Encara que no s’hagi inventat la tecnologia per fer-ho, quan llegiu l’entrevista amb en Llach, afegiu-hi el so de les seves rialles; no serà igual com posar-hi unes emoticones. Si ho feu així, les paraules agafaran matisos amb l’entonació, però sobretot amb el riure, a vegades sarcàstic, a vegades tímid, a vegades maliciós o senzillament divertit. Sempre ple de complicitat. A prop de la mar, amb una mirada que no deixa mai de mirar, una bona dosi de paciència i un suc de taronja, respon les preguntes, com li agrada dir, disposat a fer allò que calgui. Allunyat del personatge públic creat durant tants anys, es neguiteja una mica quan li parlem de ‘L’estaca’. Vol ser un més a construir la república catalana i n’està entusiasmat. No vol ser res més. Potser per això tot en ell traspua aquesta normalitat combativa, que fa que aquest setembre tot sigui més de debò, ell també. —Esteu nerviós? —Nerviós? No, no és la paraula. Estic esperançat, il·lusionat i tinc moltes ganes que tot tiri endavant, que arribi el 28 i ens puguem comptar. Nerviós no, perquè en aquesta candidatura em sento amb uns objectius molt clars i això em dóna molta tranquil·litat. Tot és molt concret i no tinc àrees de confusió. —Guanyarem? —Confio que sí, l’ambient que nosaltres sentim és fantàstic. La resposta és molt forta. Potser vivim en una bombolla, però així i tot és evident que a l’ambient trobes les mirades i les complicitats que hem viscut els onzes de setembre passats. L’àvia, el jove, la família que ve i et mira als ulls… Semblava que s’havia com soterrat aquesta força, però des del moment que ha començat la campanya ha tornat a sortir. Els actes que fem són impressionants. A més, cada vegada veig més motius per al sí. —Us trobeu amb gent que no ho veu clar? —És clar que sí, hi ha gent que encara viu el sentiment de la por. A l’estat espanyol costa molt de netejar perquè els qui tenim una edat venim condicionats per una dictadura. Però un dels grans canvis que hi ha hagut és que a partir del 2010, 2011, 2012 la por ha començat a perdre força i la gent ha canviat la por per les raons. I les raons per la independència són molt fortes. Els arguments que ells utilitzen, el de les pensions o el de l’euro, no hi ha cap economista seriós que els defensi. Ells ho fan des de l’estat perquè no tenen més arguments. Cada vegada la gent veu el camí més clar. La pregunta és al revés: si no fos per l’estat espanyol, hi hauria ningú que tingués cap problema? I la resposta és no. Els dubtes són de por, no de raonaments. Si ells no condicionen, tot es desmunta. —És un moment que pot venir d’un vot. Quins són els arguments bàsics per a convèncer indecisos? —Són els que hem dit sempre. El convenciment que sense eines aquest país arribarà al cap del carrer. L’única manera d’evolucionar com a societat i de projectar un futur millor és tenir eines, i això vol dir sobirania, vol dir independència. Aquestes motivacions són les principals. Jo no veig la independència com una finalitat en si mateixa. La independència em serveix si fem un país que realment doni al ciutadà els seus drets, les seves llibertats, la seva realització personal al centre de la política de l’estat. Si no fos així jo no seria aquí, jo vinc de tendències ideològiques una mica perilloses. —Voleu dir anarquistes? —Veig que somrius, però no em faràs caure… —Parleu molt de la revolta dels somriures però hi haurà un moment en què arribaran garrotades fortes… —Els dels Junts pels Sí ens hem convertit en l’ase dels cops, segurament perquè tenim moltes possibilitats de convertir-nos en un pal de paller de l’independentisme. És com si entressis a veure una pel·lícula de suspens, que es deia abans. Saps que en un moment t’arribarà un ensurt fort, que et voldran fer por. No saps ni quan, ni com, ni qui… però tots els de Junts pel Sí som grans i ja ho sabem. Els ensurts vindran pel cantó que sigui. Ja han començat i continuarà. Nosaltres hem de continuar somrient perquè la pel·lícula acabarà. I, llavors sortirem, ens mirarem i direm: no era veritat. —Fem massa poesia? L’altre dia al passeig Lluís Companys semblava un míting de poetes. —Per a mi, al contrari de tu, el fet que una manifestació gegantina comenci amb la Montserrat Carulla amb aquell poema de l’Estellés, amb tot allò que representa, és una manera de fer que dóna sentit a aquesta candidatura i mostra en quin país vivim. A mi em sembla que és al revés, i precisament això és el que els despita. No et pots imaginar enlloc d’Europa que, en un moment tan excepcional com ara, es comenci un acte amb un poema, dit amb aquella fermesa per una senyora gran, que tremolava, i el silenci que hi havia. —Va ser emocionant, però ho deia en el sentit de si ens fa falta ser més combatius? —Ells no estan preparats per a aquesta manera de fer. Ho veus cada dia. Sabem que ells aniran a totes, però nosaltres també. És la primera vegada en la lluita per la pervivència del nostre país que tenim eines poderosíssimes. Una d’aquestes eines, la més important, és la democràcia sentida des de la ciutadania, no des dels despatxos. Aquest fet és importantíssim perquè, com s’ha vist amb algunes cartes que han sortit publicades, alguns encara pensen que la política es fa als despatxos. A casa nostra no. Per això la senyora Carulla pot llegir un poema de l’Estellés amb un silenci espectacular, perquè és la ciutadania que ha agafat el protagonisme d’aquest moment. Hem passat de ser súbdits a voler ser ciutadans de ple dret. Ens atacaran, sí, però nosaltres tenim les urnes. En el panorama actual, en el context que ells mateixos han preparat sense deixar-nos votar durant anys, han convertit les urnes en una eina, com ho diria… una eina de construcció massiva. Aleshores ells ho faran tot i s’arriscaran molt. Ells saben que també arrisquen molt perquè Europa observa. Nosaltres tenim un projecte de futur que intentaran aturar com puguin, són molt poderosos. Ho sabem i els reconeixem aquest poder. Però el nostre poder és la voluntat popular de dur endavant un projecte d’alliberament. —Veure Mas i Juqueras junts, tocant-se, parlant, fa impacte. Què uneix Mas i Junqueras? —Tots dos són molt diferents, gairebé antitètics en el sentit caracterial, però s’han unit per tenir les eines necessàries. Això els solda d’alguna manera. Un, perquè li han fotut totes les garrotades que poden fotre a un polític: s’ha de veure la història d’aquest home! L’altre, perquè ho té clar des de fa molts anys. —Els veieu ben soldats? S’ha acabat l’època fosca de les baralles? —Espero que sí. Aquesta campanya va aconseguint complicitats. Això es nota en l’ambient. Estan ben soldats com dos components. L’un ve d’un cantó, l’altre d’un altre. Un component de la soldadura, en Mas, és una persona que fa política des de molt jove i forma part de les polítiques d’on venim, d’això que s’ha dit ‘la puta i la Ramoneta’ i ‘el peix al cove’, que quan arriba al cim de la seva carrera entén que o tenim les eines o no es pot fer política. L’altre component de la soldadura, en Junqueras, arriba d’un camí de la política molt curiós. Està a la universitat, se’n va a Europa i el partit el fa secretari general. Aquí cal pensar en en Puigcercós; s’hi ha de pensar de tant en tant i ho dic meritòriament. Crec que la transició de poder més clara que s’ha fet en aquest país és l’arribada d’en Junqueras i qui se’n va té un mèrit. El senyor Puigcercós se n’ha anat com ningú ho ha fet de la política catalana. Ha tingut una ètica i una elegància extraordinàries, va saber veure que la seva època havia passat. Que consti que no el conec de res. —Aquesta soldadura, l’ajudeu a fer els independents? —Som l’amalgama, som com una pasta que d’alguna manera ajuda. Segurament aquest és el nostre paper, tant ara com després, i ho dic des de la humilitat. Dos partits que sempre han competit, per dir-ho d’alguna manera, han decidit d’anar junts i nosaltres, amb presències molt connotades, els ajudem a fer-ho. El nostre paper és aquest i ho sabem. Ens han donat un lloc preeminent, renunciant amb una generositat egoista. Des de la primera entrevista que ho dic. On es pensen que graten un problema hi ha la nostra gran riquesa: haver sabut renunciar a parts importants de la nostra personalitat pròpia i mantinguda durant anys per posar-se al servei d’una idea que considerem vital. Per mi, agafar-me de bracet del senyor Mas, que no he votat mai, o de l’alcalde de Girona, és una joia. Quan hàgim aconseguit les eines serà una altra cosa: això sí que ho farem des de la coneixença. —No éreu partidari de la llista única. —Jo era partidari de les tres llistes perquè hi va haver un moment que semblava que donaven un resultat millor. Però sí que et puc assegurar que des del dia que es va decidir de fer la llista única a Parlavà, a Porrera, on vaig hi ha una pujada d’adrenalina militant en un sector ampli de la població. Nosaltres hem de servir per a això, tenim objectius fixats. És un gran patrimoni i l’hem de fer servir. —Es fa difícil de pensar que votareu alguna cosa amb què no esteu d’acord… —A mi també em costa de pensar-ho de mi i dels altres companys o del mateix Baños. El que és interessant és que en el moviment independentista hi ha una voluntat de girar una pàgina per a crear-ne una de nova. S’han de qüestionar moltes coses: lleis electorals, responsabilitats polítiques davant el parlament i la ciutadania, mecanismes de control, etcètera… Tots partim d’aquesta base. —Us veieu votant amb la CUP? —Jo em veig votant en consciència. Jo ho vaig deixar clar a la primera persona que em va parlar d’aquesta possibilitat. Li vaig dir: jo votaré per convicció. Et diré una cosa que no he dit mai perquè com que no em sento preparat políticament.. —Digueu. —Ho dic a tall personal, ni com a Junts pel Sí, ni res. Ho dic com a Lluís Llach net. Que facin la llei electoral que convingui més al país, però a mi em sembla indigne que a un diputat el forcin per llei o per usos parlamentaris a la disciplina obligada i no a la convicció que obliga. Des del meu punt de vista, és una de les primeres coses que s’hauria de reformar en aquest parlament. Hauria de ser expressament prohibida qualsevol coacció a la convicció democràtica a què obliga un vot. D’aquesta manera, a més a més, resoldríem una altra cosa: que cada parlamentari seria responsable del seu vot i no es podria amagar sota excuses d’allò de les obediències obligades, que ja feien servir als exèrcits. Som en un altre temps i en un altre context. Tanco parèntesi, continuem… —Sovint dieu que heu somiat truites moltes vegades però que n’heu vist caure moltes. —Moltes. —Quines són les que més us han colpit? —N’hi va haver una que em va commoure profundament i que mentre batia els ous pensava: Ai! Déu meu! Va ser la dels insubmisos. És l’aventura. Vaig aprendre’n moltes coses, gràcies al fet que m’hi van deixar participar. Havia participat en moltes històries. Totes són truites importants que se n’han anat servint en plats, però pensava que si hi havia cap causa impossible era la dels insubmisos. Aconseguir el que es va aconseguir amb aquell moviment. Veure com la societat civil, de mica en mica, va anar agafant l’argument amb una força extraordinària, com la societat es va impregnar a través de la maternitat i la paternitat. No hi havia manera d’anar a la contra. L’estat espanyol va haver de canviar totes les lleis. Potser sí que aquesta truita que ara cuinem és més bona, més complexa i amb més condiments, però la de la insubmissió em va impressionar molt. En aquell moment sortíem de la dictadura i semblava impensable que tot allò pogués canviar. — ‘L’estaca’ simbolitza la idea d’anar tots junts com això que passa ara. —Sí i algunes altres cançons també, però en això no hi entro. Em fa cosa. —No us entenc. Què voleu dir? —L’altre dia es van posar a cantar ‘L’estaca’ i la gent em mirava, però jo em sentia estrany. —Sí, però sou la mateixa persona. —Ho vaig fer sense pensar en res de tot això. En un moment determinat vaig creure que s’havia de fer. Però sempre he cregut que una vegada tu has fet una cosa i passa a mans de la gent, el protagonisme és de la gent. ‘L’estaca’, sense el protagonisme que li ha donat la gent, no seria res. —Com veieu els canvis del País Valencià? —Davant d’una agressió com la que han rebut el País Valencià, les Illes Balears i les Pitiüses, la gent que arriba al poder ha de ser ferma. No es poden permetre de no ser-ho. És una oportunitat històrica per refer-se. Quan la dreta nacionalista espanyola governa és molt ferma. I una cosa que no pot ser és que quan les alternatives governen governin amb tebior. Això ja es va veure quan va manar el PSOE. Eren febles defensant la llengua i la identitat. Semblava que havien de demanar perdó. Els altres no han demanat mai perdó per cap destrucció i n’han fet un fotimer. —Vàreu tenir dubtes quan us van proposar d’anat a la llista? —Això és molt personal. Jo tinc dues potes molt encamellades. Una era a Junts pel sí i una altra en un altre lloc i vaig pensar molt on la meva feina podria ser més rendible. Va ser quan em vaig decantar per Junts pel Sí. Llavors vaig demanar d’anar al final, perquè jo no em veig amb cap aptitud per a fer aquesta feina que no sigui la representativa del pes de la motxilla de tots aquests anys de lluita, de resistència. I em van dir que no. —Però vàreu acabar dient que sí. —Em va passar el dubte i vaig pensar que ho faria tan bé com pogués. —Anar al capdavant implica més compromís, sembla que vagi més de debò. —Ara ho veig millor que abans. Quan pensava en tot això acabava d’inaugurar una biblioteca en col·laboració amb més gent. Havia reflotat una barca que donava feina a dotze famílies, que són molta gent i havia de mantenir una aula informàtica per a les escoles. A més escrivia. I, encara que sigui molt dolent, a mi m’entusiasma. —Feu una altra novel·la? —Sí, passo per la pàgina 164. —No us quedarà gaire temps… —Ara estic molt content i li he dit a en Remigio que aguanti fins al 28. Ai! En Remigio és el meu cos. Aguantarà.

Summary: Lluís Llach: ‘Ens atacaran, però nosaltres tenim les urnes’


Diputats de Vox i de Ciutadans han tingut una topada al congrés espanyol una hora abans de començar la sessió constituent. El motiu ha estat els llocs que volien ocupat els uns i els altres a la cambra baixa, on encara no s’ha assignat l’emplaçament de cada grup. Ho han explicat uns quants diputats que eren presents a l’hemicicle quan hi ha hagut l’incident, com ara el portaveu dels comuns, Jaume Asens, i el de Bildu, Jon Inarritu. Vox i Ciutadans a crits i insults només obrir-se les portes de l’hemicicle. Com a primera imatge de la legislatura no convida a l’optimisme 😅 — Jaume Asens (@Jaumeasens) December 3, 2019 Conato de pelea entre Vox y C’S por los sitios nada más abrirse las puertas del Hemiciclo. Empujones y desprecios, parecía el Parlamento de Ucrania. Empieza bien la Legislatura. pic.twitter.com/0XRYSl3u2F — Jon Inarritu (@JonInarritu) December 3, 2019 Hi ha hagut, segons que expliquen, bescanvi de crits i d’insults i fins i tot empentes. Segons diverses fonts, Vox ha ocupat el lloc que tenia Ciutadans a l’última legislatura, al centre de l’hemicicle, a la segona filera de la part central de la cambra. Això ha originat la queixa dels diputats d’Inés Arrimadas, amb una representació que s’ha reduït a deu escons i prou.

Summary: Batussa entre diputats de Vox i de Ciutadans al congrés espanyol


La presidenta del Parlament de Catalunya, Carme Forcadell, s’ha trobat avui a Luxemburg amb el president de la Comissió Europea, Jean-Claude Juncker. Forcadell i Juncker s’han trobat a l’aeroport i s’han saludat. Ambdós es dirigien a l’Assemblea Parlamentària de la Francofonia, tal com ha explicat Forcadell. La sessió plenària de l’assemblea se celebrarà entre demà i dimarts. És un organisme que està integrat per vuitante-tres parlaments d’arreu del món. Forcadell intervindrà i hi explicarà la situació política i lingüística de Catalunya. El Principat forma part d’aquesta institució com a observador permanent des de l’any 2008. Salutació cordial a @JunckerEU, amb qui hem coincidit en aterrar a Luxemburg per a participar a l'Assemblea Parlamentària de la Francofonia pic.twitter.com/CUxJ8LJHFk — Carme Forcadell (@ForcadellCarme) July 8, 2017

Summary: Forcadell i Juncker es troben a Luxemburg


El Centre de Cultura Contemporània de Barcelona acull dilluns la presentació de la biografia de l’advocat i activista August Gil Matamala, escrita per Anna Gabriel i David Fernández. L’acte es farà a les set del vespre i tan sols hi podran accedir els subscriptors de Vilaweb que hagin aconseguit una plaça. Els dos ex-diputats de la CUP i el biografiat faran una conversa conduïda pel periodista Pere Cardús. L’acte, tan sols tres dies abans de les eleccions del 21-D, pot servir també per a copsar les impressions dels ponents sobre l’actualitat política. Gil Matamala, un històric de la lluita antifranquista i defensor de molts activistes represaliats per l’estat espanyol després de la transició, fou entrevistat fa poc pel nostre diari i oferí unes quantes reflexions interessants per al moment actual. Les inscripcions es van tancar la setmana passada i ja no queden places per a assistir-hi. Tan sols podran entrar els subscriptors que han rebut un correu de confirmació de la seva reserva. Si no sou subscriptors, us en podeu fer omplint aquest formulari.

Summary: Anna Gabriel, David Fernández i August Gil Matamala parlen amb els subscriptors de Vilaweb


Una gran manifestació ha recorregut avui a migdia el centre de Barcelona per exigir l’aturada de la llei de contractes de serveis a les persones, coneguda per llei Aragonès. Unes 2.500 persones, segons dades de la Guàrdia Urbana, hi han mostrat el seu rebuig. Consideren que ‘pretén de convertir l’educació, la formació superior, la sanitat i els serveis socials en mercaderies amb les quals fer negoci’, com han expressat els representants dels diferents sectors i entitats integrants de la Plataforma Aturem la Llei Aragonès llegint un manifest al final del recorregut, a la plaça de Sant Jaume. La ‘llei Aragonès’: una millora o un perill per les externalitzacions de serveis? El text exigeix també a ERC i tots els grups parlamentaris que donen suport a la llei que aturin el setge contra els serveis públics catalans: ‘Avui hem vingut a dir ben alt que no farem ni una passa enrere davant dels atacs contra l’educació, la sanitat i els serveis socials.’ Segons els manifestants, la llei, encara sense aprovar, obre la porta al fet que les empreses privades ‘posin un peu’ a la sanitat o l’educació pública. ‘Entenem la llei Aragonès com un nou intent de privatització dels serveis de la salut i sanitaris, uns serveis que garanteixen drets fonamentals i que, per tant, han d’estar garantits per l’estat’, han reclamat al final del recorregut. Mentrestant, els clams més sentits han estat ‘On és, on és el Pere Aragonès?’ o ‘Privada no, pública sí’. L’acció d’avui s’emmarca dins una campanya de mobilització que la plataforma –formada per prop de cent col·lectius, entitats i moviments contraris a l’aprovació d’aquesta llei– impulsa aquests darrers mesos i que s’ha intensificat aquesta setmana. En declaracions a la premsa davant la conselleria d’Economia, punt de partida de la marxa, les portaveus Mar Ampurdanès i Elva Tenorio han reclamat de blindar els serveis públics en vista de qualsevol possible privatització. Ampurdanés ha dit que la llei afectaria serveis com ara l’educació especial, els menjadors, les hores de tutories o, en el cas de la sanitat, la ginecologia o la diàlisi. ‘És alarma social, defensa de drets, per això ens hem unit’, ha afegit Elva Tenorio, que ha argumentat que significa un canvi de model que implica mercantilitzar la vida de les persones. ‘Per això volem blindar els serveis socials, la sanitat i l’educació’, ha conclòs. Per una altra banda, Ampurdanés ha explicat que encara no han rebut cap resposta del govern i que pretenen de continuar amb conferències arreu del territori i interpel·lant ERC perquè s’involucri. Els contractes socials de Colau amb Florentino i Sacyr: 140 milions des del 2015

Summary: Manifestació a Barcelona contra la ‘llei Aragonès’


El secretari general d’UDC, Ramon Espadaler, ha dit que UDC no participarà a la manifestació de l’Onze de Setembre si es converteix en una marxa de suport a la llista conjunta de CDC, ERC i membres de les entitats. ‘Si aquesta manifestació és l’obertura de campanya d’aquesta llista no té massa lògica que nosaltres hi siguem presents’, ha assegurat en declaracions a Catalunya Ràdio. A més, Espadaler ha qüestionat el programa que presentarà la llista conjunta. ‘Quin programa faran, el de Varoufakis o el de CDC que havia estat fins ara? Qui renunciarà a què’, s’ha preguntat per després afegir que més enllà de la qüestió nacional cal governar el país.

Summary: Unió no anirà a la manifestació de l’Onze de Setembre si és l’inici de campanya de la llista conjunta


Guillem Carreras, periodista i sociòleg Vallespinosa és un poble d’allò més bonic de la Baixa Segarra. Mig improvisadament, hi hem concertat una entrevista amb l’escultor Francesc Anglès. L’excusa? El vint-i-cinquè aniversari de la inauguració del Carro Gros, el monument casteller ubicat a la Rambla Nova de Tarragona. Davant de Cal Clarassó, tal com és coneguda la casa de l’artista, els veïns s’han reunit a la plaça formant una rotllana per a fer petar la xerrada. Les obres d’en Francesc, penso, han aspirat a reflectir aquesta humanitat. Durant l’entrevista, a més, parlem de l’estreta relació que artistes il·lustres –Dalí, Picasso, Pau Casals—van mantenir amb la cultura popular. En una època que l’escultura tendia cap a l’abstracció, vas apostar per una escultura que posava el focus en les escenes de la vida quotidiana. Crec que la meva escultura pot definir-se com a “impressionista”. El crític d’art Rafael Sánchez Torroella comparava les meves obres amb les de George Sagal, tot i que jo crec que hi ha notables diferències. És cert, d’altra banda, que els dos hem volgut recrear escenes de la vida quotidiana. Treballar en guix pot ser molt ràpid, perquè s’asseca en tres minuts, però precisament per això també molt complex. Has de tenir molt clar quina forma vols donar a la figura. En aquest sentit, la meva experiència com a metge m’ha servit de gran ajuda. Tenia avantatge respecte d’altres artistes a l’hora de confeccionar les mans i els peus, que són les parts més complicades d’una escultura. Una de les escultures més conegudes de la seva trajectòria és “La Cobla”, exhibida originàriament al Museu Dalí de Figueres i que actualment es pot contemplar a L’Escala. Vaig començar a crear La cobla l’any 1972. Durant el procés de creació, que es va allargar fins a 1976, vaig guanyar el Premi Josep Llimona del Cercle Artístic de Sant Lluc per l’obra La becaina. Dalí ja havia contactat amb mi perquè cedís aquesta obra pel Museu de Figueres, i va tornar a mostrar-se interessat per exposar La cobla. Aviat vaig arribar a la conclusió que el Dalí era dues persones: un en el tracte proper, i un altre molt diferent –molt més personatge que persona— davant la premsa. L’escultura, que ja havia viatjat per molts països, es va inaugurar oficialment al Museu Dalí de Figueres el 9 de setembre de 1979, amb la presència del president Tarradellas. El mateix Dalí es va preocupar per portar la tarima de l’Ateneu de Figueres per a exhibir-la. Llegiu l’entrevista sencera a Tornaveu, fent clic aquí.

Summary: Francesc Anglès: “Volia fer una escultura castellera tan realista com fos possible”


El jutge de l’Audiència espanyola José de la Mata ha dictat avui interlocutòria d’obertura de judici oral a l’ex-president de la Generalitat Valenciana Francisco Camps per les presumptes irregularitats en l’adjudicació dels contractes a la trama Gürtel. A més de processar-li pels delictes de prevaricació i frau a l’administració, el magistrat inclou també tràfic d’influències. El titular del Jutjat Central d’Instrucció número 5 considera que ha quedat acreditat que ‘amb la finalitat d’afavorir els interessos econòmics d’Orange Market, tal com havia ocorregut en les edicions anteriors de Fitur, i per a acontentar els seus gestors davant l’elevat deute acumulat fins a l’any 2008 en favor d’aquesta mercantil per la celebració d’actes del PP en aquesta comunitat’.

Summary: Nou judici contra Camps a l’Audiència espanyola pel contracte de Fitur amb la trama Gürtel


PARÍS, 22 (EUROPA PRESS) L’Ajuntament de Niça ha rebutjat la petició cursada per la Subdirecció Antiterrorista de la Policia Judicial francesa d’eliminar ‘completament’ 24 hores de gravacions de sis càmeres de seguretat que contenien imatges dels moments d’abans, durant i després de l’atemptat del passat 14 de juliol, que va deixar més de 80 morts. La sol·licitud, de caràcter urgent, va ser enviada per escrit al centre de supervisió urbana de l’Ajuntament aquest mateix dimecres, per ‘evitar la difusió descontrolada d’aquestes imatges’, segons ha informat el diari francès ‘Le Figaro’. D’acord amb ‘Nice Matin’, la petició ja va ser traslladada verbalment l’endemà de l’atemptat pels agents de la lluita antiterrorista al personal del centre de supervisió urbana de la ciutat, després de procedir a extreure més de 27.000 hores de videovigilància. Com a argument, haurien concretat ‘evitar fugues’ i que es difonguessin imatges de com Mohammad Lahouaiej Bouhlel va atropellar amb el seu camió i va matar 84 persones el 14 de juliol al passeig dels Anglesos de la ciutat. Segons explica el diari local, aquestes imatges solen esborrar-se automàticament als deu dies, tot i que la llei permet conservar-les durant gairebé un mes. Davant de la petició cursada per la Subdirecció Antiterrorista, l’Ajuntament de Niça ha decidit rebutjar-la. L’advocat del municipi, Philippe Blanchetier, ha anunciat a més que l’Ajuntament demanarà al fiscal de la República de Niça que segresti aquestes imatges ‘amb la finalitat de no hipotecar altres eventuals procediments que podrien veure la llum més enllà de la investigació antiterrorista en curs’. La notícia sobre la inusual petició s’ha produït al mig de la polèmica sobre les suposades ‘mentides’ respecte al desplegament de seguretat que hi havia la nit del 14 de juliol quan es va produir l’atemptat. El ministre de l’Interior, Bernard Cazeneuve, va anunciar dijous una investigació sobre les eventuals errades de seguretat. ‘És la primera vegada que ens demanen destruir proves’, ha assegurat una font pròxima a l’assumpte a ‘Le Figaro’. La Fiscalia de París, amb la qual el diari ha contactat, ha confirmat aquesta informació i ha precisat que es tracta d’un fet concret en un cas molt particular per ‘evitar l’ús maliciós’ de les imatges. La Policia Judicial ha indicat que d’aquesta manera pretenen evitar que es danyi ‘la dignitat de les víctimes’ i que aquestes imatges no siguin utilitzades ‘per les pàgines web jihadistes amb fins propagandístics’.

Summary: Niça es nega a esborrar 24 hores d’imatges de les càmeres de seguretat que van filmar l’atemptat


El president Carles Puigdemont, el conseller Toni Comín i la consellera Clara Ponsatí han proposat que ERC, JxCat i CUP formin un ‘gran grup’ al Congrés espanyol sota el nom de ‘Grup Parlamentari de la República Catalana’. A través d’una carta, els dos eurodiputats electes i Ponsatí han refermat l’aposta de la cap de llista de JxCat, Laura Borràs, de formar un grup únic de l’independentisme a la cambra baixa espanyola després del 10-N. Puigdemont, Comín i Ponsatí dirigeixen la proposta als grups ‘que van fer possible l’1-O i la declaració d’independència’, perquè ‘considerin seriosament l’oportunitat que existeixi al Congrés, per primera vegada, una representació oficial en nom de la República Catalana’. Tots tres –a títol individual, segons el seu entorn– afirmen que la veu de la República pot ‘irrompre amb força’ a Madrid i pot actuar políticament ‘des de la diversitat de perfils i sensibilitats’ que hi haurà representades. Els tres dirigents –que van concórrer plegats a les llistes de JxCat de les eleccions europees el 26-M–, aposten perquè aquest grup únic doni llibertat de vot als diferents col·lectius de representants, on s’acordin els temps d’intervenció i de control parlamentari en funció de la representativitat que cada candidatura obtingui, i on es permeti als representants de cada candidatura tenir la visibilitat pròpia que considerin. Aquest grup parlamentari exerciria el control del govern espanyol, la iniciativa parlamentària i la interlocució política amb la resta de grups en nom de la República Catalana, segons conclou la carta. Borràs va llençar aquesta idea durant el debat de dimarts a TV3. La cap de llista de la CUP, Mireia Vehí, va rebutjar de seguida la proposta en considerar que al Congrés espanyol no hi ha ‘res a fer’, i que l’estratègia dels anticapitalistes vol desbordar l’estat espanyol i interpel·lar la comunitat internacional. ERC continua sense donar cap resposta.

Summary: Puigdemont, Comín i Ponsatí proposen a ERC i a la CUP el ‘Grup Parlamentari de la República Catalana’ al Congrés espanyol


La policia italiana ha detingut la capitana del vaixell de salvament Sea Watch 3, Carola Rackete, després d’haver atracat sense permís al port de Lampedusa per desembarcar-hi quaranta migrants, que no han deixat baixar. Per arribar-hi ha esquivat una patrullera de la guàrdia marítima i per això és acusada de resistència contra un vaixell de guerra, un delicte pel qual es poden demanar penes de tres anys de presó a deu. Fa dos dies la nau va ancorar a prop del port, malgrat el blocatge imposat per Roma perquè no entrés en aigües territorials. Feia disset dies que navegava amb els quaranta migrants salvats. El ministre de l’Interior italià, Matteo Salvini, no vol que desembarquin fins que no hi hagi un acord entre països europeus per a acollir-los. Ha demanat la confiscació de l’embarcació i una multa de 50.000 euros. Podeu veure la detenció ací: ++ In stato di fermo Carola Rackete, la comandante della #SeaWatch3 pic.twitter.com/9a0j1EPjov — annalisa camilli (@annalisacamilli) June 29, 2019 Aquest és el segon acte de desobediència d’un responsable d’un vaixell de salvament aquesta setmana: dimecres el de l’ONG Proactiva Open Arms va salpar del port de Nàpols cap a la Mediterrània central per a cercar i salvar migrants. Ho va fer desobeint la prohibició del Ministeri de Foment espanyol, que el mantenia blocat al port d’ençà del gener per haver vulnerat, suposadament, la legislació internacional en matèria de salvament humanitari. El vaixell d’Open Arms salpa del port de Nàpols per salvar migrants, desobeint la prohibició del govern espanyol

Summary: La capitana del Sea Watch, detinguda en atracar al port de Lampedusa amb quaranta migrants


Avui el ministre de Defensa espanyol, Pedro Morenés, ha dit que les forces armades no actuarien a Catalunya sempre i quan es compleixi la llei. En una entrevista a RNE, quan li han demanat quin paper podrien tenir les forces armades en cas d’una DUI, Morenés ha dit: ‘Si tothom compleix el seu deure, li asseguro que no caldrà cap actuació com la que diu’. Les declaracions han aixecat tanta polseguera fins al punt que la vicepresidenta del govern espanyol, Soraya Sáenz de Santamaría, ha hagut de comparèixer per descartar cap tipus d’actuació de l’exèrcit per evitar la independència de Catalunya. ‘No tenim cap perspectiva, cap intenció ni cap previsió de fer-ho’, ha explicat en una entrevista a La Sexta. La número dos de l’executiu espanyol ha lamentat que la malinterpretació voluntària de les paraules del ministre de Defensa, Pedro Morenés. Segons Sáenz de Santamaría ‘sempre’ hi ha ‘algú’ que fa servir les declaracions dels representants del govern espanyol ‘per alimentar el seu discurs’. ‘Aquest govern complirà i farà complir les lleis. La nostra Constitució és molt clara. Nosaltres complirem la llei i Catalunya no serà independent’, ha garantit la vicepresidenta espanyola que, això sí, ha garantit que les forces armades no tindran cap rol en la lluita contra l’independentisme. Escolteu l’àudio de les declaracions de Pedro Morenés: Segons Morenés les forces armades bé saben prou quin paper han de fer. Ha dit que eren ‘absolutament i perfectament’ democràtiques i subjectes a l’estat de dret: ‘Tenen establertes quines són les seves obligacions en les lleis i les compliran estrictament.’ Tanmateix, segons ell en l’estat de dret cadascú té una responsabilitat i els governants d’Espanya i de Catalunya han jurat complir i fer complir la Constitució: ‘Cada u ha de complir el seu deure: les forces armades, els governants i els governats. ‘Energumen’ i ‘mercader d’armes’ El cap de llista de Catalunya Sí que es Pot, Lluís Rabell, ha qualificat Morenés, de ‘energumen’ i ‘mercader d’armes’ per aquestes declaracions. Per això, ha instat a ‘enderrocar el govern del PP’: per no veure’l més a partir del desembre. El secretari polític de Podem, Íñigo Errejón, ha considerat que les paraules de Morenés eren ‘profundament irresponsables’ i un ‘insult a la democràcia’. També ha dit que ‘per la casta espanyola’ la constitució s’havia convertit ‘en un objecte massa grapejat’. Escolteu les declaracions de Lluís Rabell: També ha valorat les declaracions de Morenés el diputat d’ERC al congrés espanyol Joan Tardà. Ha dit que era una ‘insensat’ i, ‘èticament, una persona molt, però molt “low cost”‘. I ha afegit: ‘Quan amenaces i intentes acovardir és que només et queda l’estupidesa.’

Summary: Sáenz de Santamaría descarta cap acció de l’exèrcit per evitar la independència de Catalunya


El president del govern espanyol, Mariano Rajoy, després del comitè executiu del PP, ha fet una conferència de premsa. És un fet poc habitual, poques hores abans de la conferència que farà aquesta tarda el president català a Madrid, amb l’última oferta per a pactar el referèndum amb l’estat espanyol. Rajoy ha aprofitat la filtració d’El País sobre el suposat esborrany de la llei de transitorietat jurídica per criticar el govern català: ‘Pretenen fer una ruptura en tota regla d’Espanya en 24 hores’, ha dit. Segons ell, la llei de transitorietat és antidemocràtica i un ‘disbarat jurídic, polític i social’. Recordem que el govern de Catalunya ha desmentit el contingut d’aquesta filtració. Tanmateix, les paraules de Rajoy sobre aquesta notícia, que demostren la bona sintonia entre El País i l’executiu espanyol, han suscitat poc interès: no hi ha hagut cap periodista que li’n fes preguntes. Rajoy també ha exigit a Carles Puigdemont que comparegués al congrés espanyol per explicar el referèndum i els plans del govern. ‘Ha d’actuar amb determinació, coratge i valentia’, ha dit. Divendres la vice-presidenta espanyola, Soraya Sáenz de Santamaría, ja va convidar Puigdemont a explicar-se al congrés.

Summary: Rajoy aprofita la filtració d’El País per criticar durament Puigdemont


Albert Rivera ha fitxat un dels grans noms del socialisme català: Celestino Corbacho. L’antic batlle de l’Hospitalet de Llobregat i ex-ministre de Treball del govern espanyol va deixar el PSC el mes de gener i avui ha anunciat que participarà en la plataforma ‘Espanya Ciutadana’ que impulsa Ciutadans. Corbacho no ha pogut assistir físicament a l’acte que avui s’ha fet al Port Olímpic de Barcelona, però ha enregistrat el següent vídeo: 📽#CelestinoCorbacho "@ESPCiudadana es una gran plataforma para que personas sin afiliación e independientes podamos participar; somos muchos los que queremos reivindicar el espíritu de la transición y la Constitución, que hoy están en riesgo” #BarcelonaCiudadana pic.twitter.com/2ocpSSDoAo — Ciudadanos (@CiudadanosCs) September 15, 2018 ‘Aquesta plataforma que presenteu avui a Barcelona em sembla una magnífica idea perquè permetrà a persones com jo (que en aquests moments no tenim una afiliació política, però en canvi sí que tenim un interès per la política) de poder aportar i explicar les nostres opinions i, alhora, poder-nos nodrir de les reflexions que neixin de la plataforma’, diu Corbacho al vídeo. A banda de Corbacho, Ciutadans ja ha aconseguit que participin en actes de la seva plataforma el Nobel de Literatura Mario Vargas Llosa, la cantant Marta Sánchez, el periodista Santi Acosta o l’esportista Pedro Garcia Aguado. Va ser en un acte de la presentació de la plataforma espanyolista quan Albert Rivera va fer un polèmic discurs on uniformitzava tots els ciutadans dient que ell, en viatjar per Espanya, només hi veu espanyols. 🇪🇸 @Albert_Rivera "Recorriendo España yo no veo trabajadores o empresarios; veo españoles; no veo a jóvenes o mayores, veo españoles ¡Ya está aquí la #EspañaCiudadana! ¡Únete!" pic.twitter.com/8zo5KCGS9V — Ciudadanos (@CiudadanosCs) May 20, 2018

Summary: Celestino Corbacho se suma a la plataforma de Ciutadans ‘Espanya Ciutadana’


La vaga general convocada pel petit sindicat independentista Intersindical el dia 21 de febrer no tan sols s’escaurà enmig del judici contra els presos polítics. També es farà just abans d’unes importants eleccions sindicals. És un detall no pas menor. Tot just tres setmanes després de la vaga del 21 de febrer, hi haurà eleccions a l’ensenyament no universitari (12 de març) i als Mossos d’Esquadra (11 de març). A l’Ajuntament de Barcelona es votarà l’11 d’abril. De fet, enguany hi haurà eleccions en gran part de la funció pública, com ara a l’Institut Català de la Salut. Seran les primeres eleccions sindicals postprocés. Aquí no es tracta d’una vaga i prou, sinó també d’unes eleccions sindicals. I faltarà veure fins a quin punt la determinació de la Intersindical per convocar la vaga li farà augmentar el nombre de delegats. I com afectarà la negativa dels sindicats grans (UGT i CCOO) el dia de les votacions. Avui, el 41% de delegats a les empreses (tant privades com públiques) són de CCOO, el 38% d’UGT i el 25% d’uns altres sindicats, segons les dades que facilita CCOO. Ara s’ha de veure si el procés, el judici i la vaga canviaran aquesta dinàmica. CCOO diu que la vaga ‘no ajudarà els presos’ Montse Ros, portaveu de CCOO, va dir ahir a VilaWeb que en principi el sindicat no s’afegiria pas a la vaga del 21 de febrer, de la mateixa manera que no s’afegia a la del 7 de febrer. ‘Nosaltres no creiem que aquesta vaga ajudi gens els presos. Gens. I deixem molt clar que estem i estarem sempre al costat, per exemple, de Jordi Cuixart i Jordi Sánchez i el seu dret de manifestar-se. De fet, Cuixart va demanar que Javier Pacheco i Camil Ros fossin testimonis i ho vam acceptar encantats. Però no creiem que la vaga els ajudi gens. Falta decidir què farem el dia 21, però en principi direm que no a la vaga.’ Al sindicat no ho veu pas tothom igual, i membres dels independentistes de CCOO a la comarca d’Osona s’havien afegit a la convocatòria de vaga del 7 de febrer. En declaracions a VilaWeb, ahir el seu portaveu Jordi Anento va dir: ‘Hem de veure la convocatòria, però en principi tornarem a convocar a la vaga, sí. I entenem que les coses s’han de fer ben fetes. I que una vaga no s’ha d’improvisar.’ Els independentistes de CCOO en l’àmbit nacional diuen a VilaWeb que treballen perquè el sindicat canviï de posició i faci com la gent d’Osona: que s’hi acabi afegint. ‘Entenem que toca fer això.’ Una font anònima del sindicat CCOO diu això a VilaWeb: ‘Ens preocupa el pes de Joan Coscubiela, ex-diputat dels comuns, que ara ha tornat al sindicat. Té feina a Madrid, on dirigeix la formació de quadres, en la posició que abans tenia Joan Herrera d’ICV. Potser el pes dels comuns a CCOO és més alt a la cúpula que no a la base, més independentista. Som un 43% d’independentistes. I crec que per primera vegada la posició del sindicat respecte de la vaga ens pot passar factura a les eleccions sindicals. Els veig preocupats per primera vegada, conscients que aquesta posició ens pot passar factura. No és una vaga i prou. També hi ha eleccions sindicals. No ho oblidem, això. Així també s’entén què fa cadascú.’ La portaveu, Montse Ros, diu: ‘A CCOO el partit amb més afiliació és Esquerra Republicana. Després ve el món dels comuns. I en tercer lloc, el PSC. L’actual secretari general, Javier Pacheco, havia estat militant d’ICV, tot i que ara no sé si en forma part. Vull dir que nosaltres volem ser, i continuar essent, un sindicat plural. Ho som.’ El silenci d’UGT L’altre sindicat gran, la UGT, té una de les seves afiliades tancades a la presó. Parlem de la consellera de Treball Dolors Bassa (l’actual conseller, Chakir El Homrani, també és d’UGT). Però el sindicat de moment no s’hi ha pas afegit, a la vaga general, cosa que sí que han fet el conseller i la resta del govern. En declaracions a VilaWeb, el departament de premsa de la UGT diu que no han pres cap decisió, i que tampoc no tenen cap calendari previst per a prendre’n. Ara com ara, a la UGT opten pel silenci. Un militant membre d’aquest sindicat diu: ‘Jo sóc un dels independentistes de dins la UGT. I us diré una cosa: no sé si la vaga era millor fer-la ara o en el moment de les sentències. Sincerament. Personalment, aniré a la manifestació que toqui el dia de la vaga, però crec que els sindicats convocants també tenen les eleccions al cap. I que la convoquen conscients que els pot donar vots si la resta no ens movem. Ara, un fracàs de la vaga tampoc no els ajudaria. Ja veurem com acaba. Entenem que una convocatòria de vaga amb les sentències sabudes hauria estat més contundent.’

Summary: Discrepàncies a CCOO sobre la vaga i el judici, i el silenci d’UGT


Ingredients: 250 g de sucre 250 g farina pastissera 4 ous 1 sobre de llevat Royal ratlladura d’una llimona petita 100 g oli de gira-sol 1 iogurt de llimona un polsim de sal 50 g panses de Corint 1 copeta de conyac 6 pomes golden gelatina de poma (optatiu) Elaboració: Tindrem les panses de Corint en remull amb el conyac. Batem els ous i el sucre fins que blanquegin. Hi afegim la ratlladura de la llimona. I després el iogurt, l’oli i el polsim de sal. Després ja hi podrem afegir la farina barrejada amb el llevat. Ho barregem. Agafem una plata untada amb mantega i farina i hi tirem la barreja. Després les panses de Corint escorregudes i un rajolí de conyac. Tallem les pomes per la meitat, pelades, els hi traiem el cor i els hi posem una mica de llimona perquè no s’enfosqueixin. I les tallem ben finetes. Les puntes de dalt i de baix les posarem a trossos dins de la pasta. I els altres trossos de poma, en forma de mitja lluna, els posarem encavalcats. Primer cap a una banda i després cap a l’altra (tal com veieu en la foto), fins que la pasta quedi coberta per la poma. Tirem un polsim de sucre per sobre de la poma. Precalentem el forn a 180°, posem la plata a dins quan estigui calent i fem coure la coca entre 35 i 45 minuts (això depèn de cada forn). La traiem i quan sigui freda la podrem pintar amb una mica de gelatina de poma, perquè quedi brillant.

Summary: La Cuina de la Neus: Coca de poma


La Plataforma d’Afectats per la Hipoteca (PAH) ha exigit al Govern que garanteixi l’aturada “immediata i preventiva” de tots els desnonaments i talls d’energia previstos a Catalunya. També ha reclamat el mateix compromís a les formacions polítiques que es presenten a les eleccions el 27-S. Des de la PAH es fa aquesta petició atès que, segons ha subratllat, les mesures previstes a la Llei de mesures urgents per a afrontar l’emergència en l’àmbit de l’habitatge i la pobresa energètica encara no s’han posat en marxa. L’entitat ha volgut subratllar que aquesta norma és conseqüència de la ILP que es va promoure des de la formació, que es va votar per unanimitat el 23 de juliol al Parlament de Catalunya. La PAH és “conscient” que el fet d’aprovar una llei “no canvia la realitat de forma immediata” i considera que el que cal és “forçar-ne l’aplicació efectiva”. És per això que l’entitat ha anunciat que aquest mateix dimarts comença a fer el “seguiment del compliment de la llei”, extrem per al qual no descarta “fer pressió quan calgui” i dotar-se de recursos perquè la implementació de la ILP “sense cap escletxa sigui una realitat”. A banda del seguiment, per al qual l’entitat reclama la implicació de tota la societat catalana, des de la PAH també es recorda que la “màxima responsabilitat” per fer complir la llei recau sobre les institucions. Per això ha demanat a la Generalitat que no li “tremoli el pols” i faci complir la “llei de defensa dels drets essencials” en l’àmbit de l’habitatge. L’entitat també ha reclamat als Ajuntaments que “exprimeixin al màxim” la norma per actuar des dels serveis socials i d’habitatge. També ha considerat “imprescindible” que el món de la justícia “faci seva” la llei i l’apliqui “de forma garantista des del primer dia”.

Summary: La PAH exigeix al govern que garanteixi l’aturada ‘immediata i preventiva’ de qualsevol desnonament


Per aquest dilluns hi ha convocades concentracions en cinc ciutats valencians, que se sumen a les que ahir diumenge ja va haver-hi en diverses poblacions de Mallorca, com Manacor, Felanitx i Campanet i a la que va concentrar centenars de persones a Castelló divendres mateix. Les concentracions anunciades per avui són a Alacant (20.00 a la subdelegació del govern), València (a la delegació del govern però a les 19.00). Xàtiva (a les 20.00 a la Plaça de l’Ajuntament), Dénia (a les 20.30 hores a l’escultura pels presos polítics) i Burjassot (a les 20.30 a la Plaça de l’Ajuntament). Vegeu les imatges ací: Concentració a #Xàtiva en suport als #presospolítics i #exiliats i en contra de la repressió i el règim del 78. #PrimaveraCatalana pic.twitter.com/Wiy8RC4uw0 — Carla amb bicicleta (@ambbicicleta) 26 de març de 2018 A Xàtiva ara mateix. Contra la repressió a Catalunya. La gent crida #ElsCarrersSeranSempreNostres#LlibertatPresosPolitics #PrimaveraCatalana pic.twitter.com/pGoqWn5amZ — Pau Urenya (@pau_urenya) 26 de març de 2018 Un miler de persones es manifesten a València per a demanar la llibertat dels presos polítics A les Illes, s’han convocat manifestacions a Palma de Mallorca i Maó: ⏩Palma ara mateix plena de solidaritat. Som Països Catalans!✊ #LlibertatPresosPolítics #PrimaveraCatalana pic.twitter.com/kABkAAMVjP — Arran #25AnysAmbTu🌹 (@Arran_jovent) 26 de març de 2018 Clam a #Palma davant la Delegació del Govern Espanyol per la #LlibertatPresosPolítics pic.twitter.com/DQbQ57voCd — Marina Caubet🎗 (@marinacaubet) 26 de març de 2018

Summary: Concentracions al País Valencià i Mallorca en defensa de Puigdemont i els altres repressaliats


Katrín Oddsdóttir és una jove advocadessa islandesa. Forma part del grup de vint-i-cinc persones que han hagut d’escriure una constitució nova per a Islàndia, pendent des de fa més de setanta anys. Calcula que la tindran aprovada, finalment, l’any 2018. Aquesta setmana, Oddsdóttir ha visitat Catalunya per explicar la seva experiència. El cas islandès es considera modèlic, perquè ha permès la implicació de la gent des de baix. No ha deixat el procés en mans d’especialistes i polítics. De pagesos a matemàtics, les 25 persones no representen partits polítics. De fet, tothom qui ha volgut ha pogut participar-hi des de casa gràcies a internet. I, encara que sembli estrany, ho podien fer a través de Facebook. —Quin és el seu paper en el procés constitucional? —Sóc una de les vint-i-cinc persones del Consell Constitucional, encarregat d’escriure la nova Constitució Islandesa. Primer em va escollir la gent, i després el Tribunal Suprem, i finalment hem rebut l’encàrrec del Parlament. —Perquè diuen que la Constitució islandesa és un exemple de constitució escrita de baix a dalt? —Per què després de la gran crisi, va entrar un nou govern, que va intentar escriure una nova constitució. Des que vam aconseguir la independència, l’any 1944, sempre es va suposar que hi hauria una nova constitució. Però mai va passar, perquè no ens vam posar d’acord. Després de la crisi, es va intentar. Es van escollir mil persones d’arreu del país i es van reunir durant un dia. I se’ls va demanar en quina societat volien viure. Van emfasitzar els valors. I després un comitè de set especialistes van agafar el resultat de la trobada i el van analitzar, i en van fer un informe de 400 pàgines. Constitucions d’arreu del món, els millors exemples, i els suggeriments dels ciutadans islandesos. I després es van escollir vint-i-cinc persones que escrivissin la constitució. I es va fer tan transparent i transversals com vam poder. Vam obrir-lo a la gent: el teníem a Internet, la gent podia comentar-lo, enviar idees, i podien veure les reunions que celebràvem en directe per Internet cada setmana. Van poder veure tots els esborranys previs. Vam tenir les millors idees provinents de la gent. Suposo que és per això, que ho diuen. Per escriure una constitució no pots centrar-te només amb els interessats. Has de triar a l'atzar. I escoltar el seny de la massa. —La reunió per escriure una nova constitució es va fer amb els partits, o sense? —La reunió de 1.000 persones, escollides a l’atzar, es va canalitzar a través del nou govern, escollir just després de la crisi. —Perdoneu, persones escollides a l’atzar? —Sí. Per a escriure una constitució no pots centrar-te només amb els interessats. Has de triar a l’atzar. I escoltar el seny de la massa. —Debats a internet. Com es fan? —Només teníem quatre mesos per escriure tota la constitució. Una bogeria. Massa curt. Un altre exemple per a vosaltres. Preneu-vos més temps. Nosaltres vam fer servir una pàgina web, on penjàvem els esborranys, els capítols. I després, a Facebook, la gent comentava article per article. —Caram! —Sí. I la gent comentava sobre els comentaris. Era un discurs en línia continu. —I com sabíeu que els comentaris eren d’islandesos? I si eren estrangers? —Doncs perfecte. Ens encantava que els estrangers hi participessin. Només volíem idees noves. Cap problema. No sigueu exclusius, sinó inclusius. Et sorprendria de veure com hi ha grans idees que vénen de la gent més impensada. —Al final, però, sempre necessites especialistes que filtrin les idees de la massa. — No ben bé especialistes. Érem vint-i-cinc persones. Un era pagès, jo advocadessa, un matemàtic, dos metges, un pastor, un activista en cadira de rodes, etc. Hi havia molta gent, i no representàvem els partits polítics. Ni la gent tampoc. Ens representàvem a nosaltres mateixos. Només teníem un objectiu: fer una constitució. I un cop feta la feina., el grup de vint-i-cinc es va dissoldre. Crec que és una gran idea. Feu-ne servir més de 25, si voleu. Però no deixeu que els especialistes us diguin que només ells poden fer-ho. És un error. —I d’on sortien aquestes vint-i-cinc persones? —Ens vam presentar 500 voluntaris. I es va votar. —Aquesta constitució quan va entrar en vigor? —No està en vigor. Encara no s’aplica, tot i que ja està escrita. Vam decidir d'esperar a escriure la nostra constitució quan ja érem lliures —I quina constitució tenen, a Islàndia? —Nosaltres anteriorment érem una colònia de Dinamarca. I el 1944 ens vam independitzar de Dinamarca, vam traduir la seva constitució i és la que bàsicament fem servir. Teníem molta pressa, volíem aprofitar l’oportunitat, i per tant vam agafar la Constitució danesa, la vam traduir, i vam substituir la paraula ‘rei’ per ‘president’. I ja està. Vam decidir d’esperar a escriure la nostra constitució quan ja érem lliures. Però mai va passar. Ha estat molt difícil canviar la constitució. Molt. Només s’ha modificat tres o quatre cops, i els únics canvis importants, va ser el 1995, quan vam afegir la Carta dels Drets Humans. Bàsicament és la mateixa constitució. I està molt passada de moda. —Per tant, avui, l’actual constitució Islandesa és la danesa, bàsicament traduïda. —Sí. —Com la vau aconseguir, la independència? —A través d’un referèndum. I els danesos no el van poder frenar perquè l’any 1944 estaven ocupats pels nazis. Vam aprofitar el moment per escapar. —Perquè no heu pogut canviar la constitució en aquests setanta anys, i un cop independents? —L’has de canviar al parlament. Després eleccions, i en acabat el nou parlament l’ha d’aprovar de nou. És força difícil de canviar-la. —Quan s’aprovarà? —Potser el 2018. Ara estem intentat reconstruir el procés de nou. Perquè un cop hem tingut la Constitució escrita, el Parlament no ha sabut què fer-ne. Han abaixat els braços. Inclou canvis radicals i les forces conservadores s’hi oposen molt fort. Mai han volgut ratificar-la. S’ha perdut velocitat de creuer. Però ara tornem a agafar empenta, crec. I en les eleccions de l’any que ve, tots els partits pensen en com treballar amb aquesta constitució. Ara hi ha molta esperança. Hem agafat el poder que tenien els partits, i prou, i l'hem donat a la gent. També hi ha enormes canvis en la protecció de la natura, i inclou la tercera generació de drets humans. Posem molt èmfasi a distribuir el poder i a ser transparents —Quina és la principal preocupació dels que no la volen? —Per exemple: la democràcia directa. Amb un 10% de la gent d’Islàndia a favor, pots tenir una nova llei, i el Parlament o l’ha d’aprovar, o ha de fer una contraproposta, que haurà de ser ratificada en referèndum. Hem agafat el poder que tenien els partits, i prou, i es dóna a la gent. També hi ha enormes canvis en la protecció de la natura, i també inclou la tercera generació de drets humans. Posem molt èmfasi en distribuir el poder, i ser transparents. Per exemple, s’obliga a saber qui finança els partits. Hi ha molt esforç en evitar la corrupció, i que no ens passi el mateix que ens va passar abans. I ara ens adonem que moltes de les coses que ara ens passen, no ens passarien amb aquesta nova constitució. —Si no m’equivoco, els partits que us van portar Islàndia a la crisi ara tornen a estar al poder. —Correcte. Després de la crisi va entrar un govern nou, d’esquerres. Són els que van iniciar la Constitució. Però la seva tasca era enorme: havien de reconstruir tot el sistema bancari, solucionar els desnonaments i l’atur. I la Constitució. Volien fer moltes coses en quatre anys. Molta gent es va decebre i en les següents eleccions, el partit que manava abans, va prometre que canviaria les hipoteques de la gent. Baixar les hipoteques. Bàsicament, regalar diners a la gent. Van tenir el 25% dels vots, i per tant van tornar al poder, sí. Però tot i que han complert les promeses, la gent continua molt escèptica. I el seu suport és molt baix, tot i que han complert la paraula. Des del meu punt de vista és bo que hagin tornat: la gent ara se n’adona finalment que les seves mesures no funcionen. Les enquestes mostren que el Partit Pirata té un 30% de suport. Poca gent entén què defensen, els Pirates. Però la gent està farta del sistema polític, i volem una cosa nova. Hi ha una gran demanda per una cosa diferent. —Quants banquers vau posar a la presó, després de la crisi? —No en conec la xifra exacta: entre deu i vint? Però encara hi ha casos pendents. —I ministres? —Cap. Però tenim un tribunal especial que va trobar el nostre primer ministre culpable de negligència, però sense anar a la presó, ni multa. Alguns alts funcionaris i membres del govern sí que van anar a la presó. Però ni ministres, ni parlamentaris. Nosaltres vam cometre l'error de no planificar el final. Com i quan s'aprova la constitució? A Islàndia el Parlament s'ha rendit, perquè no ha sabut què fer. —Quins consells doneu als catalans? —Primera lliçó que vam aprendre: has de confiar en el seny de la massa. Sé que sona hippy flower, però és molt important. I molt profund. Si reuneixes una massa de gent, i l’obres, i escoltes, crec que s’aconsegueixen coses molt assenyades. Molt millor del que aconseguiries amb especialistes. Una altra: planegeu tot el procés des del minut zero. Nosaltres vam cometre l’error de no planificar el final. Com i quan s’aprova la constitució? A Islàndia el Parlament s’ha rendit, perquè no ha sabut què fer. Abans de començar, sapigueu com acabareu. —A Islàndia escriviu una constitució quan ja sou un estat independent. Hi ha gent a Catalunya que la vol escriure sense ser encara independents. —Crec que és molt complicat fer-ho d’aquesta manera. També entenc que la gent vulgui ja un nou contracte social. Catalunya ja és una nació. Com a mínim, molta gent se’n considera. No veig malament que la gent es pregunti quina societat volen crear, en cas que arribeu a la independència. —Una altra opció és traduir la constitució espanyola i canviar la paraula ‘reii per ‘president’… — Us recomano vivament que no ho feu. De veritat. Islàndia és un exemple de què no funciona. Tots vam estar d’acord que volíem una nova constitució, i setanta anys després, encara no la tenim. Si us plau, feu-nos servir d’exemple, i escriviu la vostra. Fins i tot si només comenceu amb un esborrany que diu com es farà la constitució. Que digui que voleu ser un país independent, que tindreu un Consell Constitucional que escriurà la constitució, i els mecanismes per a canviar-la. I ja està. Això és molt millor que començar amb la constitució traduïda, perquè un cop la tens, és molt difícil canviar-la.

Summary: Oddsdóttir: ‘El 1944 ens vam independitzar de Dinamarca, vam traduir la seva constitució i és la que bàsicament fem servir”


La Crida Nacional per la República ha començat a les 20.00 una consulta telemàtica que es prolongarà fins dimarts a la mateixa hora entre els seus associats, fundadors i adherits sobre el paper que ha tenir a les eleccions espanyoles del 28-A. Ahir van explicar en un comunicat que hi hauria dues preguntes de resposta binària. ‘Més que mai, la unitat és imprescindible: no solament la unitat estratègica sinó també la unitat d’acció per garantir que la primera força política electoral sigui sobiranista’, sostenen. Les preguntes s’han fet públiques quan s’ha obert la votació. «1. Consideres que la Crida Nacional ha de promoure una candidatura tan unitària com sigui possible de cara al 28 d’abril entre formacions independentistes i sobiranistes partidàries del dret a l’autodeterminació?» «2. Si altres organitzacions polítiques acceptessin la confluència electoral, veuries bé que la Crida participés com a tal en les eleccions del 28 d’abril?» Fonts de moviment expliquen que, en el cas de concórrer a les eleccions, s’organitzarien primàries per a elegir els candidats. El govern de la Crida es reunirà dimarts quan s’hagi acabat la votació per a analitzar-ne el resultat.

Summary: La Crida obre una consulta sobre si ha de promoure ‘una candidatura tan unitària com sigui possible’ per a les eleccions espanyoles


La decisió del govern espanyol de pagar un advocat perquè defensi el jutge Llarena davant els tribunals belgues ha aixecat una enorme polèmica. Per la forma i pel fons. A mesura que s’acosta la data del 4 de setembre, quan Pablo Llarena hauria de comparèixer a Brussel·les, el nerviosisme creix visiblement en la cúpula del poder judicial espanyol. Els experts estan d’acord que Llarena pot guanyar la vista amb una relativa facilitat; a més, la demanda tan sols sol·licita un euro i, com que és civil, no pot implicar en cap cas una euroordre en contra. Així, doncs, quins són els motius de tants nervis? —Per Llarena qualsevol resultat és una derrota. —El jutge espanyol té davant seu dues opcions i totes dues són dolentes. Podria optar per no presentar-se, però aleshores, deixant de banda el descrèdit que significaria en l’àmbit europeu, seria condemnat, molt probablement. Tanmateix si es defensa, té un problema encara més gros, perquè segons les mateixes lleis espanyoles ja no es podria mantenir en la instrucció de la causa que encara segueix contra els exiliats i hi hauria de renunciar. Per aquest motiu l’estat procura fer veure que, assistint-hi un advocat, és com si ell no s’hi presentés. Tanmateix, tots els experts coincideixen a dir que la presentació d’un advocat en representació seva significa l’acceptació de la legitimitat del procediment. I això vol dir que Llarena hauria de renunciar a continuar en la causa, perquè sostenir un plet amb una de les parts afecta la independència del jutge i això l’obliga a retirar-se. —Les costes poden ser altes i les hauria de pagar ell. —Els exiliats només demanen una pena simbòlica d’un euro, que no l’hauria de preocupar. Però si el condemnen el jutge pot ordenar-li de pagar les costes del judici i això sí que pot significar una quantitat de diners important. Per això, malgrat que el judici és per unes declaracions privades que no formen part de la causa, el CGPJ reclama al govern espanyol que es faci càrrec del cost de la condemna, si escau. Cosa realment insòlita, car voldria dir que tots els contribuents pagarien per una actuació de la qual l’únic responsable és ell. —La negativa del govern belga de defensar-lo despulla l’excentricitat d’Espanya. —De primer, Espanya va intentar que fos el govern belga que defensés el jutge Llarena. I, lògicament, el govern belga s’hi va negar en rodó perquè això és incompatible amb la separació de poders, bàsica en qualsevol democràcia. Una vegada més, doncs, la justícia espanyola resta despullada davant Europa. I si les relacions entre els governs espanyol i belga ja són difícils, passarien a ser-ho molt més, en cas que Espanya s’atrevís a desobeir una sentència d’un tribunal d’aquell país. —L’empara del CGPJ és indiscutiblement una prevaricació. —El Reglament del Consell General del Poder Judicial, en l’article 320, és clar sobre com i en quin termini es pot demanar l’empara. El termini de petició és de deu dies i tanmateix Llarena l’ha sol·licitat dos mesos després i li ha estat concedida, en una clara violació de la llei, que hauria de tenir conseqüències. —Les crítiques contra el seu comportament poc professional creixen amb aquesta nova cacicada. —Llarena havia estat criticat per juristes de prestigi i col·legues seus a causa de les enormes irregularitats de la seva instrucció de la causa contra el govern de Catalunya. Però aquestes crítiques ara s’han multiplicat molt, arran de l’evidència de la prevaricació comesa i dels fets que han portat la justícia espanyola fins ací. Molts juristes han comentat darrerament que Llarena no havia de ser emparat sinó expedientat, tenint en compte que la demanda fa referència a uns comentaris improcedents en una conferència privada durant la qual va prendre partit per una de les parts d’una manera tan òbvia que desacreditava de cap a cap la figura del jutge instructor. —Considera humiliant que els qui ell anomena escàpols el puguin dur davant un tribunal. —La ficció jurídica de Llarena segueix considerant els exiliats com a escàpol (‘fugado’, en castellà), una figura inexistent i que en qualsevol cas seria inexacta. Els exiliats catalans van abandonar el Principat quan no eren objecte de cap ordre de crida i cerca i sempre que han estat reclamats s’han presentat davant la justícia, a Bèlgica, Alemanya, Suïssa i Escòcia. No són ‘escàpols’ i de fet fan una vida pública que seria incompatible amb aquesta consideració. Curiosament, però, qui intenta evitar de presentar-se davant la justícia quan és cridat a declarar és Llarena. Una situació clarament humiliant per a ell, que encara el deixa més retratat. El president Puigdemont i els altres exiliats s’han presentat sempre de manera voluntària davant la justícia quan han estat cridats i Llarena, en canvi, demana immunitat per a no presentar-s’hi. —No va entendre la jugada i se’n va riure. —Quan la demanda es va presentar a Brussel·les el poder judicial espanyol la va menystenir, fins al punt que va refusar de comunicar a Llarena que era convocat a un judici a Brussel·les, pensant-se que així tot quedava resolt. A mesura que ha passat el temps, és evident que han entès la gravetat de l’afer, però ja no han pogut reaccionar degudament. I això, novament, fa que molta gent posi en dubte si Pablo Llarena és tècnicament capacitat per a exercir com a jutge instructor del cas, fins i tot simplement com a jutge. —La demanda s’afegeix a l’aïllament a què l’ha sotmès la justícia europea. —Tota la instrucció de la justícia espanyola ha estat un disbarat tècnic. Les acusacions són inventades i no s’ajusten a la realitat dels fets ni als tipus penals que es volen aplicar, a partir d’una decisió política que es vol revestir de justícia. És per això que les altres justícies europees han donat la raó al govern de Catalunya, deixant clar, especialment en el cas alemany, que no hi va haver ni rebel·lió ni sedició. Per al poder judicial espanyol ja és molt difícil de defensar la seva posició en vista de les decisions que han pres les altres jurisdiccions europees, i una derrota jurídica del jutge instructor encara faria més mal a la seva credibilitat. —Quan la causa arribi a Estrasburg aquest judici pot ser una peça clau per a condemnar l’estat espanyol. —El recurs a Estrasburg serà lent, entre més raons perquè el Tribunal Constitucional espanyol té la potestat de retardar-lo durant anys. Però hi acabarà arribant i mancances tècniques tan greus com tot això que té relació amb aquest judici a Bèlgica seran causes suficients per a anul·lar la decisió dels tribunals espanyols, fins i tot sense entrar en el fons de l’afer. —La demanda de Llarena, políticament, posa el govern espanyol a la picota. —Per al govern espanyol, la darrera cacicada del Consell General del Poder Judicial significa un greu problema polític. No és capaç d’enfrontar-s’hi però sap que comet prevaricació i que tot plegat és un atac a la independència dels poders. A més ha d’enfrontar-se al govern belga en defensa d’una tesi que no pot compartir. I, finalment, desmunta la seva aproximació al problema de la situació dels presoners. Quan Pedro Sánchez va arribar al poder va semblar que s’obria una escletxa d’esperança, si més no per a la llibertat provisional dels presoners, però la nova fiscal general va demostrar aviat que en aquest afer la política del PSOE seria igual que la del PP. Tanmateix, va invocar com a excusa un argument nou: retirar l’acusació contra els presos –cosa que es podia fer perfectament– era violar la separació de poders. La mateixa que ara, per defensar Llarena, el PSOE sí que ha decidit de violar.

Summary: Les deu raons dels nervis descontrolats de Llarena arran del seu judici a Bèlgica


El govern de l’Índia ha provocat un augment sobtat de la tensió a l’Àsia arran de l’anunci, ahir, de suprimir l’autonomia de Jammu i Caixmir, malgrat que està protegida per l’article 370 de la constitució. La decisió del govern indi ha estat qualificada d’il·legal pels juristes indis i de provocació pel Paquistan, amb qui l’Índia es disputa des de la independència aquesta vall estratègica, partida ara mateix entre tots dos estats. Tant l’Índia com el Paquistan tenen armes nuclears i això fa que la crisi hagi desencadenat una alarma global, més encara perquè ve precedida per diversos enfrontaments i atemptats. Aquesta és l’explicació de què passa i per què. Què és el Caixmir? El Caixmir és un territori dividit entre l’Índia i el Paquistan, del qual la Xina també ocupa un tros. Té una extensió total de 242.800km² i una població d’11.390.000 habitants. Pel que fa a la part índia, que té 143.000km² i 8.000.000 habitants amb capital a Srinagar (580.000h), estava dividida en dues regions administratives, Jammu (de majoria hindú) i el Caixmir (de majoria musulmana), que formaven fins ahir un estat de la Unió Índia però amb un estatut especial. La part del Caixmir que forma part del Paquistan, anomenada Azad Kashmir (Caixmir Lliure), té 83.806km² i dos milions d’habitants, amb capital a Gilgit (30.000h). L’any 1947, quan es va decidir la independència i partició de l’Índia britànica i que els estats podrien adherir-se a un estat o un altre o ser independents, el maharaja Hari Singh era partidari de la independència. Però quan els britànics es van retirar, la població musulmana es va revoltar i el maharaja va instar el govern indi a sufocar la rebel·lió. L’Índia hi va enviar l’exèrcit i, a canvi, ell va signar la unió amb l’Índia. L’alto-el-foc de 1949 va determinar la creació de dues zones: una sota control dels rebels musulmans que quedaria sota administració temporal del Paquistan, i la resta sota administració de l’Índia, la sobirania de la qual era implícitament reconeguda sobre tot el territori en virtut de la cessió del maharaja. D’aleshores ençà, l’Índia reclama tot l’antic estat principesc Dogra de Jammu i Caixmir, però administra només la meitat de la regió, incloent-hi la major part de Jammu, el Caixmir, Ladakh i les glaceres de Siachen. La pretensió de l’Índia és disputada pel Paquistan, que controla un terç del Caixmir, la major part d’Azad Kashmir i les zones del nord de Gilgit i Baltistan, que considera que no en formen part. I hi ha encara la regió del Caixmir sota control xinès, coneguda com a Aksai Chin. A més, la Xina també controla l’espai Trans-Karakoram, conegut com la vall de Shaksam, que li va ser cedida pel Paquistan el 1963. Hi ha una línia formal de separació, que és la línia d’alto-el-foc de 1949, que no està definida en el seu extrem, a la glacera de Siachen, considerada el camp de batalla més elevat del món, al peu del Karakoram. Allà, els soldats de tots dos països estan cara a cara a més de sis mil metres. El Caixmir té una extensió total de 242.800km² i 11.390.000 habitants que etnogràficament, religiosament i lingüísticament estan dividits en tres zones diferenciades: —Les valls de Jammu i Punch, on el 66% de la població és hinduista. Molts parlen el dogri, dialecte de l’hindi, i també el pahari i el khowari, del grup indoari. També hi ha alguns sikhs de parla panjabi. Els musulmans viuen al nord-oest i són majoritaris al Punch. —La Vall del Caixmir, amb un 90% de població musulmana i de parla caixmiri, amb influència sànscrita i que pertany a la branca dàrdica dels parlars indoaris, també parlades per algunes tribus de Gilgit. —Ladakh i Baltistan (valls de Skardo, Rongdo, Shigar, Khaplo, Kharmang i Gultari), zona poc poblada i coneguda com el Petit Tibet, amb grups com els ladakhi i els balti, de parla tibetana i religió budista, encara que la majoria dels balti s’ha convertit a l’islam. Ocupa un terç del territori, però no arriba als 150.000 habitants. El 60% dels habitants del Baltistan són tibetans. El litigi pel Caixmir ha generat una gran tensió entre el Paquistan i l’Índia des de la independència dels dos estats. En el curs dels anys, hi ha hagut enfrontaments armats de tota mena (guerres, guerrilles, atemptats…) i els caixmirians d’origen musulmà s’han dividit entre els partidaris de la independència dels dos Caixmirs actuals reunificats i els partidaris d’unir-se al Paquistan. Què ha fet el govern indi? El govern actual de l’Índia té un component molt fort de nacionalisme hindú. El partit al govern, el Bharatiya Janata, va guanyar les últimes eleccions fent bandera de la supremacia hindú i prometent que eliminaria el model de govern especial del Caixmir, emparat per la constitució. L’oposició, especialment del Partit del Congrés, està obertament en contra d’aquesta mesura, que considera ‘la mort de la constitució de l’Índia’. Ahir, el primer ministre de l’Índia, el polèmic Narendra Modi, va anunciar que posava fi a l’autonomia especial de Jammu i Caixmir, que creava dos estats diferents separats i que una part del territori, Ladakh, seria regida directament pel govern federal de l’Índia. També va ordenar a l’exèrcit d’ocupar la regió. Aquesta decisió ha estat molt mal rebuda al Caixmir, on el govern de l’Índia va tallar ahir el telèfon i internet a tota la població. Malgrat això, els partits polítics caixmirians van fer una crida a la població a resistir l’agressió del govern indi, tal com ho van qualificar. El govern del Paquistan també va reaccionar anunciant que reclamaria una reunió urgent de l’ONU i avisant que la línia de demarcació entre els dos estats, la frontera de fet que talla el Caixmir per la meitat, deixava de ser respectada. Per quin motiu arriba ara aquesta tensió? Aquesta decisió extrema del govern de l’Índia arriba com a part de la campanya supremacista hindú del govern del Bharatiya Janata, però també a conseqüència de diversos incidents esdevinguts aquests darrers mesos. Al febrer, quaranta soldats indis van morir en un atemptat reivindicat per Jaish-e-Muhammad, una organització clandestina caixmiriana que actua des del Paquistan. La reacció de l’Índia van ser una sèrie d’atacs amb l’aviació en territori paquistanès. En un d’aquests atacs, un avió va ser abatut i el seu pilot va ser capturat. Després de mediacions de diversos països, el pilot va ser retornat a l’Índia, però la posterior campanya electoral es va fer en un clima extremadament violent per part del president Modi contra els musulmans que viuen a l’Índia i contra el Paquistan. Aquests últims dies, el govern de l’Índia havia detingut molts militants caixmirians dient que preparaven un atemptat contra pelegrins hindús. Pot haver-hi una guerra entre el Paquistan i l’Índia? De fet, hi ha una guerra entre el Paquistan i l’Índia. Els incidents al llarg de la línia de separació són constants. En teoria, el Paquistan no reclama el territori del Caixmir ocupat per l’Índia, sinó que demana que els caixmirians puguin exercir el dret d’autodeterminació. Sempre s’havia considerat que això limitava el risc de la guerra entre tots dos estats. Però la supressió de l’autonomia pot canviar-ho tot, perquè revoca l’statut quo històric de la zona. Que tant l’Índia com el Paquistan siguin potències amb armament nuclear fa que aquest conflicte sigui especialment difícil. De fet, els enfrontaments entre aquests dos estats del 1999 són els únics que hi ha hagut mai entre dos exèrcits amb capacitat nuclear cara a cara. Míssil nuclear de l’Índia. I podria ser una guerra nuclear? La política oficial del Paquistan indica que el seu armament nuclear es pot fer servir en qualsevol moment i circumstància, a diferència de l’Índia, que oficialment diu que només farà servir les armes nuclears en resposta a un atac nuclear. Els experts consideren que la declaració del Paquistan pot ser interpretada no tant com una amenaça sinó com un intent d’enfortir la seva capacitat nuclear, inferior a la de l’Índia. La guerra nuclear és més un conflicte d’amenaces que cap altra cosa. L’amenaça d’una destrucció mútua actua com a fre per a tots dos estats de manera simultània. En el cas de l’Índia i el Paquistan, tots dos estats tenen, aproximadament, un centenar de caps nuclears, però l’Índia té un cert avantatge perquè té submarins nuclears –cosa que el Paquistan no té–, que són l’actiu més valuós en un conflicte nuclear, perquè és gairebé impossible de destruir-los amb una operació preventiva. És per compensar aquest avantatge que el Paquistan amenaça de respondre a un atac convencional amb un atac nuclear. Els experts pensen que és difícil que una escalada entre tots dos estats condueixi a una guerra nuclear, tenint en compte que la Xina també forma part del conflicte i sí que té una gran superioritat militar respecte de l’Índia i el Paquistan. Una superioritat que frena el conflicte. De fet, el programa nuclear del Paquistan ha rebut l’ajut de la Xina, que vol equiparar els dos contendents per no permetre que cap d’ells se senti especialment superior. En el cas que la tensió arribés al nivell nuclear, la cadena de conflictes que es podria desencadenar portaria, segurament, a una catàstrofe d’abast planetari. Només cal tenir en compte l’enorme quantitat de persones que viuen al subcontinent i que quedarien afectades. A més, la proximitat de conflictes com el de l’Afganistan i els del Xinjiang i el Tibet, a més de la recent tensió a Hong Kong, podria desestabilitzar molts països, de la Mediterrània al mar del Japó.

Summary: El Caixmir: per què el conflicte entre l’Índia i el Paquistan és una greu amenaça per a l’estabilitat global?


La delegació diplomàtica d’Espanya a Escòcia amarga els darrers dies de Josep Borrell al capdavant del Ministeri d’Afers Estrangers. En un correu electrònic, Miguel Ángel Vecino, ex-cònsol a Edimburg, acusa el ministre d’haver-lo obligat a executar ‘ordres inconstitucionals‘. Borrell li va exigir que evités una visita d’un grup de parlamentaris catalans al parlament escocès per no perjudicar el govern de Pedro Sánchez abans de les eleccions del 28 d’abril. Segons que va publicar Voz Pópuli, Vecino també va impedir una visita de la Cambra de Comerç d’Edimburg a Barcelona i el viatge d’una delegació d’empresaris catalans a Escòcia. ‘Això va ser més injustificat i perjudicial’, admet l’ex-cònsol al correu electrònic. @NicolaSturgeon met Miguel Angel Vecino Quintana @CGEspEdimburgo and discussed business links between Scotland and Spain and the importance of resolving the relationship between Spain and Catalonia through dialogue and democratic means. pic.twitter.com/zFN5mC2FOr — First Minister (@ScotGovFM) February 28, 2019 En declaracions al diari escocès The National, Vecino no ha volgut concretar més les seves actuacions, perquè un jutge ha de determinar si la seva destitució va ser legal. Tanmateix, ha assenyalat: ‘Tot allò que vaig fer a Escòcia ho vaig fer sota control i vaig fer tot allò que  volia. No vaig fer mai res que no fos ordenat pel ministeri.’ El cònsol va ser destituït per Borrell el juny passat arran d’una carta al director del diari Herald of Scotland, en què explicava que l‘estat espanyol no vetaria l’entrada d’Escòcia independent a la UE. El ministre va argumentar la decisió dient que, a parer seu, s’havia extralimitat en les seves funcions. JxCat durà el cas a la fiscalia La cap de llista de JxCat al congrés espanyol, Laura Borràs, ha anunciat que portaran aquesta setmana a la fiscalia les ‘ordres inconstitucionals’ de Borrell. Per Borràs, la fiscalia hauria d’actuar d’ofici davant ‘les acusacions gravíssimes del senyor Vecino per les instruccions clares que va rebre de Borrell de no perjudicar els interessos electorals’ del PSOE en les anteriors generals. L’advocat i també candidat de JxCat, Jaume Alonso-Cuevillas, ha opinat que aquests fets podrien constituir un delicte de prevaricació i altres tipus penals prevists en la llei orgànica del règim electoral general. ‘Donarem a la fiscalia l’oportunitat de desmentir el president del govern espanyol, Pedro Sánchez, d’evidenciar que no està subjecta a l’executiu’, ha subratllat.

Summary: L’ex-cònsol a Escòcia assenyala Borrell en un escàndol diplomàtic contra interessos catalans


El president de la Generalitat en funcions, Ximo Puig, i la vice-presidenta del Consell, Mónica Oltra, han acordat de tornar-se a reunir dimarts vinent, aquesta vegada també amb el dirigent d’Unides Podem, Rubén Martínez Dalmau, per a començar a perfilar el segon govern del Botànic. Serà el primer Consell tripartit de la història. Segons fonts acostades al govern valencià, la reunió d’avui entre Puig i Oltra ha estat discreta i informal, i ha servit per a començar a estudiar les possibilitats de govern que ofereixen els resultats de les eleccions valencianes del 28 d’abril. Després de la reunió, Oltra ha telefonat a Martínez Dalmau i l’ha citat per començar un contacte de tres bandes entre PSPV, Compromís i Unides Podem-EU el 14 de maig. Encara s’ha de decidir on es farà. El PSPV anirà a la reunió amb l’avantatge d’haver guanyat les autonòmiques i haver augmentat el nombre de diputats. Consideren que han de tenir un pes més gran en el Consell, però necessiten el suport de la candidata de Compromís, Mónica Oltra, i el de Podem, Rubén Martínez Dalmau, per a aconseguir la majoria. Els socialistes ja han reconegut que l’anterior estructura del Consell, la del primer Botànic, és millorable. Estan oberts a augmentar la quantitat de conselleries, però donen prioritat a l’estabilitat. ‘El govern ha de ser un govern, i no una suma de forces que miren per les seues polítiques. Cal tindre una mirada llarga’, ha dit Manolo Mata, cap de llista del PSPV per València. La negociació també inclou la presidència de les Corts, que Compromís reivindica.

Summary: Puig, Oltra i Dalmau començaran a negociar el nou Botànic dimarts


El president dels Estats Units, Donald Trump, ha cancel·lat la seva reunió amb el dictador de Corea del Nord, Kim Jong Un, prevista pel 12 de juny a Singapur. En una carta, Trump ha explicat que ha decidit de suspendre la trobada per l’actitud d’hostilitat dels últims dies del dirigent nord-coreà i diu que la reunió en aquest moment és ‘inapropiada’. ‘Serveixi aquesta carta per representar que la reunió de Singapur, pel bé de les dues parts, però en detriment del món, no tindrà lloc’, diu Trump. El president nord-americà afegeix que sentia que s’estava construint un diàleg enriquidor, no tanca la porta a reunir-se amb Kim Jong Un en un futur i li agraeix el gest d’alliberar els ‘ostatges’ que tenia, ciutadans nord-americans que van tornar amb les seves famílies. ‘El món, i Corea del Nord en particular, han perdut una gran oportunitat per a aconseguir una pau perdurable i una bona i saludable prosperitat’, conclou Trump, que també convida el dictador nord-coreà a escriure-li o trucar-lo si canvia d’actitud.

Summary: Trump cancel·la la reunió amb Kim-Jong Un a Singapur


S’acosta el dia de Reis i molts pares han de decidir què compraran a la mainada. Els aparells electrònics són, de fa anys, uns dels regals estrella, especialment tot allò que té relació amb la telefonia mòbil. Durant la pre-adolescència –o fins i tot abans–, és habitual que els fills demanin un smartphone. És massa aviat per a tenir-ne un? A quina edat convé de comprar el primer? Com se’n pot regular l’ús? Primer de tot, cal tenir en compte la maduresa del nen i ser conscient que les pantalles no són el pitjor enemic de la seva educació, com hom pensa de vegades. Pot ser positiu que hi interactuïn ja de ben petits si ho fan amb jocs educatius com ara el popular Candy Crush Saga. ‘És absurd d’allunyar els nens de les pantalles perquè a vuit anys ja saben buscar coses a Google –explica l’educador Jaume Funes–. Però els pares i els professors han d’estar-hi molt a sobre.’ Una introducció gradual Segons el pedagog Jordi Puig, és adequat de comprar el primer mòbil quan els fills tenen entre deu anys i dotze. Encara que pugui semblar molt aviat, és en aquesta edat que comencen a anar sols pel carrer i, per tant, convé de poder-s’hi posar en contacte d’alguna manera. Tanmateix, hi posa una condició important: ‘El primer mòbil ha de servir només per a trucar. Cal comprar-ne un que no tingui internet o bé inhabilitar aquesta opció.’ Aplicar aquesta norma no sempre és fàcil. Tot sovint, els infants, els pre-adolescents i els adolescents es comparen amb companys de classe que sí que tenen mòbils amb internet. Els experts diuen que els pares han de mantenir fermament les seves decisions, tot i que poden arribar a solucions intermèdies. ‘Durant els primers dos anys, poden utilitzar el WhatsApp, però amb el mòbil dels pares’, diu Puig. I això mateix pot servir per a aplicacions com ara Instagram i Facebook. Per exemple, els fills poden proposar de penjar alguna fotografia en un compte obert al mòbil dels pares, que poden acceptar-ho o no. ‘És important de fer-los conscients de què convé penjar a les xarxes i què no, i de quina manera els pot afectar allò que hi pengin’, afegeix Jordi Puig. D’aquesta manera, a mesura que passa el temps, els joves agafen consciència dels beneficis i perills d’internet i aprenen a fer-ne un ús responsable. Allunyar-los completament de la tecnologia seria contraproduent, tal com assenyala Jaume Funes: ‘No poden ser adolescents sense ser-ho digitalment, forma part de la seva identitat.’ A partir de tretze anys, és normal que els joves ja facin servir un mòbil amb internet, però es recomana que els pares en mantinguin un control moderat, tot seguint els fills a les xarxes socials i avisant-los si publiquen continguts que consideren inadequats. Encara que pugui semblar un excés de control, Puig diu que si es regala un mòbil amb internet directament pot passar que més endavant calgui aplicar prohibicions, cosa que s’evita si els joves entren en aquest món de manera gradual i tutelada. Si aprenen a fer-ne un ús responsable, al cap del temps ja no caldran, aquestes prohibicions, perquè no faran res que els sigui perillós: ‘No prohibeixes, sinó que vas obrint portes.’ Jaume Funes també diu que no s’han de deixar els nens sols els primers anys que tenen accés a internet perquè la xarxa pot arribar a ser un ‘univers terrorífic’. No cal caure en alarmismes, però sí ser conscients que, amb un sol clic, poden accedir a imatges de violència extrema o pàgines que fomenten l’anorèxia o tota mena de pornografia. Aplicacions per a evitar-ne un mal ús Els pares poden controlar, d’alguna manera, les hores que els fills passen davant el mòbil i el contingut a què accedeixen, però tampoc no és sa que s’hi obsessionin. Per a evitar que l’utilitzin en llocs com l’escola, hi ha aplicacions –com Kuukla– que poden blocar l’ús d’internet al telèfon durant un període concret, amb una contrasenya que només saben els pares. En aquesta mateixa línia, és útil l’eina de control patern a internet, que pot blocar continguts concrets. També poden servir aplicacions com ara Qustodio, Teensafe, Net Nanny o Norton Family. El preu, un altra cosa a tenir en compte Més enllà de la situació econòmica de cada família, és important de no comprar mòbils massa cars al jovent. ‘Cal començar per un mòbil de primera generació barat i anar pujant de preu, si escau –diu Puig–. Fins i tot es pot intentar que el nen en pagui una part. Han de saber que hi ha coses que a vegades no es poden tenir. Sóc partidari d’ensenyar-los la nòmina i tot, perquè en siguin conscients.’ Funes ho subscriu: ‘Els pares han de fer entendre als fills que no tothom pot tenir un iPhone 7. Han de comprovar que darrere de cada euro hi ha una mare que treballa.’ Predicar amb l’exemple Que s’ha de donar exemple als fills sembla evident, però a vegades no ho és tant. Així com és difícil que el fill d’uns pares que no llegeixin tingui interès per la lectura, un pare que es passa el dia connectat a la xarxa amb el mòbil no pot esperar que els seus fills en facin un ús moderat. ‘Els pares han d’intentar gestionar la diferència entre estar connectats i estar disponibles –diu Funes–. No pot ser que es desesperin si es queden sense dades.’ Els nens i joves reprodueixen conductes de tota mena i, per tant, també les que tenen a veure amb els hàbits tecnològics.

Summary: A quina edat convé de comprar el primer mòbil als fills?


Laura Borràs (1970) torna a ser candidata de Junts per Catalunya al congrés espanyol a les eleccions de diumenge. Després del seu breu pas com a consellera de Cultura al govern del president Quim Torra, aquesta independent és ara la cap de llista a Madrid. Veu crítica amb l’actuació recent dels Mossos, de la policia espanyola i de la violència policíaca, Borràs també explica que va anar a l’hospital a visitar el policia espanyol ferit. Aquesta experta en literatura comparada no creu que s’hagi d’investir Pedro Sánchez. Borràs va rebre ahir VilaWeb al Parlament de Catalunya. Els resultats de les eleccions espanyoles del 10-N, municipi a municipi —S’ha d’investir Pedro Sánchez? —Aquest Pedro Sánchez no s’ha d’investir. Encara ha endurit més les seves posicions. Encara mostra més prepotència, supèrbia i arrogància i sobretot el menyspreu que té a defensar la democràcia. —Va ser un error creure que el PSOE calmaria les coses? —Era legítim i comprensible apostar per un canvi, perquè el que hi havia era el rostre autoritari del PP. Era difícil d’imaginar que hi hagués una competició cos a cos com hi ha ara entre dreta, esquerra i extrema dreta per arraconar Catalunya i atemptar contra les mateixes bases del sistema democràtic a Espanya. Segurament, l’estat espanyol només té la recepta de sempre, la del segle XIX, XVIII i XVII, repressió i violència, per encarar un repte que és del segle XXI. Democràcia i independència. Ells pensaven que la sentència no seria part de la solució, però confiaven que la repressió que es desprenia de la sentència sí que desmobilitzaria la gent. Que Pedro Sánchez i el PSOE pugin al carro demostra que s’han adonat que no hi ha marxa enrere. La independència de Catalunya és només qüestió de temps i democràcia. —Votar Laura Borràs és votar Miquel Buch? —Votar Laura Borràs és votar un espai que comprèn membres del PDCat, fins a ERC, ICV (Morral) o PSC (Marina Geli és candidata a Girona) i independents com pugui ser jo. Per això a la butlleta hi diu ‘Laura Borràs’ i, entre parèntesis, ‘independent’. Un espai que també inclou Roger Español, que encapçala la llista del senat. Quan la gent em diu: ‘Voldria votar-la a vostè però no puc perquè hi ha Miquel Buch, responc que Miquel Buch no és a la llista del congrés. Formem part d’aquest espai? Sí. Un espai excepcional, que uneix gent d’orígens molt diferents per aconseguir la independència d’aquest país. —Segons el GESOP, els votants de Junts per Catalunya són els que suspenien més l’actuació dels Mossos (73%), per sobre d’ERC (69%) i Podem (36%)  I amb la policia espanyola, també. Els més crítics amb la violència policíaca, els votants de Junts per Catalunya. Curiós. —Hi ha moltes veus de Junts per Catalunya que hem denunciat la violència policial. I ho fem sense ambages. I ho fem amb tota la contundència. I ho fem perquè els nostres estàndards de qualitat democràtica són els que impedeixen de veure bé aquestes imatges. I per això demanem que s’investigui aquesta brutalitat. No la volem tornar a veure. I instem a emprendre mesures que la desterrin del cos dels Mossos d’Esquadra, que no es pot veure afectat per accions puntuals que hem vist tots, i que són vídeos que no volem veure. Però prenguem les mesures perquè això no pugui ser així. I també crec que fem molt d’èmfasi en la brutalitat policial que han comès alguns membres de la Brimo dels Mossos, perquè ja donem per fet que la policia nacional espanyola utilitza sense cap mena de subterfugi la violència policial. I que a tot estirar el que rebrà és una condecoració. Nosaltres la violència policial la denunciem i demanem que s’investigui. I esperem les sancions. —El problema és el conseller de torn? Els Mossos? O la Brimo? Recordo fa anys David Fernàndez centrant el debat sobretot en la Brimo. —Podem tirar-nos els noms dels consellers pel cap. Podem fer-ho. I així no parlem de Marlaska i de la policia nacional. El 2009, amb el conseller d’Interior Joan Saura, els antiavalots van entrar a la Universitat de Barcelona contra els estudiants que protestaven pel pla Bolonya. El problema, gairebé estructural, és la Brimo. El que cal fer és una reforma en profunditat d’això. I podem dir que hem obert l’auditoria més gran interna dels Mossos d’Esquadra. Comencem a posar-hi solucions. Escoltarem al conseller quan comparegui. Hi haurà una comissió d’investigació. No el sorprengui que siguin els votants de Junts per Catalunya els votants que més hagin reaccionat. Demostra fins a quin punt s’han de prendre mesures, perquè això no ens representa en absolut. —Us he llegit que la resposta institucional ha estat més fluixa que no la del carrer. —La determinació que hem vist als carrers no s’ha correspost, a la mateixa altura, amb la de les institucions. On hi ha tots els partits, el govern, el parlament. Poder fer aquesta autocrítica no ens debilita. Ens fa més forts. Hem de saber que l’estat vol reprimir els que són dins i els que són fora. —Al carrer li falta direcció política, diuen alguns. Però potser amb direcció política no hi hauria hagut carrer. —La reacció al carrer és el símptoma més gran de normalitat democràtica. Si no hi arriba a haver reacció al carrer, hauria volgut dir que estàvem colonitzats, que ja ens havíem rendit, que ja havíem claudicat. La gent surt al carrer a protestar i el valor de la protesta és profundament democràtic. No haver protestat, no haver sortit mobilitzats al carrer, hauria volgut dir que ens agafava anestesiats. Que el carrer hagi sortit amb la força que s’ha manifestat, és un símptoma de normalitat democràtica. Ens hauria preocupat que això no hagués passat. Ara, a Catalunya, quan hem anat junts institucions i carrer és quan la força de la gent és imparable. De tota la gent. La que neix al carrer i la que recull la força i la transforma en acció política. Amb orgull, podem reivindicar l’acció que fan els nostres joves, perquè ells també s’han sentit afectats per aquesta sentència. Mentre els polítics llegien les pàgines que parlaven del dret d’autodeterminació els joves han sortit al carrer. Què vol dir, que no ens podem manifestar? Que no podrem fer vaga? Això ho hem d’escoltar i tenir molt present. Aquest actor, la mobilització ciutadana, ha vingut per quedar-se. I ho hem de celebrar. —Vau anar a veure al policia ferit, he llegit. Com us va rebre? —Jo hi vaig anar sense càmeres, sense publicitat i no vaig voler que transcendís. Però l’altre dia, quan vaig ser interpel·lada per una periodista que em deia: ‘Vostè no va anar a veure totes les víctimes’, li vaig dir: ‘No, vostè s’equivoca.’ He anat a veure totes les víctimes que han donat permís. I el president, també. Jo, efectivament, vaig voler visitar-lo. És una de les coses més complicades que hauré fet: anar a veure un policia nacional, notar la tensió en el seu entorn, era dins l’UCI. Però jo era allà per traslladar-li que volia que es recuperés. I com més aviat millor. I entenc que l’empatia vol dir també això. Acostar-te a algú, agafar-li la mà i dir-li que vols que es recuperi. Ell també em va agafar la mà. A ell se li van negar els ulls de llàgrimes. A mi, també. Va ser una cosa molt difícil de traduir en paraules. Vaig agrair molt a la família que em permetés de fer-ho. I ells també van agrair aquest gest. Perquè alguna cosa s’ha de començar a curar. Va haver-hi un abans i un després d’anar-lo a veure. —Se sap si el policia va rebre per un manifestant, per un policia o per algú altre? —Jo no ho sé. I vull que se sàpiga. I vingui d’on vingui la seva agressió és evident que l’Ivan ha estat a punt de perdre la vida. I això és molt greu. D’una extraordinària gravetat. El que em sorprèn és l’alegria i la frivolitat de gent que, sense saber res en concret, saben qui ho ha fet, des d’on ho ha fet i quina ideologia tenia el que ho ha fet. Si us plau. No intoxiquem el dolor de la gent. —El programa de Junts per Catalunya inclou l’indult? —No. —I com s’han de treure de la presó? —Trobant una solució política al conflicte polític. Els presos són part de la resolució del conflicte. Com el retorn dels exiliats i la reparació dels danys a tots els represaliats. La base de tot l’edifici és el dret d’autodeterminació. Necessitem una solució política amb un acord polític. Perquè les solucions policials fan que el problema persisteixi. Per això ens presentem al congrés i oferim una veu forta que faci valer aquests drets i que no regali els vots a canvi de res. Els presos han de veure’s com a part de la resolució del conflicte polític. I els de fora hem de fer d’altaveu sense parar. —Per què us han de votar, al congrés? —Molta gent diu que s’ha sentit representada per mi, per la meva fermesa i contundència. I pel fet de buscar el diàleg i demostrar que han estat els altres que han dimitit de la política. Ho teníem clar llavors i alguns ho han hagut de descobrir ara: amb aquest Pedro Sánchez és molt difícil de parlar-hi. La via repressiva va començar amb el PP, però s’ha incrementat amb el PSOE d’una manera brutal. Hem de fer valer aquest vot per transformar-ho tot. Per veure que no hi ha marxa enrere. I que no podem donar els vots a qui ens pren els drets. I espero que puguin sentir-se representats a Madrid amb aquesta contundència. —Joan Tardà em va dir que ell no podia anar a visitar llibreries a Madrid perquè l’insultaven pel carrer. —Doncs jo hi vaig i rebo records dels ex-alumnes. Perquè també tinc ex-alumnes a Madrid. I, excepte un episodi durant les europees, en què hi havia Gonzalo Boye i Bea Talegón, episodi molt desagradable, el que he trobat a Madrid –AVE, pont aeri, els carrers, restaurants…– és gent que em dóna la mà. O gent que em diu, des de la discrepància absoluta, m’agraden les seves formes, el seu discurs té contingut i la respecto. I m’ho he trobat unes quantes vegades. I sempre he anat amb el groc. Sempre. No me’l trec. El braçalet i la papallona grocs. Vol dir que hem mirat de fer èmfasi en una manera de dir les coses, i en una contundència, sense que les formes ens faci perdre la raó.

Summary: Laura Borràs: ‘Amb orgull, podem reivindicar l’acció que fan els nostres joves’


JxCat vol que el parlament demani la restitució íntegra dels papers de Salamanca i Àvila. Portarà al ple del parlament una moció amb la qual vol que la cambra doni suport al govern en reclamar la restitució íntegra del fons documental particular i institucional de l’Arxiu de Salamanca i de l’Arxiu Militar d’Àvila amb origen a Catalunya. Consultada per l’agència Europa Press, la iniciativa també reclama que la Generalitat treballi per assumir el fons català de l’Arxiu de la Corona d’Aragó, actualment titularitat de l’estat espanyol. La Generalitat espera 30.000 folis reclamats a l’arxiu de Salamanca pendents d’un recurs presentat per l’anterior govern espanyol, del PP, al Tribunal Suprem, i reclama també 4.500 fulles i unes 200 fotografies i plànols requisats a la Generalitat en l’exili pel règim nazi arxivats a Àvila. El govern català demana reactivar la comissió bilateral per a ‘desencallar’ el retorn pendent dels ‘papers de Salamanca’


Cinquanta persones han estat trobades mortes a la bodega d’una barca que duia immigrants, prop de les costa de Líbia. Els han trobats en una operació de rescat en què s’havien salvat quatre-centes trenta persones més. Segons un portaveu dels guardacostes italians, citat per Reuters, l’operació de rescat l’ha duta a terme un vaixell suec, Poseidon, que treballava en el marc de l’operació Tritó de Frontex, l’agència europea de control de fronteres. Segons l’italià ‘La Repubblica’ uns quants agents hi han pujat perquè els immigrants i refugiats els ho havien indicat i havien trobat els cadàvers. Més de 2.200 persones s’han mort enguany al Mediterrani mirant d’arribar a Europa. N’hi ha milers que han estat rescatades després de salpar de Líbia.

Summary: Troben cinquanta cadàvers en una barca davant la costa de Líbia