’43 morts + 47 ferits = 0 responsables’. Amb una fórmula senzilla i esfereïdora, l’Associació de Víctimes del Metro 3J (AVM3J) va dibuixar la situació. D’ençà que, el 3 de juliol del 2006, un comboi de la línia 1 de Metrovalència va bolcar en un revolt de l’estació de Jesús, han hagut de sumar al dolor per la pèrdua de familiars i amics, la ignomínia del silenci. Ara, un documentari que es projecta des del 5 de maig a l’Aragó Cinema, a València, produït per Barret Films, narra aquests anys de picar pedra contra el mur de l’oblit. És L’estratègia del silenci, i n’hem parlat amb el director, Vicent Peris. ─L’estratègia del silenci és un títol inquietant. ─És un terme que vàrem agafar d’Enric Chulio, el primer president de l’AVM3J: ell parla literalment d’una estratègia del silenci, d’una estratègia del govern valencià per a silenciar les víctimes. Que va existir. I pensaven que havia funcionat. De fet, durant molts anys va funcionar. Va funcionar tan bé que fins i tot nosaltres, que érem periodistes, que n’havíem tingut notícia, ho havíem arribat a oblidar. ─La responsabilitat de la professió periodística no hi és menor, en aquest afer. ─No. Jo crec que hi ha molts responsables. I la professió n’és un. Teníem uns mitjans molt potents, que eren la televisió i la ràdio autonòmiques, públiques, i varen actuar a les ordres del govern. I ho varen fer d’una manera tan efectiva que en quatre dies pràcticament ens van contar què havia passat, quines n’eren les causes i que no hi havia cap responsable. I ens van fer oblidar. —Cap excepció? —Hi va haver periodistes que, malgrat que era un tema silenciat i que es considerava informativament mort, varen intentar publicar el poc que s’anava sabent, les xicotetes notícies que podien anar rascant, d’una manera molt heroica. Però no hi va haver cap mitjà que plantejara una seguida per a investigar i anar més enllà. Els professionals dels mitjans hauríem de reflexionar. Perquè el periodisme sí que té una funció, i un valor, i s’ha demostrat en aquesta història. —Per a bé i per a mal. —Sí. Quan el periodisme es fa com toca i s’investiga i es denuncia, quan un programa com ‘Salvados’ arriba i conta, la societat sí que és capaç de reaccionar. I la mateixa societat que havia permès aquell silenci, que havia oblidat i abandonat les víctimes, va reaccionar. I ho va fer de la manera que ho va fer: es va omplir la plaça i ja mai més no va quedar buida. —Es concentraven el dia 3 de cada mes, a la plaça de la Mare de Déu, i és cert que s’havien anat quedant sols. Fins que hi va haver aquell programa de televisió. —Sí. —Com us proposeu de fer aquest treball documental? —Som una productora que hem tingut, des del començament, la voluntat de contar històries poc conegudes o silenciades. En el sisè aniversari de l’accident, el 2012, ens demanaren si podíem col·laborar amb l’associació i fer algun vídeo de convocatòria. Els plantejàrem de fer una flash mob i un recorregut amb metro. —Fuf. —Sí. El dia que anàrem a l’estació i els vam veure cara a cara… fou un xoc: recordàrem aquell 3 de juliol, cadascú l’havíem viscut d’una manera, ells ens van començar a contar, vam fer el vídeo i aquella mateixa nit ja ens vam quedar parlant, molta estona. I vam decidir que volíem explicar aquella història, que els volíem acompanyar. I així els ho vàrem dir. Encara més: també els diguérem que no els deixaríem sols fins que no abandonaren la plaça. Era agosarat en aquell moment, però pensàvem que la situació havia de canviar, confiàvem que, quan la societat estiguera informada i sabera què havia passat, reaccionaria. Precisament en eixa línia contactàrem amb ‘Salvados’. Gràcies a aquell programa va canviar tota la realitat de l’associació de víctimes: la plaça es va emplenar i, políticament i informativament, i fins i tot judicialment, la història va fer un tomb. —Heu estat cinc anys seguint, acompanyant aquestes persones, amb les seves tristeses i les seves dignitats… —Aquesta història ens ha marcat a tota la productora d’una manera radical. D’una banda, ens ha servit com a model de dignitat, de constatar que les lluites que es perden són les que s’abandonen. Per a nosaltres, aquestes persones, ciutadans normals que han hagut de fer de periodistes, d’advocats, d’investigadors, han estat uns veritables herois. Un exemple i un model per a la resta, sí. I també ens ha servit com a reflexió professional: entens que el periodisme té valor i força, té poder de canviar les coses. I és amb eixa intenció que treballem: de canviar alguna cosa en la societat, encara que siga molt menuda. I val la pena. —Des de la mateixa, AVM3J denuncien molt clarament els tres tristos obstacles que han hagut de suportar: l’apagada informativa, el mur de silenci per part del govern del PP i l’oblit social. —Són les tres murs que ells varen enderrocar. I els en queda un altre: el judicial. Aquí no hi poden fer res més que estar-ne pendents i alerta perquè la jutgessa no arxive la causa, com ho ha intentat tantes voltes. Però sí: han aconseguit fer caure eixos murs, el dels mitjans, el del govern i el de la societat. Que existien. Ací vàrem fallar tots. —‘Més atroç que les coses roïnes de la gent roïna és el silenci de la gent bona.’ —Aquella frase, a més, la va pronunciar Bea Garrote, presidenta de l’associació, en l’acte dels, en aquell moment, encara treballadors de Canal 9. La hi van convidar i ella va fer un discurs directe a les consciències, dient que és clar que no en sou els responsables, però també vosaltres heu callat i heu mirat cap a un altre costat, igual que la resta. I sí, és cert, ho repetisc: ací vàrem fallar tots. Precisament una de les intencions que té aquesta pel·lícula és que no s’oblide. —Enceteu el documentari amb la visita del papa Ratzinger a València. —És que ací comença tot. Si l’accident no haguera ocorregut cinc dies abans de la visita del papa, possiblement el tractament polític no haguera estat el mateix. Però tenien prioritats. Anys després, veus el cas Gürtel, la qüestió de Canal 9, com es jugaven moltes coses en aquella visita, Cotino al darrere de tot… —Juan Cotino. —El tema Cotino va eixir, de fet, arran de les entrevistes amb les víctimes. Perquè vam decidir que volíem relatar la història en primera persona, tal com ells l’havien viscuda. I ens van anar contant, contant. I un comentava ‘a casa meua vingué Cotino’, i un altre ‘Cotino, que va anar a casa del meu germà…’. De colp, ens n’adonàrem: escolteu, a totes les cases hi va anar Cotino? I ells es van quedar mirant, i van copsar que no n’havien parlat mai. La qüestió de les indemnitzacions havia quedat com aparcada: com que no era una reivindicació que plantejara l’associació, ho deixaven en segon terme. —Tot és tan bèstia, tan irreal… —Sí. Al·lucinant. I ens preguntàrem què hi feia, allà, un conseller d’Agricultura, anant el primer al lloc de l’accident i quedant-s’hi fins a la matinada, anant aquells dies a les cases, als tanatoris, oferint faena als familiars, les indemnitzacions, donant-los la seua targeta, coordinant les tasques informatives. Però és que també era organitzador de la visita del papa. I, és clar, arribes a la conclusió que sabia perfectament què feia. —… —Durant els primers mesos d’entrevistes, d’investigació, hi hagué moments en què nosaltres mateixos dubtàvem: semblava impossible que tot allò haguera pogut passar, i que algú ho haguera pensat tal com passava. Tot al mateix temps. És que deies: comissió d’investigació a l’estiu, indemnitzacions al cap d’una setmana, visites de Cotino al cap de quatre dies. Canal 9 dient ‘accident inevitable i imprevisible’, al cap de tres dies el conseller dient-ho, al cap d’un any, la jutgessa. Tot tan coordinat! Quan, sis anys després, constates com s’havia oblidat tot, penses que realment són uns professionals. Uns professionals d’eixa estratègia del silenci. I et preguntes: com ho heu fet? Com heu estat capaços de crear aquesta amnèsia col·lectiva i ja està? —Però al davant hi tenien gent normal. I la gent normal els ha guanyats. —Això crec que ells no ho varen entendre mai. Ni avui no han estat capaços d’entendre-ho: gent normal que no volien diners, que volien respostes i tancar el dol. Ni tan sols han estat capaços d’oferir-los una cosa tan senzilla com demanar perdó. És fort. És fort. Molt fort.

Summary: Vicent Peris: ‘Hi va haver una estratègia per a silenciar les víctimes del metro’


Els vint-i-un membres de l’ANC que ahir a la tarda van ocupar la seu de la Comissió Europea a Barcelona ja han sortit de l’edifici. Es van tancar a l’interior mentre desenes de persones taponaven la porta del local per evitar cap altra intervenció. Els vint-i-un membres s’hi han quedat tota la nit. El diputat de JxCat Francesc Dalmases també s’ha unit a la concentració durant la nit. Durant la matinada, també hi ha estat present el diputat de la CUP Carles Riera. ‘Estem en una etapa en què convivim amb la repressió política. No ens ha de fer perdre els objectius polítics, però sí la manera de mobilitzar-nos. Hem de passar de les mobilitzacions clàssiques a accions més directes, que han de tenir un objectiu i representen assumir riscos’, ha dit Elisenda Paluzie, presidenta de l’entitat. També ha explicat que molts dels països que avui formen part d’Europa es van crear a partir del seu dret d’autodeterminació. ‘Nosaltres molestarem tant com podrem a la Unió Europea. No normalitzarem aquesta situació. Siguem ferms i determinats. No ens deixem marcara l’agenda, marquem-la nosaltres.’, ha conclòs. ⬛⬜🔴 @epaluzie 👉No normalitzarem ni els judicis ni les vulneracions de drets que patim, com la del nostre dret a l'autodeterminació. Molestarem a la UE tan com podrem, perquè també n'és còmplice. Està oblidant els valors sobre els quals es va fundar. #Makeamove pic.twitter.com/FKfhfbZxiH — Assemblea Nacional 🧭 (@assemblea) February 2, 2019 Pep Cruanyes, vice-president de l’ANC també hi ha intervingut: ‘Posem la UE dacant del mirall. Els drets s’ham de respectar. Si a Europa no es respecten, Europa no serà. Seguirem endavant amb accions de resistencia pacífica perquè tenim un compromís amb la nostra llibertat i amb els pobles d’Europa’. ‘Em dol la manca de representativitat que suposa pel poble de Catalunya la Unió Europea. Voldria veure una Unió Europea que representés el poble de Catalunya’, ha dit Ferran Tarradellas, director de la Representació de la Comissió Europea a Barcelona. Una cinquantena de persones s’han concentrat aquest matí davant la seu. Alguns dels concentrats han passat tota la nit davant l’edifici i d’altres s’hi han anat afegint des de primera hora del matí. Alguns s’han acostat a la mobilització amb pancartes amb ‘Fake Justice’ o ‘Judici a la democràcia’ i estelades. S’han sentit crits d’ ‘Independència’ i ‘Fora les forces d’ocupació’. El judici es gira contra la Unió Europea | Editorial especial de Vicent Partal ⬛⬜🎥 Així hem passat la nit i aquí continuem #CapALaIndependència🧭. Tothom cap a passeig de Gràcia amb Provença. Li estem recordant a Europa que l’autodeterminació és un dret, no un delicte #makeamove pic.twitter.com/gsSfzTlt43 — Assemblea Nacional 🧭 (@assemblea) February 2, 2019 Segons que va explicar la presidenta de l’entitat, Elisenda Paluzie, van lliurar una carta dirigida a Jean-Claude Juncker, president de la Comissió Europea, i Ferran Taradellas, director de la Representació de la Comissió Europea a Barcelona. En la carta es denuncia la situació dels presos polítics des de fa un any i el judici al qual se’ls vol sotmetre a partir del 12 de febrer. A la carta, signada per Paluzie, es fa un relat dels fets que han tingut lloc des de la concentració davant la seu del Departament d’Economia del 20 de setembre del 2017, i es qualifica les reaccions dels diferents poders de l’estat espanyol com a ‘violació greu de drets humans’. Paluzie fa una crida a la CE perquè activi l’article 7 del Tractat de la Unió Europea i privi l’estat espanyol dels seus drets de vot i de representació. ‘La credibilitat de la UE i de tot el procés d’integració europea està en joc’, clou la carta Paluzie. En declaracions als mitjans la mateixa Paluzie ha denunciat les vulneracions de drets fonamentals que hi ha hagut des de l’1 d’octubre del 2018, amb l’episodi de violència policíaca. Ha considerat que un fet així ‘no es pot produir a l’Europa del segle XXI’ i ha considerat ‘decebedores’ les declaracions de Frans Timmermans, vice-president primer de la CE, que ha dit que ‘els jutges hauran de fer la seva feina i els polítics no hi poden interferir’. Paluzie ha considerat ‘preocupant’ que Europa toleri un judici com aquest.  Centenars de manifestants responen a la crida de l’ANC davant la seu de la Comissió Europea a Barcelona El president Carles Puigdemont ha dit que el judici contra els líders catalans és una vergonya per a la democràcia europea. ‘És l’hora de reaccionar, Comissió Europea. Feu alguna cosa a part de donar suport a la repressió espanyola!’, ha afegit. The trial against the Catalan leaders is a shame for European democracy. It's time to react, @UE_Commission. Do something besides supporting the Spanish repression! https://t.co/FusxCpZDpF — Carles Puigdemont (@KRLS) February 1, 2019 A més, l’entitat va convocar una concentració davant de l’edifici, a la cantonada del Passeig de Gràcia amb Provença. ‘Des de dins de la Seu de la Comissió Europea de Barcelona deixem ben clar que el dret d’autodeterminació és un dret, no un delicte!’, va explicar l’ANC al seu canal de Telegram. Milers de manifestants van respondre a la crida de l’entitat, que va penjar una pancarta a la façana que diu ‘L’autodeterminació no és un crim’. Els concentrats tallen el Passeig de Gràcia a l’altura de la Pedrera. Aquesta és la carta que els 21 membres de l’ANC han lliurat: ⬛⬜🔴 Atenció. Comença a arribar gent davant de la seu de la Comissió europea. També hi ha gent a dins. Reclamem a la UE que reaccioni! L’autodeterminació és un dret i no un delicte. #Makeamove! Ens quedem aquí. Vine i passa-ho! pic.twitter.com/JAYFwaDTO1 — Assemblea Nacional 🧭 (@assemblea) February 1, 2019 Un grup de manifestants, majoritàriament membres dels Comitès de Defensa de la República (CDR) van llençar ous i pintura contra les seus del Departament d’Interior, al passeig Sant Joan de Barcelona, i de la fiscalia, al carrer Pau Claris. Els manifestants, molts amb la cara tapada, van cridar consignes com ‘Buch dimissió’ o ‘Vergonya em faria ser policia’. Van recórrer el passeig fins a arribar a la seu del Departament d’Interior. Allà també van llençar ous i pintura a la façana. El diputat d’ERC al parlament Ruben Wagensberg ha assegurat que donen suport ‘explícitament’ a l’acció de l’ANC. ‘Quan es tracta de llibertats civils i drets fonamentals estem massa acostumats que miri cap a una altra banda’, ha advertit el diputat dels republicans en una atenció als mitjans davant de la seu. En aquest sentit ha exigit a Europa ‘prendre partit’ per reivindicar-se ‘digne dels seus drets fonamentals’. ‘Té el dret i el deure de prendre partit i de posar el focus sobre el que passa a Catalunya’, ha conclòs Wagensberg. El diputat d’ERC també ha assegurat que s’han sumat a la convocatòria inicial de l’ANC com a mostra de suport als presos polítics desplaçats a Madrid. El diputat de la CUP al parlament Carles Riera ha demanat la unitat de l’independentisme: ‘No és moment de lluites partidistes, ni d’electoralismes, sinó que totes les forces polítiques i socials es posin al servei de la gent’. Ho ha dit en una intervenció també des de la concentració. ‘Aquesta és l’única manera de guanyar els judicis i de tornar a l’autodeterminació’, ha conclòs el diputat cupaire, que ha avisat que aquesta demanda també cal elevar-la en l’àmbit internacional i en concret a la Unió Europea. Per la CUP la ‘batalla és també amb la UE’, i Riera ha criticat que la sentència judicial possiblement ja està escrita, però així i tot cal mobilitzar-se per poder contrarestar-la amb una sentència política des dels carrers de Catalunya. A les 19.00 es van convocar concentracions a municipis d’arreu del Principat. A Girona, un miler de persones es va concentrar davant la subdelegació del govern espanyol. Vegeu ací les fotografies: 🔴 Per guanyar políticament aquest judici cal prendre de nou els carrers. Autoorganitzem-nos i mobilitzem-nos. El moment és ara! #AlcemNos pic.twitter.com/2pqd3o6J2D — CUP de Vilanova (@CUPdeVilanova) February 1, 2019 Centenars de persones s'apleguen al Mercadal de #Reus amb motiu del trasllat dels #presospolítics a Madrid. #Reusdigital pic.twitter.com/oIuLYGBc4J — Reusdigital.cat (@reusdigitalcat) February 1, 2019 A Sant Just sortim al carrer a cridar que és una Vergonya de Judici!! #JucidiFARSA pic.twitter.com/UqCWb1nHaP — CDR Sant Just 🎗 (@CDRSantJust) February 1, 2019 #santacoloma #gramenet es mobilitza per la llibertat dels presos i preses polítiques #alcemnos Autodeterminació, independència, República! pic.twitter.com/IpaHxMeDGa — 🎗Aitor🎗 (@aitorblanc) February 1, 2019 🔴 Som a la concentració de #LaBisbal per deixar palès que el nostre clam entorn als judicis és que #LaNostraSentència és la Independència! ✊ pic.twitter.com/SJhXSynlJm — La Forja – Baix Empordà (@laforja_bem) February 1, 2019 Els carrers i les places s’omplen… És l’hora del poble! ✊🏼#estemapunt #CapALaVagaGeneral @CDRGranollers @CDRCatOficial pic.twitter.com/g7iUuUOpqg — CDR – Cardedeu (@CDRCardedeu) February 1, 2019 La plaça de Sant Pere de #Berga clama per la #LlibertatPresosPoliticsiexiliats i per la independència ! #Dignitat @CridaNacional @JuntsXCat #JuntsxBerga pic.twitter.com/iUMCplflUi — Ramon Minoves P🏴🎗🏴 (@ramonminoves) February 1, 2019 A Sabadell denunciem el #judiciFARSA #JoAcuso L'autodeterminació no és delicte! pic.twitter.com/rcZ0Ke6Ygg — Miquel Pérez #RC 🎗 (@Granollacs) February 1, 2019 @ la_IAC davant la Subdelegació del gobierno español fent patent el nostre rebuig ferm contra la repressió. Llibertat preses polítiques! #girona# pic.twitter.com/dHpxym7r2e — Ester Costa (@EsterEsparrac) February 1, 2019 Vilafranca del Penedès. 1 de febrer de 2019. Us volem a casa. Us volem lliures!#LlibertatPresosPolítics 🎗#FakeJustice pic.twitter.com/iEVrn1zr1z — Oriol Bertran 🎗 (@oriolbertran) February 1, 2019 ARA MATEIX: Concentració a la plaça Quartera de #Falset en suport al presos polítics traslladats aquest matí a Madrid pel judici contra l’ 1-O pic.twitter.com/6ynhcdqyJG — Ràdio Falset (@radiofalset) February 1, 2019 #LaBisbal acomiada als presos polítics. Comença el #JudiciALaDemocràcia i amb ell la mobilització permanent del poble català en defensa del seu dret a l'autodeterminació @assemblea @omnium #joAcuso pic.twitter.com/64RCwXP5dg — Òmnium Baix Empordà (@OmniumBaixEmp) February 1, 2019

Summary: L’ANC finalitza l’ocupació de la seu de la Comissió Europea i anuncia ‘accions més directes’


Sovint sol passar que en les commemoracions anuals d’homenatge a un artista tot sona a repetitiu i podem acabar avorrint-lo, però el llibre d’Arnau Puig és una aportació important. Primer de tot perquè desmitifica el poeta i, alhora, ens el redescobreix amb una visió subjectiva, amena, íntima, profunda i reflexionada d’ell i la seva obra. L’assaig d’Arnau Puig ens obre camins per a explorar, convida a passejar amb ell pels camins que ha anat descobrint i descobreix encara. No és un assaig tancat ni conclusiu en absolut. Obre portes i finestres perquè passi l’aire i el lector hi transiti amb els seus bagatges, incògnites i prejudicis. És un viatge al centre de Joan Brossa; retornar, repassar, tornar a visitar el paisatge i les idees que varen compartir durant tota la vida, amb més o menys punts de coincidència i de tensió. Brossa i Puig d’excursió al Montseny descobrint les formes surrealistes. Puig obre el llibre amb una cita, ‘només podem viure des de l’únic món que percebem’ (Aristòtil, Kant, Husserl, Sartre), un pensament que ens obre la porta a un assaig per dins de Joan Brossa i de la seva realitat, aquella d’on venia i la realitat poètica que ell va construir. Alhora el llibre és la confluència subtil de dues realitats, la de Puig i la de Brossa, immersos tots dos en el panorama trist, gris i sense esperança de la postguerra. El filòsof ens dóna la clau per a obrir aquest bagul ple de Brosses, com diria Tabucchi, que és la vida, l’obra, el personatge i el seu temps. Un creador que va infinitament més enllà del tòpic de la ‘poesia visual’, més o menys punyent, radical i enginyosa. De ‘endevinalles plàstiques’, les qualifica Puig, que, per contra, subratlla que el seu amic era ‘un poeta molt seriós, un poeta nat que vol aportar quelcom a la cultura tal com ell l’entén (per bé que, cal que ho reconeguem, fotent-se del mort i de qui el vetlla)’. Ells, cadascú per la seva banda, es pensaven, potser, que eren sols, però un dia es van trobar en aquella Barcelona vençuda i mísera de la postguerra. Les inquietuds els agermanaven, compartien lectures, projectes, idees. És molt bona la descripció que en fa, a partir d’ells, del laberint sense sortida dels anys quaranta i cinquanta. Brossa esdevé un personatge solitari, marginal, radical, alhora que es mostra molt intel·ligent, sensible i conversador, de més bon humor o de més mala llet, amb els pocs amics que van descobrint. Brossa ha estat al front, on ha començat a escriure i, en perdre la guerra, s’ha vist obligat a repetir el servei militar com a càstig. Té una ferida de metralla en un ull. Perd la família, s’allunya de la mare, que s’ha casat amb un home ric, viu a casa d’una tieta, dorm fins tard i no s’afaita, tancat en la riquesa del seu món interior i l’efervescència del seu impuls creatiu. ‘Quan Brossa torna a Barcelona no creu en res i, cosa que és pitjor, ho nega tot’, escriu Puig. Però té un bagatge anterior, tot i que Puig reconeix que en sap poc del Brossa d’abans de la guerra. No en parlaven. Ni de la seva vida familiar ni de les noies. Així i tot, cita unes declaracions de Brossa del 1968 que, segons ell, aclareixen o desencripten el Brossa jove, el d’abans de la guerra: ‘Si no podia escriure, / als moments d’eufòria seria guerriller, / als de passivitat prestidigitador./ Ésser poeta inclou totes dues’. Brossa, i no se sap ben bé per què, coneixia a fons tota la literatura catalana, especialment la poesia i el teatre. El seu pare era tramoista i ell, de ben petit, va recórrer amb ell moltes sales i va gaudir de molts muntatges. Coneixia a fons el teatre català, la poesia i les obres i idees de la segona avantguarda dels temps esborrats de la República. Brossa enllaça, a la seva peculiar manera, amb les arrels d’abans de la guerra. ‘Tot era una mica enigmàtic i confús –escriu Puig–, per bé que ell era clar i net i s’hi veien coses “a sota de”.’ Els primers que Brossa contacta són J.V. Foix –’el poeta de Sarrià, pastisser, murri i oportunista’–, i el col·leccionista i barretaire Joan Prats. De les seves biblioteques i converses en traurà bon profit: L’Amic de les Arts, la Revista de Occcidente, Salvat-Papasseit, el dadaisme, el surrealisme. Connecta amb les essències, però li manquen les persones. La guerra i l’exili han causat un buit generacional immens. I els qui han romàs són irrecognoscibles o són muts. Com el poeta Sebastià Sánchez Juan, que s’havia fet censor, deia ell, per poder menjar. Arnau Puig. Amb Puig caminem per aquella Barcelona raptada pel franquisme i l’església nacional-catòlica. Un desert cultural on a poc a poc, entre les ‘deixalles i residus’ de la postguerra, ells van fent petites troballes de grups minúsculs, gairebé clandestins, en sintonia amb ells. Van al Liceu i al Palau. Escenifiquen les obres en petit comitè. Brossa es va isolant, va entrant en la galàxia del llenguatge. Un dels grans valors d’aquest llibre és la manera com ens descriu des de l’interior de les seves ments artístiques l’aspror d’un país culturalment mort i arrasat. I la manera com la flama feble però persistent del geni poètic torna a il·luminar els camins del laberint. Puig diu que explica què feien ells, sense saber on eren realment. Llegint aquest llibre m’ha vingut sovint al cap, com una música de fons, un aforisme de José Bergamín: ‘El qui només cerca la sortida no entén el laberint i, encara que la trobi, sortirà sense haver-lo entès.’ En aquella societat hi ha un surrealisme que exalta el patiment, escriptors que vénen del falangisme que reten culte a l’autarquia i la mort, revistes que comencen en cercles universitaris del règim. Tanmateix, ells n’estan radicalment al marge, se senten surrealistes lliures, no reivindicatius. S’inicien en la pràctica de l’automatisme psíquic pur, sense censures; avancen vers un món nou, però tot és boirós. ‘Un decret del general Franco –escriu Puig– ha anul·lat, ha esborrat la història autòctona anterior, malgrat que tu la recordis viva i activa.’ Aquest és el drama que han d’afrontar. Coberta del llibre ‘Brossa, escamotejador i burleta’. Arnau Puig fa una reflexió brillant que defineix qui eren i on eren aquells dos nàufrags perduts als anys quaranta i cinquanta: ‘Si es vol, hom pot dir que érem l’altra cara d’un full de paper en una banda del qual hi havia els d’abans i en l’altra els d’ara. Per calc, per transparència, uns aspectes de l’acció es veuen tant d’un cantó com de l’altre, però la intenció, la dimensió, no hi té res a veure; es tracta de coincidències aparentment formals, però res més.’ I és així com, pàgina a pàgina, apareixeran Tàpies, Ponç, Dau al Set i, entre l’anàlisi i l’anècdota, entre la poesia i la realitat, o l’escamoteig i la burla, s’aniran trobant les claus que van forjar el caràcter radical, aïllat del context, d’un artista que volia ‘desmuntar’ les coordenades de la societat civil, que no en volia saber res i que finalment acabaria construint un món propi. Un llibre excel·lent per a entendre l’univers d’un joglar de la poesia que no es feia el marginal, sinó que s’hi sentia, i que amb el seu solipsisme va lliurar tota la vida al mot per dinamitzar-lo. L’opinió de Manuel Guerrero, assagista i crític, especialista en Brossa M’ha interessat tant el llibre que sento l’impuls de parlar-ne amb un dels grans especialistes en Brossa i la seva obra. Manuel Guerrero és assagista, crític i enguany comissari de l’any Brossa. A més de la relació personal i d’amistat amb el poeta, hi ha dedicat anys d’estudi i reflexió. Va ser l’impulsor i guionista del documentari Joan Brossa per Joan Brossa (1991), dirigit per Manuel Huerga i Toti Rovira, i comissari de l’exposició ‘Joan Brossa, la revolta poètica’ (2001) de la Fundació Joan Miró. —Quin és el valor del llibre respecte de tot allò que sabem de Brossa i que n’ha estat publicat? —No hi ha cap aproximació als primers anys creatius de Brossa que pugui comparar-se a la d’Arnau Puig en aquest llibre, de manera que es tracta d’un testimoni únic i indispensable per a entendre el primer Brossa i la seva evolució poètica, política i creativa. —Què heu descobert de nou en el llibre? —El nou llibre d’Arnau Puig permet de revisar amb profunditat els primers anys de la postguerra, quan Brossa comença la seva trajectòria poètica compartida amb ell en aventures que s’acaben formalitzant com la revista Algol o, posteriorment, Dau al Set. Arnau Puig és dels darrers testimonis que poden parlar amb propietat i coneixement dels orígens creatius de Brossa, i en aquest sentit aquest llibre és un testimoni fonamental. Per bé que Puig ja havia escrit força sobre Brossa, sobre el seu teatre i l’època de Dau al Set, en aquest nou llibre fa un retrat més extens de la personalitat i del context personal, familiar i social del poeta en els anys de formació, creixement i consolidació de la seva obra. —Hi ha aspectes nous o cap enfocament d’anàlisi de Brossa i la seva obra? —Certament les opinions i reflexions d’Arnau Puig sobre Brossa eren conegudes i publicades, però no havia fet mai cap retrat tan complet del Brossa que va conèixer als anys quaranta i cinquanta i de la seva relació amb la família i amb el context cultural com en aquest nou llibre. —Vós els coneixíeu tots dos. Com descriuríeu la relació Puig-Brossa? —Ja al començament la relació de Joan Brossa i Arnau Puig va ser d’amistat profunda però alhora distanciada i conflictiva. Arnau Puig explica al final del nou llibre que encara es recorda del fet que deixés de dedicar-li un poema del llibre Sonets de Caruixa… Així que els desacords ja vénen de l’època de Dau al Set. Malgrat això es respectaven i es tractaven cordialment, però sempre amb una certa distància. Són dues personalitats fortes, amb interessos comuns que han fet camins diferents. —Encarnen dues actituds diferents davant l’art i la vida? —Efectivament. Puig i Brossa tenen actituds diferents respecte de la vida. Puig és més analític i reflexiu, mentre que Brossa és més intuïtiu i directe. —Diu Puig que Brossa era una persona ‘renyida’ amb la realitat, que no era un artista de combat, sinó més aviat un escamotejador. Hi esteu d’acord? Com el veieu vós? —Arnau Puig havia militat al partit comunista, Brossa no. Sempre havia mantingut les distàncies respecte de la militància política. Per això el retret d’Arnau Puig a Brossa té a veure amb el fet que Brossa sempre anava a la seva, per lliure. S’havia mostrat pròxim al PSUC i a ERC en alguns poemes o llibres concrets, segons Puig, quan li havia convingut, però tendia a una actitud més llibertària. Això no vol dir que fos insolidari o totalment individualista, però sí que posava la seva mirada i els seus interessos personals per damunt de la resta de coses. Brossa, tal com explica molt bé Arnau Puig, anava per lliure i creava la seva pròpia realitat, indiferent molt sovint dels referents del moment o de la realitat tal com era descrita per la societat del seu temps. Brossa subverteix el llenguatge i la idea de realitat del moment i crea un llenguatge propi, un univers propi. El combat de Brossa no és al carrer o en la intervenció social, sinó en l’obra mateixa, en la transformació que opera en el llenguatge, en les formes poètiques. Un sonet dedicat a Arnau Puig de punt final Per acabar el llibre, Arnau Puig, de postres, ens ofereix –res millor– un sonet de Brossa del recull Catalunya i selva (1953-1954). ‘Faci un sonet cada dia’, li va aconsellar J.V.Foix. I li va fer cas. Aquest és el d’un dia dels anys cinquanta. L’autor ens diu que, en rellegir-lo ara, l’ha trobat ‘excel·lent i molt abassegador, brossià en el llenguatge i profund en la dimensió suggerida’. Amb aquests versos us deixo. EN NOSALTRES «A Arnau Puig, amb amistat estel·lar. Aquest circuit tenyeix la flamarada, pura tenebra encresta la buidor –la sent a les arrels qui la sent nada–; rellampegueja al fum la qüestió: Profunda cova deturant l’amplada, quan el cervell reprèn la funció, cadena aital no arriba a ser forjada sinó dins el cervell del pensador. El món és món, no hi ha cap altra guia, i el pensament és un fenomen d’ell. Oh solitud que no comprèn el dia! Aigua lligada dins el sac més vell! La terra no té cap filosofia: No n’existeix enlloc, sinó al cervell.»

Summary: Viatge al centre de Joan Brossa, poeta, escamotejador i burleta


Un avió de la companyia Aerogaviota s’ha estavellat aquesta passada matinada a la província cubana de Pinar del Río, segons que ha informat el portal Cibercuba Noticias, que cita a un familiar d’un dels membres de la tripulació. Els mitjans oficials de moment no han informat de l’accident. L’aparell ha desaparegut en una zona propera a Las Terrazas, a Pinar del Río. Un familiar d’un dels membres de la tripulació es va posar en contacte amb Cibercuba Noticias i els ha fet saber que l’aparell ha estat localitzat en una zona coneguda com Las Lomas de San Cristóbal. ‘La zona és de difícil accés per terra, i les previsions preliminars apunten que no hi ha supervivents’, ha apuntat la font. ‘Encara que no és res oficial, a casa meva van venir membres d’una comissió per avisar del succeït’, ha afegit. La notícia hauria estat confirmada a Cibercuba Noticias des de la pròpia aerolínia, que ha assenyalat que hi ha hagut víctimes mortals com a conseqüència de l’accident. L’avió, que segons la font es tracta d’un An-26, prestava servei de vols regulars des de l’aeroport de Baracoa.

Summary: Un avió de passatgers s’estavella a l’oest de Cuba


El líder de Ciutadans, Albert Rivera, havia dit i repetit durant la campanya electoral del 27-J que no faria president a Mariano Rajoy. Tanmateix, aquest matí ha assegurat que el seu partit s’abstindrà a la segona votació de la investidura de Rajoy. ‘El pla B del govern en minoria del partit que ha guanyat les eleccions és l’única alternativa al bloqueig. No li donarem suport, ni entrarem en aquest govern, però hem de triar entre allò dolent i allò menys dolent’, s’ha justificat Rivera. I ha afegit: ‘Ens abstindrem per facilitar no hi hagi terceres eleccions’. Rivera ha instat al PSOE fer un pas similar per ‘posar en marxa’ l’estat espanyol. El líder de C’s ha definit l’abstenció com a ‘tècnica’.

Summary: Ciutadans s’abstindrà a la segona votació de la investidura de Mariano Rajoy


Aquesta setmana, s’han complert dos anys de les eleccions que van dur els tres partits de l’Acord del Botànic a la Generalitat. Tot i les tensions internes al PSPV i Podem, les enquestes assenyalen que els tres partits podrien renovar un govern de progrés d’ací a dos anys, quan hi tornessin a haver eleccions valencianes. Diverses enquestes d’aquests darrers dies confirmen la impressió que el PP, malgrat la dura oposició que va fent, no aconsegueix pas de posar en risc l’Acord del Botànic. Coincidint amb la meitat de la legislatura, el diari Levante-EMV va publicar fa uns dies una enquesta que reafirma i consolida la majoria de govern de PSPV i Compromís, amb el suport de Podem. L’enquesta dóna una clara majoria de 54 escons a les forces progressistes, per 45 del PP i Ciutadans. Els principals canvis tenen lloc dins de cada bloc ideològic. Prop d’un 12% de votants de C’s ara ho farien pels populars, cosa que els permetria d’obtenir sis escons més, mentre que un 11% dels votants de Podem ara agafarien la papereta del PSPV. Respecte dels polítics, tant Ximo Puig (5,18) com Mònica Oltra (5,36), president i vice-presidenta, són aprovats per la majoria dels valencians, mentre Isabel Bonig, dirigent del PP, suspèn amb un 4,20. Una altra enquesta, aquesta encarregada per Compromís, ratifica la majoria progressista, però en aquest cas situa la formació valencianista per sobre del PSPV i disputant-se la victòria amb el PP. En aquest sondatge, Mònica Oltra (6,12) i el diputat al congrés espanyol Joan Baldoví (6,27) superen clarament en valoració al president de la Generalitat (5,72), i una majoria de valencians prefereix Oltra a la presidència per davant del president socialista. A aquestes dues enquestes encara cal afegir que, segons el Baròmetre municipal, una majoria de la població de la ciutat de València aprova la gestió de la Generalitat i la gestió de l’ajuntament, amb Joan Ribó de Compromís al capdavant. En canvi, el govern espanyol suspèn amb un 3,6. Segons la projecció de vot del baròmetre, Compromís guanyaria amb deu regidors, seguit del PSOE, amb nou. València en Comú n’obtindria sis, i el PSOE, cinc, mentre que Ciutadans només n’aconseguiria tres. En conjunt, les forces progressistes guanyarien quatre regidors, respecte de les forces conservadores. Aquestes dades fan pensar que l’Acord del Botànic no perilla pas, més enllà de canvis interns que el puguin desestabilitzar. Aquesta mateixa setmana, Antonio Estañ ha estat elegit secretari general de Podem al País Valencià, i ja ha dit que vol ser exigent i marcar més perfil propi. Per la seva banda, el president Ximo Puig ha quedat debilitat dins el PSPV, després de la derrota de Susana Díaz a les primàries socialistes, i n’ha sortit enfortit José Luis Ábalos, secretari general de la demarcació de València i gran rival de Puig. De cara a la legislatura vinent, també caldrà tenir en compte que s’han començat a fer passos per a abaixar la barrera electoral al 3%, cosa que, probablement, asseguraria l’entrada a la cambra valenciana d’altres formacions, com EUPV, que se’n va quedar fora les passades eleccions. Una legislatura de recuperació nacional… judicialitzada Després de vint anys de governs del PP, aquesta legislatura es mira de revitalitzar el país tant econòmicament com culturalment. Les demandes valencianes han tingut l’oposició tant del PP i del govern espanyol com dels tribunals. Quan hi va haver el canvi de govern, hi havia una situació deplorable culturalment pel país. Sense mitjans de comunicació en català, després del tancament de Canal 9 i TV3. Amb prop de 100.000 xiquets que no podien rebre l’ensenyament en català perquè hi havia més demanda que oferta i perquè en comptes d’intentar solucionar les mancances, el govern del PP s’havia dedicat a tancar línies en la llengua pròpia. En aquest context, la gran aposta del govern ha estat el decret de plurilingüisme, tot i que va ser rebut d’entrada amb un cert recel, per poc ambiciós, en els sectors més conscienciats del país. Els mateixos centres escolars decideixen un model entre sis itineraris, de tres nivells, on hi ha més o menys presència del català i de l’anglès a les aules, cosa que trenca la dicotomia línia en castellà / línia en català. Després de les deliberacions en els centres, el 54% dels centres d’infantil i primària van triar el nivell avançat, el que té més presència de català i que és l’elegit per tots els centres en comarques com els Ports o el Baix Maestrat. En canvi, només un 16% ha triat el nivell bàsic, el de més presència de castellà, principalment en les comarques de predomini de parla castellana. Un 84% de les escoles, doncs, ha optat per fre créixer de manera significativa la presència del català a les aules, un percentatge que ha sorprès i ha convertit el decret de plurilingüisme en un èxit, al mateix temps que ha fet saltar l’alarma dels sectors més espanyolistes de la societat valenciana. El PP i C’s s’han mobilitzat contra el decret i han promogut mocions en contra. A més, grups fantasma com ara la Asociación para la Defensa del Castellano i Idiomas y Educación han exigit d’acudir als tribunals. Finalment, la Diputació d’Alacant, l’única institució valenciana amb una majoria del PP i C’s, va decidir de denunciar el decret al Tribunal Superior de Justícia, i hi ha hagut força polèmica per la suspensió cautelar del decret. La Generalitat també ha decidit d’augmentar un 20% els ajuts a la promoció del català, fins a arribar als 6 milions (2,85M pels mitjans de comunicació), i ha posat les bases per a una nova Radiotelevisió valenciana, amb la periodista Empar Marco com a directora. La judicialització, també al carrer i a l’administració El govern ha decidit també d’estendre la llengua en l’administració de la Generalitat. Una enquesta mostra que un 93% dels treballadors de l’administració valenciana entén el català, un 57% el parla i un 46% el sap escriure. Coincidint amb el decret d’usos, s’ha presentat un pla per a augmentar la competència lingüística entre els treballadors, el qual inclourà formació, assessorament personalitzat, línies d’atenció i l’actualització del programa informàtic de traducció. En aquest cas, el sindicat CSI-F, sindicat implantat en l’administració pública i de tarannà espanyolista, ja ha anunciat que recorrerà el decret d’usos administratius per una ‘vulneració de la llibertat d’expressió lingüística’. Finalment, s’han posat traves a la substitució dels noms franquistes dels carrers. En un gest increïble, l’Ajuntament d’Alacant va haver de restituir quaranta-sis carrers amb noms franquistes per un recurs del PP a la justícia. Per la seva part, l’Ajuntament de València ha començat a canviar el nom de cinquanta-un carrers relacionats amb el règim franquista, decisió que el PP ha criticat. Aquest divendres, es va saber que el TSJ anul·lava cautelarment la decisió de fer servir de manera exclusiva el topònim de la ciutat en català. Un to reivindicatiu per a encarar la segona part de la legislatura Dues de les grans reivindicacions del govern han estat la d’un finançament just i el corredor mediterrani, que ha mobilitzat sectors històricament allunyats del nacionalisme, com les associacions empresarials. El corredor mediterrani és una infrastructura clau per al país que aglutina més del 50% de la producció industrial i agrària de l’estat i representa prop de la meitat del trànsit total de mercaderies. En comptes d’apostar-hi, però, hi ha hagut incompliments reiterats per part del govern espanyol. Tal com denuncia el govern valencià, prop de 1.000 milions d’euros del fons reservat del corredor mediterrani s’han fet servir per a pagar obres del corredor central, i el 80% dels trams executats del teòric corredor mediterrani surten de Madrid o hi van. Sembla que hi ha una determinació clara en favor del corredor central, fet que perjudica greument l’economia valenciana, i la resta dels Països Catalans. En el cas del finançament, la Generalitat es troba en una situació límit. Tal com va denunciar Ximo Puig, mentre hi ha comunitats suprafinançades, als valencians només els és transferit l’equivalent al 80% del que es gasta en sanitat i educació, cosa que fa inviable l’autogovern. Els nous pressupostos estatals només han dut menys inversió, i han convertit el País Valencià en el territori amb menys inversió per habitant, cosa totalment injustificada si tenim en compte que el PIB valencià se situa per sota del de la mitjana estatal. Davant la incomprensible política estatal, el finançament va ser la reivindicació central de la manifestació del 25 d’abril i ha esdevingut un front comú de les forces valencianes. Això ha acabat dividint C’s, que ha apartat el portaveu a les corts per la seva oposició als pressupostos estatals. També hi ha hagut tensió en el PP, que en un principi va sumar-se al front comú contra els comptes i, a la diputació, ha votat a favor de demanar un finançament just. La batalla pel finançament marcarà clarament la segona batalla de la legislatura i té totes les característiques per a acorralar i no deixar créixer el PP. En la societat valenciana, poca gent entén ja la posició del govern de Mariano Rajoy, i en la mesura que el PP valencià intenti defensar les decisions del govern de Madrid, se li farà molt difícil d’aconseguir els vots necessaris per a revertir l’existència del govern progressista valencià.

Summary: El govern valencià supera la meitat de la legislatura i confia a renovar d’ací a dos anys


El mes de juliol, ja fa anys que el president del consell d’administració del Grup 62, Josep Ramoneda, i el director, Emili Rosales, es reuneixen amb la premsa per fer un primer balanç de l’any i les previsions per a la tardor-hivern. Aquesta vegada, han volgut remarcar primer de tot que, havent-se estabilitzat el mercat, el 2019 es presenta com un dels millors anys de la història del grup, que enguany publicarà 150 títols, sense comptar els de literatura infantil i juvenil. Aquest optimisme es tradueix en l’èxit de llibres com el de Rafael Nadal, El fill de l’italià, que voreja els 50.000 exemplars venuts; la Història mundial de Catalunya, que supera els 30.000 i alguns altres, dels quals no han donat xifres: les novetats de Maria Barbal, Gerard Quintana, Murakami, Ramon Solsona, Siri Hustvedt, Joan Roca, Marc Artigau, Josep Fontana, Joan B. Culla i Greta Thunberg. Sorprèn que no s’inclogui en la llista de més venuts d’aquest primer semestre el llibre El fibló, de Sílvia Soler, que va ser un dels més venuts de Sant Jordi. Quan hem demanat a Emili Rosales si aquesta absència té a veure amb el fet que l’escriptora ha anunciat que se’n va a la competència, al nou segell Univers d’Enciclopèdia Catalana, ha respost que els noms donats no corresponen a cap llista exhaustiva i que se n’ha deixat més que també han funcionat molt bé, com Vuillard i Harari. Sobre l’aparició del segell Univers d’Enciclopèdia Catalana, Josep Ramoneda ha explicat que va ser una cosa pactada i convinguda de fa temps que Enciclopèdia Catalana optés per agafar una línia editorial pròpia. Actualment, el Grup 62 té participació de Planeta en un 80% i Enciclopèdia Catalana en un 20%. Així mateix, la distribuïdora Àgora, és un 60% del Grup 62 i un 40% d’Enciclopèdia Catalana. Segons Ramoneda, hi ha un acord de continuïtat per als anys vinents, però no ha descartat canvis a termini mitjà. Novetats de tardor per a la Setmana del Llibre en Català La tardor, per al Grup 62, també ve carregada de noms llaminers i potencialment best-sellers. D’entrada, Xavier Bosch publica Paraules que tu entendràs (Columna), que arribarà a final d’agost i que continua apel·lant als sentiments, com les dues novel·les anteriors. I sembla que li va bé, perquè entre tots dos llibres ja ha venut cent mil exemplars. També es publicarà una nova novel·la de Ferran Torrent, Poder contar-ho, on reapareixen alguns personatges del seu món literari, i que tracta sobre el millor moment de l’any per a fer un atracament en un banc de València. La resposta és: durant la mascletà… Martí Domínguez també aterrarà a la Setmana del Llibre en Català amb una gran novel·la, plena d’ambició, situada a la Segona Guerra Mundial, entorn del debat sobre ciència i ètica, un debat molt pertinent en la societat actual. I en assaig, hi ha dues propostes clares: el llibre de Francesc-Marc Álvaro, Assaig general d’una revolta, on analitza el procés d’independència. Se centra en els fets del setembre i l’octubre del 2017 i, seguint la tesi que recull el títol, defensa que més que una revolta es va fer un assaig general de revolta, perquè –a parer seu– es va escenificar tot. També es demana cap a on va el moviment. Una altra novetat arribarà al novembre: la traducció de Capital i ideologia de l’economista i pensador francès Thomas Piketty. Rosales està convençut que suscitarà debat i polèmica. L’autor, especialista en l’estudi de les desigualtats econòmiques, considera que termes com ara deute, desocupació, precarietat… no es poden tractar com a elements econòmics sinó com a termes ideològics. I defensa l’educació i la igualtat. Entre els llibres de no-ficció que actualitzen els clàssics de la literatura catalana, hi ha dos títols molt atractius: acaba de sortir el volum que aplega tota la poesia de Carles Riba, Llibres de Poesia, en una nova edició de Jordi Malé. I també es publicarà una nova troballa de la Càtedra Josep Pla, el primer volum d’Història de la República, que Josep Pla va escriure a Itàlia el 1937-1938. Se n’ha trobat l’original en català, inèdit, perquè aquest volum es va publicar en espanyol a la dècada dels quaranta i no es va reeditar. També es publicaran obres d’autors que celebren el centenari, com ara Teresa Pàmies (acaben d’arribar a les llibreries Gent del meu exili i Memòria dels morts) i Joan Perucho. I, així mateix, una biografia de Baltasar Porcel, obra de Sergio Vila-Sanjuán, que coincideix amb els deu anys de la seva mort. Entre els clàssics catalans, Emili Rosales ha anunciat una nova edició de Tirant lo Blanc de Joanot Martorell, adaptada al català actual per Màrius Serra. I, quant als clàssics, però d’unes altres llengües, apareixeran també a la col·lecció ‘A tot vent’ de Proa els tres primers volums d’A la recerca del temps perdut de Marcel Proust, en la traducció de Valèria Gaillard. Els dos primers volums ja havien aparegut a ‘La Butxaca’. Ara Proa vol incorporar Proust en la seva col·lecció estrella, en una nova edició amb tapa dura i amb unes il·lustracions de coberta que unifiquen els volums obra de Sonia Alins. Al llarg dels pròxims anys, Proa completarà els set volums d’aquesta magna obra. Entre les propostes de joves autors, aquesta tardor arribarà la primera novel·la de Teresa Colom i la consolidació de Pilar Romera. Premi Proa de Novel·la Sobre la decisió del Grup 62 de crear un nou premi literari, el Premi Proa de Novel·la (més informació en l’article ‘Quan el Grup 62 contraataca amb un nou premi literari‘), s’ha explicat que el premi, dotat amb 40.000 euros, es farà públic el 12 de novembre durant una vetllada literària i la setmana següent ja serà a les llibreries. I també s’ha revelat la composició del jurat: l’escriptor Vicenç Villatoro, l’editora neerlandesa Nelleke Geel, el professor Xavier Pla, la jove autora Clara Queraltó i Josep Lluch, editor de Proa. Ramoneda i Rosales també han explicat que el Grup 62 començaria a introduir-se en el sector dels audiollibres, ampliant l’oferta i treballant en el format. Els usuaris d’audiollibres, generalment, hi accedeixen per mitjà de subscripcions o manllevant-los a les biblioteques.

Summary: Grup 62 encara el segon semestre del 2019 amb novetats de Xavier Bosch, Ferran Torrent, Martí Domínguez i Francesc-Marc Àlvaro


El dibuixant Miquel Ferreres no vol que li diguem ‘ninotaire’ ni ‘editorialista gràfic’. Té d’ofici de dibuixar i ho fa als diaris, concretament a El Periódico, cada dia. Les seves vinyetes són molt populars i s’escampen per les xarxes perquè tenen l’habilitat de transmetre idees i capgirar mirades amb una gran capacitat de síntesi i un punt d’humor sa però punyent. Li hem demanat que ens parlés de la censura, del poder de la imatge, de les pressions que rep, de la persecució de dibuixants com ell en unes altres latituds… I també que ens expliqués com s’ho fa per trobar cada dia una idea sense fer-se avorrit ni repetir-se massa. ‘En el mitjà on estic ara, tinc total llibertat. Però no ha estat així sempre. En el diari anterior  no era així. I aquesta va ser una de les raons per les quals vaig marxar-ne. És molt difícil de treballar amb idees i que te les vagin tombant, que te les vagin segant. I, sobretot, que un cop publicades –sense que hi hagi hagut cap entrebanc per a fer-ho– surtin amb ciris trencats perquè hi ha un senyor que ha telefonat i s’ha queixat…’ Així respon Ferreres quan li demanem si ha viscut casos de censura o si rep pressions del diari pels dibuixos que fa. ‘Jo amb els polítics no hi freqüento. No hi freqüento perquè tinc una reputació  i no la vull espatllar perquè un dia la gent em vegi en una foto al costat d’un senyor que s’ha ficat diners a la butxaca… Si s’ha de saludar, saludo, però poca broma.’ Diu això quan li demanem pels comentaris o pressions que li poden fer alguns dels afectats pel seu humor o crítica. No el convenç la frase ‘una imatge val més que mil paraules’. Alerta de les múltiples interpretacions que es poden fer d’una mateixa imatge. En canvi, diu, en un article o en un text es poden matisar i concretar aquestes interpretacions. Ara, sí que reconeix el poder de la imatge i també de l’autor. Recorda que els seus dibuixos formen part d’una pàgina on hi ha tot un seguit de textos que són com formigues i, al bell mig, un dibuix que cridarà molt més l’atenció del lector. És una gran responsabilitat que assumeix i entoma amb un cert respecte. ‘Faig els dibuixos que a mi m’agradaria de veure i que a mi em diverteixen. Jo em diverteixo treballant; m’ho passo bé. Si no, no ho faria.’ Ferreres explica com treballa i quin objectiu té quan dibuixa. Parla de veritat, mentida, humor, superficialitat, complicitat, paradoxa i contradicció. ‘Hi ha temes difícils de tocar, en el meu ofici. I si els toques, no has d’intentar fer humor perquè aleshores fas un desastre.’

Summary: Miquel Ferreres: ‘La censura va ser una de les raons per a marxar del diari anterior’


Com cada any, pels volts de Sant Tomàs, arriba la Fira del Gall de Vilafranca del Penedès. En aquesta fira s’ajunten, avui i demà, les diferents espècies d’aviram autòctones, com el Gall Negre o la Gallina Penedesenca, i se’n pot veure tot el procés: des de la seva criança o la qualitat dels seus ous, fins a l’escorxador i el procés que els converteix en un menjar exquisit. La fira té quatre espais molt ben diferenciats. La gran atracció és el mercat d’aviram, que inclou un escorxador gratuït i permet als visitants comprar un animal viu i tenir-lo sacrificat i plomat al cap d’unes hores. En una carpa a la plaça del Vi hi ha el celler: un espai on degustar vins amb denominació d’origen del Penedès. Aquest vespre hi haurà tasts i maridatges de Gall Negre i altres productes. Demà al matí hi haurà en aquest espai un tast meteorològic en què s’explicarà com afecten les condicions climàtiques a cada collita i serà conduït per Mònica Usart, la dona del temps de Rac1, i un enòleg. També hi ha un espai gastronòmic, on provar totes les propostes gastronòmiques a base d’aviram. Hi haurà instal·lats set restaurants del territori que cuinaran 21 plats a base d’aviram, entre els quals s’inclouran les especialitats amb Gall Negre i ànec mut del Penedès. Finalment, la fira d’artesania aplega més de 150 artesans i artistes que exposen i venen les seves creacions. En aquest àmbit hi haurà tallers gratuïts per a infants per a introduir-los en el món de l’artesania a través de la ceràmica o el treball del vidre. Enguany, a més, acollirà tres concursos de criadors: el desè Campionat d’Espanya d’Avicultura, Columbicultura i Cunicultura de raça, el Concurs de raça de Gallina Penedesenca i, per primera vegada, el concurs al millor color de la closca d’ou de la raça de la Gallina Penedesenca. Amb aquesta i altres novetats, la centenària Fira del Gall es consolida al Penedès com una cita ineludible al calendari pre-nadalenc.

Summary: El Gall Negre del Penedès, de l’ou a l’escorxador, a la Fira del Gall de Vilafranca


L’ANC donarà suport a les candidatures municipals que treballin per la independència, però avisa que no hi ha prou que ‘diguin que són independentistes’. ‘Ja no estem en temps de voluntats, sinó de treballar-hi’, diu l’organització en un comunicat. A més, l’ANC demana a candidatures i governs locals que per tal que la República catalana tingui ‘presència immediata a tots els municipis’ es paguin els impostos a l’Agència Tributària Catalana, exigeixin que la xarxa de fibra òptica sigui pública i no depengui de l’IBEX35, apostin per empreses deslligades del poder polític i econòmic de l’estat espanyol i que afavoreixin el consum de proximitat. A més, tal com ja van dir de cara a les eleccions espanyoles, l’ANC demana als partits independentistes que no pactin cap govern municipal amb els partits que van donar suport al 155 i que promoguin pactes de govern entre independentistes. Així, l’organització busca que governs municipals independentistes no depenguin del vot d’altres formacions i fer que els ajuntaments pressionin el parlament i el govern perquè implementin la República. Es desvincula de Primàries Catalunya Com ja havien dit, l’ANC reitera que el seu suport als processos de primàries independentistes es limitava a la confecció de les candidatures, però no a les llistes resultants per a ‘respectar la seva transversalitat’. ‘A partir del 23 de març, quan va finalitzar el període d’eleccions internes per tal de confeccionar les candidatures de Primàries Catalunya, l’Assemblea també va donar per acabada la seva tasca en aquest projecte’, diu el comunicat. L’ANC destaca que el procés de primàries ‘ha possibilitat un ampli debat ciutadà, d’una gran riquesa de matisos i participació, que de ben segur tindrà transcendència’.

Summary: L’ANC condiciona el seu suport als partits a un ‘compromís’ amb la independència


La legislatura creada arran del cop d’estat del 155 té dificultats per a començar a rodar. I el ple d’avui n’ha estat un exemple. Tampoc no ha pogut començar amb puntualitat. Els espectacles dels diputats unionistes mirant de dinamitar el bon funcionament de la cambra van tancar la legislatura anterior i han inaugurat la nova. El ple ha deixat veure el xoc absolut que viu la política catalana i alguns matisos a cada bloc –independentista i unionista– prou destacables. Cinisme, filibusterisme, xantatge jurídic, violència verbal, ridiculització dels represaliats, per part del bloc del 155, han estat la tònica de la sessió parlamentària on s’han votat cinc propostes de resolucions. A un quart d’onze, els diputats eren asseguts als escons, però la mesa presidencial era buida. El ple havia estat convocat a les deu. Si la legislatura va acabar amb una lliçó de filibusterisme del bloc del 155, aquesta ha començat amb el mateix mal peu. Avui el ple es feia per defensar i votar cinc propostes de resolució. La junta de portaveus i la mesa s’han reunit just abans del ple. Finalment, el ple s’ha ajornat a les onze, però ha acabat començant quan passaven vint minuts ben bons de l’hora. ‘Hi ha delicte’ Com ja es va poder veure abans del cop d’estat del 155, els grups del bloc del 155 han destinat un grup de diputats gens menyspreable a fer de fiscals, de jutges i d’agents judicials. Passen el dia cercant delictes i incoherències reglamentàries a tot moviment que faci la majoria independentista. Es miren tots els documents, les resolucions, les mocions i les intervencions amb una lupa gegant que els deu haver regalat el jutge Llarena. És el cas d’avui, quan un dels ‘diputats-jutge’ del grup de Ciutadans ha exclamat ‘hi ha delicte!’ per justificar que el ple s’ajornés una hora pel conflicte començat per ells per una esmena de la CUP. ‘Ens demanem si en aquesta cambra alguns són diputats o inquisidors’, ha dit el diputat Quim Torra després al ple. És la contradicció volguda del bloc unionista, que exigeix davant el micròfon que es posi en marxa la legislatura i que es faci una investidura urgentment, mentre que al despatx, a la sala de reunions i a l’hemicicle torpedinen qualsevol avenç que vulgui fer la majoria parlamentària. Han dibuixat un camí ben estret, ben estret, per on volen que transiti la voluntat de la ciutadania, encara que la voluntat no sigui la mateixa que la seva. I qui es passa de la ratlla té un d’aquests borinots parlamentaris que treballen justament contra tot allò que té de bo el parlamentarisme. Advocats al parlament i l’advertència del lletrat Tanmateix, amb aquesta situació, l’independentisme també ha hagut de desenvolupar unes habilitats i uns protocols d’actuació monstruosos. I és que cap diputat de la majoria no mou un dit, ni fa un escrit, ni presenta una proposta que no sigui analitzada amb deteniment pels equips d’advocats de Junts per Catalunya i Esquerra. Aquests també treuen la lupa per vigilar que res d’allò que es fa o es diu pugui comportar nous problemes als encausats per la justícia espanyola o obrir noves causes judicials. Tinc entès que l’únic grup que s’escapa d’aquesta llosa de la vigilància legal és la CUP. I és per això que ha presentat les esmenes d’avui, que no haurien passat cap d’aquests filtres que comentàvem. Aquesta excepcionalitat d’una cambra segrestada per un estat de setge judicial és una evidència. Una evidència tan gran que porta a un lletrat de la cambra a dir en una reunió de mesa que el parlament no pot exercir les seves funcions normals per culpa de la intervenció del 155. Aquest comentari del lletrat no ha estat comentat pels grups unionistes que utilitzen aquests homes de lleis del parlament desconeguts fins fa poc per la majoria de la població. Comença el xou ‘Bon dia als diputats que són aquí i bon dia als que no hi poden ser.’ Així ha començat el ple Roger Torrent. Abans que no prengués la paraula el president de la cambra, el diputat Carrizosa (Ciutadans) ja alçava la mà per poder intervenir. El filibusterisme viscut a les reunions de la mesa ha tingut continuïtat al començament de la sessió. Ciutadans havia presentat una petició de reconsideració al registre de la cambra en els pocs minuts que han passat entre la finalització de la reunió de mesa i el començament del ple. Carrizosa, amb el seu to despectiu característic, anunciava que la mesa i el seu president havien comès un delicte de prevaricació per haver admès una esmena de la CUP. Tothom sap que el reglament del parlament reserva a la mesa la potestat de refusar una proposta d’un grup per defecte de forma, però que en cap cas no pot entrar a valorar-ne el contingut. Però aquests diputats agents judicials fan servir el reglament tan sols quan els interessa. També s’ha apuntat a l’espectacle el vice-president segon de la mesa, el diputat José María Espejo-Saavedra, que ha baixat de la tribuna per queixar-se per la resposta negativa de Torrent a les exigències de Carrizosa. Aquesta vegada, Torrent ha sabut plantar cara als diputats obstruccionistes i ha fet començar el ple sense més demora: ‘Seguim amb l’ordre del dia.’ Els cops contra el mur de Xavier Domènech El cap de files de Catalunya en Comú ha explicat, en la seva intervenció per a defensar la proposta de resolució presentada, que estava satisfet de començar la legislatura amb un ple polític i no sobre qüestions reglamentàries ‘ni aquests espectacles que organitzen aquells que s’erigeixen com a defensors d’allò que interessa a la ciutadania’. Ell l’ha anomenat ‘el ple del desblocatge’. Xavier Domènech s’ha reservat la part més dura i contundent per als independentistes. En referència al Consell de la República a Brussel·les, ha criticat que es vulguin crear institucions paral·leles que no representen tota la diversitat del poble de Catalunya. ‘La sobirania del parlament no és fragmentable. I si volen defensar la sobirania del poble de Catalunya, han de defensar aquest parlament i no crear realitats paral·leles.’ ‘Ja n’hi ha prou’, ha cridat diverses vegades. ‘Els fets de l’octubre van demostrar que hi havia la possibilitat de construir ponts amb Espanya’, ha dit Domènech sense enrojolar-se. El volum de la seva intervenció ha sorprès els presents a l’hemicicle. Semblava que esbronqués els diputats. ‘Prou de fer debats constants sobre com ens fotem més de pressa contra un mur’, ha dit el cap dels comuns en una de les metàfores que més repeteix i que ha tingut resposta del portaveu de la CUP, Carles Riera: ‘Catalunya en Comú manifesta una preocupant renúncia a la destitució del règim del 78 en la seva proposta de resolució. Senyor Domènech, nosaltres continuarem llançant-nos contra el mur tants cops com calgui fins a derrocar-lo o, potser, saltar-lo.’ Ridiculitzar els represaliats També ha arribat el torn dels socialistes. Miquel Iceta ha pres la paraula: ‘No fem la nostra feina. Anem amb un mes de retard per a la investidura d’un president.’ Iceta ha repassat alguns números de situacions crítiques de la ciutadania (menors de famílies amb situació de risc, hospitals, llistes d’espera, increment del preu de l’aigua…) Ho ha fet com si el seu grup no hagués contribuït a torpedinar totes les lleis de caràcter social que es van aprovar en legislatures anteriors i que el TC va tombar. Els qui van suspendre la democràcia a Catalunya ara es queixen perquè no hi ha un govern que governi. Iceta ha explicat per què considera que els encausats no poden ser investits a la presidència de la Generalitat: ‘Els encausats han de dedicar-se a la seva defensa i això els inhabilita per dedicar-se a governar.’ De fet, Iceta ha gastat el seu cinisme habitual, però ha anat més enllà: s’ha dedicat a escarnir i riure’s de les declaracions davant el jutge fetes pels encausats de la justícia espanyola. Evidentment, els diputats presents que han anat desfilant pels tribunals –que no són pocs– tenien dificultats per a mantenir-se quiets i no remoure’s als seus escons. Per superar el conflicte, cal que us rendiu, semblava que deia Iceta. Ell parla de reconciliació i retorn al consens. És clar, un consens sota la voluntat de la minoria. El dels socialistes és el cinisme d’aquell qui presencia el xantatge a punta de pistola i es riu de la persona que no es pot moure pel risc de rebre un tret. La portaveu del grup socialista, Eva Granados, quan ha intervingut en el torn de rèplica, ha dit que aquell vaixell que anava a Ítaca era ara ‘una barca repintada sense patró’. I ha dit això sense parpellejar mentre Puigdemont és a l’exili i Junqueras a la presó. Sang d’orxata o moltes compensacions promeses per fer aquest paper tan humanament desagradable. El gos d’Abu Ghraib Quim Torra, l’advocat i editor que fa ara de diputat de Junts per Catalunya, ha estat l’encarregat de defensar la proposta de resolució de la seva formació. ‘No hi som tots els diputats que el poble de Catalunya van votar el 21 de desembre.’ Torra ha recordat tots els empresonats i exiliats. I ha denunciat que el 155 ‘tunejat’ és una actualització del ‘derecho de conquista’. En la seva intervenció, Torra ha rebutjat la deriva autoritària de l’estat espanyol. Ha dit que avui feia cinc mesos del referèndum de l’1 d’octubre, quan ‘les ratlles vermelles d’un estat de dret van ser superades per la brutalitat policíaca de l’estat espanyol’. Quan Quim Torra ha relatat la llarga llista de perseguits per l’estat espanyol, el diputat de Ciutadans Fernando de Páramo l’ha increpat des del seu escó. Ha començat a fer gests de desaprovació i a molestar el diputat de Junts per Catalunya amb comentaris cada vegada més sonors. De fet, De Páramo ha fet la mateixa funció que aquell gos que feien servir per a espantar els presoners d’Abu Ghraib, a l’Irac. Quim Torra ha acabat la seva intervenció recordant la frase d’Armand Obiols: ‘Ells volen devorar-nos i nosaltres volem evitar ser devorats.’ La violència verbal d’Arrimadas ‘Gràcies al milió cent mil vots de ciutadans s’ha obert avui el parlament’, ha disparat Arrimadas en castellà tan bon punt s’ha plantat davant el faristol. I no ha necessitat respirar abans de començar a colpejar amb duresa la majoria parlamentària: ‘Quant temps mantindran aquesta ficció i aquesta farsa?’ Arrimadas, que domina l’art de la demagògia com si fos un invent seu, ha etzibat: ‘És una vergonya que en aquest parlament no es faci una sessió sobre sanitat des del mes de juny.’ Com si ells no tinguessin res a veure amb l’absència de govern ni activitat parlamentària des del mes d’octubre. ‘El senyor Torrent és la senyora Forcadell 2.0. No té la valentia de donar la cara i acceptar que incompleix la llei’, ha continuat la trituradora de Ciutadans, que també ha aprofitat per riure’s dels represaliats: ‘Però davant els jutges, diuen que tot era simbòlic, que no van fer res, que tan sols van fer el que els havia dit que havia de fer un altre.’ I sense tampoc respirar: ‘Vostès no volen que s’acabi el procés. No volen governar. Aquesta ficció és el seu modus vivendi. Trenquen famílies per a res. Per una cosa que no es creuen ni vostès mateixos. No paren de perjudicar tothom. Vostès estan instal·lats en aquests relats nacionalistes excloents. S’han passat tant de frenada, i per això Catalunya s’ha despertat. També s’ha despertat el patriotisme cívic d’Espanya. Un patriotisme com el dels països d’Europa.’ Després d’aquella ràfega a discreció, quan Arrimadas ha agafat aire per primera vegada, els diputats del seu grup s’han alçat per aplaudir-la mentre tornava al seu escó. El ‘junquerisme’ contra el 155 ‘No ens cansarem de dir que no hi som tots. Som aquí per ells i per construir un país millor per als nostres fills. I ho volem fer amb l’actitud “junquerista”, obrint els braços a tothom.’ Aquest ha estat el començament de la intervenció de Marta Rovira pel grup d’Esquerra. Ha continuat: ‘Som aquí sumant i avançant davant mil adversitats. La gent d’ERC volem una república plena d’objectius i contingut. Per nosaltres, la independència és el mitjà i no l’objectiu.’ Després d’elogiar la tasca de Junqueras i el seu equip al capdavant de la política econòmica del govern, Rovira ha volgut dedicar una bona part del discurs a demanar promptitud en la formació d’un govern que enterri el 155. Ha dit: ‘El 155 és el pretext per a intervenir Catalunya i ho fan amb intel·ligència, tocant petites coses que afecten el dia a dia de la ciutadania. Hem de recuperar les institucions.’ Segons Rovira, ERC creu que hi ha dos consensos principals: reconèixer la legitimitat de Puigdemont i formar un govern que permeti de recuperar la Generalitat ‘per poder avançar i tornar a caminar’. A continuació, Rovira s’ha dedicat a anar despatxant amb una certa contundència els grups del bloc del 155 que havien presentat resolucions. En canvi, ha mostrat una proximitat evident amb la major part del paquet d’articles de la proposta de Catalunya en Comú. El risc de desdir-se del camí Finalment, l’última intervenció era per a la CUP. Carles Riera ha recordat la jornada de l’1 d’octubre i també que el parlament va complir el mandat del referèndum, però que el govern i la mesa del parlament van acceptar a la pràctica el cop del 155 contra la seva opinió i voluntat. Riera ha estat crític amb la tesi que va imperar la legislatura anterior que pretenia fer la independència passant ‘de la llei a la llei’ i amb la transició sense ruptura. ‘Ni l’estat espanyol ni la Unió Europea no van acceptar cap diàleg’, ha recordat. La CUP també ha volgut alertar dels riscos que veu en l’actitud dels altres grups independentistes: ‘Desdir-se del camí fet és una de les pitjors polítiques antirepressives que es pot fer. Correm el risc que renunciïn a fer efectives les decisions de l’1 d’octubre i el 27 d’octubre. La prioritat és tornar al poble el poder que aquest es va prendre l’1 i el 3 d’octubre i que pugui posar en marxa el procés constituent. Avui hauríem d’estar fent un ple de restitució de la República.’ Contra la voluntat de Riera i de la CUP, i d’una bona part dels diputats de la majoria, el ple d’avui no ha estat per a restituir la República proclamada. El ple ha aprovat una resolució per a la restitució de Puigdemont sense referències a la declaració d’independència. La fórmula de la resolució diu que les eleccions del 21 de desembre ‘han ratificat la majoria favorable a les forces independentistes’ i, per tant, ‘a les formacions polítiques favorables a una acció republicana de govern i a la constitució de Catalunya en un estat independent en forma de república’. Després d’aquest ple és previst que el pròxim es dediqui a la investidura. Caldrà veure si els grups de la majoria parlamentària són capaços de trobar un consens que possibiliti tornar a prendre la iniciativa que avui és pràcticament inexistent.

Summary: La rialla a punta de pistola, el gos d’Abu Ghraib i els inquisidors de Llarena, al primer ple del parlament


LONDRES, 23 (Reuters/EP) La Policia britànica ha tancat aquest dimarts l’estació d’autobusos de Victoria a Londres i els carrers limítrofs després d’haver trobat un paquet sospitós, segons ha informat la cadena de radiotelevisió pública BBC. “Un paquet sospitós està sent revisat”, ha afirmat un portaveu de la Policia Metropolitana de Londres. Buckingham Palace Road i més carrers de la zona estan tallats aquest dimarts, segons la BBC. El tancament de l’estació d’autobusos de Victoria s’ha decidit hores després de l’atemptat suïcida que ha acabat amb la vida d’almenys 22 persones a un estadi de Manchester després de finalitzar un concert de la cantant Ariana Grande.

Summary: R.Unit.- La Policia britànica tanca l’estació d’autobusos de Victoria a Londres


Els Mossos d’Esquadra han fet un gran desplegament al barri de Gràcia de Barcelona per la manifestació convocada aquesta tarda en solidaritat amb els nou anarquistes detinguts avui durant l’operació Pandora ordenada per l’Audiència espanyola i duta a terme pels Mossos. Prop d’un miler de persones han arrencat la marxa des de la plaça Diamant i s’han dirigit fins a la seu de Convergència ubicada al carrer Còrsega. Els agents de la Brigada Mòbil dels Mossos d’Esquadra han desplegat un fort dispositiu format per gairebé una desena de furgons i un helicòpter que sobrevola el barri gracienc. Entre els manifestants també hi ha els diputats de la CUP al parlament, Antonio Baños, Julià de Jòdar, Anna Gabriel i Gabriela Serra, així com diputats de Junts pel Sí, segons ha explicat TV3. Vegeu el piulet de suport de la CUP a la manifestació en solidaritat amb els anarquistes: La nostra millor arma, la solidaritat. Llibertat detingudes! #JoTambéSócAnarquista ✊ pic.twitter.com/wLXGzLXKpD — CUP Països Catalans (@cupnacional) October 28, 2015

Summary: Gran desplegament dels Mossos a Gràcia per la manifestació en solidaritat amb els anarquistes detinguts


El president del PP, Pablo Casado, ha imposat a la direcció del seu partit al País Basc la coalició electoral amb Ciutadans per a concórrer plegats a les eleccions del 5 d’abril. La candidatura ha rebut el nom ‘PP+Cs’ i ara mateix el candidat és el dirigent del PP basc Alfonso Alonso, però podria renunciar perquè no està d’acord amb el pacte amb Cs. Aquesta mitjanit s’acaba el termini per a registrar les coalicions. El PP basc va titllar d”inassumible’ l’acord amb Ciutadans, que inclou el segon lloc de les llistes de Biscaia i Àlaba. D’aquesta manera, el partit d’Inés Arrimadas s’assegura l’entrada al parlament. Cs no té cap diputat a la cambra basca, ni va obtenir cap representant a les eleccions espanyoles ni té cap regidor en cap ajuntament. Fonts del PP basc han difós que Alonso no coneixia el contingut del pacte de Casado amb Arrimadas i que tot el que ha sabut les últimes hores ha estat per Ciutadans i pels mitjans de comunicació. En canvi, la direcció del PP sosté que van convidar-lo a la reunió d’aquesta tarda a Madrid i que van trucar-lo diverses vegades. Es dóna el cas, a més, que Alonso no era el candidat preferit per Casado. Fracàs de Cs a Galícia La pretensió d’Arrimadas de presentar-se amb el PP a Galícia, però, ha fracassat. Alberto Núñez Feijóo, president de la Xunta, i Casado no eren partidaris de la coalició a les eleccions gallegues, on el PP es presenta amb un perfil més centrista. A més, les enquestes no preveuen l’entrada de Ciutadans ni de Vox al parlament gallec. Arrimadas va amenaçar que trencaria la negociació amb el PP si no s’acceptava una candidatura conjunta a Galícia també, però finalment ha hagut de claudicar. Pel que fa a Catalunya, la negociació continua a falta que es convoquin les eleccions al parlament.

Summary: Casado imposa la coalició amb Cs i obre una crisi amb el PP basc


Hongria s’ha proposat frenar l’onada de refugiats i per fer-ho ha posat en marxa dues mesures. Per una banda, aquesta matinada ha entrat en vigor la nova llei antiimmigració, que castiga els immigrants que entrin al país sense papers. Aquesta nova legislació del govern de Viktor Orbán ja s’aplica i aquest matí la policia hongaresa ha detingut seixanta persones que havien entrat al país a través de la frontera amb Sèrbia. Al marge d’aquesta llei, el govern ha decidit de segellar la frontera amb una tanca de 175 quilòmetres i quatre metres d’alçada, que des d’ahir és vigilada per 900 policies i 4.500 militars. Des d’ara, Hongria només acceptarà les sol·licituds d’asil dels qui puguin acreditar que fugen d’un país en conflicte. Els immigrants hauran de registrar la petició abans d’entrar a Hongria, i això vol dir que durant el tràmit faran cua a Sèrbia. Segons que diu la nova llei, els qui entrin il·legalment a Hongria seran expulsats directament del país. En cas de reincidència, la llei preveu que els immigrants siguin empresonats. Les penes poden arribar als tres de presó i als cinc si es malmet. Per tramitar ràpidament els procediments d’expulsió, s’ha establert un dispositiu especial amb 130 jutges. Ampliació de la tanca El govern hongarès ha anunciat que estendrà la tanca cap a la frontera amb Romania. El ministre d’Interior, Janos Lazar, diu que la mesura és necessària, ja que la tanca que s’ha construït fins a la frontera amb Sèrbia podria desviar les rutes dels refugiats cap a Romania, i des d’allà a Hongria. De moment només es tracte d’un projecte del qual Budapest ja n’ha informat Romania. De moment no s’ha concretat quina longitud tindria aquesta tanca i, probablement, es construiria fins al riu Maros, a uns vint quilòmetre de la frontera amb Sèrbia. Nova reunió dels ministres de l’Interior de la UE, dimarts vinent Els ministres de l’Interior de la Unió Europea celebraran un altre consell extraordinari dimarts vinent amb l’objectiu de superar les divisions i arribar a un acord per a situar els 120.000 refugiats que demanen asil a la UE. Les reunions de les darreres hores no han servit per consensuar cap decisió. Han estat les reserves dels països de l’est a acceptar quotes obligatòries d’acollida el que ha impedit arribar a cap acord.

Summary: Hongria segella la frontera i aplica la llei antimmmigració


El president de la Generalitat, Carles Puigdemont, anirà de Suïssa a Finlàndia, on farà una visita entre dijous i dissabte d’aquesta setmana. Ho ha anunciat el diputat finès Mikko Kärnä en un piulet a Twitter, en què ha explicat que Puigdemont visitarà el parlament de Finlàndia convidat per l’intergrup Amics de Catalunya format per diversos diputats. A més, ha informat VilaWeb que el president farà una reunió al parlament oberta a tots els diputats i assistents que li vulguin demanar per la situació política a Catalunya. Divendres, farà una altra conferència a la Universitat d’Hèlsinki. Kärnä destaca que Puigdemont visitarà Finlàndia com a ciutadà europeu, i que el govern finès no ha tingut res a veure amb aquesta visita. Welcome to Finland Mr. President @KRLS. #Catalonia pic.twitter.com/1MJuGxQtfE — Mikko Kärnä (@KarnaMikko) March 19, 2018 Divendres mateix Puigdemont tindrà una trobada amb membres del ‘think tank’ Nova Societat de política internacional de Finlàndia, dirigit per l’ex-ministre d’Afers Estrangers finlandès Pär Stenbäck. Finalment, dissabte al matí tindrà una trobada amb membres de la societat civil finlandesa. Després d’haver viatjat a Dinamarca i a Suïssa des de Bèlgica, ara Puigdemont anirà a Finlàndia, hi ho haurà fet amb llibertat i sense que el jutge Llarena hagi gosat demanar cap ordre d’arrest internacional.

Summary: Puigdemont viatjarà a Finlàndia dijous després dels actes a Ginebra


El poeta Enric Casasses va escriure Monòleg del perdó (Males Herbes) per a l’actriu Laia Mendoza. D’ella i de l’obra, Casasses en va dir: ‘Expressament perquè ho representés Laia de Mendoza vaig escriure i vam muntar el Monòleg del perdó, i li vaig fer un text difícil tècnicament de dir, carregat d’intencions, que sembla que no vagi enlloc però passa per molts llocs concrets i de tota mena, i que obliga l’actriu a recórrer a moltes maneres o estils d’actuar diferents durant la gairebé hora i mitja que durava l’obra. Jo em pensava que seria impossible, però ella, la Laia, ho va fer. Per mi va ser una experiència bestial, veure com una actriu feia i deia tot allò. Vaig quedar-ne enlluernat.’ Llegiu-ne un fragment. El text es publica dins la col·lecció Petjades, que també ha publicat Els nens feliços de Joan Jordi Miralles i R.U.R de Karel Capek. Els editors Ramon Mas i Ricard Planas de Males Herbes ens parlen d’aquesta obra: «Quan tens una editorial relativament nova, i petita de totes totes, que se’t presenti un escriptor de la mida i talent de l’Enric Casasses, amb una carrera tan extensa i brillant, per oferir-te un original, és quelcom que desconcerta, excita i motiva. Així és com va ser, i no podem fer altra cosa que estarrufar-nos. L’original en qüestió, aquest Monòleg del perdó del qual us oferim un petit tast, és un text escènic que l’autor va escriure expressament per a l’actriu Laia Mendoza, i que es va estrenar a la Planeta de Girona el novembre del 2004. Es tracta d’un text on els comentaris del dramaturg tenen tant pes (i sentit de l’humor) com les interpretacions que en fa l’actriu, i ambdues veus s’entreteixeixen amb la història que s’hi explica. Això, no som simplement davant d’una obra de teatre, sinó d’una obra sobre el teatre, o sobre com explicar ficcions que, un cop dalt de l’escenari, són totalment certes. Així doncs, escoltem una actriu que esdevé personatge quan es posa a narrar en primera persona la història de Calamity Jane (Joana Calamitat), la dona més temuda i respectada de l’oest americà; una vida i uns fets que s’empeltaran a un relat de Hans Christian Andersen, mentre juguen una partida de cartes amb els límits de la ficció.» Ramon Mas i Ricard Planas, editors de Males Herbes.

Summary: Avançament editorial: ‘Monòleg del perdó’ d’Enric Casasses


La Cimera del Clima (COP25) ha acabat sense cap resultat concret, amb un acord ambigu i in extremis que és una crida per a augmentar l’ambició climàtica el 2020 i complir l’Acord de París que compromet als països a evitar que la temperatura mitjana del planeta pugi aquest segle per sobre de 1,5 graus. La que ha estat la Cimera del Clima més llarga de la història fracassa en un dels seus objectius més importants: regular els mercats de carboni. El desenvolupament de l’article 6 de l’Acord de París, que fa referència als mercats de CO2, per tant, queda ajornat fins a la pròxima cimera, que es farà l’any vinent. Tant els delegats que han assistit a la cimera com ONGs com ara Greenpeace han mostrat la seva decepció pel resultat. L’acord, titulat ‘Xile-Madrid, temps d’actuar’, s’ha aconseguit gairebé dos dies després de la jornada prevista per a la clausura de la Conferència (COP25) i després d’unes maratonianes negociacions que s’han prolongat durant tota la matinada. El document ha estat aprovat per la presidenta de la COP25, la xilena Carolina Schmidt, després d’un tibant debat amb el Brasil que no acceptava inicialment dos paràgrafs inclosos en l’acord sobre oceans i ús de terres. L’acord final de la COP25 estableix que els països hauran de presentar el 2020 uns compromisos més ambiciosos de reducció d’emissions (les anomenades Contribucions Nacionals Determinades) per a fer front a l’emergència climàtica. Segons l’acord, el coneixement científic serà ‘l’eix principal’ que ha d’orientar les decisions climàtiques dels països per a augmentar la seva ambició, que ha d’actualitzar-se permanentment d’acord amb els avanços de la ciència. El text recull ‘l’imperatiu’ que la transició cap a un món sense emissions sigui justa i impulsi la creació d’ocupació decent. L’acord reconeix, a més, l’acció climàtica dels actors no governamentals, als qui convida al fet que la incrementin i generalitzin estratègies compatibles amb el clima. Greenpeace diu que és ‘inadmissible’ haver cedit davant els lobbies Greenpeace ha qualificat ‘d’inadmissible’ que les empreses contaminants ‘hagin imposat els seus interessos’. D’aquesta manera, l’ONG ha destacat que la ‘forta i silenciosa’ pressió exercida pels lobbies dels combustibles fòssils i de corporacions, que a parer seu només defensen els seus propis interessos, han ‘soscavat’ els avenços de la COP25 de Madrid. ‘Una altra vegada, la por al fet que els seus lucratius negocis es veiessin afectats ha fet que exercissin tota la seva influència per a evitar un acord multilateral que abordés de forma decidida l’emergència climàtica’, ha assegurat l’ONG. Durant la COP25, Greenpeace ha lamentat que s’ha ‘tancat literalment la porta’ a la ciència i a les exigències de la societat civil, que demanaven d’acordar solucions urgents i ambicioses a l’emergència climàtica’. Denuncia que, en canvi, els polítics es van barallar pel model de trànsit d’emissions de l’article 6, que amenaça els drets dels pobles indígenes i posa un preu el medi ambient. En la seva opinió, els equips polítics enviats pels països no han mostrat cap o poca intenció d’aconseguir compromisos per reduir les emissions a la velocitat i intensitat que, segons la informació científica, es necessita per limitar l’escalfament global a 1,5 graus. ‘Els governs han de replantejar-se totalment com han actuat, perquè el final d’aquesta COP és totalment inacceptable’, ha criticat la directora de Greenpeace Internacional, Jennifer Morgan. En la mateixa línia, ha assegurat que la COP25 ha estat més aviat política i que s’hi ha vist com els grups de pressió dels sectors més contaminants entorpeixen les negociacions, així com la profunda desconfiança de la joventut cap a la classe política. ‘Necessitem un canvi sistèmic en el qual les persones puguin confiar, els equips de negociació han de tornar a casa i recapacitar. Però també hem vist algunes forces positives, per exemple la Coalició per una Alta Ambició ens va oferir un alè d’esperança aquesta setmana, i els petits estats insulars s’estan enfortint dia a dia, i mantenen viu l’acord de París’, ha comentat Morgan. Per la seva banda, el director de Greenpeace a l’estat espanyol, Mario Rodríguez, ha subratllat que la classe política ‘no pot continuar fent oïdes sordes a l’evidència científica i al clam social que exigeix una resposta contundent i urgent a l’emergència climàtica’. Per a Rodríguez, l’estat espanyol ha fet una gran feina amb l’organització de la COP25, de la qual surt un ‘important’ suport social i polític per reforçar la lluita contra el canvi climàtic’. I hi ha afegit la decisió del Consell Europeu de demanar a la comissió que present uns objectius climàtics més ambiciosos per 2030 per arribar a temps a la COP26. En aquest context, el cap de la delegació de Greenpeace Internacional a la COP25, Juan Pablo Osornio, ha lamentat el resultat decebedor de la cimera. ‘Necessitem espais multilaterals allunyats dels interessos privats d’uns pocs que ens continuen blocant perquè s’aconsegueixi el futur que volem i sabem que és possible’, ha criticat. Finalment, el director de Greenpeace a Xile, Matías Asun, ha ressaltat que, malgrat ostentar la Presidència de la COP25, Xile ‘no ha aconseguit un progrés significatiu contra l’emergència climàtica’. ‘Hem perdut una oportunitat perfecta per mostrar el lideratge climàtic que necessitàvem’, ha dit.

Summary: La Cimera del Clima acaba sense cap resultat concret


Pere Pina és un home carregat de memòria. És a dir, amb la mirada forjada per la perspectiva dels anys i també pels records. Però, compte, és alhora un home de present, de tocar de peus a terra com pocs, i, sobretot, és un home d’acció: de l’ara i aquí. Fill d’un futbolista professional que lluità al bàndol republicà a l’Ebre, on fou ferit dues vegades abans de ser represaliat a Argelers, Pere Pina va néixer a Mataró l’any 1954. El seu pare havia fitxat pel Mataró, venint del Mallorca, i va ser al Maresme on va conèixer la seva mare, d’Arenys de Mar. La infància la va passar entre Mataró i Barcelona, per causa de la família i dels estudis de disseny gràfic, a Elisava. Treballà pocs anys a la Galeria G, una galeria d’art d’Agustí Coll, al carrer de Casanova, tocant a la Travessera de Gràcia, entre obres d’Andy Warhol, mentre també feia, esporàdicament, de pilot oficial de trial per a Ossa. Però d’ençà de la mort de Franco, quan tenia vint-i-dos anys, tota la seva vida ha estat vinculada al barri del Raval i, més concretament, al celler, conegut i emblemàtic, Casa Almirall, al xamfrà entre Joaquín Costa i Ferlandina. Recorda que l’any 1976, al cap de pocs mesos d’haver-ne assumit la gestió juntament amb el seu amic d’infància Ramon Solé, les parets del local les va pintar en Jesús, veí del barri, que no era sinó Jesús Moix, pare de Terenci Moix, que vivia a l’edifici del costat. Van fer-hi obres de dalt a baix. ‘Aleshores era un bar amb una única bombeta de 70 watts, quatre gots i un cambrer que maldava per no perdre la vista.’ Però les obres van respectar la major part de la decoració original, com ara les portes vidrieres modernistes, el taulell de marbre italià, la figura femenina de ferro fos que representa la musa de l’Exposició Universal de Barcelona del 1888, el moble de fusta de la caixa i el moble ampoller situat darrere el taulell. En aquest moble, l’última filera d’ampolles, la de més amunt, d’aleshores ençà no s’ha tocat mai més, licors i destil·lats inclosos. Als anys vuitanta, amb l’Almirall en marxa, se’n va anar uns quants mesos als Estats Units, acompanyant la parella d’aleshores, que havia obtingut una beca per a investigar a la Universitat de Kansas. Ell es va incorporar a l’equip i va treballar al laboratori, dedicat a estudiar remeis contra l’asma. D’aquell episodi, en recorda un gran i intens aprenentatge en microbiologia i, sobretot, les diferències abismals entre les universitats americanes, pulcres i eficaces, i les d’aquí, que aleshores maldaven per posar-se al dia del món. Altra vegada a Barcelona i compaginant-ho amb la gerència del local, va dedicar-se, durant anys, a la producció de grans rodatges de publicitat. Han passat més de quaranta anys. I el Raval, igual que la clientela de l’Almirall, ha canviat. Ell continua sortint a navegar sempre que pot, bé amb patí català al Club Natació Barcelona, bé amb un petit veler que té amarrat a Port de la Selva (l’any 1998 fins i tot fou campió de Catalunya de pesca d’altura pescant una tonyina, atenció, de 184 quilos). Però per a Pere Pina, que ha vist i viscut totes les transformacions del barri, el Raval no ha canviat tant com ens pensem: ‘El Raval, històricament, sempre ha estat al final de la baixada, i l’aigua va sempre cap avall, arrossegant tota la porqueria. Doncs això, desgraciadament, no ha canviat, i sembla que els problemes del Raval no siguin ni problemes ni tan greus perquè són, precisament, del Raval, i mentre no s’escampin, no cal que ens preocupem.’ Pere Pina ha estat president de l’Eix Comercial del Raval i vice-president de l’Associació d’Establiments Emblemàtics de Barcelona. I no ha deixat mai de lluitar pel barri, a peu de carrer. Ha tractat amb regidors i governs municipals de tots els colors. El resultat? Centenars de reunions, comissions, informes, enquestes, protocols i estudis que, pel cap baix, no es tradueixen en res més que en respostes vagues i, fet i fet, en frustració. ‘L’ajuntament és tan lent i amb una burocràcia tan complexa i inexplicable que sembla que facin política per a immortals’, explica. I es demana, entre resignat i indignat, on ha anat a parar, per al Raval, el sentit comú, si és que mai ha existit. En aquest vídeo, per al capítol de la sèrie Barcelona: veritats incòmodes en temps de campanya, Pere Pina retrata el Raval d’avui, el Raval dels narcopisos, de l’especulació, dels desnonaments, de la incongruència política i administrativa i dels veïns que han de fer de policia. I denuncia que, per la inoperància d’uns i altres, any rere any anem perdent aquell patrimoni que fa de la ciutat una metròpoli única i singular. ‘Barcelona rep ara la garrotada de la feina mal feta aquests últims anys; no ens n’adonem, però anem matant la gallina dels ous d’or’. I afegeix: ‘Aquest sistema polític que tenim és pensat per a dissipar les responsabilitats: no pot ser que mentre desnonem famílies no fem fora automàticament els narcotraficants; i que a sobre ningú no se’n faci responsable.’ Ell, mentrestant, tot passejant pel barri, continua saludant veïnes grans, trucant als mossos d’esquadra i a la guàrdia urbana i renyant els turistes que una vegada i una altra es pixen a les cantonades. ‘Al Raval, tot evoluciona i involuciona alhora.’ Però no renuncia a escapar-se setmanalment al Penedès a triar els vins que després servirà als clients, a sopar sovint a Ca l’Estevet o a l’Havana, dos restaurants de tota la vida del Raval que pràcticament han esdevingut casa seva. I a comprar, sempre que pot, i entre més coses, tripa de bacallà, a la històrica bacallaneria del carrer Comtal, la Casa del Bacallà, per coure-la a foc lent i amb cigrons. Una bacallaneria, diguem-ho tot, que, com tants altres comerços de sempre, és a punt de tancar…

Summary: Pere Pina: ‘Al Raval, la llei és cega, sorda i muda’