El vice-president d’Òmnium Cultural, Marcel Mauri, ha conduït per tercer any consecutiu la festa literària de la Nit de Santa Llúcia i ha reivindicat la llibertat de Jordi Cuixart, president de l’entitat, empresonat i condemnat a nou anys de presó. Mauri ha tornat a condemnar la sentència, ha tornat a recordar que era una altra Nit de Santa Llúcia marcada per l’excepcionalitat, ha tornat a reclamar democràcia i llibertats, ha tornat a recordar que és amb la cultura es combat la intolerància i l’extrema dreta. Aquest vespre, la nit de les lletres catalanes es fa al teatre Sagarra de Santa Coloma de Gramenet. David Nel·lo (dreta), guanyador del premi Sant Jordi, amb el vice-president d’Òmnium, Marcel Mauri. David Nel·lo, conflicte, traïció i creació literària El premi Sant Jordi, que des de l’any passat coedita Òmnium Cultural amb el Grup Enciclopèdia Catalana i és el més ben dotat de la literatura catalana, amb 60.000€, ha estat per a David Nel·lo (Barcelona, 1959) per la novel·la Les amistats traïdes. El jurat ha destacat l’originalitat del plantejament, que tracta dels mecanismes de la creació, l’ofici de traductor i una reivindicació clara que l’obra d’un traductor és un veritable acte creatiu. El jurat també ha destacat que mantenia la tensió narrativa durant tota l’obra i que fins i tot al final anava en crescendo. I n’ha destacat l’ambició estilística. La novel·la gira al voltant de dos protagonistes, un traductor, Salvador Togores, que se’n va a Suïssa a passar unes setmanes en una residència per a traductors. Això s’esdevé quan fa ben poc de la mort del seu pare. Quan arriba a Suïssa descobreix que hi ha molta expectació pel retorn d’un escriptor d’èxit, en Bachtel, que havia estat a Barcelona i es coneixien, perquè les seves famílies tenien amistat. Una nit, com si dels contes de les Mil i una nit es tractés, Bachtel explica a Togores alguns dels secrets foscos del seu èxit, que fins llavors eren tot un misteri. David Nel·lo ja coneix l’èxit de la Nit de Santa Llúcia, perquè l’any 2010 va guanyar el premi Folch i Torres de narrativa infantil amb la novel·la Ludwig i Frank. I en narrativa per a adults, Nel·lo ha guanyat altres premis abans: el Prudenci Bertrana, el Roc Boronat i el Marian Vayreda. S’han presentat 59 originals al premi. Lluís Calvo, silenci i introspecció El premi de poesia Carles Riba ha estat per a Lluís Calvo, amb el llibre L’espai profund. Josep Lluch, que en serà l’editor i també ha estat membre del jurat, ha destacat que enguany havia estat un gran any de poesia, perquè entre els 44 originals n’hi havia tres que eren obres d’un nivell altíssim. I finalment el jurat s’ha decantat per aquest poemari de Lluís Calvo, que, segons que ha dit Lluch, és una obra cohesionada i treballada poema a poema. Un treball de despullament i depuració. Els poemes són curts, esmolats, on juga amb la paradoxa i construeix imatges il·luminadores, al servei d’una concepció global que va en la línia de la meditació i amb molta càrrega filosòfica i espiritual. Entre la temàtica que toca, hi ha la preocupació pel temps, per l’amor, la llibertat, una recerca del silenci i els boscos com a imatge que s’enfronta a un món ple de soroll, mercadeig, notícies falses… Lluís Calvo ha explicat que L’espai profund era l’altre extrem de l’anterior poemari seu, publicat enguany a Jardins de Samarcanda, Ancestral, que és marcat pel poema llarg. ‘A L’espai profund he fet un treball febril de contenció, de buscar les petites coses, de deslliurar-me d’allò superflu, també amb una connexió espiritual amb la divinitat i amb referències a la Grècia clàssica, buscant finals que deixin sense respiració.’ El poeta ha explicat que els poemes els va escriure entre una estada al Pirineu i un viatge a l’Himàlaia, a l’Annapurna, al Nepal. Carlota Gurt, una ‘opera prima’ La descoberta d’aquesta Nit de Santa Llúcia ha estat la traductora Carlota Gurt, que ha debutat en la narrativa breu amb Cavalcarem tota la nit, que conté tretze contes que li han valgut el premi Mercè Rodoreda. El jurat ha destacat la voluntat d’estil d’uns contes que tenen com a nexe d’unió les relacions humanes. Ha destacat la profunditat psicològica tan interior dels personatges com la que genera al voltant dels entorns. És la primera obra de ficció que publica. Carlota Gurt (Barcelona, 1976) es dedica a la traducció, però la seva trajectòria acadèmica és impressionant: Comunicació Audiovisual (UAB), Ciències Empresarials (UOC), Humanitats (UOC), Estudis de l’Àsia Oriental amb itinerari de xinès (UOC), i Traducció i Interpretació amb les combinacions alemany/anglès a català (UVIC), a més d’un MBA especialitzat en mitjans de comunicació (URL). Ha treballat en l’àmbit de les arts escèniques, com a cap de producció i ajudant de direcció de la companyia la Fura dels Baus i d’ajudant de direcció del Temporada Alta del 1998 al 2010. Gurt ha explicat que el títol, Cavalcarem tota la nit, remet a un poema de Rilke, poeta que li agrada molt. També ha dit que en un principi, l’aplec de contes tenia un altre títol, ‘Murs de contenció’, ‘perquè tots en tenim, de murs de contenció, i de vegades tremolen per la tensió o d’altres raons i a vegades es trenquen. I tots els contes tenen aquests trencaments, que són diferents uns dels altres.’ Lluís Prats, contra el ‘bulling’ i sobre l’amistat El premi Folch i Torres de narrativa per a nois i noies ha estat per a Lluís Prats (Terrassa, 1966) i la novel·la Estimat monstre. El jurat ha destacat que era un cant a l’amistat. I Prats ha explicat que era la història de l’amistat que es crea entre l’Abel, un nen esgarriat que coneix per casualitat en Gabriel, un jove que ha estat reclòs vint-i-cinc anys a casa, perquè té una malaltia, gegantisme (fa 2,78 metres i pesa 300kg). Al poble li diuen monstre. Però darrere aquesta façana, s’hi amaga un jove sensible, lector de poesia, i tot això ho transmetrà a l’Abel. L’amistat els farà superar les seves pors i afrontar l’assetjament escolar, que tots dos han patit. Toni Mata, una distopia El premi Joaquim Ruyra de literatura juvenil ha estat per a Toni Mata (Sabadell, 1982), amb Nascuts per ser breus. Una distopia despietada sobre la immortalitat i la sobrepoblació del planeta. Matas ha explicat: ‘La nostra societat té maneres molt polides de reprimir i també té maneres de deixar morir moltes persones en altres llocs del món, per mantenir el nivell de vida. Em vaig preguntar què podria passar quan es pogués aturar la degradació de les cèl·lules i allargar la vida indefinidament. El llibre presenta un món on això s’ha aconseguit i la vida no ha millorat per a tots, perquè d’aquesta descoberta científica només se’n poden beneficiar els rics, que han creat la ciutat eterna, mentre els pobres viuen en suburbis, en ciutats breus i es troben esclavitzats cultivant unes plantes d’on s’obté la substància necessària per al fàrmac. Quan hi ha sobrepoblació, el suburbi menys productiu s’extermina. Però en aquest context cruel, hi ha un grup de breus que es revelen.’ Els guanyadors. També s’atorguen dos premis més, que es van fer públics fa pocs dies: el premi internacional Joan B. Cendrós, que vol reconèixer iniciatives que han contribuït a la internacionalització de la llengua, la cultura i la nació catalanes, ha recaigut a Paul B. Preciado per l’article publicat al diari francès Libération el 18 d’octubre ‘Hors les murs’. Preciado situa la condemna contra els dirigents polítics catalans en un context global de perversió de totes les formes de dissidència. Preciado, referent de la teoria queer i els estudis de gènere a escala global, és una persona vinculada a Barcelona i Catalunya. L’altre premi és el Muriel Casals de comunicació. S’ha reconegut els serveis informatius de Betevé per la cobertura de les tensions entre manifestants i policia arran de la sentència del 14 d’octubre. El jurat n’ha destacat les novetats en el format, basat en la proximitat, la innovació, la immediatesa i el compromís amb el deure d’informar i la funció social del periodisme. Alhora, el jurat també ha volgut fer una menció de reconeixement a tots els periodistes ferits per les càrregues policíaques mentre exercien el seu deure d’informar durant les mobilitzacions postsentència.

Summary: David Nel·lo guanya el premi Sant Jordi amb una trama sobre l’ofici d’escriure i l’èxit literari


El conseller d’Interior, Miquel Buch, ha atribuït els aldarulls que es van produir al voltant del Barça-Madrid d’ahir a un grup ‘minoritari violent’ vinculat ‘a l’extrema dreta’. Ha indicat que fins a les vuit del vespre la situació s’havia desenvolupat de forma cívica i pacífica. Barricades enceses i càrregues dels Mossos en la sortida del públic del Camp Nou El conseller ha apuntat que el dispositiu va complir els ‘set objectius’ que s’havia proposat i per això ha valorat que l’actuació policial va ser ‘adequada i ajustada a la realitat’. Pel que fa a l’acció que Tsunami Democràtic pretenia fer dins el Camp Nou amb drons, Buch ha indicat que els Mossos d’Esquadra no ho coneixien i que van actuar els sistemes d’inhibició del Barça com fan en tots els partits. Alerta Solidària s’ha fet ressò de la notícia i ha demanat al conseller quantes de les detencions d’ahir van ser del grup d’extrema dreta.

Summary: Buch atribueix els aldarulls al Camp Nou a un grup ‘minoritari violent’ vinculat a l’extrema dreta


Carles Puigdemont demana al govern espanyol ‘reconèixer Catalunya com a nació’ per tal d’avançar en la taula de negociació entre l’executiu català i espanyols per a solucionar la crisi política. Segons el president, aquest reconeixement ‘obriria les portes a continuar avançant en les pròximes taules de negociació, perquè es tracta d’avançar’, ha dit a l’Agència France Press des de Brussel·les. Segons l’ara eurodiputat, per afavorir la confiança entre les dues parts, cal que hi hagi ‘avenços concrets’. Aquestes declaracions de Puigdemont es produeixen una setmana després de la inauguració de la negociació. Els dos equips es van emplaçar a fer la segona reunió el mes durant el mes de març. El govern espanyol i la Generalitat van acordar reunir la taula de diàleg mensualment, després de la primera reunió de tres hores a la Moncloa, i que els presidents i vice-presidents només en formaran part quan sigui necessari ratificar ‘acords polítics‘. També van de convocar les pròximes setmanes la Comissió Bilateral Estat-Generalitat per a abordar ‘elements concrets’.

Summary: Puigdemont insta el govern espanyol a reconèixer Catalunya com a nació en la pròxima reunió


La capacitat de pressió i d’influència de la diplomàcia espanyola a Brussel·les és limitada. I el procés sobiranista català, tot i que amb cautela i un cert recel, és vist amb més respecte que no pensem. Aquesta és la tesi del llibre ‘Let Catalonia Vote’ (Pòrtic) que acaba de presentar l’eurodiputat de Convergència, Ramon Tremosa. I ho diu així després d’uns quants anys de parlar en els passadissos de l’eurocambra amb comissaris, ambaixadors i eurodiputats de tots els països i de tots els colors. ‘Si aquí es llegís el Financial Times i el The Economist com es llegeixen l’ABC i El Mundo no hauria fet falta que publiqués aquest llibre’, diu Tremosa. I en aquesta entrevista podreu saber per què. —Com hem d’entendre les declaracions de Merkel sobre la independència de Catalunya? —Faig meu el titular del New York Times: un suport molt vague a Rajoy. —Això què vol dir? —Vol dir que Obama va recomanar el vot pel no clarament en el referèndum escocès i en canvi Merkel no ha dit que no puguem votar ni que ens expulsaran de l’euro, de la lliure circulació i de la UE, que és allò que el govern espanyol vol que sigui dit. Si això és tot el que la diplomàcia espanyola, amb tots els seus milers de funcionaris, ambaixadors i ministres, ha pogut arrencar de Merkel en una referència explícita a la internacionalització del procés, amb preguntes controlades a Merkel… —Però vós mateix dieu que els polítics alemanys són dels que veuen amb més recel el procés sobiranista. —Sí. Alemanya i França han tingut absolutismes fins fa quatre dies, però en països de segles de tradició democràtica, com els escandinaus, els anglosaxons, els nòrdics, ho veuen d’una altra manera. Si a Escòcia el sí hagués guanyat per un vot, l’endemà l’haurien reconegut tots els estats i la UE hi hauria obert negociacions perquè ningú no hauria qüestionat el resultat. —El 27 de setembre a la UE comptaran vots…? —Comptaran escons. Perquè si volen comptar vots que permetin un referèndum. Si el govern espanyol està tan convençut que no hi ha una majoria per la independència, per què no ha posat les urnes? Si és un parlament, s’hi comptaran escons. A Escòcia el 2011, quan surt el mandat democràtic de convocar un referèndum, hi ha una majoria molt justa dels escons del SNP, amb un 44% de vots. I els anglesos no van qüestionar-ho mai, i era una majoria absoluta molt curta. Menys de la meitat dels vots van donar un 52% dels diputats i van servir per a convocar un referèndum. —En què es fixaran, doncs, el 27-S al vespre les institucions europees i els governs dels estats europeus? —A les vuit del vespre tindràs uns formatgets que diran que Junts pel Sí van dels seixanta diputats als setanta i que la segona força no passa de vint, i que no hi ha govern alternatiu a Junts pel Sí. Aquest és el gran encert de la llista unitària. No hi haurà govern alternatiu a Junts pel Sí. Per això es prepara la reforma exprés del Tribunal Constitucional, perquè el PP ja anticipa que no hi haurà govern alternatiu, i que Junts pel Sí i la CUP fan majoria absoluta. Aquesta és la situació més probable, la que el govern espanyol haurà de gestionar l’endemà. —Imaginem-nos que la suma de Junts pel Sí i la CUP arriba de manera molt justa a la majoria absoluta, a seixanta-vuit diputats. —El referèndum del Quebec el va guanyar el no per un 0,6% dels vots i va ser vinculant. I ningú no qüestiona aquesta diferència. Colau és batllessa per un regidor i no la qüestionem. —Sabem que l’estat espanyol, el govern, la premsa, qüestionaria un resultat com aquest… —El govern espanyol ha liquida un estatut amb el 80% de suport del parlament i un 9-N que tenia dos terços del parlament. Qualsevol resultat, ni que féssim cent diputats, no el reconeixerien. I Felipe González ja ho deia en l’article: ‘Votin el que votin, allò que és impossible és impossible.’ No n’espero cap reconeixement. —I els altres governs europeus? No hi posarien entrebancs? —Cada mes a Estrasburg tinc votacions que es guanyen per un vot. I els parlaments funcionen per votacions. I si hi ha seixanta-vuit diputats contra seixanta-set, n’hi ha un més. Potser si fem seixanta-vuit diputats i no setanta-cinc haurem d’anar més lents. Però no deixes de tenir una victòria electoral. —Quan dieu que hauríem d’anar més lents què voleu dir? —No ho sé. No sóc al Consell de Transició Nacional, no sé quines mesures ni en quin termini tenen previst de fer-ho. Però òbviament si Junts pel Sí i la CUP fan noranta diputats és millor que no setanta. Ara, la legitimitat per a començar el procés hi serà igualment. Ja tindrem el mandat, que és allò que esperen a fora. —Fins ara hem vist que la UE s’ha espolsat la qüestió catalana. A partir de quin moment s’hi implicarà? —La UE espera el mandat democràtic del poble de Catalunya. El 2012 es va guanyar el dret de ser consultats, i això deia el Financial Times a la portada de l’endemà de les eleccions. Ningú no diu als catalans que no puguem votar, perquè hi ha un mandat democràtic per a això. I si aquest mandat democràtic nou es guanya entrarem en una nova dimensió perquè a l’estat espanyol li caurà l’argument que ha fet servir per a negar el procés fins ara. —Però el procés català és incòmode per als estats europeus. I vós mateix dieu que no tenim aliats. —Sí. I a més, Escòcia és un problema per al Regne Unit, Flandes per a Bèlgica, el Vènet per a Itàlia, hi ha el País Basc… —No tenim aliats? —Però hem tingut gestos. A Letònia, amb el primer ministre; amb el parlament danès, que va debatre sobre el cas català malgrat la pressió espanyola que va rebre; amb els Països Baixos, en el cas del ‘Victus’, la censura del qual va causar molt impacte. I veiem també la derrota espectacular de la ‘marca Espanya’ a Europa. Tenim molts indicis que una Catalunya que vulgui fer les coses millor, si té un mandat democràtic clar, serà difícil que el govern espanyol la pugui aturar. —Sense tenir aliats, els passos cap a la independència no es podran fer? —A les repúbliques bàltiques tenien unes oposicions molt més hostils, de Delors, de Thatcher, de Mitterrand, dient que no entrarien mai a la UE, amb els tancs soviètics a la porta… Van estar unes quantes setmanes als núvols. I van anar endavant. I quan el món va veure la determinació d’aquesta gent van començar a reconèixer-los: Islàndia va reconèixer Estònia; després van venir Noruega, Suècia… No ens ha de fer por de caminar sols unes quantes setmanes, si convé. Perquè el món pugui comprovar que estem decidits a fer-ho. Les passes seran més reconegudes com més clar sigui el mandat democràtic. Si ara no guanyem un mandat democràtic clar, perdrem una generació. —I quedaríem fora de la UE? —Europa té tres solucions. Què diu la UE al Regne Unit? Els diu que si voten de marxar de la UE que es quedin amb el màxim de normativa comunitària en aplicació al seu país. Si voteu marxar, marxeu, els diuen, des d’un punt de vista institucional. I no és creïble que Espanya pugui vetar Catalunya. Quan el 2012 Margallo amenaça de vetar una Escòcia independent, el setmanari The Economist, que és unionista, li diu que una Espanya hiperendeutada, cada vegada més dependent del diner del BCE, no podrà vetar ningú. La Volkswagen de Martorell té una estació ferroviària construïda amb amplada europea esperant el corredor mediterrani. El port de Barcelona l’ha pagat la UE. H ha massa diner europeu i de multinacionals europees perquè Espanya digui que ens expulsarà indefinidament i la resta d’Europa hi assisteixi indiferent. L’economia catalana ja depèn més de l’economia europea que de l’espanyola. —La UE forçaria Espanya a negociar la secessió? —Jo, a Trichet, li vaig dir que amb una carta i una trucada havia aconseguit en trenta minuts allò que els catalans no hem aconseguit en trenta anys, que és una reforma exprés de la constitució. La posició espanyola és més feble que no volen fer veure. —És feble, però també és eficaç en certa manera, perquè van fer rectificar Viviane Reding, van cridar a consultes els letons i lituans… —Un ambaixador o un ministre pot ser obligat a rectificar, però allò que ha dit ja ho ha dit. Aquest és el llenguatge d’Europa. La millor manera de no ficar-se en un problema és no parlar-ne. Espanya crida molt, galleja molt, però a l’hora de la veritat és zero. El procés català fa aflorar totes les limitacions i dèficits democràtics de l’Espanya dita democràtica. Europa ha vist la ruïna econòmica d’Espanya, i el cas català fa sortir també la molt baixa qualitat democràtica d’Espanya. —En el llibre parleu de Margallo, Méndez de Vigo i Joaquín Almunia, polítics espanyols a Brussel·les que s’han pronunciat i han actuat sobre el procés català. Com ho han fet? —García-Margallo és dels pocs ministres espanyols que parla llengües i ha viscut en altres països. En horari diürn, laboral, reconeix que hi ha un problema a Catalunya. Però el seu problema és que els seus avantpassats van ser alts funcionaris de l’estat. I ell no pot passar a la història del seu arbre genealògic com el que va desmembrar l’estat o el que va donar el concert econòmic als catalans. Per què Sáenz de Santamaría parla amb aquest to? Perquè el seu pare era general. I Méndez de Vigo, quan parla d’Espanya, ho fa com si parlés de la seva finca particular. Són nissagues d’alts funcionaris que tant és qui governi, que hi hagi democràcia, dictadura, república: ells estan per sobre. Són les famílies del gran poder. És molt difícil que facin una reforma federalitzant d’Espanya, perquè vol dir renunciar a AENA, a Renfe, a Puertos del Estado, a l’agència tributària… —I Joaquín Almunia? —Ha estat més lliure perquè no ve d’una nissaga de funcionaris. Hi ha un Almunia que va dir quin exemple ens ha donat el Regne Unit amb Escòcia… —I va rectificar. —Però ja ho havia dit! Almunia ha participat en actes del casal català, en la presentació del llibre d’Aleix Sarri… Ell no ve d’una nissaga de famílies que des del segle XVIII se saben posseïdores de l’estat en monopoli i exclusiva.

Summary: Ramon Tremosa: ‘Caminar sols unes quantes setmanes no ens ha de fer por’


La jornada del vuit de març ha estat una diada intensa pel que fa a les reivindicacions feministes arreu del món. En tots els continents, però amb situacions molt diferents, les dones han pres el carrer per a defensar la igualtat i contra els assassinats masclistes. Us oferim fotografies de les concentracions en diversos països i continents. Vaga Feminista: les millors fotografies d’una jornada de mobilitzacions arreu dels Països Catalans Oslo (Noruega) Recordant les dones assassinades a Tegucigalpa (Hondures) París (França) Karachi (Pakistan) Madrid (Espanya) Enfrontament amb la policia a Istanbul (Turquia) Istanbul (Turquia) Canviant el nom d’un carrer a Berlin (Alemanya) Les dones s’han manifestat en bicicleta a Damasc (Síria) Atenes (Grècia) Torí (Itàlia) La Paz (Bolívia) Lisboa (Portugal) Brussel·les (Bèlgica) Sant Sebastià (País Basc) Sant Salvador (El Salvador) Alger (Algèria) Roma (Itàlia)

Summary: 8 de març: les millors fotografies d’una jornada de mobilització feminista arreu del món


El cap del sobiranisme kurd a Turquia i fundador del Partit dels Treballadors del Kurdistan, Abdullah Öcalan, empresonat en solitari a l’illa Imrali d’ençà del 1999, podrà rebre visites periòdiques dels seus advocats a la presó, segons ha afirmat el ministre de justícia turc. Els seus advocats el van visitar el 2 de maig perquè abandonés la vaga de fam que estava portant a terme i era la primera vegada que el podien veure d’ençà del 2011. La decisió ha estat presa en mig d’una vaga de fam de milers de presoners kurds que demanen millores en les condicions d’Öcalan, inclòs el permís per visitar membres de la família i advocats i es produeix també poques setmanes abans de la repetició electoral d’Istambul del 23 de juny.

Summary: El dirigent kurd Abdullah Öcalan, en un aïllament més flexible després de la vaga de fam de milers de presoners


La pròxima presidenta de la Comissió Europea, Ursula von der Leyen, presentarà el 10 de setembre el nou equip de comissaris que l’acompanyarà en la nova legislatura a partir de l’1 de novembre. Després d’aconseguir l’aval de l’eurocambra per la mínima com a successora de Jean-Claude Juncker, l’ex-ministra de Defensa alemanya ha confirmat a través d’una piulada que tots els estats membres ja l’han presentat els seus candidats. A més, ha insistit en la voluntat de formar un equip paritari, cosa que sembla possible, ja que els estats membres han presentat onze candidates. Així, l’executiu encapçalat per Von der Leyen podria ser el més igualitari en qüestió de gènere de la història de la Comissió Europea. Després de rebre els candidats per part dels estats membres, és Von der Leyen qui els ha d’acceptar i donar-los una cartera. Després, els comissaris se sotmetran a l’examen de l’eurocambra, que a l’octubre s’haurà de pronunciar sobre el conjunt dels comissaris. I am happy to have received names from all the EU Member States. Now looking forward to assembling a well-balanced College which I’ll present on Tuesday. pic.twitter.com/EfZbJy609r — Ursula von der Leyen (@vonderleyen) September 5, 2019

Summary: Von der Leyen presentarà la nova Comissió Europea el 10 de setembre


En pocs mesos, la multinacional Amazon ha anunciat quatre inversions milionàries a Catalunya que preveuen de crear, aproximadament, uns 2.300 llocs de feina. No serà de cop sinó durant els tres anys vinents, que és el temps que necessiten aquestes quatre infrastructures per a arribar al seu ‘ramp up’, que en vocabulari empresarial vol dir el seu màxim rendiment. L’última inversió que ha anunciat Amazon en territori català, i segurament la més important, és el nucli de suport de vendes del sud d’Europa. Barcelona s’ha imposat a altres ciutats de França, Itàlia i Espanya –Amazon no vol dir quines– per acollir aquest centre multilingüe que prestarà ajut a les petites empreses dels estats francès, italià i espanyol que venen els productes mitjançant Amazon Marketplace. Donarà feina a cinc-centes persones. Per què es produeix aquest degoteig d’inversions del gegant del comerç a Catalunya? Segons que explica Adam Sedó, director de Comunicació d’Amazon a l’estat espanyol, l’aposta per Catalunya i Barcelona és decidida i a llarg termini. La capital catalana reuneix una sèrie de condicionants que han permès aquesta injecció econòmica. El primer, com no pot ser d’una altra manera, la situació estratègica. La localització del Principat és ideal perquè es tracta d’una porta d’entrada al mercat ibèric i també al sud d’Europa. ‘També, perquè cada vegada tenim més clients a Catalunya i això vol dir que com més a prop puguem emmagatzemar els productes, més ràpid els podem enviar als clients’, explica Sedó. Segons dades de la companyia cada vegada hi ha més pimes catalanes que fan servir Amazon com a canal de venda. De fet, el 21% de les pimes de l’estat espanyol que venen els productes per mitjà de la plataforma són catalanes. I això són quatre punts per sobre del pes percentual del PIB català sobre l’espanyol. ‘Això ens ha fet deduir que el teixit de la petita i mitjana empresa de Catalunya està més avançat en el procés de digitalització respecte de l’estat espanyol. Aquest és un aspecte molt important a l’hora de decidir on ubiquem un centre que no només donarà suport a les empreses catalanes, sinó també a les d’Europa’, afegeix Sedó. Encara que el 2016 Amazon va ser la novena empresa que més diners va cotitzar a la borsa, aquesta companyia nascuda a Seattle es troba en ple procés d’expansió per acabar de teixir una de les xarxes logístiques més avançades del món. I per això és necessari de reclutar personal preparat: ‘Contractem moltes persones procedents de IESE, ESADE i la UPC. Al final, a Catalunya hi trobem talent amb un perfil molt internacional. Aquest també ha estat un factor que ha jugat molt en favor de la decisió que vàrem prendre d’ubicar a Barcelona aquest centre de suport.’ Quatre centres a Catalunya Aquest nucli de suport de Barcelona s’afegeix a tres inversions més. El centre logístic de Castellbisbal (Vallès Occidental) ja ha entrat en funcionament i dóna feina a dues-centes persones. Es dedica principalment a fer enviaments a tot l’estat espanyol i el sud d’Europa del servei Amazon Pantry, que permet de fer la compra de tota mena de productes que trobem al supermercat –excepte de productes frescos. Imatge virtual del centre logístic d’Amazon al Prat de Llobregat. A partir de l‘octubre vinent, al Prat de Llobregat, hi començarà a operar la gran construcció d’Amazon a Catalunya. Aquest centre logístic representarà una inversió total de 1.200 milions d’euros per part de la companyia i tindrà una superfície de 63.000 metres quadrats. La firma de Seattle preveu contractar 1.500 treballadors i ja ha obert el procés de selecció per a incorporar part de la plantilla. D’una altra banda, Amazon ja té obert, des del mes d’octubre, un magatzem a Barcelona amb una plantilla de setanta treballadors que es dedica a fer enviaments ultra ràpids en menys d’una hora. Es coneix com el sistema Prime Now. Barcelona va ser la sisena ciutat d’Europa on Amazon va instal·lar aquest servei.

Summary: Per què Amazon ha decidit de crear més de dos mil llocs de feina a Catalunya?


El 25 de gener de 1991 el primer ministre de la petita illa d’Islàndia, Hernannsson Steingrimur, i el ministre d’Afers Estrangers, Jon Baldvin Hannibalsson, van acompanyar a Vílnius els centenars de milers de lituans que es van unir per dir adéu de la manera més solemne possible els seus quinze compatriotes assassinats per les tropes soviètiques durant el setge de la torre de televisió. Lituània havia declarat unilateralment la independència un any abans, al març, i el govern soviètic havia reaccionat posant setge al parlament i l’emissió estatal de televisió i ràdio i finalment fent ús de la força. Durant mesos el govern independent lituà havia intentat sense èxit que algun país els reconegués diplomàticament. La decepció era immensa. Els Estats Units havien mantingut una ambaixada lituana a Washington durant tota la guerra freda i en cada mapa que s’hi imprimia hi havia una llegenda anunciant que no reconeixen la incorporació a la força de Lituània, Letònia i Estònia a l’URSS. I tanmateix, en el moment que Lituània va proclamar la independència, la reacció americana va ser tancar aquella ambaixada de Washington que només volien als efectes de la propaganda anticomunista. Estaven sols. Evidentment, la raó d’aquesta vergonyosa actitud era no posar entrebancs a Gorbatxov. El líder soviètic havia emprès un procés de reformes de l’URSS que acabà fracassant estrepitosament, però que els països occidentals volien preservar fos com fos. Com sempre, l’estabilitat comptava més que no la llibertat. Fins el dia d’aquell enterrament. Commoguts per la soledat del poble lituà i per les conseqüències del cinisme d’allò que encara se’n deia ‘el món lliure’, Islàndia va decidir de fer el primer pas. Després de saber-se l’atac de les tropes soviètiques, Islàndia va anunciar el reconeixement diplomàtic de la nova República de Lituània i va enviar el president i el ministre d’Afers Estrangers a l’enterrament. Aquell gest va canviar el món. La covardia dels governs cada vegada era més difícil d’aguantar per les opinions públiques. Un text del New York Times saludant el gest d’Islàndia parla clar: ‘Mentre occident insulta amb les seues llàgrimes de cocodril la valentia i l’heroisme dels pobles bàltics, Islàndia, encara sola, els saluda.’ I encara afegia: ‘No són els quilòmetres quadrats allò que indica la grandesa d’una nació, sinó la seua integritat. I, reconeixent diplomàticament la Lituània assetjada, la petita Islàndia ha esdevingut un gegant.’ El primer és el que trenca el blocatge Quan un estat proclama la independència, sobretot si ho fa de manera unilateral, el reconeixement diplomàtic per part d’un sol estat és el que marca la diferència. Alemanya i el Vaticà ho van fer amb Eslovènia i Croàcia, Islàndia amb Lituània. Quan un estat trenca el blocatge, la resta es fa fàcil. Després del reconeixement islandès i l’onada mundial de simpatia que va despertar, cada vegada més estats van córrer a reconèixer Lituània, una república que avui, dues dècades després de la seua independència unilateral, és un dels 186 estats del món plenament reconeguts. Catalunya tindrà la seua Islàndia, després de la proclamació de la república. Inevitablement, hi haurà un estat que serà el primer d’obrir el braços al nou estat. No sabem quin serà, però la polèmica pública d’aquesta setmana a Bèlgica fa pensar que podria ser el regne de Flandes i Valònia. Polèmica a Bèlgica sobre Catalunya A Europa la situació pel que fa a la independència catalana ha millorat notablement aquests darrers mesos. Quan els primers ministres de Lituània i Letònia van declarar la simpatia per la independència de Catalunya, la diplomàcia espanyola es va moure furiosa i va obligar el lituà a rectificar –el letó no ho va fer mai. Durant mesos cada vegada que algun país feia el mínim gest, la diplomàcia espanyola atacava frontalment per a mirar d’evitar el debat. Aquesta situació ja s’ha superat de sobres. Parlaments com els de Dinamarca, Irlanda, Bèlgica mateix o Suècia han rebut oficialment el govern català per tal que explique el procés d’independència. Dinamarca, d’alguna manera, va fer d’Islàndia, quan promogué la primera declaració oficial en què demanava una negociació sobre la independència entre Catalunya i Espanya. Més tard, el parlament i el govern suïssos s’han ofert també públicament a fer de mitjancers. Aquesta setmana mateix el govern neerlandès ha deixat clar, des de la posició de president rotatori de la UE, que la veu de Catalunya seria escoltada ‘perquè a Europa es parla amb tothom, sempre’. Tanmateix, a Bèlgica, aquesta mateixa setmana el debat ha pres una alçada diferent. Per primera vegada, no únicament l’opinió pública d’un país ha debatut el reconeixement diplomàtic de Catalunya, sinó que fins i tot el tema ha estat debatut al si del govern, amb postures a favor i en contra. Tot comença amb unes declaracions del vice-president i ministre belga d’Interior Jan Jambon a la revista Plural. Segons aquesta revista al desembre Jambon amenaçà de trencar el govern belga si Bèlgica no reconeixia immediatament la independència de Catalunya quan fos proclamada. El ministre va aclarir que això no era així, però afegí que era una qüestió ‘explosiva’. ‘Per nosaltres el dret d’autodeterminació és una qüestió fonamental’, va dir, després d’assenyalar que un dels socis de govern, el Moviment Reformista, havia indicat que considerava un requisit imprescindible per al reconeixement que Espanya hi estigués d’acord. El govern belga és format per tres partits flamencs, demòcrata-cristians i liberals i el Moviment Reformista francòfon. La publicació d’aquesta conversa a De Morgen, un dels grans diaris del país, ha estat seguida d’un important debat públic. El cas de Bèlgica és especial. Jan Jambon és membre de la N-VA, el principal partit belga, partidari de la independència de Flandes a llarg termini i ara d’un model d’estat completament confederal. Jambon és un gran amic de Catalunya. Aquests darrers anys ha vingut habitualment a tota mena d’actes i ha fet d’observador internacional cada vegada que li ho han demanat. Com és ben sabut, la política belga és de les més complexes d’Europa. La divisió entre valons i flamencs és cada vegada més clara i els governs belgues cada vegada més difícils de formar. Actualment, el partit més votat de Bèlgica són els independentistes flamencs de la N-VA, que tenen la presidència d’un govern on hi ha més grups flamencs i també valons. Grups que tenen una posició diferent sobre la qüestió catalana. El debat a Bèlgica aquesta setmana ha estat si la qüestió catalana podria significar el trencament del govern. Evidentment, tot és una especulació. Hi ha hagut flamencs que han dit que per una qüestió estrangera no valia la pena de trencar un govern tan difícil de formar, indicant que era millor no fer el pas. Però al seu costat també hi ha hagut valons que han dit que per una qüestió estrangera no valia la pena de trencar un govern tan difícil de formar, indicant el contrari: que era millor fer el pas i reconèixer Catalunya. És evident que mentre Catalunya no haja proclamat la independència, serà una discussió bàsicament teòrica, però és molt més que significatiu observar que ja és una discussió. Aquella tesi del govern espanyol segons la qual cap estat no faria cas d’una proclamació unilateral d’independència avui ja no s’aguanta dreta perquè el tema, cruament i sense dissimular, és a l’agenda de les cancelleries i fins i tot, com ha demostrat el debat belga d’aquesta setmana, a les taules on es fan les reunions de govern.

Summary: Reconeixement diplomàtic del nou estat: serà Bèlgica la Islàndia de Catalunya?


L’advocat de Carles Puigdemont, Jaume Alonso-Cuevillas, ha reaccionat a la interlocutòria del jutge Pablo Llarena, que ordena la suspensió de càrrecs de Carles Puigdemont, Oriol Junqueras, Jordi Turull, Raül Romeva i Josep Rull, recordant que la llei d’enjudiciament criminal només permet la suspensió de càrrecs electes en supòsits de terrorisme. A més, ha dit que per a suspendre Puigdemont i, una vegada es resolgui un recurs, Toni Comín, caldria que fossin a la presó. En canvi, Llarena argumenta que l’ordre d’ingrés a la presó vigent a l’estat espanyol li permet de suspendre els diputats exiliats, i afegeix que el processament no és ferm si encara pot ser objecte de recurs per algunes de les parts. La suspensió de càrrecs electes ex 384 bis Lecrim només és aplicable en supòsits de terrorismeRequereix no només ordre de presó, sinó també situació de presóLa interlocutòria de processament (única) no es pot considerar ferma si encara pot ser recorreguda per alguna part👏👏👏 — J. Alonso-Cuevillas (@JaumeAlonsoCuev) July 10, 2018 Més informació: La suspensió de càrrecs dels presos polítics i exiliats és il·legal

Summary: Alonso-Cuevillas recorda que tan sols poden suspendre’s càrrecs electes en supòsits de terrorisme


Manresa ha sortit al carrer per a dir prou a la mala situació de la línia de tren de rodalia que connecta la ciutat amb Barcelona. Després del xoc de dos trens divendres i que va provocar la mort d’una persona –la segona en tres mesos–, la capital del Bages ha sortit al carrer per a visibilitzar el seu malestar. ‘Ja n’hi ha prou! Volem un servei digne!’, deia la pancarta que encapçalava una manifestació de mil persones. La manifestació, convocada per l’organització juvenil Arran i altres entitats, ha exigit inversions i un transport públic de qualitat, i ha assegurat que no vol ‘més morts per culpa de l’abandonament i privatització dels transports públics’.

Summary: Manresa surt al carrer per a demanar una línia de rodalia més segura


Els valencians tenen molta més tendència a pujar cap al nord del país que no pas els principatins a baixar cap a les comarques meridionals. Per mirar d’equilibrar una mica aquest desajust, dissabte vam posar rumb a Castelló per assistir al concert de cloenda de l’Any Tio Canya, un projecte de la falla Arrancapins per homenatjar la famosa cançó d’Al Tall. Per sort, ens en vam assabentar gràcies a que l’amic Pau Alabajos ho va penjar a les xarxes socials. Cal dir que amb honroses excepcions, com la que representa aquesta casa, el flux d’informació entre Catalunya i el País Valencià és gairebé tan escàs com el de principatins que creuen la Sénia. El Teatre Principal de Castelló era ple fins al paradís, que és com encertadament anomenen les files situades a dalt de tot. Plens semblants s’havien registrat a València i Alacant dies enrere. Un públic variat pel que fa a les edats però majoritàriament catalanoparlant tenia ganes de festejar els 40 anys de l’himne que Vicent Torrent es va empescar la primavera de 1976 i que amb el temps va esdevenir un cant a la resistència del català davant la pressió del castellà. Torrent va explicar que la cançó neix fruit de la seva pròpia experiència, educat en castellà durant la postguerra, fins que descobreix les claus que li obren la porta de la llengua pròpia. Com bé va recordar Josep Antoni Collado, de la comissió organitzadora, al sud hi ha hagut i hi continua havent molts “valencianocallats”, que s’avergonyeixen de parlar l’idioma o no gosen malgrat saber-lo. Conduït per l’actor Pau Blanco, l’espectacle “Reviscola Tio Canya” va durar dues hores i mitja, una llargada excepcional per a una ocasió que també ho era. Va obrir el foc el grup Musicants, liderat per l’exmembre d’Al Tall Manolo Miralles, i van seguir Sis veus per al Poeta, un projecte de sis dones amants d’Estellés, entre les quals hi ha Maribel Crespo, l’única dona d’Al Tall. Una altra veu provinent de la pedrera d’Al Tall, la de Miquel Gil, trencada i potent, va crear amb “L’amor és Déu en barca” un dels moments destacats de la vesprada. A continuació van venir les albades cantades per Teresa Segarra i Josep Aparicio, convenientment dictades a cau d’orella per un altre ex-Al Tall, Josemi Sánchez. Miquel Gironés va representar la generació hereva d’Al Tall i els va agrair que els haguessin obert el pas. Amb la dolçaina i la nova aventura, anomenada Xiromita Trad Project, fent ballar la cadira sobre la qual seia, va marcar un altre moment àlgid de la nit en interpretar l’altre himne que no podia faltar, la Muixeranga. Pep Gimeno Botifarra, també pertanyent a les fornades posteriors a Al Tall, va ser rebut amb sonors aplaudiments i un escalf difícil de descriure si no es viu algun cop en directe. La seva Malaguenya de Barxeta va ser memorable, com els embarbussaments geogràfics que també l’han fet famós a l’hora de presentar els músics que l’acompanyaven. Finalment, tots els membres d’Al Tall es van tornar a aplegar per interpretar “Darrer diumenge d’octubre” i el combatiu “Cant dels maulets”. Amb el públic cada cop més animat, la temperatura havia arribat al punt just perquè tots els artistes interpretessin units i ajudats pel públic el “Tio Canya” i recordessin les humiliacions lingüístiques que va patir el vell de faixa morellana, els tràngols dels fills i els néts, i la porta oberta a l’esperança que representen els besnéts, que tornen a parlar la llengua del besavi i deixen de ser “valencianocallats”. L’endemà, per celebrar viatge i concert, vam anar a dinar a Almenara, al restaurant Racó de Canya, que ens va rebre amb una frase d’Estellés a la paret i tot de detalls que ens van fer sentir com a casa des del primer moment. La sorpresa va ser descobrir que un dels germans que el porta, Joan Roig, és també un Tio Canya. La mestra franquista de l’escola igualment franquista on anava el corregia i li deia que l’entrepà que ell duia no era de formatge, sinó de “queso”. Més endavant, fent el servei militar, l’obligaven a escriure les cartes a la família en “llengua estranya”, com diu la cançó. Des d’aleshores, diu que les imposicions el posen de molt mal humor i les lingüístiques encara més: “En podríem omplir 10.000 llibres amb els casos que hem patit al País Valencià!”. Roig té clara la solució: “Si no aconseguim també la independència, estem perduts com a poble”. És probable que, com ens recorda la cançó d’Al Tall, tot sigui una qüestió de generacions.

Summary: Tio Canya: 40 anys al tall


Raquel Cortès és una mallorquina que viu molt a prop de l’estació de Maelbeek del metro de Brussel·les, on hi ha hagut una de les explosions dels atemptats d’avui. L’estació és a tocar de la seu de les principals institucions europees. Ella mateixa treballa a la Comissió, i un cop ha tingut coneixement dels atemptats ha anat cap a la feina, i des d’allà ens atén per telèfon, i ens explica la situació que hi havia aquest matí al cor de la capital europea. —Us deixen sortir de l’edifici de la Comissió? —Ens recomanen no sortir però no ens ho prohibeixen. I jo de fet je decidit venir cap aquí, perquè quan ha començat jo era a casa i he dubtat una estona si em quedava a casa o venia, perquè jo visc molt a prop de la feina, a un minut a peu. —Com us n’heu assabentat? —Doncs mitjançant un whatsapp d’una amiga meva de Barcelona. I he posat la ràdio i la televisió i he començat a tenir notícies. He fet trucades, he parlat amb el meu ex-marit perquè ell té els fills aquesta setmana i també van a l’escola molt a prop d’on vivim, al barri europeu. He intentat parlar amb el meu cap, però no podia perquè la xarxa de telefonia mòbil estava col·lapsada… I al final he agafat les coses i he vingut a la feina. —Viviu molt a prop de l’estació de metro on hi ha hagut l’explosió. Què n’heu vist? —Quan era a casa, de cop i vota he sentit moltes sirenes, que passaven molt a prop de casa meva en direcció a l’estació. I quan he sortit de casa per anar a la feina i he vist que el carrer era tallat. I hi havia cotxes que anaven en direcció contrària, i hi havia un caos circulatori, molta policia… I quan he arribat a la feina he vist que havien pujat el nivell d’alerta. Tenim un sistema d’alertes per colors; érem en el nivell groc i hem passat al taronja. —Què significa aquest nivell d’alerta? —Significa que només es pot entrar als edificis amb un passi de la Comissió, i que cap persona externa no pot entrar. Totes les reunions anul·lat i no hi ha accés als garaigs de moment. —Quina és la situació ara a Brussel·les? —Des de la finestra, puc veure que la rue de la Loi, que és una de les artèries principals de Brussel·les, és tancada. Hauran hagut de desviar tot el trànsit, que és molt, cap a altres carrers. I tot el transport públic és tancat, els ferrocarrils no funcionen… —Brussel·les era en alerta des dels atemptats de París. Com ho heu viscut fins ara? —La nostra vida va trontollar des que es va augmentar el nivell d’alerta a 4. Els transports púbics no funcionaven de manera normal, les escoles tampoc… Però un cop va baixar a nivell 3, la vida quotidiana funcionava sense grans impactes. I al final t’hi acostumes, no penses cada dia que ets en nivell 3. Però sabíem que continuaven buscant aquest terrorista  i hi havia operacions… Veus coses per la premsa… —I ara què fareu? —Ara només em preocupa anar a buscar els fills a l’escola tan aviat com pugui. I a la feina estem pendents de veure quines decisions pren el govern belga, quan es tornaran a obrir els transports públics, si tancaran escoles… perquè tot això afecta el funcionament de les institucions… Estem pendents de veure com evoluciona. Jo havia de venir dijous al matí a Barcelona, però no sabem quants dies trigarà l’aeroport a obrir. I ara hem d’aprendre a viure en una altra mena de circumstàncies, en una altra mena de món. Això posa els pèls de punta. —Queda la por. —Sí, i no volem viure amb por, no volem que els nens visquin amb por; ells, des que van néixer, agafen l’avió com qui agafa l’autobús. I no volem que tinguin por d’anar a l’aeroport, però alhora les has d’explicar què passa, que s’ha de ser prudent…

Summary: Raquel Cortès, testimoni des de Brussel·les: ‘Ara hem d’aprendre a viure en una altra mena de món’


Les principals empreses de l’Íbex 35 es van implicar en una campanya internacional en contra de l’independentisme, després de l’octubre del 2017, a petició del govern de Mariano Rajoy. Concretament, van finançar conferències i actes a París, Londres, Brussel·les, Berlín, Roma, Nova York i Washington. Segons El Confidencial, Carmen Martínez de Castro, aleshores secretària d’estat de Comunicació, va convocar en un esmorzar els alts directius del Banc de Santander, BBVA, Caixabank, Telefònica, Repsol, Iberdrola i Inditex, i els va dir que l’statu quo espanyol perillava. Per això els va demanar ajuda per a finançar una campanya contra l’independentisme. Tanmateix, per evitar la imatge de l’Íbex 35 donant suport explícit a una acció governamental, l’executiu de Rajoy va ordenar que la campanya fos impulsada pel Real Instituto Elcano, del qual Felipe VI és el president d’honor. El finançament de l’Íbex 35 era essencial perquè aquest think tank ja havia consumit bona part dels cinc milions que anualment hi aporten les grans empreses. En la seva campanya, el Real Instituto Elcano va comptar amb la col·laboració d’organismes similars com l’Institut Français Relations Internationales, Chatham House, Egmont, Institut für Euroapaische Politik, Istituto Affari Internazionali, Wilson Center Peterson Institute for International Economics i el Council on Foreign Relations. La ronda de conferències va començar a Londres el 6 de novembre de 2017 i es va acabar a Nova York el 19 de desembre. A banda del director de l’ens, Charles Powell, als actes també van intervenir Josep Bou, president d’Empresaris de Catalunya i actual regidor del PP a Barcelona; Joaquim Gay de Montellà, aleshores president de Foment de Treball; Joan Rosell, president de la CEOE; els ex-ministres Josep Borrell i Josep Piqué; i Rocío Martínez-Sampere, ex-diputada del PSC i directora de la fundació Felipe González.

Summary: Empreses de l’Íbex 35 van pagar una campanya contra l’independentisme a petició de Rajoy


La batllessa de Barcelona, Ada Colau, ha trencat el silenci sobre el referèndum de l’1 d’octubre. En una entrevista a El Periódico, ha dit que el 2 d’octubre caldria continuar treballant pel referèndum. A més, també s’ha referit als funcionaris, dient que no els posaria ‘en perill’. Alhora, però, ha dit que ella sempre és partidària de votar i de participar. No ha aclarit si aniria a votar l’1 d’octubre. De moment esperarà a veure els detalls que doni el govern dimarts sobre la consulta. Tanmateix, ha afegit: ‘Sembla difícil que en tan poc temps es donin totes les garanties per a fer un bon referèndum.’ Per ella, el deure de tots els governants és evitar xocs institucionals. Així mateix, ha negat que el possible suport del seu partit a la convocatòria de la consulta afecti el pacte de govern amb el PSC a la capital catalana. Colau ha assegurat que la situació és complexa i que el referèndum és un objectiu difícil, de resultes de l’immobilisme del PP: ‘Entenc la impaciència d’alguns, perquè el blocatge del PP és exasperant, però tirar milles amb el referèndum no és eficaç. Junts pel Sí té pressa perquè no ha pogut complir el compromís electoral de proclamar la independència en divuit mesos.’ També ha dit que li feia ‘gràcia’ que l’independentisme considerés ambigua Catalunya en Comú. Segons ella, sempre han tingut una posició definida favorable al referèndum i estan orgullosos de la seva pluralitat ideològica. ‘Dir que Espanya és irreformable, que no hi ha res a fer ni ningú amb qui parlar, és una posició reaccionària’, ha reblat. La batllessa ha dit que pel govern qüestions com el turisme, la fiscalitat, l’habitatge i la lluita contra la contaminació són secundàries i ha afegit que Catalunya no pot esperar a canviar la relació amb l’estat espanyol per a abordar-les. També ha demanat un nou govern d’esquerres obert a pactes transversals sobre aspectes concrets ‘que beneficiïn tots els catalans’.

Summary: Colau diu que el 2 d’octubre caldrà continuar treballant per un referèndum


Que el premi d’Honor de les Lletres Catalanes s’anunciés a l’obrador de l’Horiginal, l’espai barceloní que durant les dues primeres dècades del segle XXI ha programat poesia en viu i ha estat una font de projectes poètics, literaris i editorials, ens hauria d’haver donat una pista sobre el guanyador. Però no hi vam pensar. L’Horiginal i Enric Casasses (Barcelona, 1951) lliguen, perquè Casasses ha estat un dels poetes veterans que ha participat en la programació poètica i ha donat suport als joves poetes que han anat sorgint i consolidant-se. Potser per això accepta que li diguin que és un cas únic en la poesia actual, però alhora reivindica que forma part d’una plèiade, perquè ‘la poesia catalana som uns quants’. I si per una cosa ha de servir aquest premi, diu: ‘És per obrir la meva poesia. Jo sóc la punta visible de tota una onda, que acostuma a ser la que no surt als premis.’ I ha reblat: ‘Veig que hi ha alguns poetes joves que se m’assemblen perquè m’han llegit i, alhora, jo també aprenc dels joves poetes d’ara.’ I potser resulta que el premi és un símptoma. Perquè Òmnium Cultural premia i reconeix un poeta i assagista amb una trajectòria gens convencional: una veu crítica sempre, independent, radical, irònica i que, tot i caminar pels límits, fins i tot per la marginalitat, sempre ha fet una obra que ha estat difícil de qüestionar. Perquè Casasses no ha deixat mai de nodrir-se de la tradició. Aquesta és la seva fortalesa. I remarca: ‘Per mi, la tradició és Ausiàs March i també el meu pare, que val a dir que va tenir molta relació amb Òmnium a l’època de Joan Coromines, i va ser jurat d’aquest premi als anys vuitanta.’ Tot i ser un poeta radical, des de la dècada dels noranta, Enric Casasses ha rebut reconeixements, sobretot a obra publicada. El 1993 va ser distingit amb el premi de la Crítica per No hi érem (Empúries, 1993), el Carles Riba el 1996 per Calç (Proa, 1996) i el premi Joan Alcover de 1998 per Plaça Raspall (Edicions 62, 1998). El 2019 va rebre el premi de la Crítica Catalana de poesia. I el 2012 va ser reconegut amb el premi Nacional de Cultura de Literatura, el més institucional, atorgat per la Generalitat de Catalunya. I a l’altre extrem, fa escassament un mes, va rebre el premi Lletra d’Or per El nus la flor, el premi més singular de les lletres catalanes. El nus la flor és el seu últim llibre publicat, tot i que Casasses ha explicat que ja tenia un altre volum escrit de la mateixa envergadura, amb el títol La policia irà de bòlit, que ‘aplegarà tota la poesia escrita a partir de l’u a zero (1-O)’. I també ha dit que tenia dos ‘assagets’ acabats, un sobre el compositor Paganini i un altre sobre Gaudí. Perquè l’obra d’aquest creador depassa la poesia, és una obra diversa, que també inclou assaigs, estudis literaris, una part dels quals s’han dedicat a recuperar autors sepultats per la història, com l’obra de l’escriptor Eudald Girbal Jaume. I la poesia de la Víctor Català, Llibre blanc-Policromi-Tríptic, i el vessant més esotèric de mossèn Cinto Verdaguer a Dimonis. També ha conreat el teatre: Do’m i Monòleg del perdó; i el dietari Diari d’Escània i Univers endins. I ha escrit pròlegs i editat llibres que van des de la poesia de Joan Vinyoli fins al pròleg de la Ilíada traduïda per Pau Sabaté. Casasses ha dit: ‘A la vida encara no sé si vull ser un bon noi o un pirata de la vida.’ I el fet és que al llarg dels anys ha estat tant l’un com l’altre. Però sí que té clara l’actitud que ha de tenir com a creador. Ho explicava en un fil a Twitter fa pocs dies:

Summary: Enric Casasses, el poeta pirata que es nodreix de la tradició


Els darrers dies s’ha viralitzat un vídeo d’una nena siriana i el seu pare que juguen al curiós joc ‘Avió o bomba?’. Perquè no s’espanti de les bombes, una constant del seu dia a dia, quan senten el soroll eixordador dels bombarders el pare li pregunta si és un avió o una bomba. ‘Una bomba!’, contesta contenta la filla. ‘I si cau ara, podrem riure’, afegeix. Efectivament, quan senten l’explosió la nena esclata a riure. L’escena s’ha fet coneguda per la similitud amb el film La vida és bella, en la qual un home jueu s’inventa un joc perquè el seu fill no s’adoni dels horrors de la Itàlia feixista. 3 year old Syrian girl laughed when she heard a bomb fall.Her father demonstrated the game which he has devised to protect his daughter from the 'psychological crisis' caused by near-constant explosions.@AmnestySyria @marywareham @LotteLeicht1 @KreaseChan pic.twitter.com/WS37QKO1Kp — Unite The Voice (@UniteTheVoice) February 18, 2020 En una entrevista a Al Jazzera, el pare, que es diu Abdullah al-Mohamed, explica que la seva filla Salwa ha viscut tota la vida enmig de la guerra i que va haver de trobar una manera per a alleugir la situació. El vídeo es va enregistrar a Sarmanda, un petit poble pròxim a la frontera amb Turquia, on la família es va refugiar després d’haver hagut de fugir de Saraqeb, una ciutat d’Idlib. El pare va començar el joc el passat desembre quan els atacs sobre Saraqeb es van fer ‘massa intensos’ d’aguantar. Segons les Nacions Unides, des dels atacs de desembre vora 900.000 persones han hagut de fugir d’Idlib. ‘Els nens del barri acostumaven a jugar amb cebetes. Un cop, durant l’id al-Fitr , se n’estaven llançant entre ells per a fer gresca i la Salwa es va espantar pel soroll. La vaig portar al balcó i li vaig ensenyar que només era una joguina, un joc de nens per a celebrar la festa’, explica. Amb aquesta mateixa idea, la va convèncer que no s’havia d’espantar de les bombes dient-li que només era un joc. ‘Necessitava treure-li la por del cor. Volia que associés aquells sorolls intensos i horrorosos amb una cosa bona i divertida’, diu. L’Al-Mohamed no és optimista i creu que el joc no funcionarà gaire temps més. ‘Per ara ella està bé; és una nena petita que juga, riu i fa bromes. Però el meu temor és que creixi i els bombardaments no s’aturin. I en aquest cas, el meu joc no serà prou per a protegir-la d’un trauma psicològic profund’, diu. ‘No tinc cap expectativa pel futur; tot és molt incert’, afegeix. L’al-Mohamed demana explicar al món que ‘no som terroristes, encara que el règim ens pinti així’. ‘Som humans, som ànimes amb valor que tenim el dret a viure com qualsevol altre ésser humà al món’, diu.

Summary: VÍDEO: La història rere el pare sirià que feia que la seva filla rigués de les bombes


Carme Sánchez Martín és una sexòloga amb més de vint anys d’experiència en una consulta. Ara acaba de publicar el seu primer llibre, ‘El sexe que volem les dones‘ (Angle Editorial), en què explica la sexualitat a partir dels casos reals que han passat per les seves mans, la majoria dones. El llibre, però, també és pensat per a ells. La doctora Sánchez és llicenciada en Psicologia (UAB), màster en sexologia (UV) i codirectora de l’Institut de Sexologia de Barcelona. —Dieu que el sexe no serveix per a res. —M’explicaré. Si tenim en compte que la majoria de nosaltres o bé no ens reproduïm o ens reproduïm una vegada o dues, la resta dels 80 anys que vivim, de què serveix la sexualitat? Doncs, en teoria, únicament serveix per a passar-ho bé. No té cap més funció. En aquest moment, i al món occidental, com a mínim, el sexe no serveix per a res. Ja no té la funció exclusiva de la reproducció. És el sexe pel sexe. —Teniu una interessant teoria sobre la relació entre el sexe, el joc, els homes i les dones. —És una mena de teoria que em vaig fer jo. Els homes que vénen a la consulta amb baix desig sexual, no em costa tant de recuperar-los. Per què? Per què el sexe té un component lúdic. Jugar per jugar. El sexe és com un joc. I vosaltres, com a homes, teniu el joc intrínsec. Heu jugat des de molt petits. I de grans, molts feu ‘patxangues’ de futbol o jugueu a videojocs o joc de rol. Si vull que recuperin la vida sexual, els demano que recuperin els jocs, que tornin a fer esport. I això ajuda molt. En canvi, les dones, la majoria, fan coses amb finalitat. Poques juguen per jugar. Fan coses amb objectius. Restauració de mobles, en diuen. Però això no és un joc. El filòsof Rousseau ja deia que, a les nenes, se’ls ha d’interrompre el joc i enviar-les directament a servir els altres. I que no juguin gaire, que aprendrien a estar per elles. Amb les dones, costa d’agafar aquest punt lúdic de la sexualitat. Sempre hi ha coses més importants a fer, sembla. —Si no saps si has tingut orgasme o no, segurament vol dir que no. —És una frase molt típica que diuen dones que vénen. Sempre els responc igual: si no saps si has tingut un orgasme o no, vol dir que no n’has tingut. I algunes persones, no n’han tingut mai cap en sa vida. Cada vegada menys, però. Això passa perquè, entre les dones, la masturbació encara continua essent un tema tabú. Sobretot en dones grans: no s’han tocat mai. Unes, per manca de curiositat, i altres, per allò que tocar-se no acaba d’estar bé. Una cosa és què explica la gent en un sopar d’amics, i una altra, dins una consulta, de manera confidencial. Jo hi veig molta diferència. Hi ha un decalatge gran entre les coses que la gent explica i les que veig després a consulta. —La manca de desig és més freqüent en dones que no pas homes? —Sí, però cada vegada veiem més homes. Pensa que, per a la majoria de dones, la sexualitat era una obligació, i per tant, les dones no es queixaven si el marit tenia manca de desig. Però ara les dones apoderades de la sexualitat, si la seva parella no en té ganes, exigeixen solucions. I comencem a veure homes amb desig sexual baix que també van a la consulta. —M’encanta la clienta que us va enviar l’home a la consulta. Aprèn a fer l’amor, home! —No és únic. I ens demostra que no és cert que els homes en sapigueu més. Moltes dones hem d’acceptar que potser tindrem una parella poc experimentada. En teoria, els homes heu de ser més experimentats. Potser abans no passava, i ara desconcerta les parelles. Ara he de fer-li jo de mestre i ensenyar-li a ell? Trenca la idea del príncep blau, que t’ho ha de fer tot. Doncs, no. Potser ell n’ha d’aprendre. —Parleu de moltes parelles que volen solucionar el problema de manca de desig. I si el problema no és viure sense desig sinó viure en parella? —Home, la sexualitat és important, però tampoc no és la cosa més important, segons en quina parella. I t’ho diu una sexòloga. La parella té més aspectes, i les persones volen mantenir la parella amb la persona que estimen, amb el pare o mare dels fills. Miren de solucionar-ho. Jo no sóc una consellera matrimonial, i el meu objectiu no és que no se separin mai. L’objectiu és que siguin feliços. Junts o per separat. Però moltes parelles intenten solucionar-ho, sí. —Què és la demisexualitat? —Cada vegada hi ha més grups que reivindiquen de tenir sexe només si estan enamorats. Tu em diràs que això ha passat sempre. Sí, ha passat sempre, però ara hi ha un grup que ho reivindica. —Cercadora, moderada, experimentadora, tradicional i angoixada. Què són? —Això són les maneres com les dones s’acaren a la sexualitat, segons que he vist jo. Tota categoria és reduccionista, però dóna pistes. —La queixa principal de les dones respecte dels homes és que només veiem un forat. Penetració i prou. —En general, sí. Pels homes, i per algunes dones, la penetració és la qüestió més important. I per moltes dones, això no és pas així. Sobretot, les qui volen una estimulació del clítoris. La idea d’anar massa de pressa. I en el llibre ja explico que odio la paraula preliminars. Preliminars de què? Tot és sexualitat. Al final sembla que només ho sigui la penetració. Tenim un ampli ventall. —Els homes pensen en sexe, de mitjana, dinou vegades al dia, i les dones, deu. Tampoc no és gaire diferència. —Totalment d’acord. S’ha de vigilar. Si no, al final hi ha gent que només us veu com a primats masturbadors. Aquests tòpics us fan tant de mal a vosaltres com a nosaltres. Sí que hi penseu més, però també ho podeu dir més obertament. Fa molts segles que vivim la sexualitat de manera molt diferent. El canvi va començar amb la píndola, fa 67 anys. No tant. —Els homes no són més infidels que les dones. —No. No ho són. Al final acabes pensant: amb qui són infidels, els homes, doncs? Si només són infidels ells, ja m’explicaràs. Ara, sí que és cert que les dones hem estat més penalitzades. Aquí mateix, la llei penava les dones adúlteres, i no pas els homes. Tenim més estigma. I això fa que ens ho amaguem més, i els homes, no tant. —Parelles que viuen en trio o el practiquen, però l’amaguen del seu entorn. —Socialment, no està gaire acceptat. Volem les persones dins uns cànons molt normalitzats. No s’entendria i podria reportar-los problemes. I en el cas del poliamor, s’arriba a parlar dels problemes que ocasiona sortir de l’armari. Hi ha aquell llibre tan famós, Ètica promiscua, en què dues psicòlogues poliamoroses de San Francisco expliquen que molta gent pot rebutjar els qui es declaren poliamorosos. No tothom ho accepta, no. —La història del vibrador és ben curiosa. Ve de l’alta societat londinenca. —Les dones estaven nervioses i un metge es va adonar que, si els feia uns massatges –és a dir, una masturbació en tota regla– estaven més tranquil·les. Cobrava aquelles dones per masturbar-les. I l’home va començar a tenir problemes a la mà de tant de fer-la anar. I per això va inventar el vibrador. —He descobert que les boles xineses no són pas una joguina sexual. —No. No ho són. Són un producte de salut sexual. És per a tenir els músculs forts. Però no està pensat per a tenir més plaer. —I els robots, no ho canviaran tot? —Ai, no ho sé. Això és una cosa que em pregunteu els periodistes. Mira, si aconsegueixen que tinguin emocions, potser sí. Però sí no, no deixar de ser una versió sofisticada d’un vibrador. Oi? —Us imagineu un món on el sexe només el practica una minoria? I la gran massa de la gent ni el toca. I es reprodueixen d’unes altres maneres. —Això és Un món feliç, d’Aldous Huxley. Penso que acabarem reproduint-nos fora del llit, sí. No us dic que no arribi a passar, això. Però també hi ha un tema d’ètica i de valors, més enllà de la ciència. S’hi han d’incloure els filòsofs que ens han d’ajudar a entomar aquests canvis. —La gent practica el sexe millor ara que no fa uns anys? —La gent menja millor ara que abans? No sé què dir-vos. Potser una part sí, però una altra part té una visió molt comercialitzada de la sexualitat. No sé fins a quin punt. —Conec noies que han experimentat un temps i han estat lesbianes. De nois, no en conec cap. Per què? —Els homes us fa més por tot el tema de l’homosexualitat. Però ara hi ha un corrent d’homes heterosexuals que volen provar-ho de manera esporàdica. També ara hi ha més homes curiosos del sexe que abans.

Summary: El sexe que volem les dones


El president de Súmate, Eduardo Reyes, ha escrit una carta de resposta al líder de Podem, Pablo Iglesias, que ahir va dir que Artur Mas, igual com Mariano Rajoy, menysprea les classes populars i la gent de barri que té orígens extremenys i andalusos. Reyes, originari de Còrdova, diu a Iglesias que deixi la qüestió catalana als catalans i recorda que ell mateix va dir-li fa uns anys que la qüestió de la independència de Catalunya era ‘únicament i exclusiva una qüestió que dels catalans’. Heus ací la carta que ha escrit el president de Súmate, bo i traduïda al català: «Carta a Pablo Iglesias Volia començar aquesta carta dient: ‘Benvolgut Pablo Iglesias’, però no! No es mereix aquest tracte perquè, per molt d’hora que es llevi, no és cap senyor. Mira, Pablo, en el temps que fa que ets a la política has canviat d’opinió unes quantes vegades. A mi, personalment, em vas dir que la qüestió de la independència de Catalunya era ‘únicament i exclusiva una qüestió dels catalans’. És clar, llavors encara no existia Podem i ho veies tot amb uns altres ulls (desinteressats). En aquell moment no hi tenies res a fer. Més endavant, quan van descobrir que eres algú que movia masses i podies treure’n suc, va aparèixer allò de liquidar la casta. Aquest era tot el teu discurs. Tot per a tu era casta, tot i tots menys aquells que et donaven suport. Va ser llavors quan vas començar a anar contra els catalans, contra, si calia, del dret de decidir. Perquè tu no aspires a una butaca, tu aspires a alguna cosa més que això, aspires a un palau que es diu Moncloa. Possiblement un altre Felipe González amb una mica de mirament hauria pogut enganyar una pila de gent com ho va fer temps enrere, però sento decebre’t. Tu no arribes a aquest nivell, perquè se’t veu el llautó, o més ben dit dit, la cua. Encara recordo l’entrevista que et va fer Mònica Terribas, en què et va preguntar pel corredor mediterrani i no tenies ni idea de què et parlava. De debò et creus legitimat per a donar-nos lliçons? Véns aquí, a un país en què el 70% de la seva societat té orígens de fora de Catalunya per parlar-nos d’etnicismes? Aquests fills d’andalusos a qui dius que hauríem d’anar a votar per fer fora Mas i Rajoy no t’aplanaran el camí del palau on tu vols anar a viure. Aquests fills d’andalusos, extremenys, gallecs i d’arreu d’Espanya, ens sentim tan espanyols i tan catalans com els nascuts aquí, i votarem independència, mal que et pesi. Ens considerem d’aquí i el que volem no és desfer-nos de ningú, sinó construir un país nou pel poble i per al poble. De la constitució que tu vols canviar, fes-ne el que creguis, si ets tan bo per a posar-te d’acord amb el PP i PSOE. Ets com ells, no t’enganyis. Perquè saps que ni tu ni ningú, sense dos terços de les dues cambres, no podrà canviar-la. O has pensat per un moment que tindràs una majoria que no s’ha aconseguit mai? Si penses així, dues coses ‘o ets un pobre il·lús’ o penses continuar enganyant la gent amb falses esperances de canviar Espanya. Deixa que els catalans decidim per nosaltres una cosa tan democràtica com votar el nostre futur polític, perquè catalans som també aquests fills d’andalusos, extremenys, gallecs i d’arreu d’Espanya que hem clavat les nostres arrels en aquesta terra que ens va donar oportunitats. Tal com vas contestar al meu correu, la qüestió de Catalunya és exclusivament dels catalans. Atentament: Eduardo Reyes»

Summary: Carta d’Eduardo Reyes a Pablo Iglesias: ‘Deixa que els catalans decidim per nosaltres’


Tal com preveien les enquestes, l’extrema dreta ha fet un gran resultat a les eleccions d’avui a tres estats alemanys. Segons els sondatges a peu d’urna fets públics per les televisions, a Saxònia Anhalt la xenòfoba Alternativa per Alemanya ha quedat segona i ha superat el 20% dels vots. En aquest estat, hi ha guanyat la CDU de la cancellera Merkel amb un 30%, Alternativa per Alemanya ha estat segona amb el 24,3%, els ex-comunistes de Die Linke tercers amb el 16,1% i els socialistes de l’SPD han tingut el pitjor resultat de la història: han quedat quarts, amb només un 10,5%. A Renània-Palatinat els socialistes s’han mantingut en primer lloc, amb el 36,4%. La CDU hi ha perdut tres punts i ha baixat fins al 31,8%, un resultat important perquè la líder socialdemòcrata d’aquest estat, Julia Klöckner, lidera l’oposició a la cancellera Merkel que, doncs, sembla que perd possibilitats. L’extrema dreta d’Alternativa per Alemanya pot ser la tercera força de l’estat, amb el 12,4% dels vots. A Baden-Württemberg, la CDU de Merkel hi té una pèrdua espectacular, d’un 11% dels vots. Hi guanyen els Verds, amb un 30,4%, seguits de la CDU amb un 27%. Alternativa per Alemanya hi obté un 15% i deixa en aquest estat també en quarta posició els socialistes, que només aconsegueixen el 12 per cent del vot. Els resultats han fet saltar les alarmes en la classe política alemanya ja que amb aquest nivell de vot sembla molt clar que l’extrema dreta serà al parlament federal després de les pròximes eleccions- Els resultats, en conjunt, són també una derrota important de la cancellera Merkel, que veu molt qüestionada la seva política d’obertura de fronteres en la crisi dels refugiats. La CDU només governarà en un dels tres estats on hi hagut eleccions aquest diumenge. Informació relacionada: Crònica des de Berlín de Vicent Partal: ‘Amb la irrupció de l’extrema dreta, Alemanya s’encara avui als seus fantasmes‘

Summary: L’extrema dreta confirma els pronòstics i obté un gran resultat a les eleccions alemanyes


Una màquina universal, quasi-perfecta. Múltiples versions amb una única funció: traduir a proteïna allò que està escrit als àcids nucleics de tots els éssers vius. Això és el ribosoma. Així podríem definir l’objecte d’estudi que li va proporcionar a Venki el premi Nobel de Química el 2009, compartit amb Tom Steitz i Ada Yonath. Ell el va resoldre estructuralment i atòmica, obrint nous horitzons en el coneixement d’un procés cel·lular fonamental, la traducció. Sir Venkatraman Ramakrishnan (Chidambaram, 1952), Venki, és un indi amb nacionalitat americanobritànica, membre d’acadèmies nacionals de ciències als Estats Units, Anglaterra i l’Índia i investigador al Laboratori de Biologia Molecular del Consell de Recerca Mèdica (MRC-LMB) a Cambridge, Anglaterra. Des del passat 30 de novembre és el nou president de la Royal Society, l’acadèmia de les ciències britànica, fundada el 1660 i que ha estat presidida per cien-tífics tan rellevants com Newton, Huxley, Lister o Rutherford. Són les dues d’una vesprada típica de tardor britànica a l’LMB. M’acoste al seu laboratori, on sols hi ha Israel, el seu investigador postdoctoral madrileny, que m’avisa que el «gran cap» és a l’oficina. La resta dels seus col·laboradors són a la cantina acabant de dinar. Venki està fent feina amb l’ordinador portàtil, encara que en té un de taula. De fet, sols té això i una foto de la seua esposa, Vera, una nord-americana il·lustradora i escriptora de contes infantils. L’oficina és menuda, amb unes vistes que no estan a l’alçada de la personalitat científica que l’habita. Durant la següent hora repassem la seua trajectòria i els reptes que l’esperen a la Royal Society. Recalca la importància de la divulgació científica i em fa saber el seu gust per la llengua espanyola i l’exercici físic. Transmet honestedat i rigor científic alhora que calma i serenitat, no sempre presents en els ambients científics. Quin és el paper de les acadèmies de ciències al segle xxi? No estan obsoletes avui dia? Són potser més importants ara que quan es fundaren. Es crea tantíssim coneixement que el públic desconeix els fets. Les acadèmies sovint prenen el paper de destil·lar la visió experta consensuada sobre qualsevol tema i la transmeten en termes planers. A més, també faciliten intercanvis científics i relacions entre països i poden promoure la cultura científica del públic en general. Històricament la Royal Society organitzava conferències científiques. Ara són societats més especialitzades les que ho fan. Tanmateix, sí que organitza conferències en nous camps científics que sorgeixen de la convergència de disciplines i per als quals encara no hi ha creades societats. Aleshores, quins són els seus objectius com a president de la institució? No importa què tingués pensat perquè la Royal Society ja ho fa, és una societat ben establerta i organitzada. Els meus grans objectius, però, serien millorar la cultura científica de la gent i advocar per la ciència davant del govern i altres institucions, promovent decisions racionals basades en evidències. També, com a persona internacional que sóc, m’agradaria promoure intercanvis entre països, especialment asiàtics perquè ja tenim lligams naturals amb Europa, però Àsia està creixent i pot esdevenir molt important en el futur. I hem de tenir un paper de lideratge per assegurar l’accés il·limitat a la ciència, independentment de l’estatus econòmic, gènere o regió geogràfica. Pensa vostè que la presidència de la Royal Society és un treball polític? Potser parcialment, però jo trobe que no. La Royal Society actua com a advocada per la ciència, per recalcar-ne els beneficis, i s’assegura que les decisions i polítiques científiques que pren es basen en proves. És a dir, intenta educar la gent. També és cert que els científics hem d’entendre com parlar al públic i convèncer-lo, com fan els polítics. Com creu que el nou càrrec afectarà la seua llibertat d’opinió? Vostè s’ha manifestat públicament a favor de temes controvertits com el consum d’organismes modificats genèticament. Pensa que ho podrà continuar fent? És una qüestió delicada perquè fins i tot quan recalques que són opinions personals, sempre es reporta com «el president de la Royal Society ha dit…» Per tant jo diria que el càrrec sí que em constreny lleugerament per assegurar que les meues opinions són consistents. I si ocasionalment el meu punt de vista difereix del de l’organització, què hem de fer? Així és la vida. Els científics discrepem, és part del que som. Per tant la divulgació científica és un tema cabdal per a vostè. I tant, molt més que 100 o 200 anys enrere, quan la societat encara era agrària. Si algú hagués viatjat de l’any zero al segle xviii s’hagués sorprès però encara reconeixeria el món. Ara, però, vivim en una societat molt tecnològica i ens cal un mínim coneixement científic per entendre tot allò que ens envolta, per jutjar si les decisions polítiques són encertades. Vol dir que és una obligació dels científics cap al públic? Sí, els contribuents paguen els nostres salaris, nosaltres els els hem de tornar. Ja saps, vinc d’Estats Units, on això dels impostos és un tema molt seriós. Hem d’explicar la nostra recerca a pagesos, conductors… I si no ho sabem fer, potser no hauríem d’investigar això. Al públic general li agrada la ciència i vol saber-ne. Però és un tret intrínsec dels britànics? No, la ciència va sobre la natura, tothom és curiós. Tothom naix científic. Quan som menuts tots volem saber com creixen els arbres, però en un punt de la seua vida, els que no són científics perden la curiositat. És cert que els estàndards britànics són molt alts, però estic segur que si contares la teua recerca a València o Galícia, també s’hi interessarien. Al Regne Unit la BBC  ha contribuït emetent un contingut científic superb, però tampoc trobe que l’oferta dels mitjans de comunicació defineix els interessos reals de la gent. Hauria pogut fer la mateixa carrera científica si s’hagués quedat als Estats Units? Potser, perquè gent com Harry Noller, Tom Steitz i Jamie Cate treballen als Estats Units i estan fent molt bona tasca. Però l’avantatge de venir a l’LMB fou no haver-me de preocupar constantment per si el meu finançament s’anava a renovar cada tres o quatre anys. Per tant ací vaig poder ocupar-me de problemes científics abastables a llarg termini i si hagués estat professor universitari als Estats Units hauria d’haver triat projectes científics de més curt termini. Sovint, quan els científics sol·liciten finançament per a projectes de ciència bàsica se’ls demana que siguin aplicables. El seu estudi del ribosoma és un exemple de ciència bàsica. Què en pensa, d’aquests requeriments i de la dicotomia ciència bàsica/aplicada? Pense que els governs han d’entendre que la ciència bàsica ha generat moltes aplicacions transformadores. Amb la ciència aplicada s’obtenen avanços incrementals sobre allò que ja es coneix. En canvi, la ciència bàsica descobreix coses noves, amb aplicacions que ni tan sols imaginem. Hi ha casos clàssics com el World Wide Web (www), que començà al CERN, una instal·lació de física d’alta energia ideada per descobrir com es generaren les forces, el secret de l’univers. Aquest sistema permetia als investigadors del CERN compartir resultats entre laboratoris, i ha crescut ràpidament en el món actual. L’altre exemple clàssic és el sistema de navegació GPS. Per tal d’aconseguir un rellotge suficientment acurat es requerí tot tipus de recerca bàsica, incloent-hi la teoria general de la relativitat d’Einstein. Per tant la dicotomia arriba perquè la ciència bàsica no és part de la nostra cultura d’incrementar coneixements, però és extremadament beneficiosa a llarg termini. Però no es pot predir què i quan serà útil, pot ser-ho en dècades, en segles o mai. Els governs haurien d’assignar partides diferents per a recerca completament bàsica i per a l’aplicada. Als Estats Units ja ho fan, no has d’inventar-te raons peregrines per fer que la teua recerca bàsica sone més atractiva. Al Regne Unit també estan fent-ho bé. Llig l’entrevista sencera a la web de Mètode. Paola Marco-Casanova. Career Development Fellow, Medical Research Council-Laboratory of Molecular Biology, Cambridge. Què és Mètode?

Summary: Venki Ramakrishnan: ‘Tothom naix científic’


La sala tercera del Tribunal Suprem espanyol ha denegat les mesures ‘cautelaríssimes’ demanades per Carles Puigdemont i Toni Comín i ha declarat vacants els seus escons al Parlament Europeu per no haver jurat la constitució espanyola. D’aquesta manera, subscriu la decisió a la Junta Electoral espanyola (JEC). La setmana passada, l’advocat Gonzalo Boye va presentar-se a la seu de la JEC per efectuar la promesa per poders, però li ho van impedir. Puigdemont i Comín sol·licitaven la suspensió de la decisió de la JEC al·legant que es podien veure vulnerats els seus drets polítics. El Suprem critica que no presentessin recurs fins al 26 de juny, atès que l’acord de la JEC impugnat té data del dia 20, i diu que no s’aprecien circumstàncies d’urgència especial, malgrat que el ple de constitució del Parlament Europeu és dimarts vinent. Boye té previst de demanar mesures cautelars en una demanda al Tribunal de Luxemburg per a assegurar la presència de Puigdemont i Comín dimarts vinent al Parlament Europeu, encara que la JEC i la justícia espanyola vulguin evitar-ho.

Summary: El Suprem també declara vacants els escons de Puigdemont i Comín


Un deix blavós i intermitent es reflecteix als aparadors de la Meridiana. Set furgonetes de la Brimo vigilen els passos de vianants de davant l’estació de Sant Andreu Arenal. Cascs i porres per a protegir els rectangles blancs de l’asfalt. Encara no són les vuit del vespre i els cotxes circulen amb normalitat. ‘Llibertat presos polítics’, se sent. Els crits guanyen intensitat. Unes dues-centes persones caminen per la vorera des del monument que commemora les víctimes de l’atemptat d’Hipercor. Són el tall de la Meridiana. El temps, la repressió i la desorientació política han diluït la resta de protestes contra la sentència, però el tall resisteix després de gairebé cinquanta dies. Aquí no hi ha sigles ni adscripcions polítiques. Els veïns s’organitzen i decideixen sobre el tall en assemblea (els podeu seguir a Telegram). Tant hi fa si ets Antonio Baños o qualsevol altra cara pública. Tots els cossos tenen la mateixa utilitat: blocar la circulació. —Què voleu aconseguir? —No som aquí per demostrar res. Volem la llibertat dels presos polítics i que es reconegui que Catalunya té dret d’autodeterminar-se. —I si la resposta és que no? —Doncs… —El tall durarà tretze anys? —No som idiotes. Nosaltres tenim molt clar per què ho fem, però sabem que tot acaba depenent dels polítics. Els mateixos que ens envien la Brimo. Les vuit en punt. El semàfor de vianants es posa verd i la multitud travessa lentament. Els manifestants conversen, riuen, criden proclames… Alguns conductors s’exasperen, uns altres toquen el clàxon en solidaritat. ‘De moment no la tallarem –diu un dels manifestants més veterans–. Anirem passant-hi a poc a poc. Allargarem al màxim el temps. Tenim els Mossos molt a sobre. Des del desallotjament de l’acampada de la plaça de la Universitat que estan molt tensos.’ Els antiavalots són fora les furgonetes empunyant les porres. La pressió policíaca ha obligat els manifestants a reinventar-se. A més de tallar la confluència de la Meridiana amb el passeig de Fabra i Puig, han fet altres accions a l’avinguda per distreure i dispersar els agents. Dissabte passat, per exemple, van aconseguir d’atrapar una furgoneta de la Brimo que circulava en sentit contrari. ‘Si ens han de reprimir, com a mínim que es guanyin el sou’, exclama un senyor gran. La protesta és absolutament pacífica. Gent gran, nens petits, gossos… Tothom té un lloc al tall. Tanmateix, quatre sots de grava sobre l’asfalt recorden que no totes les nits han estat tranquil·les. Els Mossos han carregat unes quantes vegades i han fet diverses detencions, les més recents també dissabte, quan els antiavalots van arrestar un manifestant i un sanitari. ‘Això no és Urquinaona. Nosaltres fem el tall i a les deu de la nit ens n’anem. No volem problemes, només volem expressar el nostre malestar amb la sentència i la repressió. Però la policia ve amb un altre xip. Només hi ha disturbis quan hi ha antidisturbis’, diu un veí de Fabra i Puig. Passen els minuts i les voreres s’omplen de gent. Més de cinc-centes persones participen en la protesta. Quan el semàfor és verd, el temps es dilata i la gent camina a càmera lenta. Alguns conductors i motoristes –els que baixen de la moto i l’arrosseguen poden passar– intenten superar el tall a cop d’accelerador, insults i amenaces. ‘Multa, multa, multa’, criden els manifestants, que ja estan avesats a les temptatives d’atropellament. Els agents de la Guàrdia Urbana s’amaguen rere la Brimo, tampoc no desvien el trànsit malgrat que la protesta no para de créixer. Un motorista puja a la vorera i accelera. La moto passa a tot gas pel mig de la terrassa d’una cafeteria i desapareix sota la llum esgrogueïda de Fabra i Puig. ‘Però foteu alguna cosa’, li retreu una manifestant a un agent. No hi ha resposta. ‘A nosaltres ens amenacen amb la llei mordassa i multes estratosfèriques, però els que van sobre rodes queden tots impunes’, lamenta. A les nou de la nit, una desena d’antiavalots es dirigeix cap al tall. Els manifestants reculen, però de seguida queda clar que no és una càrrega. ‘No pot ser veritat’, comenta un jove entre riures. Els agents recullen de l’asfalt una filera de recipients buits: ampolles d’aigua, tetrabrics de llet i llaunes de cervesa. ‘Ja no ens deixen ni fer la kaleborratxa‘, diu el mateix noi. Els agents acaben obligant un manifestant a recollir el material. Després tornen cap a les furgonetes entre crits de ‘vergonya em faria ser policia’. Més tard, les furgonetes se situen gairebé sobre els passos de vianants. Desenes de manifestants s’asseuen sobre l’asfalt, però s’aixequen quan els antiavalots s’hi acosten. El tall es converteix en un estira-i-arronsa que s’allarga fins vora les deu de la nit. ‘Hem de ser com gotes d’aigua i escolar-nos entre els seus dits’, diu una senyora gran. Llavors els agents decideixen d’acordonar els passos de vianants que travessen la Meridiana. Els semàfors es posen verds però no passa ningú. La imatge és surrealista. Alguns vianants, aliens a la situació, intenten travessar i topen amb els uniformes negres i els ulls desafiants rere les viseres. ‘Per aquí no podeu passar. Aneu més avall a buscar un altre pas’, diuen els agents. La majoria de vianants acaten les ordres sense rondinar, però un veí de Sant Andreu s’enerva per la volta que li fan fer. ‘Busqueu-vos una feina digna i deixeu-nos en pau, desgraciats’, crida. A les deu de la nit, tal com era previst, els manifestants desapareixen pels carrers de la rodalia de la Meridiana. ‘Quedar-se és alimentar les bèsties que ens volen fora’, diu un veterà. Els antiavalots es troben protegint els passos de vianants de les ombres de la nit. ‘S’ha acabat, marxem’, se sent per la ràdio. Els cordons es desfan i els antiavalots tornen a les furgonetes. Tres hores després, les sirenes s’apaguen. Alguns manifestants aprofiten l’avinentesa per sopar abans de tornar a casa. Un dels locals més concorreguts és el Sultan Sofrasi, un restaurant turc que capta els comensals amb l’olor de la seva graella. Sobre el foc es rosteixen peces grosses de carn i verdura. El propietari és nadiu d’Amed, la capital del Kurdistan Septentrional. ‘Els primers dies del tall venia molta gent. Ara amb el fred costa molt més que entrin. Jo no m’hi vull ficar, en política, però tothom té dret de fer allò que creu’, diu amb un somriure.

Summary: El tall de la Meridiana, una protesta sota setge policíac


L’actual batlle de Perpinyà, Jean Marc Pujol, acaba d’aconseguir la investidura del partit Els Republicans. Ell encara no ha oficialitzat la candidatura, però ara ja no hi ha cap dubte que provarà de revalidar el mandat a les eleccions municipals del març vinent. La investidura dels Republicans a Jean Marc Pujol és un cop dur per a Olivier Amiel, antic adjunt al batlle de Perpinyà, que també s’havia presentat com a candidat. La presidenta regional del partit, Christine Gavalda-Moulenat, considera que Pujol és qui té més opcions de sumar forces i guanyar l’elecció.

Summary: El batlle de Perpinyà, Jean Marc Pujol, repetirà com a candidat dels Republicans


La diada d’enguany ha tornat a ésser multitudinària. I, com els anys anteriors, ha estat seguida també molt de prop pels mitjans espanyols, que en les edicions digitals han obert amb la manifestació durant les dues hores de la Via Lliure i, en alguns casos, l’han seguida en directe. En les edicions en paper també és el tema central de les portades, tret d’un cas, el de l’ABC, que ignora completament la multitudinària manifestació. Vegeu les portades. La portada d’EL País: La portada d’El Mundo: La portada de La Razón: La portada de l’ABC: En les edicions digitals, El País, per exemple, ha ofert un minut a minut de l’acte, i n’ha destacat que ‘centenars de milers de catalans han clamat per la independència’ a Barcelona. Sota una gran fotografia amb la Meridiana plena de gom a gom, el diari madrileny ha afegit la reacció del govern espanyol, que ‘acusa Mas de fer de la Diada un acte electoral’. A la portada d’El Mundo, al costat d’un seguiment en directe, la resposta de la vice-presidenta espanyola Soraya Sáenz de Santamaría era la notícia més destacada mentre es feia la Via Lliure. El portal de RTVE també destacava la multitudinària assistència a la manifestació: ‘Centenars de milers de persones demanen la independència en el primer dia de campanya electoral.‘ L’Abc, per la seva banda, ha preferit obrir la notícia de la manifestació destacant-ne l’absència del president Artur Mas: ‘Els independentistes es manifesten a Barcelona sense la presència de Mas.’ I La Razón, que oferia avui una desconcertant portada en paper, en l’edició en línia just després de la Via Lliure titulava el tema principal amb un telegràfic ‘Milers de persones a la marxa independentista’. Público també ha seguit al minut l’espectacular mobilització a la Meridiana, que ‘l’independentisme ha convertit en l’avinguda de la República Catalana’. I un altre digital, eldiario.es, creu que ‘la diada més independentista omple els carrers de Barcelona’.

Summary: L’èxit de la Via Lliure, a la premsa espanyola


El president de la Generalitat, Ximo Puig, ha traslladat al president de govern espanyol, Pedro Sánchez, la necessitat que el G-20 ‘prenga mesures de caràcter immediat’ arran de la ‘crisi mundial’ de coronavirus i que la Unió Europea hi ha de tenir un ‘paper fonamental’ amb una ‘iniciativa de les característiques i de la potència d’allò que va significar el Pla Marshall per la Segona Guerra Mundial‘. Ho ha indicat en una conferència de premsa telemàtica després de la reunió amb el president espanyol i la resta de presidents de les comunitats autònomes. Puig ha comunicat a Sánchez que té tot el suport de la societat valenciana. ‘Segur que serem un exemple de responsabilitat’, ha remarcat. Segons que ha explicat, ha traslladat a ell i als presidents de la resta de comunitats la necessitat d’una ‘cobertura de suport psicològic i psiquiàtric’ i ha mostrat ‘preocupació per les possibles implicacions de caràcter psicològic’ del confinament en una societat ‘mediterrània’ que ‘viu al carrer’. Així i tot, ha fet una crida a la ‘disciplina social’ i la ‘ètica de la responsabilitat’. Tanmateix, responent a preguntes enviades pels mitjans, ha explicat que no es preveu ‘en absolut’ de traslladar recursos i personal sanitari a comunitats més afectades, sinó que s’aniran ‘augmentat progressivament’ els recursos per al País Valencià. Ha assenyalat que de moment n’hi ha prou, però que es tracta d’una ‘situació canviant’ i que en ‘necessitaran més’, de manera que ja ‘es treballa’ en l’ús d’instal·lacions per a garantir la cobertura a tots els pacients. En la mateixa línia, ha indicat que ha demanat a Sánchez, juntament amb els altres presidents autonòmics, que ‘garanteixi un subministrament permanent’ per atendre les necessitats materials dels professionals de la salut, per ‘protegir-los’ de virus. Tota la informació sobre el Coronavirus, minut a minut Coronavirus 2019: Què ha passat avui? El report diari de VilaWeb Consells per als qui hagin d’aïllar-se pel coronavirus i per als familiars Coronavirus: per què rentar-se les mans amb aigua i sabó és tan eficaç?

Summary: Ximo Puig demana a la UE una estratègia conjunta de la potència del pla Marshall


BRUSSEL·LES, 28 (EUROPA PRESS) La Comissió Europea ha aprovat aquest dijous mobilitzar 1.415 milions del paquet de 3.000 milions d’ajuda promesa a Turquia per donar suport a als refugiats sirians que acull i les comunitats d’acollida locals. La Unió Europea ha mobilitzat en total 2.155 milions d’euros des del març dels 3.000 milions d’euros promesos per a aquest any i 2017, tot i que només 105 milions de l’ajuda han estat desemborsats fins ara i s’han contractat projectes per valor de 229 milions. La nova ajuda anunciada cobrirà ajuda directa als ministeris d’Educació i Salut turcs per cobrir els costos de l’accés a l’educació i serveis de salut dels refugiats sirians, ajuda per a projectes d’infraestructura educativa i en el sector de la salut en les comunitats que es canalitzarà a través d’institucions financeres internacionals i ajudes financeres per als refugiats i les seves comunitats d’acollida. La Comissió Europea ja va replicar aquesta setmana el president turc, Recep Tayyip Erdogan, que ‘està complint’ amb els seus compromisos d’ajuda financera per donar suport als refugiats que acull Turquia a canvi que Ankara frenés l’onada de refugiats a Europa després que el mandatari turc critiqués que el bloc a penes hagi aportat ‘sumes simbòliques’ respecte dels 3.000 milions promesos.

Summary: Brussel·les aprova de gastar 1.400 milions de l’ajuda promesa per als refugiats sirians a Turquia


Compromís ha proposat que les competències de la Rodalia passin a la Generalitat amb un pla de finançament per a gestionar el servei de manera eficaç, atès que alguns trajectes ‘triguen més que fa vint anys’. La candidata a la Generalitat de Compromís, Mónica Oltra, ha denunciat la manca d’inversions en el servei de la Rodalia de Renfe, ‘el que més ha patit les últimes dècades’, i ha defensat que es garanteixi el dret a la mobilitat i un títol de transport únic per al ferrocarril, l’autobús urbà i interurbà i el metro. En un acte davant l’Estació del Nord de València, al qual han assistit els batlles de Catarroja, Puçol, Sueca i la Font de la Figuera, Oltra ha dit que el Consell havia demostrat que sabia ‘gestionar bé’ l’educació, la sanitat, la dependència, els serveis socials, l’ocupació i la lluita contra el canvi climàtic. ‘Reivindiquem el transport públic, que és el que més utilitza la gent, sobretot en la comunicació entre municipis, per anar a treballar, a estudiar o per a oci’, ha reclamat Oltra. El candidat de Compromís al congrés espanyol Joan Baldoví ha denunciat que València era a la cua en puntualitat, un problema com més va més greu, i que les inversions fetes s’havien destinat, majoritàriament, al tren d’alta velocitat. Segons les dades que ha donat, el 71% de les inversions van a l’alta velocitat, que la utilitza el 4% de la població, i només el 29% es destina a la Rodalia, un servei que utilitza el 96%. Baldoví ha reclamat un pla d’inversió ‘clar’ en el pressupost de l’estat espanyol i ‘menys visites i anuncis’ de ministres de Foment espanyols, com José Blanco, Íñigo de la Serna, Ana Pastor o José Luis Ábalos. Ha dit que les línies 2 i 6 havien estat ‘especialment castigades’ i, com a usuari del servei de la Rodalia, havia vist gent plorant perquè feia tard a un examen per culpa dels retards del tren. ‘És una qüestió de recursos, de personal i, sobretot, de voluntat política.’ Per la seva banda, el batlle de València, Joan Ribó, ha recordat que Compromís havia presentat una moció en un ple municipal al març en què demanava al pròxim Govern que mantingués el projecte de pressupost que preveu una partida de 174 milions per a la Rodalia de València i prioritzés la inversió en la millora d’aquestes línies. També demanava una reducció de preus de tots els títols de transport, que els bons de deu viatges tinguessin una vigència anual en lloc de mensual i que s’oferissin altres modalitats de bitllets per als treballadors i estudiants. Així mateix, s’instava a una bona coordinació entre Renfe i Adif, necessària per al compliment dels horaris i per a informar de les eventuals incidències.

Summary: Compromís demana les competències de la Rodalia per a la Generalitat


El president Artur Mas ha participat en el 21a edició de la Nit de l’Empresari i ha agraït a la Cecot que durant aquests anys ‘convulsos’ de la política catalana ha estat al costat de la majoria del país donant suport al dret a decidir i anunciant el compromís d’acceptar el resultat electoral del 27-S. Això ho ha fet Cecot, com altres patronals, ‘però no ho han fet totes’, i aquest posicionament ‘ens dóna molta força’ com a país. Cecot s’ha mullat quan ‘ha tocat mullar-se i gràcies això no només estem viu sinó que tenim la possibilitat de jugar la partida i guanyar-la’. La intervenció del president ha estat llargament aplaudida pels empresaris reunits en l’Auditori de Barcelona. Mas ha recollit l’eslògan de la Nit de l’Empresari VUCA (Volatilitat- Incertesa, Complexitat i Ambigüitat) per bromejar davant els prop de mil empresaris de l’Auditori per dir-los que de tots aquests conceptes al procés del sobiranisme en té amb escreix, cosa que ha arrencat el somriure del públic. També ha destacat que tot i les incerteses que ha generat la crisi i el càstig que ha suposat per una gran part de població com d’empreses, en aquest període de temps també s’han consolidat les ‘certeses’ com és el cas de la certesa de la població de disposar d’una bona sanitat, d’un bon ensenyament i d’uns bons serveis socials. L’actual president en funcions ha finalitzat la seva intervenció citant una frase de John Fitzgerald Kennedy quan defensava els drets civils i lluitava contra la segregació de la població negra dient que la gran revolució de la humanitat del passat, del present i del futur és la revolució d’aquells que volen ser lliures.

Summary: Mas agraeix a la CECOT el suport al dret de decidir i l’acceptació del resultat del 27-S


Macià Alavedra, un. dels dirigents històrics de Convergència Democràtica i un dels més estrets col·laboradors de Jordi Pujol en les seves dues dècades de govern s’ha mort aquest dissabte als 84 anys d’edat. Alavedra va ocupar diversos departaments en els governs de Pujol i un dels ponents. que va redactar l’avantprojecte d’estatut de de Catalunya el 1978. També va ser una de les persones que va redactar el famós Pacte del Majèstic entre el govern català de Jordi Pujol i el govern espanyol de José Maria Aznar. Va deixar la polític el 1997 i el 2009 va ser detingut acusat de corrupció en el cas Pretòria. Durant el judici Alavedra va reconèixer haver cobrat comissions il·legals del quatre per cent. en dues operacions urbanístiques. L’any passat va ser condemnat a pagar una multa de 3,2 milions, gràcies a un pacte amb la fiscalia anticorrupció.

Summary: S’ha mort Macià Alavedra, un dels més estrets col·laboradors de Jordi Pujol


El Govern belga ha proposat aquest dimecres indemnitzar les empreses del país afectades pel cas dels ous contaminats per l’insecticida fipronil, amb l’objectiu de cobrir les despeses operacionals causades per l’escàndol i la destrucció de productes contaminats, segons informen mitjans locals. L’Executiu belga ha proposat un total de deu mesures per donar suport a les companyies que han resultat afectades per aquest escàndol, en el nucli del qual es troba Bèlgica, el primer país que ha notificat a les autoritats europees l’existència de l’insecticida en ous. En concret, l’Agència Federal per a la Seguretat de la Cadena Alimentària de Bèlgica (AFSCA) serà l’encarregada de concedir les indemnitzacions, tot i que encara s’han de determinar qüestions com les condicions, les categories de beneficiaris o les quantitats màximes a rebre, segons assenyala la cadena francòfona RTBF. Suport de l’Estat a les empreses Les compensacions inclouran dos tipus d’ajudes. D’una banda, indemnitzacions per als costos operacionals ocasionats per la crisi, principalment relacionats amb el transport, la neteja, el tractament, la destrucció i la descontaminació d’animals i productes. D’altra banda, es destinaran a cobrir el dèficit generat per la destrucció de productes contaminats. A més, dins de les mesures plantejades pel Govern belga està la de permetre a les empreses acollir-se a un pla de pagament de cotitzacions socials, l’exempció total o parcial de despeses i interessos de demora de les cotitzacions socials si els trimestres anteriors s’han pagat a temps i facilitats de pagament en matèria de retenció d’impostos i de pagament de l’IVA. Així mateix, es permetrà a les granges avícoles i a la indústria alimentària sol·licitar l’atur temporal ‘per causa de força major’, s’engegarà un mecanisme de reparació col·lectiva per a empreses i es facilitaran els crèdits bancaris a empreses afectades. El Govern belga ha anunciat a més que es constituirà com a part civil en els tribunals contra les empreses responsables de l’escàndol amb l’objectiu d’obtenir compensacions pel perjudici econòmic ocasionat, les despeses provocades i un altre tipus de danys.

Summary: Bèlgica indemnitzarà les empreses afectades per l’escàndol dels ous contaminats