De fa vint-i-cinc anys, Pere Camps treballa nit i dia per fer possible el Barnasants, l’únic festival dedicat a la cançó d’autor als Països Catalans. Camps és molt més que el fundador del projecte que s’ha convertit en el millor altaveu per als cantautors, n’és l’ànima. El Barnasants ha servit de plataforma per a fer conèixer nous projectes i veus, a la vegada que ha permès de redescobrir clàssics, com Quico Pi de la Serra i Maria de la Mar Bonet, a noves generacions. Fer això no ha estat pas una feina fàcil ni òbvia. La seva constància, lluita i ambició cultural han germinat en un projecte que, malgrat tots els bastons a les rodes, té futur. Camps creu que ara ha arribat el moment de donar pas a una generació que portarà saba nova al projecte. Incansable, fins i tot en aquest moment, és més ambiciós que mai. Vol que els qui continuïn el projecte no hagin de fer el que ha fet ell. ‘La renovació és importantíssima. Jo fa més anys que mano que en Pujol. Això sí, no tinc cap compte a Andorra i, en canvi, tinc alguns deutes’, diu Camps amb ironia. Creu que el model de funcionament del festival ha de canviar si vol continuar existint. ‘El vell model que jo represento s’ha d’acabar. No pot ser que la gent hagi de fer més hores que un rellotge. Cal un altre model on es respecti el fet de gaudir de la vida, on la gent tingui un salari i una vida dignes.’ Té clar que un dels canvis més decisius és el del finançament. ‘Necessitem més estabilitat’, assegura Camps, qui és molt crític amb el paper de les institucions públiques. Actualment, un festival com el Barnasants, que programa més de cent cinquanta concerts arreu dels Països Catalans, no té cap acord amb les institucions. ‘Ens hem de presentar als ajuts i seguir el procediment habitual. Tot plegat fa que no sapiguem amb quins diners podem comptar fins al maig, quan el gruix del Barnasants ja està fet.’ I encara és més complicat si el projecte engloba tots els Països Catalans. ‘Està molt bé fer la declaració de Palma, però no serveix de res si no la portem a la pràctica. Cal crear un instrument que ajudi els projectes que treballem per tots els territoris de parla catalana. No pot ser que hàgim d’anar a cadascun dels llocs a buscar suport puntual. Hi ha un manifest, però no hi ha cap acord pràctic perquè els projectes que ja existeixen puguin tenir ajuts pràctics per a anar endavant. Això ha de canviar.’ Actualment, el Barnasants té una situació complicada. ‘Si tot aquest projecte de canvis que hem començat no surt bé, haurem de plegar.’ Pere Camps ha demanat un crèdit de 30.000 euros per a fer front a la programació d’enguany i el Barnasants ha començat un micromecenatge que ha de permetre el canvi i garantir la continuïtat de l’únic festival dedicat a la cançó d’autor. ‘Això va més enllà del suport econòmic que necessitem per a sortir d’aquest mal pas. L’objectiu principal és posar dreta una estructura que ha de permetre de tenir un coixí potent per a continuar el projecte i fer-lo créixer.’ Ho han fet amb la plataforma Goteo. I en tres setmanes, ja han aconseguit d’implicar-hi més de cent cinquanta persones i més de 12.000 euros. Però encara no n’hi ha prou. El micromecenatge serà obert vint dies més i preveuen d’aconseguir més de 30.000 euros, el mínim per a continuar fent sonar música arreu del país. I per reinventar-se es volen convertir en una cooperativa. Busquen socis que es vulguin sumar al projecte, que vulguin donar suport a tot allò que representa el festival. Per tot plegat, tenen previst de crear l’Amical del Barnasants. ‘Els socis han de tenir un perfil de gent activa. No es tracta d’un carnet de descomptes. Va més enllà, és donar suport a un projecte que busca crear consciència a través de la cultura.’ Cosa que no vol dir que no hi hagi avantatges per als socis: qui formi part de l’Amical podrà gaudir d’iniciatives culturals exclusives. L’objectiu final és crear l’Ateneu de la Cançó. ‘És una vergonya democràtica que quaranta anys després de la mort del dictador les institucions encara no ho hagin fet. És evident que darrere aquesta decisió hi ha motius polítics. La cançó va ser la punta de l’iceberg de la defensa de la llengua i la cultura catalana, i també contra el franquisme i a favor de la lluita per les llibertats. Eren clarament d’esquerres. Les cançons d’autor sempre tenen un esperit crític, una mirada amb valors, i els governs conservadors no van voler crear un centre que els potenciés.’ Volen eradicar aquesta vergonya, i per això volen crear un lloc on es facin recitals de manera regular i continuada durant tot l’any, a més de tallers i trobades al voltant de la cançó d’autor, ja siguin presentacions de llibres, de poesia, documentaris, etc. A més, comptaria amb un centre de documentació on poder estudiar tot el que significa i ha significat la cançó d’autor al país. Aquest Ateneu serà la nova seu oficial del Barnasants a Barcelona, on programaran concerts de forma continuada. Per aconseguir-ho, el Barnasants compta amb el suport dels músics, que s’hi han abocat de ple. Només cal veure el vídeo de presentació del micromecenatge, on apareixen músics com Pau Alabajos, Meritxell Gené, Pi de la Serra, Guillamino, Daniel Drexler, Cesk Freixas, Mireia Vives i Feliu Ventura. I no és estrany. El Barnasants s’ha convertit en el festival de referència per a aquests cantautors. I fins i tot per als més joves ha estat el seu millor aliat. ‘La gran pedrera de la cançó és el Barnasants. Som la Masia de la cançó d’autor‘, sentencia Camps, qui recorda com va arribar a ser-ne, de complicat, per a aquests músics sobreviure als anys noranta, quan costava molt programar concerts d’aquest gènere. El Barnasants va néixer amb la voluntat de canviar aquesta tònica i ho va aconseguir. Ara assumeix un nou objectiu: reinventar-se per posar fi a una de les vergonyes més grans del país.

Summary: El Barnasants es reinventa per posar fi a una de les vergonyes culturals del país


La connexió entre Perpinyà i Montpeller per mitjà del TGV es va aprovar el febrer del 2016, però de moment encara haurà d’esperar més temps. Així ho ha decidit el Consell d’Orientació d’Infrastructures (COI) de l’estat francès, que ha considerat prioritària la línia d’alta velocitat entre Tolosa i Bordeus. Ha dit que ‘s’haurà de retardar en el temps’, però sense especificar quant. El COI és un organisme format per funcionaris i experts en infrastructures que, a petició del govern, han de resoldre els nombrosos projectes aprovats però que han quedat sense executar. Fa anys que els veïns reclamen la connexió entre totes dues ciutats. De fet, fa vint-i-cinc anys que el govern francès va comprometre-s’hi. L’execució d’aquest tram de 150 quilòmetres d’alta velocitat ferroviària connectaria encara més Catalunya amb l’estat francès. Un cop sigui una realitat, aquesta línia permetrà que els combois que surtin del túnel del Pertús continuïn el trajecte sense haver d’entroncar amb la línia convencional. Ara mateix, pocs quilòmetres després del túnel del Pertús, l’actual via del TGV mor i els combois han de passar obligatòriament per les vies convencionals. El projecte preveu d’aixecar 150 quilòmetres de via, que són els que separen Perpinyà de Montpeller, apta tant per a trens de passatgers com de mercaderies. S’estima que la inversió serà de 5.520 milions.

Summary: El TGV entre Montpeller i Perpinyà haurà d’esperar més temps


Encarem els últims dies de campanya i entrarem a la setmana de les eleccions imposades pel govern espanyol després d’un cop d’estat. La repressió ha estat forta i ho és, i el moviment republicà s’ha hagut de preparar ràpidament per a la resistència pacífica i la desobediència civil. Qui millor per a parlar de tot això que un deixeble de Lluís Maria Xirinacs, membre destacat de la Crida a la Solidaritat i actualment candidat número 1 de la CUP per Barcelona? Carles Riera ens atén entre més entrevistes, actes públics i reunions i ens ofereix algunes reflexions de pes sobre la situació actual i allò que es podrà fer d’ara endavant. El candidat de la CUP assenyala que la transició no s’ha pogut fer de la llei a la llei, com havien preconitzat alguns, que amb el somriure no n’hi ha prou, que caldrà negociar el nou govern parlant del punt de partida més que no el d’arribada, que algunes estructures d’estat no havien estat preparades amb realisme, que la posició dels comuns és més cínica que ignorant, i que caldrà fer passos endavant i passos enrere en aquesta nova fase cap a la consolidació de la República. —Sou deixeble de Xirinacs. —Intel·lectualment, en l’àmbit de l’independentisme, em reconec en dues persones: Lluís Maria Xirinacs i Aureli Argemí. —No sé si Xirinacs estaria començant a escriure una nova ‘traïció dels líders’ després del 27 d’octubre… —Jo diria que encara no. Però potser començaria a preparar-ne l’esborrany per si calgués. Però jo crec que no. Cal reconèixer que el govern de la Generalitat amb la implicació de Junts pel Sí va fer possible l’1 d’octubre i la proclamació de la República el 27 d’octubre. Que no és poca cosa. Són dues fites molt importants. Vaja, són de les principals fites –per no dir les més importants– que ens proposàvem aquesta legislatura. A tothom se li ha de reconèixer el seu mèrit. D’allò que va passar el dia 28, de la no implementació de la República, no ho anomenaria una traïció. Parlaria de feblesa, de manca de preparació, de manca de determinació… En fi. Fragilitat… Però és cert que Xirinacs començaria a prendre notes per si calgués fer un quart volum. —La seva proposta de resistència pacífica i desobediència civil és ara més necessària que mai? —De fet, la violència revolucionària és legítima. Fins i tot les Nacions Unides la reconeix en determinades situacions. És absolutament legítima. Tanmateix, Gandhi ja deia que, abans que la submissió, millor la violència. Ell optava per la no-violència. Però abans de rendir-se i sotmetre’s, valia més la violència, deia Gandhi. Jo formo part d’aquesta escola que aquí va inaugurar Lluís Maria Xirinacs –o en va ser un dels fundadors– d’estricta obediència gandhiana. Té el seu origen amb Gandhi i té antecedents importants. Té també una bona referència en la Sud-àfrica de Mandela i a molts altres llocs. La resistència pacífica i la desobediència no violenta té una llarguíssima tradició i arrelament en les lluites populars de tot el món. És cert que el més visible i cridaner són les lluites armades. Però en general, la gent es defensa de manera no violenta. Efectivament, vinc d’aquesta tradició, amb Xirinacs primer, i amb la Crida a la Solidaritat després. Amb tots els respectes pels pobles i les nacions que opten per mètodes de lluita que consideren justos i legítims en cada moment. Però, efectivament, em sembla que aquesta proposta de resistència pacífica i desobediència civil és més vigent que mai a Catalunya. El moviment republicà català ha vist que l’estratègia de resistència no violenta és la que toca ara. Això no implica que l’estat espanyol no actuï de manera violenta. Però sí que comporta que en el temps aquesta violència se li giri en contra. Fotografia d’Oriol Bäbler —Els catalans estan preparats per aguantar la violència d’Espanya? —La CUP té una grandíssima confiança en el poble de Catalunya. En els més de dos milions de persones que van anar a votar l’1 d’octubre sota unes condicions de repressió enormes i amb un risc molt gran de prendre mal. També confiem en la gent que es va organitzar per defensar urnes, butlletes i col·legis. I en la gent que es va mobilitzar per les vagues del 3 d’octubre i el 8 de novembre. Molta gent va fer un pas endavant que no havia fet mai. I això no ho va fer gent avesada a les lluites socials sinó que ho va fer la ciutadania en general. Creiem en el múscul, la fortalesa i la convicció de la gent. A Brussel·les vam tornar a veure la capacitat mobilitzadora del moviment republicà. I aquest és el nostre punt principal de força. Quan és la gent qui empeny, les coses avancen prou bé. És quan toca actuar a les institucions quan la cosa s’encalla i té més dificultats. Cal aconseguir que el parlament tingui una majoria suficient per a tornar a traslladar a l’acció institucional allò que la gent digui. —No us demanava tant per la capacitat mobilitzadora i el moment dels somriures com per la violència forta amb possibles morts al carrer. Perquè és d’això que ens van parlar fa unes setmanes… —Aquests últims anys, s’ha consolidat un missatge que anava bé perquè el moviment fos molt plural i transversal. Era aquesta doble idea de la Revolució dels Somriures i la transició de la llei a la llei. S’ha demostrat que això no és així. De transició de la llei a la llei, no se’n dóna. I que la Revolució dels Somriures ha estat, és i serà molt important, però també haurem de començar a ensenyar les dents. Hem de somriure, però també hem d’alçar els punys. Sempre en una estratègia no violenta, però començar a ensenyar les dents. Abans em demanàveu per la traïció. I jo us deia que no podem parlar de traïció. Crec que Junts pel Sí i el govern van ser ostatges, volguts o per ingenuïtat, d’aquell pensament màgic. Un pensament que es basava en la idea d’un estat espanyol més democràtic i més dialogant i d’una Unió Europea menys demofòbica i menys conservadora i aferrada a l’statu quo. Certament que van preveure eines per a implementar la República. I estructures d’estat i tot plegat. Però eren eines pensades per a poder-les aplicar en un context de més distensió. Amb conflicte, amb hostilitat, amb estira-i-arronses, però amb menys violència i en un cert concert de diàleg internacional. Cosa que no va passar. Hi va haver una estratègia equivocada i manca de determinació. I desconfiança en la gent… —Paternalisme? —I un cert paternalisme. L’1 d’octubre tothom va ser depassat. El govern de la Generalitat i les entitats sobiranistes, també. Ningú no esperava que passés allò que va passar. Que més de dos milions de persones votessin, que centenars de milers de persones defensessin els col·legis d’aquella manera, que la repressió policíaca fos d’aquell nivell, i que es produís una vaga amb la força que es va produir el 3 d’octubre. Segurament, el govern de la Generalitat i Junts pel Sí esperaven un procés cap a la independència que no modifiqués l’statu quo. I a partir de l’1 d’octubre i el dia 3, hi ha un cert desplaçament de l’hegemonia cultural en l’àmbit polític cap a posicions no tan sols independentistes, sinó també de molta radicalitat democràtica i social. I emergeix la possibilitat que una part important de la població vulgui fer independència i canviar moltes coses. Això pot haver preocupat alguns entorns de Junts pel Sí i del govern. Fotografia d’Oriol Bäbler —Si és així com dieu, podria ser aquesta una de les preocupacions d’Europa? —És clar. La seva preocupació no és tan sols que es pugui multiplicar el fenomen independentista, que en darrera instància podem comptar amb els dits de les mans. Segurament, la preocupació és que en un territori europeu més de dos milions de persones facin una revolució democràtica. Els preocupa que tanta gent pugui pensar i estar disposada a defensar que, si les lleis són injustes o insuficients, es pot desobeir l’estat, els jutges, els fiscals i la policia… Això sí que preocupa els poders de la Unió Europea. Si ja van procurar d’aixafar-ho a Grècia, és evident que també ho intentaran aquí. La violència de l’estat i aquesta por de la revolució democràtica expliquen la paràlisi d’Europa l’endemà del referèndum. I també expliquen les pressions que es van fer a Puigdemont perquè parés la declaració d’independència. —Veig que no considereu raons tècniques en la decisió del 27 d’octubre com podria ser no tenir el control dels diners per a pagar les nòmines dels mossos, dels metges, etc. Quin control efectiu del territori hi hauria, sense això? —Cert. Si vols fer la independència, necessites tenir una majoria. Nosaltres la tenim. Ajustada, però sempre que ens hem comptat hem estat majoria. Necessites tenir també el control del territori. I no el tenim. I necessites tenir suport internacional. I de moment el tenim escàs. De tres potes que necessitem, dues estan febles. El control del territori el tindrem pels mecanismes habituals de l’ús de la força sense exèrcit, policia ni milícia? Com tindrem el control del territori? Entrem en una cosa una mica desconeguda. Com es pot tenir el control del territori sense l’ús de la violència? Cal pensar en els ajuntaments, els CDR i el moviment social que tingui la capacitat de fer un control efectiu del territori. El 8 de novembre va ser un assaig d’això. Però aquesta és una incògnita evident. I cal tenir accés a una economia que et permeti fer funcionar el país. I si et tanquen la caixa, tan sols tens dues vies: accedir a finançament internacional –que té la seva complexitat– o obrir processos de recaptació per la via unilateral. Per a això segon cal una estructura i la determinació de la gent de començar a pagar els imposts en aquesta nova caixa. Implementar la República en els termes en què hem de fer-ho en aquest moment és difícil. És un desafiament molt complicat. Però no hi ha alternativa que no sigui intentar-ho. —Això vol dir que no hi havia la feina feta en matèria de capacitat econòmica i financera? Els divuit mesos eren per a fer això, oi? —Aquests són els dubtes que tenim sobre la preparació que s’havia fet. D’això, ens en vam adonar quan s’acostava el dia 10 d’octubre i havíem de proclamar la independència al parlament. És cert que el dia 10 ens va caure el món a sobre. Nosaltres ens havíem cregut que el president Puigdemont declararia la independència. I dues hores abans ens va dir que no ho faria, per totes les raons que ja sabem. Però dies abans ja havíem començat a constatar les mancances, les fragilitats i les febleses. La preparació d’estructures d’estat era desigual. I no era sòlida en tots els aspectes. I aquesta de la capacitat d’assumir el finançament del primer període era feta sobre la previsió d’un escenari completament irreal. Ho vam denunciar i en vam parlar amb govern i Junts pel Sí. Però calia continuar avançant. I hi havia el compromís de complir el mandat del referèndum. Calia confiar en la gent i arribar fins al final. Per què no es van preparar prou o amb prou realisme algunes estructures d’estat? Doncs potser perquè dins del govern no tothom encarava aquest moment amb la mateixa convicció i determinació. Hi ha desigualtats en les estructures d’estat preparades en funció de qui depenien. —Queda clar que això no és només una batalla que es guanyi amb democràcia? —La democràcia s’acaba imposant. A la curta, a la mitjana o a la llarga. Però sempre s’acaba imposant. I jo estic convençut que ho aconseguirem. Tenim un moviment de masses republicà. I això és un fet molt potent. I tenim una majoria d’ajuntaments alineats amb aquest moviment. Dijous vinent podem revalidar la majoria parlamentària republicana. Tenim elements molt importants. Però és cert que l’estat espanyol continua tenint el monopoli de la força, la judicatura, la policia, el control de la caixa… I tot això no són bromes. I això ens porta a un cert aïllament internacional. Per això diem que anem a un escenari d’uns quants anys. —Uns quants anys? —Poden ser tres anys, quatre o cinc, no ho sé. Poden ser uns quants anys que la nostra estratègia sigui el manteniment del conflicte i la desobediència davant l’estat espanyol. Caldrà sostenir la repressió que això pugui implicar. I començar a construir institucionalitat republicana, a fer procés constituent i a legislar amb lògica republicana. Entrem en una lògica que farem un pas enrere, dos endavant, un altre enrere, quatre endavant. Fent servir la terminologia de Gramsci, ens agrada dir que hem aconseguit l’hegemonia en la cultura política: hegemonia independentista, radicalitat democràtica, un salt endavant en drets. També havíem aconseguit que el projecte republicà tingués un clar factor integrador de construir un país per a tothom. —Ho dieu en passat? —L’unionisme s’ha proposat de trencar-ho. I és cert que hi ha hagut una certa fractura identitària que nosaltres no volíem. Ara cal generar un discurs republicà molt poc identitari, molt cívic i molt social. Tot això cal dir-ho, explicar-ho i, sobretot, fer-ho. I sense oblidar que som en una situació de repressió i de conflicte per part de l’estat espanyol. Hem aconseguit desplaçar l’hegemonia en termes gramscians, i ara cal entrar en la guerra de posicions. Cal anar avançant, guanyant territori, controlant-lo i tornar a avançar. Això implicarà suportar una repressió important en determinats moments. Ho sabem. En som conscients. Però tenim una confiança enorme en la gent d’aquest país. I nosaltres estem disposats a assumir tota la responsabilitat amb totes les conseqüències. Fotografia d’Oriol Bäbler —Carles Puigdemont ha de tornar i ha de continuar essent el president? —Si ha de tornar o no, i quan i com, això és una decisió sobirana d’ell. Qualsevol decisió que prengui, nosaltres la respectarem. Vull insistir que tenim un gran respecte i una gran solidaritat amb el govern que tenim a l’exili i a la presó. Perquè hem tingut grans diferències i controvèrsies, però també hem tingut confluències molt importants. Tothom ha fet els seus sacrificis i esforços i ha assumit les seves contradiccions. I ells han assumit en aquest moment sacrificis més grans de repressió. Per tant, tot el nostre respecte i solidaritat. Tant de bo que l’actual president legítim de la República pugui tornar amb normalitat. Que no ho pugui fer és un senyal més de l’absoluta anomalia democràtica amb què es produeixen aquestes eleccions. Són unes eleccions convocades en un context de cop d’estat. —Ha de continuar essent el president? —A partir del dia 22, no es tracta de parlar primer de noms sinó de programa polític i agenda. Per tant, nosaltres no volem entrar en aquesta trifulga que tenen Junts per Catalunya i Esquerra per veure qui ha de ser president. No és que la defugim; pensem que ara no cal fer això. L’objectiu és aconseguir una majoria republicana al parlament. Voldríem també que hi hagués una majoria més desplaçada cap a l’esquerra per a poder legislar en favor de les classes populars. Ens sembla que és la millor manera de cosir fractures i fer una República integradora. Quan arribi el moment d’investir i formar govern, la clau serà el compromís amb la República, amb la desobediència a l’estat i al 155, i amb el procés constituent. —Com es pot fer això en aquest context? — D’entrada, desplegant la llei de transitorietat jurídica. També cal restituir els decrets i lleis majoritàriament de protecció social, ambiental o d’equitat que el Tribunal Constitucional s’ha dedicat a suspendre sistemàticament a instància del govern espanyol. Cal fer un acte de sobirania amb tots aquests decrets i lleis contra els desnonaments, per l’habitatge, d’igualtat d’homes i dones, contra la pobresa energètica… Cal que siguin restituïts. I cal començar a legislar amb lògica republicana. I aquí és on fem un emplaçament als comuns i als socialistes: Escolteu, si aquí es vol legislar al servei d’una economia social i al servei de les classes populars, en el marc estatutari i constitucional no ho podrem fer. Això tan sols es pot fer en el marc republicà. Perquè, si no, serem on érem. Ens diran que envaïm competències de l’estat o que atemptem contra la unitat de mercat o els interessos de les empreses de l’Ibex-35. —És més important el punt de partida que els objectius finals en aquest moment? —Si realment volem arribar a bon port, caldrà fer-ho des del marc de la República. Aquest és el punt de partida. La consolidació de la República estarà feta quan puguem. Quan puguem! Perquè tot això es farà en un context de repressió molt forta. Aquesta vegada no negociarem sobre els objectius, sinó sobre el punt de partida. República des del primer moment, llei de transitorietat, procés constituent i desobediència al 155. Si aquest és el compromís, nosaltres no tan sols investirem el president que assumeixi aquest programa. Nosaltres estarem disposats a participar-hi assumint qualsevol responsabilitat i totes les conseqüències. En aquest govern el president Puigdemont o el vice-president Junqueras serien benvinguts, i tant! Només faltaria! Fotografia d’Oriol Bäbler —La CUP està més a prop de Junts per Catalunya que de l’esquerra d’obediència espanyola? —Si com a esquerra d’obediència espanyola entenem el Partit Socialista, sens dubte. —Si em referís al Partit Socialista, no hauria fet servir el mot ‘esquerra’… —Em demaneu per Podem i els comuns, doncs. Des del punt de vista republicà i del projecte de ruptura democràtica amb l’estat espanyol, sí. Si parlem de la voluntat de materialitzar la República en els termes que parlàvem ara, és evident que estem més a prop de Puigdemont i d’Esquerra Republicana que no de Podem o comuns. Hi insisteixo: des del punt de vista d’implementar el mandat de l’1 d’octubre i no tornar a la pantalla de l’estatut. En aquest sentit, estem més a prop d’Esquerra Republicana i de Puigdemont. I remarco Puigdemont. Una altra cosa és el PDECat. Però també tenim l’objectiu d’incidir tant com sigui possible perquè el parlament sigui majoritàriament republicà i que hi hagi un desplaçament a l’esquerra que ens permeti de legislar en termes republicans amb sensibilitat social. Des del punt de vista social, amb els comuns tenim moltes coincidències. Per això els demanem que se sumin a la revolta democràtica de ruptura amb el règim del 78. No perdem aquesta esperança. —La impossibilitat de fer aquesta política social des del marc autonòmic i constitucional és un fet demostrat. La posició dels comuns és per ignorància o per cinisme? —Jo crec que és més cinisme. Quan hi va haver la crisi del règim del 78, amb la crisi econòmica, l’esclat de la corrupció i la crisi de la monarquia, alguns sectors de les oligarquies de l’estat van decidir d’apuntalar el règim davant la caiguda del PP i el PSOE. I ho van fer pels dos cantons. Amb Ciudadanos per la dreta i amb Podemos per l’esquerra. Em sembla clar que, si bé Podemos neix del 15-M i d’una voluntat de canvi i transformació republicana de l’estat espanyol, és cert que alguns sectors de l’establishment hi veuen una oportunitat d’apuntalar el règim per compensar la caiguda del PSOE. I hi ha grups empresarials i mediàtics que són darrere de Ciudadanos i de Podemos. Si més no, facilitant-los el terreny i donant-los espais i oportunitats. Podemos s’ha mogut sempre amb aquest dilema: ser una força regeneracionista de l’estat per l’esquerra o ser una força que trenqui amb el règim del 78 com havien anunciat en el seu origen. Fotografia d’Oriol Bäbler —I comencen a resoldre’l? —Sembla que el viratge cap al regeneracionisme o el reformisme és clar. Es mouen ara en el terreny de la monarquia, de la constitució i l’estatut, i volen ser la força d’esquerres d’aquest statu quo. És inquietant. El trencament que han tingut a Podem a Catalunya diria que és precisament per això. Albano-Dante Fachin representa el discurs dels orígens i, malauradament, Domènech i companyia representen el discurs de readaptació. És una qüestió d’un cert cinisme. Ells saben perfectament que un referèndum pactat és impossible. El dictador ho va deixar tot lligat i ben lligat. La reforma constitucional de tipus federal o confederal és una possibilitat completament remota. Saben perfectament que això és inviable. I això és cinisme. Reforcen l’estat i l’statu quo. —Al principi ha sortit la vostra participació destacada a la Crida. Amb Jordi Sànchez i Àngel Colom, en vau ser les cares més conegudes. I ara Sànchez és a la presó. Què us fa pensar? —Em commou molt parlar d’això. Perquè em dol molt la seva situació. Amb les persones que venim de la Crida, encara que hem fet trajectòries molt diferents i que hem pogut tenir discrepàncies polítiques, hi ha una cosa que ens manté units i amb amistat. Quan veig el Jordi, ens sentim companys. Independentment de les diferències polítiques. Ara quan ens hem retrobat tota la gent de la Crida per defensar els Jordis, és com si fos ahir tot plegat. A mi em toca i m’afecta parlar d’això. El Jordi és una persona estimada i respectada. I em dol que estigui a la presó. Ell, en Jordi Cuixart, l’Oriol Junqueras i en Joaquim Forn. Em dol la seva situació. La de tots. Però amb en Jordi Sànchez la relació és especial. Des de la CUP, és evident, i jo personalment, faré tot el que calgui en cada moment perquè surtin com més aviat millor. No l’he pogut anar a veure encara. Hem intercanviat missatges per mitjà d’una persona que fa de pont. A veure si ens podem retrobar al parlament ben aviat.

Summary: Carles Riera: ‘Aquesta vegada no negociarem sobre els objectius, sinó sobre el punt de partida’


El grup dels Verds-ALE a l’eurocambra discutiran dimecres si admeten Carles Puigdemont i Toni Comín, així com a Clara Ponsatí després del Brexit. El comitè de conciliació creat per apropar posicions entre els ecologistes i l’Aliança Lliure Europea va decidir traslladar aquesta qüestió al primer punt en l’ordre del dia de la reunió amb tot el grup, segons fonts parlamentàries. Aquestes asseguren que si no hi ha un consens a favor de la seva entrada, es podria fer una votació on caldria una majoria absoluta per aprovar l’admissió de Puigdemont, Comín i Ponsatí. Amb setanta-quatre eurodiputats, els Verds-ALE són la quarta força política a l’eurocambra, però amb la sortida dels britànics aquesta setmana perdran una desena de membres. Eurodiputats dels Verds-ALE reclamen al grup que no ‘es giri d’esquena’ a Catalunya per ‘jocs de poder’

Summary: El grup dels Verds-ALE discutiran dimecres si admeten Puigdemont i Comín


Santa Margalida, un poble d’interior al nord-est de Mallorca on viuen menys de quatre mil persones (onze mil si hi comptem els nuclis costaners de Can Picafort i Son Serra de Marina), és el lloc on varen néixer el banquer Joan March (1880-1962) i l’intel·lectual Joan Mascaró (1897-1987). Aquests dos personatges són els protagonistes del darrer llibre de Sebastià Alzamora (Llucmajor, 1972), Reis del món (Proa). Tots dos varen ser personatges importantíssims del segle passat. Diu Alzamora: ‘No és que siguin de la mateixa illa, sinó del mateix poble. És un dels atzars que jo crec que no és atzar, sinó que a Santa Margalida hi deu haver alguna espècie d’energia que ho va fer possible. Sigui com sigui, des d’allà es projectaren de cap al món i foren reis del món. És clar que cadascú ho fou d’un món diferent.’ Ja és ben curiós que el personatge de Joan March no hagi estat protagonista de moltes més novel·les (cal recordar l’excepcional El banquer, de Núria Cadenes). La generació de novel·listes mallorquins que va començar a escriure a la fi dels seixanta i començament dels setanta no s’hi fixaren i els de després gairebé tampoc. Ha hagut de destapar-se el secretisme sobre el personatge amb bones biografies i estudis, i fins i tot documentaris, perquè pogués arribar una obra com la d’Alzamora. ‘Jo crec que ja no hi ha gens de por de parlar sobre March, com testimonien els llibres d’història i les biografies que se n’han fet, moltes i molt bones. Això fa que al llibre no hi hagi secrets perquè tots ja han estat revelats. Però no deixa de sorprendre’m que March hagi estat tan poc tractat a la ficció literària o cinematogràfica, i Mascaró encara més.’ Alzamora explica: ‘Mallorca encara ha de descobrir Joan Mascaró, una persona amb una obra que s’estudia a tot el món, un mallorquí universal, tot i que a Mallorca és poc estudiat.’ Qui és Joan Mascaró? Joan Mascaró i Fornés va ser un home singular que es destacava en molts aspectes, per exemple ser poliglot de molt jove. Va treballar de secretari al consolat britànic a Mallorca entre el 1916 i el 1920 i Joan March, del seu mateix poble, li va finançar l’estada a Anglaterra per estudiar. La va aprofitar bé per a llicenciar-se en literatura anglesa i llengües orientals a Cambridge. Va ser professor d’anglès a l’Institut-Escola de la Generalitat i de sànscrit a la Universitat Autònoma de Barcelona. El 1936, fugint de la mort a Mallorca, va anar a Anglaterra. El 1939 es va instal·lar a Cambridge, col·laborà en el Bulletin of Spanish Studies i fou un dels fundadors de l’Anglo-Catalan Society. Va traduir a l’anglès obres en sànscrit i pali, com els Upanishads, el Dhammapada i el Bhagavad-Gītā, i va tenir una relació especial amb els Beatles, especialment amb George Harrison, qui li dedicà la cançó ‘The Inner Light’. Mascaró fou també un actiu esperantista, llengua que va aprendre quan tenia dotze anys. Alzamora explica: ‘El llibre no revela res que no se sàpiga de cap dels dos personatges, perquè aquesta no era la intenció de la novel·la. M’interessava molt de veure d’una banda com s’havia mantingut l’amistat entre dues persones tan oposades en principi, dues personalitats que en teoria s’haurien de repel·lir, però que, per contra, varen mantenir una amistat real i sincera. Els motius d’aquesta amistat lliguen amb la segona intenció del llibre: indagar en el conflicte entre llibertat i poder. A força de mirar-los i d’estudiar-los, he arribat a la conclusió que el punt d’unió entre aquests dos homes és que cercaven la seva llibertat.’ La llibertat Allò que canvia radicalment en el cas dels dos homes és el concepte que cadascú tenia de llibertat. Per a Joan March, explica Alzamora, ‘la llibertat són els doblers i el poder i té la idea que, com més doblers tingui, més lliure serà, perquè ningú no li farà els comptes. Per exemple, hi ha un moment en què Franco li diu que no vol que entri a fer negocis durant la Segona Guerra Mundial, perquè Espanya era neutral. Però en March tenia negocis amb tots dos bàndols i li diu, textualment, que s’ocupi dels seus assumptes, que ell s’encarregarà dels propis. March no podia veure en Franco ni encara menys la República, que el va empresonar, però d’aquella manera, perquè ell entrava i sortia de la presó quan volia’. En canvi, per a Mascaró la llibertat ‘arriba per mitjà del coneixement i de l’amor. Pot semblar una idea ingènua, però no ho és gens, és una idea profundament revolucionària. Ell mira les religions, especialment l’hinduisme, però també les altres. I arriba a la conclusió que totes són formes de coneixement per a explicar el misteri de la vida humana, però també de la natura i del cosmos. Per tant, les religions, la ciència, la filosofia i la poesia no són incompatibles. A l’inrevés: són maneres de mirar de comprendre la natura humana i la natura de la natura; d’entendre el cosmos, de les galàxies més llunyanes a la vida com a fenomen infinit que es manifesta d’infinites maneres i al mig de la qual hi ha l’ésser humà amb tot el seu misteri’. Un dels moments especials de la biografia de Mascaró va ser la relació que va tenir amb els Beatles, especialment amb George Harrison. ‘Crec que s’ha magnificat una mica –diu Alzamora– i hi ha el risc de reduir Joan Mascaró a una anècdota amb els Beatles. El seu pensament i la seva obra són molt més grans. Tot i que s’ha de reconèixer que la trobada amb els Beatles és molt cridanera i d’una gran potència.’ La novel·la d’Alzamora supera de llarg les cinc-centes pàgines. ‘Necessàriament ha hagut de ser una obra extensa i un tour de force creatiu. Té l’extensió mínima que he necessitat. Havia de desenvolupar la història per poder entrar en els dos personatges, que no s’esgoten amb la novel·la ni de bon tros.’ La novel·la arrenca en un moment culminant de la relació entre els dos personatges: una reunió a Ginebra, al despatx de March, quan el banquer, per enèsima vegada, intenta que Mascaró entri a treballar definitivament per a ell i l’intel·lectual ho refusa per no perdre, precisament, la seva llibertat. Aquesta primera part, en què veurem algun moment important de la vida de March, com l’assassinat de Rafael Garau, el fill del seu soci i amant de la seva dona, el contraban o la venda d’armes als rifencs que les empraren contra els espanyols el 1921, per exemple. El narrador d’aquesta trobada entre els dos personatges és Emili Tramullas, director de la banca March i un dels seus col·laboradors més directes. La segona part del llibre se centra més en la figura de Mascaró, mitjançant la figura de la seva dona, Kathleen Ellis, que actua com a narradora i comença el 1962, l’any de la mort de March i l’any en què Mascaró es consagra com a gran intel·lectual en el món britànic gràcies a les seves traduccions del Bhagavad Gita. ‘Mascaró va tenir dos fills bessons, na Maria Coloma, que va néixer amb síndrome de Down, i en Martí, que va morir fa un grapat d’anys i que de jove s’havia sentit atret pels moviments juvenils del seu temps: el maig del 68, la primavera de Praga… A Londres va tenir contacte amb l’extrema esquerra, però també amb el consum d’alcohol i drogues que li afectaren la salut mental. Aquest drama també s’explica, el d’una eminència mundial casada amb una dona molt intel·ligent que es veu vivint a la seva ombra i tenint el problema dels fills.’ Perquè és clar, els reis del món també tenen les seves febleses.

Summary: Joan March i Joan Mascaró, retrat de dos mallorquins que foren ‘Reis del món’


La Comissió Europea (CE) ha anunciat que obriria una investigació per a determinar si el pla de nou milions d’euros previst per la Generalitat per a renovar la flota de l’aerolínia Air Nostrum compleix les regles de la Unió Europea. L’executiu comunitari vol determinar si aquesta injecció per a adquirir avions més sostenibles i eficaços viola o no la normativa en matèria d’ajudes estatals de la Unió Europea. Amb tot, Brussel·les ha aclarit en un comunicat que l’obertura de la investigació, que sorgeix d’una denúncia de Ryanair, ‘no prejutja de cap manera el resultat’ i que dóna a les parts l’oportunitat de presentar-hi al·legacions. El president de la Generalitat, Ximo Puig, ha manifestat la discrepància sobre la investigació i ha recordat que la qüestió aeronàutica és objecte de litigis històrics amb alguns dels operadors privats. Ha dit que l’objectiu és ajudar empreses valencianes a lluitar contra el canvi climàtic i en favor de la innovació. En un comunicat, la Generalitat ha assegurat que les ajudes van complir els requisits comunitaris i que són ‘similars’ a unes altres concedides per la Unió Europea i el Banc Europeu d’Inversions (BEI). També ha recordat que més d’una vegada la UE ha avalat l’efecte incentivador d’ajudes destinades a l’adquisició de vehicles amb estàndards ambientalment més elevats.

Summary: Brussel·les investiga els ajuts de la Generalitat per a renovar la flota d’Air Nostrum


T’escric des de casa, Toni, aixeco el cap i per la finestra puc veure el terrat de casa teva. Aquesta ciutat cada dia em sembla més estranya. Ja fa més de 180 matins que, quan miro els edificis des d’aquí, tinc la sensació que sóc estrangera i que hauré de tornar a casa aviat i que no sé on és casa meva. El dia que tu i jo ens vam conèixer vam ballar descalços el sirtaki a Ítaca, te’n recordes? Jo hi vaig arribar amb la motxilla després de moltes hores en autocar des d’Atenes i encara un ferri, us esperava al port de Kioni. Quan us vaig veure arribar de lluny, des del mar, em van venir al cap els versos de Kavafis que ara recordo sovint… Hem parlat moltes vegades d’aquell viatge, i tant, la vida de vegades et fa aquests regals. I quanta paciència que va tenir el Lluís d’aguantar-nos en aquell espai tan petit que va quedar envaït per la teva alegria i les nostres bromes de seguida. Potser és aquell mar, casa nostra, potser casa nostra són aquells amics amb qui vaig ser feliç tantes vegades i a qui dec tants i tants moments inoblidables, o potser casa nostra ha de ser només aquell lloc on simplement es respectin els drets fonamentals de totes les persones, encara que no sigui el mateix on ens van parir les nostres mares. Tu ara plantes roses grogues al teu jardí de l’exili, cadascuna amb el rètol i el nom de l’amic que te l’ha regalada. La Peònia que et vam comprar a Lovaina amb l’Ainara anirà just davant del banc de fusta, al costat de les plantes com cabelleres llargues de les tres bessones. Em vas jurar que viuria amb totes les seves flors malgrat el fred de l’hivern, i que el dia que tornessis, t’emportaries totes les plantes menys una, perquè alguna cosa teva quedarà per sempre a l’exili. En aquest jardí hi ha el teu carrer de Barcelona, les arrels profundes de tot allò que has hagut de deixar enrere, i també els nostres estius amb el Lluís al ‘bonic’ pel mediterrani, les llargues converses sobre política, Castellterçol, el piano de Verges a quatre mans, les excursions per Aigüestortes i les castanyades a la Garrantxa. Fins i tot hi ha l’últim sopar a casa teva, amb l’Edu, el Jaume i el Sergi, mentre al telenotícies hi sortia una imatge del rei que parlava de coses que tenien poc a veure amb la justícia i la llibertat, i molt a veure amb discursos repressius d’homes espantats que no tenen res de bo per a oferir. Seria absurd però fàcil creure que de les nostres esperances no en queden més que les engrunes, ara que no sabem ben bé on som, com tampoc no sabem ben bé qui som nosaltres, o més ben dit, qui érem abans de tot això. Potser nosaltres només som fills d’una generació que havia deixat enrere els llargs anys de la dictadura i les misèries viscudes pels nostres avis durant la guerra i la postguerra. Som els que vam tenir, a diferència d’ells, l’oportunitat de viure i créixer amb l’escola catalana, mentre apreníem millor que molts altres el català i el castellà, comparant les dues llengües en l’ortografia de cadascuna, utilitzant la lògica del llenguatge, amb els millors mestres, els que ens van ensenyar a estimar-les totes dues. Els mateixos mestres que van fer de nosaltres dones i homes lliures. Que ens van ensenyar a raonar en lloc de memoritzar i prou, a prendre partit i que la injustícia mai pogués deixar-nos indiferents. Nosaltres som el fruit d’aquesta escola. I la paradoxa és que, ara, aquells que si tornessis farien el possible per veure’t entre reixes, els demòcrates que no podien permetre de cap manera que votéssim, els que aplaudien que la policia ens llancés per terra a cops de porra per portar una papereta l’u d’octubre, aquests, acusen les nostres mestres d’adoctrinament només perquè han permès que a l’aula es pugui parlar de tot. Aquesta és la nostra història, i o bé se’ns esmicola el passat a les mans juntament amb les esperances de què et parlava, o bé per damunt de totes les estructures feixistes que se’ns han fet visibles d’entre les escletxes de no sé quin frau de transició, fem valdre entre tots els valors que vam aprendre de petits a l’escola, i deixem ben clar als qui no pensen com nosaltres que respectarem sempre el diàleg i la raó, però mai la força ni l’opressió, la que s’està utilitzant per defensar la unitat d’una Espanya que ja no reconec, malgrat estimar la seva cultura, la seva llengua i la seva gent. Érem al parlament tots dos el dia abans que marxessis a l’exili, jo hi vaig venir amb el meu pare, que em dóna molts records i petons per a tu. Diu el mateix que nosaltres, Toni, que seguirem, que defensarem fins a l’últim dia el dret a viure a la república, que es poden cometre errors, però de cap manera tantes injustícies, i que seguirem fins al final. Després de l’estiu a Ítaca en van venir molts més, sempre vivint el mar i la natura que ens envoltava amb la filosofia de convertir-nos en allò, en peix, alga, posidònia, liquen, sorra. Nus de tot, només les veles, el vent i l’amistat. El Lluís sempre deia, he navegat per molts mars, però el blau més blau barrejat amb turquesa l’he vist només a les Balears. Recordes el dia que a Menorca hi vas trobar una estrella de mar enorme de color vermell mentre ens capbussàvem? Perquè visqui amb els peixos, vas dir, i la vas tornar al mar. Hi he pensat molt, en aquella estrella. Tu també tornaràs a casa, Toni, amb la teva mare i el teu germà Pere, la Betona i tota la teva família, amb els teus amics, al teu carrer, perquè el vostre únic crim ha estat permetre al poble votar, i en conseqüència, per pura lògica, i sense que cap polític, jutge, rei ni policia pugui fer res per evitar-ho, som milers i milers de persones que no ens aturarem fins que es faci justícia. T’ho juro. Com va dir Màrius Torres a la seva estimada Mercè Figueras en una de les Cartes a Mahalta: no et trobo gens a faltar, perquè penso sempre en tu. Una forta abraçada, amic. Fins aviat. I visca la república!

Summary: ‘Roses grogues al jardí de l’exili’, carta de Sílvia Bel a Toni Comín


El canvi de govern a les Illes Balears ha implicat també un canvi en les formes, els objectius i el llenguatge dels membres del consell. Esperança Camps n’és un exemple (Twitter). La consellera de Cultura, Transparència i Participació atén amb naturalitat la petició de VilaWeb de conversar una estona sobre els desafiaments que encara en els àmbits de la seva competència. Llengua, mitjans de comunicació públics, cultura, participació i transparència són aspectes prou delicats després del pas del govern Bauzá, talment com un elefant en una cristalleria. Camps té l’ambició de refer tots aquests terrenys cremats. Ho explica a continuació. —Vau estudiar a Catalunya, heu treballat al País Valencià i feu política a les Illes, on vau néixer. Sou com una consellera dels Països Catalans. Expliqueu-nos aquesta història. —Als anys vuitanta, quan vaig estudiar la carrera, hi havia molt poques possibilitats per estudiar periodisme, i la més lògica era la UAB de Barcelona. Hi ha molta tradició a Menorca d’anar a estudiar a Barcelona. Quan vaig acabar la carrera, havia fet unes coneixences de companys valencians, era el 1988, em van dir que al País Valencià s’estava ‘posant en marxa una ràdio i una televisió pública i em van enviar els documents per a les oposicions. M’hi vaig presentar, les vaig aprovar i me’n vaig anar cap allà. He treballat allà, primer a Ràdio 9, després a la televisió , i he fet feina fins que em van fer fora arran de l’ERO. Enmig de tot això m’he fet novel·lista, i bé, aquest estiu, després de les eleccions i d’aquest canvi tan esperat en els dos territoris, em van cridar els amics de MÉS per Menorca per si volia assumir aquesta responsabilitat. I vaig dir que sí. —Com a independent, com es viuen aquestes primeres setmanes d’un govern de coalició? Us marquen molt la pauta els partits? Què fa un independent quan aterra en un govern de coalició? —Mira, quan em van cridar de MÉS em van dir que ho intentés fer el millor possible. Que el sentit comú que pugui tenir l’apliqui jo a les decisions que prendrem. A més, he tingut molta sort, perquè en el fons estem construint aquesta conselleria, en realitat no existia: cultura estava afegida a educació, transparència i participació no existia, ho estem construint amb un equip de gent molt especialitzat. I encara més poètic: saps on es troba la conselleria? —Digueu. —En unes oficines que hi ha al Palma Arena. Idò, això és molt poètic. El símbol de l’opacitat dels darrers governs del PP. A pocs metres hi ha la conselleria, amb tot de gent jove fent feina. Cada dia, quan arribam a fer feina, veim aquest monstre d’oficines amb les prestatgeries encara buides i pensam: Som aquí per fer alguna cosa diferent del que s’ha fet fins ara. I en realitat és això. Som tots independents, gent que tenim ganes de fer feina, i de posar en marxa aquesta maquinària. Anam contents al consell de govern, amb molta il·lusió. —Vau viure en pròpia pell el tancament de RTVV, i ara com a consellera sou responsable d’IB3. Quin model de mitjans públics voleu impulsar? —Un dels motius pels quals la gent de MÉS em va oferir aquest càrrec era per això. Van considerar que tenia l’experiència de Canal 9. Ara és una situació un poc estranya, en què el model lingüístic no s’adapta a cap llibre d’estil ni a cap model ni acadèmia ni res, és a dir, que el model lingüístic d’IB3 s’ha de canviar de dalt a baix. Ja hem fet el primer pas: hem anat a la Universitat i hem tractat sobre l’autoritat lingüística, que l’ha de tenir l’acadèmia, la universitat. —També cal resoldre alguns aspectes institucionals a IB3… —Sí, i tant. Dels nou membres del consell de direcció, sis tenen el càrrec caducat des del mes de març i no s’ha renovat. Tots nou eren del PP, i això és una irregularitat. Per tant, jo crec que els polítics han de llevar les mans de les televisions i els eraris públics. Per tant, des del govern demanem als partits del parlament consens. Que es posin d’acord, primer, per posar ordre institucional per triar un nou consell de direcció i un nou director, que es compleixin les normes bàsiques de normalitat i pluralitat. Jo crec que els polítics han de llevar les mans de les televisions i els eraris públics. —Aquests han de ser els criteris bàsics per al nou model? —S’ha de fer un nou model de ràdio i televisió que garanteixi la pluralitat, que sigui una ràdio de totes les illes, perquè si bé IB3 no ha arribat a ser un monstre com Canal 9, però IB3 té un problema, que no és un problema si li sabem treure partit, és que és un territori petit però dividit en illes. Cada illa té una idiosincràsia diferent i al mateix temps formen part d’un mateix. i això s’ha de gestionar molt bé. IB3 ha de servir per vertebrar les Illes, justament. Com a espectadora, ara per ara em fa l’efecte que no compleix aquest paper. És una de les coses que hauríem de fer. —Hi ha molta feina a fer… —D’una altra banda, els serveis informatius els porta una productora externa. Em fa l’efecte que els serveis informatius ha de formar part del cor, del nucli, d’una televisió pública, i han de tornar a la direcció de la radiotelevisió pública. I ha de ser una RTVV despolititzada, és a dir, amb els polítics fora de la TV, amb criteris tan bàsics com els periodístics. Un conseller no ha de sortir a la tele perquè ha fet una inauguració, per exemple. —Una de les primeres decisions que heu pres és el reingrés a l’Institut Ramon Llull. Què n’espereu de reconnectar-vos-hi? —Ho has dit molt bé: reconnectar. És el que dèiem abans de l’aïllament. Em sembla que l’IRL, a hores d’ara, és una institució que està molt ben assentada i fa una feina molt reconeguda de difusió a l’estranger i, per tant, que els nostres creadors han de tenir una veu en plena igualtat amb els altres creadors de l’àmbit lingüístic català, no poden estar aïllats i fer la guerra per la nostra banda. Si unim esforços, si anam junts a l’exterior, ens reforçam els uns als altres. Em sembla que això és fonamental. —Aquesta última legislatura s’ha parlat molt del desballestament de l’educació, però en quin estat trobeu la indústria cultural, la creació, els artistes, les associacions… En quin estat està la cultura després del pas de Bauzá? —Els creadors hi són. El que passa que, tal vegada, no tenen el ressò ni el suport institucional que haurien hagut de tenir. Justament tenen tradició de saber navegar molt bé contra el poder establert. No crec que ningú hagi deixat de pintar, escriure, per tenir el govern que tenim. Probablement, la gent ha deixat de publicar o han tingut menys espais per exposar la seva obra, o els grups de teatre han tingut menys espais per a representar. Però la gent ha continuat creant. Hi són, només hem d’intentar treure’ls a la superfície i enllustrar-los. És una de les coses que farem des de la direcció general de Cultura. Mostra a la gent que aquí hi ha gent molt interessant que fa coses molt interessants. —La llengua ha rebut atacs forts de l’anterior govern, a través de l’educació però també en general. Quins àmbits cal actuar de maner prioritària? —Per començar, tenim una direcció general de política lingüística que abans no hi era. Una de les primeres decisions amb què es treballa és el canvi de la llei de funció pública. L’anterior govern va reformar-la perquè el català no fos requisit, això és duríssim. És com dir que el català no serveix per a res. Si l’arracones de la funció pública és que és prescindible. Per tant, una de les primeres mesures que els serveis jurídics ja estudia. —Hi ha altres àmbits d’actuació prioritària? —Sí. Per exemple, la llei de comerç. Ja sabem que som una comunitat eminentment turística, que vénen de tot el món i que els establiments turístics, els comerciants, han de poder posar cartelleria en anglès, alemany o castellà. Però també en català. Perquè si parlam de la cultura com a font d’atracció turística, els visitants tenen dret de sabre que t’atendran en qualsevol llengua i que seran atesos perfectament però també que aquí hi ha una llengua i una cultura diferent de l’espanyola. Només amb això ja farem molt de camí. —També teniu, entre les vostres funcions, participació i transparència. En l’acord de govern es preveu l’aprovació d’una llei de transparència i bon govern… —És fer evident que governarem d’una altra manera. Volem incidir sobretot en la publicitació (ús dels cotxes oficials, agendes dels consellers… els ciutadans tenen dret a sabre amb qui es reuneixen o s’entrevisten els consellers per després saber com es prenen les decisions. És una cosa complicada, ho sabem, però també és un repte. Si aconseguim això, els polítics podrem recuperar una mica del crèdit que els ciutadans ens han llevat amb tanta raó. —La transparència és una de les armes que tenen els països per fer front a la corrupció. Precisament venim d’una sèrie de casos que han posat sobre sospita la classe política. —Sí, porta a la generalització que tots els polítics són iguals. Em sembla que des d’aquesta conselleria hem d’intentar és demostrar que no tots els polítics són iguals. Al mateix temps, l’acord de govern també preveu una oficina d’anticorrupció. No es podrà fer de seguida, però ja hi treballam. —L’acord de govern també diu que es vol impulsar la llei de consultes. De quina mena de consultes? —Sincerament, no hem tingut temps de mirar-nos-ho encara. Però sobretot als consells insulars, que són els qui prenen les decisions més pròximes als ciutadans. Seria una llei que afectaria consells insulars, però de moment, la direcció general de transparència està treballant per posar en marxa, primer, el portal de transparència, i la resta vindrà més endavant. En tan pocs dies no hem tingut temps. —Sou autora d’unes quantes novel·les, no sé si aquest paper com a consellera interromp temporalment la vostra tasca d’escriptora o podreu fer-ho però des d’una perspectiva diferent… —Ara hi ha moltes coses que passen per davant de la literatura, però jo normalment quan escric tenc molt poca imaginació, de manera que cont coses que m’han passat o que pens que m’han passat. M’imagín que quan s’acabi aquest parèntesi tindré moltes històries per a contar.

Summary: Esperança Camps: ‘IB3 ha de servir per vertebrar les Illes’


Vistes al mar i música. Aquesta és la combinació que proposa durant quatre dies el Jazz Festival de l’Estartit, a la Costa Brava. A partir d’avui i fins diumenge, la plaça del passeig del Molinet, just davant de les illes Medes, es convertirà en l’escenari d’aquesta festa musical. El sisè cicle s’estrena aquest vespre amb l’actuació d’una de les llegendes vives del jazz: Charles McPherson, icona del bebop. A les 22.00 pujaran a l’escenari Joshua Redman (saxo), Ron Miles (trompeta), Scott Colley (contrabaix) i Dave King (bateria), que presentaran Still dreaming, un tribut a la lliure inspiració i l’esperit fantasiós del gran saxofonista Ornette Coleman. Els concerts continuen divendres amb la jove Tonina Saputo. La contrabaixista i cantant, de qui Obama va dir que era la seva intèrpret preferida, versionarà diversos boleros. El segon concert de la nit anirà a càrrec d’un dels grans noms d’enguany, el vocalista americà Jose James, qui retrà homenatge a un dels músics que més l’ha influenciat, Bill Withers. Dissabte, la música feta des d’aquí serà la gran protagonista. En el primer torn, a les 20.00, els assistents podran gaudir de Lluc Casares, guanyador del Premi Enderrock al millor disc de jazz amb Outside in Music. Aquesta vegada, presentarà el seu segon disc, Sketches overseas, enregistrat a Nova York. Després tocaran Stochelo Rosenberg i el Biel Ballester Trio, que portaran el seu gipsy jazz al passeig del Molinet. L’holandès Stochelo Rosenberg, considerat un dels millors guitarristes del món, tocarà amb el trio que formen el guitarrista mallorquí Biel Ballester, juntament amb Leo Hipaucha, a la guitarra rítmica, i Oriol González, al contrabaix. El cicle posarà el punt final diumenge amb l’actuació de Rita Payés Quartet i The Golden Gate Quartet. Rita Payés és una jove trombonista formada a la Sant Andreu Jazz Band, que proposa un projecte ple de tendresa amb el disc Imagina. El trombó de la Rita es deixarà acompanyar a ritme de bossa nova per la guitarra clàssica que tocarà la seva mare. Finalment, la clausura del festival anirà de la mà de The Golden Gate Quartet, una veritable institució de la música gospel amb més de vuitanta anys d’història.

Summary: Música vora el mar, la proposta del Jazz Festival de l’Estartit


Òmnium Cultural, l’ANC, Drets i la Plataforma Pro Seleccions Esportives Catalanes han fet una crida perquè els afeccionats del FC Barcelona es vesteixin de groc per assistir al partit entre el Barça i el Madrid. ‘Tenyim el clàssic de groc per fer visible el clam “llibertat presos polítics” al Camp Nou i arreu. La llibertat no és cap delicte!’, diuen. La iniciativa arriba després que la policia espanyola requisés samarretes grogues i estelades als afeccionats del Barça abans de la final de la Copa del Rei, que va disputar-se el dissabte 21 a l’estadi Wanda Metropolitano de Madrid. El ‘clàssic’ es disputa diumenge a les 20.45, però enguany és descafeïnat perquè el conjunt blau-grana ja és campió de lliga. 🎗Aquest diumenge, omplim el clàssic de groc i cridem ben fort #llibertat!Tothom amb samarreta groga al camp i tenyim-lo de groc!⚽💛#CampNouGroc #RepúblicaÉsLlibertat pic.twitter.com/uzHoDE7YLl — Assemblea Nacional (@assemblea) May 4, 2018

Summary: ‘Vesteix de groc. És un clàssic!’: Les entitats criden a omplir el Camp Nou de groc pel partit entre el Barça i el Madrid


El candidat pel Partit Republicà a la Casa Blanca, Donald Trump, s’ha disculpat aquest dijous pel seu comportament que ha mostrat durant la campanya presidencial, davant de centenars de seguidors congregats en Charlotte, a l’estat de Carolina del Nord. ‘Hi ha vegades que a l’ardor del moment i parlant sobre moltes coses, un no elegeix les paraules correctes o diu el que no ha de dir’, ha reconegut el magnat, qui durant la campanya ha aixecat nombroses polèmiques. ‘Jo he fet això’, ha assenyalat, segons la transcripció de la seva intervenció en la cadena CBS. ‘I ho cregueu o no, ho lamento’, ha afegit. Els seguidors de Trump han respost donant-li un gran aplaudiment. ‘I ho lamento, en particular quan he provocat danys personals’, ha continuat, sense posar cap exemple concret de declaració polèmica per la qual es disculpa. El magnat ha recordat que ‘hi ha molt en joc’ en aquest moment per consumir-se amb ‘aquestes qüestions’ però ha assenyalat ‘una cosa’ que sí pot prometre: ‘Sempre us diré la veritat’, ha postil·lat. Ha afirmat que en ocasions pot ser ‘molt honest’, i ha aprofitat aquesta afirmació per reprendre els seus atacs contra el seu rival, la demòcrata Hillary Clinton, a la qual ha definit com ‘exactament l’oposat’. ‘Ella mai diu la veritat’, ha criticat. Trump ha pronunciat aquestes declaracions tan sols uns dies després que, en una entrevista amb la cadena WKBT a Wisconsin afirmés que no volia canviar. ‘No vull canviar. Vull dir, cadascun ha de ser un mateix. Si comences a canviar, no ets honest amb la gent’, ha assenyalat.

Summary: Donald Trump es disculpa pel seu comportament en campanya


El Partit Socialdemòcrata de Finlàndia (SDP) ha estat la formació més votada en les eleccions legislatives de diumenge amb un 17,7 per cent dels vots, amb prou feines dues dècimes per davant de l’ultradretà Partit dels Finlandesos, abans coneguts com a Vertaders Finlandesos. Els vots del SDP es tradueixen segons les projeccions en 40 del total de 200 escons del parlament finlandès, mentre que el Partit dels Finlandesos controlarà 39 escons (el 17,5 per cent dels suports). Els comicis han ofert un parlament molt fragmentat. De fet, és la primera vegada en la història del parlamentarisme finlandès que cap partit no supera un 20 per cent del suport popular. Mikko Kärnä, elegit diputat per Lapònia al parlament de Finlàndia Per darrere d’aquests dos partits se situa el conservador Partit de la Coalició Nacional (NCP), amb un 17 per cent dels vots i 38 escons; i el Partit del Centre de Finlàndia del primer ministre sortint, Juha Sipilä (13,8 per cent i 31 escons), unes dades corresponents al 100 per cent de l’escrutini. L’ecologista Lliga Verda ha obtingut un 11,5 per cent dels vots i 20 escons i l’Aliança d’Esquerra s’ha situat en el 8,2 per cent dels vots i 16 escons. Per darrere hi ha el Partit Popular Suec de Finlàndia (4,5 per cent i 9 escons) i el Partit Cristianodemòcrata (3,9 per cent i 5 representants). Reforma Blava, una escissió del Partit dels Finlandesos, en canvi s’enfonsa i amb prou feines aconsegueix un 1 per cent dels vots. Els altres dos escons per sumar els 200 del parlament han anat a parar a altres candidats. La participació ha estat del 72 per cent. Aritmètica difícil Amb aquestes dades, el parlament estarà molt fragmentat i seran necessàries unes àmplies aliances per aconseguir un govern estable, encara que els socialdemòcrates semblen disposats a intentar-ho després de la seva històrica victòria. ‘La reforma contra l’atur i l’educació seran les prioritats del govern que lideri el SDP. També els impostos’, ha afirmat el líder del SDP, Antti Rinne, després de declarar-se vencedor dels comicis. ‘Per primera vegada des del 1999 som el partit més votat de Finlàndia. El SDP és el partit del primer ministre’, ha asseverat Rinne, de 56 anys, davant dels seus seguidors a Hèlsinki. El líder dels socialdemòcrates podria tenir opcions per formar govern atesa la negativa dels líders de les principals formacions a pactar amb la ultradreta. Els aliats naturals del SDP serien els ecologistes i l’Aliança d’Esquerra. El líder ‘verd’, Pekka Haavisto, ha destacat que són els millors resultats de la història per al seu partit: ‘És una tarda molt emocionant per als ‘verds”, ha apuntat. Des de l’Aliança d’Esquerra, Li Andersson ha manifestat ja la seva disposició a rebre una invitació del SDP per obrir negociacions per a la formació d’un govern de coalició quan s’encarregui als socialdemòcrates la formació de govern. Entre les tres formacions d’esquerra sumarien 76 dels 200 escons, mentre que la dreta i la ultradreta sumarien 69 seients, la qual cosa convertiria a l’ara governant Partit del Centre en la clau de la governabilitat. Davant d’aquesta situació, la ultradreta destacava els seus bons resultats. ‘Estem oberts a col·laborar, però no a qualsevol preu’, ha assenyalat el líder del Partit dels Finlandesos, Jussi Halla-aho. Per a Jussi Halla-aho, aquest resultat és ‘fantàstic tenint en compte les enquestes de fa quatre mesos’. Per la seva banda, un portaveu del governant Partit del Centre de Finlàndia, Kimmo Tiilikainen, ha reconegut la derrota sense pal·liatius. ‘No li donem més voltes. És una derrota clara’, ha assenyalat.

Summary: Els socialdemòcrates s’imposen per un marge estret a la ultradreta en les eleccions de Finlàndia


Respon VICENT J. MARTÍNEZ: La Lluna està en òrbita al voltant de la Terra i al mateix temps rota sobre el seu propi eix. El motiu que la Lluna sempre ens mostre la mateixa cara és que el temps emprat a completar un gir entorn del seu eix és el mateix que el temps necessari per a completar una òrbita al voltant de la Terra. Si la Lluna no rotara sobre si mateixa o ho fera a un ritme diferent mostraria gradualment tota la seua superfície: la cara visible i la cara oculta. La coincidència entre tots dos períodes (el de rotació i l’orbital) es coneix com a rotació síncrona i no és una casualitat: es deu a l’acció de la gravetat. Tothom sabem que l’atracció gravitatòria de la Lluna sobre la Terra és la causa principal de les marees que observem en els nostres oceans. Quan es va formar la Lluna, aquesta girava entorn del seu eix més ràpidament que ara (i estava molt més a prop). La Terra sortia i es ponia sobre l’horitzó lunar i la Lluna experimentava les forces de marea induïdes per la gravetat terrestre. L’escorça lunar pujava i baixava segons es donara marea alta o baixa, generant-se una fricció que va anar frenant a poc a poc la velocitat de rotació de la Lluna fins a fer que el seu període de rotació coincidira amb el seu període orbital. Aquest procés es coneix com a acoblament de marea. Avui, des de la cara pròxima de la Lluna a la Terra, el nostre planeta no ix ni es pon. Podeu llegir més Perquès en la web de Mètode. Vicent J. Martínez és catedràtic d’Astronomia i Astrofísica de la Universitat de València. Què és Mètode?

Summary: Per què sempre veiem la mateixa cara de la Lluna?


El conseller d’Interior Joaquim Forn ha demanat a JxCat i ERC que ‘abandonin les estratègies partidistes i el tacticisme’ i treballin per la ‘mateixa unitat d’acció’ de l’1-O. En la seva compareixença a la comissió d’investigació del 155 al Parlament, Forn ha dit que dilluns va ser ‘un dia trist’ en què l’independentisme no es va agradar a ell mateix en el ple en què Quim Torra ja no tenia l’acta de diputat. ‘Fa gairebé 27 mesos que soc a la presó i em sento amb el dret i l’obligació de dir que tornem a posar el país al centre del debat polític i que abandonem estratègies partidistes i tacticisme’, ha reblat. En aquesta línia, ha avisat que ‘el que està en joc és massa important i una part de la societat tens demana unitat’. ‘Hem arribat més lluny que mai, som més gent que mai i no tenim dret a malmetre tot el que hem guanyat’, ha conclòs. En la seva intervenció, Forn ha denunciat que l’aplicació del 155 va ‘escapçar’ el Departament d’Interior perquè va aturar molts projectes i ha assegurat que va suposar un ‘atac acarnissat’ als Mossos d’Esquadra.

Summary: Forn reclama a l’independentisme que abandoni ‘les estratègies partidistes’


Cinc dies abans del primer d’octubre de 2017, el 25 de setembre (25-S) el Kurdistan meridional va fer el referèndum d’independència. La participació va ser superior al 70% i més del 90% van votar a favor de la independència. Va ser un dia de celebració: la gent va acudir als centres electorals vestida amb la roba tradicional. Els balls no van faltar als carrers de les ciutats. Ningú no sabia que portaria conseqüències greus i perilloses a la regió i que s’acabaria el control de ciutats importants com Kirkuk. A més, va enfrontar els dos partits dominants, el Partit Democràtic del Kurdistan (KDP) i la Unió Patriòtica del Kurdistan (PUK). El llavors primer ministre iraquià, Haidar Al-Abadi, va enviar a la ciutat en disputa de Kirkuk el seu exèrcit entrenat pels Estats Units i milícies xiïtes aliades de l’Iran (Haixd al-Xabi) per expulsar-ne els kurds i va ordenar de recuperar més territoris ocupats pels kurds el 2014, quan l’exèrcit iraquià va sortir fugint de l’avenç de l’autoproclamat Estat Islàmic (EI). Els peixmergues, combatents kurds, no van prestar resistència a l’arribada de les forces iraquianes. En una entrevista a Aljazeera, el president de la Regió Autònoma del Kurdistan, Massud Barzani, va acusar el PUK de ‘traïció’ per haver retirar els seus peixmergues de la província petroliera de la qual el govern d’Arbela extreia percentatges elevats dels seus ingressos. L’ocupació de Kirkuk, ‘Jerusalem i cor del Kurdistan’, segons Barzani, va causar la fugida de milers de civils kurds. Les milícies de Haixd van cremar la bandera kurda més d’una vegada i el governant de Kirkuk va ser substituït per un àrab. El govern de Bagdad va imposar un embargament de cinc mesos als vols internacionals dies després de la consulta, considerada inconstitucional. Tot i així, Al-Abadi va ordenar el tancament dels aeroports internacionals. Juntament amb Bagdad, Ankara i Teheran van imposar un blocatge aeri al Kurdistan meridional. A més, l’Iran en va suspendre la importació i exportació de derivats petroliers i Turquia va afirmar que, per aquests afers, només hi negociaria amb el govern iraquià. Tots dos països van fer maniobres militars a les fronteres amb la regió autònoma kurda, cosa que amenaçava la seguretat dels milers de persones que hi vivien. La consulta d’autodeterminació va ser ‘il·legítima’ segons Turquia i l’Iran, que es van afegir a Bagdad. En aquests dos països viuen més de 26 milions de kurds, segons càlculs conservadors. Ankara i Teheran temien que les aspiracions independentistes dels kurds meridionals es contagiessin als seus nacionals d’aquesta minoria ètnica. Conseqüències polítiques i administratives El president Massud Barzani va dimitir després del referèndum. ‘El meu objectiu final era fer el referèndum i això ho vaig fer gràcies a la força de la nostra gent’, va dir en la carta de dimissió. Va ser l’únic canvi polític. El primer ministre, Netxervan Barzani, va mantenir el càrrec i el funcionalment de la majoria de les administracions no es va enfrontar a cap entrebanc. ‘El Parlament del Kurdistan es va reunir amb normalitat l’octubre del 2017 per debatre la situació de la regió després del referèndum’, assegura l’analista kurd Bakhtiyar Gorran en una entrevista. ‘Les coses es van calmar per pressions internacionals, especialment de França i els Estats Units’, afegeix Gorran. Tret d’Israel, tots els països principals de la regió i del món van expressar preocupacions serioses sobre el moviment independentista, dient que agreujaria els problemes de l’Irac en un moment en què encara lluitava contra l’EI. De fet, entre els partits kurds principals hi va haver desacord, però només per la data, perquè PUK demanava de posposar la consulta. El Kurdistan meridional va congelar els resultats del plebiscit i la contundent victòria del sí per detenir la intervenció militar de Bagdad i obrir la via del diàleg. ‘Els dirigents kurds van dir que utilitzaran els resultats del referèndum quan Bagdad no compleixi les seves obligacions envers la població kurda’, explica Gorran. Tant a l’Irac com al Kurdistan meridional es van fer eleccions parlamentàries en les quals el PDK va obtenir resultats importants. ‘Va haver-hi més d’una reunió entre dirigents kurds i iraquians per a debatre temes pendents’, afegeix Gorran. ‘El PDK va tenir un paper molt important en la formació del govern central iraquià’, diu Gorran. Les conseqüències van ser molt greus per als kurds, però cap polític no va ser detingut. Tampoc no va haver-hi exiliats ni judicis. El Parlament del Kurdistan va estar tancat uns quants mesos fins a les eleccions del setembre del 2018. El 14 i el 15 de febrer el PDK es va reunir amb partits de l’oposició per decidir una data per a la formació del nou govern kurd, pendent encara pel nomenament del nou governador de Kirkuk. I molt aviat, segons mitjans kurds, el parlament tornarà a obrir les portes. La regió del Kurdistan meridional, al nord de l’Irac, és autònoma i independent de facto des de la guerra del 1991 i gaudeix del seu exèrcit, els peixmergues. És una de les quatre regions històriques del Kurdistan juntament amb el Rojava, a Síria; el sud-est de Turquia i el nord-oest de l’Iran.

Summary: L’Irac no va perseguir els polítics kurds després del referèndum


El faristol instal·lat per l’Ajuntament de Barcelona davant de la prefectura de la policia espanyola de la via Laietana que recorda les tortures franquistes ha aparegut cremat. El grupuscle feixista Los de Artós ha reivindicat l’acció a través de Twitter, dirigint-se directament al primer tinent de batllia, Gerardo Pisarello. ‘A Barcelona sempre succeeixen coses molt sorprenents’, han ironitzat incloent fotografies de l’abans i del després amb les etiquetes de ‘Els carrers mai més seran vostres’, ‘Visca la Policia Nacional’ i ‘Visca la Guàrdia Civil’. La batllessa, Ada Colau, ha avisat que l’ajuntament tornarà a col·locar la placa tants cops com calgui, i més ara que un grup ‘feixista’ l’ha atacat. ‘Ho farem encara amb més convicció i respecte’, ha dit. Colau ha subratllat que haver col·locat aquest faristol ha servit perquè es fessin públics els relats de centenars de víctimes de ‘terribles tortures’ durant el franquisme. Pisarello, per la seva part, ha avisat que és ‘inútil que intentin silenciar la memòria’. ‘Restaurarem la placa i investigarem els responsables’, ha dit, fent referència al ‘grupuscle ultra’ que ha reivindicat l’atac. Fonts municipals han explicat a l’ACN que ja s’ha demanat una còpia del faristol per tal de reposar-lo. També s’ha donat l’ordre als serveis jurídics per presentar la corresponent denúncia als jutjats, que incorporarà la petició perquè la policia aporti les imatges de les càmeres de vigilància de la prefectura. Los de Artós ja va intentar treure el llaç groc de la façana de l’Ajuntament de Barcelona i del Palau de la Generalitat quan encara estaven penjats. L’Ateneu Memòria Popular ha convocat una concentració de rebuig davant de la prefectura a les 18.00. 👥 Fem una crida a participar en la concentració de rebuig aquesta tarda a les 18 hores al 43 de Via Laietana. Micro obert per a que les víctimes de tortures expressin el seu testimoni i diguin ben ben fort: #AquíEsVaTorturar🌹#CuentaseloAMejias pic.twitter.com/UFQQlR1iVC — Ateneu Memòria Popular (@Ateneu_Memoria) March 28, 2019

Summary: Cremen el faristol que recorda les tortures franquistes a la prefectura de la policia espanyola


El portaveu dels comuns al congrés espanyol, Jaume Asens, ha explicat avui que preveien de portar la proposta de referèndum d’autodeterminació a la taula de negociació. En un primer moment, en una atenció als mitjans, Asens havia dit que els comuns, com que és previst que formin part del govern espanyol, hi portarien el referèndum perquè forma part del programa electoral amb què van concórrer a les eleccions espanyoles. Tanmateix, En Comú Podem ha corregit el seu cap de llista i ha dit que la defensa del referèndum d’autodeterminació no es faria a la taula de governs, com havia dit ell, sinó a la taula de partits que la formació proposa per a tot l’estat espanyol i que no està constituïda.  Llegiu l’acord entre el PSOE i ERC, íntegre Asens també ha dit que els comuns anirien a la reunió amb una posició flexible i ha prioritzat abans que la ciutadania de Catalunya voti en una consulta allò que s’acordi a la mesa de negociació. Així mateix, Asens ha aplaudit l’acord entre PSOE i ERC perquè ‘s’imposa el diàleg i es deixa enrere la judicialització’.

Summary: Els comuns portaran a la taula de negociació la proposta d’un referèndum d’autodeterminació


La consellera de Cultura de la Generalitat, Laura Borràs, ha dit que amb motiu del primer aniversari del referèndum de l’1 d’octubre el Centre d’Arts Santa Mònica es convertirà en un memorial temporal de l’1 d’octubre amb l’exposició ’55 urnes per la llibertat’, que s’ha pogut veure a Brussel·les i Perpinyà, i que a més incorporarà cartes enviades als presos polítics, que posen en relleu, ha dit, ‘un moviment col·lectiu molt potent’. La consellera ha remarcat que es commemorarà aquell dia perquè va ser una experiència de comunitat i una vivència de poble ‘brutal i amb certa màgia, on es va vincular la voluntat popular amb la voluntat política’. ‘Vam rebre cops. És evident que necessitem rememorar-ho i no gosaré dir celebrar-ho però sí recordar-ho i aprendre’n les lliçons’, ha dit la consellera, que també ha citat el primer aniversari aquest dijous de la manifestació davant la Conselleria d’Economia que va portar a presó els líders sobiranistes Jordi Cuixart i Jordi Sànchez. Ha lamentat ‘la tergiversació de les paraules i els relats’, que van posar sobre la taula una violència que no va existir. ‘Vivim en la gestió d’aquest despropòsit col·lectiu’, ha dit Borràs. I ha afegit: ‘Cal tenir el retrovisor posat per no oblidar tot el que ha passat i creure que es viu en normalitat, en una, a parer seu, inacceptable regressió dels drets’. Esperant la reunió amb Guirao D’altra banda, Borràs ha dit que s’ha d’esperar la data d’una reunió que ha de tenir lloc des del Govern espanyol per abordar els greuges sobre la taula, i ha assenyalat: ‘Si veiem la regressió de la intervenció de l’Estat (en els equipaments catalans), una certa independència ja ens l’han concedida, però la voldríem completa’. La consellera ha apuntat que: ‘Si som espanyols per a les coses dolentes, també per a les bones’, i ha instat a treballar per aconseguir millores mentre no s’aconsegueixi la independència. Sobre el pressupost del seu departament, ha citat que s’està en la ‘pròrroga de la pròrroga’ i que, el 2015, Cultura va tenir 240 milions d’euros, mentre que deu anys abans era de 420 milions, la qual cosa comporta un dèficit estructural per a la cultura.

Summary: El govern instal·larà a l’Arts Santa Mònica un ‘memorial’ temporal de l’1-O


La manifestació independentista de la Diada, per vuitè any seguit, ha tornat a ser multitudinària. Desenes de milers de persones han omplert la Gran Via i la plaça d’Espanya de Barcelona, amb els carrers adjacents, i han clamat per la unitat estratègica, per la independència i per la llibertat dels presoners polítics. Manifestants de tot el país s’han concentrat en el primer acte contra la sentència que vindrà del Tribunal Suprem espanyol. ‘Molta decepció, però no per això ens aturarem’ | Crònica d’Andreu Barnils La guàrdia urbana de Barcelona hi ha comptat 600.000 manifestants, la xifra més baixa d’ençà de la manifestació del 2012. L’ANC, que no ha donat mai xifres, assegurava poques hores abans que les inscripcions s’havien enfilat fins a 450.000 persones. De fet, la plaça d’Espanya ha presentat una imatge sorprenentment mig buida, tot i que el lleuger descens de l’assistència no n’és pas l’única explicació. En aquesta diada, els manifestants també han mostrat descontentament –vegeu aquest retrat d’Andreu Barnils– amb els dirigents independentistes, exclosos de la zona reservada de l’ANC. Avui, s’han hagut de dissoldre entre la gent, tal com ha recollit Odei Etxearte en aquesta crònica. La manifestació ha tornat a deixar unes fotografies espectaculars del moviment independentista, que fins fa pocs anys no tenia el suport social que ha adquirit darrerament.  Les imatges més espectaculars que ens deixa la manifestació de la Diada Els discursos més aplaudits de l’acte han estat els d’Elisenda Paluzie, presidenta de l’ANC; Marcel Mauri, vice-president d’Òmnium; i Lluís Llach, que comanda el debat constituent. Llach ha fet una crida a sorprendre l’estat espanyol bastint la futura república en el debat constituent i desobeint-lo. Mauri, en una intervenció vehement, ha reivindicat la diversitat de Catalunya i ha advertit el govern espanyol que incomplirà el dictamen de l’ONU si no allibera els presoners polítics. Per acabar, Paluzie ha assegurat que calia demostrar a l’estat espanyol i també els polítics independentistes que la lluita per la independència continua endavant i ha reclamat de no cedir al xantatge i a la repressió. Fotografia: Albert Salamé.Fotografia: Albert Salamé. Quan s’ha acabat l’acte, el Tsunami Democràtic ha desplegat per sorpresa dues pancartes a les torres venecianes de la plaça d’Espanya. ‘Organitzem la resposta a la sentència’ i ‘#TsunamiDemocràtic’, deien les pancartes, penjades per voluntaris del cos de bombers.  Imatges aèries de la manifestació de la Diada Les entitats també han fet actes al matí. L’ANC havia organitzat la fira Eines de País, que ha estat plenament reeixit, amb centenars de persones que han canviat de companyia. Òmnium Cultural havia convocat els partits, sindicats i entitats en un acte unitari per a exigir l’absolució dels presoners polítics, en una fotografia que ha aplegat l’independentisme i els comuns. També ERC ha fet un acte amb parlaments d’alguns dels seus dirigents principals, entre els quals Marta Rovira, que ha dit que els catalans ‘s’hauran d’aixecar’ quan sortirà la sentència del Suprem. El president de la Generalitat, Quim Torra, ha dit que la Diada era la primera resposta a la sentència. Vídeo complet de la manifestació i l’acte L’ANC ha ofert per YouTube un vídeo amb tota la manifestació i els parlaments de l’acte polític en directe.

Summary: Diada 2019: El carrer clama unitat als partits en una nova demostració de força


El parlament basc, amb els vots del PNB i EH Bildu, ha demanat l’excarceració dels presos polítics i respecte pels ‘drets dels pobles i nacions existents en l’estat espanyol’. EH Bildu ha tornat a portar al ple de la cambra una iniciativa relacionada amb el judici contra el procés. El 20 de desembre el parlament ja va exigir l’excarceració dels presos i va instar l’estat a respectar el poble de Catalunya i les decisions que adopti ‘lliure i democràticament’ sobre el seu futur polític. La cambra ha manifestat que el conflicte que manté Catalunya amb l’estat té una base política i que el judici al Suprem en dificulta la solució. A més, considera que és legítim el desenvolupament de tots els projectes polítics ‘per vies democràtiques i pacífiques’. La moció ha tirat endavant amb els vots del PNB i EH Bildu, que tenen majoria al parlament, mentre que Elkarrekin Podem s’ha abstingut. El PSE i el PP hi han votat en contra.

Summary: El parlament basc exigeix l’excarceració dels presos polítics


La sala Amstel Art de València ha prohibit un concert que havien d’oferir els grups Ebri Knight i Herba Negra demà al vespre per ‘motius polítics i ideològics’. Els dos grups han denunciat en un comunicat que es tracta d’un atac a la llibertat d’expressió i als drets fonamentals. També afirmen que estudiaran d’emprendre accions legals ‘contra aquest atac d’odi i discriminació evident’. El grup ha explicat que el concert estava programat feia mesos i que el representant de Heineken –empresa que gestiona la sala– va exigir-los, ahir, el compromís de no manifestar cap missatge de tipus polític ni religiós durant el concert, així com vendre cap material amb continguts relacionats. ‘Ebri Knight i Herba Negra som dues bandes compromeses, i entenem la música com un altaveu de consciència i canvi. Qualsevol atac contra la llibertat d’expressió és un atac a totes les treballadores de la cultura’, diu el comunicat. El grup s’ha compromès a tornar els diners de les entrades i a cercar una nova data i una sala que ‘respecti els drets fonamentals i no apliqui la censura’ per tal de fer el concert. Ací podeu llegir el comunicat. Heineken Espanya ha enviat un comunicat arran de la polèmica. Nega que el concert hagi estat prohibit per motius polítics. ‘Aquest concert no ha estat autoritzat perquè no s’han acomplert els terminis requerits per a l’organització d’un esdeveniment d’aquestes característiques a la sala Amstel Art, ni es va enviar la informació ni la documentació necessària a temps, entre la qual hi ha la còpia de la pòlissa de responsabilitat civil.’ Concert a Elx Avui hi ha previst un concert d’Ebri Knight a Elx. La secció de Noves Generacions –les joventuts del PP– a la ciutat ha fet una campanya en contra del concert demanant explicacions per la contractació del ‘grup independentista’ per part de l’ajuntament. El grup ha denunciat la persecució contra ells per les lletres de les seves cançons. ÉS GRAVÍSIMO. @policia HAGAN ALGO. https://t.co/VxVVTCzCEt — Ebri Knight (@EbriKnight) May 16, 2018 🔊El viernes todos los ilicitanos 💰pagaremos un concierto @EbriKnight: ❌ Defienden a los "presos políticos" ❌Dicen que la Comunidad Valenciana entra en los "Paises Catalanes" ❌a favor de los fugados ❌ Hacen llamamientos a vaciar prisioneshttps://t.co/wAWzdvSKTr pic.twitter.com/4jK6Ugbsve — Sergio Rodríguez (@SrgDarling) May 16, 2018

Summary: Heineken prohibeix un concert d’Ebri Knight i Herba Negra a València per ‘motius polítics i ideològics’


El Tribunal Suprem del Brasil ha aprovat revocar una llei que obliga a empresonar els acusats d’un delicte si perden la seva primera apel·lació. Aquesta decisió podria suposar l’alliberament de l’ex-president Luiz Inácio Lula da Silva, que és a la presó des de fa més d’un any per suposada corrupció. #LulaLivreAmanhã https://t.co/9k4PiSl5zE — Lula (@LulaOficial) November 8, 2019 Segons el Consell Nacional de Justícia (CNJ), la resolució del Suprem afecta més de 4.800 presos, entre els quals els principals condemnats pel cas Lava Jato (autorentat, en portuguès), la investigació més gran sobre corrupció en la història de Brasil. El suprem, que està integrat per onze membres, ha aprovat la revocació per majoria sis vots a favor i cinc en contra. A partir d’ara, els acusats podran esgotar el llarg procés d’apel·lacions abans de ser empresonats, si és la decisió final dels tribunals.

Summary: L’ex-president Lula podria ser alliberat arran d’una decisió del Suprem brasiler


Després de la protesta multitudinària dels llauradors de la setmana passada, la consellera d’Agricultura, Mireia Mollà, s’ha reunit amb els representants de les organitzacions agràries per a treballar en estratègies conjuntes adreçades a resoldre els problemes del sector. Mollà ha exposat una llista de mesures que diu que aplicarà per a garantir uns preus dignes. S’hi destaca un marc legislatiu d’índexs de preus i la defensa d’una política fiscal ambiental compensatòria amb l’agricultura i la ramaderia. Per a les associacions, amb aquestes mesures no n’hi ha prou. El secretari general de la Unió de Llauradors, Carles Peris, ha demanat que es formi un lobby valencià a Brussel·les tal com es va acordar, ajudes per als cítrics i un pressupost més ‘agrarista’ de la Generalitat. Algunes altres associacions ho han aprofitat per a reclamar un pressupost per a la llei d’estructures agràries i per a una assegurança agrària. Mollà ha respost que el govern valencià actuaria en els àmbits en què pogués, i que en les qüestions que depenen de la política agrària europea faria costat al sector agrari valencià.

Summary: Mollà proposa un índex per a garantir preus dignes als llauradors


L’Ajuntament de Reus insta el parlament a crear una comissió d’estudi sobre l’accident químic a Iqoxe. La proposta de resolució, formulada per Ciutadans i amb esmena del govern —Junts per Reus, Esquerra i Ara Reus—, ha estat aprovada per unanimitat de tots els grups, malgrat fer-se evidents els posicionaments divergents de partits com la CUP, Ciutadans i el PSC sobre l’actual model de la indústria química i la repercussió a les comarques tarragonines. Amb tot, tots els partits han coincidit que no cal generar més alarma i traslladar a la Generalitat la necessitat que s’investigui l’incident i es revisin els protocols recollits dins del Plaseqcat. També s’ha reiterat la voluntat del municipi que les emergències es puguin tornar a gestionar des del territori.

Summary: Reus insta el parlament a investigar l’explosió de l’empresa petroquímica Iqoxe


L’antiga Vila de Gràcia és una barri molt literari i, a partir d’aquest cap de setmana, ja té el seu propi festival. Es diu Gràcia Llegeix i durant tres dies aplegarà a més de quaranta escriptors vinculats amb el barri d’una manera o altra. A través de taules rodones, una marató de lectura dedicada a ‘El carrer de les camèlies’, tallers, recitals de narrativa i de poesia –en homenatge a Enric Casasses-, aquest nou festival vol acostar la lectura als ciutadans del barri de Gràcia, de Barcelona i de tot el país en general. El festival arrencarà amb una ruta guiada per la Gràcia més literària de la mà de Sebastià Bennassar – un dels impulsors de la proposta- i tot seguit es farà la inauguració oficial del certamen. La primera jornada clourà amb un homenatge a Jesús Moncada i Ramon Perucho al teatre del Centre Moral i Instructiu de Gràcia on participaran diversos narradors com ara Bel Olid, Mar Bosch, Jaume Benaventei Fernando Marías, entre més. Un dels plats forts del festival serà l’homenatges que es farà dissabte al vespre a Enric Cassasses a la casa de la festa de la Violeta. Constarà d’un recital, on participarà el mateix poeta, i d’un concert del grup YesWe Kant. El poeta mallorquí Pau Vadell, la valenciana Mariola Nos i Montserrat Gallart, Carles Cervelló i David Caño – tots tres vinculats al barri de Gràcia- se sumaran a l’homenatge a un dels poetes vius més reconeguts de la nostra literatura. En el marc del festival també es faran un bon reguitzell de taules rodones: sobre els escriptors de Gràcia amb Rafael Vallbona, Sebastià Jovanni i Marina Espasa; sobre la literatura infantil i juvenil en homenatge a Joaquim Carbó; sobre novel·la històrica; sobre amor i erotisme; sobre novel·la negra amb Paco Camarasa, Carlos Zanón, Jordi Ledesma; un homenatge a Pompeu Fabra amb Ramon Tremosa i Pau Vidal…

Summary: Gràcia estrena festival literari


Junts per Catalunya (JxCat) ha demanat als seus candidats que ‘juguin net’ amb Esquerra durant la campanya electoral del 21-D. Segons l’Agència Catalana de Notícies, l’equip de campanya opta per no entrar al cos a cos contra la llista que encapçalen Oriol Junqueras i Marta Rovira. De fet, des de JxCat consideren que seria un error anar en contra dels ‘companys de viatge’, en referència als republicans. ‘No perdrem l’energia criticant-los’, sostenen des de la llista de Puigdemont. De la mateixa manera, diversos candidats consultats titllen de ‘desencert’ els atacs d’ERC contra JxCat. De fet, aquest ha sigut el to habitual en els actes de JxCat en la primera meitat de la campanya. Des de les files de JxCat assenyalen que l’electorat independentista no veuria amb bons ulls que hi hagués retrets entre els qui es poden considerar hereus de Junts pel Sí. Tant és així que des de la candidatura de Puigdemont pronostiquen que el sobiranisme podria ‘castigar’ els qui sí que busquessin aquest enfrontament. La presidenta de l’AMI i alcaldessa de Vilanova, Neus Lloveras, va deixar anar un missatge de manera indirecta a ERC, quan va dirigir-se al president espanyol, Mariano Rajoy, i ‘als qui diuen que Puigdemont no tornarà’, per deixar clar que el president sí que ho farà ‘gràcies als vots del 21-D’, en el míting de JxCat dissabte passat a La Garriga. La majoria de les enquestes publicades fins ara pronostiquen que ERC superaria JxCat, tot i que la tendència dels darrers dies indica que la llista de Puigdemont s’apropa a la dels republicans. De fet, alguns sondatges ja marquen un empat tècnic o, fins i tot, que el president destituït passaria per davant de la candidatura de Junqueras i Rovira. Una enquesta interna de JxCat, que s’ha donat a conèixer aquest dilluns al matí, fa precisament aquest pronòstic.

Summary: JxCat demana als seus candidats que ‘juguin net’ amb ERC


Unió Democràtica de Catalunya farà un congrés de partit per a renovar els càrrecs del comitè de govern el 16 d’abril. Aquesta és la decisió més significativa anunciada per Ramon Espadaler en una conferència de premsa aquest migdia després d’una reunió de la direcció del partit. Josep Antoni Duran i Lleida no ha comparegut davant la premsa l’endemà de la derrota electoral i ho han fet Espadaler i Montserrat Surroca. Han dit que ‘UDC ha estat i estarà al costat del dret de decidir, una pantalla que alguns van voler passar’. Espadaler ha afegit que ‘al país no li convé l’avançament d’eleccions’ encara que una lectura partidista potser els beneficiaria. A més ha anunciat l’acord del comitè de govern per a renovar els càrrecs del partit. ‘Hem pres algunes decisions: convocarem el consell nacional el 16 de gener. Després de la data límit per a la convocatòria de noves eleccions. I proposarem fer un congrés el 16 d’abril. El congrés serà el punt final de la renovació de càrrecs locals i comarcals que concluirà amb la renovació del comitè de govern. És molt aviat per parlar del contingut de les ponències del congrés. Si hi hagués eleccions el març, hauríem de demorar el procés congressual i fer-lo una mica més endavant.’

Summary: Unió farà un congrés per renovar el comitè de govern


Què és la premsa satírica? El panorama polític actual supera la ficció i deixa en evidència els guionistes de comèdia? Les notícies d’El Mundo Today s’inclourien dins el marc de les fake news? L’humor negre és humor o traspassa els límits? La sàtira contribueix a la frivolització de l’excepcionalitat política que es viu a Catalunya i a Espanya? Sovint l’humor assoleix una categoria de poca rellevància, com si fos quelcom banal, innocent, en definitiva, un mer entreteniment. No obstant això, la comèdia té uns efectes interessants al darrera, a través dels quals podem assenyalar i criticar aquelles injustícies o accions de manera enginyosa per incitar a revertir aquella situació que ens pot ser incòmoda. El Mundo Today (EMT) és un mitjà satíric que va néixer l’any 2009, en plena era tecnològica, i s’ha convertit en un dels portals referència d’humor. De la mateixa manera que la premsa satírica actua com a mirall que caricaturitza l’actualitat, EMT fa burla de qualsevol temàtica del moment, subratllant la irracionalitat del comportament de l’ésser humà, centrant-se en la cultura espanyola. Segons explica un dels seus creadors, en Kike García, “EMT havia de ser un pilot de programa de televisió”. Amb els pocs recursos que disposaven, van decantar-se per adaptar el contingut en format web que ells mateixos puguessin autogestionar. La premsa satírica ja existeix a Espanya des de 1735 amb El Duende Crítico, com a primer referent, seguit d’altres capçaleres com El Censor, El Pensador, La Abeja Española, La Codorniz, fins a arribar a avui dia amb la revista satírica El Jueves. Totes aquestes han destacat per ressaltar els costums i vicis de la societat espanyola i de parodiar, sobretot, l’escenari polític de l’època, malgrat que algunes de les capçaleres, com La Codorniz, van conviure amb etapes difícils per a l’humor, com la dictadura de Franco. El Jueves segueix sent un dels referents a l’actualitat, amb un model que destaca per les il·lustracions i les caricatures. “La idea d’EMT no és gens original, ja que la premsa satírica és un format que existeix de fa molt de temps”, reconeix García. El que tenien molt clar és que emprarien un to de sàtira, feta des de la serietat i sobrietat adoptant l’atmosfera dels sketches de Monty Python, la prosa de Woody Allen o inclús en 7 de Notícies, un programa fugaç de TV3. Aquesta publicació digital, considerada com una actualització de la premsa satírica, s’encarrega d’abordar els temes del moment des d’una perspectiva àcida amb uns continguts totalment inventats, però amb una redacció periodística formal. Aquesta paradoxa entre contingut inversemblant i redacció formal cerca un joc de tensió entre els límits de la realitat i la ficció, que de vegades, semblen desdibuixats en una crisi de la credibilitat del periodisme. El fenomen ha arribat a convertir-se en la frase feta “sembla tret de El Mundo Today”, quan una peça informativa sembla superar la realitat per la seva ridiculesa. El Mundo Today s’hauria d’incloure al marc de les fake news? Segons el fotoperiodista Jordi Borràs, no tenen res a veure, ja que les notícies falses amaguen interessos econòmics al darrera. No obstant això, encara hi ha molta gent que es creu les seves notícies i fa que la xarxa bulli. La darrera polèmica ha sigut la reacció de molts fans de la cantant Malú després de llegir el tuit: Los fans de Malú se reúnen bajo el balcón de su casa y le gritan “con Rivera no”. Sembla força inversemblant que algú pugui dubtar de si es tracta d’una notícia de broma o una de veritat, però és realment així? Potser ens hauríem de posar a prova. L’humor i la llibertat d’expressió són dos conceptes que tornen a estar a l’ordre del dia. Algunes de les polèmiques que han esclatat a la xarxa són la de Róber Bodegas i el seu discutit monòleg sobre els gitanos; la d’en Dani Mateo, que va mocar-se amb la bandera espanyola a El Intermedio o els polèmics tuits d’en David Suárez. L’humorista de l’Està passant, Àlex Martínez, considera que “ha de ser el públic el que dicti si un acudit fa gràcia o no, al final el límit és el que es posa un mateix”. Podem establir certs paral·lelismes amb el EMT a arreu del món com Lercio a Itàlia, Der Postillon a Alemanya, De Speld a Holanda, Le Gorafi a França o Waterford Whispers News a Irlanda. Tots ells reconeixen que han estat inspirats en The Onion, un diari d’entreteniment satíric nord-americà, fundat l’any 1988 i que, compta amb una estructura molt més petita, sense redacció física i amb només cinc redactors. El Mundo Today pot subsistir com una empresa petita, gràcies als ingressos per les seves visualitzacions, publicitat i altres iniciatives com la venda dels seus llibres de recopilacions dels seus articles. Tot i aquest ample escenari de mitjans satírics, la figura de la dona segueix estant en un segon pla dins d’un món molt masculinitzat. “Encara que hi hagi una gran producció de continguts humorístics segueixen havent-hi poques dones com a referents”, segons Oye Sherman. La censura com a eina opressora Les publicacions humorístiques han anat molt vinculades a la censura, com a mesura repressora de la llibertat d’expressió i de premsa, que malgrat que ens sembli que es tracta d’un mecanisme ancorat al passat, podem trobar algun exemple força recent com l’embargament de l’edició de El Jueves del 20 de juliol de 2007 que presentava en portada una caricatura dels prínceps d’Astúries, en aquella època, mantenint relacions sexuals. Un altre cas relativament recent és el de la portada de la mateixa capçalera sobre l’abdicació de Juan Carlos I, on es van retirar 60.000 exemplars dels quioscos l’any 2014 per ordre del grup editorial RBA, al qual pertany la revista, per por a les represàlies. El cas d’EMT no és una excepció. Han tingut múltiples amenaces judicials i dos intents de demandes: una amb Panini i l’altra amb Mariló Montero, tot i que García assenyala que no han passat de l’anècdota. “Un mitjà petit està molt desprotegit perquè contestar una demanda judicial suposa pagar diners a un advocat i has de tenir certa solvència econòmica per plantar cara”, assegura el creador de contingut que ara poden viure de la plataforma, però van estar cinc anys hipotecant el seu temps en aquest projecte, treballant sense cobrar. Una de les grans fites de El Mundo Today ha sigut la seva presència a les xarxes amb un total d’1,2 milions de seguidors a Twitter, superant així al compte oficial de La Vanguardia que en té 997.000 o el compte oficial de El Periódico amb 596.000, dos dels mitjans informatius de referència del territori espanyol. A més, també es col·loca per davant de El Jueves que compta amb un milió de seguidors. “No celebrarem el nostre desè aniversari perquè tenim massa feina. Volem publicar un nou llibre aquest any i seguir explorant vies per créixer al nostre ritme lent i destraler”, assegura en Kike García. Amb aquest esperit irònic, l’humor seguirà sent la seva millor arma per enfrontar-se a aquest món, cada vegada més surrealista.

Summary: El Mundo Today, de fracàs televisiu a fenomen a les xarxes