Alçar la mirada al cel en una nit fosca i rasa. Un luxe del qual no totes les persones poden gaudir, bàsicament perquè hi ha tanta il·luminació artificial que veure les estreles s’està convertint en una delicatessen per a la qual cal eixir fora de les ciutats i els pobles. Anar d’excursió per a veure les estreles té el seu romanticisme, però és possible que, amb el temps i la falta que en tenim, donem per oblidat aquest gest que ens empetiteix, que ens porta a fer-nos preguntes? Òbviament, no tinc respostes. En una distopia que em creua la ment ens imagine llegint llibres i estudiant espectres, deixant de banda aquesta fascinació original: mirar al cel. Mirar al cel va ser el motor. Poder donar explicació al que vèiem va ser el següent repte. I vam passar d’inventar-les a estudiar-les (afortunadament). Ara sabem que formem part d’un sistema estel·lar compost per una sèrie de planetes, alguns rocosos, d’altres gasosos; que estem al braç d’una galàxia espiral; que en el centre de la nostra galàxia, la Via Làctia, hi ha un forat negre dels tranquil·lets; i que hi ha moltíssimes més galàxies com la nostra. Però no solament això: sabem que en aquelles altres galàxies hi ha altres sistemes estel·lars, altres estels com el nostre Sol, amb planetes naixent al seu voltant; sabem com naixen i moren alguns estels; hem descobert mons similars al nostre… I ara sabem amb bastant certesa quina és la nostra data de caducitat. La nostra capacitat per a observar el cel va començar amb l’obvi (el que veien els nostres ulls) i va saltar, en molt poc temps, a aquells altres rangs de la llum que quedaven fora del nostre abast. L’espectre electromagnètic se’ns va obrir com una revelació i ens va donar opció a donar més explicacions a més misteris que ens envoltaven. Un d’aquests misteris, per exemple, són els núvols foscos, que al començament es confonien amb «forats» al cel, zones on, aparentment, no hi havia res. Però vaja si n’hi havia. Eren, com dic, núvols opacs que, davant els nostres instruments primitius, no ens deixaven veure què ocorria dins. Donant-li a la closca, els equips d’investigació, les ments pensants, van trobar la clau. Calia estudiar aquelles zones en rangs de l’espectre com l’infraroig, que «travessava» les capes de grans de pols còsmica que tornaven opacs aquells núvols. I van continuar amb la resta de l’espectre i, entre aquests, el rang de les ones de ràdio. Per a què? Doncs per a estudiar el més fred, el menys energètic: el ball de les molècules i la seua dansa d’àtoms. Així s’assenten les bases, allà pels anys quaranta del segle passat, del que avui coneixem com astroquímica (o astrofísica de laboratori). Aquesta disciplina, que beu de l’astrofísica i de la química, estudia les molècules en l’univers, una cosa gens fàcil si pensem que aquestes poden amuntegar-se en un batibull i fer-nos molt difícil identificar-les (com trobar algú en un concert multitudinari si mirem des d’una zona elevada… bé, molt més complex, però ja m’enteneu). Llig l’article complet al web de Mètode Natalia Ruiz Zelmanovitch. Responsable de comunicació del projecte Nanocosmos de l’European Research Council. Institut de Física Fonamental del Consell Superior d’Investigacions Científiques (IFFCSIC), Madrid. Què és Mètode?

Summary: Astrofísica de laboratori


La titular del jutjat d’Instrucció número 8 de València, que investiga el cas Erial, ha deixat sense efecte el decomís d’un xalet de l’expresident de la Generalitat Eduardo Zaplana a Benidorm. La jutgessa li ha tornat la propietat després de comprovar que va ser adquirit amb anterioritat als fets investigats. Tot això ‘sense perjudici que, en cas d’obrir-se peça de responsabilitat civil —l’immoble— en pugui quedar afectat’, adverteix la instructora. Eduardo Zaplana va ser detingut el passat 24 de maig i empresonat preventivament a Picassent. Des del 18 de desembre, però, està ingressat a l’Hospital La Fe de València a causa de complicacions derivades de la leucèmia que pateix i per la qual va ser trasplantat de medul·la el 2015. En el cas Erial, el jutjat investiga, entre altres actuacions, el presumpte cobrament de comissions per la concessió de les ITV fetes pel govern Zaplana el 1997 i del Pla Eòlic de la Comunitat Valenciana, engegat el 2003. A més de Zaplana, són en presó provisional l’advocat i assessor fiscal Francisco Grau i l’ex-directiu del parc temàtic Terra Mítica Joaquín Barceló. A la causa consten com investigats l’ex-director general de la policia espanyola i ex-president de les Corts Juan Cotino; la dona de Zaplana, Rosa Barceló, i la secretària personal de l’expresident, Mitsuko Henríquez.

Summary: La jutgessa torna a Zaplana un xalet de Benidorm que li havia decomissat


Visitem Isona Passola a la seu de la seva productora, Massa d’or. La notem nerviosa, i així es desprèn en algunes respostes. Normal, d’ací a poques hores es fa la gala dels premis Gaudí de l’Acadèmia del Cinema Català, i ella n’és la presidenta. Volem saber com Isona Passola, impulsora dels grans èxits del cinema dels darrers anys, com Incerta glòria i Pa negre, palpa l’estat de salut del cinema català. És molt crítica perquè TV3 no actua com a motor audiovisual i la Generalitat no aporta prou diners. ‘Presidència i Economia han de tenir clar que, si no hi ha audiovisual, aquest país és incomplet’, alerta. Però no tot és negatiu, valora molt positivament la consolidació dels premis Gaudí, que no tan sols han unificat la professió, sinó que ‘han consolidat la marca del cinema català com un cinema important’. —El balanç del 2017 va ser dolent per al cinema català, amb només quaranta-nou produccions fetes a Catalunya, setze menys que el 2016. Per què aquest retrocés? —No s’ha de pensar mai en la quantitat de pel·lícules, perquè potser en produïm més no que ens pertoquen pel nombre d’habitants i per la dimensió del país. Si ens comparem amb Dinamarca, que és un lloc on la cinematografia funciona, que va fantàstic i que té una llengua que encara parla menys gent que nosaltres, fan menys pel·lícules que nosaltres. Passa que nosaltres, amb el finançament precari que tenim, en fem moltes de petites. I aquesta és una de les característiques del cinema català que hem de canviar. És a dir, va molt bé que la gent jove comenci amb pel·lícules petites, però no que persones molt bregades facin pel·lícules que no arribin al mig milió d’euros. —Què entenem per films petits? Els que no arriben a les sales d’exhibició? —Sí, pressupostos que no tenen estàndards europeus i que molts arriben d’una manera precària a les sales, o no hi arriben. Per això no és tan important calcular el nombre de pel·lícules com el nivell que tenen i la projecció que poden tenir. —Al final, el problema sempre són els diners. —El problema del cinema és el finançament. Tu escrius una novel·la a l’ordinador, però finançar una pel·lícula és molt car. Ara bé, al mercat hi ha diners per a fer-ho. El problema és que has de partir del teu país una mica reforçat per anar a fora a buscar-los. I sobretot, si vols que et respectin la idiosincràsia dels teus projectes. És a dir, la idea d’Europa és que les cultures siguin molt autèntiques, per petites que siguin. Anem cap a la diversitat. La nostra llengua és la traducció i la nostra cultura és la diversitat. Cal contribuir a aquesta diversitat amb uns estàndards europeus. I si pot ser, en català, perquè nosaltres filmem en català, en castellà, en francès i en anglès, però si pot ser, en català. —TV3 té el mandat parlamentari de ser el motor audiovisual, però l’anterior director, Jaume Peral, reconeixia que ara mateix no ho era pas. Hi esteu d’acord, suposo. —Ho ha deixat de ser de forma absoluta. Però tenen dos mandats que no compleixen. Un és ser el motor de l’audiovisual, com ho havia estat temps enrere, sobretot en el documentari, i arribant a fer pel·lícules d’una certa qualitat d’acord amb l’Institut Català de les Empreses Culturals (ICEC). Però aquesta locomotora és en via morta. L’estructura de TV3 s’ha de modificar, perquè és antiga, molt feixuga i no respon a la televisió de futur, transmèdia, de multipantalla. Té una estructura molt forta de personal que s’ha de resoldre d’una vegada. Amb l’excusa que s’ha de resoldre això, han deixat de posar diners en la ficció i en el documentari. Presidència i la Conselleria d’Economia han de tenir clar que, si no hi ha audiovisual, aquest país és incomplet. —És una carta de presentació brutal, certament. —A més, si vas a Canes amb una bona pel·lícula o fas una bona sèrie i la vens a les plataformes, el país agafa una altra dimensió. Passes a existir. Un país sense audiovisual no és un país. I avui dia, no és un país. Vivim una paradoxa terrible. És com si llegíssim la Rodoreda i el Monzó en castellà. Tot allò que veiem i que ens concerneix per temàtiques, ho veiem en castellà o en anglès. I els joves: penseu que un 71% dels nostres joves entre 12 i 17 anys veuen material audiovisual cada dia. Si no tens un material audiovisual propi, del teu país, vas perdent el tren de la teva cultura i també de la teva joventut. —Però aquests darrers anys TV3 ha produït sèries que han tingut molt ressò. —No, últimament, no. Merlí, el 2013. Si no hi ha diners, com voleu que es produeixin sèries? —D’acord, però TV3 no canviarà d’avui per demà. Ni a curt termini, sembla. Què reclameu al govern, doncs? —TV3 ha de canviar el model, però mentre no el canvien perquè té una estructura molt inflada, amb milers de persones, el govern ha de continuar donant unes partides perquè no caigui ni la ficció, ni l’animació, ni el documentari. Tenim un 0,7% del pressupost dedicat a la cultura, i no em faran creure que si prioritzéssim i entenguéssim la importància que té la cultura, no podrien arribar al 2%. I el 2% seria una cosa correcta, perquè hi ha altres països que hi dediquen molt més. —I quin mandat més té, TV3? —Ha de normalitzar lingüísticament. Ha de produir ficció i documentaris, perquè quan la gent rep diners de TV3, es filma en català. Però amb l’excusa que TV3 està envellida, ni és el motor audiovisual ni impulsa la normalització. Quan TV3 ha caigut, els productors catalans han anat a Antena 3 i Telecinco. —Per això les produccions catalanes més importants són en castellà. —Sí. De manera que ens hem trobat en el punt més baix de la nostra història audiovisual de producció normalitzada en català. I tot això, en un moment que es consumeix més audiovisual que mai, i per més llocs que mai. Per això, Economia ha de donar unes partides per a continuar garantint un audiovisual propi, perquè si no, perdem els joves i la llengua pel camí. El govern no s’ha pres seriosament la normalització. S’ha fet la immersió lingüística i després s’ha deixat la gent en pilotes. No s’ha donat accés a la cultura diversa, i tu pots anar al teatre en català, llegir en català, pots escoltar música en català. Però vas al cinema i no veus el català enlloc. Al terreny per on més gent accedeix a la cultura, la normalització no hi ha entrat. —És un mite fals que a una producció en castellà se li obriran més portes i tindrà més ressò? —Això no m’ho digueu, a mi, perquè amb les meves produccions he arribat llunyíssim. —Jo només demano si és un mite fals. —Amb Pa negre vam vendre més DVD que Harry Potter! Us el desmunto amb l’experiència personal. I una cosa que la gent oblida molt sovint és que tenim un mercat més ampli que Catalunya. Al País Valencià, amb Pa negre, vam recaptar com bojos. I a les Illes també. L’àrea cultural catalana va respondre massivament a una pel·lícula que parlava de coses que els concernien i en la llengua que els concernia. I quan vaig vendre Incerta glòria no em van preguntar mai la llengua amb què l’havíem filmada. I la vaig vendre molt bé, eh? Només van veure tres minuts i van dir ‘meva’. Si la pel·lícula que fas és bona, va a tot al món, i si és una sèrie, encara més. Els qui diuen això és que no ho han provat. Al revés, totes les cultures tenen un públic de proximitat i es fan seva la pel·lícula, de manera que si filmes en català i és una bona pel·lícula, funciona com una bomba de rellotgeria. A França, hi ha un 45% de gent que va a veure cinema francès. A Dinamarca, no us ho explico. —És un complex molt català. —Sí, un complex ridícul. Mireu Borgen. Una producció danesa, en danès, de política danesa, sobre les relacions entre els mitjans de comunicació danesos i els polítics danesos. I és una de les sèries més vistes de la història. A algú li va molestar que estigués en danès? A algú li va molestar que tractés sobre la política danesa? No. Era bona i prou. —Què fem amb les sales d’exhibició? La llei del cinema aprovada el 2010 diu que el 50% de les còpies que s’exhibeixen han de ser doblades al català, tret dels films europeus i espanyols. Es compleix? A mi no m’ho sembla. —No s’ha complert mai, home. —I no es preveien sancions? —És un tema molt complicat. Primer: les sales han canviat. Hi ha molta gent que va al cinema, però hi ha menys pel·lícules. Per tant, més concentració. Així i tot, si es volen doblar el 50% de les pel·lícules al català, calen molts diners. Si és que s’han de gastar en doblatge. Perquè jo entenc que es doblin les pel·lícules infantils, però que hàgim de doblar el 50% de les pel·lícules que es fan en castellà? Perdoneu, poseu diners per a filmar en català. Aquesta llei era pensada per a unes perspectives econòmiques del moment. S’ha d’adaptar. A més, a Barcelona hi ha un 50% de sales que fan cinema en versió original. Quan es va fer aquesta llei, només hi havia els Verdi i els Renoir, si és que hi eren. —I els cinemes Texas, de Ventura Pons. —Sí, és una experiència molt interessant. Preus molt reduïts i ofereix pel·lícules recents en català. Arrasa. Aquest model d’en Ventura Pons hauria de ser una xarxa per tot Catalunya. —Tornant als diners breument. A banda de la manca de finançament de Cultura i TV3, el Tribunal Constitucional va tombar la taxa audiovisual a les operadores d’internet, que permetia de recaptar molts milions. Es calculava que dos de cada tres euros invertits en producció audiovisual catalana venien d’aquest taxa. S’ha ‘posat les piles’, la consellera Laura Borràs, com li vau demanar? —Sobre aquesta taxa, l’estat espanyol –que li ha anat molt bé per al seu cinema– en lloc de copiar-la, la va tombar. Si s’aprovessin els pressupostos catalans, tenim garantida una partida per a continuar garantint el flux que generava aquesta taxa. Però necessitem que s’aprovin els pressupostos, perquè si no, entre la televisió i sense aquests diners, perdem l’onada de la modernitat. —Això vol dir que s’han posat les piles? —Se les han posades. Però, si el pressupost no s’aprova, no se les hauran posades, perquè ens quedarem sense taxa i sense televisió. A més, el ministeri tenia una cosa que es deia el fondillo, que era per a donar suport a les llengües de l’estat que no eren l’espanyola. Aquest fondillo, previst per llei des del 2012, no es paga. És a dir, que una altra entrada de l’ICEC que era molt important per a la normalització lingüística i que s’havia batallat molt, no ens arriba. —Per què creieu que el polític retalla en cultura abans que en cap altre àmbit? —El polític ignorant i que vol fomentar la ignorància retalla en cultura. La gran retallada en cultura ha vingut amb els governs més retrògrads de l’estat espanyol. A Catalunya, on no hem tingut tants retrògrads, però déu n’hi do, hi ha hagut pa a l’ull amb la cultura. Amb la tradició cultural que teníem, amb aquesta societat civil que ha mantingut la cultura al marge, de cop, hem perdut el carro. I ens hem oblidat d’una cosa importantíssima, que és que la cultura és una eina de cohesió social impressionant, com la llengua. I ens hem oblidat d’una altra cosa importantíssima, que la cultura és un motor d’ascensor social enorme. —En la igualtat d’oportunitats que dieu, també s’ha de dir que no hi ha la mateixa oferta cultural a Barcelona que a Manresa. —Sí, tenim molt malament el territori, s’ha abandonat. S’ha fet una política de centralisme barceloní. Si vols cultura, has d’anar a l’Eixample. I una cosa que em sembla més greu, la desatenció del cinturó, l’àrea metropolitana, a la qual s’ha desposseït de cultura i s’hi ha invertit poc. Només se n’han preocupat els ajuntaments, però no la Generalitat. Els ajuntaments han suplert la Generalitat, però això no és suficient. —Se n’ha sentit a parlar molt poc: quines referències teniu del ministre de Cultura espanyol, José Guirao? —Sembla que és una persona dialogant. Vindrà a la gala dels premis Gaudí. —Ah, sí? —Sí. Als Gaudí vol venir tothom, tu. Avui em deien que a la gent li agrada venir perquè és un bon espectacle. És veritat que són unes gales molt agraïdes. Recordo que un any em van trucar i em van dir: ‘Bé, hem tingut una reunió del govern i tothom volia venir. Hem obligat gent a renunciar.’ No volen venir només perquè hi ha càmeres, també perquè l’audiovisual es considera que és un puntal d’un estat que funciona. I la gala és la màxima expressió. Hi volen ser, això sí, però després no actuen en conseqüència. —Els Gaudí ja han superat la dècada. Demà se’n fa l’onzena gala. Si fem balanç, per a què han servit? —La gent que hi entén ens diu que hem consolidat la marca del cinema català, que estava molt deteriorada i que s’associava a pel·lícules molt petites, molt difícils. Tenir una acadèmia pròpia i fer uns premis anuals ha consolidat la marca i l’ha associada al prestigi. Per això insistim tant que les gales han de ser potents i boniques. La marca del cinema català l’hem consolidada com un cinema important. Després, hem passat a formar part de l’Acadèmia de Cinema Europeu. Som l’única acadèmia sense estat que hi és. Entre més coses, perquè tenim llengua pròpia. I per tant, participem d’aquesta dinàmica d’esperonament de la diversitat europea filmant en totes les llengües, per petites que siguin, i que ens marca en Wim Wenders, el president de l’acadèmia. ‘Traduïu, traduïu, però no renuncieu a les llengües’, ens diu. I també ha servit per a fer xarxa entre els professionals. Va ser una gran idea d’en Joel Joan, jo sempre li ho reconeixeré. —Us queda corda com a presidenta? O crema molt? —És molt dur, ho reconec. És el setè any, i encara me’n queda un. Portar el timó és molt dur. El verb fer, que m’encanta, comporta que rebis crítiques. També he de dir que rebo molts elogis i em sento amb un suport enorme de la professió. Però bé, dónes la cara tota l’estona pel mateix. I ser als mitjans, demostrar que existim i reivindicar allò que ens cal per a ser una cinematografia normal, és una batalla duríssima. Ara, també hem aconseguit èxits, com consolidar la marca, arribar a cinc-cents membres de l’acadèmia, fer cinema pel territori, fem cursos de reciclatge… No som una acadèmia normal, que només fa una gala a l’any, és clar. Tenim tantes necessitats que les hem d’anar cobrint. Sí, cansa, però com que hi ha resultats, compensa.

Summary: Isona Passola: ‘S’ha fet la immersió lingüística i després s’ha deixat la gent en pilotes’


Jordi Sànchez, Jordi Turull i Josep Rull no recorreran per ara contra la classificació de segon grau aprovada pel Departament de Justícia. Al desembre, l’advocat de tots tres, Jordi Pina, va dir que si es confirmava aquesta classificació, hi presentarien un recurs en contra, perquè considerava que els seus clients havien d’obtenir el tercer grau. La setmana passada, l’equip del Servei de Classificació de la Secretaria de Mesures Penals, Reinserció i Atenció a la Víctima va ratificar el segon grau per als presos independentistes. Però fonts de la defensa d’aquests tres presos han indicat a l’ACN que no tenien previst de presentar, a curt termini, el recurs anunciat. Altres presos, com Oriol Junqueras, Raül Romeva, Dolors Bassa i Carme Forcadell, també classificats en segon grau, miren d’activar la via de l’article 100.2 del règim penitenciari. Un article que forma part del programa de tractament individualitzat que té qualsevol pres en segon grau i que preveu que un reu pugui sortir de la presó per treballar. Per això, preparen la documentació perquè el centre la valori i pugui fer una proposta, segons fonts de la defensa. La classificació en segon grau inicialment proposada per la junta de tractament de la presó dels Lledoners, que posteriorment va ratificar Justícia, va ser molt criticada per Jordi Turull. A final de desembre, va dir que seria ‘incomprensible i dolorós’ que la Generalitat no els classifiqués en tercer grau, especialment després del pronunciament del Tribunal de Justícia de la Unió Europea sobre la immunitat d’Oriol Junqueras.

Summary: Turull, Rull i Sànchez no recorreran per ara contra la classificació en segon grau


L’Ajuntament de València obrirà aquest dimarts a les 0.00 el termini per participar en el sorteig de 360 places per veure la mascletà des d’un punt de vista privilegiat, el balcó municipal. En total, se sortejaran 10 entrades dobles per cada mascletà de les falles d’aquest 2019. Tothom que vulgui participar en el sorteig s’ha d’apuntar a la web de l’Ajuntament. Ho podrà fer fins a les 23.59 del 18 de febrer. Els únics requisits que demana el consistori valencià és que les persones siguin majors d’edats i estiguin empadronades a la ciutat de València. El sorteig final tindrà lloc el 20 de febrer. I llavors l’Ajuntament donarà a conèixer els afortunats amb les entrades a través d’un correu electrònic. A més, el 21 de febrer farà públic el resultat a la web del consistori. Aquell dia també se sabrà les comissions falleres que tindran el privilegi de gaudir de la mascletà des del balcó. D’ençà que Joan Ribó va arribar a l’alcaldia de València va decidir obrir les portes del consistori a la ciutadania. Per això, des de fa quatre anys els hi dóna accés per aquestes dates tan especials pels valencians. Normalment, el sorteig desperta un gran interès.

Summary: L’Ajuntament de València sorteja entrades per a veure la ‘mascletà’ al balcó


El Parlament Europeu ha declarat l’emergència climàtica aprovant una resolució que reclama als governs d’establir objectius més ambiciosos per lluitar contra el canvi climàtic. De cara a la Cimera del Clima de la setmana que ve, el ple del Parlament Europeu ha votat aquest dijous a favor del text per 429 vots a favor, 225 en contra i 19 abstencions. Així, queda tombada la proposta del Partit Popular europeu per parlar ‘urgència’ i no d’’emergència’ climàtica. El text demana també a la Comissió Europea que totes les seves polítiques tinguin en compte l’objectiu de limitar l’escalfament global a un màxim d’1,5 graus centígrads. Els estats del G-20, principals emissors de gasos, no compliran a temps els Acords de París L’ONU ha recordat aquesta setmana que si s’aconsegueix limitar l’escalfament global a un augment de temperatura d’1,5 graus centígrads, l’impacte climàtic serà ‘menys devastador’. Per contra, l’organització ha alertat que si els governs no van més enllà dels acords climàtics de París i actuen de manera més contundent, les temperatures pujaran 3,2 graus centígrads aquest segle, generant impactes sobre el clima cada cop ‘més greus i costosos’. En una segona resolució, els eurodiputats reclamen a la nova presidenta de l’executiu europeu, Úrsula Von der Leyen que inclogui el compromís de reducció de les emissions contaminants del 55% pel 2030 en el seu Pacte Verd Europeu. El Parlament Europeu també denuncia que la retallada d’emissions en els sectors del transport marítim i l’aviació és poc ambiciosa. En aquest sentit, volen que s’incloguin als plans nacionals de contribució a la lluita contra el canvi climàtic per mesurar millor els esforços de cada estat.

Summary: El Parlament Europeu declara l’emergència climàtica


Jaume Asens, el candidat dels comuns per al 28-A, ha proposat un doble referèndum que preguntaria sobre la continuïtat de la monarquia a Espanya i sobre el dret d’autodeterminació a Catalunya. En un acte al barri del Carmel de Barcelona, emmarcat en la celebració del Dia de la República, el candidat d’En Comú Podem ha remarcat la necessitat de defensar la república ‘tant a Catalunya com a Espanya’ com un símbol de fraternitat i solidaritat. Els comuns han reivindicat una llei per sotmetre la monarquia a la legalitat i que evitaria discursos com el del rei espanyol el 3-O, quan denuncien que va trencar la neutralitat i ‘va prendre partit’, un fet que recorden que no va passar després del colp d’estat del 23-F, així com que se sotmeti al Tribunal de Comptes per acabar amb l’opacitat.

Summary: Els comuns proposen un ‘referèndum doble’, d’autodeterminació a Catalunya i sobre la monarquia a Espanya


‘He dedicat la meva vida a la defensa del dret de la salut a totes les persones, sobretot les més pobres‘, ha etzibat l’investigador Oriol Mitjà a Miquel Iceta a Twitter. El primer secretari del PSC havia compartit a la xarxa un article difamatori d’El Periódico en què Mitjà era acusat d’aprofitar la crisi del coronavirus 2019 per a fer política en favor del govern de Quim Torra. ‘La crítica del científic  apuntala el missatge de fons: morim per culpa de Madrid. El cinisme, com el virus, no té fronteres’, diu el text. Ni es una extensión del conflicto político ni estoy adherido a ningún partido. Soy investigador, trabajo con las premisas de excelencia y constancia. He dedicado mi vida a la defensa del derecho a la salud de todas las personas sobretodo las más pobres https://t.co/MIksPyxxT3 https://t.co/lD4juR47F0 — Oriol Mitja (@oriolmitja) March 19, 2020 Aquests darrers dies, Mitjà, que encapçala el primer assaig clínic a Catalunya contra el coronavirus 2019, ha demanat la dimissió del comitè d’emergències espanyol per haver actuat tard i malament respecte de l’epidèmia. Considera que l’expansió actual de la Covid-19, que ja ha infectat més de 17.000 persones a l’estat espanyol, era evitable si s’hagués garantit un confinament total com a la Xina o fent proves i aïllaments en massa com a Corea del Sud.  Oriol Mitjà explica a la BBC l’assaig clínic català contra el coronavirus Mitjà, que va ser una de les primeres veus a demanar la suspensió del congrés mundial de mòbils a Barcelona pel coronavirus, s’ha defensat dels atacs i ha recordat que l’actual crisi sanitària no era cap ‘extensió del conflicte polític’ entre Catalunya i Espanya. ‘No estic adherit a cap partit. Sóc investigador. Treballo amb les premisses d’excel·lència i constància‘, ha afegit. Tota la informació sobre el Coronavirus, minut a minut Tanmateix, Emma Riverola, articulista d’El Periódico i autora, fa temps, d’un llibre electoral de Jordi Hereu, li ha dedicat un article, titulat ‘Cinisme’, en què escriu: ‘Sorprèn que algú de la seva intel·ligència s’interni en l’esbarzer polític. La seva adhesió pública a JxCat ho fa més comprensible, però els seus errors previs a l’hora de menystenir la capacitat destructora del virus haurien de convidar-lo a la prudència. El govern de Torra ha erigit Mitjà en el seu torcebraç al govern . La crítica del científic apuntala el missatge de fons: morim per culpa de Madrid. El cinisme, com el virus, no té fronteres.’ Coronavirus 2019: Què ha passat avui? El report diari de VilaWeb

Summary: Oriol Mitjà respon a una difamació d’El Periódico amplificada per Iceta


La família d’Alan Kurdi, el nen que va aparèixer ofegat en una platja turca quan provava d’arribar a Europa, ha rebut el permís de residència al Canadà. La fotografia de Kurdi a la platja va fer la volta al món i causà un enorme impacte. Tot i l’oferta, el pare del nen ha d’anar al Canadà i ha preferit quedar-se a la ciutat kurda d’Erbil, on viu ara. El pare, Abdullah, va sobreviure a l’enfonsament del seu vaixell mentre que la resta de la família que viatjava amb ell, l’esposa i dos nens de tres anys i cinc, van morir. Els Kurdi tenien família al Canadà, una tia, que va fer les gestions per tal que fossin acollits com a refugiats. Però l’agència canadenca d’emigració ho va rebutjar adduint defectes de forma en la sol·licitud. Després de la mort d’Alan el govern canadenc va demanar perdó i va confirmar que faria per manera d’acollir la resta de la família. Ara aquesta voluntat s’ha confirmat i l’oncle del nen, la seva dona i els seus cinc fills podran establir-se legalment al Canadà.

Summary: El Canadà atorga el permís de residència als familiars d’Ali Kurdi, el nen ofegat en una platja turca la foto del qual va fer la volta al món


Pablo Iglesias ha anat avui a Barcelona per a presentar la coalició entre Podem, ICV i EUiA a les eleccions espanyoles vinents. Durant la conferència de premsa els periodistes han preguntat al líder de Podem si respectaria un procés constituent que surti del parlament català. I Pablo Iglesias ha dit: ‘Ens comprometem a respectar la voluntat democràtica expressada democràticament pels catalans i les catalanes. Sense cap dubte. La manera com es pugui concretar jurídicament, segurament, com sap tot el món, presentarà dificultats. Nosaltres ens comprometem a aplicar les vies més operatives, més efectives perquè puguem eliminar totes aquestes dificultats. us oferim la seva resposta transcrita: —Us comprometeu a respectar el procés constituent que surti del parlament català? —Hi insisteixo perquè no hi hagi dubtes. Ens comprometem a respectar la voluntat democràtica expressada democràticament pels catalans i les catalanes. Sense cap dubte. La manera com es pugui concretar jurídicament, segurament, com sap tot el món, presentarà dificultats. Nosaltres ens comprometem a aplicar les vies més operatives, més efectives perquè puguem eliminar totes aquestes dificultats. Quan parlem de la necessitat d’un procés constituent no estem posant una excusa, no estem dient que l’espai de decisió és un altre. Estem intentant d’imaginar com es pot articular jurídicament una cosa que fa quaranta anys les elits catalanes, juntament amb les elits espanyoles, van decidir tancar a pany i forrellat. Nosaltres diem: el cadenat que va posar el senyor Pujol nosaltres el volem obrir per tal que totes les opcions siguin possibles. I ho dic jo, que no vull que Catalunya se’n vagi d’Espanya, però que entén que el futur dels catalans i les catalanes és a ells que els correspon decidir per quins camins transita. I les propostes que fem van en la direcció no d’enfrontament, ni de guanyar unes eleccions, ni d’acumular poder institucionals per a negociar competències, sinó amb la voluntat sincera que la voluntat dels catalans i les catalanes tingui una expressió jurídica viable.

Summary: Vídeo: L'”apoyaré” de Pablo Iglesias


No hi pot haver sentència del judici contra el procés fins que el Tribunal de Justícia de la Unió Europea (TJUE) no es pronunciï sobre la immunitat d’Oriol Junqueras. Heus ací una condició necessària perquè Manuel Marchena i els altres sis magistrats de la sala que va jutjar els presos polítics es pugui pronunciar, perquè aquesta mateixa sala va formular el proppassat 1 de juliol una qüestió prejudicial al TJUE, amb seu a Luxemburg, sobre quin era l’abast de la immunitat de Junqueras. ‘Si tu dius que no saps amb certesa si Junqueras té immunitat, vol dir que consideres la possibilitat que potser sí que en té’, deia l’advocat Andreu Van den Eynde en aquesta entrevista recent a VilaWeb. La resposta no arribarà fins d’aquí a uns quants mesos, i fins aleshores no hi hauria d’haver cap mena de sentència. És més, depenent de quina fos la resposta de Luxemburg, el Tribunal Suprem hauria de sol·licitar un suplicatori al Parlament Europeu per a poder continuar el procediment. Perquè el tribunal es va avenir a preguntar sobre la immunitat, tal com demanava la defensa de Junqueras, però formulant a la justícia europea la pregunta que li va semblar pertinent. I és així que el Suprem demana al Tribunal de Luxemburg que aclareixi si Junqueras disposa d’immunitat des del moment mateix que va ser elegit eurodiputat en les eleccions del 26 de maig o bé si s’ha de fer una interpretació més restrictiva del Protocol sobre Privilegis i Immunitats de la Unió Europea, segons el qual la immunitat s’adquireix des de la primera sessió al Parlament Europeu, que va tenir lloc el 2 de juliol a Estrasburg. És una qüestió rellevant d’aclarir per al tribunal, perquè fins ara ha argumentat totes les decisions de privació de llibertat i de prohibició d’assistir a l’acte de promesa de la constitució espanyola dient que Junqueras no tenia immunitat perquè –segons el Suprem– la immunitat només es pot assolir després d’aquest acte de promesa i de la posterior comunicació per part de la Junta Electoral espanyola de la llista d’eurodiputats al Parlament Europeu. El Suprem ja es va contradir quan va impedir a Junqueras d’assistir a la constitució de l’eurocambra a Estrasburg, tot i que uns mesos enrere l’havia deixat anar a la sessió constitutiva del congrés espanyol a Madrid. Si el TJUE respon que Junqueras té immunitat des del moment que fou elegit (o quan el seu nom va aparèixer a la llista d’eurodiputats proclamats en el BOE del 14 de juny, cosa que els magistrats espanyols amaguen al Tribunal de Luxemburg), confirmarà que s’han vulnerat els seus drets polítics i la seva llibertat de moviments. I també els drets polítics dels seus votants. I si fos així, el Suprem hauria de demanar un suplicatori al Parlament Europeu per a suspendre la immunitat de Junqueras. La petició, la rebria directament el president de l’eurocambra, David Sassoli, que ho comunicaria al ple i la remetria a la comissió d’afers jurídics del parlament, que hauria d’analitzar el cas, demanant-ne informació i escoltant el diputat afectat. I en una sessió a porta tancada la comissió aprovaria un document recomanant al Parlament Europeu que aprovés la petició de suplicatori o que la desestimés, i en una sessió plenària es prendria una decisió en una votació per majoria simple. Mentrestant, durant tot el temps que durés aquesta tramitació, Junqueras disposaria d’immunitat i de la seva condició d’eurodiputat. El parany Però el Tribunal Suprem espanyol no està pas disposat a passar per això. Ja va impedir que s’arribés a aquesta situació mantenint Junqueras a la presó, impedint que complís el requisit imposat per les autoritats espanyoles de prometre la constitució, d’una banda, i que pogués anar a la sessió d’Estrasburg del 2 de juliol, d’una altra. I tampoc sembla que ho vulgui permetre per més que la resolució del TJUE sigui favorable a Junqueras. En la interlocutòria que Marchena i els altres magistrats de la sala van signar l’1 de juliol, introduïen aquest advertiment: ‘L’objecte de la qüestió prejudicial se suscita en la peça de situació de privació de llibertat. El seu tractament processal és autònom, tot i que sempre en relació de dependència amb la causa principal.’ És a dir, que el tribunal tracta com una peça separada de la principal la qüestió de la privació de la llibertat de Junqueras. ‘Ja veurem què fa el Suprem, perquè ha fet la pregunta dins una peça separada. Pot ser que tinguin la intenció de desvincular-la de la principal’, deia Van den Eynde. Així continuava l’argument del tribunal: ‘La resolució a adoptar , amb l’auxili de la qüestió que es promou, afecta un incident autònom en l’esmentada peça de situació personal , de manera que no condicioni el contingut del nostre pronunciament a l’hora de donar resposta a la pretensió acusatòria que s’exerceix.’ Volen aïllar la situació de Junqueras de la resta dels acusats i no quedar lligats de mans a la decisió que prengui el TJUE per poder dictar sentència. El procediment accelerat que se segueix a Luxemburg per a respondre la qüestió prejudicial pot durar uns quants mesos, i –si calgués– el procediment d’un suplicatori es podria allargar unes quantes setmanes i mesos més. El Suprem no controlaria el calendari, ni tampoc la situació de Junqueras, que és ni més ni menys que ‘el motor de la rebel·lió’, segons la fiscalia. Però hi pot haver una condemna de tots els acusats tret de Junqueras? Hi pot haver una sentència condemnatòria que afecti tots els acusats, inclòs Junqueras, abans no s’hagi pronunciat el Tribunal de Luxemburg? El Suprem ja ha preparat el terreny per poder-ho fer. I encara podria tenir l’aval del Tribunal de Luxemburg, si finalment els jutges del TJUE dictaminen que la qüestió de la immunitat de Junqueras depèn d’allò que decideixin els tribunals espanyols. Les consideracions que va fer el jutge únic que va veure el cas de Carles Puigdemont i de Toni Comín sobre la petició de mesures cautelars per a poder assistir al ple del Parlament Europeu a Estrasburg anaven en aquesta línia. I va denegar les cautelars. No va entrar de ple en la qüestió de fons, que és si allò que han decidit més de dos milions de ciutadans europeus pot ser tombat i invalidat per uns jutges.

Summary: Marchena maniobra per condemnar els presos sense esperar la decisió de Luxemburg sobre Junqueras


Ja fa uns quants anys, el 2013, que Jordi Évole va rebre el premi Òmnium Cultural de Comunicació a la Nit de Santa Llúcia. Quan el va recollir, va fer un parlament sincer tot explicant que quan li havien comunicat que havia guanyat el guardó, se n’havia sorprès. ‘Però… si no sóc de la vostra corda’, els va dir. Algú, a Òmnium, li’n va confessar el motiu: ‘Et volem seduir.’ Qui sap si aquesta persona va ser Jordi Cuixart. Sigui com sigui, durant la seva presidència Òmnium ha defensat l’estratègia de seduir aquells que no se senten independentistes i fer pedagogia per tot l’estat espanyol. En aquest context cal llegir l’acte organitzat ahir al Círculo de Bellas Artes de Madrid, on Cuixart va ser l’autèntic protagonista. Gemma Nierga hi presentava el llibre Tres dies a la presó, en què explica una conversa de dotze hores amb el president d’Òmnium als Lledoners. Si l’acte, pel lloc i el context on es va fer, pot semblar estrany a molta gent, també ho eren els periodistes que acompanyaven Nierga dalt l’escenari: Pepa Bueno, Antonio García Ferreras i Jordi Évole mateix, tres figures molt conegudes als mitjans de l’estat espanyol. A les primeres files de la sala, algunes personalitats polítiques, com ara Jon Inarritu, Josep Maria Álvarez, Joan Ignasi Elena i Carles Campuzano, però poques fora d’aquest àmbit, tret de l’escriptor Juan José Millás. El llibre va ser una idea de Cuixart, que, sense conèixer personalment Gemma Nierga, li va demanar que l’escrivís: ‘Li vaig dir si n’estava segur i em va dir que sí, que admirava molt Ernest Lluch i que sempre l’acompanya una frase que jo vaig pronunciar: “Vostès que poden, dialoguin.”‘ Cuixart reconeixia que Nierga no havia pres mai posició sobre el procés i hi va veure la persona ideal per a fer arribar les seves reflexions a Espanya, una obsessió que també va palesar unes quantes vegades en la seva declaració davant el Tribunal Suprem d’abans-d’ahir. La primera intervenció de Jordi Évole arrenca alguns aplaudiments, però ell els talla en sec: ‘Crec que és una mala notícia que s’hagi fet aquest llibre. No s’havia d’haver fet mai. Que ell i alguns altres siguin a la presó és una anomalia.’ Però també critica els presos –sense dir noms– que han dit durant el judici que la declaració d’independència no es volia fer efectiva: ‘Jo si fos independentista em sentiria enganyat escoltant certes declaracions. Però no amb la de Cuixart: sòlida, digna i compromesa.’ Ferreras també elogia la figura de Cuixart i diu que és el ‘més coherent de tots’: ‘Jo no sóc independentista i crec que els líders independentistes s’han equivocat, però veig Cuixart i no hi veig un colpista. Qui ho digui s’equivoca, és un pacifista.’ I remata: ‘Fins i tot crec que és més proper a un espanyol d’esquerres que no a un català monàrquic.’ Nierga atura la tanda d’elogis per recordar que en el transcurs d’una de les entrevistes es van enganxar quan ella li va demanar si mai havia pensat en els catalans que no són independentistes i que ‘se senten trepitjats’: ‘”Per què?”, em deia. I jo li vaig respondre que a vegades, en alguns llocs, em sentia arraconada. Per exemple, quan explicava en segons quins cercles que no havia anat a la manifestació de la Diada.’ Al final de l’acte Pepa Bueno subratlla que el llibre li ha deixat un regust amarg perquè creu que a Catalunya s’ha patit molt: ‘És la història d’un patiment. Té solució?’, es demana. Dalt l’escenari, ningú no hi sap trobar resposta i apareixen paraules com ‘dolor’ o ‘societat esquinçada’. Llavors Ferreras recorre a Joan Coscubiela per a donar optimisme a la sala: ‘Com que no té solució, s’hi haurà de trobar una sortida.’ I molts assenteixen. Évole diu que sí que hi troba una solució. Creu que els polítics han de ser més valents i dir als seus votants la veritat, encara que no els agradi. I torna a posar l’exemple de la declaració d’independència. ‘M’agradaria que alguns dirigents polítics –tampoc sense dir noms– diguessin a la gent que va celebrar la declaració d’independència: “Mira, allò que vàrem declarar no anava de veres.” I afegeix: ‘Estic segur que en Cuixart sí que estaria disposat a dir-ho en un míting.’

Summary: Cuixart i l’estratègia de la seducció a Madrid


El president de la Generalitat, Quim Torra, declararà a dos quarts d’onze del matí com a investigat per un delicte de desobediència, per no haver retirat en el termini establert per la Junta Electoral espanyola els llaços grocs i les pancartes per la llibertat dels presos polítics dels edificis públics. Torra va avançar ahir que no hi aniria a defensar-se, sinó a ‘acusar l’estat espanyol de violar dret i llibertats’. L’Assemblea Nacional Catalana, Òmnium Cultural, l’Associació de Municipis per la Independència i l’Associació Catalana de Municipis i Comarques han anunciat una acció de suport a les portes del TSJC abans que Torra hi declari. El Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC) l’ha citat a declarar per la querella de la Fiscalia Superior que deia que Torra havia desatès el mandat de la junta electoral ‘conscientment i deliberadament’, mantenint ‘ni que fos de manera encoberta o simbòlica’ símbols i cartells ‘de la mateixa naturalesa ideològica i partidista, representativa únicament dels postulats d’una part de la societat’. Per un cas semblant, la batllessa de Berga, Montserrat Venturós, va ser inhabilitada. Segons el fiscal Francisco Bañeres, el requeriment de la junta va ser ‘clar i exprés’, però va ser ‘reiteradament desatès’ pel president. El primer pronunciament de la junta electoral va ser l’11 de març, però va fer-ne un altre una setmana després, deixant vint-i-quatre hores a Torra per retirar totes les pancartes i símbols i advertint que, si no ho feia, podia incórrer en responsabilitats administratives i penals. El president va canviar llavors el llaç groc per un altre de blanc amb una franja vermella a la façana del Palau de la Generalitat. Va col·locar una nova pancarta damunt de l’anterior, amb el mateix lema sobre els presos i els exiliats, però amb el canvi de color del llaç. També va afegir-ne una altra amb la frase ‘llibertat d’expressió’. El president va actuar d’aquesta manera quan el Síndic de Greuges, Rafael Ribó, li va recomanar de retirar els llaços grocs i les estelades dels edificis de la Generalitat. Segons la querella de la fiscalia, Torra va ‘desatendre el mandat’ de la junta de manera ‘conscient i deliberada’, perquè va mantenir la simbologia, ni que fos de manera ‘encoberta’. De fet, la junta electoral ja va instar el 21 de març el conseller d’Interior a actuar, quan va constatar ‘l’existència d’una voluntat de desobeir’ per part de Torra. El canvi d’uns símbols per uns altres, va dir la junta, ‘no es pot entendre com un intent de compliment formal i no té cap altra finalitat que esquivar els requeriments emesos per aquesta junta’. Finalment, funcionaris de la Generalitat van despenjar la segona pancarta i Torra va fer-ne penjar una altra que feia referència als drets fonamentals d’opinió i expressió, recollits a la Declaració Universal dels Drets Humans, que va ser autoritzada per la junta electoral. Aquesta ‘reiterada negativa a complir’ al fet establert per la junta electoral, diu la querella, ‘no pot quedar emmascarada ni per una suposada voluntat d’acudir a uns altres òrgans informants’ que no tenen competència en aquesta matèria (en referència al Síndic), ni tampoc per una ‘substitució dels símbols per uns altres que pretenien significar exactament el mateix’. Continuava essent ‘simbologia partidista’, a parer de la fiscalia, que a més incloïa ‘una multitud de cartells amb expressions escrites’. Les resolucions de la junta electoral, diu el fiscal, es refereixen ‘amb claredat’ a tota mena de simbologia ideològica, encara que es focalitzin en estelades i llaços grocs. Els fets tenen d’antuvi una ‘presència delictiva’ El magistrat del TSJC Carlos Ramos Rubio, ponent de la resolució per la qual s’ha admès a tràmit la querella, exposa per quins motius s’ha d’admetre. Diu que s’ha d’acceptar tenint en compte que la demanda es dirigeix contra una persona aforada davant el TSJC, que compleix els requisits descrits a la llei d’enjudiciament criminal, que la relació circumstanciada de fets que incorpora ‘presenta d’antuvi una presència delictiva’ i que aporta ‘un principi de prova’ d’aquells fets. Gonzalo Boye, advocat de Torra, creu que l’ordre de la Junta Electoral espanyola era ‘il·legal i fins i tot prevaricadora’, ‘no era clara, sinó general’ i ‘obligava el president Torra a fer coses que no podia fer perquè la llei li ho prohibeix’. De fet, el president va presentar una querella contra la junta electoral per prevaricació.

Summary: Torra declara al TSJC acusat de desobediència pel llaç groc del Palau de la Generalitat


La diputada de la CUP Mireia Boya ha dit que la llei del referèndum s’aprovarà entre el 6 i el 7 de setembre, una data que havia estat pactada amb Junts Pel Sí, segons que ha explicat en una entrevista al programa ‘El Suplement’ de Catalunya Ràdio. D’altra banda, s’ha mostrat convençuda que l’1-O hi hauria urnes, tot i que no les hagi vistes ‘físicament’. En relació amb els atemptats de Barcelona i Cambrils, Boya s’ha mostrat indignada amb la visita de Felipe VI a les víctimes dels hospitals i ha dit que era un acte hipòcrita, ja que ‘ell mateix contribueix a finançar els atemptats, relacionant-se amb l’Aràbia Saudita’. De la mateixa manera, ha demanat que el rei espanyol no assisteixi a la manifestació convocada per a dissabte que ve amb el lema ‘No tinc por’.

Summary: Mireia Boya diu que la llei del referèndum s’aprovarà entre el 6 i el 7 de setembre


‘Sóc en Joan Coma. Fa poca estona que la policia m’ha detingut. Ara mateix em traslladen a Madrid contra la meva voluntat.’ Així comença el missatge que va enregistrar Joan Coma per al moment que fos detingut, que ha estat avui al matí. L’ha difós la campanya de suport al regidor de la CUP de Vic, el Moviment 3003, que ha convocat avui concentracions de suport a Coma davant els ajuntaments de tot el país. Coma agraeix les mostres de suport que ha rebut des de fa temps, quan va ser investigat per haver instat a la sedició després d’haver donat suport a la declaració independentista del 9 de novembre de l’any passat aprovada pel parlament. ‘Em feu sentir lliure i sense por’, diu Coma. ‘Podria no declarar però de camí forçat a l’Audiència no paro de pensar que sí, que hi tenim molt a dir. El problema no el tinc jo ni nosaltres, sinó ells’. I remarca: ‘I no seran ells, sinó nosaltres, independentistes i no independentistes, els qui decidirem a les urnes el futur del nostre poble. Si cal, sense permís.’ Acaba dient: ‘Ens veiem aviat, on tot comença.’

Summary: El missatge de Joan Coma per al moment de la seva detenció: ‘Ens veiem aviat, on tot comença’


La fiscalia d’Escòcia, que actua en nom de l’estat espanyol, acusarà l’ex-consellera d’Ensenyament, Clara Ponsatí, de ‘conspiració per alterar la constitució amb mitjans criminals’ i ‘traïció’ per executar l’euroordre contra ella, segons han confirmat fonts de la defensa a l’ACN. Els dos crims són els que la ‘Crown Office’ escocesa considera equiparables al delicte espanyol de rebel·lió, i els que defensarà durant el judici per l’extradició, que està previst que comenci el 30 de juliol. Demà la defensa de Ponsatí i la fiscalia aniran als jutjats d’Edimburg per una última vista preliminar del cas. Segons que han indicat des de la defensa, Ponsatí considera ‘surrealista’ l’acusació de traïció i els seus advocats defensaran que no se l’ha d’extradir perquè la justícia espanyola ‘criminalitza les opinions i els vots dels diputats’. La fiscalia escocesa va notificar dilluns als advocats de Ponsatí que utilitzaria els càrrecs de conspiració i traïció per intentar extradir l’ex-consellera. Uns càrrecs que, segons indiquen des de la defensa, impliquen prevaricació, una desobediència constant i ‘imprudent’ag de les ordres judicials i una mobilització massiva de la ciutadania. La defensa de Ponsatí, liderada per l’advocat Aamer Anwar, assegura que si la primera ministra escocesa hagués organitzat un referèndum i el govern britànic hagués enviat 15.000 agents de policia per a ‘atacar votants’ i hagués empresonat mig govern i forçat l’altre mig a l’exili, ‘hi hagués hagut una condemna global’. I això, remarca, ‘és el que va passar a Catalunya’. Segons els advocats, Ponsatí no ha de ser retornada a l’estat espanyol perquè les autoritats judicials ‘criminalitzen les opinions i els vots dels diputats i els ministres en l’exercici del seu deure’ i posen en perill ‘l’estat de dret’. Per la defensa, la doble criminalitat ‘no es compleix’ a Escòcia i equiparar la rebel·lió espanyola a la traïció o conspiració britàniques. D’acord amb la defensa, l’euroordre contra Ponsatí viola també el ‘principi de proporcionalitat’ perquè l’ex-consellera podria passar 33 anys a la presó si fos condemnada. Els advocats argumentaran que Ponsatí no va tenir cap rol en les ‘manifestacions espontànies’ de l’1-O, que defensaran que van ser un exercici del dret a la lliure associació que no es pot considerar violència.

Summary: La fiscalia d’Escòcia assumeix l’acusació de l’estat espanyol contra Clara Ponsatí


El ple de l’Ajuntament de Barcelona ha aprovat aquest divendres la modificació del Pla General Metropolità que obligarà els promotors d’habitatge i de grans rehabilitacions a destinar un 30% de la nova construcció a habitatge social i que ampliarà el dret a tanteig i retracte a tota la ciutat. Els grups municipals de Barcelona en Comú, el PDECat, ERC, el PSC i la CUP i els dos regidors no adscrits Gerard Ardanuy i Juanjo Puigcorbé han votat a favor de la mesura, mentre que el PP i Ciutadans n’han votat en contra. Ciutadans, però, s’ha abstingut en la votació sobre l’ampliació del dret a tanteig i retracte a tota la ciutat. La quarta tinenta de batllia, Janet Sanz, ha dit que la mesura representa un ‘canvi de rumb històric’ i ha desitjat que s’estengui a altres ciutats. Segons que ha explicat, permetrà de crear uns 350 habitatges protegits l’any, que tindrien un preu d’uns 510 d’euros al mes en el cas del lloguer i d’uns 130.000 euros en els de la compra en ‘districtes centrals’. Sanz ha afirmat que l’obligació de destinar un 30% de les noves construccions a habitatge social corresponsabilitza el sector privat i treballa en la necessitat de tenir un parc d’habitatge assequible a la ciutat. ‘L’urbanisme no és neutre, pot donar cobertura a operacions que beneficien els de sempre’, ha remarcat. Colau demana canvis en matèria d’habitatge a altres ciutats i a l’estat La batllessa de Barcelona, Ada Colau, ha celebrat que es comencin a realitzar ‘mesures reals i no retòriques’ en matèria d’habitatge perquè aquest no es tracti com una ‘mercaderia’. ‘Alguns vam entrar a la institució per facilitar això’, ha dit dirigint-se als representants de les entitats socials que han impulsat la mesura que estaven presents a la sala del ple. A més, Colau ha reclamat als diferents grups que ‘mantinguin la majoria’ per desenvolupar canvis en matèria d’habitatge a altres ciutats i a l’estat. En aquest sentit, ha demanat als diferents partits que mantinguin la majoria expressada al plenari al congrés espanyol per modificar la Llei d’Arrendaments Urbans per acabar amb els lloguers ‘abusius’. ‘No deixin passar ni un minut’, ha dit. La majoria de l’oposició vota a favor, però insisteix que ‘no soluciona el problema’ El regidor del PDECat Jordí Martí ha insistit que la mesura ‘no soluciona el problema de l’habitatge’ i ha demanat acords entre administracions, polítiques a anys vista i una visió metropolitana en matèria d’habitatge. A més, ha exigit que s’activi tot l”arsenal legal’ per arribar al 15% d’habitatge protegit a la ciutat. El regidor d’ERC Jordi Coronas ha afirmat que es tracta d’un petit pas necessari i ha destacat que és ‘moment de demanar generositat a totes les parts, també al sector privat’. ‘Si no es resol el problema de l’habitatge, el sector privat també tindrà un problema’, ha avisat. Per la seva banda, el regidor del PSC Jaume Collboni ha assegurat que es tracta d’una mesura necessària que hauria de formar part d’un paquet de mesures en matèria d’habitatge que'”s’haurien d’haver posat en marxa des del principi’. En aquest sentit, ha retret a Colau que no hagi impulsat mesures i que aquestes hagin hagut de ‘venir de fora’. El regidor de la CUP Pere Casas ha dit que possiblement sigui la mesura més important de la legislatura, però ha lamentat que'”arribi tres anys tard’. Casas ha avisat que, davant l”ona especulativa actual’, si la mesura no té efectes en el sector immobiliari pot generar frustració. El regidor no adscrit Gerard Ardanuy ha celebrat que es canviï el centre de les polítiques d’habitatge i ha destacat la necessitat de tenir un parc d’habitatge públic potent. De la mateixa manera, el regidor no adscrit Juanjo Puigcorbé ha dit que per resoldre el problema de l’habitatge es necessiten solucions múltiples i ha subratllat que la col·laboració del sector privat és imprescindible. PP i Ciutadans, els únics grups que voten en contra Els grups municipals del PP i Ciutadans han estat els únics que no han votat a favor de cap de les dues mesures, ni a la de destinar el 30% de les noves construccions a habitatge social ni a l’ampliació del dret de tanteig i retracte. El regidor de Ciutadans Koldo Blanco ha criticat que s’estigui ‘actuant amb precipitació’ i que no hi ha hagut temps d’estudiar ni la modificació, ni les al·legacions ni les conseqüències de la mesura. ‘Encara està en marxa una comissió d’estudi sobre la mesura”‘ ha afirmat Blanco. Per la seva banda, el regidor del PP Alberto Fernández Díaz ha lamentat que només el 3% del totals dels habitatges a Barcelona siguin públics. ‘Amaguen el fracàs en política d’habitatge’, ha dit.

Summary: El ple de l’Ajuntament de Barcelona aprova l’obligació de destinar el 30% de la nova construcció a habitatge social


L’obra Jo soc aquell que va matar Franco (Proa, 2018), de l’escriptor Joan-Lluís Lluís, ha guanyat el Premi Joaquim Amat-Piniella, que impulsa Òmnium Cultural al Bages-Moianès i que per tretzè any consecutiu es concedeix a una obra ja publicada. L’escriptor de Perpinyà s’ha endut els 2.000 euros del premi. El jurat ha destacat que és un relat ucrònic que demostra, no només un amor condicional per la llengua, sinó també una gran capacitat ‘fabuladora’ de l’autor. La novel·la planteja la història d’un filòleg solsoní que fuig de la guerra, un heroi humil que, després d’haver patit un suposat bombardament franquista sobre el camp d’Argelers, decideix matar franquistes i s’incorpora al maquis. ‘Què hauria passat si Franco hagués declarat la guerra als aliats i hagués atacat la Catalunya Nord?’. La novel·la de Lluís especula sobre aquesta possibilitat i acaba fent una ucronia que té a veure amb l’actualitat del país. El jurat estava format per Genís Sinca, Toni Mata, Llorenç Capdevila, Montserrat Caus i Jordi Estrada. La resta d’obres finalistes amb qui ha competit la guanyadora són ‘Retorn’, de Carles Casajuana; ‘Els anys de la serp’, de Joan Rendé; i ‘El camí de les Aigües’, de Carme Martí. El premi l’organitzen Òmnium Bages-Moianès i l’Ajuntament de Manresa, amb la col·laboració de la Biblioteca del Casino, el Gremi de Llibreters, l’Associació Misteriorsa Llum i l’Associació Memòria i Història de Manresa. L’acte, obert a tothom i emmarcat dins de la Festa de la Llum que se celebra aquests dies a Manresa, ha tingut lloc a l’Auditori de la Plana de l’Om. Joan-Lluís Lluís ha publicat una quinzena de títols des que es va donar a conèixer el 1993, entre els quals hi ha Els ulls de sorra (1993), El dia de l’ós (2004) Premi Creixells, Aiguafang (2008) Premi de la Crítica Serra d’Or, Xocolata desfeta (2010), El Navegant (2016) Premi de la Crítica Serra d’Or. Amb Jo soc aquell que va matar Franco va guanyar el Premi Sant Jordi de l’any 2018.

Summary: Joan-Lluís Lluís guanya el Premi Amat-Piniella per ‘Jo soc aquell que va matar Franco’


Abans no començà a sonar el seu nom, impulsat per l’activisme de Súmate i pels seus llibres d’èxit, Antonio Baños era conegut per la seua feina d’anys en el periodisme, però també tenia un nom en l’escena musical barcelonina. Amb la seua guitarra i la seua veu, es va destacar en alguns grups de l’òrbita del punk i del pop, especialment de Los Carradine. Los Carradine, entre el 1993 i el 2007, van publicar quatre maquetes i un disc i van tocar en tot de sales de concert i festivals, on deixaren una marca evident, que els seus admiradors recorden amb molta intensitat. Víktor Parkas, per exemple, va escriure aquest preciós article a El País, en què remarcava el passat musical de Baños, quan ja sonava com a possible cap de llista de la CUP. Los Carradine era un grup amarat de grans noms de la música de protesta anglosaxona, però de la menys òbvia i previsible: gent com Joe Strummer i Billy Bragg. A aquest darrer fins i tot li van dedicar una de les cançons més emblemàtiques, que titularen amb el seu nom. I a ‘Billy Bragg’, els Carradine deien que les xiques preferien anar-se’n amb gent més tendra i els partits preferien perfils més moderats. Ho feien amb l’humor sarcàstic, que els mestres els havien ensenyat que era una de les maneres més contundents de combatre ‘el gran circ liberal’. Ara, quan amb el pas dels anys Bragg ha arribat a dir que era votant ‘circumstancial’ dels liberals-demòcrates i ha reconegut que ja no esperava la fi del capitalisme, Baños aparcarà la guitarra i encapçalarà la llista dels anticapitalistes catalans. Però als curiosos els quedaran tot de vídeos per a conèixer i assaborir. Com aquests que us presentem avui.

Summary: Los Carradine: el passat musical d’Antonio Baños


WASHINGTON, 2 (EUROPA PRESS) El secretari de Seguretat Nacional, el general John Kelly, ha confiat que el mur que el president nord-americà, Donald Trump, ha ordenat construir a la frontera amb Mèxic per frenar la immigració il·legal estigui acabat en dos anys. “Realment espero que estigui fet en els pròxims dos anys”, ha dit Kelly en una entrevista concedida a Fox News. El secretari de Seguretat Nacional ha indicat que les obres començaran en pocs mesos “en les zones on més es necessita” el mur i després s’anirà completant. Kelly, que ha viatjat fins a McAllen, a Texas, per veure de primera mà els treballs a la frontera sud, s’ha mostrat conscient que, per tallar el flux migratori, faran falta més agents fronterers i tecnologia. També ha admès la importància de mantenir bones relacions amb Mèxic per gestionar la frontera comuna i ha expressat el seu desig d’establir una comunicació “mútuament beneficiosa” amb les autoritats mexicanes. El general ha revelat que en aquests moments estan centrats en “l’aspecte econòmic”. “Crec que el finançament arribarà relativament de pressa”, ha afirmat. Malgrat que Trump ha estimat en 8.000 milions de dòlars el cost del mur, el Congrés apunta almenys al doble de diners. D’altra banda, ha defensat l’ordre de Trump de suspendre l’entrada de ciutadans d’Iran, Iraq, Síria, Líbia, Iemen, Sudan i Somàlia –països de majoria musulmana– i el programa d’acolliment de refugiats per raons de seguretat nacional. “No tothom als Estats Units vol a Trump”, ha admès i ho ha atribuït al fet que “els nord-americans no estan acostumats al fet que es prenguin decisions” ràpides i molt menys al fet que es compleixin les promeses fetes en campanya electoral.

Summary: EUA/Mèxic.- EUA confia a construir el mur amb la frontera amb Mèxic en dos anys


El president de la Generalitat, Quim Torra, ha dit que no va considerar expulsar els consellers d’ERC del govern després de la decisió del president del parlament, Roger Torrent, d’acatar la retirada de la seva acta de diputat. En aquest sentit, Torra ha explicat a ‘El Matí de Catalunya Ràdio’ que va consultar la decisió de convocar eleccions amb molta gent, però que ‘no era partidari de retirar ERC del govern’ perquè ‘la unitat és l’única manera de culminar el mandat de l’1-O‘. Tanmateix, Torra ha lamentat que Torrent acatés la decisió de la JEC, perquè d’aquesta manera s’ha deixat ‘la presidència de la Generalitat a la intempèrie’, fet que pot obrir la porta a noves querelles per usurpació de funcions, com ja ha fet el PP. El president ha insistit que sempre ha treballat per bastir ponts dins de l’independentisme i que ha estat ‘lleial als consellers del govern, fossin del color que fossin’. Ara bé, ha dit que la suspensió de la sessió d’investidura del president Carles Puigdemont, de la qual avui fa dos anys, va ser l’inici dels possibles recels entre els socis de govern. Torra s’ha reafirmat en no anunciar la data de les eleccions fins que no s’hagi aprovat el pressupost. ‘Calia que poséssim els pressupostos per tirar endavant i veure si hi ha cap opció perquè el diàleg amb l’estat no sigui una foto amb ponsèties’, ha assegurat. Sobre la taula de diàleg, ha afirmat que té l’encàrrec de portar-hi l’autodeterminació i l’amnistia, però ha matisat que no és només una ‘qüestió del president’, sinó que les negociacions s’han d’acordar dins del conjunt dels partits independentistes. Dit això, també s’ha preguntat quina proposta li farà Pedro Sánchez, que en l’anterior legislatura va trencar el diàleg quan va aparèixer la figura del relator per donar garanties. Finalment, el president també ha dit que no té intenció ‘d’aferrar-se al càrrec’ i que descarta ser candidat en les pròximes eleccions. ‘Tot i això, seré al costat de la gent que vulgui tirar endavant la independència’, ha afegit.

Summary: Torra: ‘No era partidari de retirar ERC del govern perquè vinc del món de la unitat’


La Junta Electoral espanyola (JEC) es reuneix aquest divendres i, damunt la taula, hi té les inhabilitacions del president de la Generalitat, Quim Torra, i del president d’ERC, Oriol Junqueras, en la seva condició d’eurodiputat. La JEC és el màxim organisme electoral i té una composició polèmica: vuit magistrats del Tribunal Suprem espanyol elegits per sorteig i cinc vocals nomenats pel congrés espanyol proposats pel PSOE, el PP, Ciutadans i Unides Podem. Tot i que la seva funció principal és l’arbitratge en període electoral, pot prendre dues decisions –avançant-se al Suprem– que poden sacsejar el tauler polític. La Junta Electoral espanyola: un tribunal paral·lel que pot avançar el Suprem Torra va ser condemnat per desobediència pel Tribunal Superior de Justícia de Catalunya, però la sentència encara no és ferma. La defensa del president ja ha dit que esgotarà totes les vies judicials, i això passa primer per presentar un recurs al Suprem i després per presentar batalla al Tribunal d’Estrasburg en el cas que el Suprem confirmi la condemna i la inhabilitació. Però abans no es pronunciï el tribunal poden passar mesos. El recurs al Suprem garanteix el dret a una doble instància judicial, un dret que es veuria vulnerat per la JEC si decidís d’executar la inhabilitació de Torra, tal com demanen el PP, Ciutadans i Vox. Gonzalo Boye, advocat de Torra, explicava dimarts en una entrevista a VilaWeb que una decisió de la JEC en aquest sentit, que es basa en una reforma de la LOREG de l’any 2011, era dubtosament constitucional. A més, seria contrària al reglament del Parlament de Catalunya, que estableix que un diputat només pot ser inhabilitat amb sentència ferma. Boye també denunciava la falta de legitimitat de la JEC i la paradoxa que l’organisme que va començar el procediment judicial contra Torra fos qui acabés executant la condemna, tot i ser-ne la suposada víctima. El recorregut de la inhabilitació de Torra Si la JEC inhabilités el president Torra, envairia les competències del Suprem i xocaria frontalment amb el Parlament de Catalunya, que es veuria en la disjuntiva d’acatar la JEC o bé de plantar cara i defensar Torra. La JEC notificaria la resolució al parlament i el ple hauria de prendre una decisió sobre retirar la condició de diputat a Torra, o no, després d’un dictamen de la comissió de l’estatut dels diputats, prevista a l’article 64 del reglament. En aquest sentit, el president ha defensat en tot moment que ell només cessaria de les seves funcions si la cambra li retirés la confiança. Paral·lel, la defensa de Torra podria presentar un recurs a la sala tercera del Suprem contra la inhabilitació dictada per la JEC i sol·licitar la concessió de mesures cautelaríssimes perquè pogués romandre en el càrrec mentre el tribunal estudiés el recurs. L’impacte d’una inhabilitació de Junqueras El Suprem estudia les al·legacions del cas Junqueras i aviat haurà de prendre una decisió sobre la manera com executa la sentència del Tribunal de Luxemburg, que li reconeix la immunitat com a eurodiputat. No obstant això, el Suprem es va afanyar a dictar sentència contra Junqueras abans que s’hi pronunciés Luxemburg, i la JEC pot aprofitar-ho per decretar la inhabilitació del president d’ERC per una inelegibilitat sobrevinguda i fer córrer la llista, nomenant nou eurodiputat Jordi Solé, també d’Esquerra. Contra aquesta decisió també es podria recórrer a la sala tercera del Suprem. Les al·legacions que va presentar dilluns l’advocacia de l’estat espanyol al Suprem ja ho preveien. Segons l’advocacia espanyola, Junqueras té immunitat sempre que la JEC no el declari inhabilitat d’acord amb la sentència ferma del Suprem. En conseqüència, la JEC pot executar la inhabilitació de Junqueras, desobeint Luxemburg, i d’aquesta manera estalviar un tràngol a Manuel Marchena. L’alternativa és que l’organisme electoral s’inhibeixi fins que el Suprem prengui una decisió sobre Junqueras. Però una decisió de la JEC inhabilitant Junqueras pot ser un entrebanc per a l’estratègia del PSOE per a investir Pedro Sánchez amb l’abstenció d’ERC. Els socialistes no controlen la JEC –que té una composició de tarannà més aviat conservador– i han de ratificar l’acord amb els republicans, però temen que una inhabilitació prematura de Junqueras afecti la posició d’ERC a la investidura, tot i que ja ha estat ratificada pel consell nacional amb una àmplia majoria. L’endemà d’haver-se publicat la sentència de Luxemburg, Junqueras ja va mostrar-se partidari que la seva situació personal no condicionés la negociació del seu partit amb el PSOE.

Summary: La JEC, entre l’obediència a Luxemburg i l’escàndol d’inhabilitar Junqueras i Torra


Aquest 2020 es commemorarà el centenari del naixement de l’escriptor Joan Perucho (Barcelona, 1920-2003) i la Generalitat de Catalunya ja ha anunciat l’Any Perucho, a càrrec de l’escriptor i periodista Julià Guillamon, segurament l’estudiós que més el coneix, després d’una recerca que va durar anys i que va donar com a resultat la magna biografia Joan Perucho, cendres i diamants. Biografia d’una generació (Galaxia Gutenberg). Una sèrie d’editorials en recuperaran alguns dels títols més emblemàtics i també apareixeran noves aportacions. Edicions 62 ha estat la més matinera avançant-se al començament de l’any, que es presentarà al gener, amb una nova edició d’una de les seves obres més conegudes i celebrades, Les històries naturals. Novel·la fantàstica, novel·la històrica, novel·la d’aventures i molt més. Llegiu-ne un fragment. Algunes de les reedicions i novetats entorn de l’Any Perucho A més de la nova reedició en tapa dura de Les històries naturals per part d’Edicions 62, ja a les llibreries, el segell de butxaca del Grup 62, laButxaca, farà noves edicions de Llibre de cavalleries, que va ser la seva primera novel·la, i Les aventures del cavaller Kosmas, premi Ramon Llull, Nacional de la Crítica i Joan Crexells l’any 1981. Dins el mateix grup, i amb Guillamon en el centre d’operacions, l’editorial Empúries presentarà al gener l’assaig Joan Perucho i la literatura fantàstica. Segons que explica l’editor, Josep Lluch: ‘Guillamon ha reescrit de dalt a baix el seu primer llibre, del 1989, i hi ha incorporat i sintetitzat tot allò que ha après de Perucho (i que hi ha viscut), en una mirada que relaciona l’escriptor amb el pop.’ Explica la contracoberta de Joan Perucho i la literatura fantàstica que l’obra ‘és un assaig inesperat i innovador que pren com a punt de partida Les històries naturals, la novel·la de vampirs que Joan Perucho va publicar el 1960 i que s’ha traduït a una desena de llengües’. La tesi de Guillamon: ‘En una època determinada pel realisme i el compromís polític, als anys seixanta, Perucho anticipa la literatura postmoderna.’ Més novetats: Edicions 62 també publicarà una antologia de la poesia de l’escriptor, a cura de Julià Guillamon, cap al febrer. I ell mateix amb el dibuixant Toni Benages han fet una versió en còmic del Llibre de cavalleries, que Empúries publicarà al març a Empúries. Fora dels segells del Grup 62, l’editorial Comanegra publicarà la reedició conjunta de Diana i la mar morta & Cendres i diamants, un de narrativa curta i l’altre de poesia, que gaudirà d’un pròleg de Marina Espasa. I Vibop edicions publicarà una plaquette sobre la relació de Perucho amb la Terra Alta dins la col·lecció Envinats, també obra de Julià Guillamon.

Summary: La reedició de ‘Les històries naturals’ de Joan Perucho s’avança a la celebració del centenari de l’escriptor


La jutgessa de l’Audiència espanyola Carmen Lamela serà qui haurà de decidir si tramita la querella contra l’advocat Gonzalo Boye, contra Carles Puigdemont, els consellers exiliats, la jutgessa belga que ha admès la demanda contra Pablo Llarena i la traductora d’aquesta demanda. Lamela és qui va començar a instruir la causa per rebel·lió contra els membres del govern i contra Jordi Sànchez i Jordi Cuixart, i qui va prendre la decisió inicial d’empresonar-los tots. També ha instruït la causa per sedició contra el major Josep Lluís Trapero i la intendent Teresa Laplana. La causa general del procés va acabar essent assumida per Llarena. Però la posició bel·ligerant de Lamela contra el procés i els dirigents independentistes és ben clara; no tan solament per les decisions que va prendre i les mesures preventives que va dictar, sinó també per l’explicació dels fets que va fer, considerant bo el relat de la violència del primer d’octubre que va inventar la fiscalia, i fins i tot per la seva actitud quan va prendre declaració als consellers, just abans d’empresonar-los, mirant el mòbil quan li parlaven. Ara Lamela haurà de decidir si admet les querelles que han presentat la formació ultra Vox i el Movimiento 24DOS, de juristes de perfil ultradretà i filofranquista, que acusen els querellats de prevaricació, usurpació de funcions i presentació de traducció falsa i falsedat documental. Entre els querellants, hi ha un ex-jutge del Suprem, Adolfo Prego, que fa apologia del franquisme i que ha estat l’advocat de María Dolores de Cospedal; i també el catedràtic Nicolás González-Cuéllar, que és l’editor dels llibres que publica el jutge Manuel Marchena. Doncs Manuel Marchena és el president de la sala segona del Tribunal Suprem, l’última instància penal del poder judicial, i qui haurà de jutjar la causa contra l’1-O. Perfil: Manuel Marchena, un home del PP al capdavant del jurat contra l’1-O Gonzalo BoyeAquesta querella contra Boye, presentada per una formació ultra i per un amic del magistrat que jutjarà el primer d’octubre, ha anat a parar a la taula de la jutgessa que va començar a instruir l’1-O i que va ficar mig govern i Sànchez i Cuixart a la presó. Aquesta querella és la forma jurídica que ha pres l’ofensiva contra Gonzalo Boye i els advocats dels represaliats. Abans, l’ofensiva ha tingut una dimensió mediàtica i política, com a reacció a l’impacte i la sensació de pànic que aquest agost va originar la demanda civil presentada contra Pablo Llarena per part de Puigdemont i els consellers a l’exili en un jutjat de Brussel·les i que va ser admesa a tràmit. Una demanda contra el jutge instructor de la causa del primer d’octubre per haver-ne fet declaracions fora de l’àmbit jurisdiccional, per haver pres posició sobre la consideració dels acusats com a presos polítics. La demanda contra Llarena va ser menystinguda, de primer, però ha acabat esdevenint una qüestió d’estat, en paraules del president del govern espanyol, Pedro Sánchez. El seu executiu ha acabat pagant mig milió d’euros de l’erari públic per a la defensa de Llarena, atenent una petició d’empara feta pel jutge fora de termini i avalada pel Consell General del Poder Judicial, enmig d’una forta polèmica i de divisió interna. Un error en la traducció jurada de la querella presentada pels advocats a la jutgessa belga va ser agafada per una certa premsa de Madrid per a desfermar una campanya contra Gonzalo Boye en concret i contra tots els advocats dels exiliats en general. Fins a la presentació d’aquestes querelles contra Boye, Puigdemont, els consellers, la traductora i la jutgessa belga. Boye va demanar empara al Col·legi d’Advocats de Madrid, que va respondre donant suport a Pablo Llarena i desatenent la demanda del seu col·lega. La posició és unànime en tots els poders i els estaments de l’estat, també en la campanya contra els advocats. I ara serà ni més ni menys que Carmen Lamela qui hi haurà de dir la seva.

Summary: L’ofensiva contra Gonzalo Boye deixa la querella en mans de la jutgessa Lamela


Les crestes són una pasta de forma semblant a una cresta de gall —també les anomenem empanada o panada— i poden estar farcides de tonyina o de carn. A les terres de ponent hi ha els panadons farcits d’espinacs amb panses i pinyons i n’hi ha de dolces amb el farciment de cabell d’àngel, com els panadons o pastissets de Tortosa. Totes les crestes tenen un gran poder d’atracció. Són com capsetes estanques que ens conviden a descobrir què hi ha a dins. L’elaboració no és dificultosa però sí que és entretinguda i molt adequada per a qui els agraden les manualitats. També és una bona manera de gaudir de la cuina amb les criatures. La massa es pot fer a casa o es pot comprar feta, ja que es venen uns paquets que tenen vint peces circulars fetes amb una massa molt fina. Segurament, la que es faci a casa no tindrà aquella primor i serà més semblant a la massa de les coques. Abans les crestes es fregien i durant molts anys s’ha fet així, però ara és molt habitual coure-les al forn. Aquest canvi es deu al fet que la cocció al forn redueix la quantitat d’oli i això fa reduir molt les quilocalories de l’aliment. Les crestes acabades de fregir són cruixents i delicioses, però només si estan ben fregides: en oli net, abundant que les cobreixi i que sigui calent sense que es cremi. Si les feu al forn, acabades de fer també són delicioses i cruixents i amb molt menys greix. Recepta Aquí trobareu com es fa la massa i com farcir-les per fer unes crestes de tonyina, però també les podeu farcir amb trossets de pollastre rostit, amb carn picada de porc guisada o amb verdures. Ingredients (per a fer un la massa i que en surtin 12 unitats) • 250 g de farina fluixa de rebosteria • 1 cullerada de postres de llevat en pols o Royal • 1 ou • 100g de mantega (que heu deixat a temperatura ambient) • 3 cullerades soperes d’aigua • un polsim de sal Preparació • En un bol gran, barregeu bé la farina amb el llevat i la sal • Hi afegiu els altres ingredients: l’ou, la mantega —que serà tova perquè està a temperatura ambient— i l’aigua • Amb una espàtula ho barregeu tot • Quan no hi hagi grumolls de farina, tapeu el bol amb un film i deixeu reposar la massa a la nevera durant 20 minuts • La traieu, la torneu a remenar un parell de cops i la tapeu una altra vegada per deixar-la reposar 20 minuts més • Sobre una superfície enfarinada, hi poseu 12 porcions de la massa i en feu boletes • Les estireu amb un corró o les cobriu amb el paper especial per a coure al forn i les aixafeu amb la base d’un cassó • Si voleu fer circumferències perfectes, podeu fer servir un motlle rodó, però perdreu una mica de massa • S’ha de fer servir farina fluixa, amb poc gluten i s’ha de treballar poc perquè interessa que la massa quedi elàstica Ingredients (del farciment) • 120 g de tonyina (1 llauna de conserva en oli, escorreguda) • 1 tomàquet madur gran • Olives verdes sense pinyol • Pebrot escalivat (en conserva o casolà) • 1 ou dur • 1 ou per pintar les crestes Preparació • Poseu l’ou en un cassó amb aigua freda i afegiu-hi un rajolí de vinagre blanc perquè es pugui pelar millor. Quan comenci a bullir l’aigua, compteu 5 minuts i llavors el traieu i el refredeu amb aigua freda a raig d’aixeta • Ratlleu el tomàquet i sofregiu-lo a la paella amb un raig d’oli perquè perdi aigua i quedi més concentrat • Renteu el pebrot vermell i poseu-lo sencer en una safata amb paper vegetal, al forn, encès a dalt i a baix, a 180º C, fins que la pell estigui torrada i el pebrot perdi consistència i s’aclofi • Quan estigui, cuit i no cremi, li traieu les llavors, el peleu i el feu a tires • En un plat poseu-hi la tonyina ben escorreguda, que no degoti oli • Afegiu-hi les tires del pebrot tallades a trossets i en poseu el que vulgueu, tot o la meitat • Poseu-hi les olives sense pinyol trossejades, el tomàquet sofregit i l’ou dur esmicolat amb una forquilla • Ho barregeu tot i ho repartiu entre les 12 unitats que heu estirat • Doblegueu les masses rodones per la meitat i que quedin com mitges llunes, encareu les vores de la pasta i per tal que no s’obrin, les trepitgeu amb una forquilla. Això li donarà la forma arrissada característica que fa que semblin crestes • Escalfeu el forn a 180º C i mentrestant poseu-les en una safata de forn folrada amb paper vegetal untat amb una mica d’oli de gira-sol i pinteu-les amb l’ou cru batut • Poseu-les al forn fins que estiguin daurades, aproximadament uns 15 minuts Suggeriments • Es pot considerar que és un segon plat perquè estan fetes amb tonyina i ou, però no tenen la quantitat de proteïna d’un segon plat de peix • És una preparació que aporta una mica de tot: una mica d’hidrats de carboni, una mica de proteïnes i una mica de greix i per tant es pot servir com un primer o segon que es pot acompanyar d’enciam o tomàquet amanit • Combineu-lo amb un altre plat que també tingui una mica de glúcids i una mica de proteïna, com un plat de pasta a la bolonyesa o amb una amanida que porti formatge i fruits secs per acabar de completar tots els nutrients Comentaris • La massa comercialitzada conté gluten, però se’n poden preparar a casa amb una farina que no en tingui • Serviu-ne tres per persona Valoració nutricional Aquesta recepta amb tres crestes fetes al forn té una aportació calòrica discreta i aporta una mica de cada nutrient.

Summary: Receptes d’estiu: Crestes de tonyina


Avui comença a Vic el Mercat del Ram, una fira ramadera que aplega entusiastes de la vida de pagès i professionals del sector. Els uns i els altres participaran en activitats lúdiques relacionades amb els animals de granja i els productes de proximitat. Originàriament, el mercat es feia el Diumenge de Rams, que ara és el darrer dia de la fira, i amb el temps s’ha anat convertint en un espai de promoció de la vida rural. El recorregut inaugural del Mercat del Ram, previst per dissabte al matí, s’ha suspès com a mostra de suport als presos polítics i exiliats i per ‘l’excepcionalitat que viu el país’, segons un comunicat emès per l’Ajuntament de Vic. El recorregut havia de ser presidit pel candidat a la investidura, Jordi Turull, i la batllessa de la ciutat, Anna Erra. L’activitat més esperada del mercat és la Casa de Pagès, que es fa en una zona habilitada per a simular els espais i les estances d’una casa pairal. A dins, infants i adults podran descobrir aspectes de la vida del camp amb tallers i exposicions: a l’obrador s’elaboraran productes de la carn i làctics, a l’hort s’aprendrà sobre el conreu dels cereals i a l’estable els més menuts apeixaran cabres, conills, aviram i una truja amb garrins. Amb tot plegat, es pretén fomentar un aprenentatge de valors per millorar el benestar animal. Justament per afavorir una ramaderia responsable, es lliurarà el Premi Especial Osona, que reconeix les bones pràctiques en les explotacions porcines i el compromís amb l’entorn i el medi. Un altre reclam és l’Espai Terra i Cuina, un esdeveniment gastronòmic en què més de quaranta productors agroalimentaris oferiran menjar de proximitat com ara mel, oli, pastissos, vi, làctics i, és clar, embotits. A part la zona de venda, hi haurà un envelat amb el cuiner David Sanglas, on es faran degustacions, maridatges, tastets i fins i tot una classe magistral de vermuts i aperitius. Els visitants podran assistir també al festival Cinquanta Cerveses Catalanes, una finestra oberta a la cervesa artesana amb gusts tan innovadors com ara cafè i pebrots picants. Enguany hi haurà més modalitats d’exhibicions en la popular Mostra Eqüestre de la fira. A la zona esportiva de Vic es podrà veure salt de potència amb mur, concursos de doma clàssica, exhibició de doma kür (coreografia) i mostres de doma menorquina. A més, no hi faltaran els jocs de gran velocitat, l’exposició de cavalls i els partits de horseball, amb genets de renom com Miron Bococi. El preu per a assistir als esdeveniments esportius és de tres euros. La fira obrirà avui de 17.00 a 20.00 i demà i diumenge de 10.00 a 13.00 i de 16.00 a 20.00. El cap de setmana es podrà complementar amb concursos de ramaders, promoció de la llet de vaca, jornades tècniques, mostres de jardineria, automòbils, gegants, sardanes i competicions esportives. A més, demà a les 19.30 a la plaça del Carbó començaran els actes de celebració dels trenta anys del Mercat de la Música Viva de Vic, amb el concert del grup Nyandú. Aquesta és una de les moltes propostes que us oferim per al cap de setmana. Si voleu descobrir-ne més, cliqueu a la nostra guia de cap de setmana.

Summary: Al Mercat del Ram de Vic: ramaderia, oci de pagès i productes de proximitat


Andorra intercanviarà automàticament informació fiscal amb la UE amb dades a partir de l’1 de gener del 2017, tot i que la primera comunicació serà el 2018, d’acord amb la llei que va aprovar ahir el Consell General andorrà. La normativa és resultat de l’acord signat entre Andorra i Brussel·les al febrer amb l’objectiu de prevenir el frau fiscal i dissuadir possibles evasors que vulguin ocultar ingressos o valors a l’estranger. N’ha parlat avui Esther Puigcercós, presidenta de l’Associació de Bancs Andorrans, en una trobada amb la premsa a Barcelona, en què ha reivindicat l’experiència que tenen en la gestió de patrimonis les entitats que formen part de l’associació. Les implicacions de l’acord Fins ara, Andorra facilitava informació fiscal només quan rebia una petició concreta, però ara s’afegeix a l’acord internacional d’intercanvi automàtic anual. Per a això, les entitats financeres i de gestió d’inversions andorranes han de saber on tenen la residència fiscal tots els clients. S’ha establert un període d’adaptació per als comptes anteriors a l’1 de gener del 2017, mentre que als titulars del nous ja els demanaran tota la informació necessària per facilitar les dades l’any següent. La informació que s’intercanvia és la que l’OCDE considera estàndard internacional: número d’identificació fiscal, nom, direcció, data de naixement, tipus de rendes, ingressos derivats de la venda o transmissió d’actius i el saldo dels comptes. També resten exclosos de l’intercanvi automàtic d’informació comptes amb molt poc saldo (menys de 1.000 euros) i productes d’estalvi per a la vellesa o vinculats a finalitats educatives, socials o d’adquisició d’habitatge. A més, els països no podran utilitzar la informació aconseguida en l’intercanvi automàtic per fer peticions d’informació de períodes anteriors al 2017.

Summary: Andorra intercanviarà informació fiscal automàticament amb la UE a partir del gener


L’incendi de la Torre de l’Espanyol, a la Ribera d’Ebre, ha fet prendre consciència que cal treballar per una gestió del país (parlar de gestió del territori avui ja és massa difús, massa limitat, l’abast és de país) basada en l’agricultura de petita escala no de l’agro-indústria, per a repoblar la ruralia, revitalitzar-la amb l’economia verda, la sobirania alimentària, evitar incendis i lluitar contra el canvi climàtic. Han estat moltes veus que s’han alçat i en volem aplegar unes quantes, perquè, aquests especialistes, gent de prestigi i del territori, com si fos un mosaic agrari, ens ajudin a comprendre, prendre consciència i encarar el futur. Marc Castellnou, bomber. Cap del Grup de Recolzament d’Actuacions Forestals (GRAF) i especialista en incendis, nascut a Tivissa (Ribera d’Ebre). ‘Com s’inverteix en paisatge?’, demanava la periodista del ‘FAQS’ a Marc Castellnou. La resposta va desconcertar l’entrevistadora: ‘Quants dies fa que no menja carn de cabrit de ramaderia extensiva? Pensi, quan va ser l’últim dia?’ I ella: ‘No ho sé.’ I Castellnou: ‘Vostè no sap ni recorda quan va decidir d’invertir en el paisatge del país que ara l’escandalitza veure com crema.’ I ella: ‘Com ho fem?’ I ell: ‘Doncs pensant cada vegada que vas a comprar en quin territori vols invertir, quina economia vols afavorir i quin estament de la societat vols que continuï ocupant aquest territori. La gent jove se’n va perquè no hi ha futur. Si els donem futur, hi restaran.’ I va continuar: ‘La prevenció no és donar quatre duros per fer una mica de gestió forestal, la prevenció és creure en el territori i invertir-hi. I la cosa que ha fet més aquestes últimes hores per controlar l’incendi, més enllà dels bombers, són les plantacions de vinya, d’ametller i d’olivera.’ ‘Vivim en un moment complex. És un moment que hem de prendre grans decisions, no podem fer discursos buits i anar-nos-en a dormir tranquils. Quan es va crear el cos de bombers, hi havia un 34% de bosc a Catalunya. Ara n’hi ha un 72%. La plantació forestal que hem de protegir ha crescut de més de dues vegades. I s’ha doblat sense qualitat forestal. No hem augmentat la diversitat. Necessitem un compromís com a societat amb el nostre territori, perquè sigui ric i ens permeti de viure aquí l’endemà.’ L’entrevista a Marc Castellnou de VilaWeb amplia aquesta informació. Toni Orensanz, periodista nascut a Falset (Priorat) el 1970. Ha escrit a ebredigital.cat l’article ‘N’hi tornarà a haver, d’incendis‘. Entre més, diu que serà perquè portem gairebé un segle d’abandonament continuat dels conreus, i cada cop hi ha menys pagesos i es guanyen malament la vida, amb la qual cosa l’agricultura no deixa de ser una activitat força testimonial. I continua: «Revertir l’abandonament del camp de manera immediata no és factible quan resulta que portes cent anys anant en la direcció contrària, sense que a ningú li hagi preocupat gaire. Tothom volia fotre el camp del camp. Així que no n’hi ha prou amb fer un milió de tweets i mil-i-una declaracions públiques pomposes per part de la classe política, a cop calent. Perquè, al capdavall, en aquest país no ha estat mai una prioritat pública ni la gestió forestal, ni la lluita contra el despoblament i la decadència agrícola i rural. No ho han estat mai. Ni tan sols, com a societat, reconeguem-ho, no hem percebut aquestes qüestions com un problema –ni petit ni gran–, tret dels dies que tot s’encén i plorem a llàgrima viva.» Roser Vernet, coordinadora de l’Associació Prioritat. Al programa ‘El Suplement’ de Catalunya Ràdio li preguntaren què havia passat amb la gent que treballava en les terres avui abandonades i cremades de la Torres de l’Espanyol: ‘És un territori on l’agricultura s’ha anat perdent per abandonament, perquè no era valorada. Quan la gent no considera valuós allò que fa i, a més, no és assegurada la seva supervivència fent allò que fa, abandona. Quan hi ha polítiques que donen prioritat a models de desenvolupament que deixen l’agricultura en últim terme, quan aquí posen nuclears, doncs et surt més a compte d’anar a treballar a les nuclears que no pas continuar treballant el teu territori on no es valora el teu producte, etc.’ ‘Penso que, més que més bombers, hauria d’haver-hi més pagesos, que són els que fan menys necessària la feina dels bombers. Quan desapareix el pagès, desapareix el mosaic de petites peces de conreus diversos. El mosaic crea diversitat i crea complexitat, i la complexitat dóna capacitat de resistència, no solament a un territori, sinó a qualsevol ens viu i a una societat també. Per tant, un territori que té un mosaic de policultiu està molt més ben preparat per a ser resistent, també al canvi climàtic i als incendis de petita intensitat, que fins i tot seran beneficiosos per a aquest mateix mosaic. Però això ens ho carreguem quan els models econòmics prioritzen les indústries i els serveis i deixen totalment abandonada l’agricultura. I també quan es potencia una agricultura intensiva de monocultiu, que trenca aquest mosaic.’ ‘A nosaltres ens fa molt mal quan es diu que el projecte de Barcelona World és un projecte estratègic per al país, perquè crearà llocs de treball. Llocs de treball precaris, feina escombraria. I no es considera estratègic apostar per un model agrícola, per una pagesia, en un país com el que tenim, que és tan divers del nord al sud, on podem tenir un rebost i una producció agrícola brutal. I ho desaprofitem. I aquest incendi ho explica fil per randa.’ Marc Talavera, biòleg investigador de la Universitat de Barcelona. A l’AnoiaDiari va escriure l’article ‘Tots som piròmans‘. Explica: «En el moment en què la relació entre el territori i les persones que l’habiten canvia, també canvien els paisatges, és ben senzill. I això és precisament el que ha passat a partir de mitjans del segle passat i fins a l’actualitat: que s’ha prioritzat un desenvolupament econòmic basat en la indústria i els serveis, i s’ha fomentat una agricultura intensiva i basada en la quantitat i no la qualitat. I evidentment, els consumidors, des de la ciutat, no hem fet sinó recolzar aquest model agrícola, volent de tot a tothora, més bonic que no pas bo, i barat per sobre de proximitat i qualitat.» «La conseqüència: un importantíssim despoblament rural (un exemple clar, Torre de l’Espanyol 1920: 1467 habitants, Torre de l’Espanyol 2018: 618 habitants) i un gran abandonament de l’activitat agrària. Per què? Doncs perquè viure de la pagesia, en aquest país, és molt complicat, i és que no ens oblidem que els pagesos i pageses han de viure. Complicat precisament perquè ni consumidors ni administracions valorem prou els seus productes, i perquè tampoc som conscients que escollint un producte o altre estem escollint també com volem que siguin el territori que ens envolta. Si seguim volent oli a tres euros el litre, és evident que ningú es podrà guanyar la vida cultivant oliveres i per tant aquells camps s’abandonaran. Si les polítiques del lliure mercat permeten que les taronges de Sud Àfrica siguin més econòmiques que les de la Ribera d’Ebre, és evident que per vuit cèntims el quilo ningú de nosaltres tampoc cultivaria taronges. Són dos exemples només, però en podríem posar molts més i igual d’eloqüents.» Maria Bohigas, responsable de Club Editor. Recuperem el final del discurs que l’editora va pronunciar aquesta setmana en la cerimònia de lliurament dels Premis Nacionals de Cultura: ‘Quan parlem de cultura no solem pensar en el paisatge, fet de camps i de boscos. I tanmateix, la cultura en primer lloc és això. En el cas de la cultura catalana diria que la seva part primordial són les generacions de mans d’homes i dones que han fet el paisatge com es fa una obra d’art. N’hi ha prou de circular una mica per adonar-se’n. És tota una civilització pagesa que tenim incrustada a les muntanyes i a les valls. Aquests dies un tros gran d’aquesta cultura s’ha cremat. Molts de vosaltres deveu haver vist aquella imatge tan punyent de l’incendi de la Ribera d’Ebre: enmig d’una estesa immensa d’arbres carbonitzats, un petit clap d’oliveres indemne. La cultura és això, un petit clap de conreu que atura el foc. Deixeu morir els conreus i no hi haurà qui l’aturi. Aprofito que hi són les autoritats per dir-ho ben alt: a Catalunya totes dues cultures, la material i la que no, corren el perill de convertir-se en ermots. És una fatalitat? No. És una tria política i una manera d’entendre l’autoritat, a base de no escoltar els que cultiven, els artistes que saben convertir una muntanya en una escultura de pedra seca i els que saben fer-la ballar. I ara sí que plego amb unes gràcies immenses i amb un prec al jurat: que l’any que ve entre els artistes que el CoNCA recompensi, hi hagi un cultivador o un marger. Els ho devem.’

Summary: L’incendi de la Torre de l’Espanyol fa aflorar la reivindicació d’un nou model de país, de mosaic agrari


La Comissió Nacional del Mercat de Valors ha suspès la cotització de CaixaBank quan queia més d’un 3% davant de la possibilitat que el banc que presideix Jordi Gual hagi de fer una ampliació de capital per finançar l’Oferta Pública d’Adquisició sobre el banc portuguès BPI. CaixaBank ha establert un nou preu per acció, d’1,134 euros, en l’opa llançada sobre BPI que, després de l’eliminació de les restriccions de vot dels accionistes de l’entitat portuguesa, ha passat a ser de caràcter obligatori. La junta d’accionistes de BPI va aprovar dimecres l’eliminació del límit del 20% dels drets de vot que marquen els estatuts de l’entitat amb l’abstenció del segon accionista, l’empresària angolesa Isabel Dos Santos a través de la companyia Santoro. BPI ha ofert el control de l’entitat angolesa BFA a Dos Santos a canvi del seu vistiplau a l’eliminació del límit de drets de vot, condició que posava CaixaBank per tirar endavant la seva opa sobre BPI. Després de l’eliminació d’aquesta restricció, la Comissió del Mercat de Valors Mobiliaris de Portugal va acordar el cessament de la dispensa de l’opa obligatòria atorgada a CaixaBank el 2012 respecte a BPI. Així, l’entitat catalana es col·loca “en el deure de llançament d’una opa obligatòria respecte a BPI”. En el moment de la suspensió, els títols de CaixaBank queien un 3,13%, fins a 2,34 euros. Vendrà el 9,9% del capital en autocartera CaixaBank vendrà 585.000.000 d’accions pròpies, que representen un 9,9% del capital social del banc, mitjançant una col·locació privada entre inversors qualificats a través d’una prospecció accelerada de la demanda, amb l’objectiu de reforçar la seva ràtio de capital després de l’opa sobre BPI. Segons que ha informat a la Comissió Nacional del Mercat de Valors, dos inversors institucionals ‘amb vocació de permanència’ ja han formulat a CaixaBank indicacions d’interès no vinculants per participar potencialment en la col·locació per un import total d’aproximadament 380 milions d’euros. El pla estratègic de CaixaBank té com a objectiu mantenir una ràtio de capital CET1 ‘fully loaded’ d’entre l’11% i el 12%, que se situaria per sota en qualsevol dels escenaris d’acceptació de l’opa sobre BPI, per la qual cosa l’entitat financera ha decidit fer aquesta venda d’accions.

Summary: La CNMV suspèn la cotització de CaixaBank


Dissabte 28 de juliol (21:00h), la Plaça de Sant Francesc de Montblanc acollirà la primera edició de la Copa Catalunya de sardana esportiva. La nova competició, creada en els marcs del seixantè aniversari de la Unió de Colles Sardanistes de Catalunya (UCS) i Montblanc Capital de la Sardana 2018, acollirà equips de les categories Gran o Absoluta i Veterans. La UCS ha decidit seleccionar les colles seguint els criteris de competitivitat i representativitat territorial. Així, han tingut la preferència la selecció de les tres primeres classificades del Campionat de Catalunya i les guanyadores dels cinc campionats territorials: Terra Ferma (Lleida), comarques gironines, comarques tarragonines, comarques barcelonines, i Barcelona Ciutat. Imitant el format play-off de les competicions esportives, els equips s’enfrontaran en duels directes. O guanyen o quedaran directament eliminats. Llegeix l’article sencer a Tornaveu, fent clic aquí

Summary: Neix la Copa Catalunya de sardana esportiva


El govern francès ha publicat avui una nova ordre que en rectifica una de fa dos dies i que permet de dispensar hidroxicloroquina (comercialitzada a l’estat francès amb el nom de Plaquénil) en pacients de la Covid-19. La mateixa ordre també permet de dispensar la combinació lopinavir/ritonavir. Aquests dos medicaments poden ser prescrits, dispensats i administrats sota la responsabilitat d’un metge als malalts de Covid-19 als centres de salut on siguin atesos. Si poden anar a casa, podran seguir el tractament ambulatòriament sota la responsabilitat del metge de capçalera. En el cas de les altres malalties tractades habitualment amb hidroxicloroquina, el podran receptar els especialistes en reumatologia, medicina interna, dermatologia, nefrologia, neurologia i pediatria i la prescripció podrà ser renovada pel metge de capçalera. L’ús d’aquest medicament, com ja va explicar VilaWeb, ha estat objecte d’una forta polèmica. En un tractament fet a Marsella va resultar efectiu contra el coronavirus, però les dades del tractament, presentades en una comunicació, foren discutides per una part de la comunitat científica que considera que l’estudi no és rigorós i que l’univers de malalts als quals s’havia fet el tractament era massa baix. Aquestes veus recorden que la hidroxicloroquina pot tenir contraindicacions i que se’n va prohibir la venda a l’estat francès el mes de gener. La notícia acapara fa dies els titulars en molts mitjans de l’estat francès. El diari Le Monde havia publicat prèviament aquest article responent les preguntes essencials al mateix temps que la cadena BFMTV ha fet ara aquest reportatge responent a la decisió del govern francès. Que contient le décret encadrant l’usage de la chloroquine ? pic.twitter.com/0w6fun99U2 — BFMTV (@BFMTV) March 26, 2020 Oriol Mitjà també fa servir l’hidroxicloroquina al seu assaig Avui mateix l’investigador Oriol Mitjà, que encapçala el primer assaig clínic del país que pretén evitar la propagació del coronavirus 2019, ha fet una crida per a trobar voluntaris d’un assaig que consisteix precisament a administrar hidroxicloroquina per veure si redueix la càrrega vírica de la Covid-19 i evita el desenvolupament de la infecció entre els contactes dels malalts.

Summary: El govern francès canvia de criteri i autoritza l’ús de la hidroxicloroquina en pacients de la Covid-19