‘L’epidèmia del coronavirus 2019 a Catalunya segueix una trajectòria igual (o fins i tot pitjor) que a Madrid.’ L’analista de dades i epidemiòleg Joe Brew fa aquesta afirmació acompanyada d’un gràfic en què mostra l’evolució del nombre d’afectats acumulats a partir del primer dia que Catalunya i Madrid van arribar a un nombre superior a cinquanta. 75 a Catalunya el 9 de març i 70 a Madrid el 4 de març. Des d’aquest mateix punt de partida, l’evolució de l’epidèmia respecte dels casos acumulats és molt semblant en tots dos llocs. ‘El brot és igual a tots dos llocs, l’única diferència és que Catalunya va amb un retard de cinc dies’, diu Brew. Vegeu-ho en aquests gràfics: Catalunya i Madrid.Corbes epidèmiques, actualització 12:00, dissabte, 14 de març. El brot és igual als dos llocs. L’única diferència és que Catalunya va amb un retard de 5 dies. Dades crues: https://t.co/8ayByT8Xn8 pic.twitter.com/pCOVxgtwpp — Joe Brew (@joethebrew) March 14, 2020 Ho torno a insistir. L'epidèmia a Catalunya segueix una trajectòria igual (o fins i tot pitjor) que a Madrid. Madrid té més casos (ara) no perquè la tasa de contagi és més, sinó perquè va assolir la massa crítica d'infectats amb 5 dies d'antelació. pic.twitter.com/Pzc7Uzcjch — Joe Brew (@joethebrew) March 14, 2020 El número de casos en Madrid es más alto que en cualquier otra CCAA, pero no es por una tasa de contagio diferencial, sino porque en Madrid se llegó a una masa crítica de infectados primero. La trayectoria de Madrid es similar a las otras, con una antelación de 5-10 días. pic.twitter.com/9r91rZLInD — Joe Brew (@joethebrew) March 14, 2020 El cas és que Madrid va tenir un increment inicial de casos molt més gran, però tan bon punt Catalunya i el País Valencià van arribar a una massa crítica de més de cinquanta casos, la trajectòria d’acumulació és semblant. ‘Poso èmfasi en les trajectòries, però no des del primer cas sinó més endavant, i la raó és l’estatística. Perquè amb números molt petits és mot difícil de fer prediccions i de preveure comportaments’, explica Brew a VilaWeb. ‘Com més volum de dades, més precisió tindrem. És la llei de les xifres grans. Si tens un sol infectat no saps fins a quint punt en contagiarà més. No saps què farà, és molt imprevisible. Però una vegada tens una massa crítica de casos, com ara cinquanta o cent, ja pots dir la taxa d’infectivitat mitjana d’aquest centenar de persones.’ Explica l’analista que el comportament en l’augment de casos de l’epidèmia és molt semblant a Itàlia, a l’estat espanyol i també a Madrid i a Catalunya, ‘perquè com que han arribat a aquests nombres grans, com que són societats similars, tenen patrons de conducta semblants i es pot començar a veure la trajectòria, a partir del punt de partida que situem sempre en una mateixa massa crítica, no pas en el primer cas detectat’. De les mesures dràstiques de confinament que es prenen ara, trigarem uns deu dies o dues setmanes a veure’n l’efecte, ‘perquè demà anirà al metge algú que va ser infectat fa una o dues setmanes’. Diu Brew: ‘Si mirem què fèiem deu o quinze dies enrere veiem que les condicions que teníem eren perfectes per a la transmissió de la malaltia. I per això és previsible que demà hi haurà més contagis que no pas avui, i demà passat més que no pas demà’. Perquè segons l’epidemiòleg, allò que aconsegueix combatre efectivament el virus és el confinament, evitar el contacte entre persones, perquè necessita un nou hoste per a poder-se propagar. I això no ha passat fins ara. ‘Ara sembla que Madrid té cinc o deu vegades més casos, però fixeu-vos que fem com fèiem amb Itàlia fa uns dies quan dèiem que estava molt descontrolat i que era diferent. Perquè pensem de manera lineal.’ La diferència és que l’evolució comença uns quants dies abans o després depenent dels llocs. I diu: ‘El temps de duplicat és el que hem de veure: quants dies necessites perquè el nombre de contagiats es dupliqui? Si avui tens 200 casos, d’aquí a dos dies en tindràs 400 i d’aquí a dos dies més 800, i això passa tant a Madrid com a Catalunya, tot i que aquí anem cinc dies enrere.’ L’efecte de les mesures de control de contagi no es veurà fins d’aquí a una setmana o deu dies i anirem veient quin és. Però Brew no s’atreveix a fer pronòstics sobre quan es podrà començar a aplanar la corba o començarà a davallar. Perquè el virus s’ha estès per tot el món, i és difícil que es pugui eradicar. Sí que és possible que es pugui frenar, que acabi tenint un comportament més estacional com alguns altres o, en un escenari més pessimista, que continuï contagiant. Però en tot cas, diu Brew, és molt important de dur a terme mesures de confinament, perquè així s’evita allò que més necessita el virus, el contacte humà, es guanya temps per a alleugerir el sistema sanitari, ‘i així es poden salvar un munt de vides, perquè pots atendre més bé els casos greus, tant del virus com de qualsevol altra causa. Si podem donar més temps als metges, salvarem moltes vides, i encara que el virus infecti més gent, aquest temps que guanyem també serà bo per a poder disposar d’un vaccí.’ Tota la informació sobre el Coronavirus, minut a minut Enllaç al report diari: Coronavirus 2019: Què ha passat avui? El report diari de VilaWeb Enllaç als consells sobre l’aïllament: Consells per als qui hagin d’aïllar-se pel coronavirus i per als familiars Enllaç sobre l’eficàcia de rentar-se les mans: Coronavirus: per què rentar-se les mans amb aigua i sabó és tan eficaç? Enllaç sobre com es pot netejar el mòbil: Coronavirus: com podem netejar el telèfon mòbil?

Summary: ‘L’epidèmia a Catalunya té una trajectòria igual o pitjor que a Madrid’


L’últim dia que vaig veure Jordi Sànchez va ser a Montjuïc, al míting final del referèndum. Durant aquests darrers mesos, sovint coincidíem al final dels grans esdeveniments polítics. Per més mal dades que anessin les coses, en cap cas no podia imaginar que ara editaria una entrevista amb ell feta a la presó. I, encara menys, que algú fos capaç d’acusar-lo d’actes violents a ell, que ha estat sempre un dels líders de la no-violència. Preparar les preguntes, per primera vegada, es va convertir en una cosa difícil. Les vam fer col·lectivament i ens vam quedar muts, blocats. Cap pregunta no semblava prou encertada per a fer-la a través d’un missatger que havia de travessar els murs de Soto del Real. Algunes perquè caducarien, algunes altres perquè només de verbalitzar-les feien mal i algunes perquè la presó preventiva les contestava sense necessitat de paraules. Al final vam enviar-les. Rebre les respostes ha estat diferent. Qualsevol escletxa de comunicació té sentit.Les respostes en són la prova. Jordi Sànchez s’hi presenta nítid, consistent, íntegre i fort. Cap concessió a la galeria, cap paraula inútil. Com si fos a la redacció de VilaWeb, no es distreu, no divaga, va al gra i diu que no podem badar. Parla del futur de l’ANC, del paper insubstituïble d’aquesta entitat i de les prioritats del moment. Ens confessa que tenia previst deixar la política. I sobretot envia un missatge clar fent referència al moment tan dur que viu: ‘D’aquí a uns anys ens mirarem els ulls els uns als altres i podrem dir sense dubtar: “No va ser aquell un temps perdut”.’ Intentant travessar l’altre escletxa, la de fora a dins, escric: ‘Missatge entès. Gràcies Jordi’. Espero que ho pugui llegir. —Ja fa més de cent dies que vàreu entrar a la presó. Què pesa més en el vostre ànim quan mireu enrere? —Mirar enrere a la presó és molt arriscat. Pots perdre fàcilment la centralitat en la conducció necessària del dia a dia fins a assolir la llibertat. Un dia de presó ja és excessiu, imagineu-vos més de cent. És, com tothom es pot imaginar, un període dur –per a mi i per a la família sobretot–, però no ha estat un temps perdut políticament parlant. Tots hem madurat i estic convençut que tothom entendria que aquest tots no és només els qui estem privats de llibertat, sinó els centenars de milers de persones que viuen amb intensitat i gran dignitat el moment històric del nostre país. Estic segur que d’aquí a uns anys ens mirarem els ulls els uns als altres i podrem dir sense dubtar ‘no va ser aquell un temps perdut’. —Després d’haver rebut tants nos, quina expectativa teniu quan els vostres advocats presenten alguna demanda ? —Si alguna cosa he après aquests cent dies que porto a la presó és a no fer pronòstics sobre les futures actuacions judicials. Crec honestament que la meva declaració va donar totes les explicacions i proves per modificar la situació de presó. Vaig ser honest sobre quin serà el meu comportament com a diputat al parlament i només cal llegir el programa electoral per a saber quines són les prioritats que la majoria independentista seguirà. I també està demostrat que les circumstàncies que segons els magistrats desaconsellaven la nostra llibertat per risc de reincidència (el que van definir com explosió de violència en les manifestacions ciutadanes) també ha canviat radicalment. Hi ha hagut eleccions sense cap interferència i la retirada de la GC i el CNP són la prova més evident del no-risc que es produeixin els escenaris que el magistrat volia evitar. —Us vàreu queixar que no us hagués arribat una carta de la vostra filla, Clara, a la presó. El control de la correspondència familiar encara continua? —Els criteris de comunicació i gestió de la correspondència a les presons responen a lògiques de meitat del segle passat. Jo no tinc les comunicacions intervingudes. Tots els problemes són per l’excés de burocràcia que el reglament penitenciari provoca. No és culpa dels funcionaris. És d’un sistema obsolet que avui és ridícul i perjudica greument el dret de comunicar-se dels interns. —Per què creieu que les condicions a Estremera són tan diferents de les de Soto del Real? —La decisió de mantenir-nos separats i sense possibilitat de contactes –exceptuant quan vénen els advocats– és de la direcció del centre. A Estremera la direcció ho veia diferent. Tant li fa, s’hauria agraït una gestió diferent quan vàrem entrar. Ara ja ens hi hem adaptat. —Què diríeu a Junqueras, Forn i Cuixart? Què diríeu al president Puigdemont i als consellers que resideixen ara a Brussel·les? —Tots sabem per què som aquí. I tenim tot el dret de sentir-nos injustament empresonats. Tenim i hem de mantenir la dignitat ben alta. No som culpables de res del que ens volen acusar. De la presó, tard o d’hora, en sortirem. I de l’exili en tornaran. Estic convençut que tard o d’hora el problema polític que ens ha portat a assumir la repressió trobarà vies de solució dialogades. En la mesura que puguem, hem d’ajudar a desencallar el contenciós democràtic que ens ha portat a la presó o a l’exili. Nosaltres som part de la solució, no del problema. I hem de saber que el problema no és que hi hagi presos ni exiliats, això és la derivada d’un diàleg i d’una incapacitat de trobar una concreció al dret d’autodeterminació. —Us arriba a la presó la solidaritat i l’escalf de la gent ? —L’escalf de la gent ha estat i continua essent espectacular. Tant espectacular com imprescindible pels qui estem allunyats de la nostra gent. Al lector de VilaWeb li agradarà saber que mai a la història penitenciària espanyola cap intern no havia rebut tantes cartes com nosaltres. Les comptem per milers. És una solidaritat desbordant, en tots els sentits dels termes. I l’escalf no solament el sentim en cada carta, en cada paraula. És també en cada concentració, en cada acte dels milers que s’han fet a Catalunya els darrers mesos, on em sento emparat i estimat. La dignitat de la gent, al carrer i a les urnes, no s’atura davant els murs de Soto del Real, hi penetra a través i m’arriba diàriament a la meva cel·la. És una vitamina imprescindible per al meu cap i el meu estat d’ànim. —La decisió d’anar a les llistes de Junts per Catalunya no la vàreu poder explicar com calia. Per què vàreu decidir-ho? —Abans del meu ingrés a la presó, jo no només no tenia intenció de fer el pas a la política institucional, sinó que un cop acabat el meu mandat a la presidència a l’ANC (febrer del 2018), tenia previst recuperar amb força l’activitat acadèmica i d’analista polític i social. Amb les eleccions anunciades per Rajoy jo vaig defensar –ja des de la presó– que calia assumir-les com un repte democràtic, presentar una alternativa i guanyar-les. Les urnes mai no es poden rebutjar. Jo defensava una llista conjunta; al meu entendre era la millor manera que la nit del 21-D el món entengués la victòria aclaparadora de l’independentisme. Quan al final alguns van descartar aquesta opció, el president em va demanar opinió. Vàrem coincidir i vaig participar –amb totes les limitacions– en la configuració del que va acabar essent JxCat i vaig acceptar la invitació del president d’anar de número dos. —Dies de negociació entre Junts per Catalunya i Esquerra. Què en penseu? —El president i la majoria present al parlament trobaran la millor fórmula. Soc de l’opinió que la nostra prioritat és tancar com més aviat millor la ferida institucional, l’amputació per ser més precís, que comporta el 155. El mandat del 21-D és inequívoc, la gent demana recuperar immediatament el govern de la Generalitat. La legitimitat i el lideratge del president Puigdemont i la concreció dels resultats del 21-D a través de la majoria del parlament seran més indiscutibles i eficaços des de la restauració d’un executiu nascut del nou parlament. Jordi Sànchez a la redacció de VilaWeb, l’abril passat (fotografia: Albert Salamé) —… —A la resta de l’estat molts somnien a allargar el 155 i el blocatge institucional. No podem badar, entre moltes altres coses ens hi juguem el model d’escola i la ràdio i televisió públiques, polítiques i accions contra la pobresa, el manteniment i actualització dels compromisos del govern amb les entitats del tercer sector que més eficientment i eficaç combaten l’exclusió social, la restitució de tots els organismes liquidats sense cap motiu ni empara legal pel govern Rajoy sota l’ombra del 155, la concreció en forma de polítiques i accions legislatives dels valors democràtics i republicans que tant hem defensat al carrer o a les urnes darrerament. Per no esmentar la urgència de demostrar amb fets i dades que lluny que estem de l’escenari de fallida econòmica que van inventar i treballar perquè una part de les empreses que finalment van traslladar la seu social no tinguin excusa per a no tornar. —I de la presidència? —En tot cas és possible una presidència harmònica i amb encaix a l’ordenament vigent que impulsi una legislatura de quatre anys, amb objectius ben definits amb la legitimitat i lideratge del president Puigdemont. —Amb la repressió hi ha qui diu que l’ANC ha quedat tocada… —L’ANC és un motor insubstituïble avui, que té molt bona salut i que sap que la clau del seu èxit, la seva raó de ser, és de mantenir-se independent de qualsevol partit polític, exercir de grup de pressió a favor de la independència a través de la gran capacitat mobilitzadora que ha demostrat i preservar el caràcter cívic i no violent de totes les seves actuacions. —El mes vinent hi ha una assemblea general: quin missatge voleu enviar als membres de l’entitat? —L’assemblea és un valor a preservar, amb data de caducitat –quan la independència sigui una realitat– i tots els socis i els ciutadans l’hem de cuidar. És un instrument molt valuós, que mou milers de voluntaris arreu del país, present en més municipis que cap altra entitat o partit polític. Ni La Caixa no té una xarxa de caixers automàtics com assemblees territorials té l’ANC. Jo ara sóc un soci més, però per la meva ascendència entre els socis com a ex-president no em pertoca opinar públicament sobre la proposta del nou full de ruta. La meva confiança amb el secretariat i el meu respecte és absolut. Fan i faran una gran feina. Em tindran sempre que em convoquin. Són gent excepcional. —A part la perseverança, què més recomaneu a la gent? —La perseverança és una actitud necessària, però insuficient. Ja fa temps que, a part de perseverar, tenim la iniciativa política. I així hem de continuar. Per això és tan important la mobilització ciutadana i els resultats del 21-D. Tenim totes les claus per a continuar impulsant la iniciativa política. Hem de ser conscients d’un fet únic a Europa i jo diria únic en la majoria de sistemes democràtics. L’harmonia entre ciutadania i majoria governamental és una combinació guanyadora a termini mitjà. La decadència política en molts països és ben visible. La desafecció ciutadana cap a les institucions és moneda habitual en la majoria dels països del nostre entorn. El populisme ens amenaça –juntament amb l’auge de l’extrema dreta– en masses països europeus. A Catalunya, en canvi, hem trobat una creativitat política, social i institucional que ens ha cohesionat al voltant dels valors democràtics. —Ho hem fet tot bé? —Segur que no hem fet totes les coses bé, segur que hem de reforçar costures socials que avui es troben en estrès, segur que hem de modificar missatges i estratègies. Però tenim uns fonaments molt sòlids que mantenen viva la transformació democràtica que vivim.

Summary: Jordi Sànchez: ‘No podem badar’


La majoria independentista del Parlament de Catalunya ha aprovat la moció de la CUP en favor de l’autodeterminació de Catalunya. El ple ha donat el vist-i-plau al text minuts abans que el Tribunal Constitucional espanyol suspengués el debat de la moció cautelarment. d’acord amb l’incident d’execució que va presentar la setmana passada el govern espanyol. Nota de prensa | El Pleno del TC por unanimidad admite a trámite el incidente de ejecución de sentencia presentado por el Gobierno de España y suspende otra vez dos acuerdos de la Mesa del Parlament que insisten en el objetivo de la independencia https://t.co/1mGvjmU8s0 pic.twitter.com/G9rrd0cuWX — Tribunal Constitucional de España (@TConstitucionE) November 12, 2019 La votació s’ha avançat per esquivar les amenaces del TC, cosa que ha enfurismat els diputats de Ciutadans, que han acabat abandonant l’hemicicle, tot dient a la mesa i els partits independentistes que havien tornat a activar la via unilateral. El PSC i el PP s’han quedat als escons, però no han votat. Catalunya en Comú Podem hi ha votat en contra. Ara, la majoria independentista s’ha trencat a l’hora de votar l’apartat en què es reprovava i condemnava el conseller Miquel Buch per l’actuació dels Mossos d’Esquadra durant les protestes contra la sentència. El punt en qüestió només ha rebut els vots favorables de la CUP, Catalunya en Comú Podem i la diputada del Jovent Republicà Rut Ribas, que ha trencat la disciplina de vot d’ERC. Avui he votat per una policia catalana que actuï democràticament i que compleixi els mandats del #Parlament. Per això he reprovat la mala gestió de la Conselleria d'Interior. Els abusos policials no poden quedar impunes! pic.twitter.com/ARQMisN8rA — Rut Ribas ♀🎗 (@RutRibas) November 12, 2019

Summary: El parlament aprova la moció en favor de l’autodeterminació de la CUP malgrat l’amenaça del TC


El secretari general d’EH Bildu, Arnaldo Otegi, ha refusat de donar suport a la investidura de Pedro Sánchez fins que no es desenvolupi més el pacte d’un govern espanyol de coalició entre PSOE i Podem. ‘Volen fer un vernís de xapa i pintura al règim del 78 o el volen democratitzar? Si és això primer, no hi serem; si és la segona opció, en podem parlar’, ha dit. Tot i les precaucions, ha avisat que ‘els precedents no són bons’ i ha recordat que durant la campanya electoral Sánchez ‘ha comprat l’agenda de la involució’ amb l’anunci de la penalització dels referèndums i donant un ‘cop d’estat digital’. 📺 @ArnaldoOtegi sobre el acuerdo entre el PSOE y Unidas Podemos 👉 «¿Esto abre una ventana de oportunidad para hacer las cosas de otra manera? ¿Para Euskal Herria, para Cataluña, para trabajadores, jóvenes y mujeres?». ⁉ ¿Se va a derogar la reforma laboral? pic.twitter.com/bnkzT4v2uF — EH Bildu (@ehbildu) November 13, 2019 Otegi també ha criticat el punt 9 de l’acord de coalició, que tracta sobre Catalunya: ‘No hi ha un problema de convivència, com es diu; hi ha un problema polític, que consisteix al fet que catalans i bascs volem decidir el nostre futur’. En última instància, ha dit, la decisió es prendrà en coordinació amb la resta de partits de l’Acord de la Llotja de Mar. A més, ha dit que troba a faltar més intencionalitat en l’àmbit social com la derogació de la reforma laboral o la coneguda com a llei mordassa, totes dues aprovades sota el govern de Mariano Rajoy. Quines combinacions necessiten Sánchez i Iglesias per a fer realitat el seu pacte de govern?

Summary: EH Bildu demana més concreció per a decidir si donen suport a la investidura de Sánchez


Avui a les 22.05 TV3 estrena 20-S, el documentari que reconstrueix, minut a minut, l’operació en què el 20 de setembre de l’any passat la policia i la Guàrdia Civil espanyoles van escorcollar el Departament d’Economia de Generalitat de Catalunya i van envoltar, sense ordre judicial, la seu de la CUP. Aquell dia van detenir càrrecs del govern català acusats d’haver organitzat el referèndum, i la gent, indignada, es va manifestar davant la seu de la conselleria. El documentari explica la protesta pacífica per mitjà d’un seguiment constant de Jordi Sànchez i Jordi Cuixart. És una peça important perquè desmunta la versió oficial dels fets, que els acusa de sedició i violència. Al vídeo es demostra la contrària: tos dos van captenir-se com a homes de pau i van mitjançar entre la Guàrdia Civil, els manifestants i els Mossos. ‘Si enviem el documental al jutge , veurà que les qualificacions jurídiques que s’han fet no es corresponen amb els fets’, va dir Jaume Roures, director i productor de 20-S, en la presentació del documentari, dimarts a la nit als cinemes Aribau de Barcelona. El film, fet per Mediapro, es podrà veure avui al programa ‘Sense ficció‘ de TV3, i després per internet. No pas al cinema. Ací en teniu el vídeo de promoció: La premsa Molts membres de la premsa aquell dia vam ser testimonis dels fets narrats damunt el cotxe que la Guàrdia Civil havia deixat aparcat davant. Era la nostra tarima, on fèiem fotografies. I, efectivament, el documentari serveix per a tornar a demostrar que Sànchez i Cuixart van enfilar-se al cotxe de la Guàrdia Civil moltíssimes hores més tard que la premsa, i per fer una crida a la calma. No són ells que van fer malbé el cotxe, ni de bon tros. Però aquest no és l’únic aspecte que il·lumina el documentari. Una llista reveladora La peça comença amb els noms dels qui no han volgut parlar davant les càmeres. Una llista reveladora. Han refusat d’explicar-se el coronel Mariano Martinez, cap de l’operatiu aquell dia a Barcelona; el tinent Coronel Baena, autor de l’informe en què es basa la judicatura per empresonar Sànchez i Cuixart, conegut amb el nom de Tácito a Twitter, on engegava amenaces a independentistes; l’ex-ministre d’Interior Juan Ignacio Zoido; l’ex-delegat del govern espanyol Enric Millo; i l’ex-vice-presidenta Soraya Sáez de Santamaria. No han volgut parlar. Les armes Un aspecte que explica amb detall el documentari, gràcies al testimoni d’un mosso d’esquadra que parla sense identificar-se, per seguretat, és que la Guàrdia Civil va deixar armes llargues abandonades dins el cotxe. Armes que van estar hores sense custòdia. Va ser la guàrdia civil mateix que va avisar. Aquelles armes no es van tocar gràcies a la feina dels Mossos –que tenien un helicòpter filmant en tot moment–, membres de l’ANC que ho sabien i policia de paisà. ‘Això és important, perquè s’ha dit que s’havien robat les armes. Les armes no es van tocar. Sí que va desaparèixer, de dins el cotxe, una bossa amb cartutxos. Va ser trobada l’endemà a Montjuïc. Tenir armes abandonades és un acte d’imprudència per part de la Guàrdia Civil, que les havien de custodiar’, diu Lluís Alcarazo, guionista del documentari. De fet, mirant el film, hom es demana si va ser imprudència o alguna cosa més. ‘A mi em queda el dubte, de debò. Ho van fer expressament per provocar incidents? Doncs no ho sé. Ni idea. Al documental al final no surt, però sabem que els Mossos van oferir a la Guàrdia Civil d’aparcar el cotxe lluny de la gent, i dins el pàrquing de la conselleria. Era més segur. No ho van voler’, diu Lluís Alcarazo. Sànchez i Cuixart, minut a minut Entre 30 i 50 hores d’imatges de vídeo enregistrades durant aquelles hores per productores, televisions i particulars amb mòbils. Això han editat els autors de 20-S, que han acabat seleccionant-ne 57 minuts. I això els ha servit per a fer un seguiment de Sànchez i Cuixart gairebé minut a minut. Gràcies a la feina dels equips de so, que han netejat el so ambient, es poden sentir nítidament converses entre tots dos, amb Lluís Llach, amb més membres de l’ANC; o bé els seus discursos improvisats. Són més de dotze hores de seguiment. I, gràcies a aquesta feina ingent, es veu Jordi Sánchez deprimit, primer, arran de la negativa de la Guàrdia Civil a negociar; i la seva alegria gairebé eufòrica a partir de migdia quan la policia espanyola els reconeix com a negociadors, s’estableix diàleg i hi ha bona sintonia. ‘Hem quedat per fer unes canyes’, diu Sànchez i tot. Gràcies a aquest seguiment ens assabentem que l’ANC els va preparar un passadís de sortida segura, però que la Guàrdia Civil, durant hores, va refusar de sortir a peu, perquè se’n volien anar amb cotxe, cosa impossible per la quantitat de gent. Sabem que els van oferir aigua i aliments. I aprenem que a última hora la secretària judicial sí que va acceptar d’anar-se’n discretament pels terrats, gràcies als Mossos, i amb aquesta frase final, que traduïm: ‘Companys, aquí us quedeu. Me’n vaig amb els Mossos.’ El major Trapero, davant la jutgessa Lamela La peça, seriosa i periodística, va fer arrencar la rialla del públic dimarts a la nit en dos moments. Primer, quan a les imatges es veu com un policia espanyol balla al ritme de la música, que algú ha engegat per fer baixar la tensió. El seu peuet, dins la botassa, seguia el ritme. I, en segon lloc, quan es passen els àudios de la declaració del major Trapero davant el fiscal i jutgessa Lamela. Trapero assegura davant el fiscal que en tot moment va haver-hi dos guàrdies civils custodiant el Departament d’Economia per fora, i que no els va agredir ningú. Les imatges ho ensenyen clarament: dos guàrdies civils davant la porta, per fora. Doncs sentir el fiscal negant aquesta evidència va fer esclatar la rialla de la gent. Segons el fiscal, la tensió era tal que els guàrdies civils s’havien tancat dins. ‘És un riure amarg, però. Fa feredat el grau de desinformació que té el fiscal. Només que hagués mirat imatges penjades a internet hauria vist que sempre, en tot moment, va haver-hi dos guàrdies civils a la porta. I a tot estirar els van llançar…. clavells’, diu Alcarazo. La intendenta Teresa Laplana Un dels personatges secundaris de la jornada que apareix citada amb tota la potència és la intendenta Laplana. Una mossa d’esquadra que aquell dia estava malalta i no havia d’anar a treballar. Però quan va sentir a la ràdio què passava es va plantar davant Economia de bon matí. No va parar de treballar fins a les dotze de la nit. I ara és acusada… de pertinença a organització criminal. Li poden imposar anys de presó. Laplana va fer també feina de mediació. ‘I la mediació és important. A Catalunya ara és el mètode tradicional i natural. Fa uns quants anys no era així’, diu el guionista Lluís Alcarazo. ‘Ara s’intenta tractar amb els assistents i mirar que no passi res greu. Això ve de Suècia, i a Alemanya i a França ho fan. Però ni la Guàrdia Civil ni la policia no ho practiquen. De fet, a Espanya els jutges poden veure-ho com una mostra de feblesa o connivència amb l’adversari.’ Al documentari, de fet, es pot veure perfectament el paper de mediadors de Sànchez i Cuixart i dels Mossos, i com la justícia, pels mateixos fets, els acusa de sediciosos i pertinença a organització criminal. Militants i simpatitzants de la CUP, davant la seu del partit el 20-S. El setge a la CUP El documentari relata un segon cas molt menys explicat: el setge policíac que va rebre la CUP, i sense ordre judicial. I aquí es destaquen les explicacions de David Fernàndez, que hi era present: la policia espanyola va rellevar el comandament amb qui negociava David Fernàndez per un comandament molt més agressiu i negatiu. El primer el van rellevar quan havia acceptat de retirar el dispositiu uns quants metres fins que no aparegués l’ordre judicial. No va aparèixer mai. El segon va ser sempre molt més agressiu. Però, al cap de vuit hores de setge, se’n vana anar. ‘Qui la va donar, l’ordre d’anar a la CUP? I sense ordre judicial! Aquesta pregunta també se l’hauria de fer el jutge. Perquè algú la devia donar, aquella ordre. I si no, també seria molt greu. Vuit hores assetjant un partit polític sense ordres de ningú? –diu Alcarazo–. Això va més enllà d’un partit polític. Va ser un atac flagrant al dret d’associació. D’aquella jornada, nosaltres n’hem volgut destacar aquest fet perquè se n’ha parlat molt menys’, deia Jaume Roures. Conseqüències legals Lluís Alcarazo diu: ‘Sé que els advocats tenen interès a fer sevir algunes imatges del documental per a presentar davant la justícia. No sé quin abast tindria del punt de vista legal. Però el documental sí que pot servir per a prendre consciència que s’ha fet una construcció fictícia d’un relat que ha volgut presentar els fets del 20 de setembre com una jornada violenta encapçalada per una mena de feres que eren els Jordis, amb la connivència dels Mossos. El documental hi posa una mica de seny i reconstrueix allò que realment va passar: els Jordis van fer de mediadors. Van estar en contacte permanent amb la Guàrdia Civil i els Mossos d’Esquadra. I la seva missió va ser que allò no sortís de mare i que no hi hagués cap acte violent. I així va ser. Fins que no es va desconvocar, cap problema, no va haver-hi.’ Només a la matinada, i amb la manifestació desconvocada, els Mossos van actuar. ‘Llibertat presos polítics!’ Avui el documentari es podrà veure a TV3. Ja es veurà quines audiències aconsegueix. De moment, el dia de l’estrena, va aconseguir minuts llargs d’aplaudiments i crits de llibertat presos polítics, com es pot veure en aquest vídeo:

Summary: ’20-S’: Relat de la trampa de l’estat espanyol a Sánchez i a Cuixart


Un grup de fabricants digitals de les Terres de l’Ebre ha dissenyat una nova màscara, formada per una visera de plàstic, per a protegir els professionals sanitaris del contagi del coronavirus. El model és més senzill que el de quirúrgiques, però permet que es puguin imprimir en 3D i produir-les molt més de pressa. El CatSalut va autoritzar el prototip dissabte i ja n’han enviat una quarantena a l’Hospital Verge de la Cinta de Tortosa. El grup de fabricants de l’Ebre preveu que en podran produir unes 500 els dies vinents però necessiten més materials. Per això fan una crida a tothom qui els pugui abastir amb plàstic i bovines de fil. La iniciativa va néixer en grups de Telegram d’arreu de l’estat espanyol. A les Terres de l’Ebre una vintena de persones, conjuntament amb l’Institut de l’Ebre de Tortosa, s’ha organitzat per confeccionar mascaretes de manera desinteressada. Jaume Bel, un dels faedors, ha explicat que, per imprimir la màscara oficial, es triga unes quatre hores. En canvi, el seu model redueix el temps d’impressió. ‘N’hem dissenyat una que cobreix tota la cara i que és molt senzilla. S’imprimeix en mitja hora, la visera es munta en deu segons i així, en menys temps, en fem més’, ha assegurat. Els faedors van començar a treballar-hi la setmana passada, però temen que els pròxims quatre dies o cinc esgotin els productes amb què fabriquen les màscares, atès que molts dels canals de distribució i dels comerços són tancats. En vista d’aquesta situació, Bel ha demanat la col·laboració d’entitats i ciutadans. ‘Fem una crida a la població perquè ens proveeixi de recursos per a tirar endavant’, ha tancat.

Summary: Fabricants digitals dissenyen una màscara de plàstic impresa en 3D per a protegir els sanitaris


LONDRES, 23 (Reuters/EP) El líder del Partit Laborista britànic, Jeremy Corbyn, ha superat per primer cop la primera ministra del país, Theresa May, com el líder polític preferit pels britànics per convertir-se en el proper cap del Govern, segons mostra una enquesta de YouGov per al diari ‘The Times’. En les últimes eleccions legislatives, els ‘tories’, liderats per May, van perdre la majoria absoluta que tenien al Parlament i, des de llavors, estan mirant de tancar un acord per formar govern amb el suport del Partit Unionista Democràtic (DUP). En el sondeig de YouGov, el 35 per cent dels consultats han dit que volen que Corbyn es converteixi en el nou primer ministre, mentre que el 34 per cent s’han decantat per May. L’enquesta mostra que el 30 per cent dels electors estan indecisos.

Summary: R.Unit.- Corbyn supera May com el preferit dels britànics per ser primer ministre, segons un sondeig


CaixaBank i el Banc Sabadell varen amagar als dirigents de la Generalitat com l’estat espanyol els va forçar a traslladar la seu corporativa del Principat després del primer d’octubre. VilaWeb ha contrastat que tots dos bancs van referir-se a canvis de dipòsits de particulars que els traslladaven a Madrid o a la Franja, però que en cap cas no van explicar al govern la maniobra orquestrada pel govern espanyol. Segons una informació publicada ahir pel diari Ara, el 2 d’octubre el govern espanyol va ordenar una fortíssima fugida de capitals de CaixaBank i el Banc Sabadell. Entitats dependents de l’estat com Renfe, Adif, Ports de l’Estat espanyol o RTVE, sempre segons la informació publicada a l’Ara, van retirar 2.000 milions d’euros del Banc Sabadell en un sol dia. En total, l’Ara calcula que aquestes entitats van retirar fins a 10.000 milions de tots dos bancs durant aquells dies. En un segon article publicat també pel diari Ara avui mateix, afirmen que el 4 d’octubre, dos dies després, CaixaBank i el Banc Sabadell varen informar el president Puigdemont, el vice-president Junqueras, l’ANC i Òmnium que prenien la decisió de traslladar la seu social fora del Principat. Segons que ha contrastat VilaWeb, tanmateix no els van fer saber que la situació era sobretot motivada per aquesta forta retirada de capitals en totes dues entitats orquestrada pel govern espanyol. Tampoc no els van comunicar les pressions a què eren sotmeses. El govern va conversar separadament amb cadascuna. Josep Oliu va exposar les raons del Banc Sabadell i Jordi Gual, no pas Isidre Fainé, les de CaixaBank. Tots dos es van referir a retirades de dipòsits de particulars, es van mostrar preocupats per la caiguda de les accions i, en el cas de CaixaBank, pel ràting de solvència, però en cap moment no van explicar als màxims responsables de la Generalitat que el govern de l’estat espanyol havia engegat una operació de xantatge, de la qual, segons que revela el diari Ara, llavors ja eren perfectament conscients. Més informació: ‘On són els 31.000 milions que van volar de Catalunya’, article de Jordi Goula del 22 de setembre de 2018.

Summary: CaixaBank i el Banc Sabadell varen amagar a la Generalitat la retirada de fons ordenada per l’estat espanyol el 2 d’octubre


El comissari dels Mossos d’Esquadra Joan Carles Molinero, ex-comissari superior de coordinació central el 2017, ha defensat avui l’actuació del cos al voltant de la data de l’1-O i ha assegurat que en tot moment es van complir les ordres de la fiscalia i del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC), que no van fer cap objecció prèvia al dispositiu previst. Molinero s’ha arrenglerat així la tesi de la defensa del major, Josep Lluís Trapero, en la seva declaració com a testimoni a l’Audiència espanyola. A més, ha al·legat que si els binomis uniformats no van fer més és perquè no podien i que els antiavalots de l’ARRO també van actuar amb força en alguns centres per intentar tancar-los. En canvi, ha recordat que el dispositiu policíac era conjunt amb la Guàrdia Civil i la Policia espanyola, i que alguns centres que els cossos espanyols havien tancat, van reobrir més tard. Sobre el 20-S, el comissari ha explicat que a les vuit del matí la Guàrdia Civil va enviar un correu electrònic a la sala de coordinació anunciant escorcolls en nombrosos punts de Catalunya, però sense concretar adreces. Cap a les 8.20 del matí els comandaments van saber pels mitjans de comunicació que el cos estatal havia entrat a la Conselleria d’Economia. Abans de les nou del matí van arribar els comandaments a la seu central dels Mossos i cap a les 9.20 es va improvisar un Cecor a Egara amb Trapero i l’altre comissari superior, Ferran López, i van fer anar-hi al cap dels Mossos a Barcelona, Joan Portals. Totes les decisions es prenien en consens i d’acord amb Trapero, ha dit.

Summary: Molinero defensa que els Mossos van complir les ordres judicials l’1-O i que ningú no va criticar el dispositiu previst


El president de Ciutadans, Albert Rivera, encara la repetició de les eleccions espanyoles el 10-N amb nervis. Totes les enquestes publicades pronostiquen una caiguda estrepitosa del seu partit, que pot perdre una vintena de diputats i caure fins a la quarta i, fins i tot, la cinquena posició al congrés espanyol. En mig any, doncs, Rivera passaria d’aspirar a fer el sorpasso al PP i convertir-se en la primera força de la dreta a tenir un daltabaix que podria fer perillar, fins i tot, la seva carrera política. Les aigües fa mesos que baixen turbulentes a Ciutadans. El degoteig de baixes del sector més moderat del partit, encapçalat per Toni Roldán, per la deriva ultra i els pactes amb Vox, ha posat en qüestió el lideratge de Rivera. La reacció de la direcció de Ciutadans ha estat de fer pinya amb el president i purgar els crítics, sense abandonar l’ultranacionalisme espanyol ni la intenció d’arribar a la Moncloa de la mà del PP i l’extrema dreta. Javier Nart va deixar la direcció –tot i mantenir l’acta d’eurodiputat– i el diputat Francisco de la Torre va deixar l’escó al congrés espanyol. Xavier Pericay i Francesc de Carreras, fundadors del partit, també s’han allunyat de Ciutadans. La figura de Rivera sembla que ja no enlluerna tant. Acumula tretze anys a l’esfera política, des que va presentar-se per primera vegada a les eleccions del parlament l’any 2006, amb un discurs contra el catalanisme i de regeneració democràtica. Seran les seves quartes eleccions espanyoles en quatre anys, i un mal resultat el pot situar en el moment més delicat de la seva trajectòria. Els cops de volant de Rivera Abans del 28-A, Rivera va decidir de posar un cordó sanitari al PSOE. La relació amb Sánchez va empitjorar notablement després de la moció de censura contra Mariano Rajoy. Rivera volia brindar el suport a Sánchez perquè fos president i convoqués eleccions de seguida, perquè amb la recent sentència del cas Gürtel contra el PP es veia amb possibilitats de guanyar-les, però la negativa de Sánchez va ser vista com una traïció pel president de Ciutadans, que va acabar votant en contra de la moció de censura tot i el discurs de regeneració i contra la corrupció que sempre havia fet. Un discurs que ja havia quedat en evidència després de pactar la investidura de Rajoy i de sostenir el govern del PP durant un any i mig. D’aleshores ençà, Rivera va anar atacant i denigrant Sánchez. Tot just dos anys abans, després de les eleccions del 20-D el 2015, Ciutadans i el PSOE havien arribat a un acord de govern per a desbancar el PP. Després de la repetició electoral del 26-J el 2016, Rivera va fer el primer cop de volant avenint-se a pactar amb Rajoy i va pressionar el PSOE perquè s’abstingués, cosa que els socialistes van fer després d’haver expulsat Sánchez com a secretari general l’octubre d’aquell any. La maniobra d’última hora, fa dues setmanes, per a evitar la repetició electoral oferint la investidura a Pedro Sánchez es va interpretar com un primer acte del gir que ha consumat Rivera aquest cap de setmana. Un nou cop de timó en la seva estratègia política, ateses les escasses expectatives electorals, que cerca centrar-se en el taulell i una resposta al moviment tàctic del PP. Els de Pablo Casado estan disposats a negociar amb el PSOE per desblocar la investidura, i Rivera no vol quedar arraconat a l’extrema dreta amb Vox. Ara Ciutadans també està disposat a pactar amb el PSOE a canvi de reformes, però sense entrar al govern. Hi ha un altre cop de volant que va passar més desapercebut, el canvi de l’ideari del partit. Si bé el 2006 Ciutadans declarava que no tenia cap ideologia, en la primera assemblea general va definir-se com a ‘centreesquerra’. Això no va impedir que a les eleccions europees del 2009 es presentés amb la ultradreta, i després d’haver-se acostat al PP va consumar el canvi d’ideari del partit el 2017, abandonant una suposada socialdemocràcia per definir-se com a ‘liberal progressista’. Una moció de censura desesperada La moció de censura contra el president de la Generalitat, Quim Torra, ha estat l’últim episodi de la desesperació de Rivera. Si, fa unes setmanes, la diputada Lorena Roldán descartava de presentar una moció de censura proposada pel PP perquè estava condemnada al fracàs, Ciutadans va fer el pas després de la convocatòria del 10-N per provar de convertir el Parlament de Catalunya en un gran plató televisiu, en un espot de campanya electoral. L’excusa perfecta va ser l’empresonament de set nous presos polítics, els independentistes detinguts el 23-S acusats de terrorisme. La teatralització i les constants provocacions de Carlos Carrizosa i Lorena Roldán van rebre com a resposta un perfil baix dels grups independentistes i van derivar en un enfrontament amb el PSC, que no volia participar en la maniobra propagandística de Rivera. Però ja havien aconseguit l’efecte que cercaven i els altaveus mediàtics de Ciutadans van criticar els socialistes i Miquel Iceta per no alinear-se amb Ciutadans. Rivera va seguir una part de la sessió des de la llotja de convidats, juntament amb Inés Arrimadas i Fernando de Páramo. Amb rostre seriós i assentint als insults de Roldán contra Torra i la criminalització de l’independentisme, va aprofitar la visita al parlament per continuar amb la seva particular pre-campanya electoral utilitzant Catalunya, l’independentisme i el 155, confiat que si va atiant l’odi i la confrontació pot anar guanyant vots a l’estat espanyol. La crisi de Barcelona i el fracàs a les municipals L’estratègia de Rivera a les eleccions municipals va resultar un altre fracàs i a Barcelona va desembocar en el trencament del grup municipal. Rivera va decidir d’incorporar-se a la candidatura de l’ex-primer ministre francès Manuel Valls, a qui va cedir tots els espais electorals i el protagonisme durant la campanya. Valls va començar a allunyar-se de Rivera després del pacte amb Vox a Andalusia, però l’aliança es va mantenir pels interessos d’ambdues parts, que van evitar la trencadissa abans de les eleccions municipals. Després del 26-M, el PSC va moure fitxa per investir Ada Colau i evitar que Barcelona tingués un batlle independentista. Ernest Maragall va guanyar les eleccions, però els socialistes volien evitar de totes totes que governés i van oferir a Colau un pacte estable per a tota la legislatura. Mancaven tres vots, i Colau els va pescar de la candidatura de Valls. Manuel Valls, Celestino Corbacho i Eva Parera van brindar a Colau el suport necessari, mentre que Rivera gesticulava contra els comuns i l’independentisme. El fet, però, és que Colau va rebre el suport dels tres regidors de la candidatura de Ciutadans. Després de la investidura, Valls i Parera van sortir del grup de Ciutadans i Corbacho va romandre-hi tot i haver votat Colau, amb el beneplàcit de Rivera. El 26-M va significar un nou fracàs de Ciutadans en unes eleccions municipals. Van obtenir 2.788 regidors a tot l’estat espanyol. Només al Principat, JxCat va superar Ciutadans amb 2.798 regidors, i ERC va enfilar-se fins als 3.107. A més, novament, el partit de Rivera, nascut a Catalunya, va quedar-se sense cap batllia al Principat.

Summary: Els nervis de Rivera davant l’abisme del 10-N


Juan Carlos Moreno Cabrera (Madrid, 1956) és doctor en filosofia i lletres i catedràtic de lingüística general a la Universitat Autònoma de Madrid. Crític amb l’imperialisme lingüístic, va ser guardonat amb el Premi Internacional Ramon Llull el 2014 i és autor de diversos llibres sobre el multilingüisme i l’espanyolisme lingüístic. Ara publica Determinació nacional (Voliana Edicions), un assaig sobre la lluita pel dret d’autodeterminació de Catalunya i la reacció del nacionalisme espanyolista en el període que va del 2009 a l’octubre del 2018. Segons que explica ell mateix, va llegir La confusió nacional, d’Ignacio Sánchez-Cuenca, i li va semblar un dels pocs llibres publicats a Madrid amb una actitud crítica envers l’estat espanyol. No obstant això, sentia que ‘no n’hi havia prou’ perquè no hi apareixia clarament la nació catalana, que considera que és el ‘veritable protagonista del procés’. Determinació nacional, doncs, és una resposta a La confusió nacional. Hi posa èmfasi especial en la importància del Primer d’Octubre i els drets lingüístics dels catalanoparlants. Moreno Cabrera es defineix com a ‘inassimilable’ per a l’establishment espanyol i explica que li acostumen a demanar l’opinió molt més a Catalunya, el País Basc, Navarra i Galícia que no pas a Madrid, on el seu discurs va a contracorrent: ‘Com que no sóc català, gallec ni basc, que defensi la nació catalana no els encaixa’, diu. Hi parlem sobre els punts més destacats del seu llibre, sobre el paper que hauria de tenir el català en la República i sobre el judici contra el procés al Tribunal Suprem espanyol. —Sou molt crític amb la constitució espanyola: dieu que només deixa espai a l’etnicidi i que no s’ha de reformar, sinó fer-la de cap i de nou. Per què? —La constitució actual es basa en un seguit de pressupòsits que s’ha demostrat que no serveixen per a respectar el caràcter multinacional de l’estat espanyol. Per tant, cal una nova constitució fonamentada en l’establiment de l’adhesió o no-adhesió lliure dels pobles que constitueixen l’estat. La constitució és incompatible amb la idea que a l’estat espanyol coexisteixen diverses nacions sobiranes perquè reconèixer-ho és incompatible amb el règim del 78 i la monarquia. No és possible una reforma preservant tot l’aparell de l’estat postfranquista que hi ha en aquest moment. Encara que soni dur, cal una revolució. Normalment la gent associa revolució a violència, però no hi té res a veure. Quan hi ha una revolució, la violència ve, gairebé sempre, de l’estat, del qual es qüestiona l’estatus, com va passar el Primer d’Octubre. La violència d’aquell dia va venir de l’estat, no del poble. —Al llibre també critiqueu el paper de l’esquerra espanyola sobre aquesta qüestió. Com en valoreu el paper de Podem, concretament? —Tenen una responsabilitat enorme. Podem no ha sabut respondre a la lluita del poble. El Primer d’Octubre va ser organitzat pel poble, va ser un moviment d’apoderament popular i de lluita per la dignitat nacional i la llibertat. Això no ha estat reconegut per Podem, que se suposa que té una base popular. Es fonamenta en l’apoderament de les masses, justament allò que hi va haver el Primer d’Octubre i els dies de preparació. És una irresponsabilitat enorme del partit no haver donat suport explícitament a aquests moviments. —Podem diu que hi va donar suport en tant que mobilització ciutadana. —Però no han reconegut la lluita del poble català pel seu alliberament. I això ve del poble, no de Puigdemont, el PDECat o Esquerra Republicana. Ve de la nació catalana. I, que jo sàpiga, no han reconegut la lluita de la nació catalana per la seva llibertat. S’ha de reconèixer que Catalunya és una nació sobirana i cap partit d’esquerres no ho ha reconegut. I no reconèixer això és basar-se en el nacionalisme espanyolista, segons el qual només existeix una nació, l’espanyola. —Remarqueu la diferència entre aquest concepte de nacionalisme espanyolista i el de nacionalisme espanyol, que es fa servir més sovint. En què es distingeixen? —La idea fonamental del nacionalisme espanyolista és que l’essència de la nació espanyola consisteix negar la condició de nació de les altres nacions. El nacionalisme espanyol seria la idea que Espanya és una nació, però això no es posa pas en qüestió. El nacionalisme espanyolista és el dominant, no solament en l’àmbit polític, sinó en l’opinió pública en general. El relat predominant dels mitjans espanyols és que el Primer d’Octubre va ser ocasionat per un seguit de dirigents furibunds que han manejat el poble català per votar. I això és fals! El Primer d’Octubre el va organitzar el poble, no uns dirigents que s’han tornat mig boigs. —Al llibre parleu de supremacisme lingüístic espanyol. Amb quines estratègies s’imposa? —El supremacisme lingüístic consisteix a dir que l’espanyol és l’única llengua en què es poden entendre tots els ciutadans d’Espanya, cosa que és falsa per una raó molt senzilla: català i castellà són llengües prou pròximes perquè una persona que parla català es pugui entendre amb una altra que parla castellà sense gaires problemes. Per tant, no cal que els catalanoparlants s’hagin d’expressar en castellà per a ser entesos pels castellanoparlants i viceversa. No obstant això, hi ha la idea que l’espanyol és l’única llengua comuna i ho és obligadament, per mèrits i naturalesa pròpia, mentre que el català és una llengua d’exclusió. Aquestes idees són característiques del supremacisme lingüístic, que no és sinó una expressió del supremacisme nacionalista espanyol, que considera que només hi ha una nació, que és l’espanyola, i tota la resta són una espècie d’accidents més o menys interessants o curiosos. —Expliqueu que, segons la constitució espanyola, tenim el deure d’entendre el castellà, però no de fer-lo servir. Això no s’amaga sovint? —Sí. En l’article tercer es diu que el castellà és la llengua oficial i que tothom té el deure de conèixer-la i el dret d’utilitzar-la. Però no es parla del deure d’utilitzar-la. Per tant, amb la constitució a la mà, no es pot obligar ningú a parlar en castellà. Del meu punt de vista, la decisió de no permetre de parlar en català al judici al Suprem és anticonstitucional i, per tant, des del meu punt de vista, també ho és el judici. Això també seria aplicable al congrés: quan no es permet de parlar en català es violen els drets no únicament dels diputats i diputades catalanoparlants, sinó de tots els qui els han votat. —En el cas del judici, Joan Tardà va posar-ho de manifest quan va anar a declarar: va començar a contestar en català i, com a testimoni, va ser obligat a canviar la llengua. —Sí. Tardà ho va fer molt bé perquè va obligar Marchena a dir-li que no tenia dret a parlar en català. I això va ser una jugada mestra per part seva, perquè el jutge va negar-li el dret d’una llengua que és oficial, cosa que viola tots els drets lingüístics. Amb la constitució actual a la mà, no es pot obligar ningú a parlar en castellà, només a entendre’l. És a dir, Tardà havia d’entendre què li deien quan li feien preguntes en castellà però, segons la constitució, no tenia l’obligació de respondre-hi, en aquesta llengua. És la meva interpretació d’aquest article de la constitució, però passa que les interpretacions que el Tribunal Constitucional fa de la constitució no es fonamenten en la constitució, sinó en el nacionalisme espanyolista. —Al llibre també parleu de la imposició del castellà a l’Amèrica Llatina. De quina manera es continua fent? —S’ha de tenir en compte una cosa: el castellà europeu és minoritari respecte del castellà mundial, per dir-ho així. De manera que el castellà que es fa servir a l’estat espanyol és una petita part i, per tant, la base del castellà no és a Espanya, sinó a Amèrica. Això vol dir que a Catalunya no s’hauria d’enfocar el castellà mirant a Madrid, sinó a Amèrica. Les polítiques enfront del castellà no haurien d’anar dirigides al castellà de la península, sinó al de fora. La RAE pretén imposar el model ibèric com el model de base fonamental. A Catalunya no s’hauria de respectar això, perquè és un model imperialista lingüístic. —Dieu que aquest imperialisme lingüístic també parteix del parany del nombre de parlants d’una llengua i la suposada utilitat d’aquesta llengua d’acord amb aquest nombre. —El fet que una llengua la parlin cinc-cents milions de persones no és pas important, perquè no t’hi comunicaràs mai, amb cinc-cents milions de persones. És totalment absurd! Una estupidesa. No obstant això, l’imperialisme lingüístic es basa en això, a dir que l’anglès té 800 milions de parlants, l’espanyol 500 milions… Aquests arguments són estúpids, del meu punt de vista, perquè és evident que el català és molt més útil a Catalunya que l’anglès. El català és un idioma útil a Catalunya, independentment del nombre de persones que el parlin. —Quin paper hauria de tenir cada llengua en un estat que les respectés totes? —No es pot parlar d’això si abans no es reconeix un estat plurinacional que es constitueixi amb la voluntat sobirana de cadascuna de les nacions. Fins que no es resolgui això no es resoldrà la qüestió de les llengües. Proposar que el català sigui oficial a tot l’estat espanyol tal com està ara no serveix absolutament de res perquè tota la seva estructura es basa en la negació que Catalunya és una nació. —I quin paper hauria de tenir el català en la República? —Això ho hauria de decidir el poble català, però jo crec que el català ha de ser, exclusivament, la llengua oficial de Catalunya. Moltes nacions d’Europa tenen només una llengua oficial: França, Alemanya, Portugal… Si Catalunya és una república independent, per què no pot tenir la seva llengua oficial com la resta? Una cosa és la llengua oficial i una altra cosa què parli la gent al carrer. L’una cosa no té res a veure amb l’altra. Que el català sigui oficial no vol dir que no es parli castellà. A Andorra, per exemple, la llengua oficial és el català, però es parla castellà i no hi ha cap problema. En el moment que el castellà fos oficial a la República Catalana, hi hauria un instrument per a donar pas a tota mena d’iniciatives per a impedir que el català sigui la llengua normalitzada, cosa que passa ara. No podem caure en aquest error perquè llavors hi haurà milers d’iniciatives legals que denunciaran que el castellà és arraconat. —Seguiu el judici? —Sí, i és una vergonya democràtica. Les argumentacions que donen les acusacions són absolutament ridícules i absurdes perquè no hi ha manera de demostrar que la violència que van exercir els cossos de seguretat de l’estat espanyol en realitat van exercir-la els qui la van rebre. El judici és una farsa i una absurditat total. Estic indignat i em sembla absolutament surrealista. Tenim una justícia heretada del franquisme i, si tot això no es canvia de manera radical, s’anirà podrint cada vegada més. Les estructures de l’estat són corruptes fins a extrems impressionants. No es pot reformar una cosa que es podreix. S’ha d’eradicar i substituir per alguna cosa que no sigui deutora de l’estructura postfranquista. Una cosa nova, basada en la llibertat, en l’autèntica democràcia i en el reconeixement que a l’estat espanyol hi ha nacions sobiranes que han de ser reconegudes com a tals.

Summary: Moreno Cabrera: ‘La constitució és incompatible amb la idea que a l’estat espanyol coexisteixen diverses nacions sobiranes’


Com a mínim dos-cents quaranta persones, entre elles vuitanta policies, han resultat ferides durant els disturbis registrats davant del parlament de Geòrgia, a Tiflis, per la visita d’un diputat rus al país. L’ex-ministre de Sanitat, Davit Srgeenko, i Eka Tikaradze, que ocupa actualment el càrrec, s’han desplaçat fins a la clínica per visitar els ferits. ‘Hem de veure els pacients, els pacients són la prioritat ara’, ha asseverat Tikaridze. Els disturbis s’han produït després que la marxa es dirigís al parlament georgià, on els agents de la policia han llançat gas lacrimogen i han disparat pilotes de goma contra els manifestants. Dos dels ferits han indicat a l’agència de notícies Reuters que havien patit ferides a causa dels trets. Tots dos han estat traslladats a un hospital de la zona. La influència de Rússia sobre Geòrgia continua sent una qüestió políticament sensible. Les tropes russes i georgianes es van enfrontar durant uns pocs dies el 2008 pel control de les regions d’Abkhàzia i Ossètia del Sud, en el marc d’un conflicte que encara desperta recels a Geòrgia, en què els actuals líders polítics segueixen mirant de reüll el veí del nord mentre intenten fer passos cap a fòrums occidentals. Geòrgia, escenari històric de polsos entre diferents potències, es va convertir altra vegada, després de la caiguda de la Unió Soviètica, en un focus de disputa. Independent des del 1991, el creixent interès nord-americà per un país que aspirava sortir de l’òrbita russa va generar els primers recels a Moscou, poc inclinat a perdre la influència de la qual venia gaudint des del segle XIX. A curt termini, no existeixen perspectives de millora de les relacions entre Tiflis i Moscou. Geòrgia mira d’unir-se a la Unió Europea i l’OTAN, una qüestió a la qual s’oposa el govern rus.

Summary: Més de dos-cents quaranta de ferits durant els disturbis per la visita d’un diputat rus a Geòrgia


El conseller de Cultura, Lluís Puig, va entrar dimecres per primera vegada a la delegació de la Generalitat a Brussel·les, després del 155. Hi va poder prendre la paraula abans que comencés l’acte que organitzava el Casal Català de Brussel·les. ‘Un acte de dignitat que el poble català no pot deixar de fer’, resumeix Puig, amb qui VilaWeb va parlar ahir a la tarda després de saber-se que el govern espanyol havia destituït la directora general de Relacions Exteriors, Marina Facló. Una purga més, una repressió de la mà del 155. —Sorprès per la destitució de Marina Falcó? —És que l’estat espanyol no ha parat en cap moment, com tampoc no han parat ni el Tribunal Suprem ni l’Audiència espanyola ni el jutjat número 13 de Barcelona. La repressió continua i només volen fer-la créixer i i ampliar-la a tota mena d’àmbits, espais, activitat i persones. Si pensen que així arreglaran el problema de Catalunya, veurem fins on arriben. —La vau avisar, que prendríeu la paraula? —No. La Marina va inaugurar l’acte amb un discurs, després va prendre la paraula la presidenta del Casal Català a Brussel·les, i va ser ella qui va considerar que li corresponia al conseller de Cultura, present a la sala, inaugurar la setmana d’actes culturals de Sant Jordi a Brussel·les. Em vaig sentir emocionat, afalagat i content, i sense pensar-m’ho gens, vaig pujar a l’escenari. Vaig improvisar un discurs, però vaig recalcar que em sento un ciutadà lliure i europeu. Lliure davant de la justícia, que és tot el contrari que diu la justícia espanyola quan assegura que sóc un pròfug. No dic que tingui la veritat absoluta, però em sento un ciutadà europeu lliure que s’ha presentat davant de la justícia per afrontar els reptes que té. Va ser emocionant, sobretot pel que representa el casal aquí a Brussel·les. El Casal Català va ser fundat per Francesc Macià i Ventura Gassol fa vuitanta-vuit anys, quan eren a l’exili. —Hi ha qui us assenyala com a corresponsable de la destitució. Què hi dieu? —No. Els culpables són els partits que donen suport a l’article 155. Per tant, els culpables d’aquests temes continuen essent el PSC, Ciutadans i PP. Punt. No hi ha més culpables, aquí. A veure si per parlar educadament dos minuts, un ha de sentir-se culpable, és que estem molt malament. Els servidors públics sabem quan comencem i no sabem mai quan acaben. Jo vaig acabar quan menys m’ho esperava. Ella ha acabat avui. No ens tenim cap mena de recel perquè sabem que som càrrecs a disposició de les circumstàncies de cada moment. Aquí els culpables són els qui gestionen la situació. Vam fer un acte de dignitat que el poble català no pot deixar de fer. —Heu pogut parlar amb ella? —Sí, ens hem intercanviat diversos missatges. Però prefereixo no donar-ne detalls. Aquí el problema és que si un tema així ha d’arribar a un consell de ministres, és que no tenen gaire feina, o bé s’han begut l’enteniment. —Si hi hagués hagut govern i s’hagués aixecat el 155, creieu que això hauria passat? —Se’m fa molt difícil d’imaginar que un cop hi hagi govern, aquests actes de repressió de l’estat s’acabin en sec. Se’m fa molt difícil, sobretot quan avui hem vist que el govern de Madrid ha obligat la Generalitat a personar-se contra la causa del 9-N d’Artur Mas, Joana Ortega, Irene Rigau i Francesc Homs. Si l’estat fa servir això amb el 155, és molt fàcil saber a quin bàndol ets. La Generalitat no es pot personar mai en contra d’uns polítics que van col·laborar per poder fer una consulta popular com la que va ser el 9-N. Deien que era una costellada. Doncs quina costellada, que encara ara van removent els fonaments perquè la Generalitat es personi contra aquests polítics de grandíssima talla i de grandíssima dignitat. —Suposo que esteu en contacte amb el món de la cultura. Quines informacions rebeu i com afecta el 155? —Afecta en temes de patrimoni. Des de la salvatjada de tornar aquelles obres de Sixena fins a no poder començar restauracions de monuments o edificis patrimonials importants. Fa molt de mal a les empreses de producció audiovisual, que ens tombessin la taxa que havíem establert sobre les operadores de connexió a internet, que era una taxa que permetia a tot el sector audiovisual tenir una mica d’oxigen en un moment en què TV3 i el Departament de Cultura havíem hagut de reduir moltíssim les aportacions. Van ensorrant el sector més potent de tota Espanya de producció audiovisual. No sé què vindrà després, potser el món editorial. Fan molt mal. —A llarg termini, quina és la cosa més greu que pot comportar la repressió que vivim? —A llarg termini, ja cal que Espanya s’hagi espavilat a refer la seva imatge política, social, cultural, turística i de respecte als drets humans. Perquè si Espanya no ho aconsegueix, s’acabarà ensorrant. Aquesta gent, i em refereixo als seus governants, fan una gestió salvatge que deixa una imatge pèssima d’Espanya davant el món. I el món ho veu. Alguns ho critiquen i altres callen, però tots ho veuen. No pot ser que l’aspirant a una plaça d’un tribunal europeu falsegi el currículum i no sàpiga idiomes, no pot ser que una presidenta d’una comunitat autònoma falsifiqui el currículum amb màsters que no té, no pot ser que hi hagi jutges que no puguin demostrar els delictes que imputen i no pot ser que un partit amb gairebé mil imputats per corrupció estigui governant un país. —Us preocupa que la repressió acabi dividint el bloc independentista? —El bloc independentista sempre ha estat dividit perquè va néixer dividit. És un bloc molt transversal, tant d’edat, com de formes i lògiques de pensament. Per tant, que tinguem opinions és la cosa més normal del món i és el que ens ha fet grans. No volen entendre que el bloc sobiranista no és homogeni i dividint-lo no el podran ensorrar pas. —Creieu que haureu de ser gaire temps a l’exili? —Mentre l’estat espanyol no entengui què passa i no se sotmeti a les pressions que ja rep d’altres països, serem a l’exili fins que els tribunals europeus i de justícia ens donin la raó. I perquè passi això hauran de passar uns quants anys. —Junts per Catalunya ja ha reconegut que l’opció d’investir Puigdemont continua sobre la taula. L’acabarem veient reelegit? —El que hem d’acabar veient és que el senyor Mariano Rajoy i els que belluguen la justícia espanyola reconeguin qui va guanyar el 21-D. Això hem d’acabar veient. No són tan importants els noms, perquè tots tres ho podrien ser perfectament, sinó que el parlament sobirà de Catalunya acabi nomenant un president o una presidenta per voluntat pròpia i amb respecte als 135 diputats. No podem imaginar escollir un president perquè a un jutge li sembla bé. I els noms són anècdotes. Tots els noms són anècdotes en la història. —I això passarà o acabarem anant a eleccions? —Tots hem manifestat que no volem noves eleccions amb una participació del 80%. Ara, els qui posen els entrebancs cal que reconeguin qui va guanyar i qui està en disposició de governar, que som el bloc independentista. Així ho va llegir tota la premsa internacional la mateixa nit de les eleccions. No podem acceptar que ens diguin qui hem de nomenar. —Dilluns és Sant Jordi. Com el viureu? —Aquí a Brussel·les hi ha moltes activitats programades sobre cultura catalana. Sobretot per a diumenge, el dia abans. I el 23 intentaré estar tan connectat com pugui amb Catalunya per vídeos enregistrats i connexions en directe. Serà un Sant Jordi molt diferent, però no per això menys sentit ni menys viscut. No sé si trobaré roses, però aquí tenim milions de tulipes grogues. —Per acabar. Recomaneu-me un llibre. —Per amistat personal, Al mateix riu d’Heràclit, de Pep Coll.

Summary: Lluís Puig: ‘Vam fer un acte de dignitat que el poble català no pot deixar de fer’


S’accelera la propagació del coronavirus 2019 a l’estat espanyol, que ja ronda els 40.000 casos, 6.584 més que no pas ahir, és a dir un augment del 20%. Segones les dades del Ministeri espanyol de Sanitat, 22.762 persones estan ingressades, de les quals 2.636 són a la UCI. Per primera vegada, l’estat ha superat els 500 morts en una sola jornada (514). Fins ara les víctimes mortals són 2.696, mentre que 3.794 persones s’han curat ja de la Covid-19. La Comunitat de Madrid continua essent la zona més afectada amb 12.352 infectats i 1.535 morts (57% del total).

Summary: L’estat espanyol supera per primera vegada els 500 morts diaris pel coronavirus


L’Associació de Municipis per la Independència (AMI) tindrà l’assemblea general el dia 27 de setembre, dos mesos més tard de la data prevista. L’ajornament s’ha decidit perquè hi hagi temps de ‘digerir’ els pactes municipals difícils d’assimilar per l’independentisme. Fonts de l’entitat han explicat que tenen previst de tenir l’assemblea a Manresa (Bages), si bé encara no saben on, perquè els locals principals ja són ocupats; de fet, no descarten que hi hagi canvi de lloc. El president de l’AMI, Josep Maria Cervera, que es va reunir dijous amb el president de la Generalitat, Quim Torra, va defensar la transversalitat política i territorial de l’entitat, formada per 786 ajuntaments, totes quatre diputacions, 37 consells comarcals i 9 Entitats Municipals Descentralitzades (EMD). Precisament perquè l’AMI vol preservar aquesta transversalitat política ha considerat oportú d’ajornar l’assemblea, en vist de les tensions que hi ha dins l’independentisme arran dels pactes dels partits amb el PSC. Cervera mateix explicava dijous que, després dels resultats del 26 de maig, és possible que 65 ajuntaments entrin a l’AMI, però que n’hi ha 34 que podrien sortir-ne. Cal tenir en compte que es necessita la majoria absoluta del consistori per a entrar a l’entitat o sortir-ne. La presidència de l’AMI L’assemblea de setembre servirà també per renovar la presidència, a la qual pot tornar-se a presentar Cervera (PDECat), batlle de JxCat a Port de la Selva (Girona). No obstant això, Cervera diu que encara no ha decidit si repetirà al capdavant de l’AMI perquè li és difícil de fer compatibles tots dos càrrecs: ‘Estic a dues hores de Barcelona, i cal tenir-ho en compte.’

Summary: L’AMI ajorna al 27 de setembre l’assemblea per a poder ‘digerir’ els pactes municipals


Dissabte passat es va celebrar la polèmica consulta a Tortosa sobre si retirar o no el monument franquista. Dos dies abans, el mateix municipi retirava el títol d’alcalde honorífic a Francisco Franco. Aquests dos exemples són només una mostra de la simbologia franquista que encara no ha marxat arreu dels Països Catalans. A Catalunya, el Memorial Democràtic de la Generalitat va elaborar el 2010 un cens de simbologia franquista a Catalunya, catalogant els símbols arreu del territori. Aquest estudi, sumat a l’estudi sobre iconografia i simbologia franquista a la ciutat de Barcelona de l’Institut Municipal del Paisatge Urbà i la Qualitat de Vida de l’ajuntament de Barcelona, van catalogar un total de 8.171 símbols franquistes en 150 municipis catalans. Des de la Comissió per la Dignitat és calcula que encara queden uns 3.500 símbols franquistes a dia d’avui. La gran majoria dels símbols que encara es trobaven en els carrers són les plaques d’habitatge (95%), habitualment amb l’emblema falangista del jou i les fletxes incorporat. També encara perduren altres símbols, en menor quantitat però amb una grandària major i amb més impacte com poden ser els monuments. A la gran majoria d’aquests monuments se’ls ha retirat els lemes i elements franquistes i una gran part s’han transformat per intentar reconvertir el significat, passant de ser un monument pels morts franquistes a ser teòricament un monument per a tots els morts de la guerra. Segons la Comissió per la Dignitat, a dia d’avui podrien quedar uns 58 d’aquests monuments al Principat. La Comissió per la Dignitat, juntament amb Òmnium i una vintena d’entitats més han iniciat una campanya per demanar-ne la retirada. L’ajuntament de Gandesa s’ha sumat a aquestes iniciatives demanant a la diputació la retirada del monument del Coll del Moro que ha estat acordada aquesta mateixa setmana. Altres municipis com l’ajuntament d’Argentona, han pres la iniciativa de retirar un monument franquista catalogats en el cens. Si ens fixem en el nombre de símbols per municipis trobem una gran relació entre el nombre de símbols i la grandària de la ciutat, així com amb el fet que es construïssin nous barris durant el franquisme, farcits de petites plaques falangistes. Si no es tenen en compte aquestes plaques, la llista canvia substancialment sent els cinc primers l’any 2010 Barcelona (163), Gandesa (23), Lleida (16), Tortosa (15) i Banyoles (11). Cal destacar que des del 2010 molts ajuntaments han retirat part d’aquesta simbologia. A Barcelona els districtes amb més símbols, majoritàriament plaques, eren Horta-Guinardó (854), Nou Barris (776) i Sarrià-Sant Gervasi (566). Dins de la plataforma de participació Decidim Barcelona la retirada de plaques franquistes ha estat la proposta amb més suports a Sarrià-Sant Gervasi i la segona d’Horta Guinardó. Mentre que a Nou Barris, l’ajuntament està duent a terme la retirada de tots els símbols franquistes des de l’any passat. La resta d’ajuntaments han iniciat un procés similar. L’Hospitalet aprovava aquest 26 d’abril una moció per a retirar tots els símbols franquistes de la ciutat. També Vic, Valls, Sallent o Barberà del Vallès han aprovat mocions similars el que portem d’any. El Parlament de Catalunya va aprovar el dos de març una moció presentada per la CUP que insta els ajuntaments a retirar tots els monument o símbols feixistes, així com substituir els noms dels carrers relacionats amb personatges lligats al franquisme i retirar els títols honoraris atorgats a personatges lligats a la dictadura. Illes Balears: La polèmica de la Feixina. A Palma, el gran debat és al voltant del monument de la Feixina. Un obelisc de 22 metres, inaugurat per Franco el 1948 en record dels “Herois del Baleares”. El ‘Baleares’ era un creuer de guerra, enfonsat per l’armada republicana, després de que participés a la massacre de la carretera Màlaga-Almeria. El govern municipal de la ciutat, governat pel PSIB, MÉS i Som Palma (Podem) va aprovar el 12 d’abril d’aquest any el projecte de demolició del monument, del qual ja se li havia retirat els elements franquistes l’any 2010. L’associació de la Memòria de Mallorca considera en aquest sentit que el monument segueix sent ‘un recordatori del triomf del feixisme’ i que ofèn a les víctimes, familiars i a la democràcia i els seus valors. A més, sovint davant del monument s’han produït concentracions falangistes. En contra d’aquesta posició hi ha una Associació per a la Revitalització dels Centres Antics (ARCA) que considera que el monument ara només recorda el fet. Aquesta plataforma ha obtingut el suport del PP i C’s al consistori- Aquest mateix any es va retirar també els elements franquistes d’un dels altres monuments més polèmics de les Illes, la creu als caiguts de Sóller, que encara mantenia l’escut franquista de pedra i les inscripcions. El PP va lamentar que el govern seguís dividint la societat en dos bàndols i es van mostrar en desacord a retirar un escut que consideraven ‘històric’. El País Valencià s’involucra en la retirada de símbols franquistes. En el País Valencià, el Consell de la Generalitat està elaborant un projecte de llei de ‘memòria democràtica per la convivència de la Comunitat Valenciana’ que té com a objectiu eliminar la simbologia franquista de l’espai públic. La llei ordenarà retirar els símbols d’edificis públics, així com canviar el nom dels carrers, i fins i tot obligarà els propietaris d’edificis de caràcter privat però ‘amb projecció a un espai o ús públic’ a retirar o eliminar els elements contraris a la memòria democràtica. Aquesta apartat afecta especialment a l’església, on encara és habitual trobar insignes amb el lema feixista de ‘caiguts per Déu i per la Pàtria’. El manteniment de símbols contraris a la memòria democràtica podrien suposar multes d’entre 2.001 i 10.000 euros, així com pèrdua de subvencions i ajuts públics. A més les administracions revisaran i invalidaran les distincions, nomenaments i títols honorífics de persones vinculades al règim franquista, així com els noms de carrer dedicats a personalitats franquistes i encara presents en molts municipis valencians. En aquesta línia, l’Ajuntament de València ha demanat ja la retirada de vuit símbols franquistes en edificis de l’arquebisbat de València (Centre Diocesà Juvenil Juventus i la façana de l’església de la Punta), el Ministeri de l’Interior (casernes de la Guàrdia Civil de Patraix i Benimaclet), la Conselleria d’Educació (CEIP Pare Manjón i Teodor Llorente), així com de caràcter privat (habitatges Antonio Rueda i Verge dels Desemparats). A més es podrien canviar un centenar de noms de carrers de la ciutat que encara mantenen noms lligats a la dictadura. L’ajuntament de Castelló també està elaborant un nou ordenament per eliminar la simbologia franquista i treure del nomenclator noms com la plaça Herrero Tejedor o el grup d’habitatges José Antonio. Es reprèn la identificació en les fosses comunes. Aquesta mateixa setmana també s’ha arribat a un acord històric a les Illes Balears amb una llei de fosses, que ha comptat amb el suport de tots els grups parlamentaris i que ha de permetre obrir les prop de 60 fosses comunes que es troben a les illes. El govern s’encarregarà de localitzar i identificar les 2.000 persones desaparegudes durant la Guerra Civil i la dictadura. Aquesta mateixa setmana també, al País Valencià, el Grup per la Recuperació de la Memòria Històrica (GPRMH) ha lliurat a la Conselleria de Justícia, Administració Pública, Reformes Democràtiques i Llibertats Públiques un estudi on es comptabilitzen 299 fosses comunes al país, 71 a Castelló, 184 a València i 44 a Alacant, esperant la intervenció del consell. Aquesta xifra podria créixer ja que s’espera que a Castelló, on va haver durs enfrontaments, hagi com a mínim el mateix nombre de fosses que a València. Al País Valencià va haver més de 10.000 represaliats, però mentre que els del bàndols franquista van ser majoritàriament sepultats al Valle de los Caidos, els republicans segueix encara en les carreteres. A Catalunya, finalment, la Generalitat ha creat un mapa on s’identifiquen 370 fosses comunes a Catalunya. A més, s’ha aprovat en el mes de març d’aquest any la creació d’un banc d’ADN que faciliti la identificació de les persones desaparegudes. 4700 famílies han denunciat desaparicions i cerquen un familiar desaparegut a la Guerra Civil. .

Summary: El franquisme de pedra: els símbols del franquisme perviuen arreu dels Països Catalans


Més de dos-cents batlles catalans s’han concentrat davant l’edifici de la Comissió Europea, a Brussel·les, per denunciar l’empresonament d’una part del govern català i l’ordre de detenció internacional de la resta. La iniciativa l’han impulsada l’Associació Catalana de Municipis i Comarques i l’Associació de Municipis per la Independència. Davant la comissió, els batlles han mostrat una pancarta que posava ‘Freedom political prisoners’ –Llibertat presos polítics– i han cantat ‘Els segadors’. ‘Explicarem, a qui ens vulgui escoltar, una versió que no comença el primer d’octubre’, ha explicat el president de l’ACM, Miquel Buch, abans de marxar cap a Bèlgica. el_pais: RT elpaiscatalunya: DIRECTO | Los alcaldes catalanes cantan 'El Segadors' en el barrio europeo de Brusel… pic.twitter.com/S76vpGt8Os — Canal Notícies (@canalnoticies) November 7, 2017 Impressionant concentració de mitjans de comunicació europeus a la trobada d'alcaldes catalans a Brussel.les #llibertat pic.twitter.com/2lNsx7VZav — Marc Castells (@marccastells) November 7, 2017 Gràcies alcaldes i alcaldesses,bon cop de falç a Brussel·les. 🎗🌹#MayorsForFreedom #Llibertat#AlcaldesBruselasARV pic.twitter.com/3oEowSq0Zm — MiLABAS #TitoEtern (@MIQUELLARA) November 7, 2017

Summary: Més de 200 batlles es manifesten davant la Comissió Europea per denunciar la persecució judicial del govern


Una persona va intentar agredir ahir un periodista de VilaWeb mentre aquest estava treballant, seguint el desenvolupament d’un acte públic a Madrid. Des de VilaWeb volem expressar el nostre agraiment a totes les persones que el van defensar i que van aconseguir així evitar l’agressió. Al mateix temps volem cridar de nou l’atenció sobre el perill social que significa la violència ultra. Ací hi ha la narració dels fets: Un documentari ‘sectari’ sobre el procés català, al bell mig del carrer d’Alcalá.

Summary: Nota de VilaWeb sobre l’intent d’agressió a un dels seus periodistes


El candidat del PSOE a les eleccions europees, Josep Borrell, va tornar a sorprendre ahir amb unes declaracions fora de to. Durant el debat de TVE, l’actual ministre d’Afers Estrangers es va referir a la crisi migratòria del 2015 com a ‘una hemorràgia d’immigrants‘. En aquest sentit, va defensar l’acord entre la UE i Turquia per impedir l’arribada de migrants a illes gregues. "Curar una hemorragia de inmigrantes", aquest és el nivell del cap de la diplomàcia espanyola. Per cert, Espanya i Turquia són els dos països investigats pel Consell d'Europa per tenir presos polítics https://t.co/GyPAgKnKBq pic.twitter.com/gN0kMU8FcX — Alfred Bosch🎗 (@AlfredBosch) May 23, 2019 Segons Borrell, l’acord ha permès que la UE financi ‘la sanitat i l’educació d’1,4 milions de refugiats sirians en territori turc’. El ministre, però, no va mencionar que la xifra de desplaçats a Turquia supera els tres milions, dels quals molt bona part, també els sirians, han de recórrer al mercat negre per a poder treballar amb horaris i sous molt precaris.  Borrell s’inventa que l’Aquarius s’enfonsava per justificar que Espanya no aculli el vaixell Lifeline, a la deriva amb 230 migrants a bord El ministre va demanar als candidats contraris a l’acord, que ‘baixin de l’angelicalisme a la realitat’, ja que va ser ‘una solució per aturar una hemorràgia d’immigrants, que Europa i les illes gregues no estaven en condicions d’acollir’.

Summary: Borrell es refereix a la crisi migratòria com a ‘una hemorràgia d’immigrants’


El ministeri de l’Interior espanyol ja començat a fer ús de la recentralització de tots els cossos polícíacs, inclosos els Mossos d’Esquadra l’Ertzaintza, que en aplicació decret d’estat d’alarma pel coronavirus 2019 passen a obeir directament les ordres de Madrid. Fernando Grande-Marlaska ha emès una ordre que estableix que la policia ha de fer ‘dispositius de seguretat, fixos i mòbils’, a les vies i espais públics i a la xarxa de transport per ‘assegurar el compliment de les mesures limitatives de la llibertat ambulatòria’. A més, l’ordre avisa que els ciutadans que incompleixin o es resisteixin a ordres de l’autoritat podran ser sancionats. Segons informa el Ministeri de l’Interior a través d’un comunicat, aquests dispositius de seguretat es faran particularment ‘en aquells llocs o franges horàries que específicament es puguin veure afectats per les restriccions que s’acorden’. L’ordre recull que caldrà tenir en compte la necessitat de garantir que els ciutadans ‘puguin accedir al seu lloc de treball i als serveis bàsics en cas necessari’, així com ‘permetre la mobilitat del personal d’entitats dedicades a la prestació de serveis essencials o al proveïment i distribució de béns i serveis de primera necessitat’. El decret d’estat d’alarma que ha aprovat el govern espanyol estableix que els ciutadans només podran circular per les vies d’ús públic per comprar aliments, productes farmacèutics i de primera necessitat; assistència a centres sanitaris; desplaçament al lloc de treball; retorn al lloc de residència habitual; assistència i cura de grans, petits, dependents i persones amb discapacitat; desplaçament a entitats financeres o d’assegurances, o per causa de força major. La resolució aprovada pel Ministeri de l’Interior mantindrà la seva vigència mentre la tingui el decret d’estat d’alarma i té com a destinataris tots els cossos policials, i també el personal de les empreses de seguretat privada. Tots ells queden sota les ordres de Grande-Marlaska per a ‘la protecció de persones, béns i llocs’, i amb l’objectiu de garantir una ‘acció concertada’. En la resolució s’imparteixen ‘criteris comuns d’actuació’ per tal que treballin de forma ‘coordinada sota el comandament del ministre de l’Interior’. Així, la resolució afirma que ‘la ciutadania té el deure cívic de col·laborar i no obstaculitzar la tasca dels agents de l’autoritat en l’exercici de les seves funcions’ i adverteix que ‘l’incompliment o la resistència a les ordres de l’autoritat competent serà sancionat segons el que disposen les lleis’. El Ministeri remarca que en tots els dispositius de seguretat ‘es potenciarà la col·laboració i coordinació entre cossos policials amb competència en cada àmbit territorial’, així com la col·laboració del personal de seguretat privada que presti servei a les instal·lacions i serveis afectats. El Ministeri de l’Interior constituirà un Centre de Coordinació Operativa per assegurar una ‘transmissió permanent i contínua d’informació’ amb les forces de seguretat per a la difusió d’ordres i directrius d’actuació i per a la recepció i seguiment de novetats. Suport a professionals sanitaris L’ordre també posa a disposició de les autoritats i dels professionals sanitaris els cossos policials per ‘auxiliar institucions i professionals’ en les situacions que sigui necessari per poder prestar assistència mèdica urgent. De fet, es reforçaran les mesures policials de seguretat per garantir el funcionament dels centres sanitaris, i també a establiments que elaboren, emmagatzemen i distribueixen productes farmacèutics i sanitaris. A més, quan calgui també es donarà suport als desplaçaments de serveis sanitaris o d’emergències. Subministrament d’aliments A més, els cossos policials també hauran de prestar suport a les mesures destinades a garantir el subministrament d’aliments i d’altres béns i serveis, i es reforçaran mesures per garantir el funcionament d’infraestructures crítiques. També es faran tasques per garantir el tancament de l’activitat comercial i actes de culte. Finalment, l’ordre també preveu un apartat per a la protecció de la salut dels agents i garanteix que ‘s’observaran en tot cas les recomanacions i instruccions impartides per les autoritats sanitàries’ per a la prevenció del coronavirus. Tota la informació sobre el Coronavirus, minut a minut Coronavirus 2019: Què ha passat avui? El report diari de VilaWeb Consells per als qui hagin d’aïllar-se pel coronavirus i per als familiars Coronavirus: per què rentar-se les mans amb aigua i sabó és tan eficaç?

Summary: Marlaska ordena controls a totes les policies en aplicació de l’estat d’alarma


Carles Puigdemont va compartir ahir amb els membres de la candidatura de JxCat el 21-D el que ha anomenat com a Crida Nacional per la República. Puigdemont, Quim Torra i Jordi Sànchez encapçalen la conformació d’un moviment que aspira a trencar les costures dels partits independentistes i que, segons fonts de JxCat, preveu fer una convenció nacional constituent a la tardor. Segons fonts presents a la trobada, la diputada de JxCat Gemma Geis i el delegat de la Generalitat a Madrid, Ferran Mascarell, van presentar el manifest, que es farà públic dilluns en un acte a l’Ateneu Barcelonès. A partir d’aquí, començaran una campanya de recollida d’adhesions. La crida de Puigdemont per formar un nou subjecte polític arriba quan falta menys d’una setmana per a l’assemblea del PDECat, que ha de definir com vertebra la seva relació amb JxCat i concretar el seu ideari independentista.

Summary: Puigdemont comparteix la Crida Nacional per la República amb JxCat


El Col·lectiu Guilleries, que aplega un grup de Mossos d’Esquadra, ha emès un nou comunicat fa poques hores en què assegura que la direcció del cos va permetre que agents de la policia espanyola participessin d’incògnit en l’operatiu que es va establir dimarts al parc de la Ciutadella de Barcelona, quan el president del parlament ja havia anul·lat la investidura del president Puigdemont. El Col·lectiu Guilleries acusa en concret el comissari Ferran López d’haver-ho permès. En el mateix comunicat, també es critica que un caporal de Mossos amb destinació a Tarragona va ser qui va denunciar un taller mecànic de Reus que s’havia negat a atendre un agent de la policia espanyola, que és la seva parella. El comunicat que s’ha fet arribar a la redacció de VilaWeb és aquest: «Comunicat de les Guilleries (20) Les Guilleries som un col·lectiu de Mossos compromesos amb la materialització de la República Catalana i que condemna la repressió d’un estat espanyol demofòbic i autoritari que fa un ús abusiu i arbitrari de tots els mecanismes de poder al seu abast per a impedir el nostre objectiu de plenitud nacional. Dintre del nostre cos, defensem la llibertat ideològica de tothom, però exigim respecte a les idees i opinions dels mossos republicans i lleialtat a la nostra institució com a policia integral, al servei de la ciutadania i garant dels seus drets fonamentals, alhora que reivindiquem treballar en un context d’absència de repressió i d’ingerències estatals. En aquest sentit, condemnem la posició submisa i claudicant del cap il·legítim del cos, el comissari Lopez, autoritzant la introducció de membres del CNP de paisà en un dispositiu del CME, desplegat en compliment de competències exclusives nostres, com va passar al Parlament el dimarts 30 de gener. També deplorem l’actuació recent d’un caporal de Mossos amb destinació a Tarragona, que va presentar una denúncia per delicte d’incitació a l’odi contra el propietari d’un taller de Reus que no va voler reparar el vehicle de la seva parella, agent del CNP, indignat per les càrregues d’aquell cos i de la GC contra ciutadans el dia 1-O. Aquest caporal hauria de saber que el delicte de l’article 510 del Codi Penal castiga només els atacs dirigits a grups d’una minoria ètnica o religiosa o col·lectius tradicionalment discriminats. Òbviament, ni el CNP ni la GC no poden tenir aquesta consideració. I si parlem d’actes generadors d’odi, un exemple paradigmàtic seria l’actuació d’aquests cossos apallissant ciutadans pacífics l’1-O. Els Mossos d’Esquadra defensarem les institucions i vetllarem per garantir els drets i les llibertats dels nostres conciutadans. També exigim la llibertat dels presos polítics. Les Guilleries, 4 de febrer de 2018»

Summary: Un col·lectiu de mossos afirma que els seus caps van permetre la infiltració de policies espanyols en la manifestació davant el parlament


El president de la Generalitat en funcions, Artur Mas, ha assegurat que l’oferta de govern que havia exposat avui Junts pel Sí no era pas nova, sinó que era la que s’havia anunciat durant el darrer debat d’investidura. Ha fet aquestes declaracions després de clausurar l’assemblea general del Clúster de la Indústria d’Automoció de Catalunya. Mas ha assegurat que la proposta no qüestiona en cap cas l’eficàcia i la dignitat de la presidència. L’estructura proposada és per a dirigir un govern de coalició que surti d’una ‘situació complexa’, ha dit. El govern seria encapçalat per un president, ‘que ha de mantenir totes les atribucions que li atorga la llei’, al costat d’un vice-president i d’una direcció col·legiada. Ha volgut recordar que Junts pel Sí s’anava movent per assolir l’acord, i que aquest moviment garantiria la legitimitat de les institucions catalanes. Per aprovar el nou govern, ha instat implícitament la CUP a fer un gest polític: ‘Si no es mou tothom, l’acord és impossible’, ha dit. I ha afegit: ‘En aquests moments som molts els que hem de participar en el futur del país i això requereix fer les coses d’acord amb el repte gegantí que tenim davant.’ Ha lamentat que dos mesos després del 27-S encara no s’hagi pogut constituir el nou executiu: ‘No és gaire comprensible que, davant les agressions de l’estat espanyol, a Catalunya tinguem una situació d’interinitat amb un govern que no sigui fort i definitiu.’ Finalment, s’ha referit a les converses que hi ha obertes, amb un punt d’optimisme: ‘Espero que en algun moment la negociació acabi sortint bé.’

Summary: Mas, a la CUP: ‘Si no es mou tothom, l’acord és impossible’


És la fotografia de les festes de la Mercè. I no perquè ho hagi decidit cap jurat en un concurs, sinó perquè ho ha decidit la xarxa, la gent a Twitter. Aquests darrers dies ha tingut una difusió enorme una fotografia de Mireia Comas, del moment en què la colla castellera dels Minyons de Terrassa, a la plaça de Sant Jaume de Barcelona, acaben de descarregar el tres de deu amb folre i manilles (el primer castell de deu que s’ha vist mai a la ciutat). A les manilles, enmig de l’eufòria de la plaça, dos nois castellers es fan un petó. L’amor i l’eufòria per l’èxit efímer d’un castell. La fotografia, en blanc i negre, és a molts racons de Twitter, i a Facebook. Fotografia: Mieria Comas. Aquesta repercussió ha impressionat Mireia Comas, que d’ençà que tenia sis anys feia castells als Minyons de Terrassa. Fins que ho va deixar estar. Però ara fa quatre anys va tornar-hi per fer fotografies per a la colla. Enguany encara no havia pogut anar a cap diada, i la de la Mercè fou la primera. Va ser conscient del moment del petó: va fer una ràfega de fotografies amb un objectiu 70-200. El resultat no la va convèncer. ‘La vaig passar en blanc i negre, que em va agradar més, i vaig estar a punt de no penjar-la, perquè no em convencia. Sí, hi havia el petó, però vaja, no m’afecta gaire que dos nois es facin un petó’, explica a VilaWeb. La fotografia ha estat repiulada també per molts gais i lesbianes, gairebé com una icona. ‘Són dos amics, no em consta pas que siguin parella’, precisa ella, que explica què li transmet la fotografia: ‘És aquell moment de després d’haver estat a les manilles, aguantant un tres de deu, que és una de les coses més bèsties dels castells. Passes una tensió! I arriba el moment en què dius “ja està!”… i s’hi barreja l’eufòria i la relaxació per l’objectiu assolit.’ Què hi diuen els protagonistes? La repercussió de la fotorgrafia ha estat impressionant, i ja fa la volta al món. El programa ‘Versió RAC-1′ també va parlar ahir amb Comas, i amb els protagonistes de la fotografia, els castellers dels Minyons de Terrassa Miquel Aguilar i Gerard Pla. ‘Per Sant Fèlix havíem dit que si descarregàvem el tres de deu ens fèiem un petó allà dalt, i no va poder ser. Però sí que ho vam poder fer pe la Mercè’, diu Aguilar, que afegeix: ‘Som molt amics des de fa molts anys i ens estimem molt, i li tornaria a fer el petó mil cops’. Gerard Pla diu: ‘Ens vam mirar després de l’eufòria d’haver-lo descarregat i ens vam fer un petó amb totes les ganes del món’, i afegeix una observació final: ‘Jo vaig pensar que la societat havia evolucionat prou per no sorprendre’s tant pel petó entre dos homes. No m’esperava que sorprengués tant. Si hagués estat entre un home i una dona no hauria passat això.’ En aquest vídeo podeu veure el casteller sencer i, si us hi fixeu, podreu veure també el moment del petó, quan el castell ja és pràcticament descarregat: La fotògrafa Mireia Comas acaba de publicar i autoeditar el llibre de fotografies de castells Els castells no són de princeses.

Summary: La història del petó de la Mercè, la fotografia que ha captivat la xarxa