Les festes de moros i cristians de Bocairent, a la Vall d’Albaida, són les primeres de la temporada. Inclouen tradicions pròpies, tenen un caràcter religiós i social fort i es fan en un entorn que no deixa indiferent ningú: als peus de la serra de Mariola i en un poble conegut pel fet de tenir coves excavades a la pedra, entre més raons. Durant sis dies seguits, nou bandes de música i centenars de persones inunden la plaça de l’Ajuntament, l’església i l’ermita del Sant Crist. Donen vida als carrers llargs i torts del centre, i als del nucli medieval, estret i costerut, d’estructures d’origen islàmic. Però abans s’hi fa un seguit d’actes que comencen la segona setmana de gener, com ara el concert de música festera, la publicació que anuncia les festes i l’acapte. Fotografia: Esteve Castelló. Els actes més característics El model festiu segueix el patró estandarditzat. Inclou l’entrada, ambaixada, processó, dianes, àpats i més. Però té actes particulars: del primer, conegut com la nit de les caixes, fins a l’últim, el dia reservat per a descansar i recollir, anomenat l’aixavegó. Les festes comencen amb un ventament de campanes, l’oració de l’Àngelus i una cercavila en què els veïns fan ritme amb caixes i porten fanals de llum i la manta bocairentina. Celebren l’efemèride d’ençà del 6 de novembre del 1632, dia en què van proclamar patró sant Blai perquè, sota la seua advocació, la població va sanar d’una epidèmia de diftèria. Fotografia: Pau Benavent. L’endemà de matí, s’hi fa un dels actes més esperats: el cant de l”Himne a Bocairent’, interpretat per una de les bandes locals. A la vesprada hi ha l’entrada en record de les mainades aragoneses de Jaume I, que, amb el comandament del cavaller d’Oriz, van entrar al poble moro de Bekirent, l’any 1245. El dia del patró, Sant Blai, és el més fervorós. A la plaça, s’hi viu un dels moments més espectaculars: hom espera l’arribada del Guió, la relíquia portada per la filà de Moros Marins, i la imatge de sant Blai que baixa amb banda i rep el confeti que llança la gent. En arribant, s’apaguen els llums, es dispara un castell de focs artificials, es criden víctors al sant i es reprèn la processó fins a arribar a l’església, on la multitud canta l”Himne a sant Blai’. Fotografia: Esteve Castelló. El dia de les ambaixades recrea els diàlegs i les batalles entre els dos bàndols per conquerir el castell. És el dia en què la Mahoma, una de les poques del País Valencià, pren protagonisme. I també s’hi destaca l’oració que resen els Marrocs pels difunts i la baixada en ziga-zaga fins al castell, quan fan l’anomenada ‘serpeta’, que crea un efecte visual molt esperat. La ‘serpeta’ dels Marrocs (fotografia: Esteve Castelló). El Dia del Sant Crist hom puja a l’ermita situada al punt més alt del turó que hi ha enfront del nucli antic. Allí dalt, l’ambaixador moro es trau les vestimentes i fa pública la seua fe a Crist. Després, en unes dependències que hi ha a la vora de l’ermita, tothom fa un bon esmorzar, amb ous caiguts, carn a la brasa i embotida, amenitzat per la banda de torn. A la vesprada, el poble canta el ‘Te Deum d’Acció de Gràcies’ a l’església. I, finalment, aquella mateixa nit hi ha una cordà espectacular i molt coneguda entre els afeccionats. Fotografia: Esteve Castelló. La banda sonora de Bocairent Tots els actes van acompanyats de música de banda, amb la participació esporàdica de dolçaina i tabal. Hi sonen marxes mores, marxes cristianes, marxes de processó i música comercial arranjada per a banda, a les nits, a les retretes i en ocasions imprevistes. Juan Enrique Alberola és el cap de banda de la Societat Musical la Lira de Quatretonda, el director de l’oficina de Correus de Bocairent i un dels músics que coneixen més bé les festes de moros i cristians d’arreu del país. Alberola, explica: ‘Ací agrada barrejar repertori clàssic i nou, però és un poble conservador, musicalment parlant. Per exemple, aquest any, la banda tenim un Brisas Otoñales, que és un senyor pasdoble que el meu pare ja tocava de menut, fa seixanta anys. Però també pot passar que hi haja una esquadra especial de gent jove, que busca la música de compositors més joves.’ Una altra característica és la sonoritat de les bandes, afavorida per l’acústica del nucli antic. Alberola, que coneix el mapa de carrers a la perfecció, explica: ‘La veritat és que ací juguen amb avantatge, perquè fan la festa en carrers estrets i al nucli antic: amb menys músics en trauen més rendiment. La sonoritat d’una banda de música rendeix molt més.’ Juan Enrique Alberola. Una festa del poble, feta pels festers Tota aquesta manera de fer la festa amb personalitat pròpia és assimilada i tractada amb cura pels més de 2.300 festers que se n’encarreguen, que són la meitat de la població. Segons Alberola, la gent s’implica molt a fer els seus actes com més va més tradicionals. Pascual Sánchez, que és fester de la filà Mosqueters des de l’any 72, quan tenia quatre anys, diu: ‘Ser fester a Bocairent és continuar unes tradicions dels nostres pares i dels nostres avis i, sobretot, passar-ho bé dins la comparsa, amb els amics, amb les persones majors, amb els jóvens, perquè passem per totes les etapes i això és la festa.’ Pascual Sánchez mirant una foto de quan tenia quatre anysPascual Sánchez de fester, quan tenia quatre anys Al darrere de la festa, doncs, hi ha tot un entramat associatiu de les filaes i un sentiment de pertinença conreat amb hores de treball i convivència. Hom fa feina, com també la trentena de persones que aixopluga l’Associació Festes Moros i Cristians Sant Blai, l’entitat organitzadora que aplega la junta de festes amb la presidència, vocals, representants de l’ajuntament i de l’església, les filaes i també les comissions de cultura i afers religiosos, de festes, de programa, l’assessoria artística, el cronista, el responsable de protocol, el de l’arxiu, i el del museu i castell. Hi treballen tot l’any i, durant els dies principals, vetllen perquè tot isca com havien planificat. El president, Ximo Carbonell, que ha estat vinculat a la festa com a músic, fester i membre de la junta, explica que tothom és voluntari: ‘T’hi impliques per col·laborar en una cosa social i festiva que compartim tots els bocairentins. No ho fas per una idea clara. I crec que la satisfacció més gran que ens enduem quan acabem és d’haver conviscut un grup de persones amb molt bona harmonia i que ens n’anem amb una amistat forta.’ Ximo Carbonell, president de l'Associació Sant Blai de BocairentReunió de la comissió de seguretat L’exemple més evident d’aquesta implicació és el de Vicente Vañó ‘Borja’, tota una institució local que fa setanta-cinc anys que és fester i que és sergent major d’ençà de l’any 1975. Enguany es jubila d’aquest càrrec representatiu. Vañó explica: ‘Per a mi, este càrrec representa servir tots els amics i tot el poble. La idea és aguantar més anys però la dona té raó, diu que val més que ho deixem per voluntat que no que ens manen que ho deixem. Em dol deixar el càrrec perquè a mi em serveix de distracció, i a ells els faig un favor perquè quan els fa falta una cosa i no saben on és, vénen a parar a mi.’ Vicente Vañó ‘Borja’ (fotografia: Associació Sant Blai de Bocairent). Una festa amb història Els moros i cristians de Bocairent tenen l’origen en la festa de la soldadesca, quan el rei Felip V alça la prohibició de l’ús de la pólvora a les festes de l’any 1707. Se sap que el 1741 anava a càrrec de la Companyia de Soldats de la Vila, amb arcabussers, piquers i mosqueters. I que aquestes milícies es van convertir en companyies de festers o filaes, al segle XIX. De fet, hi ha constància de set comparses, ja l’any 1863. Segons l’investigador i sociòleg Albert Alcaraz, és aleshores quan es transforma i agafa els trets del model festiu modern que caracteritza poblacions com Cocentaina, Muro d’Alcoi, Biar, Ibi i més, i que arranca a Alcoi el 1839: la distribució del col·lectiu fester en filaes i la introducció de l’entrada que, amb el pas del temps, es consolida com a acte principal. Avui hi ha nou filaes i totes menys una van ser fundades la segona meitat del segle XIX. El bàndol cristià n’inclou cinc: Granaders, del 1860, Estudiants, del 1863, Contrabandistes, del 1864, Terç de Suavos, del 1867, i Espanyoletos, de l’any 1903. I el bàndol moro n’inclou quatre: Moros Vells, del 1852, Mosqueters, del 1859, Marrocs, del 1868 i Moros Marins, del 1869. Filà Mosqueters baixant de l’ermita del Sant Crist (fotografia: Esteve Castelló). Ara, la festa ha tingut alts i baixos, seguint l’evolució de la societat. Com ara el boom econòmic dels anys vuitanta, que va afavorir l’augment de festers. Vicente Vañó explica: ‘Quan vaig començar, la festa era molt distinta. Tot ha canviat des de l’any huitanta. Ha millorat, ha augmentat l’ambient perquè als anys setanta o huitanta va ser el boom, en què tots teníem faena i econòmicament anàvem bé, es guanyaven diners i crèiem que tots els que treballàvem ja érem rics. I tots volíem fer festa.’ Sobre això, Pascual Sánchez explica que ser fester sempre és un sacrifici econòmic: ‘Es fa perquè un vol. Passa que ser-ho implica pagar les despeses de la festa i, segurament, has de privar-te de quatre coses per a, després, ser fester i gaudir-ne. Però és un sacrifici ben recompensat.’ Vicente Vañó 'Borja'Pascual Sánchez La dona en la festa Segons l’organització, la presència de la dona s’hi ha normalitzat a tots els nivells; pot accedir a tots els càrrecs. L’any passat la junta de festes va alçar la prohibició de formar esquadres mixtes i avui cada filà té potestat per a decidir quina esquadra vol formar. Amb tot, les dones i els homes continuen desfilant separats durant l’entrada. Vicente Vañó recorda que les dones van entrar a la festa a partir dels anys setanta, i hi afegeix: ‘Ara el 50% són dones. Hem millorat. A més, les dones són més formals que els homes. Els dius una cosa i te l’atenen, i la dius a un fester qualsevol i t’envia vés a saber on.’ Blanca Belda, secretària de l’associació i administrativa de l’ajuntament, comenta que no es diferencia entre homes i dones, ni a les festes, ni a la junta, però que moltes dones mantenen una càrrega de treball familiar que dificulta la implicació total: ‘Quan les dones acaben de treballar no tenen temps d’ocupar-se d’un càrrec fort perquè, involuntàriament, les dones encara pensem més en els xiquets, en la casa, etc. Jo ho veig ací a la junta: les dones que tenen fills vénen ací amb ells, moltes voltes, i els homes, en general, no els porten.’ Fotografia: Esteve Castelló. Bellesa entre muntanyes Malgrat la neu o el fred que fa durant les festes, que fins i tot congela els instruments musicals, paga la pena de visitar Bocairent perquè és una vila encisadora, que amaga placetes i carrers amb molt d’encant, i perquè té un cicle festiu molt complet. És un indret ple de curiositats, com ara una plaça de bous excavada a la roca, de l’any 1843, coves convertides en bars i el pla de la Camorra, que fou escenari bèl·lic i que encara rep la visita de carlistes. L’entorn escarpat ofereix vistes espectaculars i curiositats com les covetes dels Moros, unes construccions artificials penjades a meitat del penya-segat del barranc de la Fos, a tres-cents metres del centre. A més, Bocairent té el parc natural de la Serra de Mariola al costat i llueix amb orgull la fama de fer un dels millors herbers de les comarques centrals, la beguda alcohòlica elaborada amb una combinació d’herbes autòctones, que no tothom coneix. Malgrat que és encerclat per muntanyes, Bocairent és una de les viles més atractives del País Valencià. Això sí, alguna foto antiga i la saviesa popular pregonen que ‘A Bocairent els rucs trauen el cap per la finestra’, una parèmia que era certa i que, lluny del que sembla, hom la pot comprendre si se situa al bell mig de la plaça principal i camina pels carrers que l’envolten.

Summary: L’encís dels moros i cristians de Bocairent


L’ex-gerent de TV3 Oriol Carbó s’ha acollit al dret de no declarar davant el jutge de l’Audiència espanyola José de La Mata, que aquest mes d’agost el va imputar per la seva suposada participació al finançament irregular de Convergència Democràtica de Catalunya (CDC) en l’anomenat cas 3%. El jutge considera que hi ha indicis que l’ex-gerent de CDC Germà Gordó va donar instruccions ‘expresses i directes’ perquè Carbó, que també era un alt executiu de la productora Triacom Audiovisual, pagués un deute de 750.000 euros que el partit tenia amb l’empresari Joan Manuel Parra des de la campanya electoral del 2010. Carbó ha acudit a l’Audiència espanyola aquest matí d’acord a la citació, però no ha respost les preguntes del jutge ni de la fiscalia, que al mes de juliol va obrir una línia d’investigació després de la confessió de Parra. Aquest va declarar que el 2010 empreses que administrava (Hispart, Audiovisual Exit i Estereoren) havien cobrat a través productores relacionades amb TV3 tasques que en realitat havia fet per la campanya de CDC a la presidència de la Generalitat. Parra, que ja havia confessat el mateix anteriorment als jutjats de Barcelona, també va implicar l’ex-conseller de Justícia Germà Gordó, ja investigat pel cas 3%. Segons l’empresari, Gordó va ser la persona que li va facilitar el cobrament d’aquestes feines per al partit a través de les dues productores. El jutge considera que es van fer sis pagaments mensuals a partir d’unes factures fruit de ‘suposades i òbviament inexistents col·laboracions’ d’empreses de Parra en “‘roduccions audiovisuals de Triacom Audiovisual SL per la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals’. La investigació se centra sobre alts càrrecs públics i funcionaris de diverses administracions catalanes que segons el jutge van posar en marxa una estructura en connivència amb empresaris i càrrecs polítics per finançar il·legalment aquest partit amb donacions a les fundacions Catdem i Forum Barcelona, vinculades a CDC. Aquests pagaments es produïen o bé a canvi de l’adjudicació d’obres públiques o per mantenir una bona relació amb el partit amb l’expectativa de rebre futures adjudicacions. A través del del tresorer de CDC, Andreu Viloca Serrano, el partit duia a terme un ‘control exhaustiu’ de les licitacions d’obra pública i serveis concursats per diverses administracions, entre ajuntaments, diputacions, consells o organismes dependents de la Generalitat. Segons De la Mata les empreses van actuar ‘sempre’ amb l’afany de dissimular les donacions fent els pagaments des de diverses empreses o fundacions del mateix hòlding empresarial o bé destinant els pagaments a les fundacions de CDC. Aquests conceptes estaven relacionats amb suposades col·laboracions d’Hispart en productes audiovisuals de Triacom Audiovisual SL per la CCMA. Carbó va deixar de pagar alguna de les últimes factures i Parra es va reunir amb Gordó per buscar una solució. Aquest li va indicar que li demanés a Carbó que completés el pagament, com va fer.

Summary: L’ex-gerent de TV3 Oriol Carbó es nega a declarar a l’Audiència espanyola pel cas 3%


L’alta precisió d’un nou sistema de calibratge, anomenat ‘rastrejador de freqüències làser’, pot ser clau per a la detecció de planetes com la Terra, segons ha confirmat un nou estudi. La recerca d’exoplanetes cada vegada està més a prop de l’objectiu de trobar un planeta com la Terra orbitant una estrella com el Sol en la seva zona d’habitabilitat, és a dir, a la distància necessària, ni massa a prop ni massa lluny, perquè en la seva superfície pugui existir aigua líquida. Un planeta en òrbita produeix una tirada gravitacional en la seva estrella que dóna com a resultat un petit moviment que els astrònoms poden detectar a través de lleus canvis en l’espectre de l’estrella. Aquesta tècnica es coneix com a mètode de velocitat radial i va permetre el descobriment del primer exoplaneta orbitant una estrella semblant al Sol, els autors els quals han estat guardonats recentment amb el premi Nobel de Física de 2019. Per a mesurar aquestes minúscules variacions en l’espectre de les estrelles amfitriones, els astrònoms necessiten espectrògrafs de la més alta precisió. Així, l’Institut d’Astrofísica de Canàries (IAC) ha participat en un nou treball, encapçalat per l’Institut Max Planck d’Òptica Quàntica i publicat a la revista Nature Astronomy, que avala una tecnologia que pot ser clau per a descobrir planetes com la Terra. En concret, l’equip ha provat un sistema de calibratge anomenat ‘rastrejador de freqüències làser’, una tècnica que va rebre el premi Nobel de Física de 2005, demostrant una precisió a curt termini sense precedents. ‘Fins ara, s’ha demostrat, en escales de temps més llargues, de l’ordre d’anys, una precisió d’aproximadament vuitanta centímetres per segon, usant altres mitjans de calibratge, però encara insuficients per al descobriment d’un bessó de la Terra’, comenta en un comunicat Jonay González Hernández, investigador Ramón i Cajal del IAC i coautor de l’article. Segons indica, en aquest estudi s’ha demostrat una precisió a curt termini, de l’ordre d’hores, d’un centímetre per segon, ‘el que obre la possibilitat de trobar planetes habitables com la Terra orbitant estrelles com el Sol’. ‘Però encara hem de demostrar aquesta precisió a llarg termini’, afegeix.

Summary: Proven amb èxit un nou sistema per a detectar planetes similars a la Terra


El primer ministre d’Andorra, Antoni Martí, s’ha reunit a Brussel·les amb el president de la Comissió Europea (CE), Jean-Claude Juncker, per fer balanç de l’estat de les negociacions de l’Acord d’Associació a la Unió Europea i tractar sobre la lliure circulació de persones i serveis financers. En relació amb els serveis financers, Martí ha reclamat accés a liquiditat i a recursos d’última instància com a pas previ a assumir la lliure circulació de serveis financers, sigui per part del Banc Central Europeu, sigui per un banc d’un estat membre. Ha dit que era una condició sine quan non per a obrir el mercat financer andorrà i ‘jugar tots amb les mateixes regles del joc’. Sobre la lliure circulació de persones, ha parlat de la història de la immigració d’Andorra, un país ‘construït entre tots’. Ha afegit que el manteniment del sistema de quotes de treballadors no consisteix a tancar-se en si mateix: ‘És una posició favorable a la nostra seguretat, perquè puguem trobar els corrents migratoris adequats.’ Martí ha explicat que actualment un 50% dels residents són ‘nacionals’ andorrans i la resta vénen de la immigració; per això Andorra vol mantenir el sistema de quotes. La reunió de Martí amb Juncker serà probablement l’última d’aquest mandat, perquè el 7 d’abril hi ha eleccions a Andorra.

Summary: Andorra demana a la Comissió Europea de mantenir les quotes de treballadors immigrants


El Tribunal Europeu dels Drets Humans, a Estrasburg, ha desestimat el recurs del raper Josep Miquel Arenas, àlies Valtònyc, contra Espanya perquè no ha exhaurit tots els recursos interns espanyols contra la sentència per la qual fou condemnat a tres anys i mig de presó per enaltiment del terrorisme. Així ho ha avançat Catalunya Ràdio i ho ha confirmat la defensa del cantant a VilaWeb. En la denúncia el cantant al·legava que l’estat va vulnerar l’article 10 del Conveni Europeu de Drets Humans, que recull el dret a la llibertat d’expressió. En la demanda també hi constaven les decisions que, fins ara, ha pres la justícia belga amb relació a la seva extradició. I ara per ara aquestes decisions són contràries a les pretensions de les autoritats espanyoles d’aconseguir l’extradició de Valtònyc. El tribunal de primera instància de Gant (Flandes) que examina el caso, va desestimar d’entrada l’extradició. Després, el Tribunal d’Apel·lació va formular una consulta al Tribunal de Justicia de la Unió Europea, a Luxemburg, per a saber quina llei espanyola calla aplicar en aquest cas, si l’anterior o la posterior al 2015, que és més severa. La Comissió Europea ja va dir que Espanya no pot demanar l’extradició de Valtònyc, i el 26 de novembre se sabran les conclusions de l’advocat general del TJUE.

Summary: El Tribunal d’Estrasburg desestima una demanda de Valtònyc contra Espanya perquè no ha exhaurit la via interna


‘Afer intern’. Aquest concepte ha estat l’escut de la Unió Europea durant anys per a evitar de pronunciar-se sobre el conflicte entre Catalunya i Espanya. D’ençà de la repressió policíaca del passat l’1-O, com també la detenció prèvia de funcionaris catalans per l’organització del referèndum, el cas català ha despertat un interès creixent entre l’opinió pública europea. Només cal observar el seguiment que en fan els principals mitjans internacionals, amb notícies diàries sobre els últims moviments entre Catalunya i Espanya. Tanmateix, els organismes oficials europeus, públicament, continuen fent pinya amb Rajoy i negant-se a actuar com a part mediadora en el conflicte, com va anunciar ahir Donald Tusk. Ni la insistència dels periodistes europeus no ha fet immutar la Comissió Europea, que continua escudant-se en l’argument de l’afer intern. Però, darrere aquest discurs, els estats es van pronunciant i van marcant un perfil propi diferent del que marquen Juncker i Tusk. La intensitat d’aquests pronunciaments ha anat creixent a mesura que s’acostava la reunió dels caps d’estat d’ahir a Brussel·les, on finalment el cas català es va acabar tractant, tot i que de primer no era dins l’ordre del dia. Abans d’entrar a la cimera, els primers ministres de Luxemburg i Bèlgica foren els més clars a demanar una solució del conflicte. El luxemburguès Xavier Bettel va demanar a la UE que ‘no menystingués la realitat’ de Catalunya i que si bé no constava en l’agenda del dia, esperava que Rajoy s’hi pronunciés. El cas més estrepitós és el de Bèlgica. Dimecres el president belga, Charles Michel, va pronunciar-se en favor del diàleg i d’una possible mediació internacional. Les paraules no van agradar gens al govern espanyol, tal com primer va apuntar la premsa belga i després va palesar la carta de la Moncloa enviada a l’ambaixador belga. El text, d’un to molt dur, el signa Álvaro Renedo, director per a Europa i el G-20 en la presidència del govern espanyol. ‘Considerem absolutament inacceptable que el govern belga situï al mateix nivell un govern regional que incompleix greument i flagrant l’ordenament jurídic d’un estat membre’, diu. La carta acaba amb mots amenaçadors: ‘Encara no hem vist cap declaració del govern belga instant la Generalitat a complir la llei; només atacs contra el govern d’Espanya. En prenem nota.’ Tot i aquestes pressions, el president belga va assistir ahir a la cimera amb el mateix discurs. Abans d’entrar a la reunió –on li va tocar seure al costat de Rajoy–, va fer una crida ‘al diàleg per a trobar una solució política’ a la situació i va condemnar tota forma de violència. ‘S’ha d’apel·lar al diàleg polític quan hi ha un problema polític’, va destacar. Aquestes últimes hores el suport més clar ha vingut d’Eslovènia. El número dos del Partit Socialdemòcrata, membre del govern, va dir dimecres que seria ‘un dels primers estats’ a reconèixer la república catalana. No need to be afraid. People of Slovenia stand with Catalonia. And I strongly believe that we will be among the first to recognize the new Republic. https://t.co/H9Cnutu2OU — Jan Škoberne (@Jan_Skoberne) October 18, 2017 Hores més tard, el secretari general de la formació, Dejan Levanič, s’afegia a les paraules del seu col·lega de partit i deia en públic: ‘El dret d’autodeterminació de les nacions representa el fonament democràtic més bàsic de la Unió Europea. Els vertaders socialdemòcrates fan costat als catalans.’ L’eix franco-alemany, en contra A l’altra banda dels primers ministres que demanen diàleg, hi ha Emmanuel Macron i Angela Merkel, màximes autoritats del bloc comunitari. Abans de començar la cimera van manifestar el suport explícit a Rajoy i el respecte a la constitució espanyola. Així mateix, la necessitat de transmetre públicament aquest missatge és un indici de la preocupació que suscita el cas català. De fet, les paraules de Macron van ser molt reveladores: ‘El Consell Europeu serà marcat per un missatge d’unitat entorn d’Espanya.’ Si a algú s’adreçava ahir el president de Rússia, Vladímir Putin, era a Macron i Merkel, garants de la unitat europea. El president rus va acusar Europa d’haver originat un creixement ‘dels ànims separatistes’ quan va fer costat a la independència de Kossovo. ‘Ara pateix per això, com amb el cas de Catalunya’, va dir. I va criticar allò que considera una doble vara de mesurar de la UE: ‘Sembla que als ulls dels nostres col·legues hi ha lluitadors legítims de la independència i la llibertat, i per una altra banda hi ha els separatistes, que ni tan sols poden defensar els seus drets amb procediments democràtics.’ Putin s’afegeix a la llista de polítics que aquestes últimes hores s’han pronunciat sobre una de les qüestions importants d’Europa actualment. Ahir també en parlava l’ex-primer ministre italià Silvio Berlusconi, que va criticar obertament la decisió del govern espanyol de reprimir el referèndum del primer d’octubre. ‘Respecto Mariano Rajoy, però jo probablement no hauria enviat la Guàrdia Civil per evitar que els catalans votessin al referèndum.’

Summary: Catalunya, l’afer intern que Rajoy no pot contenir


El nou president de la FIFA, Gianni Infantino, també ha sortit esquitxat als ‘papers de Panamà’. Segons que publica el diari britànic The Guardian, entre el 2003 i el 2006 va signar contractes amb empreses que més tard es trobaren implicades en el gran escàndol de corrupció que va fer dimitir el seu predecessor, Sepp Blatter. Els arxius demostren que Infantino, quan era director dels serveis jurídics de la UEFA, va vendre els drets televisius de diverses competicions –la Lliga de Campions, la Copa de la UEFA i la Supercopa– a una empresa argentina anomenada Cross Trading, establerta a la petita illa de Niue, un reconegut paradís fiscal.

Summary: El nou president de la FIFA, esmentat als ‘papers de Panamà’


L’Obra Cultural Balear (OCB) ha reclamat a l’actual govern i al que sortirà de les eleccions del 26 de maig que activin sense més dilacions l’Oficina de Drets Lingüístics. L’entitat denuncia que l’ha frenada el consell de govern, tot i que fa temps que l’oficina és a punt. Ja tenia dotació pressupostària en els comptes del 2018 i la fase de tràmit d’audiència i d’exposició pública del projecte de decret de creació de l’oficina es va acabar el 12 de novembre passat. D’aleshores ençà, denuncia l’entitat, no se n’ha tornat a tenir cap notícia, quan ‘gairebé diàriament se succeeixen vulneracions dels drets dels ciutadans que opten per usar la llengua catalana’. Mentrestant, l’Obra ha fet una crida als ciutadans perquè es mantinguin ferms en l’exercici i la defensa dels drets dels qui volen usar la llengua catalana. En aquesta línia, ha reiterat els consells fets públics ja fa mesos, com ara no canviar de llengua, no caure en provocacions, prendre nota dels qui discriminen i fer la denúncia pertinent.

Summary: L’Obra demana que s’activi d’una vegada l’Oficina dels Drets Lingüístics


El PSOE ha tancat files amb la monarquia espanyola i vetarà qualsevol intent d’investigació al congrés espanyol de les presumptes irregularitats de l’ex-rei Juan Carlos I. La portaveu socialista, Adriana Lastra, ha assegurat en una entrevista a la SER que l’ex-monarca continua essent inviolable, tot i que la constitució espanyola només protegeix el rei vigent, Felipe VI. El posicionament dels socialistes contrasta amb el d’Unides Podem, que ha demanat de crear una comissió d’investigació sobre les presumptes irregularitats comeses del rei emèrit. La petició s’uneix a la que ja van fer ahir ERC, JxCat i Compromís. Juan Carlos va rebre cent milions de comissions pel TGV saudita i han aparegut a Ginebra Avui s’ha sabut que Corinna Larsen, l’amiga de Juan Carlos I, el denunciarà a la justícia britànica per amenaces perquè no reveli ‘secrets d’estat’, segons que ha publicat ElDiario.es. Larsen ja havia assenyalat a l’ex-director del CNI Félix Sanz Roldán per pressions, però encara no ho havia fet amb l’ex-monarca. ‘Després de vuit anys d’abusos, que també han estat dirigits contra els meus fills, no veig més opcions que emprendre accions legals’, va dir Larsen a The Daily Mail la setmana passada, sense especificar que es referia a Juan Carlos I.

Summary: El PSOE tanca files amb Juan Carlos I i vetarà qualsevol intent d’investigació al congrés


Tres dies abans del Nadal del 2016, la parella de l’escriptor Julià Guillamon, la Cris, va patir un vessament cerebral. El pronòstic era greu. Va tardar un parell de mesos a sortir del coma i ho va fer molt de mica en mica. El seu periple hospitalari va durar uns set mesos, entre el pas per l’Hospital de Sant Pau de Barcelona i, després, l’Institut Guttmann per a fer teràpia i començar a recuperar la mobilitat. Guillamon va escriure sobre alguns dels moments més durs d’aquest procés en les seves columnes al diari La Vanguardia, on també fa crítica de llibres. Un any després del vessament, va aplegar aquests articles en un petit volum, Travessar la riera (Comanegra, 2017), un objecte literari carregat de gust estètic i sensibilitat, amb fotografies i dibuixos, alguns d’amics que s’han prestat a col·laborar-hi, com America Sanchez i Toni Benages. Aquest volum és un cant d’amor a la seva parella, però també i de manera molt notable, un cant a la creativitat, la imaginació i l’alegria com a bot salvavides per afrontar les adversitats. I és, en darrer terme, un regal en forma d’agraïment a tots els qui els han ajudat. El fet que el número 96 de Mètode, Narrar la salut, se centri en les relacions entre la literatura i la medicina ens permet parlar d’aquesta novel·la sorgida a partir d’una experiència mèdica intensa viscuda per l’escriptor i la seua parella. Travessar la riera ve dels set articles que va publicar a La Vanguardia. Són articles que després ha retocat? Una mica, sí. Amb el tema de tenir dues versions al diari es pot dir que els textos no tenen original. Jo escric en català i després em tradueixo al castellà. Quan et tradueixes veus moltes més coses. A vegades les coses que dius en castellà per resoldre el problema que tens millora el català. I aleshores, millores el català. Sempre els textos estan molt tocats i tenen moltes versions. Quan vaig fer aquest llibre els vaig seguir tocant. Com surt el primer article? La Cris va tenir un vessament molt greu. I va tenir problemes de pressions intracranials molt altes. Ara, quan hi ha un vessament, et treuen un os del crani perquè el cervell es pugui expandir. Abans es moria la gent, perquè la sang s’escampava i provocava un col·lapse. El que fan ara és treure’t un tros d’os. El problema de la Cris és que seguia tenint unes pressions molt altes. Van ser uns dies molt angoixants. Podies entrar només unes hores a la UCI. I els metges, que són bastant bèsties, deien: «Si no respon al tractament, si les pressions intracranials no es normalitzen, tindrà una mort cerebral». Estaves moltes hores a l’hospital, et passaven moltes coses pel cap. Eren dies de Nadal. No corria ningú per allà. El cap t’anava a mil i em va anar sortint. A l’inici d’escriure’ls, hi ha algun punt de pudor, de dubtar si s’estava ensenyant molt? No. Amb els anys he perdut la vergonya. Sóc molt descarat. En un moment determinat, al diari, vaig començar a escriure articles personals i vaig veure que agradaven. Aquesta era una circumstància especial i em va semblar que valia la pena. Després, immediatament, hi va haver gent que em va dir coses. Hi havia molta gent de l’entorn immediat que estava pendent del tema. O gent que la coneixes però tampoc gaire i que et diu: «Carai, quin article més emocionant». Això també t’anima a fer-ho. És interessant. Per a mi, ha sigut molt important. Quan fas crítica literària tens molt poc retorn. Amb les columnes literàries va començar a haver-hi retorn. Llig l’entrevista completa en el web de Mètode Anna Ballbona Què és Mètode?

Summary: Entrevista a Julià Guillamon, escriptor i crític literari


Enguany fa vint-i-cinc anys que es va morir el pensador de Sueca, Joan Fuster. Gràcies a això que ell anomena ‘l’avinentesa commemorativa’, i perquè va trobar que, entre les publicacions que propiciava, no n’hi havia gaires que cobrissin el flanc del Fuster cívic, o polític, l’historiador Pau Viciano (Castelló de la Plana, 1963) ha escrit un assaig ‘amanós’, llegidor i concís per respondre alguns dels tòpics de la crítica a Joan Fuster. L’ha publicat 3i4 i duu un títol provocador: Per què Fuster tenia raó. —En què tenia raó? —És una visió global. Tenia raó a l’hora de fer una proposta valencianista, crítica i que va permetre enganxar una generació emergent de gent molt valuosa que, sense aquesta proposta, probablement no s’hauria acostat al valencianisme ni a la llengua. Perquè hem viscut diverses onades de modernització: en el segle XIX, el liberalisme espanyol, que va tenir arrels molt populars al País Valencià, però que implicava abandonar tota l’herència històrica, i la llengua. El republicanisme blasquista també fou, d’alguna manera, una nova fase de modernització, però a tot estirar permetia una identitat regional subordinada a Espanya, i la llengua també hi desapareixia. És a dir: Fuster vol fer un procés de modernització protagonitzat per la nostra llengua i la nostra cultura. Això d’una banda. —I d’una altra? —Pense que també l’encerta quan es decanta cap a l’esquerra. I pot connectar amb l’antifranquisme. Perquè el valencianisme tradicional que quedava de la postguerra era conservador i estava un poc acomodat al regionalisme que permetia el franquisme. I després, evidentment, una altra aportació molt important és fer-nos entendre que la llengua i la cultura formen part de la identitat del país, que en són un ingredient bàsic. No és que hi siga totalment determinant, perquè quan entra en joc la política la identitat es fa més complexa, però sempre hi ha la idea que, en nosaltres, la llengua és fonamental. Potser en altres nacions, no, però en nosaltres, sí. Tant per al País Valencià com per al conjunt dels Països Catalans. —El títol, contundent, poua en el conegut Why Marx was right, de Terry Eagleton. —És un títol una miqueta kamikaze, però crec que feia falta dir que en les coses essencials tenia raó. Després ja podem entrar a matisar quines coses ara potser no s’haurien de dir igual, perquè ha canviat el context social, etc., però d’entrada és això. També m’he inspirat en el llibre d’Eagleton per a l’estructura: agafar tòpics (en aquest cas, sobre Fuster), citar-los i després intentar fer-ne la crítica o la desconstrucció, provar de rebatre’ls centrant-me molt en els textos de Fuster mateix i insistint en el context en què es van dir les coses. Voldria fer un aclariment, però. —Endavant. —Quan parle de la crítica a Fuster, no parle de la crítica ultra espanyola ni dels blavers que criden: parle dels demòcrates, dels valencianistes, d’una crítica que em sembla que de vegades és desenfocada i que fins i tot pot ser injusta però ja està. Les barbaritats no són crítiques, són una altra cosa. La suposada heterodòxia antifusteriana ja és una ortodòxia, realment —Fa la sensació que faltava un llibre com aquest per a compensar la balança publicada. —Sí, crec que des del 1986 fins ara pràcticament s’ha publicat més crítica sobre Fuster que a favor. I, de fet, la suposada heterodòxia antifusteriana ja és una ortodòxia, realment . —Insistiu molt en el context. Precisament des del context desmentiu aquesta ortodòxia que estableix el fracàs del paradigma fusterià. —De vegades ens diuen: és que Fuster havia d’haver fet un valencianisme més moderat, que poguera arribar més a la gent, que no trencara amb el regionalisme… Però és que això ja hi era. I no funcionava. Hi havia Lo Rat Penat. I gent més valuosa: per exemple Martí Domínguez, un senyor conservador, valencianista. O fins i tot Sanchis Guarner, que de vegades discrepava molt de Fuster. Doncs Fuster fa una altra cosa. I triomfa on podia triomfar, en eixos cercles emergents, intel·lectuals i gent que començava a interessar-se pel país. En tot cas, trenca amb eixos sectors més conservadors o més adaptats i guanya el futur, connecta amb els joves. Una altra cosa és a partir d’allà, quan arriba diguem la democràcia, quan ja hi ha partits i eleccions, propaganda de masses. Aleshores té més dificultats. —Per què? —Per diversos factors. Primer, perquè no havia tingut temps d’anar expandint-se a un altre nivell. I, després, crec que essencialment el fracàs no és del fusterianisme sinó de qualsevol visió crítica que eixira de la transició tal com s’havia articulat. Siga com siga, Fuster va fer el seu treball de cara als intel·lectuals i activistes, que va funcionar molt bé. —Els matisos, al vostre llibre són importants. En resposta a aquella acusació de no ser capaç de connectar amb el poble, ens recordeu que, d’entrada, potser no s’hi adreçava, així en general, que tenia un altre destinatari. —Ací es mesclen dues crítiques: una, diguem-ne, personal, que si era antipàtic o no li agradaven les festes… En fi. Encara que siga molt secundari, he entrat a buscar-ho, i mira, li agradava la paella, les festes del seu poble, les falles… tots els tòpics! La cosa que no podia admetre era que això, les falles, la paella, l’allipebre, l’albufera s’elevara a una categoria de definició nacional, que s’hi donara massa importància per a substituir coses que n’haurien de tenir. Ell diu que una cosa és que t’agraden les falles i una altra, que siguen l’essència nacional. Després, és clar, quan ja arriben a mans de l’anticatalanisme, serà més crític amb les falles. I encara hi ha una altra cosa. —Quina? —El fet que la influència de Fuster a vegades era indirecta. Vull dir que pot ser que a ell li agradaren o no li agradaren les dansades, però el fet és que va influir en una gent que després va fundar el grup Alimara o el grup Ramell de Castelló, que recuperaren la indumentària i els balls tradicionals al caliu de tot eixe canvi, de la reivindicació de país. —Les falles. Hi ha aquell gran tòpic: l’esquerra es va deixar perdre les falles… i la culpa és de Joan Fuster. —Sí. Això és desenfocat. La idea és la següent: com que l’anticatalanisme van utilitzar les falles, com és que nosaltres no ho vam fer? Bé, això és creure que el valencianisme catalanista s’hauria pogut fer amb les falles. Però resulta que era molt difícil, pràcticament impossible. Perquè a final dels seixanta les falles les tenia controlades l’aparell de l’estat franquista. Es fa molt difícil de pensar que uns pocs centenars de valencianistes que hi havia en aquella època a la ciutat de València pogueren entrar a les falles i fer-se’n amos. Quan hi havia més de 25.000 fallers. I, damunt, ja s’havien convertit en un aparell més del franquisme, i reproduïen eixe regionalisme franquista. A més a més, trobes que als joves, normalment contestataris i a qui no agradaven les falles, els podies dir: no passa res, tu, com si fores un militant maoista, entra-hi, va, a la conquesta. —Dieu que aquests comentaris són d’una ‘simplicitat arbitrista’. — En el sentit de dir: ‘Això ho hauria solucionat jo, tinc la fórmula.’ —La fórmula ara per a haver-la fet servir abans. —Exacte. A misses dites. Sense pensar en la correlació de forces que hi havia. Perquè si ara les falles comencen a canviar és perquè ha canviat la societat valenciana en conjunt. I ha canviat en part per la influència que ha tingut el valencianisme, en el qual Fuster ha influït molt. —Heu rebatut el fet que Fuster trenqués amb el valencianisme de pre-guerra. —Sí. Primer s’ha de mirar en què s’havia convertit eixa tradició als anys quaranta i cinquanta: s’havia degradat bastant. I una altra qüestió és saber que hi havia, si més no, dues tradicions valencianistes. Perquè també n’hi havia una de més crítica, potser minoritària, i potser més arrelada en el valencianisme cultural. Eixa crítica a la identitat regional ja existia als anys trenta, per tant. De tota manera, Fuster té una visió bastant negativa del valencianisme d’avantguerra, sobretot dels polítics. —Per què? —Entre altres coses, perquè hi veu una gran feblesa: després de la guerra civil no continuen, no hi ha una resistència política clandestina o en l’exili. Pràcticament desapareix tot. Ell valorava més les aportacions culturals, que van ser les perdurables: Sanchis Guarner i La llengua dels valencians, El País Valencià de Mateu i Llopis, la gramàtica de Carles Salvador… Tota aquesta tasca cultural que es va fer des del valencianisme de pre-guerra és el que ell descobreix en els anys quaranta, com un nàufrag que troba trossos de l’embarcació i va fent eixa composició. I connecta amb alguns antics valencianistes, com ara Bausset. De fet, trobe que s’ha magnificat el valencianisme polític d’avantguerra, que sempre va tenir representació institucional en coalicions electorals estatals. I eixa magnificació en part s’ha fet per contrastar contra Fuster, per dir que els menyspreava però que eren molt importants. —Desmunteu la idea que Fuster arriba, talla amb els precedents i després ho estripa tot. —Ell de vegades ho diu: és que per a connectar amb la millor tradició no sols del valencianisme, sinó fins i tot de la Renaixença, calia trencar amb allò que en quedava. És una ruptura amb la part carrinclona que en queda, per a recuperar les aspiracions dels aspectes més positius. És una continuïtat mitjançant la ruptura. Un poc dialèctic . —Parlem de la burgesia? Allò de ‘Fuster es va equivocar perquè va dir que al País Valencià no n’hi havia i resulta que sí’. —És que Fuster no diu que no hi haguera burgesia, sinó que no hi ha una burgesia capaç d’impulsar un projecte de modernització propi. Ell bàsicament ens compara amb Catalunya. I fa l’anàlisi que feia el marxisme de l’època: que la burgesia és la classe dirigent que impulsa el procés nacional. Ara això es qüestiona, perquè en realitat la burgesia no té cap ‘missió històrica’ que no siga l’interès a guanyar diners. Això desplaça el problema a un altre lloc: per què a Catalunya sí i ací no? És un fet que s’investiga. Però jo remarque que no es pot dir que hi havia molta burgesia al País Valencià. N’hi havia, però no tenia un paper de classe dirigent per a tenir un programa social propi, encara que fóra espanyolista, de transformació i modernització. Era feble. Una burgesia bàsicament agrària i financera molt vinculada també al conjunt de l’estat. —Anem a l’epíleg, el regne dels matisos. — El meu argument és que la societat valenciana que Fuster analitza i critica ha passat, però no del tot. Encara es mantenen moltes de les seues deficiències. Sota una modernització econòmica, social, de mentalitat, continuen unes certes rèmores: el caràcter subaltern respecte de Madrid, una certa desvertebració malgrat tot i una feblesa de l’adhesió a la llengua. Perquè hi puga haver Països Catalans, ni que només siguen culturals, fa falta algun vincle polític que ho reforce —Aquesta visió pessimista sobre la societat valenciana… —La narrativa amarga. —Sí. —La clau de Fuster és una presa de partit. Ell no fa un estudi sobre les revolucions burgeses, sobre el desenvolupament econòmic…: la seua posició és la societat en què viu, amb moltes mancances. I hi està incòmode, en contra. Amb tot, a Nosaltres, els valencians, fa molts elogis també del caràcter dels valencians, de la capacitat de treballar, de superar-se. Però des del punt de vista de l’autoconsciència, en té una visió negativa. Perquè ho és. Ara, si tu estàs content amb eixa societat, et pareixerà normal. Si no, si et revoltes contra eixa situació, n’hauràs de buscar les causes: què ha fallat? Fuster, en el passat, no hi busca legitimació ni confort. En tot cas és crític perquè és crític respecte de la realitat present. —Molt vigent. —La vigència de Fuster rau en el fet que molts dels elements que criticava encara continuen actius. Tot i que hi ha hagut grans canvis. Començant per la base demogràfica, que ha canviat per l’emigració castellana o andalusa i, actualment, mundial. Tenim una societat molt més complexa. Per tant, ja no serveix el discurs que es feia als anys setanta respecte de la llengua, allò de dir ‘has de recuperar la llengua dels teus avis’. Sense perdre la vinculació entre llengua i identitat, s’ha de fer, també, d’una altra manera. —Dieu que s’ha d’entendre la llengua com a element d’identitat històrica i col·lectiva. —Ara la identificació entre llengua i nació no és tan automàtica: una persona que parle castellà no és valenciana? No és això, no? En eixa societat cada vegada més complexa, la llengua s’ha de reivindicar com a element d’identificació col·lectiva. La societat valenciana, globalment, ha parlat valencià, i si deixara de parlar valencià seria una altra mena de societat. I s’ha de reconèixer que hi ha hagut un procés de minorització i que, per tant, èticament s’ha de possibilitar una reversió d’eixa situació. I que la llengua pròpia del país siga també la llengua pública. Independentment del fet que cadascú tinga la seua llengua personal, i que no l’abandone. —La relació amb el conjunt dels Països Catalans és òbviament lingüística però no únicament lingüística. —Per a Fuster, això és innegociable. La seua visió és reforçar tots els vincles d’unitat cultural, identitària, lingüística, i crear les condicions perquè hi puga haver en algun moment lligams polítics. Nació catalana de futur. Diu, de fet, que els Països Catalans s’han de construir com a nació. Això entra en la línia del procés sobiranista valencià, d’entendre el País Valencià com a subjecte polític i, per tant, amb dret a decidir quins lligams vol. Al mateix temps pense que els Països Catalans són un punt d’arribada però també de partida. —Per què? —Perquè si no es tenen en el cap, si la gent que es preocupa pel país no pensa en termes globals del Països Catalans, no es poden reforçar els lligams lingüístics i culturals. A la llarga, la dinàmica és divergent. Ja fa temps que la mateixa existència de sistemes autonòmics diferents genera dinàmiques particularistes. I aleshores cal tenir molt al cap la idea unitària, cultural i lingüística i, en certa manera, política o pre-política, per a poder reforçar eixos lligams culturals. És a dir, per tal que hi puga haver Països Catalans, encara que només siguen culturals, fa falta pensar en algun tipus de vincle polític que ho reforce. —Reivindiqueu, i diguem-ne que fusterianament, un nacionalisme també cívic, de millora de les condicions de vida de la gent. —Sí, és que tot això està en Fuster: els seus tres eixos són la llengua com a base de la identitat, la construcció dels Països Catalans i una posició progressista. Crítica, progressista, democràtica, de millora social. D’esquerres. És una herència molt important de Fuster, això. I, en la situació actual, s’ha revalorat. La cohesió social i la millora de la qualitat de vida de la gent, mitjançant el sobiranisme, aquest apoderament gràcies a la gestió dels recursos propis, és un element addicional. —Professor Viciano, quin és el darrer llibre que heu llegit? —Llisc molts llibres alhora. Ara, per exemple, La revolució russa i Catalunya, de Josep Puigsech.

Summary: Pau Viciano: ‘La clau de Fuster és una presa de partit’


El conseller de la Presidència Jordi Turull ha reclamat que el govern que surti de les futures eleccions sigui independentista i vagi ‘més a la una’ i amb ‘més confiança i lleialtat’ que no pas l’actual, especialment en referència a les darreres disputes que han desencadenat la convocatòria electoral. En una entrevista al programa ‘FAQS’ de TV3, la primera filmada des que és a la presó, s’ha referit a les discrepàncies entre ERC i JxCat per l’escó de diputat del president Quim Torra i ha afirmat que ell li hauria mantingut, a diferència de la decisió que va acabar prenent la cambra i el president, Roger Torrent. ‘Si el risc perquè es manté la dignitat institucional del parlament és la meva inhabilitació no hauria trigat ni trenta segons a pensar-ho, passa per davant a la meva trajectòria política’, ha sentenciat. “Si per mantenir la dignitat institucional del Parlament, el risc és la meva inhabilitació no hagués trigat ni 30 segons a pensar-m’ho: la dignitat de la institució està per davant de la meva trajectòria política” @jorditurull #FAQSmindthegapTV3 ▶ https://t.co/BnMI07UqF3 pic.twitter.com/f8xc66ACgF — Preguntes freqüents (@FAQSTV3) February 1, 2020 El conseller ha dit que la decisió de Torrent ‘no era gens senzilla’, però ha assenyalat que només s’haurien anul·lat els acords parlamentaris si haguessin anat d’un vot. ‘Sempre prefereixo ser inhabilitat injustament per un tribunal que no per qui m’ha donat el mandat, que són els ciutadans de Catalunya’, ha afegit, i ha avisat que ‘difícilment s’aconseguirà l’autodeterminació’ si no es constata davant la comunitat internacional ‘una vegada i una altra’ que s’exerceix ‘el deure de l’autodeterminació’. Turull, tanmateix, ha insistit que no vol entrar en retrets, sinó que cal mirar endavant i ha reiterat la seva crida a la unitat, que ja va fer en seu parlamentària a la comissió sobre el 155, perquè, si no, ‘el poble passarà per sobre’. Així, i sobre les eleccions, ha considerat que la decisió de Torra va ser ‘per responsabilitat’, perquè d’una banda permetia d’aprovar el pressupost i, d’una altra, era ‘un reset‘ per ‘no anar a pitjor’ i refer la unitat. En aquest sentit, ha demanat de no prioritzar ‘interessos de partit, egos i la biografia de cadascú’ perquè, si no, ‘no s’anirà enlloc’. Turull també ha insistit que l’independentisme ha fet molta autocrítica dels mesos previs i posteriors al referèndum, però ha expressat que no cal ‘autoflagel·lar-se’. ‘Vam fer coses malament, segur, però no ens hi hem de recrear perquè ens aplaudeixin amb les orelles els qui ens volen empresonats i volen que tot se’n vagi pel camí del pedregar’, ha dit. També s’ha referit a la possibilitat de ser indultat i ha insistit que ell no té previst de demanar-ho, però que si algú ho fa per ell, acceptaria l’indult. Tot i això, sí que ha posat com a condició no haver-se de penedir de res ni haver de renunciar a les seves conviccions, i ha assegurat que ara és ‘més independentista’ que no quan va entrar a la presó.

Summary: Turull diu que ell hauria mantingut l’acta de diputat a Torra: ‘Va per davant la dignitat del parlament’


El projecte internacional de denúncia Wereport vol denunciar la vulneració dels drets civils i humans patida per la ciutadania i pels membres del govern i de les institucions de Catalunya. La iniciativa es presenta en públic aquest dijous amb la participació de Tamara Carrasco, Roger Español, Jordi Meca, Mercè Montlloch o els secretaris generals d’Hisenda i Economia, Lluís Salvadó i Josep Maria Jover. EL coordinador del projecte és Arnand Torrents. És el primer acte de presentació de l’entitat, que també pretén ser present a ciutats com ara Brussel·les o Madrid. Prou Repressió política (ACPRP), amb base a Viladecans, serà l’encarregada d’acollir aquest primer acte públic de Wereport. La membre dels CDR, Tamara Carrasco, que segueix confinada per la justícia espanyola a Viladecans, serà una de les participants. També hi serà Roger Español, greument ferit durant l’1-O, en què va perdre un ull per l’impacte d’una bolla de goma llençada per la policia espanyola. Els secretaris generals d’Hisenda i Economia, Lluís Salvadó i Josep Maria Jover, detinguts el 20 de setembre del 2017 durant l’assalt a les institucions catalanes per part de la policia espanyola per a impedir el referèndum de l’1-O, també en prendran part. L’objectiu principal del projecte Wereport i de la seva xarxa d’entitats col·laboradores és ‘denunciar arreu del món les violacions de drets civils i humans que la societat catalana està patint, i la regressió democràtica greu a l’Estat espanyol’. Per tal d’aconseguir finançament per al projecte, la ciutadania voluntària que construeix la xarxa Wereport ha obert aquest dilluns una campanya de micromecenatge. Sota el lema: “We take action, we report”, el projecte persegueix crear una xarxa de persones voluntàries a nivell internacional per a difondre els casos de denúncia i organitzar actes internacionals localment

Summary: Wereport denunciarà la violació de drets civils a Catalunya per part de l’estat espanyol


El conseller d’Interior, Miquel Buch, i l’expresidenta de l’Associació de Municipis per la Independència (AMI) Neus Lloveras han demanat avui que s’arxivi la causa per desobediència contra ells, en què se’ls acusa d’instar els alcaldes a donar suport a l’1-O. Després que el magistrat del Tribunal Suprem espanyol Pablo Llarena hagi rebutjat d’investigar la causa i l’hagi tornat a enviar al Tribunal Superior de Justícia de Catalunya, Buch i Lloveras n’han demanat l’arxivament final perquè consideren que ‘no hi ha cap motiu perquè continuï oberta. Buch confia que després d’aquesta decisió del Suprem totes les persecucions judicials contra alcaldes ‘caiguin’.

Summary: Buch i Lloveras demanen que s’arxivi la causa per desobediència per instar a participar a l’1-O


Els subscriptors podeu llegir aquest reportatge al VilaWeb Paper. El pacte és pràcticament fet. Els Estats Units i els talibans, després d’una tongada de negociacions discretes en diversos països del golf Pèrsic, són a punt d’anunciar un acord de pau, en què encara resta per saber quin paper hi farà el govern afganès actual. Amb aquest acord els Estats Units es retiraran, setze anys després de la guerra més llarga i costosa que han mantingut mai. En canvi de res. Els talibans tornaran a controlar el país i, amb tota probabilitat, tornaran a imposar la seua visió extremista a una societat més destruïda que mai i que romandrà sense esperança. Aquests darrers mesos els talibans han recuperat el control de la major part de l’Afganistan i han fet recular l’exèrcit afganès i les forces estrangeres, que pràcticament ja solament dominen algunes ciutats i nuclis urbans. La xifra de morts a l’exèrcit i a la policia afganesos, segons The New York Times, és ara mateix de més de quatre-cents per setmana, la xifra més alta d’ençà que començà la guerra. Els talibans tenen la batalla militar clarament guanyada i podrien liquidar pràcticament tota la resistència del govern en qüestió de mesos o fins i tot de setmanes. I és des d’aquesta posició avantatjosa que els talibans cerquen una solució pactada amb els Estats Units. I al president Donald Trump, obsedit en la retirada de tropes, aquesta solució ja li va bé. Trump hi guanya perquè pot abandonar l’Afganistan sense dificultats i presentant l’adeu no com una derrota sinó com un pacte; i els talibans també hi ixen guanyant perquè el seu règim serà reconegut internacionalment. Els qui hi perden són els afganesos i molt especialment les afganeses. Setze anys de guerra no hauran servit pràcticament de res. L’acord, segons el negociador americà Zalmay Khalilzad inclouria una clàusula per la qual els talibans es comprometrien a no tornar a oferir el seu territori per allotjar organitzacions que els Estats Units consideren terroristes. En canvi d’això i prou, els Estats Units retirarien les tropes immediatament –ara hi tenen catorze mil soldats–, una volta els talibans i l’actual govern afganès haguessen signat un tractat de pau, que, en vista de l’actual situació militar del país, serà una imposició de condicions per part dels talibans. Entre aquestes condicions ben probablement s’hi inclourà l’extensió al conjunt del país de mesures que durant aquests setze anys s’han aplicat repetidament per justificar la guerra. En els territoris controlats ara pels talibans el burca continua essent obligatori i les dones no poden rebre instrucció. Es continua aplicant una versió extraordinàriament rigorosa de la xaria i no hi ha cap rastre de drets democràtics ni tan sols d’organització regular d’un estat. La feblesa del govern afganès no servirà per a aturar el model dels talibans i els Estats Units, una vegada fora del país, es desentendran cínicament de la sort dels afganesos. Un atac en resposta a l’atemptat de les Torres Bessones L’Afganistan va ser atacat pels Estats Units el 7 d’octubre de 2001, menys d’un mes després dels atemptats d’al-Qaida a Nova York i a Washington. Els Estats Units varen identificar com a autor dels atemptats Ossama Bin Laden, un saudita ric que havia organitzat la resistència contra la invasió soviètica de l’Afganistan al servei, precisament, dels Estats Units. El govern dels talibans es va negar a lliurar Bin Laden als Estats Units si no aportaven proves contundents que demostressin que havia participat en els atemptats. I la resposta va ser la invasió del país. La coalició de països capitanejada pels Estats Units va aconseguir èxits inicialment, però el 2003 els talibans, reorganitzats pel mul·là Omar, van emprendre un contraactac i el 2006 tornaren a controlar la major part del territori. Aleshores, els Estats Units varen respondre augmentant substancialment el nombre de soldats destinats a l’Afganistan. El 2011 hi havia 140.000 soldats estrangers, la xifra més alta mai assolida. Aquell mateix any Ossama Bin Laden va ser mort per l’exèrcit americà al Paquistan i tot seguit uns quants països varen demanar de retirar les seues tropes. El 2014 els Estats Units varen anunciar oficialment que deixarien de combatre-hi i passaren la responsabilitat de la defensa del país al govern afganès, feble i corrupte. Però no se’n retiraren mai, tot i que la xifra de soldats va anar baixant fins als 14.000 actuals i els talibans varen continuar conquerint territoris. A final de l’any passat es van establir relacions directes entre els talibans i els Estats Units per a negociar allò que s’anomena un acord de pau, però que en realitat significa que els Estats Units assumeixen que no poden derrotar els talibans. Els negocis de la guerra Pel camí hauran restat, segons les xifres més fiables, una gran quantitat de morts: uns 4.000 soldats nord-americans, uns 15.000 d’afganesos i més de 35.000 civils. I un país pràcticament destruït i amb una economia que torna a dependre completament del conreu de l’opi. Curiosament, o no, pocs mesos abans de la invasió americana els talibans havien prohibit el conreu d’opi. L’any 2000 hi havia 82.000 hectàrees dedicades a l’opi i el 2001 la xifra va caure a 8.000. Les xifres del 2017 –les darreres xifres oficials– parlen de 328.000 hectàrees de plantacions d’opi. El 2017 l’Afganistan, segons la UNDOC (Oficina de les Nacions Unides sobre la Droga i el Crim), va produir opi i heroïna per un valor de mercat de més de 700.000 milions de dòlars, una xifra equivalent al pressupost de defensa dels Estats Units. A l’altra banda, el cost de la guerra per als Estats Units ha estat estratosfèric. La Universitat de Brown manté un projecte d’anàlisi que calcula que el cost de la guerra des del 2001 ja ha superat els dos bilions de dòlars, és a dir, dos milions de milions de dòlars. Però alguns altres analistes, com el Watson Institute, apugen la xifra fins a quatre bilions i alguns fins a set. La diferència rau en què s’hi compta. Si només l’esforç militar, o bé tots els diners esmerçats en el país o bé aquests diners més la suma del deute que ha contret el govern nord-americà per pagar la guerra. D’aquest esforç, tanmateix, diverses companyies privades americanes n’han tret un profit immens. S’hi destaquen Lockheed Martin (que l’octubre passat encara va estrenar a l’Afganistan el seu polèmic avió F35B Lightning II), DynCorp (una empresa privada que factura el 96% dels seus ingressos al Pentàgon i que és responsable de la seguretat del govern afganès), Black & Veatch (responsable de bona part de la infrastructura civil de l’Afganistan i qüestionada unes quantes vegades al congrés per despeses no justificades), Academi (l’antiga i infausta Blackwater, un autèntic exèrcit de mercenaris) i les petrolieres que proveeixen l’exèrcit. Per a totes aquestes companyies, els setze anys de guerra sí que han tingut sentit. Comercial.

Summary: Estats Units: setze anys de guerra a l’Afganistan, per a acabar pactant amb els talibans


Tornem a casa després d’un matí d’angoixa plantats davant l’Audiència espanyola, que és un tribunal dedicat als delictes més greus del codi penal, com ara el terrorisme, el crim organitzat, el narcotràfic… Hereva del Tribunal d’Ordre Públic (TOP) franquista (al qual es va canviar exclusivament el nom), l’Audiència espanyola ha cridat a declarar una intendent dels Mossos d’Esquadra, el màxim comandament policíac del cos, el president d’Òmnium i el president de l’Assemblea Nacional Catalana. Sedició Els acusen de l’organització, en un cas, i la inacció, en l’altre, de la mobilització que es va produir el dia 20 de setembre davant del Departament d’Economia arran de la detenció d’alts càrrecs i l’assalt policíac a seus del govern. El fiscal de l’estat espanyol va presentar una querella pel delicte de sedició que l’Audiència va acceptar i va derivar en una causa general contra l’independentisme i el govern de Catalunya. El fiscal assenyalava concretament els màxims comandaments dels Mossos i els màxims dirigents de les entitats cíviques més grans. Com més a prop, més lents La justícia, que sempre és tan lenta, en el cas de l’independentisme i la policia catalana treu temps d’on pot per a assegurar que la llei s’aplica amb fermesa. Podria ser que Rodrigo Rato anés dins d’un cotxe de vidres tintats d’aquests que passaven pel carrer de Gènova mentre esperàvem si Trapero, Cuixart i Sànchez (la intendent Laplana declarava per videoconferència des de Barcelona) sortien en llibertat o no. Sí, he dit carrer de Gènova. Perquè la sala penal de l’Audiència espanyola és al mateix carrer on el PP té la seu, encara que això no ha facilitat ni la rapidesa ni la profunditat de les investigacions per corrupció i emblanquiment de diners. Ja se sap que els que viuen més a prop acostumen a ser els que arriben últims. Trapero, el més odiat i esperat Trapero s’ha plantat a l’Audiència amb l’uniforme de major dels Mossos, no podia ser de cap altra manera. Quatre vianants madrilenys han dedicat insults i acusacions al major: ‘Traïdor! Pesseter! Sediciós!’ Algun policia espanyol li ha fet la salutació habitual entre policies, especialment als alts comandaments dels cossos. Altres se l’han estalviat, potser amb l’excusa que estaven de servei. Un servei que ha passat per impedir que els diputats d’ERC, PDECat, Bildu, Podem i PNB acompanyessin els acusats a l’entrada del tribunal. Un destacament de policies armats amb porres i pistoles han vigilat tot el matí els moviments dels perillosos diputats. Quan passava Trapero, un dels policies que tenia a prop ha dit: ‘Vuit mil euros al mes al sac!’ Cap dels periodistes de tribunals habituals de Madrid no havien vist mai una actitud com aquella ni un desplegament policíac semblant. Tampoc tanta premsa, reconeixien. ‘Ni el día de los “pujoles”‘, deia una veterana. L’expectació era gran perquè ningú no sabia com podia actuar l’estat espanyol després d’haver vist la violència contra la gent dels col·legis electorals i la carta blanca del rei borbó. Nervis: ‘Se’ls quedaran?’ I el temor que es quedessin els Jordis era generalitzat entre els catalans que feien guàrdia a la plaça Villa de París de la capital del regne. Abans d’entrar, les abraçades als hotels a l’hora d’esmorzar van ser molt fortes i sentides. Madrid s’havia alçat amb un vent constant que intranquil·litzava els clatells i feia ajustar les parpelles. La sortida de Trapero va alleujar una mica els ànims. Després de Laplana, a distància, Trapero havia declarat amb una exposició clara dels fets i la presentació d’un bon paquet d’informes de l’actuació de la policia catalana el dia que una dotzena de guàrdies civils van quedar encerclats al Departament d’Economia, a la Rambla de Catalunya, a Barcelona. No s’havien atrevit amb Trapero? Això volia dir que tampoc no es quedarien el Cuixart i el Sànchez? Ningú no ho podia saber i les teories eren en boca de tothom. La invalidesa del sentit comú Però més enllà de les conjectures, hi havia un cert consens en la impossibilitat d’establir arguments lògics ni legalistes per a poder analitzar què podia passar avui i els pròxims dies. Després dels assalts violentíssims de diumenge passat contra ciutadans pacífics i gens amenaçadors, no té sentit mirar d’analitzar els possibles moviments de l’estat espanyol aplicant el sentit comú. S’arriscarien a la resposta popular que podia tenir la detenció dels líders cívics de la Revolta dels Somriures? Podien pensar que desarticulaven res? Podia ser un mecanisme per despistar la majoria parlamentària del seu compromís de declarar la independència? Totes aquestes preguntes no tenien sentit, com tampoc no en té mirar d’escatir per què els devien haver deixat tornar a casa si el delicte era tan greu. Tornar voluntàriament? Sigui com vulgui, el cas és que els Jordis han pogut tornar a casa, sense mesures cautelars, i ara podran viure el desenllaç d’aquest projecte compartit lluny dels barrots d’una cel·la. Cuixart no ha volgut declarar perquè no reconeix el tribunal. Sànchez s’ha explicat tan sols a preguntes del seu advocat, el mediàtic Jordi Pina. És possible que després que la jutgessa d’instrucció, Carmen Lamela, els torni a cridar una vegada hagi estudiat les noves proves aportades per les parts. Si triga gaire, es pot trobar que ja s’hagi declarat la independència i, aleshores, no crec que els quatre que avui han declarat vinguin a Madrid voluntàriament. Si al tren d’anada a Espanya tot era fosc, al de tornada a Catalunya fa un sol espatarrant.

Summary: El ‘traïdor’ Trapero, el temor pels Jordis i la invalidesa del sentit comú: retorn a Catalunya


Agents de la policia espanyola desplaçats a Barcelona han provocat manifestants a la via Laietana, ensenyant-los el dit del mig aixecat, des de dins una furgoneta mentre el vehicle circulava. Un dels concentrats s’ha posat davant seu per blocar-los el pas i un agent l’ha apartat d’una empenta. Això és la policía espanyola, senyors!!!! #TombemElRègim #21DTV3 #21DDESBORDEMLOS pic.twitter.com/X83NvyJyak — Unai Rubio🎗 (@unairubio_) December 21, 2018 VilaWeb ha pogut fotografiar el moment: L’advocat Jaume Alonso-Cuevillas ha explicat que aquestes accions infringeixen l’article 5.2 b de la Llei de Forces i Cossos de Seguretat. Al vídeo es veu clarament diversos agents del CNP aixecant el dit llarg, infringint per tant l’art. 5.2.b de la LFCS (LO 2/1986) “observar en todo momento un trato correcto y esmerado en sus relaciones con los ciudadanos” Cosa que òbviament comporta responsabilitat disciplinària https://t.co/DgKUwbrLuB — J. Alonso-Cuevillas (@JaumeAlonsoCuev) December 21, 2018

Summary: La policia espanyola provoca els manifestants fent-los botifarres des de l’interior d’una furgoneta


Antoni Fernández Teixidó (1952) és un dels impulsors del moviment Lliures, que aplega els desencantats amb el tomb ideològic de l’antiga Convergència cap a la república i la independència. Es defineixen catalanistes i liberals. Fernández Teixidó va ser conseller de la Generalitat amb Jordi Pujol, però també secretari general de la CDS d’Adolfo Suárez, i membre del politburó de la Lliga Comunista durant els anys setanta. Lliures seria el seu quart partit polític, si finalment acaben convertint-se en partit. En aquesta entrevista, Fernández Teixidó ens parla del futur del moviment, i del seu passat, envoltat d’una petita part dels més de 10.000 llibres que diu tenir. Té les obres completes de Lenin, Troski i Karl Popper, un dels seus referents. Rep VilaWeb al seu despatx del carrer de Muntaner. —Com valoreu l’èxit de Donald Trump? —La pretesa reacció de la borsa ensorrant-se a tot el planeta, no s’ha produït. Al contrari. Després de les primeres reaccions, no només de Trump, sinó també d’Obama i Clinton, la borsa va cap amunt. Ho acompanyo d’una altra imatge: jurarà Trump i pujaran les borses. Prefereixo pensar en termes d’un Trump president que modera el seu discurs, i que entén que el que ha mantingut durant la campanya ara és insostenible com a president. Aquesta imatge un punt catastròfica que se n’ha propagat, crec que no s’ajusta a la realitat. —Si el senyor Fernández Teixidó fos nord-americà, què hauria votat? —Jo sempre he simpatitzat clarament amb el Partit Republicà dels EUA. Sé que no responc directament. Però sí, sempre hi he simpatitzat. Em sembla que incorpora una visió que té molt a lidiar amb aquest progressisme nord-americà, del qual personalment recelo. No m’he vist en la tessitura d’haver de votar als EUA. I això que jo vaig viure i estudiar un any als Estats Units. Becat. I allà se’m va despertar la passió per la política. Que ja m’agradava: recordo el meu pare cridant-me l’atenció perquè seguia en directe les votacions Kennedy-Nixon per la ràdio. Era l’any 1959 i jo era un nen de set anys. Sempre m’ha interessat. Als Estats Units és on es desperta el meu interès per la política, en un dinar per a estudiants estrangers d’un representant demòcrata d’Illinois. Vaig pensar: això t’agradaria fer-ho. I sóc membre honorífic de l’estat de Kansas. —També vau ser militant de la Lliga Comunista durant els anys setanta. —Vaig ser secretari general de les joventuts de tot l’estat, i membre del buró polític. No era un militant de base. Assumeixo les responsabilitats. A mi em semblava que si els ideals de la revolució, que per a nosaltres era un instrument per a lluitar contra el franquisme, no podia venir de la mà del PSU o Bandera Roja, no podia ser! I per això vaig ser dirigent trotskista. Em sembla recordar que també hi havia un tal Melan. No saps qui era en Melan? Roures. Jaume Roures, també hi era. —I Demian, per què el seu nom de guerra dins el partit era Demian? —Jo he llegit tot Herman Hesse. I Demian és un dels seus grans personatges. A casa el tinc tot. Tot. Fins i tot vaig anar al seu poble natal, Calw (Alemanya). Per mi és una figura plena de simbolisme, em sembla un mag escrivint. Vaig posar-me el nom en homenatge. Recentment, llegia per tercera vegada El lobo estepario. Però finalment és Popper qui em fa canviar d’idees. Va ser Karl Popper, llegir Karl Popper, que em va fer dir: però quins disbarats hem dit. —I Suárez, suposo, també us va influir. Del 1985 al 1992 militeu al CDS. —Vaig ser secretari general del CDS i president del seu grup parlamentari. Un dels pocs polítics que té una derrota electoral i dimiteix. Aquest sóc jo. —A CiU vau estar-hi del 1993 al 2015. —A CiU vaig ser conseller de la Generalitat de Catalunya. A Convergència ho he estat pràcticament tot, i la meva experiència ha estat absolutament rica i extraordinària. A Convergència el meu catalanisme guanya en profunditat. Hi ha una particularitat: jo no he estat mai independentista. Tampoc antiindependentista. Trobo d’allò més natural la independència. Però tinc la percepció que amb l’actual correlació de forces preparem una ensulsiada. Ensulsiada del país i del catalanisme. Però certament és l’etapa de Convergència que em dóna el caràcter formatiu per excel·lència. —El moviment Lliures seria, doncs, el vostre quart partit. —Hi veieu quatre partits, jo hi veig dos moments i prou. El primer, un jove radical antifranquista i revolucionari trotskista. I el segon, quan em faig catalanista liberal gràcies a Karl Popper. La Lliga Comunista, CDS, CiU o ara Lliures només són instruments d’aquests dos moments. —Repassant la vostra biografia hi ha un punt delicat. La relació que teniu amb Malchas Tetruashvili, membre de la màfia russa, l’any 2005. Aquest home va contractar els vostres serveis d’advocat. Què en podeu dir? —Me n’alegro que em feu la pregunta. És un cas que no ha tingut cap trajectòria jurídica i on l’única cosa que em va passar és que vaig ser testimoni en un judici. Aquest senyor devia mantenir amistats perilloses, suposo, i el jutge va voler ajustar el seu entorn. No n’he sabut més. Em van acusar de res? No. Em van imputar res? No. Senzillament hi havia un contracte professional. Aquest home arriba al despatx, com podria arribar qualsevol, i demana uns serveis. I venia, a sobre, a través de coneguts i familiars. La nostra relació dura un mes. I evidentment, quan vaig veure que hi havia dubtes sobre ell, vaig rescindir el contracte. Però a algú li va interessar treure-ho de mare. Perquè érem enmig d’una campanya electoral. Vaig fer una sola declaració. Res més. —Vau acompanyar-lo a la subdelegació del govern espanyol per ajudar-lo a fer gestions? —He anat a mil llocs. No amb ell, amb tothom. Tots els diputats anem a veure la delegació del govern espanyol, els consellers, els directors generals. Aquest senyor té un problema i mirem de resoldre’l. Vaig anar-hi? Sí. Com tantes altres gestions. Però hi insisteixo, ni sóc acusat, ni encausat ni res. Testimoni. Creieu que una persona com jo, si hagués tingut una ombra estranya en la seva vida, hauria fet política fins avui? —La informació la publica El País, quan vós éreu en un partit independentista. No patiu, que ara que no hi sou, no publicaran res. —Tenim adversaris a tot arreu. Aquí hi ha gent que el molesta molt una opció catalanista i que defensa el dret de decidir. I reivindico que no fem utilització grollera d’aquestes històries. Si cada vegada que un ciutadà ha de fer de testimoni en un judici… Per favor! —Continuem. Per què neix Lliures, si ja existeix Ciutadans? Ells també es presenten com a catalanistes i moderats. Es disputaran els vots. —Això no us ho creieu. No discutireu que Teixidó és un catalanista i en canvi discutireu que ho sigui Rivera. Ara, si això és així, i ens disputem els vots, prepareu-vos per a donar-me les gràcies. Crec que hi ha un espai polític del catalanisme polític no compromès amb la independència. El meu catalanisme és de dret de decidir. Pregunteu-ho això, a Rivera. Nosaltres no fem de la independència una qüestió programàtica. Tenim unes altres prioritats. I defensem en positiu principis liberals, i contemplem preocupats l’evolució dramàtica i cap a l’esquerra de la societat catalana. Ha d’haver-hi un espai de centre moderat, perquè si no sabeu qui se’l queda? Ciutadans. —De què dependrà que acabeu essent partit? De moment no ho sou. —Del fet que tinguem possibilitats d’entrar. Hem promès que combatrem, no que guanyarem. No parlo de guanyar les eleccions, que no em passa ni pel cap, sinó d’entrar al parlament. La promesa que he fet als companys és: aquest vaixell salparà. Si arribarà a port, es veurà. —En un món que rescata bancs, i no persones, no trobeu lògic que la gent vagi cap a l’esquerra? —Nego la premissa fonamental. No s’han rescatat bancs, sinó accionistes. —Ara em feu un joc dialèctic: el capitalisme diu que si un banc fa fallida, la faci. Doncs apa, no. A rescatar-los. No salvem botigues, però salvem bancs. —Lemhan Brothers és la línia contrària. Significava perdre dipòsits, accionistes, i tot. Aquí s’ha intentat de preservar el màxim, que ara s’ha de tornar a la societat. Hem aconseguit salvar els estalvis de la gent. S’han salvat els dipòsits bancaris, excepte els superdipòsits. No creieu que molts capitalistes s’han arruïnat? És clar que sí. —Ah, s’han arruïnat? —Molts. —Jo no els entenc, els liberals: l’estat salva els bancs, socorre el capitalisme, i encara us queixeu de l’estat. —Perquè tenim la percepció que si bona part de les energies que consumeix l’estat les poden consumir els privats, estarem més salvaguardats i més tranquils. Jo prefereixo que no pagueu tants impostos, i gasteu amb els diners. O feu estalvis. Hi sortiríem guanyant tots. Nosaltres impugnem l’estat per la quantitat d’impostos que centrifuga i gasta malament. Sempre creiem que l’Andreu gastarà millor que el govern de la Generalitat. Quan parlem d’ofec fiscal, parlem d’això. Jo sóc un professional modest. Visc en un pis de lloguer i el despatx és de lloguer. Tinc un habitatge fora d’aquí i el pago amb una hipoteca. Això és en Teixidó. I aquest professional modest, de despatx modest, treballa cinc mesos i mig per l’estat. Em sembla absurd. I si els diners que recullen es gastessin bé… però no. Jo crec que si tothom pagués menys impostos hi hauria més capacitat de generar riquesa i redistribuir millor. El tipus de capitalisme cobdiciós no em plau. Els monopolis no em plauen. Però això no s’ha de confondre amb el que crec que són els debats fonamentals. Exigim que l’estat gasti menys i millor. Un estat petit. Això té un punt llibertari. I us ho explicaré: sóc l’únic dirigent que el trotskisme envia a la CNT. —Al sindicat anarquista CNT? —La Lliga Comunista va decidir de posar tots els ous a la cistella de la UGT, per a frenar CCOO. Tots, menys un. Jo vaig militar anys a la CNT. Al sindicat d’ensenyament, quan feia de professor d’FP, a l’institut de Cornellà. Allà vaig conèixer Joan Carles Gallego. I tot això que veieu aquí no és casualitat . A casa meva, si mai hi veniu, hi trobareu les obres completes de Lenin, Marx, Engels, Trotski. I aquí tinc tot el pensament liberal condensat. Tinc deu mil llibres. Sóc un polític forjat al voltant d’un pensament. I quan he vist que el pensament grinyolava, he fet un passet més. I jo arribo al convenciment que prendrem mal. Amb el procés prendrem mal. És el que jo penso. —Per què prendrem mal? —No serà pel xoc de trens. Prendrem mal perquè els paràmetres que conformen el país no ens són útils per a la prosperitat. A mi m’importa això: que no hi hagi cap pobre. I que no sigui pobre no perquè li donem una subvenció, sinó perquè no n’hi hagi. No hi ha pobres a Suècia. No hi ha pobres a Dinamarca. No hi ha pobres a Holanda. —Home… no hi ha pobres a Holanda? —A tot arreu n’hi ha. Però no els reconeixeries pel carrer. Són societats pròsperes. Jo penso en un país d’aquestes característiques: pròsper, lliure i cada vegada més fort. I dic que per aquest camí que hem pres, no anem bé. Si el debat és si respectem les lleis, la desobediència, aleshores no ens centrem en allò que importa: la prosperitat. —Si el vostre objectiu és la prosperitat, no creieu que amb la independència hi sortiríem guanyant? —Bé. S’ha de veure. Però abans hem de resoldre els costos de la transacció i transició. —Els joves són independentistes. No sé si us enfilaran al carro, senyor Teixidó. —Ja ho veurem! El president Puigdemont ha fet un emplaçament al govern espanyol: referèndum tant sí com no. La resposta serà referèndum no. I crec que el referèndum no el farà perquè el president sap que no pot repetir amb èxit un 9-N. Ell sap que amb un referèndum no surt la gent que va sortir l’altra vegada. —Ja ho veurem. —Provem-ho. Oi que no ho provarà? Jo crec això. I que només quedarà la via constituent, que només té sentit si la independència guanya les eleccions. Sóc dels qui crec que no guanyarà. Què passa si no guanya? Que estem abocats a vuit anys de governs d’esquerra condicionats per la CUP. I jo no els vull. No els vull. I no els vull. —L’altra opció és que manin PP, Ciutadans i vosaltres. Com ho veuria? —Si dic que el nostre moviment és modest, i les expectatives també, ara em demaneu sobre política d’aliances? Però si encara no tinc partit per a anar a eleccions. Com voleu que les sàpiga? Les aliances dependran del perquè es volen. Ja es veurà. Sóc un home seriós, tenim un moviment, ens agrada el combat i volem treballar aquí, respectant i essent respectats.

Summary: Antoni Fernández Teixidó: ‘Sempre he simpatitzat amb el Partit Republicà dels EUA’


El català i el castellà són les llengües habituals de la majoria de la població d’Andorra, parlades de manera exclusiva o combinada. El català continua essent la llengua més utilitzada, amb un indicador de 3,2 sobre 5, seguida de prop pel castellà (3) i, ja a més distància, pel portuguès (1,4) i el francès (1,3). Així es desprèn de l’estudi ‘Coneixements i usos lingüístics de la població d’Andorra’ presentat avui. En canvi, el castellà és la llengua més coneguda entre les persones enquestades, amb un 9,3 sobre 10, una dècima més que en l’onada anterior. El català és conegut amb un 8 de mitjana, una xifra similar a la del 2014 (8,1). El coneixement de la resta de llengües a Andorra augmenta: el francès és la tercera més coneguda; l’anglès, la quarta, i el portuguès, la cinquena. El coneixement del català és més alt entre les persones de 15 a 24 anys. La ministra de Cultura i Esports, Sílvia Riva, acompanyada del director de Política Lingüística, Joan Sans, i el director del Centre de Recerca Sociològica (CRES), Joan Micó, ha presentat avui els resultats de l’estudi, elaborat pel CRES. La mostra ‘Coneixements i usos lingüístics de la població d’Andorra’ és una de les més antigues que es fan a Andorra i exposa la fotografia de la situació actual i l’evolució del 1995 i al 2018. L’objectiu de l’estudi és saber quins són els usos lingüístics en les relacions interpersonals a Andorra en els diversos àmbits (família, amics, feina, entitats públiques i món socioeconòmic), saber i quantificar les llengües d’identificació de la població entre llengua materna i llengua pròpia i determinar el nivell de coneixement del català i d’altres llengües presents al país. El català, més utilitzat. El castellà, més sabut Segons l’estudi, el català és conegut amb un 8 de mitjana, en una escala del 0 al 10 en què el 0 és que ‘no es coneix gens ni mica’ i 10 que ‘es coneix perfectament’. Aquesta dada s’obté de la combinació de les diverses competències lingüístiques: entendre, llegir, parlar i escriure en cada llengua. La xifra és gairebé equivalent a la del 2014, quan el nivell de coneixement se situava al 8,1. El castellà és la llengua més coneguda entre els enquestats, amb un 9,3, una dècima més que en l’onada anterior. El coneixement de la resta de llengües augmenta; el francès és la tercera més coneguda, l’anglès la quarta i el portuguès la cinquena. El coneixement del català és més alt entre les persones d’entre 15 i 24 anys. Les dades d’aquesta darrera onada mostren una millora de la competència en català entre les persones nascudes a Andorra i entre les que fa més de vint anys que hi resideixen. Pel que fa a l’ús, el català segueix sent la llengua més utilitzada amb un indicador de 3,2, en què 1 correspon a ‘gens’ i 5 a ‘molt utilitzat’. La dada, obtinguda agrupant els àmbits de parla a casa, amb els amics i a la feina, es manté respecte al 2014. El castellà se situa en segona posició amb un indicador de 3 sobre 5, el portuguès té un 1,4 i el francès un 1,3. De la combinació d’ambdós indicadors, de coneixement i d’ús, resulta l’indicador lingüístic, el qual dibuixa el català i el castellà com les llengües de referència de la població andorrana. En concret, en les dades d’enguany el català obté un 56,8 d’indicador lingüístic i el castellà un 57,6, unes xifres molt similars a l’onada del 2014 quan el català va assolir un punt menys i el castellà un punt més. El francès augmenta l’indicador més de dos punts i assoleix un 16,9, i l’indicador del portuguès es manté en el 13,9. El 46% la considera llengua pròpia El 35,7% dels enquestats tenen el català com a llengua materna i el 43,2% el castellà. Tot i això, el percentatge s’eleva fins el 45,9% quan es pregunta a la gent si considera el català com a llengua pròpia. En el cas del castellà, el percentatge es redueix lleugerament fins el 42,6% dels enquestats que considera la llengua com a pròpia, un element que Riva ha destacat com a mostra d’integració. La ministra andorrana ha recordat que la diversitat demogràfica del país és ‘una font de riquesa cultural inqüestionable i de progrés social’, que juntament amb la millora econòmica dels darrers anys, que ha implicat un lleuger increment del nombre de persones d’origen estranger, són elements que expliquen els resultats de l’enquesta. Riva ha apuntat que l’enquesta ofereix un instrument objectiu per programar les accions de planificació lingüística més adequades. Per això ha explicat que el departament té la intenció de dissenyar i impulsar una nova campanya de promoció de l’ús del català, centrada sobretot en l’atenció al públic, que ha de ser ‘una eina més per aconseguir els objectius marcats’.

Summary: El català continua essent la llengua més utilitzada a Andorra i el castellà la més coneguda


El president Carles Puigdemont ha descartat que la resposta de l’independentisme a la sentència del Tribunal Suprem espanyol hagi de ser un avançament electoral. En una compareixença a Brussel·les, Puigdemont ha dit que unes eleccions a Catalunya debilitarien ‘clarament’ les institucions, i que el que cal fer és reforçar-les. ‘L’enfortiment de les institucions no és compatible amb les presses electorals, i el govern i el parlament han de respondre forts’, ha dit. Respecte de la cimera del cap de setmana a Ginebra, ha explicat que va servir per a ‘començar a avançar’ sobre ‘objectius comuns’ dels partits independentistes i les entitats. En aquest sentit, Puigdemont ha augurat que s’obrirà un nou cicle polític després de la Diada, la sentència del Suprem i el judici contra el president de la Generalitat, Quim Torra, al TSJC. Sobre la seva hipotètica investidura, ha afirmat que està ‘a disposició’ del Parlament de Catalunya. Torra ha afegit que l’objectiu d’investir Puigdemont ‘continua allà’. Tanmateix, han assegurat que l’objectiu és que pugui exercir d’eurodiputat una volta el Tribunal de Luxemburg resolgui el cas, i això és incompatible amb mantenir l’escó al parlament. ‘Quan sigui eurodiputat, com que els dos càrrecs no són compatibles, hauré de prendre la decisió’, ha dit Puigdemont. Puigdemont també ha criticat el PSOE per haver descartat de reunir-se amb representants de JxCat per a parlar de la investidura de Pedro Sánchez com a president espanyol. Els socialistes espanyols ho han descartat argumentant que no tenen res a parlar amb JxCat.

Summary: Puigdemont descarta unes eleccions a Catalunya i critica el PSOE per haver menystingut JxCat


Dormir enmig de la natura és un acte tan primitiu com sorprenentment inusual. Acampar envoltat del soroll dels grills o despertar-se amb el primer raig de sol són experiències màgiques que semblen restringides a excursionistes o a tradicions familiars. Malauradament, són pocs els qui ho consideren una alternativa a l’hora de viatjar. Tot i això, n’hi ha que encara creuen en l’acampada lliure, que és com es coneix l’acte de pernoctar en un medi natural de manera gratuïta. No és pas difícil, però sí que cal tenir en compte algunes qüestions. M’he passat més d’un any viatjant sense bitllet de tornada. En tot aquest temps, només he hagut de pagar allotjament en dues situacions extremes: quan vaig tenir un accident al Vietnam i quan vaig posar-me malalt a Cambotja. L’acampada lliure permet dormir amb unes vistes de luxe. Quan hom viatja, gran part del pressupost s’acostuma a destinar a hotels i albergs. Sens dubte, eliminar aquest cost del meu viatge em permet de veure món per menys de 10 euros al dia. Una gran part de la culpa la té l’acampada lliure. Després de desenes de nits dormint a la intempèrie, aquests són alguns consells que he reunit per als qui tinguin ganes d’iniciar-se en aquest món. Què cal per a fer acampada lliure? El primer pas és definir quina mena de viatge volem fer. Una de les opcions preferides dels qui practiquen l’acampada lliure és viatjar amb un vehicle propi, com ara una motocicleta, una bicicleta o un cotxe, i també fer autostop. D’aquesta manera, es pot decidir on dormir sobre la marxa. Desplaçant-nos amb avió o transport públic, només trepitgem les ciutats d’origen i destinació, cosa que limita molt les possibilitats d’acampar. Però això no vol dir que sigui impossible. Algunes persones practiquen l’anomenada acampada urbana, si bé cal escollir amb especial cura el lloc on passaran la nit. De totes maneres, si volem allotjament gratuït en una ciutat, sempre podem optar per altres opcions, com el Couchsurfing, la plataforma en línia que et connecta amb veïns de tot el món per a dormir a casa seva, o bé dormir en temples, una alternativa relativament senzilla en determinats països. Viatjar amb moto i tenda d’acampada és una combinació molt còmoda. Segons la manera de viatjar, serà més recomanable un determinat equip d’acampada o un altre. Si optem per anar amb un vehicle motoritzat, podem portar tant material com vulguem, perquè el pes no serà cap problema. Ara bé, si anem amb bicicleta o a peu, cada gram importa. En aquests casos, el més recomanable és comprar-se una tenda ultralight. Són més cares, però només pesen un quilo o dos. Igualment, també hi ha sacs de dormir lleugers. No pot faltar una màrfega, sigui de les de tota la vida o de les inflables, segons el gust. Afegir estris per a cuinar dependrà, també, de cadascú i del seu viatge. Cada viatger i cada motxilla són un món, però sempre es recomana portar com menys pes millor, si s’ha de carregar a l’esquena. La tenda també dependrà del viatge, i no únicament pel pes. El lloc on utilitzarem la casa portàtil té un paper important. No és igual acampar a l’Amazones que al desert del Gobi o a l’Himàlaia. Les tendes poden ser més resistents al fred o menys. Passa igual amb la quantitat de pluja que poden suportar. Si s’ha de transitar per diferents climatologies i terrenys en un mateix viatge, el més aconsellable és aconseguir un refugi amb doble tela, per a suportar la possible pluja, i que es pugui muntar sense que calgui clavar piquetes, cosa que ens pot salvar la vida si som en un lloc amb pedres dures o, fins i tot, amb asfalt. Com veurem més endavant, la discreció també és important, o sigui que els colors verds i marrons seran els més indicats. Si el lloc de destinació és càlid i sense pluja, molts rodamons opten per comprar-se una hamaca. Pesa menys que la tenda, el sac de dormir i la màrfega; és extremadament portàtil i pot salvar de possibles problemes amb el terreny o amb animals. Això sí, caldrà localitzar dos arbres i, si plou, no hi haurà res a fer. La sortida del sol en un llac de Polònia. Obstacles principals L’enemic número u dels campistes és la legislació. Cada país té la seva i sovint és complicat trobar-la per internet. La gran majoria prohibeixen plantar la tenda tret de les zones específiques. Alguns països són més estrictes a l’hora de fer complir la llei, i altres són més propensos a fer els ulls grossos. Les destinacions més populars on l’acampada lliure és legal són Mongòlia, Islàndia, l’Índia i algunes àrees habilitades d’Austràlia. Si, tot i la prohibició que hi ha en altres països, decidim de muntar la tenda, caldrà tenir en compte que és probable que aparegui la policia local. Normalment, es pot resoldre la situació explicant la història personal i fent-se l’orni. Si això no funciona, pot ser que s’hagi de recollir la paradeta i fer veure que es busca una altra opció d’allotjament. Molt poques vegades acabarà amb una multa, però s’ha de tenir en compte que pot passar. Una tècnica que funciona per a evitar d’infringir la llei és demanar als propietaris d’un terreny si hi podem acampar. D’aquesta manera, no tindrem problemes amb l’autoritat (tret que sigui il·legal acollir estrangers a casa, com passa a Myanmar o al Vietnam en dates especials), i a més, tindrem contacte amb la gent local. En alguns casos, això permetrà de rebre invitacions per a compartir el sopar i l’esmorzar amb ells. En uns altres, fins i tot, potser convidaran els nouvinguts a dormir directament dins de casa. En el pitjor dels casos, recomanaran un altre lloc on acampar. Una dona russa assenyala un bon lloc on acampar. A més, d’aquesta manera també es resol la segona preocupació principal dels afeccionats a l’acampada: la seguretat. Una gran por és que algú amb males intencions vulgui robar o fer mal al viatger. Si bé és una situació molt poc probable, sí que s’ha de considerar a l’hora d’escollir on instal·lar-se temporalment. Una tècnica, si es tem un possible robatori, és fer un forat a terra, desar-hi els objectes de valor i plantar-hi la tenda a sobre. On acampar? El manual no escrit del campista recomana sempre de localitzar la zona on es vol acampar quan encara és de dia, començar a muntar la tenda quan es fa fosc, per no alertar ningú amb les llanternes, i recollir quan comença a sortir el sol. D’aquesta manera, podem trobar un bon lloc en condicions i evitem que ningú es topi amb el campament passejant o patrullant. Els colors de la tenda poden ajudar a passar desapercebuts. Una de les condicions més importants a tenir en compte, doncs, és la discreció. Teòricament, no hi ha d’haver cap problema amb cap veí, però és important minimitzar els riscos. Per això es recomana que la localització sigui en un lloc remot, una mica amagat, però que tampoc quedi absolutament aïllat de la civilització. Si les condicions meteorològiques són imprevisible, un bon consell és mirar que la tenda no quedi gaire lluny d’algun edifici. D’aquesta manera, podem buscar refugi en cas que plogui tant que l’interior de la tenda s’inundi. Per exemple, en el pas per Meghalaya, la regió més plujosa del món, provava de trobar llocs a la vora d’edificis en construcció, perquè m’hi podria aixoplugar fàcilment si em calia i no molestava ningú. Un altre cas és el de Mongòlia, on vaig explorar l’estepa cavalcant amb uns cavalls que vam comprar a una família nòmada. Allà vam recórrer a estables en desús per a protegir-nos del vent. L’activitat comença amb la sortida del sol, també a l’estepa mongola. Pel que fa a les condicions del terreny, la cosa ideal és trobar una zona plana amb terra tou. Ho agrairan tant l’esquena com les piquetes, que es clavaran més fàcilment. Si és inevitable d’acampar en una zona amb pendent, cal recordar que el cap ha de situar-se a la zona elevada. Convé preveure que l’orografia pot canviar en qüestió de minuts. Dormir al costat d’un riu o d’un llac pot ser molt romàntic, però el nivell de l’aigua pot créixer ràpidament i convertir una nit tranquil·la en un autèntic malson. Ara, pot ser convenient tenir una font d’aigua a prop, sigui per beure (si és potable), per cuinar o per rentar-se. Això sí, amb sabons ecològics i biodegradables. Una font d’aigua també és important per a mantenir la higiene. Dos bons amics dels campistes són les aplicacions mòbils maps.me i iOverlander, que proporcionen informació molt útil per a tota mena de viatgers. La primera és una plataforma de codi obert que proporciona uns mapes creats pels usuaris. Acostumen a ser molt precisos pel que fa als camins secundaris i als edificis que hi ha, cosa que permet de suposar on hi haurà un bon lloc per a acampar. A més, permet descarregar-se els mapes, de manera que no requereix connexió a internet per a consultar-los. Per la seva banda, iOverlander és una app pensada específicament per als viatgers. També ofereix mapes, però en aquest cas mostren experiències d’altres visitants. Per exemple, assenyalen on es pot fer acampada lliure, quin és un bon lloc per a passar la nit amb una autocaravana, on hi ha una font d’aigua potable o quin és el millor mirador per a fotografiar un determinat paisatge. Tot, amb el testimoni d’altres persones. Com acampar? Una vegada instal·lats, és important deixar la mínima empremta possible. Són les males pràctiques d’alguns campistes que han fet que l’acampada lliure sigui legislada a la major part del món. L’acampada lliure respecta l’entorn. S’ha de mirar de generar com menys residus millor, recollir els que hi hagi i dur-los a un lloc on es puguin reciclar. Un bon consell per a evitar la visita d’animals durant la nit és penjar les deixalles d’algun arbre una mica allunyat de l’assentament. El menjar pot ser una altra manera d’estalviar-se diners, és una alternativa molt més econòmica que no pas fer els àpats en restaurants. Una opció és portar directament aliments que no s’hagin de cuinar. D’aquesta manera, evitem de fer foc a la natura, que a més de ser perillós pel risc d’incendi, pot cridar l’atenció d’altres persones. L’alternativa és cuinar in situ. Si s’ha d’encendre un foc, s’haurà de fer sempre amb les màximes precaucions, preferiblement en llocs on no hi hagi cap vegetació, com ara una platja en una illa deserta. En aquest cas, també convé consultar la legislació vigent. De totes maneres, és preferible fer servir un fogonet d’acampada portàtil. També hi ha maneres de fer-ne un de casolà, amb una llauna de refresc i alcohol de curar. Dormir sota un cel estrellat és un dels privilegis de l’acampada lliure. Tornar a les arrels Acampar és màgic, autèntic i a l’abast de totes les butxaques. Per molt que l’evolució de l’home l’empenyi a la urbanització, hi ha alguna cosa a la natura que ens fa estar-hi de gust. El soroll de la pluja repicant a la carpa, llegir un llibre a la llum d’una llanterna o obrir la cremallera de la tenda per veure un paisatge idíl·lic són situacions que ens fan sentir en calma, lluny del ritme frenètic de la vida a les ciutats. Acampar és fàcil, auster i gratificant. Sens dubte, és una bona alternativa a l’hora de viatjar. Per explorar un indret més enllà de les capitals turístiques, per aventurar-se a descobrir coses i per adaptar-se a la geografia i la cultura local. Perquè no hi ha luxes que es puguin comparar als que ens dóna la natura. Més capítols de la sèrie ‘La volta al món sense bitllet de tornada’ —(1): Un nou ‘margaix’ a Mongòlia —(2): A Ulan Bator, vivint entre sedentaris —(3): Comprant cavalls a Mongòlia —(4): Els perills de cavalcar per Mongòlia —(5): Compartint sostre amb cinc àguiles daurades —(6): Com és la vida dels nòmades de Mongòlia? —(7): Per què val la pena de viatjar fent autostop —(8): La Xina de l‘alta tecnologia i el control extrem —(9): L’orquestra simfònica dels trens xinesos —(10): L’autèntica religió d’Hong Kong —(11): Els paradisos naturals d’Hong Kong —(12): El dia que les treballadores domèstiques inunden els carrers d’Hong Kong —(13): Una setmana qualsevol quan viatges amb 3 euros el dia —(14): Què cal portar a la motxilla quan fas un gran viatge? —(15): Un Nadal a la Cotxinxina —(16): Una gallina et pot salvar la vida al Vietnam —(17): Com funciona Couchsurfing, la plataforma per a viatjar sense pagar allotjament —(18): Emboscada entre cocoters —(19): Nòmades digitals: viure viatjant gràcies a internet —(20): El llac de Ta Dung, la joia desconeguda del sud-est asiàtic —(21): Ser dona i fer la volta el món tota sola —(22): Cao Dai, la jove religió que combina Buda, Jesús, Victor Hugo i Lenin —(23): S’hauria d’abolir una festa com Nadal si això fos millor per a l’economia? —(24): El Vietnam: l’última supervivent de la secta del coco —(25): Viatjar només caminant és una bogeria —(26): Xocs culturals i anècdotes de la Cambotja rural —(27): ‘Worldschooling’: com és educar els fills gràcies als viatges i lluny de les escoles convencionals? —(28): Checkpoint 17 —(29): El testimoni del nen que va sobreviure al camp de concentració més letal del genocidi cambotjà —(30): Disparar a policies (amb pistoles d‘aigua) per celebrar l‘arribada de l‘any 2563 —(31): Dormir en temples, un allotjament místic, alternatiu i gratuït —(32): 971.400 passes: travessant Cambotja a peu —(33): Per què els tailandesos estimen tant la seva monarquia? —(34): L’oasi urbà més important de l’Àsia, en perill —(35): El turisme de motxilla conquereix Pai —(36): El sopar il·legal i el tercer ull —(37): Quaranta-tres pitons i catorze monjos en harmonia —(38): Naypyidaw, l’estrafolària capital fantasma creada del no-res —(39): Quan un rei indi et convida al seu palau —(40): Els encants de la regió més plujosa del món

Summary: Com dormir a l’aire lliure sense gastar-nos ni un ral quan viatgem?