Franc Aleu (Barcelona, 1966) assegura que l’òpera és la millor art, perquè les inclou totes. Aquest artista, Premi Nacional de Cultura el 2012 en la categoria d’audiovisual, ha fet fer un tomb intel·lectual al Turandot de Giacomo Puccini i l’ha presentat com una òpera contemporània, no solament en la forma sinó en el fons. Tenia un objectiu: oferir una versió que no donés passada al masclisme del llibret original sense esquinçar la creació del compositor italià. Aleu ha creat un espectacle que juga amb els cànons de llum per evocar un món suposadament capturat per la realitat virtual i els universos paral·lels. El director d’escena, que amb aquesta obra inaugura una nova etapa del Liceu, vol continuar dirigint òperes i diu que probablement la següent no tindrà vídeo. Hem parlat amb ell sobre Turandot i sobre quin paper hauria de tenir l’òpera en el panorama cultural. —La funció de Turandot de divendres passat al Liceu es va suspendre per la vaga. —Davant d’una situació així, no hi ha res més important que arreglar aquest problema i manifestar-ho de la forma que sigui. Ara, s’ha d’entendre també la realitat d’un teatre que no pot prescindir d’uns contractes que té fets. El Liceu té dificultats econòmiques i també entenc que no es pot fer una parada massiva. Però em va semblar molt bé que es fes aquesta aturada el dia de la vaga. També m’agrada que la gent es queixi i es manifesti tant com pugui. Crec que la situació és insostenible. I no només s’hauria de parar això sinó que s’hauria de parar el gir de la terra. S’ha de fer el que faci falta, perquè puguem ser lliures d’una vegada. No hi ha dret al que està passant. D’entrada no hem de ser vassalls d’un rei i crec que només a partir d’una República podria haver una entesa entre els pobles de la península Ibèrica, si és que cal que hi sigui. Però s’estan saltant els nostres drets, i no només se’ls salten, sinó que això és una humiliació constant. Això demana una actuació final per part nostra que posi fi a aquesta situació injusta. —M’heu dit que parléssim a la tarda perquè treballeu a la nit. Sempre ho feu així o és per alguna raó especial? —Preparo l’assaig general d’un espectacle que és l’embrió d’un nou projecte. Serà un espectacle de natació sincronitzada amb unes fonts que he inventat amb làser. És un experiment i m’ho passo de conya, però treballem amb molta pressió. És un gran espectacle que vull fer de manera permanent a Barcelona l’any que ve. —Vàreu començar amb la fotografia, després la videocreació i ara dieu que us sentiu molt còmode dirigint. Com la interpreteu aquesta evolució? —Passa que la vida és com un riu que se t’enduu. No és que facis sempre allò que decideixes. La meva m’ha portat cap aquí, per un cúmul d’accidents. Quan feia fotografia vaig conèixer Leopold Samsó, que em va presentar molta gent, i vaig descobrir el món de l’art. A partir d’aquí, vaig conèixer Pere Perpinyà de la Fura dels Baus i vam muntar un grup per a fer màquines interactives. Jo, en aquell moment, feia fotografia i vaig començar a fer vídeo. Vas creixent a mesura que els teus interessos es van manifestant. Ara em trobo en un moment que em ve molt de gust dirigir òpera. I sóc aquí, lluitant-hi, i espero aconseguir-ho. —Potser integreu cada vegada més elements i teniu una visió més general de l’escena. —Sí, però també faig una poda, eh? És probable que l’òpera següent que dirigeixi no tingui vídeo. Tot depèn de què vulguis explicar, com ho vulguis explicar i en quin camp ho expliquis. Ara em sento molt preparat i crec que se m’hauria d’aprofitar per fer això. Que això no vol dir que em passi, eh? —Parlem de Turandot. Heu vestit el clàssic d’un muntatge futurista, ple de llums i projeccions. —Em va passar que aquesta obra és interessantíssima en termes musicals perquè té una sèrie de hits que són molt estimats per tothom. Entenc Puccini com una mena de Spielberg del seu temps, perquè feia realment espectacles. Ell pensava molt en les escenes i en els ingredients que posava a cada escena. Era un gran arquitecte pel que fa al disseny de l’espectacle global, com a hereu de Wagner, perquè ell s’hi sentia. I aquí ha passat que el llibret d’aquella època, com que era l’última obra que va escriure, falla des del meu punt de vista. Falla quant a coherència i a discurs, però no falla quant a les escenes que ell preveia. He volgut mantenir això però girant el guió. —Heu actualitzat el discurs perquè no fos tan masclista. —És que allò que expliques de fa cent anys no s’aguantava! No s’aguantava llavors i encara menys s’aguanta ara. Canviant tres punts hem girat la truita, però mantenint-la. És a dir, ho hem girat perquè sigui llegible avui amb alguna cosa que pugui defensar. No entenem Turandot com una malvada que va matant els seus pretendents, sinó com una dona que actua per autodefensa quan la rifen com si fos un objecte. A més, l’actitud de Calaf és absolutament nefasta perquè és com qui competeix per guanyar una cosa, i així ho hem fet saber. —És un tomb que dóna un altre sentit a l’obra. —Jo crec que hem mantingut l’esperit puccinià, però l’hem sanejat d’aquella caspa retrògrada i masclista que tenia. Això m’ha portat a entendre que aquest món en què viu Turandot i que afecta tota la població és un món que podria ser el de la realitat virtual, on ens trobarem vivint d’aquí a quatre dies. De fet, ja hi vivim ara, perquè ens afecten uns mitjans de comunicació que ens fan tenir una opinió i que ens fan viure en unes realitats que potser no ens tocaria de viure. Ens canvien la manera de fer sense que calgui. I, és clar, si ens poguéssim abstreure d’això segurament seríem més feliços i manaríem nosaltres. Per això vaig voler emmarcar-ho tot en un món de realitat virtual. I si llegeixes el llibret veuràs que tots canvien d’opinió segons què li passa a Turandot. —Es proposa un món futur on serem governats per les màquines? —En realitat és situat en una Xina del futur, però tant se val si és del futur o del passat. Volíem fer-ho més digerible plàsticament, però també conceptualment. Hem volgut fer més visible l’ecnologia, que és una cosa que sempre es fa servir en els muntatges, però que normalment la dissimulem. Aquí l’hem volguda ensenyar i fer-la part del discurs. —Un dels elements més característics són aquestes ulleres 3D que porten tots els personatges i que podria marcar aquest món dels connectats i els desconnectats. —Exactament. Això vol fer entendre aquest món golós però amarg del qual tots som víctimes. És com una droga que t’atrapa, perquè quan no la tens és dolorosa. Al final, hem marcat molt clarament que a través de l’amor tots s’alliberen i s’humanitzen. Ho fan quan Turandot descobreix l’amor. —És interessant que en aquest cas no descobreix l’amor mitjançant un home, Calaf, com al llibret tradicional. —Sí, no és l’heroi, o més ben dit l’assetjador, qui la fa descobrir l’amor. Sinó que descobreix l’amor amb Liù. Ella, que paradoxalment és l’esclava, és l’única que actua com un ésser lliure. —És una interpretació que no valida la redempció de la dona gràcies a l’home. —Jo ja havia fet Turandot a Munic i allà en van fer una lectura que no vaig entendre. Però en aquest cas, si jo havia d’agafar aquest rol, només la podia llegir d’aquesta manera. Fer una Turandot que és una víctima que actua en autodefensa i que per tant és ella l’esclava. Ja li ho diu al seu pare: ‘Per favor, no em regalis com una esclava, aquest senyor m’ha guanyat en un concurs.’ I Liù, que és l’esclava, es lliura fruit d’un amor foll. Un amor que no defenso, eh? Fotografia: A. Bofill. —Sou contrari a l’amor romàntic? —En realitat crec que fem una caricatura d’aquest amor romàntic estúpid. Jo no vull ser altaveu d’aquestes idees. En el fons, fem un lífting a Turandot per poder gaudir d’aquest espectacle i viure’l avui. Perquè ja ho has vist, que et trenca el cor. Li havíem de fer fer un tomb intel·lectual. —Un altre element destacat és el vestuari dels personatges. Les llums del vestuari s’activen amb la veu, una altra filigrana del muntatge. —A mi m’agrada molt haver triat Chu Uroz i que s’hi afegís. He barrejat tot de gent diferent i he inclòs les llums al vestuari per fer aquesta ciberverge futurista. Perquè volia que ens imaginéssim com seria una verge avui dia; que, en el fons, Turandot és això. Per això he mirat de fer una barreja de disciplines, que és l’òpera, de fet: la suma de totes les arts. I les arts avui no són tan sols visuals i escenogràfiques, sinó que hi ha tot un món d’investigació d’arts digitals que s’hi han d’integrar. Que ja hi són però aquí hem fet un petit pas més. Per això hem posat aquests robots al capdamunt de la piràmide de l’emperador que són els executors del poder. Els braços robòtics també són un símil del que passarà amb nosaltres. Estarem venuts per un món virtual. —Us agrada l’òpera precisament perquè us ofereix aquesta possibilitat d’unir moltes disciplines artístiques. Però no creieu que no arriba prou al gran públic? —Sí, és un espectacle complet. A dins hi ha des d’un llibret a una composició musical i un concepte escenogràfic. Més endavant va arribar el cinema però ja va perdre el caliu del moment. L’òpera s’afegeix al teatre. Té la veritat del talent d’aquell dia, de l’esforç de molta gent en un sol moment. És un luxe tremend i no s’ha de perdre. És cert que l’òpera era a les mans de gent que pensava que era seva, i que era allò d’abans. I nosaltres vam tenir l’oportunitat d’entrar-hi, però no per matar-la sinó per fer-la viure, per anar endavant, per integrar-hi primer noves maneres de pensar, i després noves maneres de fer amb l’ús de noves eines. —I com es pot aconseguir que sigui més accessible als espectadors? —És molt important no trair allò que els ha agradat sempre, però també és cert que els teatres s’han de treure la son de les orelles i proveir noves òperes. Ara hi ha teatres com el Liceu que en produeixen una l’any com si fes la gran cosa. Però els teatres haurien de ser màquines de creació, no de reposició. No tan sols de comprar coses que s’han fet en uns altres llocs. Hi ha d’haver un esforç de veritat per part de tothom per a fer entendre que l’òpera no és cosa d’unes elits antigues i esnobs. L’òpera no és una cosa per a entretenir aristòcrates vells. L’òpera és preciosa i s’han de fer òperes noves adaptades a la realitat d’avui. Digueu-ne música electrònica, digueu-ne canó… És un camp de creació tan important com ho és el teatre o els musicals, que tenen grandíssim èxit. No cal que tots anem a veure musicals pop, de mitjana qualitat i ultracomercials. Perquè això genera un nivell cultural de Telecinco. S’ha de donar menjar qualitat, no pinso. —Hi ha cap país de referència? —Tots menys aquest. Al Liceu, pobres, prou feina tenen a aguantar el teatre viu. No tenen ni un ral. Aquesta obra és rendible i així se’n poden fer moltes. Cal entendre que l’òpera no és anar a veure una cosa per gent elitista. L’òpera pot ser tan moderna com el Sònar, si volem, però cal una aposta. Jo crec que l’òpera pot situar una ciutat i ser un altaveu al món de qui som. Què som a Barcelona? Que m’ho expliquin. Som una atracció turística? Vivim del que van fer fa cent anys uns tocats del bolet? D’allò que van fer Gaudí i Güell? Hem d’entendre que podem ser un altaveu al món de noves tendències i d’arts d’avantguarda. —Aquest espectacle inaugura una nova època al Liceu i serveix per a celebrar els vint anys de la reconstrucció. Creieu que s’hi continuaran defensant espectacles innovadors com aquest? —Jo soc fill de l’anterior directiva i haurem de veure què en fa, de mi, la pròxima directiva. Tinc la sensació que se m’identifica com a Fura dels Baus i no ho sóc. No ho sé, jo no sóc el Liceu, jo sóc un ésser amb dues potes que camina lliure pel món. Els dono les gràcies de tot cor i espero poder donar-los les gràcies perquè me n’encarreguin més. Jo no m’hi poso, en la seva política, sóc un ésser independent que prou feina tinc per a portar el pa a casa.

Summary: Franc Aleu: ‘L’òpera pot ser tan moderna com el Sònar’


La manipulació que ha fet Vox del seguiment del seu acte a Barcelona és digne d’estudi. El partit d’extrema dreta tenia l’obsessió d’omplir els carrers i fer una demostració de força a l’Avinguda Maria Cristina, a la plaça d’Espanya. Un acte amb la presència del seu líder, Santiago Abascal que no ha tingut el poder de convocatòria que desitjava la formació ultra. L’acte anomenat ‘Catalunya per Espanya’, ha estat així segons la fotografia que ha fet servir el partit de l’extrema dreta espanyola: Fotografia oferida per Vox La imatge, curosament presa des de l’escenari, no aguanta el contrast amb la realitat i amb aquesta altra fotografia feta per Albert Salamé que mostra el gran espai buit, sense ningú, a l’Avinguda Maria Cristina durant l’acte de l’extrema dreta avui migdia a Barcelona: La presència de l’extrema dreta a Barcelona ha provocat tensió i incidents dels Mossos d’Esquadra amb grups antifeixistes que s’han manifestat durant el matí contra la formació d’extrema dreta. Els Mossos han detingut sis persones durant la manifestació antifeixista i la Guàrdia Urbana un setè manifestant, segons han confirmat fonts policials a l’ACN. Per la seva banda, els serveis d’emergència han atès cinc persones ferides lleus durant els aldarulls, entre ells un agent dels Mossos. Quatre dels ferits han estat atesos al mateix lloc dels fets, mentre que el cinquè, que hauria estat víctima d’una agressió, ha estat traslladat a l’Hospital Clínic, en estat menys greu. Els agents, que havien desplegat un fort dispositiu policial per blindar l’Avinguda Maria Cristina, on se celebrava la concentració del partit d’extrema dreta Vox, han carregat per dispersar els manifestants, i han fet les detencions després que un grup tirés pedres, ous i pintura contra el cordó policial. FOTOGRAFIES: Vox fracassa en l’intent de fer una demostració de força a Barcelona

Summary: Manipulació de Vox: la fotografia que fa servir de l’acte no aguanta el contrast amb la realitat


L’independentisme no té prou pes a l’àrea metropolitana, a barris de Badalona com Llefià o Sant Roc, o a Santa Coloma de Gramenet, o a Nou Barris… Ho van evidenciar els resultats del 27-S, d’una manera contundent. El sí va quedar curt en nombre de vots a les eleccions en bona part perquè no va fer prou forat a l’àrea metropolitana. I ara hem de córrer, perquè tenim menys d’un any i mig per a eixamplar la base social independentista. Per això, tal com deia Antonio Baños, sembla que la tendència d’aquesta temporada primavera-estiu de l’independentisme és l’àrea metropolitana. Com ho hem de fer perquè hi floreixi el sí a la república catalana? Aquesta és la pregunta que plantejava aquest dissabte a la tarda Òmnium Badalona en la taula rodona ‘Ampliar la majoria social a favor de la independència a l’àrea metropolitana’. Un títol prou entenedor per a un debat inscrit en el tercer congrés Qüestions d’estat, que va aplegar, malgrat l’hora de la migdiada i el Barça, un bon gruix d’assistents que van omplir del tot la sala d’actes del Museu de Badalona. Juntament amb Antonio Baños, hi participaven Lluís Cabrera, impulsor d’Els Altres Andalusos, i la periodista Odei A.-Etxearte, autora del llibre ‘De suburbi a ciutat. El Pla Popular de Santa Coloma’ (Edicions Fòrum-Grama)’. ‘Ara em véns a buscar?’ Etxearte apuntava un dels problemes: ’Ara hi ha hagut un interès, d’un dia per l’altre, en obtenir el suport de la gent d’aquests llocs. “Ara em véns a buscar perquè em necessites?”, es pregunten. “I fins ara, què?” I aquesta urgència ha generat rebuig. Volem l’àrea metropolitana perquè la necessitem per una majoria o perquè realment la volem?’. És a dir, durant aquestes últimes dècades no hi ha hagut un projecte de país trenat, que cosís bé les diferents realitats que hi conviuen. Perquè hi ha hagut una dualitat que hi ha contribuït. Baños ho dibuixava així: ‘CiU i PSC han segrestat la catalanitat. O eres català tipus PSC, ciutadà del món, cosmopolita… o català convergent, una cosa “ferrusòlica”, queca, de carquinyoli que costa d’empassar. I jo em vaig sentir segrestat, perquè no era ni de l’una Catalunya ni de l’atra.’ Etxearte ho deia d’una altra manera: ‘Després de la desaparició del PSUC, hi va haver un país dual: el de CiU i el del PSC, una dualitat que electoralment va funcionar, els va funcionar. I en el cas de l’àrea metropolitana, del tema de les identitats, se’n treia rèdit polítc i va interessar mantenir-ho tal com era. Això alimentava la divisió. I hi havia un component de classe; per part de molta gent en aquests barris i ciutats hi ha hagut la percepció que el catalanisme era burgès i generava rebuig.’ Paternalisme, relats inventats… Durant tants anys, les administracions no es van preocupar massa de resoldre aquesta dicotomia. I encara hi jugaven, se’n planyia Lluís Cabrera, que deia, dolgut: ‘El 1980 es va presentar el Partido Socialista Andalús a les eleccions a Catalunya, i va obtenir dos diputats. El 1984 el PSA ja no s’hi va presentar, però el 1982 ja havia nascut un altre partit que ha incidit molt però que no s’ha presentat mai, que és la FECAC, amb una superestrctura organitzada liderada per un personatge de dretes, en García Prieto. Aquest home anava a la contra; contra la immersió, per exemple, i donava una imatge distorsionada dels andalusos, semblava que els andalusos no volíem la immersió. Ell, el que volia, era més subvenció. El problema és que es va donar a aquest home el rang de representant de tres milions de catalans, i semblava que si no anaves a la Feria de Abril eres contrari a la diversitat. I encara el catalanisme polític va fer un relat, en bona part inventat, a partir d’això, influït en bona part pel pujolisme.’ I reblava: ‘És difícil eixamplar el ventall independentista en alguns barris perquè hi ha molta gent que no ha estat interpel·lada pel catalanisme.’ Relats inventats sobre una de les Catalunyes, dualitats no resoltes per interessos partidistes. ‘Els partits catalanistes i independentistes han tingut dificultats per penetrar en àrea metropolitana’, afegia Etxearte. ‘Em sembla que des de les seus dels partits hi ha un deconeixemet gran de què és l’àrea metropolitana, i per això ni els candidats han tingut perfils idonis, ni el discurs nacional dels partits no s’ha adaptat a la realitat. I això es veu en discursos paternalistes envers l’àrea metropolitana, en què es presenta la gent com si fos poc instruïda i que no té manera d’accedir a la veritat. El to paternalista encara hi és. I té un punt colonitzador i insultant.’ La periodista incidia en la tesi que exposava en l’article a VilaWeb ‘Sóc de Santako, no imbècil’. Aquest discurs paternalista l’expressen, de vegades, algunes entitats sobiranistes. Han fet un bon paper, les entitats? En el debat es va passar una mica de puntetes sobre aquesta qüestió, i això que era evident la tensió (cordial i amigable) entre Antonio Baños, membre de Súmate, i Lluís Cabrera. Cabrera és molt crític amb el paper de Súmate, tal com explicava de manera contundent en aquesta entrevista recent que li va fer Bel Zaballa. En canvi, aquest dissabte es mossegava una mica la llengua, disparant algun dard. Per exemple contra Gabriel Rufián, portaveu d’ERC al congés espanyol i membre de Súmate. Ho va fer sense dir-ne el nom. ‘No comparteixo el discurs d’un personatge que duu un tupé a l’estil Elvis Presley i que diu que quan els andalusos vam arribar a Catalunya tot eren burgesos, i nosaltres classe obrera. A Catalunya hi havia una classe obrera molt anterior. Ja existia la classe obrera catalana. I nosaltres arribem i ens inventem uns barris a la perifèria.’ I, doncs, és possible fer-hi arrelar el discurs independentista, a l’àrea metropolitana en tan poc temps? Baños pensa que sí: proposa una fórmula basada en oferir drets, i deixar la qüestió identitària i de llengua per a després; parlar més de república i menys d’independència. ‘Si hem de vendre el projecte independentista, preferiria vendre’l com una idea institucional, un nou contracte entre representants i representats, que no tenen a veure amb si parles català o castellà.’ També va receptar més mala llet: ‘Està bé per a seduir això de la revolució dels somriures, però quan parlem de com arribem a l’àrea metropolitana, com convenceràs? Amb drets. Primer dóna el passaport català’.

Summary: De la FECAC al tupé de Rufián: el problema a l’àrea metropolitana


‘President! Benvingut al Palau de la Generalitat. La formació de la Guàrdia d’Honor dels Mossos d’Esquadra està preparada.’ El president català i l’espanyol, Quim Torra i Pedro Sánchez, escoltaven el cap dels Mossos d’Esquadra abans de passar revista als vint-i-dos mossos vestits de gala, escopeta al coll, espardenyes de veta blava als peus, a la sala de carruatges del Palau de la Generalitat. Eren les dotze del migdia i el ‘sit and talk’ començava a caminar. Un any després de la trobada de Pedralbes, Torra i Sánchez s’han donat la mà. Per primera vegada després de la duríssima sentència del procés, l’agressiva campanya del PSOE cercant vots de Ciutadans i la implacable repressió contra els independentistes, avui els dos presidents s’han trobat enmig d’unes formes exquisides i d’una parafernàlia de bilateralitat molt pensada. La formació dels mossos, la reunió formal de treball i la compareixença de premsa posterior eren pròpies de la trobada de dos governs, i molt lluny d’un dinar informal o d’una visita de passada. Dos governs cara a cara. L’home que fa quatre dies va dir, literalment, ‘el senyor Torra no és més que un racista al capdavant de la presidència de la Generalitat de Catalunya (1:07)’ ha mostrat mà esquerra en la seva visita a Catalunya. El president del govern que mitjançant l’advocacia de l’estat va demanar dotze anys de presó per als presos polítics ha mostrat una cara dialogant, afable, amable i cordial. Els polítics espanyols i la seva capacitat de raspallar, que deia Josep Pla. Ho poden arribar a brodar: ‘Impressionant’, deia Pedro Sánchez contemplant el palau, mentre Quim Torra el guiava de la sala dels Carruatges fins a la sala on s’ha fet la reunió d’hora i mitja, la sala Verge de Montserrat. Una sala que és davant un despatx buit de fa dos anys i mig: el despatx que feia servir el president Puigdemont. Torra no l’ha volgut ocupar ni avui, ni mai. El president Torra ha regalat al president Sánchez dos llibres durant la trobada: ‘Inventing human rights’, de Lynn Hunt, i ‘Llibertat i sentit’, de Lluís Solà (fotografia: Albert Salamé). ‘El fantasma de la repressió. El gran elefant blanc de la trobada d’avui. Hi és per tot arreu, pot tornar a envestir en qualsevol moment, i ningú en parla. Com si no existís.’ Així resumia un treballador de palau, veterà de la política internacional, la trobada de Sánchez i Torra. Aquí, un despatx buit. Allà, un llaç groc. Fa una estona, un crit dispers, solitari, de ‘llibertat presos polítics’ des d’una plaça de Sant Jaume buida, sense manifestants. En un racó, l’àudio de Joan Bona Nit cridant a favor dels presos polítics s’escolava pels altaveus de la sala de premsa de palau, que transmetien el senyal de TV3, que els emetia d’arxiu. La repressió present, però en segon pla. Com un elefant blanc. Avui és el dia de ‘sit and talk’. Finalment. Els dos presidents s’han reunit. I Pedro Sánchez diu coses com aquestes: ‘Amb la llei no n’hi ha prou.’ ‘Ningú no pot sentir-se satisfet de la darrera dècada, lamentable. Hi ha la voluntat sincera de dialogar i pactar.’ ‘He vingut a parlar d’esperança, perquè hem de canviar de rumb de manera immediata.’ D’entrada, els dos governs han anunciat que la taula de diàleg per a resoldre el conflicte polític que ERC va arrencar del PSOE és prevista aquest febrer. La mà esquerra, novament, avui present. Sense que ningú n’hagi pogut demostrar la causalitat, un periodista de la premsa de Madrid, d’El País, ha caigut desmaiat a la sala de premsa. Una ambulància li ha tractat l’ensurt, un no-res, ja s’ha recuperat, i hem descobert que al Palau de la Generalitat no existeix la figura del metge de guàrdia de vint-i-quatre hores. La premsa de Madrid, desmaiada, el carrer desmobilitzat, i el president Torra explicant a Sánchez el significat i la potència de l’escultura El desconsol, de Josep Llimona. Davant la premsa, un cop acabada l’esperada reunió, el president Torra deia que havia exposat a Sánchez la fi de la repressió i un referèndum d’autodeterminació. ‘Davant la repressió, Sánchez no m’ha dit res. Silenci. Sobre l’autodeterminació, m’ha dit que no. Que ell està per més autogovern.’ Davant la premsa, Sánchez ha dit que començava una nova etapa. Una etapa que seria llarga. Ha insistit en l’esperança. Un helicòpter sobrevola el palau mentre la notícia comença a arribar a les redaccions: Jordi Cuixart i Jordi Sànchez podran anar a la presó a dormir i prou. Això tornar a ser la mà esquerra, que avui ha tingut un gran dia.

Summary: Pedro Sánchez juga amb mà esquerra


Andreu Van den Eynde (1975) és l’advocat del vice-president Oriol Junqueras i del conseller Raül Romeva, coordinador de les defenses d’ERC. Un dels advocats del moment. Per això en aquesta entrevista no hem volgut parlar dels seus clients i prou, sinó també d’ell. Ens rep al despatx del passeig de Gràcia i ens parla de la seva vinculació amb el trotskisme i Malcolm X. Lògicament, també parlem dels judicis, dels seus defensats i de les línies de defensa que es poden agafar. Ens rep després d’un matí agitat, en què ha defensat un ciutadà xinès en el torn d’ofici. Vol que li respectin els drets i que no l’enviïn a la presó per no saber espanyol. A l’entrevista explica el perquè. Seguiu en directe el judici contra el procés —Per què vau néixer a París? —Vaig néixer a París perquè el meu pare el cercava la policia. Res seriós. Ell era activista i fundador del PORE, un partit trotskista. I devia tenir algun merder amb la policia franquista. Se’n va anar de Barcelona, cap a l’Escala, d’on és la família de la mare, i després van decidir que passarien un temps a París. Allà vaig néixer jo. I al cap de tres anys, vam tornar. —Quin és el perfil del vostre pare, Arturo Van den Eynde, conegut com a Aníbal Ramos? —Els Van den Eynde eren els meus avantpassats flamencs. Però l’avi va néixer a Guanajuato, Mèxic. I després va anar a Santander, on va néixer el meu pare. És una família de Santander, molt conservadora. De fet, tinc un oncle que és l’actual portaveu del PP a Cantàbria, Eduardo Van den Eynde. Però, alhora, és el principal impulsor de la legalització de la marihuana, perquè ha tingut un càncer i ara n’és consumidor. En fi, mon pare se’n va anar jove de Santander i va anar a la Universitat de Valladolid i Barcelona. El meu pare era el paio més intel·ligent del món. Era un bèstia. Guanyava totes les discussions. Un cervell tan prodigiós que segurament li va portar molts problemes. Recordo ser a casa mirant el concurs ‘El Tiempo es oro’ a la televisió. Els concursants podien consultar enciclopèdies per respondre. Ell responia sense enciclopèdia. A Barcelona va fundar el FOC (Front Obrer Català). Va estudiar arquitectura i era el number one de l’arquitectura. Bohigas encara el recorda. Però ell volia fer política. I va deixar l’arquitectura. No seré arquitecte, seré polític, i cobraré igual que cobra un treballador. Uns 900 euros. Això deia. I això va fer. Treballava al partit i vivia com un asceta. Quan tingui 55 anys em retiraré i donaré pas als joves. I això va fer. Va fer 55 anys i va cercar feina en un despatx d’arquitectes, que feia trenta anys que no tocava, va aprendre a fer servir l’Autocad, i de cop i volta va tornar a ser el millor arquitecte del món mundial. Es va morir a 57 anys de càncer. Es va morir tornant del fòrum de Porto Alegre, que continuava fent les seves coses. I una de les últimes coses que va fer va ser la rehabilitació del Palau Mornau, on hi ha el Museu del Cànnabis, al carrer del Comerç. —Montserrat Adroer Tasis. Qui és? —La meva mare. Filla de notari, la petita. Arquitecta de la Generalitat de Catalunya tota la vida. Ara ja està jubilada. Es va separar del pare quan tenia cinc anys. Després es va casar amb un actor de teatre, Jaume Comas. I ma mare també va ser del PORE. Passa que després els trotskistes tots van anar pel seu cantó. —Teníeu deu anys i ja volíeu ser penalista? —Sí. Això diuen a la família. Sé que m’agradava molt ‘Perry Mason’, la sèrie de la televisió. Els Van den Eynde tenim una sort i una desgràcia. El nostre cervell. Principal enemic i principal aliat. Jo era un nen que treia molt bones notes. I tota la vida he estat més gran que no tocava. Pares separats, polítics, exili. Vaig créixer una mica més ràpid. —A quin col·legi vau anar a Barcelona? —Isabel de Villena, catalanista. I després, a l’institut Ausiàs March. Universitat, la Pompeu Fabra. —Per què aquesta obsessió amb la informàtica? —A mi m’agrada el futur. Com a progressista, i com a marxista de formació que sóc, m’agrada allò que ha de venir. La tecnologia. M’agrada pensar que canviaran les coses. Tota cosa nova la trobo molt interessant. Quan vaig començar a fer dret penal, hi havia el nínxol que ningú no coneixia: el ciberdelicte. Vaig estudiar i em vaig capacitar. I ara no hi ha tanta gent que en sàpiga i faig classes als màsters. He portat temes d’espionatge industrial, sabotatges informàtics, danys informàtics, suplantació d’identitat, pornografia infantil. I un cas especialment greu de ciberassetjament. Violència de gènere, de fet. Un tema molt dur. Molt. —Per què feu penal i no civil? —En vint anys de carrera, no he fet cap tema que no sigui penal. És com si fos una altra ciència que jo no entenc. El penal el fas per dues raons. Per repte intel·lectual. És la quinta essència de convèncer, de la discussió, de la negociació, dels trucs, de la teatralització. Hi ha un punt d’ego a pujar a l’estrada. Els civils tenen vistes que no cal que siguin públiques. Poden llegir papers. Nosaltres anem a fer teatre, en definitiva. I després, hi ha la part de defensa dels dèbils. Hi ha gent que paga una quota de Metge sense Fronteres. Doncs jo faig torn d’ofici. Regalo el meu know how a un paio que no pot pagar-se un advocat. Per exemple, avui, en el torn d’ofici, he defensat un ciutadà xinès que el condemnen per alcoholèmia. Conduïa. Només parla xinès. I ara el volen enviar a la presó perquè no ha pagat la multa de 90 o 200 euros. Però si la notificació que li enviïn no està traduïda, i no sap què hi diu… L’home no sap ni català ni castellà. I avui m’he tornat a discutir per garantir que un pobre senyor no vagi a la presó per no saber espanyol. Garantir que li tradueixin tot al xinès per algú pot semblar molt poca cosa. Però ho és tot. D’entrada, el respecte a les persones. —L’1 d’octubre, on éreu? —Vaig anar al col·legi dels meus nens. Vestit d’advocat i amb el carnet d’advocat de la mà. I després de votar, va arribar la policia. I la gent va seure a terra. —Vós també? —No. Jo vaig anar cap a la policia. Jo treballava. Hola, sóc advocat. Què veniu a fer? Mentre em prenien les dades, van començar a treure la gent bruscament. Va haver-hi un moment de molta violència i un policia em va empènyer i em va pegar amb la porra a les cames. I hi ha un vídeo on surt tot. La meva dona, pel meu aniversari, em va regalar la fotografia del moment que em tiren a terra. Ha, ha! La tenim a la biblioteca. I ja vaig ser fora del cordó. Vaig agafar la moto i cap al Palau de la Generalitat. On hi havia els meus clients. Allà vaig decidir que no presentaria denúncia. Perquè crec que aquestes causes no es poden convertir en les causes dels advocats. Us dono l’entrevista i entenc que tingui interès, però no voldria fer que l’advocat passés a ser l’estrelleta. —Doncs passa una mica. —Sí. No havia passat mai, que els advocats fóssim focus. Però això no vol dir que no intentem gestionar-ho. Jo em dec als meus clients. I si veig que desviem el focus, m’he de contenir. —D’on ve l’atracció per Malcolm X? —En la meva època adolescent, vaig anar als Estats Units a casa d’uns amics dels pares. Molt estranys: comunistes als Estats Units! Ara són al Green Party. I allà, Malcom X em va interessar també per la qüestió del racisme. És una de les coses que més em destrossen. No he defensat maiun nazi. I us puc defensar un assassí. Però un nazi no el defenso ni per una multa de trànsit. No col·laboro amb aquesta mena de gent de cap manera. Era l’època del film de l’Spike Lee, escoltava Public Enemy, i mirava els films de John Singleton. De Malcolm X em va fascinar la figura de l’activista apoderat. L’home que diu als blancs: vosaltres no em solucionareu els problemes, me’ls solucionaré jo. —Gonzalo Boye. Per què ho fa, això d’aixecar la llebre contra els pactes amb fiscalia? —Crec que el Boye és molt intel·ligent en l’ús dels mitjans per a la seva estratègia. I ha fer servir una manifestació pública per influir en el terreny de joc. I evitar qualsevol pacte amb fiscalia. I aquí estem d’acord. Ell ja ho va dir a Twitter, que no parlava de mi. No opto pel pacte, ni ho faré. És màgia, pensar en pactes amb la fiscalia. I jo no treballo en la màgia. Però en privat ja li ho vaig dir: sabent com ell sabia que jo estic amb ell en això, el seu missatge era una mica ambigu. I em va obligar a manifestar-me públicament en contra. —Com us convertiu en l’advocat d’ERC? —Jo començo a ser advocat d’ERC quan els faig la compliance. La compliance és un mètode que es fa servir per evitar que una organització cometi mai cap delicte. Vaig tardar un any a fer-lo. En aquest mètode, no tan sols queda clar quines despeses poden fer, com es fan els tiquets, sinó que també dissenyem quina conseqüència sancionadora té si no es fa, qui ho investiga, qui ho resoldrà. O com es formen els membres de l’organització en aquests temes. Hem implementat un agent intern, independent de la direcció, que la controla. És obligatori que la compliance la tinguin tots els partits. Només el té un, que és Esquerra. Un partit que he vist molt ètic. He al·lucinat. Ja sé que sóc advocat i què he de dir, oi? Però a partir d’aquí, Esquerra em coneix. I després m’encarrega la defensa dels presos polítics. —Tesi meva. Lògicament hi ha diverses maneres de defensar els presos polítics. Però la diferència no és entre les defenses d’ERC o el PDECat. És entre exili i interior. A l’exili molt més envalentits. I a l’interior més cauts. Amb tota la lògica. Hi esteu d’acord? —Nosaltres no fem dret. Fem estratègia. Per tant, toquem una part jurídica i una part política, necessàriament. Però jo no diria que n’hi ha dues. N’hi ha més. Però les grans línies, o blocs, serien: renunciar a allò que has fet o mantenir allò que has fet. Col·laborar, pactar, desdir-te. O reafirmar-te, defensar-te i batallar. Funciona diferent l’exili? Relativament. L’exili et dóna la possibilitat que t’escolti un tribunal independent. Què ha dit Alemanya? Alemanya ha dit que no hi ha rebel·lió. L’exili té l’oportunitat de rendibilitzar arguments que nosaltres no podem fer en una jurisdicció intervinguda. —La por de la presó és diferent de les pors de l’exili. Afecta les defenses? —L’exili dóna més llibertat. Però la gent no sap la valentia de la feina soterrada i estratègica que es fa aquí dins. Jo sempre explico l’analogia de l’escamot d’elit i la resistència. Tens la Segona Guerra Mundial a un poble de França. Amb uns paios que no veus. Són la resistència. Es passen les coses amb paperets. I després tens l’escamot d’elit, els escamots d’americans guapos que pinten les bombes amb la inscripció Fucking nazis. Són dues maneres de treballar. Ara, qui és més valent? Més valent és, a vegades, seure davant d’un jutge, que t’enviarà a la presó. Mireu Romeva. Un dia abans de tornar a la presó, es va asseure amb mi, i em va dir: me’n vaig a la presó. —La segona entrada a la presó no sé si l’hem entès. Per què hi tornen? —Perquè són uns cabuts. Manera ximple de dir-ho. I l’altra: no volen renunciar al seu projecte. No volen i es mantenen ferms. —Davant els vostres ulls ha caigut tota una ciència, el dret, en aquest judici? —No. Jo ja coneixia els jutges. No em sorprèn. Simplement, ara s’ha manifestat. Perquè han de protegir un interès d’estat. Però els jutges, amb l’excusa del dret, es devien. I nosaltres fa molts anys que denunciem com investiga la policia. Com funcionen determinats jutges. Com és el sistema de selecció dels jutges. Un sistema que els explica que la seva autoritat no ha de ser moral, sinó de poder. Autoritas i potestas. Autoritat moral i poder. Els grans pensadors, el mestre que et marca i estimes, són autoritat moral. La policia i els jutges, el poder. Els jutges han renunciat fa molt de temps a defensar l’autoritat moral. Cada dia veus com tenen vel·leïtats i fórmules per a demostrar el poder absolut. El poder d’enviar innocents a la presó. No hi ha poder més gran que aquest. No hi ha ningú a la societat amb un poder tan bèstia com enviar algú a la presó dos anys sense haver-lo jutjat. Això és poder, però no autoritat moral. —Com encareu el judici? —La meva fantasia és que aquest judici pugui ser l’oportunitat d’emmirallar el sistema judicial espanyol i polític amb l’altra part del mirall, que són Raül Romeva i Oriol Junqueras i la resta. Els principals actors que defensen una idea, que és el mirall. Perquè ells aniran a parlar d’independentisme. Però no solament. També parlaran de drets. Dret de protesta, drets cívics. Aniran a explicar a Espanya el projecte que ells defensaven. Projecte integrador i pacífic de defensa de drets polítics. És una oportunitat molt dura, horrible, i alhora maca, d’aflorar aquestes contradiccions i discutir-les en públic. Crec que el judici ha de servir per visibilitzar una discussió. —Què n’espereu, dels jutges? —Hi ha un factor que suposo que tenen en compte: quin grau de resistència té la societat catalana al dolor. —Si els condemnen a vint anys, el carrer s’alça. Només un any, tots tranquils. Pensarà això, el jutge? —Jo mai diré que tenen la sentència feta. Però sí que puc dir que hi ha molts interessos en joc. És impossible pensar que no tinguin en compte la reacció de la gent. És impossible dir que serà un judici de laboratori, asèptic. Si en el judici intervé la unitat d’Espanya… —Última vegada que heu vist el vice-president Oriol Junqueras? —Dimecres passat i demà . L’he vist molt bé i ferm. Treballem molt amb ell, i amb Raül Romeva, la manera d’explicar políticament tot el que ha passat. Jurídicament ja ho faig jo. Políticament tenim l’obsessió d’explicar al judici què s’ha fet. Estem obsessionats a explicar políticament que no es renuncia a allò que s’ha fet. I treballem el com. —Estan més còmodes a les presons catalanes? —Sí, i no per ells. Per filosofia. L’administració catalana no té primers graus, ni règims FIES. S’opta per la semillibertat i per centres més amables. Perquè així s’ha demostrat que la gent no reincideix. Han entrat en un entorn més amable, sí. Tenen més funcionaris, més atenció personalitzada, més activitats. Ara, la llei que s’aplica és l’espanyola. Tenen els mateixos minuts de visita amb les famílies, per exemple. Però l’entorn és més amable. Tens psicòleg, cosa que a Estremera no. I aquí el primer dia ja en van veure tres. —Veurem clients apoderats durant el judici, amb grans discursos davant el jutge? —Els veurem tal com són, gent molt serena i intel·ligents. No arrauxats. Són estrategs. Crec que tindreu un discurs molt poderós sense necessitat de moure gaire els braços. Pots cridar molt, i què hi ha darrere? Crec que ells sí que tenen coses darrere. Tot el dia pensen en política i projecte polític. I no ho transmeten cridant. No cal.

Summary: Andreu Van den Eynde: ‘Vaig néixer a París perquè el meu pare el cercava la policia’


La proposta que ha fet el PSC de flexibilitzar el model d’immersió lingüística ha causat una gran controvèrsia. És un canvi d’actitud que s’ha explicitat en la ponència que se sotmetrà a votació al congrés del partit –podeu consultar-la ací. El motiu de tot plegat és un canvi d’estratègia davant l’enfonsament de Ciutadans a les eleccions espanyoles, una tendència que si es manté a les del Parlament de Catalunya significarà una bona bossa de vots a disputar-se entre els partits unionistes. Les eleccions catalanes del 2017, després de l’aplicació del 155, van catapultar Ciutadans com a primera força del parlament, amb més d’un milió de vots, el 25% del total. Però el 10 de novembre proppassat el partit d’Albert Rivera va rebre una patacada històrica. Al Principat, per exemple, va ser la vuitena força menys votada, just davant del Pacma. Dit en xifres, va passar de 479.000 vots a 216.000. És a dir, que en va perdre més de la meitat. Això implica una oportunitat per als partits unionistes –PSC, PP i Vox– i Catalunya en Comú Podem en unes eleccions al Parlament de Catalunya que encara no tenen data. No podem saber què votarà la gent, però sí quins són els comportaments dels votants de Ciutadans. A partir del Sondatge d’Opinió de Catalunya, si encreuem el record de vot d’aquells que asseguren que van votar Ciutadans a les eleccions del 21-D amb la intenció de vot que tenien el 10-N, podrem saber quins han estat els partits més beneficiats de l’esfondrament de Ciutadans. Les enquestes del 10-N mostraven que poc més d’un terç dels votants de Ciutadans a les eleccions catalanes també els votarien a les espanyoles, un percentatge millor que el real, perquè no va arribar sinó a un 20% dels vots del 2017. Record de vot a Ciutadans a les eleccions al parlament i intenció de vot a les eleccions espanyoles. Sondatge d’Opinió Catalunya. ICPS. La resta, gairebé un votant de cada cinc, s’ha decantat pel PSC (19%), que ha guanyat als municipis de l’àrea de Barcelona, on ara fa dos anys va guanyar el partit d’Arrimadas. Un quart dels ex-votants de Cs han anat a Vox (13%) i al PP (11%). Cal tenir en compte que el 21-D, més enllà de la ideologia, va haver-hi un vot antiindependentista i ara totes les formacions unionistes intenten captar aquesta part dels votants. A més, encara que no sembli gaire significatiu, un 10% dels vots serien més de 110.000. El cabàs de vots de Ciutadans serà motiu de disputa entre els partits unionistes i a mesura que s’acostin les eleccions es farà més evident en els discursos. La fotografia actual del suport als partits ens la dóna un sondatge acabat de fer per La Razón sobre unes virtuals eleccions al parlament. Clarament influït per la tendència que mostren els resultats 10-N, Ciutadans passaria de ser la força més votada al quart lloc, darrere d’ERC, JxCat i PSC, el gran beneficiat. El partit encapçalat per Lorena Roldán perdria dinou escons, més de la meitat dels que va aconseguir. El PSC en guanyaria set, el PP vuit i Vox tres. Enquesta de La Razón publicada el 25 de novembre. La disputa pel vot que prioritza la unitat d’Espanya per sobre de l’eix esquerra-dreta pot ser l’explicació d’aquest canvi d’actitud del PSC en relació amb la immersió lingüística, que ha recordat gests de Ciutadans. De retruc, el partit d’Iceta perilla de perdre la ‘centralitat’ que ocupava entre l’independentisme i l’extremisme de PP i Ciutadans, cosa que podria beneficiar Catalunya en Comú Podem. Anàlisi de Pere Martí: La ‘ciutadanització’ del PSC

Summary: El PSC en cerca del vot més espanyolista: la batalla pel vot de Ciutadans


Dia sí, dia també, veiem que aquesta llarga novel·la que és el procés es consumeix a un ritme vertiginós. Sense anar més lluny, aquesta setmana el regidor de la CUP Joan Coma ha estat víctima de la judicialització de la política. I ahir Junts pel Sí i la CUP van arribar a un acord polític general sobre el contingut la llei fundacional de la república catalana. Són els últims capítols d’un any que ha estat frenètic i que començava amb el pas enrere d’Artur Mas. Entremig, el refús del pressupost, una qüestió de confiança i el referèndum a l’horitzó. I acaba amb la llei de transitorietat jurídica, la rampa de sortida del 2017. Per a fer balanç de l’any i analitzar el vinent hem parlat amb cinc persones avesades a teoritzar sobre el moment polític que viu Catalunya, cadascuna amb una visió diferent, però amb algunes similituds. Heus ací les respostes de Teresa Forcades. —Quin balanç en feu, del 2016? S’ha avançat o s’ha reculat? Per què? —Per fer un balanç del 2016 en clau de procés, em fixaré en tres dimensions que em semblen fonamentals: la iniciativa institucional, la participació popular i la justícia social. Pel que fa a la iniciativa institucional, després de la victòria independentista del 27-S i de la contundent resolució 1/XI del 9-N de 2015, el 2016 va començar amb la crisi ‘Mas o març’ i va continuar amb la no-aprovació del pressupost. La primera meitat de l’any no podem dir que fos gaire bona. La segona va començar amb l’aprovació en ple parlamentari de les conclusions de la comissió d’estudi pel procés constituent (el 27 de juliol) i, després de l’impasse de l’agost, valoro molt positivament, com un veritable punt d’inflexió, l’opció clara pel referèndum tant sí com no i les passes que es fan des d’aleshores: desblocatge del pressupost, cimera pel referèndum i, notícia de darrera hora, la llei de transitorietat. Les dues eleccions a l’estat (20-D i 26-J) sembla que han tancat de moment l’alternativa del referèndum pactat. Si fixar-se en la iniciativa institucional fos tot el que calgués per valorar el procés, la meva valoració seria a hores d’ara força positiva. Però no n’hi ha prou amb la iniciativa institucional. Pel que fa a la participació popular, malgrat alguns mals averanys, l’11-S de 2016 va mostrar que la mobilització popular es manté viva i continua essent el motor del procés i el que li dóna legitimitat. Ara bé, hi ha un problema. El full de ruta aprovat pel parlament el 27 de juliol preveia un procés constituent en tres fases: la primera de participació ciutadana; la segona de desconnexió, més mecanisme democràtic d’autodeterminació –no precisava si seria el referèndum o la DUI–, més eleccions constituents, més redacció de la constitució; i la tercera era el referèndum per aprovar la nova constitució. Què se n’ha fet, ara, del procés constituent? Què ase n’ha fet, de la participació popular decisòria (no només festiva, no només d’acompanyament de les institucions)? Farem una transició ‘des de dalt’, estil any 78, per després lamentar-nos de l’oportunitat perduda? Aquí rau, al meu entendre, el punt feble del procés fins ara: ens omplim la boca de democràcia participativa mentre deixem perdre les oportunitats reals d’articular-la de manera efectiva. Després de fer notar –amb raó– que el govern central té por de la democràcia perquè no ens deixa votar, cadascú de nosaltres es pot fer a si mateix la pregunta: I jo? Hi crec en la democràcia? Què és per a mi la democràcia? Què vol dir per a mi ‘govern del poble’? És anar a votar cada quatre anys i deixar que els representants electes decideixin per mi? Vull que això funcioni així en la nova República Catalana? És sortir al carrer per exigir als representants electes que tinguin en compte el que considero just i per defensar-los quan els ataquen? Vull donar tot el poder als representants electes o bé vull retenir mecanismes eficaços de sobirania popular? Hi ha països europeus que tinguin aquests mecanismes? Hi ha països europeus que poden vetar les lleis que fa el seu parlament si són impopulars –com la llei mordassa o que els rics paguin comparativament menys impostos que les persones de renda modesta–? Hi ha països europeus que poden revocar en un referèndum popular els càrrecs electes si incompleixen les promeses electorals? Hi ha països europeus que tinguin iniciatives legislatives populars que, en cas que el parlament no les aprovi –per exemple, la ILP dels transgènics, o la ILP que va fer la PAH sobre la dació en pagament– s’hagin de sotmetre a referèndum popular? I, finalment, he sentit parlar de la democràcia deliberativa? Què és? La podríem aplicar a Catalunya? Només articulant de manera efectiva el poder popular tenim la possibilitat de construir aquest país millor que desitgem. No seriem on som sense un poder popular que no s’ha acontentat d’anar a remolc de les institucions. No ens ho deixem perdre. Finalment, pel que fa a la justícia social, segons el darrer informe d’Oxfam internacional, a Europa hi ha, avui, 123 milions de pobres, dels quals 50 milions estan a la misèria i dels quals 8 milions i mig són pobres malgrat tenir una feina a jornada complerta –sous de misèria. La quarta part dels europeus –123 milions– són pobres, mentre el nombre de multimilionaris europeus augmenta. També a Catalunya, aquests darrers anys, ca augmentant la pobresa i va augmentant alhora l’índex de Gini que mesura la distància entre rics i pobres. L’economista francès Thomas Piketty, que no és precisament de l’extrema esquerra, adverteix que la desigualtat mundial és tan gran que és incompatible amb la democràcia. I el premi Nobel d’economia Joseph Stiglitz li dóna la raó. El papa Francesc diu que el capitalisme mata i la doctrina social de l’Església diu que ningú no té el dret d’acumular el que no necessita mentre al seu costat n’hi ha que malviuen en la pobresa. Càritas de Barcelona ens adverteix que la nova pobresa generada per la crisi s’ha cronificat a casa nostra. Aquests són els problemes que ens cal resoldre si volem un país millor. Si l’1% posseeix avui més béns que el 99%, per què ens fa por de sentir parlar de ‘redistribuir la riquesa’? El procés vers la independència té un potencial enorme d’adreçar aquests gravíssims problemes de fons. Un potencial que no serà ni de bon tros el mateix un cop haguem aprovat una constitució nova perquè, encara que la fem oberta i que es pugui modificar, quin sentit tindria aprovar-la per qüestionar-la al cap d’un any? No val més que la fem bé ja d’entrada? Què ens impedeix d’aplicar el procés de participació popular que va aprovar el parlament el 27 de juliol? I després d’haver debatut a les convencions constituents, què ens impedeix de fer un multireferèndum per deixar clara quina és la voluntat majoritària sobre les qüestions més importants? Volem que els rics paguin més impostos, sí o no? Si deixem als representants electes tot el poder, els grups de pressió faran com han fet fins ara la seva feina i ens podem trobar amb una nova constitució que no toqui la desigualtat. I, si ens passa això, qui s’atrevirà, després de tanta feina, a dir ‘ah, no, jo aquesta constitució que no millora la justícia social no la voto!’? No és crucial que ens previnguem? —Penseu que el 2017 serà l’any de la independència? Us atreviu a posar-hi una data? —Jo al calendari tinc marcada la segona quinzena de setembre des que ho va anunciar el president Puigdemont. No crec que s’avanci i lamentaria molt que es retardés. —Com intuïu que avançarà el procés durant el 2017? —Si no hi ha una resposta popular contundent, crec que s’aniran tancant les oportunitats de fer una veritable participació popular i crec que després, quan sigui massa tard, ho lamentarem. Consulteu la sèrie complet ací: El 2017 serà l’any de la independència?

Summary: Teresa Forcades: ‘Ens omplim la boca de democràcia participativa mentre deixem perdre oportunitats reals d’articular-la’


La Diputació Permanent del parlament ha validat el decret llei del govern pel qual s’assumeix la gestió directa del servei d’abastament d’aigua i es crea l’ens públic d’Aigua Ter Llobregat (ATL). El decret del govern, que ha defensat el conseller d’Economia, Pere Aragonès, ha rebut el vot a favor de JxCat, ERC i PSC-Units; l’abstenció de Cs, comuns i la CUP i el vot en contra del PPC. Durant el debat amb els grups, Aragonès ha destacat la importància de recuperar la gestió 100% púbica d’una infraestructura ‘vital’ per al país, després que el Suprem espanyol anul·lés definitivament l’acord d’adjudicació del contracte de gestió a Acciona i d’acord amb un ‘mandat parlamentari’. L’oposició ha coincidit en definir la privatització de l’ATL com un ‘nyap’ i alguns grups reclamen investigar-ho.

Summary: La Diputació Permanent aprova el decret per crear l’ATL pública


L’aeroport del Prat ha tornat a tenir un col·lapse de passatgers per les enormes cues que es formen en els controls policíacs de passaports. Ja va passar durant el pont del Primer de Maig, s’ha repetit aquest cap de setmana passat i, segons que admeten fonts de la policia espanyola a VilaWeb, ‘segur que tornarà a passar aquest estiu’. El govern de la Generalitat ha esclatat: ha acusat el govern espanyol de fer ‘un sabotatge i un boicot premeditat’ i ha convocat d’urgència avui mateix una reunió amb totes les institucions implicades en la gestió de l’aeroport que hi ha Catalunya. La portaveu del govern, Neus Munté, reaccionava ahir indignada a la manca de resposta eficient per part del govern espanyol per resoldre el caos del Prat. Quin grau de premeditació hi ha en això? Segons que ha pogut saber VilaWeb de fonts de la gestió aeroportuària, la direcció de l’aeroport elabora uns fulls de previsió del trànsit de passatgers que hi haurà, tenint en compte les arribades i les sortides de vols i la capacitat de les aeronaus. Amb això, es fa una estimació del màxim de passatgers que, dia a dia, passaran per les terminals de l’aeroport. Aquests fulls de previsió d’afluència de passatgers s’envien al Ministeri d’Interior espanyol, de manera que es pugui preveure un dispositiu policíac més o menys gran depenent de la quantitat de gent que hi pugui haver. El nivell de detall d’aquests fulls és per cada franja horària. Fonts de la policia espanyola han confirmat a VilaWeb que disposen d’aquests fulls cada dia, amb una previsió de l’estimació de passatgers de dos dies. No hi posen recursos Per què, malgrat disposar d’aquesta informació, no es va fer un desplegament d’agents adequat en els punts de control de passaport? Segons les mateixes fonts, perquè les estimacions no són mai precises del tot, es poden concentrar molts vols de molta capacitat en unes poques hores i els moments amb puntes més caòtiques d’aquestes setmanes no els van poder preveure. I això que, segons que deia ahir Enric Millo, delegat del govern espanyol a Catalunya, Aena, els ministeris de Foment i d’Interior i les companyies aèries es reuneixen diàriament per prendre mesures de caràcter logístic, tècnic i de recursos humans. Però, tot i amb això, no eviten el caos. Representants de la policia espanyola a Catalunya expliquen a VilaWeb que tenen un problema de recursos que no s’ha resolt. D’una banda diuen que no disposen de prou espai: ‘S’han d’obrir més cabines, s’han de dotar informàticament, amb verificadors, lectors d’empremtes digitals…’. D’una altra, es queixen que no tenen prou agents. Ahir Millo també deia que el govern espanyol havia adquirit 350 equips verificadors digitals que permetrien de fer els controls dels passaports. Ara, se’n destinarà la mateixa quantitat a l’aeroport del Prat que al de Madrid: cinquanta. Mentrestant, els passatgers es queixen, i els seus testimonis palesen la deixadesa del govern espanyol. L’agència ACN recollia l’explicació d’un usuari que deia que ahir hi havia oberts només 7 punts de control per als ciutadans extracomunitaris dels 24 que hi ha, i 2 per als de la UE.

Summary: El govern espanyol sap 48 hores abans si hi haurà col·lapse al Prat, però no ho evita


Els sindicats CCOO, UGT i USOC han registrat una vaga de vint-i-quatre hores a la petroquímica de Tarragona per al 19 de febrer arran de l’accident del 14 de gener a l’empresa IQOXE, ubicada al complex de la Canonja (Tarragonès). Segons han explicat, un dels objectius que volen aconseguir amb l’aturada és la participació ‘efectiva i real’ dels sindicats més representatius del sector en les meses tècniques i els organismes que es creïn des de l’administració per analitzar el pla d’emergència Plaseqcat, els plans interiors de les companyies i la resta de qüestions relatives a la seguretat. També han reclamat la participació dels sindicats en les investigacions dels accidents que duu a terme la Inspecció de Treball. També han reivindicat la creació d’un comitè intercontractes de salut laboral dels polígons petroquímics nord i sud de Tarragona i que es garanteixi l’estabilitat en l’ocupació.

Summary: USOC, UGT i CCOO convoquen una vaga a la petroquímica de Tarragona per al 19 de febrer


Més de mig miler persones s’han manifestat avui a la tarda pel Passeig Jaume I de Salou (Tarragonès) per a reclamar la llibertat dels presos polítics, el retorn dels exiliats i que es faci efectiva la república en l’acte de ‘Passejada per la República’. Però la protesta també ha aplegat un centenar de persones contràries a la independència, que han cridat consignes a favor de la unitat d’Espanya. Durant la mobilització s’han viscut moments de tensió, però, tot i això, la protesta ha acabat sense cap incident, més enllà de topades verbals. ‘Agraeixo a tothom el civisme, la passejada ha transcorregut dins d’un ordre, malgrat els esforços d’alguns perquè deixes de ser un acte pacífic’, ha dit Antoni Ros, un dels portaveus de la Plataforma per la Democràcia i la Llibertat Cambrils, Salou i Vila-seca, organitzadors de l’acte. Gran èxit la passejada a #Salou. L'espanyolisme més ranci intentant boicotejar l'acte. No podran amb tanta dignitat. Fora feixistes dels nostres pobles!#CDRenXarxa pic.twitter.com/630Jkf2fsY — CDR Cambrils #ElPoderDelPoble (@cdr_cambrils) August 25, 2018 El batlle va voler imperdir la marxa De fet, la mobilització ja havia aixecat una forta polseguera després d’haver-la intentada impedir el batlle Pere Granados (un independent que encapçalava la llista de CiU). Tanmateix, el departament d’Interior de la Generalitat de Catalunya va autoritzar-la. Granados va lamentar que la Generalitat no hagués respectat ‘el principi d”autonomia municipal’, car el consistori va acordar l’any passat en una Junta de Portaveus ‘d’evitar l’ús de zones turístiques per als actes polítics’. Segons l’ajuntament, a més, els agents turístics més destacats del territori no comparteixen l’emplaçament de la protesta. Cal recordar que Salou és una destinació que cada any rep un gruix important de visitants de la resta de l’estat espanyol, sobretot aragonesos, i de l’estranger. El batlle considera que el recorregut triat i autoritzat pel Departament d’Interior ‘no és el més idoni essent dels més concorreguts de Salou en plena temporada alta turística’. Cal recordar que Pere Granados va encapçalar la llista de Convergència i Unió (CiU) en les eleccions municipals del 2015 quan el seu partit, FUPS (Formació Unitat per Salu) va arribar a un acord amb CDC i UDC. Actualment, el grup municipal de CiU a Salou manté un pacte de govern amb el PSC.

Summary: La manifestació a Salou per a l’alliberament dels presos polítics acaba amb èxit tot i l’intent de boicot unionista


La notícia publicada la setmana passada en alguns mitjans sobre un cas suposat de reclutament de mossos per a fer espionatge polític s’ha demostrat que és falsa. La informació fou producte de filtracions de la policia espanyola sobre la documentació interceptada als Mossos el 26 d’octubre a la incineradora de Sant Adrià de Besòs. El Confidencial, concretament, va explicar que el Centre de Seguretat de la Informació de Catalunya (Cesicat) reclutava agents dels Mossos d’Esquadra per fer espionatge i els oferia un sou en negre de 700 euros, un pis franc i assistència legal. Tanmateix, una informació publicada avui per La Vanguardia, i confirmada i ampliada pels Mossos a VilaWeb, ho desmenteix. La història neix de la declaració d’un mosso davant els seus superiors, en què denuncia que dos reclutadors li van oferir de formar part del Cesicat. L’agent diu que hi va tenir dues trobades i que la feina consistia a fer escoltes telefòniques a polítics i més persones d’interès que poguessin perjudicar a la Generalitat. Segons la declaració, els suposats membres del Cesicat sabien detalls de la vida íntima del mosso, li van presentar documentació oficial i li van ensenyar un pis franc, situat al carrer de Numància, número 77. La realitat, tanmateix, no és aquesta. Un dels suposats reclutadors, un estudiant universitari que tenia poc més de divuit anys, pretenia establir una relació sentimental amb l’agent dels Mossos i feia servir l’excusa del Cesicat per a quedar amb ell. No hi havia cap pla d’espionatge amb escoltes. El sou era una mentida, com també l’assistència legal. El pis franc era el domicili familiar del fals reclutador. La documentació oficial era una falsificació amb segells de la Generalitat i el Cesicat extrets d’internet. I tota la informació personal de l’agent l’havien aconseguida a les xarxes socials. El 19 de novembre de 2014, els reclutadors van ser detinguts pels Mossos d’Esquadra per presumptes amenaces, suborn, falsedat documental i un delicte contra els drets fonamentals de l’agent. Tres anys després, durant el judici, els reclutadors van admetre els fets i van explicar davant un magistrat tota la trama amb un propòsit sentimental que s’amagava darrere el fals pla d’espionatge del Cesicat. Finalment, les defenses i la fiscalia van acordar una pena de multa de divuit mesos per a cadascun. La font de la informació falsa: la policia espanyola Tota aquesta informació falsa fou donada per bona per El Confidencial en aquesta notícia de divendres passat titulada ‘El govern va captar mossos com a espies en un pis franc i després de recollir-ne dades personals‘. I n’era la font la policia espanyola. Més concretament, el document que la policia espanyola ha elaborat sobre les caixes de documentació que van interceptar als Mossos d’Esquadra el 26 d’octubre i que eren traslladades a la incineradora de Sant Adrià de Besòs. D’aquella documentació, la policia espanyola n’ha fet una tria, i n’ha elaborat un document que ha enviat a la jutgessa de l’Audiència espanyola Carmen Lamela. I en va fent filtracions controlades a mitjans de comunicació, com ara El Confidencial i El Periódico. En aquest cas, s’ha demostrat que la informació era falsa, perquè hi ha la declaració de denúncia dels fets que va fer el mosso afectat als seus superiors, però no la resolució del cas. La policia espanyola ha filtrat més dades sobre la documentació intervinguda aquell 26 d’octubre sobre suposats seguiments a dirigents polítics unionistes i periodistes i que han servit per a construir un relat mediàtic i polític de desprestigi de l’acció del govern de la Generalitat aquests últims anys, concretament contra la direcció d’Interior i contra el major Josep Lluís Trapero.

Summary: Desintoxicació: La història real de la falsa notícia d’espionatge polític dels Mossos


Holger K. Nielsen va ser ministre d’Afers Exteriors danès (2013-2014) i ministre d’Impostos (2012-2013). Del 1991 al 2005, líder dels socialistes danesos. Nielsen és un dels diputats que ahir es va reunir amb el president català Carles Puigdemont a la cambra danesa. Nielsen, nascut el dia de Sant Jordi de 1950, va escriure dilluns un missatge a Facebook on explicava per què creia que havien de rebre Puigdemont tant sí com no. Segons ell, la democràcia consisteix a parlar fins i tot amb qui no estàs d’acord. VilaWeb ha entrevistat Nielsen al parlament danès, just acabada la reunió. —Vau publicar un missatge a Facebook. Podeu explicar què hi dèieu? —Tal com ho veig, hi ha alguns problemes amb el projecte del senyor Puigdemont. Sobretot, per la divisió en la població catalana. És molt difícil d’arribar a la independència si estàs tan dividit. Però crec que l’hem de rebre al parlament. No he entès els col·legues que no volien rebre’l. Perquè la democràcia també és rebre algú amb qui no estàs d’acord. Per tant, m’hi he trobat i hem tingut un bon debat. —Com ha anat la reunió? —Ell ha parlat bastant. Però també hem pogut parlar sobre els temes candents. —Què opineu del fet que els jutges espanyols enviïn a presó polítics catalans? —No pots solucionar problemes polítics enviant polítics a la presó. No entenc aquesta manera de pensar, a Espanya. Quan tens un mandat democràtic, aleshores també voldràs l’opció de tirar-lo endavant. Puigdemont té un mandat. No crec que sigui un mandat gaire fort. Però el té, i ha estat escollit pels catalans. No pots solucionar problemes enviant a la presó polítics amb qui no estàs d’acord. —Com a ex-ministre d’Exteriors, quina seria una possible solució? —Per a mi és molt difícil de dir. Per a mi és un afer intern i ha d’haver-hi trobades entre Catalunya i Espanya. Però crec que Puigdemont ha de solucionar la demanda de la independència. Tal com ho veig, no és possible tirar endavant aquesta demanda. Perquè ha dividit els catalans i els països estrangers no l’han reconeguda. Per tant, es tracta d’arribar a un acord amb Espanya. Però també d’arribar a un acord que uneixi els catalans. Tal com ho veig, estan dividits, es parteixen per la meitat i es criden els uns als altres en lloc d’estar units. Crec que aquest és un tema molt important. —Agafem Brexit. Els britànics estaven dividits. Va ser una cursa molt empatada. I cap problema. Per què és un problema que la població es divideixi a Catalunya, i no ho és que es divideixi a la Gran Bretanya? —Si negocies amb Madrid, tindràs una població unida rere teu. A la Gran Bretanya, tu tens una constitució i unes lleis que et donen suport. I a Catalunya no tens la constitució darrere. Hi tens la població. I si vols tirar endavant, has de tenir una població molt més unida. És molt més complicat per Catalunya. —Ho és. Perquè a l’altre costat no tens un britànic. Tens un espanyol. I no és igual. —No, no. No vulguis comparar-los. No és similar. Són situacions molt diferents. —Hem parlat del govern català. Però quin seria un bon consell per al govern espanyol? —Parlar amb els catalans. I trobar una solució que no sigui la independència sinó més autonomia per a Catalunya. L’acord del 2006 era un bon acord. Va ser un error que els tribunals espanyols no en fessin cas. Crec que cal tornar a la situació del 2006, amb més autonomia, però dins de l’estat espanyol. —Com és que Dinamarca permet que algunes regions tinguin el dret d’autodeterminació i Espanya no? És una qüestió d’història, de punts de vista? Per què? —És una qüestió d’història. Tenim un acord a les illes Fèroe. Els hem dit que si volen ser independents, poden ser-ho. És una cultura diferent, aquella, i estan molt lluny de Dinamarca. Tenim aquesta tradició. Però no intervindrem en els afers interns espanyols. Teniu un problema a Espanya. I necessiteu parlar-ho entre Catalunya i Espanya. A Espanya teniu una constitució. I a Dinamarca, també. Nosaltres l’hem respectada, a Dinamarca, i també l’hauríeu de respectar a Espanya. Aquest és el tema.

Summary: Holger K. Nielsen: ‘No pots solucionar problemes enviant a la presó els polítics amb qui no estàs d’acord’


El vice-president segon del govern espanyol i líder d’Unides Podem, Pablo Iglesias, ha confirmat que formarà part de la taula de negociació entre governs tal com li ha demanat el president espanyol, Pedro Sánchez. En una entrevista a ‘La Sexta’, Iglesias ha explicat que ‘s’esforçarà molt, que intentarà ser útil al país i que fa falta diàleg, diàleg i diàleg’. I ha afegit que no es pot excloure cap tema del diàleg, perquè ‘qualsevol és legítim’. Preguntat pel mitjancer que reclama el president de la Generalitat, Quim Torra, Iglesias ha dit que no està previst i ha afegit que els dos governs es poden entendre ‘perfectament’ sense aquesta figura internacional.

Summary: Iglesias confirma que formarà part de la taula entre governs i diu que no hi ha previst cap mitjancer


‘Estan bé’, em diu un dels col·laboradors més propers de Cuixart. Ja hi han passat un dia sencer. El cicle de vint-i-quatre hores d’un lloc nou. Desconegut. Estrany. Llunyà. Més de vint-i-quatre hores. Quan escric aquestes línies, ja tornen a ser a la cel·la. Tancats. Encarant la foscor en la solitud i el silenci. Jordi Sànchez. Jordi Cuixart. Dos noms que són noms de pau, de diàleg i de democràcia. Dos noms, i les seves famílies, posades al servei d’un projecte compartit per a una societat millor. ‘Hi han pogut parlar els advocats i la família. Ara s’han d’adaptar. Uns i altres. Són forts.’ Una senyora sosté una espelma blanca a les mans. La mira. Observa amb atenció com balla la flama damunt del ble encès. Absorta. Amb l’ànim suspès. Envoltada de gent, però ben sola. Abans de tornar on és, mira amunt i és negra nit. I els crits dels seus companys d’asfalt la fan tornar lentament aquí. Què pensava? On tenia la ment? Als barrots d’una cel·la? Pensant com devia ser ara la vida a casa dels Jordis sense ells? Els crits, els cants, les veus ressonants i descompassades que diuen ‘no hi som tots’ la conviden a la companyia. I també crida. Com tots. Tret d’ells dos. Els obrers de l’Assemblea i Òmnium despleguen un escenari allà on hi havia un camió. ‘Escenari mòbil’, diuen unes lletres al llom de la bèstia transformada. A la vora hi ha cares conegudes. ‘Ja s’ho imaginaven’, em diu en Llach. ‘Era una possibilitat molt real. I s’havien preparat per a aquest moment. Però és molt greu.’ Em posa una mà a cada espatlla. Deixa caure el cap endavant. Avall. Mirant a terra. El torna a alçar. ‘Sabien que això podia passar. No crec que ningú pensés que els empresonarien sense fiança.’ Ningú. Com uns criminals perillosos… ‘Hem d’avançar.’ Ens abracem com qui es compromet a fer allò que s’acaba de dir. Què deuen fer ara? Mentre aquí la multitud es concentra amb cartells, espelmes, estelades… Quina és la seva rutina? És la primera concentració multitudinària sense ells. I es fa estrany. Amb quina determinació van defensar que calia una mobilització permanent per la llibertat dels catorze detinguts del cop d’estat del 20 de setembre. ‘Us volem a casa’, cridaven amb el micròfon a la mà. Al centre de Barcelona hi ha una gernació. A les places de les ciutats i els pobles del país, també. Són moltes, les flames que s’han encès. I és molta, la cera que crema avui. Són molts, els crits que diuen que ja n’hi ha prou. Miro entre la gent. Cerco un rostre. Una cara que em tranquil·litzi. Tot són cares de preocupació. D’inquietud. Les ombres i clarors de les espelmes hi ajuden. Els crits més o menys cantats i rítmics fan l’exorcisme. ‘No esteu sols’, diuen ara. No estan sols, però tampoc amb nosaltres, penso per dins. Autoritats, consellers del govern, diputats, forta presència dels comuns, alguns artistes i molta gent de la sala de màquines de l’ANC i Òmnium conversen davant l’escenari. Sento un crit més fort que tots els que s’han cantat fins ara. ‘On és Europa? On és Europa? On és Europa? On és Europa? On és Europa? On és Europa? On és Europa? On és Europa? On és Europa? On és Europa?’ Quin crit més fort. És esgarrifós. Quin fred. L’helicòpter provocador de la policia espanyola sobrevola les desenes de milers, els centenars de milers, d’ànimes reunides. La gent segueix l’ocell de ferro, com gira-sols, mostrant-li els cartells, com si els pogués llegir, amb el lema ‘Llibertat presos polítics’. Xiulets. Algun crit esfereïdor. I el clam ‘fora les forces d’ocupació’, un clàssic repescat de molts anys enrere. Què vol? Intimidar? Fer-nos saber que ens controla? Com que és fosc, es passeja amb un llum potent, que ens apunta. I tothom crida. ‘Provocadors! Feixistes!’, destaca entre la cridòria. La musa dels actes independentistes, Sílvia Bel, oficia amb determinació. I demana a tots els membres de la junta directiva d’Òmnium i del secretariat de l’ANC que pugin a l’escenari. El crit de ‘No esteu sols’ comparteix l’espai amb el de ‘Ni un pas enrere’. Marcel Mauri i Agustí Alcoberro avancen cap al micròfon. Són els vice-presidents d’Òmnium i ANC, respectivament, que assumiran provisionalment la veu cantant. Alcoberro, que és historiador i té el do del bon discurs, explica que una de les raons que esgrimeix la jutgessa per a empresonar els Jordis és que en llibertat podrien reincidir en el delicte que se’ls imputa. La sedició. I afegeix: ‘Els que reincidirem serem nosaltres!’ Mauri admet que estan abatuts amb els seus companys i amics a la presó. Però avisa que encara que tanquin els Jordis i qui vingui després, sempre hi haurà més Jordis i més Agustins i més Marcels per agafar el relleu. El silenci. La remor d’una ciutat colossal de fons. Espelmes alçades. Rostres pensarosos. Cinc minuts que fan estremir l’espinada. Una flama com una serp lluminosa desfà regalims de cera transparents mig rosats que s’enrunen als dits d’un home gran. Vell. Té la mà alçada. Com un puny que estreny l’espelma roja. La pell li crema a cada gota que davalla. Els ulls plorosos. Concentrats per evitar que cap llàgrima emprengui el camí galta avall. Resistent. Cinc minuts de flama intensa. De silenci per a dir-ho tot. Trencat per les cordes de guitarra i les veus de Montse Castellà i Cesk Freixas. ‘De matinada han trucat. Són al replà de l’escala…’ Ha calgut recuperar ‘L’estaca’ i avui també ‘Què volen aquesta gent’. Les veus de Freixas i Castellà encenen milers de veus més fortes encara. Que qui canta els seus mals espanta. I que la indignació es pot fer cançó. I aquella senyora darrere meu. Que canta, ben desfeta, mentre sosté un cartell dels Jordis, i tremola. Un tremolor digne i formidable. Un tremolor que és de tots. Que hem vist com s’han endut dos dels nostres. I que no els podem veure, sentir ni tocar aquí avui entre nosaltres. Que és on han de ser. Desfilem cap a casa. Avui no és cap festa. No hem esborrat el somriure. O no l’hem oblidat. No fa por però tampoc no fa gens de gràcia. Tastem la naturalesa de l’estat espanyol. A cops de porra o a cop de presó. Els Jordis han fet arribar un missatge d’esperança i de lluita des de la presó. Com si digués Espriu, la gent ha respost amb un missatge de compromís i de determinació des del carrer: ‘Ens mantindrem fidels per sempre més al servei d’aquest poble.’ I amb les espelmes enceses, per la seva llibertat, un alçament de llum en la tenebra.

Summary: L’abraçada compromesa de Llach, la vida dels Jordis a la presó i l’home que no volia plorar


Els grups parlamentaris de JxCat, ERC i la CUP han presentat una proposta de resolució conjunta a favor del dret d’autodeterminació al Parlament de Catalunya. La proposta s’aprovarà demà com a finalització del ple sobre la ‘Catalunya real’. El text recull els fets que s’han anat succeint des que s’inicià la reforma estatutària el 2004. S’hi constaten els entrebancs del Tribunal Constitucional i les accions que el poble de Catalunya ha dut a terme per exercir el dret d’autodeterminació i la repressió de l’estat associada. La moció lamenta que ‘en lloc d’impulsar mesures de diàleg sense condicions amb els i les representants de les institucions de Catalunya, les institucions de l’Estat espanyol han apostat per mesures judicials com les ja apuntades, alhora que per l’impuls de mesures, com l’aplicació de l’article 155.’ I constata ‘la greu situació de vulneració de drets civils i polítics que ha tingut lloc a Catalunya en aquest període producte de la manca de voluntat per part dels successius gestors de les institucions de l’Estat de resoldre aquesta situació de conflicte polític.’ D’aquí que es demani al Parlament de Catalunya que ratifiqui la defensa de l’exercici del dret a l’autodeterminació com a instrument d’accés a la sobirania del conjunt del poble de Catalunya. També que es reafirmi en la recerca de solucions democràtiques i polítiques per fer efectiu que el futur de Catalunya sigui el que el poble de Catalunya vulgui. Els dos altres punts demanen que s’insisteixi a exigir l’alliberament immediat dels diputats, ex-diputats i representants de la societat civil en presó preventiva i que se subratlli la necessitat del respecte més escrupolós als drets civils i polítics de la societat catalana.

Summary: JxCat, ERC i la CUP acorden una proposta de resolució a favor del dret d’autodeterminació


El president de la Generalitat, Carles Puigdemont, ha respost a Gas Natural que “tothom sap què ha passat” a Reus i perquè i ha instat a reflexionar a “qui ha posat traves” per evitar que un cas com el de la dona morta a qui s’havia tallat el subministrament elèctric es torni a repetir. El president ha dit aquestes paraules després que aquest dimecres la companyia culpés la Generalitat de no desenvolupar el reglament que l’obliga a informar dels talls. Puigdemont ha afegit que no poden obligar les companyies a signar convenis i ha posat en valor que n’hi ha que no han posat inconvenients, com les d’aigua, mentre que d’altres sí que ho han fet. Ha esperat que a partir d’ara aquestes “se sentin més interpel·lades” a signar-los i ha defensat que la llei és “clara”. El president ha demanat que es faci una reflexió general sobre el que ha succeït per evitar un cas així es pugui repetir en un futur. “Catalunya sap què ha passat a reus i que no ha de passar d’ara en endavant”, ha declarat des del Banc dels Aliments de Barcelona. Ha afirmat que el que li interessa és que d’aquesta tragèdia “surti una reflexió de qui se senti interpel·lat sobre quines actituds s’han de corregir per evita que es tornin a repetir situacions com aquesta”.D’altra banda, ha apuntat que “ningú pot obligar cap empresa a signar cap conveni” i que això depèn en part de la voluntat de les mateixes. Per això, ha destacat que n’hi ha algunes com les d’aigua que no han posat traves i que el subministrament d’aigua està garantit. En canvi, ha apuntat que hi ha altres companyies subministradores “hi ha hagut més problemes” i han posat “traves perquè s’apliqui” la voluntat política per eradicar el risc. “Si això ha de servir perquè qui no ha signat convenis se senti més interpel·lat, endavant”, ha dit. En aquest sentit, el president del Banc dels Aliments de Barcelona, Eduard Arruga, ha demanat que més enllà de “llençar-se la pilota” entre uns i altres cal que “cadascú faci el possible” per evitar casos com aquests. Per això, Puigdemont ha afegit que els fets de Reus demostren que “tothom té part de responsabilitat” i que “quan falla una peça de la cadena, no funciona”. “Podem fer lleis, però s’han de complir i compartir, sobretot l’esperit, pel qual es fan les coses”, ha declarat.

Summary: Puigdemont insta a reflexionar ‘a qui ha posat traves’ per evitar nous casos com el de Reus


La Junta Electoral espanyola ha obert un expedient sancionador contra Catalunya Ràdio pels editorials de Mònica Terribas a ‘El matí’ els dies 28 i 30 de novembre. La junta considera que s’hi van vulnerar els principis de neutralitat política i que els editorials tenen ‘un to partidista i electoralista obertament favorable a aquelles formacions polítiques que sostenen que existeix una repressió injusta sobre el govern legítim de Catalunya’. El PP va presentar una primera denuncia davant la Junta Electoral provincial que va ser desestimada, però després va presentar un recurs a la Junta Electoral espanyola, que ha pres la decisió avui. En l’editorial del 28 de novembre, Terribas afirmava, de manera irònica, que el 21-D tindria una campanya electoral ‘molt normal, amb els líders de les formacions polítiques a la presó i alguns altres que no poden posar els peus a Espanya perquè els hi acompanyarien’. Segons la junta, la presentadora feia una ‘al·lusió jocosa’ a anteriors resolucions de l’òrgan i incloïa ‘la idea implícita que hi ha una repressió estatal de l’independentisme català’. Sentiu tot seguit l’editorial de Terribas del 28 de novembre: A l’editorial del 30 de novembre, Terribas deia que senadors del PP havien guanyat la loteria amb un bitllet acabat amb el 155 i els aconsellava que compressin ‘butlletes acabades en la xifra de casos de corrupció que acumula, entre altres, el seu partit’. La junta creu que la cobertura informativa va servir de pretext per a fer una crítica negativa, que va esdevenir un al·legat i no pas una informació neutral. Ací podeu sentir aquest editorial. Ahir la junta ja va prendre una decisió polèmica contra els mitjans públics: va exigir a TV3 que compensés el PP per la ‘cobertura excessiva’ de la manifestació de Brussel·les. A més, en la mateixa resolució, la junta deia que la cobertura del ‘Concert per la llibertat dels presos polítics’ del Telenotícies havia afavorit les candidatures independentistes.

Summary: La Junta Electoral obre un expedient sancionador contra Catalunya Ràdio per dos editorial de Terribas


Avui s’ha fet públic l’acord de la Junta Electoral espanyola (JEC) sobre l’ordre d’inhabilitació del president Quim Torra. S’hi han afegit els vots particulars de sis dels tretze membres de la junta, que discrepen amb l’acord publicat divendres i consideren que la JEC no té competència per a decidir sobre la qüestió. En les conclusions de l’escrit de l’acord, els membres que han emès el vot particular consideren que la JEC és un òrgan ‘mancat de competència’ per a decidir sobre la inhabilitació de Torra i que, per tant, l’acord té ‘un vici que el converteix en nul’, en vista dels acords adoptats pel mateix òrgan en casos ‘indirectament emparentats’ amb aquest. En aquesta línia, defensen que és el Parlament de Catalunya, l’òrgan competent per a aplicar les conseqüències derivades de la sentència contra Torra. També consideren que s’hauria d’haver estimat el recurs interposat per Torra i haver-se declarat la nul·litat de l’acord, així com s’haurien d’haver desestimat els recursos presentats per Ciutadans, Partit Popular i Vox. Els membres de la JEC que han emès un vot particular són Antonio V. Sempere Navarro, María Luz García Paredes, José Luis Seoane Spiegelberg, Inés Olaizola Nogales, Consuelo Ramón Chornet i Juan Montabes Pereira.

Summary: Els membres de la JEC contraris a inhabilitar Torra diuen que no tenien competència per a fer-ho


La campanya de desprestigi del president Quim Torra per part del bloc unionista ha generat un gran debat a les xarxes socials. Una de les reaccions més destacades ha estat el vídeo viral d’una usuària de Twitter que ha criticat amb contundència la instrumentalització dels catalans amb orígens espanyols per part de PP, Ciutadans, socialistes i comuns. ‘Senyora Arrimadas, per més cognom espanyol que tingui, vostè no em representa. No únicament no em representa, sinó que em repugna que m’utilitzi. Que els meus orígens siguin el motor del seu odi és una cosa que no li consento’, diu en el vídeo. ‘Deixeu d’utilitzar-me com a néta d’extremeny per justificar el vostre odi’. Soy catalana, mi apellido es español y mi abuelo era extremeño. En este vídeo contesto a aquellos que dicen “representarme”, a aquellos que se piensan que pueden ir esparciendo odio en mi nombre. YA BASTA DE INSTRUMENTALIZARME. https://t.co/1hSxeydIhC — 🎗Cloudechka (@cloudechka) 17 de maig de 2018 Segons que ha explicat a VilaWeb, la Clàudia, que està molt sorpresa de l’impacte del vídeo, és politòloga i es va criar en un poble del Pirineu català. Els seus orígens són ben diversos: una part de la família és catalana, l’àvia és occitana i l’avi extremeny. Precisament, és l’origen del seu avi el punt de partida del vídeo en què la Clàudia explica que està farta que polítics com Pablo Echenique, Inés Arrimadas, Pablo Iglesias, Pedro Sánchez o Soraya Sáenz de Santamaría utilitzin les persones amb cognoms espanyols com el seu i descriguin l’independentisme com a ‘supremacista’. ‘El meu avi era un extremeny que va venir a Catalunya. El franquisme el volia represaliar i els habitants del poble van defensar-lo. No va perdre mai les arrels i sempre parlava castellà. Jo estic molt contenta de la societat catalana que sempre el va acollir i que mai no m’ha fet sentir diferent’, explica. El contrast entre aquesta normalitat amb què es viu la diversitat a Catalunya i el discurs dels polítics unionistes va dur la Clàudia a mostrar la seva indignació a les xarxes: ‘Vaig fer el vídeo després d’haver sentit Pedro Sánchez, entre més polítics, acusant-nos de xenòfobs i de supremacistes.’ La Clàudia explica que també es va fer decidir a fer-lo arran d’una conversa amb una amiga d’orígens catalans que es dedica a la política: ‘Totes dues pensem que les diferències que fan ells sí que són etnicistes i supremacistes, però és un tema delicat i, amb tota la polèmica que hi ha, només faltaria que ho denunciessin les persones amb orígens només catalans. Per això em vaig decidir a fer-lo.’ ‘Direu que l’independentisme divideix, tot i que abans a Catalunya ningú no havia trobat en mi un element per a diferenciar-me’, diu en el vídeo. ‘Sou vosaltres que sou uns pocavergonyes i que heu començat a fer diferències entre les persones pels seus orígens i cognoms. Apel·lar als orígens i cognoms de les persones és etnicisme. Que el meu cognom sigui espanyol i el meu avi extremeny no vol dir que jo hagi de tenir una opinió política en concret.’ En aquesta línia, la Clàudia comenta que l’amoïna veure com va calant aquesta manera de pensar, especialment fora de Catalunya: ‘Em vaig trobar a Londres un madrileny que em va dir que hi podia parlar perquè tenia dos cognoms catalans. “Jo no els tinc”, vaig dir-li. Fins llavors no m’havia qüestionat la catalanitat dels meus cognoms, perquè la identitat catalana és basada en múltiples cultures i llengües. Em va dir que, si era independentista tenint un cognom espanyol, traïa la meva família. El discurs funciona: la gent es pensa que els independentistes som etnicistes.’ Un altre dels punts més destacats del vídeo és la crítica contundent als comuns: ‘Senyor Domènech, el meu avi no va construir Catalunya, va trobar a Catalunya un refugi quan en el seu lloc d’origen no estava segur’. Sobre aquest tema, la Clàudia afegeix: ‘Els comuns estan a favor d’una part de la meva família i en contra d’una altra. Representen una part de l’esquerra privilegiada que no pot entendre que parts d’Espanya que han estat oprimides puguin reivindicar la seva cultura i identitat. És una mena d’esquerra que no s’adona que és nacionalista mentre acusa els altres de ser-ho.’ Sobre la polèmica arran dels piulets i articles de Quim Torra, la Clàudia diu que, malgrat que no estigui d’acord amb alguns punts del seu discurs, el pot entendre: ‘M’agradaria que Quim Torra i l’avi extremeny poguessin formar un país en què es respectessin’, conclou.

Summary: ‘No m’utilitzeu com a néta d’extremeny per justificar el vostre odi’: una jove desarma el discurs unionista en un vídeo viral


El sector del cava es troba trasbalsat i viu una època de redefinició i de canvis. La mala gestió i el seguit de despropòsits de les grans empreses cavistes, que han actuat només pensant en el benefici a curt termini, han sumit el sector en una crisi que finalment l’acabarà transformant. En pocs anys, les dues grans empreses cavistes, Freixenet i Codorniu, propietat de dues grans famílies, han fet aigües i s’han venut a corporacions estrangeres. Freixenet a passat a mans de la companyia alemanya Henkell, que controla el 50,7% de l’accionariat, i Codorniu és ara del fons d’inversió americà Carlyle. A més, algunes de les marques que ofereixen un cava de més prestigi, associat a la qualitat, han tirat pel dret i han sortit de la DO Cava, creant dues organitzacions diferents. Una, sota l’etiqueta Clàssic Penedès, emparada per la DO Penedès, és liderada per Albet i Noya i aplega dinou cellers. L’altra, amb l’etiqueta Corpinnat, s’hi troben els exquisits Recaredo, Gramona, Llopart, Torelló i fins a nou cellers. Totes dues iniciatives han iniciat negociacions per a una possible unificació i creació d’una nova denominació d’origen. Per altra banda, les grans cavistes enguany han establert un preu per quilo de raïm tan baix (en alguns casos només es paga a 30 cèntims el quilo), que es troba per sota del cost de producció. Això ha indignat la pagesia i fet que els viticultors del Penedès hagin seguit l’aturada de collita i entrega de raïm als cellers, dijous passat, convocada per Unió de Pagesos de Catalunya, Joves Agricultors i Ramaders de Catalunya i l’Associació de Viticultors del Penedès. El preu del raïm està rebentat també per la política del ministeri d’Agricultura d’incrementar, sobretot fora de Catalunya, les hectàrees de vinya per la fer cava, que han passat de 33.000 a 39.000 hectàrees. Per als viticultors això ha fet que hi hagi una saturació de raïm al mercat, amb 72 milions de quilos més, i enfonsi encara més els preus. També el vi base per a fer cava ha caigut un 23% enguany, pels grans excedents existents. El cava s’esbrava, els pagesos s’esbraven I mentre el sector del cava s’esbrava, en el sentit de perdre força i credibilitat, els pagesos viticultors han decidit esbravar-se, en el sentit de desfogar-se, de fer-se sentir. I així, aquest dijous 5 de setembre, van convocar una aturada. Tractors parats i pancartes on es podia llegir: ‘Pagesos prou de plorar, és l’hora de lluitar’ i també ‘Preu just és futur’. La retallada del preu del quilo de raïm ha caigut un 28% en relació a l’any passat i se situa al preu que es pagava fa vint anys, el 1998. És un preu que perjudica la pagesia i de retruc el territori. Reproduïm el manifest que van fer públic els convocants de l’aturada (Unió de Pagesos de Catalunya, Joves Agricultors i Ramaders de Catalunya i l’Associació de Viticultors del Penedès), on s’expressen amb claredat les reivindicacions que fan i els arguments que la sustenten: «Denunciem que els problemes que pateix el sector van lligats al domini de les companyies elaboradores que mouen més volum, que determinen el preu i els paràmetres de producció sense cap mena de compromís amb els productors i el territori, pensant només amb la rendibilitat econòmica immediata. Correm un greu perill de deshumanització. També correm el perill de banalització del producte, si no aconseguim que les empreses apostin inequívocament per la qualitat. El cava és el sector que més acusa aquesta davallada de preus, però no és l’únic, ja que la reducció de preu s’encomana a la resta de mercats de vins i caves. Denunciem les posicions inamovibles de les grans empreses. Considerem que els baixos preus que ens volen imposar no són justificables, com tampoc ho són les retallades de compra d’última hora que aboquen la pagesia a una situació difícil. Demanem la implicació de tothom en aquesta defensa de l’activitat agrícola del territori i a la valorització del producte. I emplacem a tots els agents implicats a regular el sector després de la verema. I, de forma consensuada, establir mesures per regular la producció. Demanem a les administracions, també a la local, que intercedeixin davant de les empreses. Que el ministeri d’Agricultura limiti les hectàrees de vinya de la DO Cava, i al departament d’Agricultura que contribueixi a aportar mesures que permetin un equilibri entre l’oferta i la demanda. El cava no pot convertir-se en un simple vi escumós. Les grans empreses compradores han de donar un valor adequat a la feina dels viticultors, al producte que ens ofereixen. El seu marge comercial no es pot incrementar posant en risc la viabilitat de les explotacions dels viticultors.»

Summary: El cava s’esbrava


Almenys 43 persones han mort i més de 50 han resultat ferides, la majoria d’elles per inhalació de fum, en un incendi que s’ha produït avui en una fàbrica de Nova Delhi, a la zona d’Anaj Mandi. Era una instal·lació il·legal que no disposava de mesures contra les flames ni d’autoritzacions en aquest sentit, segons ha confirmat el director del Servei de Bombers de la capital índia, Atul Garg, al diari ‘Times of India’. Per la seva banda, el subdirector del Cos de Bombers, Sunil Chudhary, ha confirmat a l’agència de notícies índia ANI que el foc, la causa del qual es desconeix de moment, ja ha estat extingit i que continuen les operacions de rescat. ‘S’ha produït un incendi en un edifici en què es guardaven motxilles escolars, ampolles i altres materials’, ha indicat un oficial de policia citat pel diari ‘The Hindu’. L’edifici també servia per allotjar els treballadors de la fàbrica, ha puntualitzat el mateix policia, qui ha afegit que el propietari de l’edifici ha estat arrestat. El primer ministre de l’Índia, Narendra Modi, ha lamentat el succés i l’ha qualificat d”extremadament horrible’. ‘Els meus pensaments estan amb tots aquells que han perdut persones estimades’, ha assegurat, alhora que ha desitjat als ferits una recuperació ràpida. I ha afirmat que les autoritats estan brindant tota l’assistència possible al lloc de la tragèdia.

Summary: Almenys 43 morts en l’incendi d’una fàbrica il·legal a Nova Delhi


La CUP ha desmentit que pactés amb Junts pel Sí un marge de dues o tres setmanes per a cercar mediadors en el conflicte entre Catalunya i Espanya. En declaracions a VilaWeb, Natàlia Sànchez, membre del secretariat nacional de la CUP, ha dit: ‘Ho desmentim rotundament. La CUP no va acordar mai cap declaració d’independència en diferit.’ Aquest matí, la consellera de Treball, Afers Socials i Famílies, Dolors Bassa, ha assegurat que el govern havia acordat aquest termini amb la CUP abans de declarar definitivament la independència. En una entrevista a Catalunya Ràdio, ha afegit: ‘Abans de travessar cap línia, volem dialogar amb tothom i negociar.’ En canvi, Natàlia Sànchez ha dit que la CUP no havia sabut fins dissabte la proposta del president de la Generalitat, Carles Puigdemont, de declarar la independència i cercar una negociació i una mediació en dues setmanes. No obstant això –ha afegit–, la CUP no va assabentar-se que se suspendrien els efectes de la declaració fins poc abans de començar el ple del parlament. Quant a la resposta que ha de donar Puigdemont al requeriment del president del govern espanyol, Mariano Rajoy, Sànchez creu que el president ha d’aplicar els resultats del referèndum de primer d’octubre i declarar la independència. ‘Després, veurem quin suport tenim i ja negociarem el que calgui amb qui sigui’, ha dit. Posteriorment, Bassa ha rectificat i ha donat la raó a la CUP. Es veritat! No es va consensuar només informar del termini de suspensió per la mediació. @cupnacional https://t.co/OCsFph6Jq7 — Dolors Bassa (@dolorsbassac) October 12, 2017

Summary: La CUP desmenteix que pactés un marge de dues o tres setmanes amb JxSí per a cercar mediadors


Els sindicats de la funció pública d’Andorra han refusat la proposta de serveis mínims que ha fet el govern per a la vaga de funcionaris de dijous i divendres. Han dit que el decret de serveis mínims del govern responia a la proposta inicial, de fa tres setmanes, que no ha estat pas acordada. ‘Si en un lloc hi ha cinc funcionaris i la proposta del govern és que n’hi treballin tres, això no és un servei mínim’, ha denunciat el portaveu de la plataforma de funcionaris, Gabriel Ubach. Per tant, serà cada departament i centre educatiu que decidirà el seguiment de la vaga i els serveis mínims. Entre les accions programades per als dos dies de vaga, hi ha una concentració a la duana de la Farga de Moles dijous a les 10.00 i divendres a les 16.00; una manifestació davant de l’edifici del govern dijous a les 13.00 i una manifestació als eixos comercials divendres al matí.

Summary: Desacord pels serveis mínims a la vaga de funcionaris d’Andorra


‘El País que volem’. Aquest és el lema de la manifestació de la Diada del Nou d’Octubre, que s’ha presentat aquest migdia a València. ‘Volem donar a la Diada un enfocament positiu. Celebrem que els últims anys hem avançat, i presentem un projecte positiu de país per a continuar avançant’, ha explicat en una conferència de premsa Anna Oliver, membre de la junta directiva d’Acció Cultural del País Valencià (ACPV). El manifest de la Comissió 9 d’octubre recull ‘fites positives per al conjunt del poble valencià’, entre les quals, la recuperació de la ràdio i televisió valencianes, la creació de l’Oficina de Drets Lingüístics, el Consell Social de les Llengües i la Renda Valenciana d’Inclusió. D’altra banda, Oliver ha denunciat els entrebancs del govern espanyol, del TSJ i del Tribunal Constitucional ‘a l’hora d’exercir l’autogovern valencià i aprovar lleis’. ‘Les Corts són l’expressió de la sobirania popular, com en tota democràcia parlamentària, i pretendre limitar-la amb la intromissió d’altres poders fa perillar la divisió de poders i sobretot és un atac a la sobirania popular.’ També ha apuntat les responsabilitats del govern espanyol i els seus incompliments amb el poble valencià. ‘Encara ha de complir la seua promesa d’un nou model de finançament, pagar el deute històric i complir amb les inversions que per població ens pertoquen.’ A més, el conjunt d’entitats i sindicats organitzadors de la Diada esperen la derogació de les mesures antisocials de governs anteriors, com ara la reforma laboral i la llei mordassa. També demanen l’obertura d’una via de diàleg amb les institucions catalanes ‘sobre la base del respecte a la voluntat democràtica del poble de Catalunya i l’exercici del seu dret a decidir’. ‘La repressió, l’amenaça i la judicialització de la política no formen part de la solució, i només hi podem afegir més tensió i més conflicte.’ Per últim, el manifest fa un repàs de l’obra del govern del Botànic i assenyala els deutes pendents: ‘L’aprovació de la competència lingüística per a l’accés a la funció pública, la fi de la censura de TV3, una llei valenciana d’educació, una llei d’igualtat lingüística i una veritable vertebració territorial’, entre més. La manifestació sortirà de la plaça de Sant Agustí de València a dos quarts de set de la vesprada.

Summary: ‘El País que volem’, un lema en positiu per a la manifestació del Nou d’Octubre