a les empreses privades que gestionen els dos altres trams. La qüestió és que en el moment que acabin les concessions d’aquests trams, es recuperin i passin a ser de titularitat i gestió pública. Però l’ajuntament no té majoria dins l’ATM, que és qui té capacitat de gestionar-ho. La té la Generalitat. —L’altre gran tema sobre mobilitat a Barcelona és el conflicte entre taxis i VTC. La CUP ha tancat files amb el sector del taxi per a defensar els interessos dels treballadors, però molts treballadors de VTC es quedaran sense feina. Com ho valoreu? —Que s’hagin quedat sense feina és culpa d’Uber i Cabify, que generen formes de treball extremadament precàries. Això mostra quina és la dinàmica del mercat de treball: cada vegada més desregulació i menys condicions laborals amb l’excusa que, com pitjors condicions laborals es donin, més feina es podrà generar. Al final, la gent serà pobre tot i tenir feina. És el model de Glovo, Deliberoo i Airbnb, també, tota la farsa de l’economia col·laborativa que només condueix a la precarització. I una cosa que ho demostra: en el sector del taxi han estat els sindicats i, per tant, els taxistes, qui han negociat. En el cas d’Uber i Cabify, ha estat la patronal. —Heu parlat de l’habitatge com un dels grans problemes de la ciutat. Com s’ha de solucionar? —La política de l’ajuntament ha de preveure, necessàriament, l’expropiació, sense indemnització, dels pisos buits, els grans tenidors i els fons voltor per a garantir que siguin habitatges de lloguer social gestionats per l’administració pública. Aquests lloguers no haurien de ser superiors al 20% dels ingressos de la família. —Colau ha aprovat mesures com l’obligació de destinar el 30% dels pisos nous a l’habitatge protegit. A la CUP us sembla insuficient. Realment és possible aplicar mesures més profundes? —Segur que no es poden fer si no hi ha una voluntat clara de confrontar els poders fàctics i desobeir la legislació. Aquesta mesura és pal·liativa, no qüestiona la gestió del sector privat. És pensada des de l’òptica de la propietat, no des de l’òptica del lloguer. La majoria de la població viu de lloguer i és on hi ha més escassetat d’habitatge públic… I una altra cosa: quines mesures es prendran per a garantir que el sector privat no trobarà mil maneres per a esquivar aquestes obligacions? —Sou membre de Genera, una organització que treballa pels drets de les prostitutes. Com s’explica que un partit feminista i anticapitalista no defensi l’abolició de la prostitució? —La prostitució és una institució capitalista i patriarcal, però també ho és el matrimoni, el treball assalariat i, segurament, tot. Entenem que és una estratègia legítima de supervivència en un sistema econòmic que genera pobresa, especialment en clau femenina. Per tant, s’ha de deixar de criminalitzar per a no vulnerar els drets de les dones que l’exerceixen. També se l’ha de diferenciar del tràfic amb finalitats de prostitució forçada. —Però la demanda és alta. Només amb prostitució voluntària es pot abastir? —També hi ha explotació en moltes altres indústries. Ningú no s’atreviria a dir que el problema de l’explotació en la indústria tèxtil és que hi ha demanda de roba. És un argument que només es fa servir amb la prostitució i va en la lògica de qüestionar constantment les decisions de les dones. Com més garantia dels drets de les dones que exerceixen la prostitució, més capacitat de control i de lluita contra les màfies. La penalització fa que l’activitat esdevingui clandestina. —Models abolicionistes com el suec no volen penalitzar les prostitutes, sinó els clients. No seria una alternativa? —Tots els estudis que s’han fet demostren que criminalitzar el client és criminalitzar indirectament les dones, en la mesura que no deixen d’exercir la prostitució, sinó que l’exerceixen en condicions més dolentes. A Suècia han augmentat les agressions i el tràfic de dones continua. La prostitució s’exerceix en llocs allunyats, com vaixells fora de la costa, on ningú no pot rescatar-les. El nostre model tampoc no és el d’Holanda ni el d’Alemanya, que són fets des de l’òptica empresarial. A Alemanya tenen un carnet de puta, que és una cosa completament estigmatitzadora! Nosaltres volem garantir drets que no hi són perquè no participen en el mercat laboral. Per exemple, necessites un contracte laboral perquè et lloguin un pis. I elles no en tenen. —Per últim, com encareu el desafiament d’encapçalar aquesta llista, tenint en compte que les propostes de la CUP a Barcelona moltes vegades han estat polèmiques? Recordo notícies com la proposta de retirar l’estàtua de Colom o d’expropiar la catedral… —No tinc gaire por en aquest sentit perquè a la CUP mai no prenem les decisions sols, la responsabilitat és col·lectiva. Crec que hi ha hagut una voluntat força clara d’estigmatitzar-nos. Aquesta idea de presentar la gent de la CUP com a bojos… Però si us hi pareu a pensar: què no hem aprovat a Colau que hagi fet anar tan malament les coses? Se li ha aprovat una pròrroga pressupostària, el tram, la qüestió de la funerària municipal, el pla del 30% d’habitatge… El relat mediàtic s’ha basat a dir que amb nosaltres no es pot parlar de res, però gràcies a nosaltres s’han aprovat la majoria de decisions determinants d’aquesta legislatura.

Summary: Anna Saliente: ‘En cap cas no permetrem que governi Manuel Valls’


El premi Llibreter, que atorguen els llibreters agremiats de Catalunya, cada any a tres obres publicades, ha premiat enguany el treball d’escriptores, editores i agents literàries. En la categoria de literatura catalana, s’ha destacat la novel·la Germà de Gel d’Alícia Kopf, publicada per l’Altra editorial, un projecte encapçalat per l’editora Eugènia Broggi. Enguany, el catàleg de Broggi ha estat doblement premiat (només havia passat una vegada amb Acantilado, de l’editor Jaume Vallcorba), perquè també ha aconseguit el premi Llibreter en la categoria d’altres literatures amb els contes de Lucia Berlin, aplegats a Manual de dones de fer feines, i que l’agent literària Mònica Martín en gestiona els drets. Pel que fa a la categoria d’àlbum il·lustrat, s’ha destacat el conte El viatge de Francesca Sanna publicat per l’editorial Impedimenta. Els tres premis Llibreter els atorguen tres comissions diferents i independents unes de les altres, formades per llibreters. Per això dos llibres premiats comparteixen editorial. A Eugènia Broggi, una mica aclaparada, aquesta situació la reafirma en la direcció presa amb el seu catàleg. Durant la presentació dels premiats, l’editora ha llegit un escrit d’un dels quatre fills de Lucia Berlin, l’autora de Manual per a dones de fer feines, que és el recull dels millors contes d’aquesta escriptora, que es va morir l’any 2004 sense obtenir cap mena de reconeixement literari. Avui, en canvi, aquest volum s’ha traduït a quinze llengües i conrea reconeixements per mig món. La traducció al català és d’Albert Torrescasana. De Berlin s’ha destacat la seva forta veu literària, la sensibilitat i qualitat de la seva obra i que els seus contes, que neixen de les seves experiències, de fets reals ficcionats, es llegeixen amb tristesa i felicitat alhora. Perquè la seva va ser una vida dura i terrible, però que ella va saber transformar en alta literatura. Germà de gel d’Alícia Kopf ja va guanyar el Premi Documenta 2015 i és la primera obra publicada de l’escriptora. Parteix del treball de la protagonista al voltant de l’atracció del pol nord i el pol sud. Un procés de documentació i recerca que la porta a relatar la història d’exploradors que a primers de segle XX van voler trepitjar aquestes terres remotes i extremes, descobridors del cristall de gel, de la neu artificial… i tot això ho va trenant, des de la metàfora potent del gel, amb una pròpia vida, les grans preguntes de l’aquí i l’ara, del germà autista, de la relació dificultosa amb la mare, de la incomunicació… Una obra d’autoficció que Alícia Kopf, que és llicenciada en Belles Arts i també en Teoria de la Literatura i Literatura Comparada, va iniciar des de l’àmbit artístic fa uns quatre anys. Kopf ha dit que Lucia Berlin li ha fet pensar en el tema de la cadena del reconeixement: ‘No ha funcionat bé amb les dones fins ara, la cadena del reconeixement. Escriure és una travessa en el gel. Jo fa anys que vaig iniciar aquest projecte. És una travessa de resistència, solitària, i trobar en la línia de meta escriptores com la Lucia Berlin és un gran estímul.’ Continua l’escriptora: ‘No vaig fer el llibre pensant que tindria una repercussió comercial. Era un projecte de caràcter experimental i naixia de l’àmbit de l’art visual. És un projecte d’autoconeixement i d’aventura. Cap endins i cap enfora. Per això agraeixo la cadena de reconeixement, que sense esperar-m’ho gens, ha funcionat tan bé fins ara.’ Pel que fa a l’àlbum il·lustrat El viatge, de la italiana Francesca Sanna, afronta una temàrica molt contemporània i actual, vinculada a la història d’una família que ha d’emigrar del seu país a causa de la guerra. La jove autora, que ha vingut a Barcelona per recollir el premi, ha insistit i recalcat el fet que aquesta família podria ser la nostra. I ha apel·lat a no perdre la humanitat. El premi Llibreter ha fet en el cas de El viatge que l’editorial Impedimenta s’hagi decidit a publicar també aquest títol en català i ja és a les llibreries.

Summary: El premi Llibreter per a Alícia Kofp, Lucia Berlin i Francesca Sanna


Als afores de l’hotel Sofia uns dos-cents manifestants protestaven contra la presència del govern espanyol, que encara havia de sortir del Palau de Pedralbes, just a l’altra banda de la Diagonal, on la reunió amb Quim Torra era a punt d’acabar-se. Però l’hotel era com una bombolla, ni un senyal dels crits de fora. Sobretot perquè els Mossos havien col·locat les tanques gairebé a trenta metres de l’edifici. Tot preparat perquè el sopar organitzat per Foment del Treball es fes amb la màxima tranquil·litat. La gala del diàleg havia de ser perfecta, i ho va ser. Els cinc-cents empresaris assistents i els màxims representants polítics de l’unionisme i del ‘que tot continuï igual’ van poder comptar amb la presència dels principals representants polítics: Pedro Sánchez, Ada Colau i Quim Torra.  Torra i Sánchez se saluden a l’acte de Foment del Treball https://t.co/jMp7Xjsz7g pic.twitter.com/VyqN6oNmGD — VilaWeb (@VilaWeb) December 20, 2018 El president català, que fins a última hora no es va saber si hi aniria, va regalar la fotografia a Josep Sánchez Llibre, que ahir s’estrenava com a president del Foment del Treball. L’ex-diputat d’Unió va poder inaugurar el sopar amb els dos presidents, que van arribar junts directament de la reunió. Qui sap si Sánchez Llibre estava al cas de com havia anat, la reunió; el cas és que es veia molt servicial amb l’un i amb l’altre, preocupat perquè tot sortís perfectament i el diàleg –ben fràgil, ell– no se li trenqués davant els seus ulls. El començament, per a Foment, va ser immillorable, perquè la conductora de la gala, Susanna Griso, abans de donar pas a la batllessa de Barcelona, Ada Colau, va fer una introducció a manera de discurs: ‘Estem condemnats a entendre’ns. Perquè tots hi tenim molt a perdre; i no parlo tan sols de les empreses. Demano als polítics llums llargs.’ Ada Colau va agafar-li el relleu: ‘Barcelona sempre ha estat una ciutat de diàleg. Sempre amb una actitud constructiva i que vol cercar acords.’ A parts iguals, va criticar la judicialització de la política, l’existència de presos i exiliats, ‘que ha generat tristesa en gran part de la societat catalana’, però també la via unilateral, ‘que ha angoixat molta gent’. ‘Prou d’un diàleg de sords, prou de pensar que intensificar el conflicte és un camí possible, prou d’utilitzar la repressió. President, “presidente”, enraonin. Un verb molt bonic que no té traducció. Seria com parlar racionalment’, va dir. Torra, en el seu parlament, no es va estalviar de dir davant Sánchez i d’empresaris que la societat catalana ‘és majoritàriament republicana, que aposta per l’autodeterminació i que rebutja la repressió’. També va demanar la derogació del decret que va facilitar la fuita d’empreses i que s’acabi el discurs d’inestabilitat econòmica de Catalunya i que pot malmetre el país: ‘Empresaris, no us deixeu intimidar per les campanyes de la por.’ Torra se’n va anar de l’hotel cap al Palau de la Música, on va fer una lectura de texts sobre l’exili del 39, en el qual participa cada any. Però abans va escoltar Pedro Sánchez. El president espanyol, molt conciliador, va agrair a Torra la rebuda i va fer una crida a ‘obrir una nova etapa’ per deixar enrere la ‘confrontació’. També va parlar de concòrdia, cohesió i, com no podia faltar-hi, de diàleg. ‘Junts hem arribat sempre molt més lluny’, va insistir. Sánchez Llibre va continuar la seva tasca de mitjancer, de Celestina, i va exhaurir els sinònims de diàleg: ‘teixir complicitats’, ‘concertar’, ‘l’hora de l’entesa’, ‘negociïn’, ‘cercar punts de trobada’… Tot, per assegurar una estabilitat política, jurídica i econòmica: ‘Els empresaris i empresàries demanen, amb la màxima humilitat, als governs d’Espanya i de Catalunya que governin.’ Amb els parlaments i el lliurament de premis, l’acte va continuar, però no sabem com. El plasma que retransmetia l’acte per als periodistes, situats en un menjador còmode i amb menjar acceptable, va tallar l’emissió. A dins, moltes personalitats polítiques del govern, com els consellers Chakir El Homrani, Maria Àngels Chacón i Damià Calvet; les ministres Nadia María Calviño i Magdalena Valerio; Ramon Espadaler; Josep Antoni Duran i Lleida, que va evitar hàbilment la passarel·la de convidats davant les càmeres; Xavier García Albiol; Enric Millo; Jordi Baiget; Inés Arrimadas i el seu marit, Xavier Cimas; Alejandro Fernández; i Pere Navarro. D’empresaris, n’hi havia d’il·lustres com ara Javier Faus, Carlos Godó, José Creuheras i Joan Gaspart, de qui només fa tres dies s’ha sabut que l’investiguen per haver estafat presumptament un príncep saudita.

Summary: La incomoditat de l’Íbex: Torra parla de presos i de república al sopar de Foment


‘És el moment que els demòcrates d’arreu del món formin una Internacional Progressista per defensar els interessos de la majoria a cada continent, a cada país.’ Així és com Ianis Varufakis, ex-ministre de Finances grec i vinculat moviment polític paneuropeu DiEM25, respon a unes reflexions del senador de Vermont Bernie Sanders al diari The Guardian, en què presenta la necessitat d’aturar l’onada d’autoritarisme internacional representada per Donald Trump, Vladimir Putin, Benjamin Netanyahu, Viktor Orbán i Xi Jinping. ‘Ha d’estar clar que Donald Trump i el moviment de dretes que li dóna suport no és un fenomen únic als Estats Units. A tot el món, a Europa, a Rússia, al Llevant, a l’Àsia i arreu veiem moviments encapçalats per demagogs que exploten les pors de la població, els prejudicis i les injustícies per aconseguir el poder i mantenir-s’hi’. ‘Hem d’entendre que aquests autoritaris són part d’un front comú. Tenen un contacte pròxim, comparteixen tàctiques i, en cas dels moviments de dretes d’Europa i Amèrica, fins i tot fundadors. La família Mercer, per exemple, que va donar suport a l’infame Cambridge Analytica, van ser un ajut clau per a Trump i Breitbart News, que opera a Europa, els Estats Units i a Israel per fer avançar els mateixos plans anti-immigració i anti-musulmans.’ Així mateix, Sanders diu que per a ‘combatre de manera efectiva l’auge d’un eix internacional d’autoritarisme, necessitem un moviment internacional progressista que es mobilitzi rere una visió de prosperitat compartida, seguretat i dignitat per a tothom, i que s’adreci a la desigualtat global massiva existent, no únicament a la riquesa del poder polític’. En un altre article, Ianis Varufakis aventura que ‘la nostra generació serà recordada per la marxa triomfal d’una internacional nacionalista que va emergir de les clavegueres del capitalisme financer’. Si també serà recordada per haver-s’hi enfrontat, diu, ‘depèn de la capacitat dels progressistes dels Estats Units, de la Unió Europea, del Regne Unit i de països com Mèxic, l’Índia i Sud-àfrica, de forjar una Internacional Progressista’. Com a primer pas, Varufakis proposa la creació d’un Consell Internacional progressista que elabori un pla per a engegar un ‘New Deal’ internacional. Finalment, assenyala qui creu que ha d’encapçalar aquesta Internacional Progressista que imagina: ‘la revolució política de Bernie Sanders als Estats Units, el Partit Laborista de Jeremy Corbyn, el nostre Moviment Democràcia a Europa 2025 (DiEM25), el president electe de Mèxic, Andrés Manuel López Obrador, els elements progressistes del Congrés Nacional Africà o els moviments que lluiten contra la intolerància i l’austeritat a l’Índia’.

Summary: Bernie Sanders i Ianis Varufakis proposen un moviment internacional contra l’autoritarisme