Les sales del primer pis del Palau Robert de Barcelona acullen fins al 23 de febrer l’exposició America Sanchez. Clàssic, modern, jazz, tropical. La mostra aplega treballs d’aquest dissenyador gràfic que ressegueixen tota la seva trajectòria, des dels primers dissenys encara a l’Argentina, al començament de la seva carrera, fins ara. És una exposició atractiva i didàctica, que mostra el treball eclèctic, plàstic, ple d’ironia d’aquest dissenyador que ha marcat la nostra història visual i cultural, una història molt lligada a la ciutat de Barcelona. D’America Sanchez són els logos de Vieta (un dels primers redissenys que li va donar prestigi i el va destacar a la Barcelona de la segona meitat dels anys seixanta), la papereria de la botiga Vinçon, el logotip dels llapis Enri, la botiga de roba Furest, la cafeteria de la llibreria Laie, el bar KGB, el logotip del museu Picasso de Barcelona, el redisseny del logotip de l’escola Eina (on va fer classes durant trenta anys), el logotip de les galeries Dalmau, el logotip de Barcelona 92, l’àlbum de Lluís Llach Viatge a Ítaca, dissenys per a la casa de sabates Camper, dissenys per a la cerveseria Moritz, el redisseny del logotip de VilaWeb… I cartells: de la Mercè 2005, de l’Orquestra Ciutat de Barcelona, cartells d’exposicions a la Virreina, dels premis Ciutat de Barcelona, del Festival de Jazz de Terrassa… També va col·laborar en revistes com Ajoblanco i el Víbora. America Sanchez (Buenos Aires, 1939) és el nom de la seva mare, que ell va adoptar el 1980, perquè el seu, Juan Carlos Pérez Sánchez, coincidia amb el d’un altre dissenyador. Va arribar a Barcelona el 1965 i de seguida va començar a fer encàrrecs i el 1967 va entrar de professor a l’escola Eina, on foren famosos els seus mètodes d’aprenentatge, provocadors i sorprenents. Va viure intensament la contracultura de les dècades dels setanta i vuitanta i també va encaixar en la Barcelona dels arquitectes i del disseny, marcada pels Jocs Olímpics de 1992. En l’exposició es mostren dibuixos de l’estil Trochi & Mochi i Tadanori, fotomuntatges, fotografies, logotips i més logotips… Durant més de cinquanta anys, America Sanchez (ho escriu sense accents) no va parar de treballar. Dues han estat les seves premisses: el dibuix i la construcció d’un arxiu de la seva obra. La majoria del material que es mostra a l’exposició forma part de l’arxiu Lafuente, una col·lecció privada de l’empresari cantàbric José María Lafuente, que també ha comprat obra de Nazario i Mariscal, entre més. Les institucions i els museus catalans no han estat interessats a adquirir-ne l’arxiu, que ha acabat marxant de Barcelona i Catalunya, i podria acabar en les col·leccions del Reina Sofía. América Sánchez Foto Adiva Koenigsberg —Què us sembla l’exposició que us han muntat l’Albert Planas, dissenyador gràfic i col·laborador vostre més de vint anys, i el periodista i escriptor Julià Guillamon? —N’estic molt content, perquè és una exposició molt entenedora, encara que jo no l’hauria feta mai d’aquesta manera. No sé com ho hauria fet. És com una tesi de l’ús i el tractament dels estils gràfics en el disseny i en contra d’un estil únic, entenent que els clients demanen sempre coses diferents, perquè són diferents. Aquí es veu un recorregut de molts estils, de moltes maneres de fer. —La vostra obra és eclèctica perquè juga a favor dels encàrrecs? —Jo sempre dic que el client sap molt més del tema que tu. El que no sap és comunicar-lo. El dissenyador ho ha d’aprendre tot de cop i transmetre-ho amb les peces gràfiques. —Aquesta capacitat d’adaptar-se, de ser útil, és compatible amb uns trets característics, implícits en la vostra obra. Per exemple, el sentit de l’humor. —La capacitat de fer ironia, sí, l’humor sobretot. A vegades hi és amagat, però hi és. Als treballs hi ha part de la meva biografia també, que no la coneix ningú, però que he pogut col·locar en els meus dibuixos més lliures, d’execució capriciosa i experimental, i en els treballs d’encàrrec, també. —Aquesta llibertat i eclecticisme potser són la clau per a entendre la penetració social que han tingut molts d’aquests dissenys vostres. —Que tanta gent m’hagi fet confiança… En certa manera és això: el client es posa a les teves mans. I en general, el dissenyador ha de resoldre l’encàrrec en poc temps i a vegades amb pocs diners. No és igual treballar per a una fàbrica de paper que per a un comerç de la Via Laietana. —Sempre es parla de la manera com la vostra intervenció des del disseny gràfic ha marcat la ciutat de Barcelona. Li ha donat un caràcter. —Te n’adones quan veus tots els treballs junts. La gràfica de paper fixa té una vida curtíssima. El fet d’haver guardat, arxivat i col·leccionat tot aquest material també em dóna pautes noves. —Vau tenir clar des del principi que construir un arxiu de la vostra feina era imprescindible? —Sí, és fonamental. Jo sempre deia: la carpeta és la que et donarà la feina següent. I això ja ho plantejava a Buenos Aires, abans d’arribar a Barcelona. —Vau arribar a Catalunya, a Barcelona, amb una maleta plena de diapositives. —Amb poc material. Unes diapositives on no es veia res. Però no hi havia res més. Ara les han engrandit una mica amb el mòbil. Però, mira, jo no m’empasso això del vidre. La pantalla. A mi em continua interessant el paper, imprès, original, dibuixat, el de debò. És això que m’interessa veure. L’altre, el passat per una pantalla, no m’interessa, perquè és com si no hi veiés res, com si fos transparent. Li tinc tírria. —Avui les criatures creixen amb una nova cultura visual passada per la pantalla i on sovint el paper deixa d’existir. —Jo encara faig classes de dibuix manual a un grup d’adults. —I com s’ensenya a dibuixar? —Desaprenent allò que saps, si és que saps res. I si no, aprenent directament, tirant-te a la piscina i a veure què surt. Després, respecte pel material fet. Arxivar-lo bé, guardar-lo bé, respectar-lo. I mirar-te’l al cap de quatre o cinc anys, perquè els treballs sempre milloren amb el temps. —I com ensenyaríeu dibuix en una escola de primària? —Hi ha molts destructors, que no tenen seny i s’acarnissen amb les criatures. És tremend. Perquè desaprenen en comptes d’aprendre. Jo l’etapa de desaprendre la trobo molt positiva, però sempre que abans hagis après alguna cosa. Passa igual amb els fotomuntatges. Em preguntaven si es podien fer fotomuntatges amb l’ordinador. Sí que es poden fer, però ve més de gust fer-los a mà, a l’antiga, són més ràpids de fer i gratificants en el resultat final. —Una part molt important de la vostra trajectòria professional ha passat per la docència. —Sí, i veig l’exposició molt lligada a l’aprenentatge, multididàctica, per dir-ho així. És pedagògica, penso. América Sánchez Foto Adiva Koenigsberg —Vau arribar a Barcelona l’any 1965. Dos anys després es va crear l’escola Eina, d’una escissió de l’escola Elisava. Eina va ser determinant per a la cultura d’aquest país, però també va ser determinant per a vós i per a tota una generació que la va impulsar. —Jo vaig arribar a Eina pel dissenyador Yves Zimmermann, a qui vaig substituir. Jo no havia fet mai classes, però ell em va passar un material i vaig començar així. Per ensenyar, vaig haver de reaprendre tot allò que portava de Buenos Aires. —Què us va fer pensar que us trobaríeu còmode i que us agradaria tant el món de la docència? —No ho sabia, no sabia que em passaria això. He estat trenta anys en la docència. —Les vostres classes eren famoses, pels mètodes originals que fèieu servir. —Una vegada vaig convidar els alumnes a cremar tots els treballs d’un any al jardí. N’hi va haver dos que es van atrevir a fer-ho. Encara sort que van ser dos. —No havíem quedat que era important construir un arxiu? —Sí, però en l’acció el fet important era el gest de fer-ho. Era una manera de tornar a començar. Això passa molt, passa a molts músics, que arriba un moment de la seva vida que s’adonen que allò que fan no els serveix i han de tornar a començar. Fa un temps, pensava això en relació amb la meva obra. Quan a setanta-cinc anys vaig deixar de treballar, vaig pensar que hauria hagut de fer una altra cosa, un treball més seriós. I al mateix temps em feia gràcia pensar-ho. Però em va venir al cap que era una frivolitat dedicar-se al disseny gràfic, una professió en què et paguen per fer dibuixets. —Ara heu fet vuitanta anys, oi? —És fatal. Em trobo al caire de l’abisme. És tremend haver fet ja els vuitanta. Ho porto fatal. És un desastre universal. Això s’acaba. Llegeixo un llibre sobre la mort, ja no sóc supersticiós com abans… —En què éreu supersticiós? —Totes les supersticions que us pugueu imaginar. Però les portava d’amagat. I ara estic acollonit amb això que la cosa s’acaba. —La mort. —No es pot ni anomenar. A l’Argentina es diu al revés: la etreum, perquè no t’esquitxi. —Això podria ser un dibuix de la sèrie ‘Dame algo’. —L’exposició s’acaba amb una gràfica que diu ‘S’ha acabat el bròquil’. Me la va descobrir i fer notar Ramon Herreros. I l’Albert Planas la va posar per tancar. Ja us dic que jo no he col·locat res ni decidit res d’aquesta exposició. —I un cop muntada, heu descobert res de la vostra trajectòria? —Que es pot explicar l’heterogeneïtat del llenguatge expressiu. I que pots divertir-te i viure de fer coses divertides. A veure si s’entén així. —Aquesta exposició també marca unes èpoques. Per exemple, sou present en la contracultura dels setanta i vuitanta. També als noranta, però ja és un moment més frívol i un disseny més lligat al poder, a l’establishment. És un moment on, de fet, la cultura amb sentit crític queda molt depauperada. —Sí, exactament. I al segle XXI comença la decadència, al meu entendre. —Parleu-me d’aquesta idea de decadència que associeu a la realitat cultural actual. —Bé, no, val més que no. —Però potser la decadència va començar als anys noranta, quan la cultura va anar tan lligada al poder. —I les escoles tampoc no van posar prou atenció amb el que havien de fer en aquella època. Fer més real i pràctic el disseny. Se’n van anar per la cosa conceptual, per la idea del que era efímer, i va quedar molt poca cosa. —A les perifèries del món de l’art segurament passen coses molt interessants avui també. —És clar, segurament, passen altres coses, però totes traduïdes amb l’ordinador. En algunes facetes és impossible canviar la mà per l’ordinador. —I com se salvarà tot això? —No se salvarà. Se’n va en orris. —S’acabarà amb vós? Com continuarà? —Continuarà, és clar, però no sé de quina manera. No ho veig clar, amb tanta cosa. S’han de llençar moltes coses, s’han d’eliminar moltes coses. Hi ha massa idees. S’ha de fer una mica de neteja, però sense voler-ho. El que demana la gent jove ara, però de debò. —La gent jove aquí ara fa barricades. És estimulant? —Sí, bé, alguna cosa es mou. —Podria enllaçar amb els anys setanta. No es pot avançar sense mirar enrere, assumir la tradició. —Cal mirar enrere, mirar ara i mirar endavant. Quanta feina. Però cal mirar, perquè si no, caus. Si no saps per on vas, caus. —És el que fèieu en el seu moment, i us arriscàveu, oi? —Sí, però la veritat és que no me n’adonava. Ho vaig fer sense voler, sense compromís. Jo vaig arribar a Barcelona a vint-i-sis anys. Era molt jovenet. I havia fet poca cosa encara. Però el que havia fet em va donar confiança a l’hora de venir aquí. I aquí vaig trobar gent molt baixa, molt poc interessant, poc curiosa. —Com és que us vau decantar per Barcelona el 1965, tot i tenir-hi família i que us podíeu entendre amb l’idioma? No us va pesar en contra el fet d’arribar a un país sota una dictadura? No estàveu escarmentat de l‘Argentina? —La dictadura militar argentina no havia començat encara, va començar tres anys després d’haver-me’n anat, i va començar a matar gent. Jo no era conscient que a Barcelona es vivia sota una dictadura. Jo pensava: allà hi haurà feina, i efectivament n’hi havia. Érem pocs els qui exercíem el disseny. Jo tenia dos oncles catalans aquí i, per altra banda, no sabia ni anglès ni francès ni alemany. Aquí em podia entendre. A Barcelona no hi havia pràcticament professionals del disseny. —Com recordeu la Barcelona de mitjan dels seixanta, de quan vau arribar? —Era meravellosa. Era arribar a Europa: poca gent, el trànsit més tranquil, no hi havia competència… El material urbà tenia molt de caràcter, encara hi havia artesans, petits comerços… En realitat, durant molts anys, els encàrrecs de disseny gràfic modern ens els repartíem entre en Zimmermann, l’Enric Satué i jo. Vam treballar amb bons clients i hi havia molta feina. —Vau connectar de seguida amb la contracultura? En el catàleg se us atribueix la frase següent: ‘La residència no ens la va atorgar Migració, sinó Ocaña amb les seves floretes.‘ —Aquesta frase era de l’època de la Galeria Mec-Mec, a la segona meitat dels anys setanta. —Hi ha una part dels vostres dissenys que es mantenen intactes amb el pas del temps. I també hi ha redissenys plens d’interès, com el que vau fer de l’escola Eina. —Sí, a mi també m’agrada encara. L’hexàgon a Barcelona era lliure, ningú no el feia servir. I jo m’aprofitava d’aquestes coses. Hi posava picardia. —Els vostres dissenys han tingut una penetració social que impressiona. El cartell de ‘No fumar’, per exemple, es troba en establiments de tota mena. Formen part de la vida quotidiana. —Ah, això és una meravella. —A l’hora d’executar els projectes, donàveu importància al compromís social de les obres? —Hi ha peces que el delaten. Si us hi fixeu, hi trobareu compromís polític, compromís social. Però mai d’una manera explícita, sempre mig amagat, gairebé amb timidesa. Perquè el crit de guerra, la bandera, em semblava absurd. —Però el pamflet també pot tenir un ús intel·ligent. —No el vaig fer servir mai, perquè em semblava tosc, de poc nivell. I el traduïa pel cantó de l’intel·lecte, el suggeriment, l’evocació, la metàfora. —Parlem de la dècada dels vuitanta. És una època mal entesa? Ens hem quedat amb la superficialitat i les coses més carrinclones, però per sota d’això hi havia coses interessants? —Hi havia coses molt interessants i les va comprant totes en José Maria Lafuente. Són obres que ara van buscades. Aquí, als vuitanta, el còmic va ser molt important. Aleshores només es parlava de la movida madrieña, però aquí passaven moltes coses. Hi havia, per exemple, José María Berenguer, el primer director d’El Víbora, molt amic meu, que es va morir fa poc. En algunes exposicions d’El Víbora s’obliden d’anomenar-lo i sense ell no existiria, perquè ell el va començar. —Em feu pensar que vau intervenir en diverses revistes i publicacions, com ara en alguns números d’Ajoblanco. —Això va ser una col·laboració molt puntual, perquè no se la van creure. Vaig fer-ne tres números. Tot manual i gratuït. Abans es feien coses de franc. —Ara també. —Ara més. —Abans es vivia millor de la cultura. —Sí, certament. —També vau col·laborar en el moviment de la Nova Cançó, amb Maria del Mar Bonet i Lluís Llach. Vau fer moltes col·laboracions relacionades amb el món de la música. Vau fer el cartell de l’OBC, tan conegut… La paret dedicada als logotips que heu dissenyat és una part molt impactant de l’exposició. N’hi ha més d’un centenar i alguns de molt coneguts. —Quan la gent arriba a aquesta paret, es queda petrificada. Hi ha molt dibuix fet. No dónes l’abast. América Sánchez Foto Adiva Koenigsberg —Heu treballat molt en la vostra carrera. Això també es nota en l’exposició. —He dibuixat molt. En aquesta exposició hi ha molt de dibuix, molt. Tots els encàrrecs eren dibuixats. I la confiança que la gent tenia en mi! I això que cobrava el 50% per avançat. Sabeu per què? Perquè els agradés. Una vegada pagada la meitat de l’encàrrec, el client es convertia en el teu soci, li havia d’agradar per força. I funcionava. Et comprometia el doble, això sí. Però et donava molta confiança. I això ho deia per la confiança que em va fer tanta gent. —I ara, amb vuitanta anys a l’esquena i més de cinquanta de professió…? —Ara s’ha acabat el bròquil. Ara em miro el paisatge. El paisatge en general, social, real, tots els paisatges possibles. Perquè tinc més temps. Perquè tinc el complex que fent aquesta feina vaig deixar una mica de banda la família. Perquè et menja viu. Treballes vint-i-quatre hores al dia. Ara faig algun disseny de tant en tant, un al mes. Els últims que he fet són la coberta de l’últim llibre d’en Julià Guillamon, una carxofa, que ha quedat una mica esmorteïda (en una segona edició la faré una mica més viva, més calenta), i també faig un llibre cada any per al CPB, de Serveis de Salut Mental. —I això que dèieu de mirar-vos el paisatge en general? Com veieu els paisatges actuals? —Els veig avorridíssims, repetits i amb ganes que la gent canviï una mica. Mira que puja gent jove, però no pot moure les coses. És un paisatge encallat. És una pena, perquè hi ha tots els elements perquè canviï. Que comenci el ball. Anem endavant, no sé cap a on, però endavant.

Summary: America Sanchez: ‘S’ha acabat el bròquil’


La Generalitat ha proposat als sindicats i a la direcció del metro de Barcelona que se sotmetin a un arbitratge voluntari que decideixi finalment sobre el conveni col·lectiu de l’empresa. El secretari general del Departament de Treball, Afers Socials i Famílies, Josep Ginesta, ha avançat en unes declaracions als mitjans de comunicació aquest dimarts al matí que el govern ha aclarit que el laude que sortís d’aquest arbitratge hauria de ser assumit per les dues parts i ha demanat a sindicats i direcció que responguin l’oferta durant aquesta setmana. ‘Els arbitratges només s’utilitzen en situacions especials, quan ja queda poc recorregut per aproximar les parts’, ha afegit Ginesta. El govern també s’ha ofert a dirimir en els noms dels àrbitres si les dues parts tampoc no es posen d’acord en això.

Summary: El govern proposa un arbitratge voluntari per a solucionar el conflicte del metro de Barcelona


Ahir es va posar a la venda Vigilància permanent, el llibre de memòries d’Edward Snowden, publicat de manera simultània arreu del món en més d’una vintena de llengües. Pocs minuts després d’haver sortit al mercat, el govern dels Estats Units va interposar una querella contra l’autor per no haver deixat accedir al manuscrit ni a la CIA ni a la NSA, les organitzacions per a les quals va treballar, i per tant, per no haver permès la censura prèvia dels continguts. Amb aquesta querella, el govern nord-americà prova de quedar-se amb tots els diners que genere la publicació del volum. Quan tenia només 29 anys, Edward Snowden, que ara en té 36, treballava com a analista per a la CIA i la NSA i va comprovar com aquestes agències tenien la capacitat tecnològica d’espiar en temps real la vida de qualsevol ciutadà del planeta, també dels ciutadans dels Estats Units, cosa que violava totes les lleis possibles. Escandalitzat per les conseqüències d’aquest fet, Snowden va decidir de guardar-ne proves, treure-les del recinte militar on treballava, cosa que no era gens fàcil, i filtrar-les als mitjans de comunicació, en la millor tradició dels alertadors. La publicació, ara fa cinc anys, a The Guardian i The Washington Post dels anomenats arxius de la NSA va causar una autèntica commoció i va canviar, literalment, la forma en què entenem el món. Però Snowden va pagar-ne un preu altíssim. Des del 23 de juny de 2013, viu refugiat a Rússia per evitar que el seu govern el perseguesca. Edward Snowden és, molt probablement, el més gran heroi del nostre temps. La seua audàcia i el seu sentit cívic ens han permès d’entendre el món en què vivim i ser conscients de la capacitat del poder per a violar els drets i les llibertats de tota la humanitat amb una xarxa d’intrusió en la vida de les persones infinitament més complexa i dura que la que George Orwell es va atrevir a imaginar a 1984. Avui, i en bona part gràcies a ell, tots sabem que la privacitat ja no existeix. I cada vegada que apaguem el mòbil, fem servir un programa encriptat o deixem els aparells en una altra habitació perquè (ells) no ens escolten o no ens filmen, ho fem perquè Snowden ens va fer conscients de quines coses són capaços de fer els qui controlen la xarxa, políticament o comercialment. Una narració atractiva per a amplificar la denúncia La història de Snowden ja havia estat font de llibres i films anteriors. El llibre No Place to Hide, del periodista Glenn Greenwald, i el documentari Citizenfour, de Laura Poitras, havien explicat els fets que van portar-lo a l’exili, uns fets també dramatitzats per Oliver Stone al film Snowden. El llibre que ha sortit ara es presenta formalment com una mena de biografia, com una explicació d’allò que va fer, però va més enllà. Per això ha estat tan treballat. Tot indica, inclosa una referència força clara als agraïments del llibre, que el novel·lista Joshua Cohen ha estat darrere de l’escriptura i la presentació formal. Cohen no reconeix obertament haver-hi participat, però l’advocat de Snowden, Ben Wizner, diu que l’alertador ‘està convençut que a la gent li interessarà molt més una història que un manifest’, i quina millor manera de narrar una història que posant-hi un professional a explicar-la. La segona part del llibre, sobretot, es pot llegir com una autèntica novel·la, només que narra fets massa reals. Amb aquest estil i amb aquesta intencionalitat, un llibre com Vigilància permanent intenta, segurament, penetrar més enllà dels cercles convençuts i dels qui ja el coneixien per fer arribar a tantes persones com siga possible l’alerta davant les situacions que vivim. Mitjançant la història personal de qui la va fer sonar. Un heroi sota pressió Vigilància permanent presenta, doncs, la versió de Snowden dels esdeveniments que van portar a la publicació dels arxius i el consegüent escàndol mundial. Tot i l’evident servei a la comunitat, i al món, de l’acció de Snowden, molta gent el va considerar aleshores –i el considera encara– un traïdor. I en aquest sentit, el llibre és valuós perquè insisteix a validar les raons polítiques i morals que van portar-lo a prendre la decisió de fer públic el material que demostrava la intrusió del govern dels Estats Units en la vida privada dels ciutadans. De fet, Snowden insisteix, una vegada i una altra, en un concepte clau: ara la gent sap què passa. Gràcies a les revelacions que ell va propiciar, els governs i les grans companyies d’internet ja no poden continuar aprofitant-se de la ignorància de la gent sobre les seues activitats, tot i que continuen fent-les. I la gent, una part de la gent com a mínim, sap que ha de revelar-se. Per això, Snowden considera que les filtracions estan plenament justificades i, fins i tot, accepta amb resignació la seua situació personal, que diu que és ‘pitjor que mai’. Ara viu a Moscou, gràcies a la decisió del govern rus de concedir-li asil, però s’ha negat a col·laborar amb les autoritats i ha defensat en públic destacats crítics del Kremlin. La pressió política que això representa per a ell és evident. I per aquesta raó, Snowden ha demanat asil polític a Europa, on aquests darrers dies, particularment a França, ha crescut el moviment que demana que li siga concedit. Però ningú no creu que un polític com Emmanuel Macron prenga una decisió d’aquesta importància, la qual indignaria Donald Trump. El llibre també es pot llegir com un recordatori del preu que pot haver de pagar qualsevol ciutadà valent i digne que s’atrevesca a denunciar des del cor del sistema les il·legalitats i els abusos que aquest sistema comet sense cap respecte als drets i les llibertats. Podeu comprar Vigilància permanent a la Botiga de VilaWeb

Summary: Snowden: les memòries d’un heroi sota pressió


Avui a la matinada sis membres de la NASA han entrat en una cúpula construïda al costat d’un volcà inactiu de Hawaii, on s’estaran durant un any per a simular la vida a Mart. L’experiència d’aïllament forma part, justament, dels preparatius de l’agència espacial nord-americana per a enviar missions tripulades al planeta vermell. Dins l’estructura, d’onze metres de diàmetre i sis d’alçada, hi han entrat un francès, un alemany i quatre nord-americans. A banda la llargada de l’experiment, els sis membres de l’equip hauran de conviure pràcticament sense intimitat, sense aire de l’exterior ni aliments frescs. I quan facin sortides per la falda del volcà Mauna Loa, hauran de posar-se vestits d’astronauta. Cal recordar que les missions a l’Estació Espacial Internacional solen durar sis mesos i la NASA fins ara havia fet una prova de les mateixes característiques de vuit mesos. Els experts calculen que una missió tripulada a Mart comportarà entre un any i tres.

Summary: Sis membres de la NASA es tanquen durant un any per a simular la vida a Mart


El president dels Estats Units, Donald Trump, ha presentat oficialment la seva campanya electoral per al seu segon mandat de cara a les eleccions que se celebraran al país el 2020, en la qual ha mantingut el seu missatge d’immigració, ‘fake news’, la seva lluita contra els demòcrates, entre d’altres, però ha canviat l’eslògan de l’anterior campanya. ‘Amb cada gram de cor i força i suor i ànima, seguirem fent gran Amèrica altra vegada i, de fet, ho farem en gran’, ha assenyalat Trump davant d’una multitud en un míting a Florida. ‘I és per això que aquesta nit, estic davant de vosaltres per presentar oficialment la meva campanya per a un segon mandat com a president dels Estats Units’, ha asseverat. En el seu discurs, Trump ha sotmès a votació el seu eslògan, en el qual la multitud havia d’elegir entre ‘Fer Amèrica gran’ o ‘Mantenir Amèrica gran’ mitjançant aplaudiments i aclamacions. ‘El meu timpà no tornarà a ser el mateix’, ha bromejat el mandatari després que la multitud triés ‘Mantenir Amèrica gran’. També han participat en el míting la primera dama dels Estats Units, Melania Trump, i el vice-president nord-americà, Mike Pence, juntament amb la seva dona, Karen Pence, entre d’altres. La primera dama ha assegurat que Trump ‘realment estima aquest país’ i ha subratllat que ‘seguirà treballant en el seu nom mentre pugui’. ‘Tots nosaltres ho farem’, ha recalcat. Per la seva banda, Pence ha agraït a Trump el seu lideratge i ha manifestat que amb el mandatari ‘els llocs de treball han tornat, la confiança ha tornat i (…) els Estats Units ha tornat’. Lluita contra els demòcrates El president dels Estats Units ha acusat en el seu discurs els demòcrates de voler ‘destruir el nostre país com el coneixem’ i ha destacat que no estan disposats a acceptar la conclusió de la investigació del fiscal especial, Robert Mueller, sobre la ingerència russa. ‘Els nostres oponents demòcrates radicals estan motivats per l’odi i la ràbia. Volen destruir-vos i volen destruir el nostre país com el coneixem. No és acceptable. No passarà’, ha assegurat Trump. El dirigent també ha criticat diverses vegades el seu rival demòcrata en les eleccions del 2016 Hillary Clinton durant els seus discursos i s’ha referit als seus correus electrònics. ‘Els trobarem en algun lloc del Departament d’Estat. Els trobarem’, ha insistit Trump, referint-se als correus electrònics de Clinton, investigats per l’FBI entorn de les seves pràctiques durant el seu pas per la Secretaria d’Estat. Quant a l’ex-president demòcrata Barack Obama, Trump ha afirmat que ‘no va fer res’ quan va ser informat sobre la interferència russa en les eleccions celebrades el 2016. ‘Frontera obertes’ En el seu discurs, Trump ha reprès un dels seus temes més importants de la campanya el 2016, ha advertit que la immigració amb situació irregular és una amenaça per al país i ha promès que tindrà mà dura. El republicà, que ha reiterat hores abans que les autoritats d’immigració començaran a detenir els migrants en situació irregular la setmana vinent, ha acusat els demòcrates de tenir una agenda de ‘fronteres obertes’. La presidenta de la Cambra de Representants i màxima dirigent del Partit Demòcrata al Congrés, Nancy Pelosi, ha assenyalat que ‘la nova amenaça del president’ sobre la deportació massiva és un acte ‘d’intolerància’. A més ha destacat que té l’objectiu de ‘ficar por en les nostres comunitats’. Pelosi ha recalcat que Trump ‘ha d’allunyar-se d’aquestes polítiques cruels, ineficaces i discriminatòries’ i ha subratllat que ha de ‘treballar amb els demòcrates per donar suport a una reforma d’immigració intel·ligent i efectiva’. Reunió amb Xi Jinping Trump ha aprofitat el seu discurs per anunciar formalment que es reunirà amb el seu homòleg xinès, Xi Jinping, en la propera cimera del G20 que se celebrarà a finals d’aquest mes i que es reprendran les negociacions comercials amb la Xina. El president nord-americà ha assenyalat que ha parlat amb Xi, a qui ha qualificat com una ‘persona estupenda’. Quant a un possible acord amb la Xina, Trump ha dit: ‘Veurem el que passa’. El mandatari també ha recalcat que els Estats Units ha tingut un dèficit comercial regular de 500.000 milions de dòlars amb la Xina.

Summary: Trump comença la campanya de cara a les eleccions presidencials del 2020


Xavier Sala i Martín (Cabrera de Mar, 1962) no fa càlculs electorals ni resta pendent dels interessos de cap partit. Per això pot parlar sense manies i dir què pensa. El cap li funciona de pressa i sembla que ja ha rumiat les respostes abans d’haver sentit les preguntes. Demana als dirigents independentistes una actitud que ‘faci trempar’ la gent. Defensa que cal presentar arguments i resoldre dubtes, però d’una manera que activi i mobilitzi els catalans. Recorda que el plebiscit del 27-S es va guanyar i que el govern espanyol ha de saber que, si impedeix el referèndum amb l’ús de la força, la majoria independentista actual declararà la independència tot seguit, sense esperar res més. A banda d’explicar tot això, en aquesta entrevista parla dels efectes de Trump sobre la independència, d’allò que ens ensenya Jefferson a la Declaració d’Independència dels EUA i de com creu que ha de ser la constitució catalana. —Teniu la impressió que l’independentisme no parla amb prou claredat? —No sé si aquest és el problema. No crec que sigui una qüestió de parlar més clar o menys. Crec que els màxims dirigents sovint fan coses que fan destrempar. Les eleccions, les votacions i els referèndums no les guanya qui capgira més opinions de l’altre bàndol. La gent que vota una opció tendeix a votar aquella opció. Els canvis es produeixen per la capacitat d’activar o de mobilitzar l’electorat d’uns i altres. Els traspassos de vot són força limitats. I amb la independència passa igual. —Que els suports són força estables des de fa temps… —Exacte. Per tant, guanyarà qui sigui capaç de mobilitzar més els seus. I això es fa amb una comunicació i una actuació que faci trempar. I no sé què passa, però massa sovint la impressió és que els partits independentistes no fan trempar. Les batalletes constants, els discursos apagats… tot això no ajuda a mobilitzar la gent. Ja entenc que Oriol Junqueras no pot dir determinades coses. En aquell dinar del Moment Zero em sembla que li vaig fer dir una cosa que ell no volia dir. Allò de deixar clar què passaria l’endemà de la data del referèndum si no es podia fer. Si el referèndum és el 24, què farem el 25? Si el 24 ve la policia i impedeix les votacions, què farem l’endemà? Junqueras va dir que això era en el seu programa i no sé què més. No és que parli clar o no, sinó que hi ha una manera de dir les coses que fa destrempar els qui estan disposats a votar a favor de la independència. —Així, ara no és tant el moment d’argumentar i eixamplar la base social com d’engrescar els qui ja han pres posició? —L’una cosa no és incompatible amb l’altra. Si els arguments s’expliquen bé, la gent torna a agafar energia. Jo sempre he estat favorable a donar tants arguments com pugui ser. De fet, vam fer el Col·lectiu Wilson bàsicament per dotar d’arguments el discurs de la independència. Fa dos anys que no fem res perquè no es necessita cap argument nou. Sempre que hi ha crítiques d’Espanya són les mateixes. No ha sortit cap argument contra la independència de Catalunya que sigui nou. Hem de continuar explicant els arguments i responent totes les preguntes de la gent que pugui tenir por. Jo diria que són principalment els avis. —La qüestió de les pensions? —Sí. Això es pot explicar d’una manera que els convenci i els faci trempar o d’una manera que encara els creï més dubtes. Segons com expliques què passarà amb les pensions, els pots fer trempar. Jo miro d’explicar-ho d’una manera que els avis que m’escolten els vinguin ganes de sortir corrent a votar que sí. Però l’argument de les pensions hi és i és molt clar. —Heu dit que l’espoliació fiscal no és un argument que agradi a l’estranger… —Cap argument econòmic no és benvist. —Però s’han fet molts independentistes per la via de l’asfíxia econòmica. —Si ara l’economia tornés a la situació d’abans de la crisi i si el govern oferís un pacte fiscal, estic segur que l’independentisme no s’apagaria gens. Hem arribat a un nivell que les raons dels independentistes ja no tenen res a veure amb l’economia. —Però a l’estranger, aquests arguments per a legitimar la independència no serveixen? —Diuen que està molt bé que votem perquè hi tenim dret. Però també diuen que no toquem la pera amb la fiscalitat perquè som els rics. ‘Voleu deixar tirats els andalusos, que són pobres?’ Aquesta és la pregunta que sento jo als Estats Units, per exemple. —Hi ha l’exemple de Nova York… —Sí, és clar. Nova York, que és on visc jo, també som un estat ric amb un dèficit fiscal brutal. Paguem molt als estats del sud com Alabama… El dèficit de Nova York és més petit que el de Catalunya, però l’argument econòmic no convenç ningú a l’exterior. —L’argument més fort per a legitimar la independència és el del principi democràtic? —El dret de votar. ‘Si aquesta gent no vol pertànyer a Espanya, ha de tenir el dret d’anar-se’n.’ Aquí als Estats Units no s’ho han trobat encara, però no tinc cap dubte que el govern federal deixaria votar la independència d’un estat que ho proposés. Ara és molt fàcil dir que no ho permetria perquè ningú no ho ha proposat, però sí que és cert que aquí el sentit democràtic és molt arrelat. Històricament, l’única manera de definir fronteres eren les guerres o el sexe entre els reis. Però ara no té gens de sentit que s’accepti Sèrbia i Croàcia com a països nous fruit d’una guerra i no s’accepti un país creat a partir de les urnes. Els qui van a contracorrent són la gent com Rajoy, que només accepten les independències si s’aconsegueixen amb violència. —Però més enllà dels principis hi ha els interessos… —Si votem per decidir qui ha de prendre les decisions en un país democràtic, per què no podem votar per prendre una decisió molt important com és la independència? Per què la frontera és una qüestió tabú? No té sentit. I ja hi ha molts llocs on això no s’entén. El plantejament espanyol és una antiguitat que desapareixerà clarament. D’aquí a uns anys ens semblarà estrambòtic que algú s’hagués oposat a una votació per a prendre una decisió. Ara ens sembla una bogeria que les dones no poguessin votar. Als EUA les dones van començar a votar el 1918. Ara sembla mentida. Tan sols fa cent anys que això passava. I la segregació racial va durar fins als anys seixanta. Luther King i companyia són de l’any cinquanta. La llei de no-discriminació es va aprovar als seixanta. I ara ho mires i penses que és molt bèstia. Ara costa de creure. Aleshores, intento mirar la nostra situació amb ulls d’algú del futur i penso que passarà exactament igual. —L’elecció de Donald Trump afecta l’independentisme de cap manera? —No ho sé veure. Trump és un personatge molt irracional. Està més preocupat per la seva imatge a Twitter que pel seu país. Es pot llevar un dia i dir que els catalans han de votar i ser independents. I si algú li demana per què ho diu, pot respondre que ho ha somniat o que ha conegut un català o que un jueu li ha dit… Ens pot afectar per aquest factor espontani i imprevist. Alguns ja miren de vincular-nos-hi d’una altra manera. Es vol construir aquest relat segons el qual l’independentisme català és un moviment populista i irracional. Els espanyols miren d’associar-nos al Brexit, a Le Pen, a Trump… Però és obvi que no hi tenim res a veure. De fet, hi tenen més a veure ells, els de Ciutadans, per exemple. La demagògia aquesta de les solucions fàcils la fan ells. —En quines condicions no es podria fer el referèndum? Per què heu parlat de fer una declaració d’independència com a resposta a la impossibilitat de fer-lo? —Si l’estat espanyol envia la policia als col·legis electorals per impedir que s’obrin, o si apliquen una d’aquestes lleis que els permet prendre el control dels mossos i ordenen que s’impedeixi l’accés als punts de votació, no es podrà votar. —En una situació com aquesta, s’ha de suspendre el referèndum? —És que no es podrà fer. No serà homologable. Aniràs a la comunitat internacional dient que han votat sis-centes persones a quatre pobles petits on no ha arribat la policia? Aquest resultat no serveix de res. Els espanyols han de saber que, si envien la policia per impedir la votació, tirarem pel dret. —I una actuació d’aquesta mena de l’estat legitimaria la declaració d’independència? —És que parteixo de la convicció que l’únic referèndum que s’ha fet fins ara es va guanyar. Van ser les plebiscitàries del 27-S. Aquelles eleccions les va guanyar l’independentisme. Gairebé tothom va caure a la trampa de creure que s’havia perdut el plebiscit. I jo crec que va ser culpa d’Antonio Baños, que va sortir a dir que el plebiscit s’havia perdut. Perdona, però en un plebiscit es compten els vots a favor i els vots en contra. Aquells que no s’han mullat no es poden comptar. Són com els vots nuls. Els vots de Catalunya Sí que es Pot o d’Unió eren com aquelles paperetes on algú ha dibuixat un cul. No compten. Ells no van mai dir ni sí ni no. No poden comptar. Ni en l’un sentit ni en l’altre. El resultat va ser de 55% a favor de la independència i 45% en contra. —I de què serveix? —Amb aquest antecedent, hem d’anar a Espanya i dir: ‘Senyors, ja hem fet una votació amb un resultat clar. Ara volem fer un referèndum ben fet. I el farem. Si no ens el deixen fer, comptarà l’últim resultat, que és el del 27-S, amb un 55% de vots a favor de la independència.’ El problema és que abans de fer això ens ho hem de creure. Hem de deixar d’acceptar el relat que ens vol imposar l’estat espanyol. No podem acceptar les seves regles de joc perquè són dissenyades i pensades per impossibilitar que fem res. L’endemà del 27-S ens van imposar un relat i ens el vam empassar com burros. Però vam guanyar. —I aquesta és una posició de força. —El referèndum que hem fet l’hem guanyat. Si volem, en fem un altre. Però ja n’hem guanyat un. Que ningú em vingui a explicar que el no guanya el sí. Perquè és mentida. No és veritat que tan sols tinguem el 48% dels vots. Els vots nuls no compten, ni han comptat mai, ni comptaran mai. Amb aquesta posició de força podem anar pel món a explicar que no ens han deixat fer un referèndum, han empresonat la presidenta del parlament, han expulsat els que van organitzar una enquesta que no servia de res… però tenim un vot legítim, legal i democràtic que es va guanyar per 55 a 45. Si no ens deixen votar una altra vegada, aquell vot és el que compta. I si no els agrada, que s’hi fotin fulles. Han de saber que si no ens deixen votar i foten una astracanada d’aquestes d’enviar la policia o una animalada d’aquestes, no tornarem mai més a l’autonomisme. Si fan això, ja ens hauran vist prou. Si volen que tornem a l’autonomisme, que deixin fer un referèndum i que guanyi el no. Que no s’enganyin: si no ens deixen votar, avalaran la via més ràpida a la independència. —Alguna vegada heu esmentat els principis que Jefferson va deixar escrits a la Declaració d’Independència nord-americana. Per què? —Si la llegiu, veureu que diu que la gent té uns drets inalienables, entre els quals hi ha el dret de llibertat i de cercar la felicitat. I també diu que el govern que té sotmesos els ciutadans a vegades impedeix que la gent pugui desenvolupar aquests drets. I aleshores afegeix que els ciutadans tenen el dret–i l’obligació!– de canviar aquesta situació. Jefferson diu que Anglaterra no els permet d’assolir els drets de la llibertat, la vida i la felicitat i per això tenen el dret i l’obligació d’obtenir la independència. Així és com es va justificar la independència dels Estats Units. I nosaltres hem de fer exactament això mateix. Ja pot dir el que vulgui la constitució espanyola. Segur que els textos legals britànics tampoc no permetien la independència dels Estats Units. Segur que consideraven també que tenien el dret de conquesta. Però ara els nord-americans tenen el dret i l’obligació de canviar les regles quan no els serveixen per a satisfer els seus drets. —Espanta els estats grossos existents que, si el criteri és la simple voluntat, es produeixi una onada d’independències. —Aquest argument que aleshores ho voldrà tothom… I què? I què? Què passaria si a Europa en lloc de vint-i-vuit estats n’hi hagués cent? Exactament, quin és el problema? ‘Que cada país i cada regió voldrà ser independent…’ Sí, i què? Que algú m’expliqui quin és el problema. Quan es va acabar la Guerra Mundial hi havia cinquanta estats i ara n’hi ha dos-cents. Quin problema hi ha hagut? Quin desastre? En lloc d’una Unió Soviètica ara tenim setze repúbliques. En lloc d’una Iugoslàvia ara hi ha sis repúbliques. Molt bé… i què? Què ha passat? Quin problema hi ha? Si trobem la manera de cooperar en el comerç, en la política de seguretat, en la lluita contra la contaminació i el canvi climàtic… si podem cooperar entre països, per què collons hem de viure sotmesos a un altre país? Què hi guanyem? Al món hi haurà quatre-cents països… i què? —Ara que caldrà fer un debat constituent, quins consells o quins criteris creieu que s’han de tenir en compte? —Jo tinc la meva idea de com hauria de ser la constitució catalana. Però no s’ha d’imposar la idea de ningú. Si jo fes la constitució, seria molt liberal. Limitaria el poder del govern. La constitució ha de ser oberta i petita perquè representi el màxim d’opinions. Una constitució lleugera permet que les coses es decideixin per la majoria democràtica de cada moment concret. Tenir la independència no és garantia de res. Tan sols és garantia de tenir la capacitat de triar. I podem triar tenir unes regles del joc com Espanya i Portugal i acabarem com Espanya i Portugal, o podem dotar-nos d’unes regles com les de Suïssa o Dinamarca. Les institucions i les regles de joc acaben determinant el futur d’un país. Si dissenyem un país extractiu amb unes elits que roben els calers a tothom, com Espanya, acabarem igual de malament. I no hi ha cap garantia que això no passi. Però dotar-nos de les regles de Suïssa, Dinamarca i els Països Baixos depèn del vot dels ciutadans. La constitució ha de ser prou flexible perquè siguin els ciutadans els que decideixin i no un text en una vitrina. —També hauria de ser actualitzable i gens estàtica… —I tant! La constitució dels Estats Units es va reformar vint-i-cinc vegades els primers deu anys. Totes les esmenes aquestes del dret de portar armes o de la llibertat d’expressió no hi eren a la primera versió de la constitució. S’hi van incorporar després. En trenta-tants anys de constitució espanyola, la constitució americana es va reformar desenes de vegades. Però ha de ser la gent que ho pugui decidir. Jo votaré a favor de partits liberals i quan tinguem l’estat em barallaré amb els de la CUP i amb els d’Esquerra. —Serà el moment del combat de projectes? —Exacte. Perquè volem una Catalunya totalment diferent. Fins al dia de la independència, el David Fernàndez i el Junqueras són els meus companys. Un cop tinguem un país, ens barallarem entre tots per decidir si som més liberals, més de dretes, més d’esquerres, o més amunt i més avall. Però la constitució ha de ser una eina que permeti treballar qualsevol govern del color que sigui. N’hi ha que voldrien fer una constitució que fos una mena de camisa de força que instaurés una dictadura d’esquerres des del primer dia. Qualsevol demòcrata ha de voler una constitució que permeti a la gent de decidir com vol ser governada. Curta i flexible.

Summary: Sala i Martín: ‘Fins al dia de la independència, David Fernàndez i Junqueras són companys meus’


El govern de l‘Índia ha decretat el confinament total de la població (1.300 milions) durant tres setmanes arran de la crisi del coronavirus 2019. El primer ministre, Narendra Modi, ha demanat que no hi hagi pànic a l’hora de comprar i que es mantingui el confinament total, excepte el llistat de vint-i-un serveis bàsics que ha aprovat l’executiu. EN DIRECTE: Tota la informació sobre la Covid-19 L’Índia és el país amb més població que ha decretat un confinament d’aquest nivell, ja que la Xina no va confinar el país sencer. Segons Worldometers, a l’Índia ara per ara només hi ha 519 casos confirmats i 10 morts. By converging around shops, you are risking the spread of COVID-19. No panic buying please. Please stay indoors. I repeat- Centre and State Governments will ensure all essentials are available. https://t.co/bX00az1h7l — Narendra Modi (@narendramodi) March 24, 2020

Summary: L’Índia decreta el confinament total de 1.300 milions de persones durant tres setmanes


Ha estat una de les propostes estrella de la campanya electoral d’ERC el 28-A. A més d’un d’autodeterminació, Gabriel Rufián es va comprometre a propugnar un referèndum sobre la monarquia. Però aquesta no és una proposta nova dins les files del partit d’Oriol Junqueras encara que el context polític hagi canviat radicalment. Si ara Rufián vol deseixir-se d’aquesta manera del règim del 1978, aquell any, durant els debats de la constitució espanyola, Heribert Barrera, diputat de la coalició Esquerra de Catalunya-Front Electoral Democràtic, ja el va defensar. Sostenia que era inviable una democràcia efectiva si no es restituïa abans la sobirania de les nacions que integraven l’estat i si la forma de govern no era una república. Barrera va argumentar al congrés que s’havia de demanar al govern espanyol que organitzés un referèndum perquè la ciutadania ho decidís. La proposta tenia, segons el seu criteri, dos avantatges. ‘Si la república guanyés, podríem construir de seguida una autèntica democràcia moderna sense rèmores i sense hipoteques’, creia. Si, en canvi, guanyava l’altra opció, una eventualitat que no veia gens improbable, ‘tindríem en aquest cas una monarquia vertaderament independent, de base popular’, va al·legar el 4 de juliol de 1978 al ple del congrés. Barrera considerava que, d’aquesta manera, si la monarquia obtenia el suport de la ciutadania, regnaria amb més legitimació, ‘rentada del pecat original franquista’, atès que no deuria l’existència ‘al vell dictador ni a cap força oculta’. Si fos així, no seria cap obstacle, va dir, per a aconseguir la democràcia plena.

Summary: Referèndum sobre la monarquia: el dia que Barrera va defensar la proposta de Rufián


El conseller de Treball, Afers Socials i Famílies, Chakir el Homrani, ha replicat al tinent de batllia de Seguretat de l’Ajuntament de Barcelona, Albert Batlle, que ahir va proposar la deportació dels menors estrangers no acompanyats que viuen al carrer, cosa que va definir com a ‘retorn assistit’. En una entrevista a l’ACN, El Homrani ha remarcat que ni Generalitat ni ajuntament tenen competències per a fer-ho i que la normativa no ho permet. ‘El retorn d’un noi sempre ha de ser voluntari’, i ha recordat que hi ha sentències judicials que estableixen que no es poden tornar menors estrangers als seus països d’origen ‘sense la seva autorització’. Ha dit que aquest retorn havia de ser ‘voluntari’ i requeria ‘un treball d’acord amb el noi, amb la família d’origen i un informe de serveis socials del país d’origen’. Es tracta, ha dit, d’un procediment ‘força complex’, però ha insistit que ni la Generalitat ni el consistori barceloní no en tenen la competència. Per això, creu que ‘no val la pena entrar’ en aquest debat perquè, tot i no discutir-ne el ‘fons’, creu que ‘no és útil’. El conseller ha defensat de mantenir l’estratègia que segueixen amb l’ajuntament en relació amb els menors que viuen al carrer. En aquest sentit, ha destacat que s’han reforçat ‘recursos de psiquiatria’, perquè alguns dels menors tenen problemes de ‘salut mental i addiccions’, i que també s’han reforçat els ‘educadors de carrer.’ El conseller ha demanat d’evitar ‘tractar tot un col·lectiu a partir de les actuacions d’una minoria’. ‘No és raonable ni real’ tractar-lo ‘a partir d’una visualització d’una part molt petita’, ha dit, perquè el col·lectiu és ‘divers’. De fet, ha afegit que ‘hi ha 50.000 catalans adolescents nascuts d’aquí d’origen marroquí i no pot ser que també visquin amb aquest estigma’.

Summary: El Homrani respon a Batlle que la normativa impedeix el ‘retorn assistit’ dels menors no acompanyats sense autorització


El primer ministre britànic, el conservador Boris Johnson, ha dit que no acceptarà una petició de nou referèndum sobre la independència d’Escòcia si és reelegit cap de govern del Regne Unit en les eleccions del pròxim 12 de desembre. Ho ha afirmat en una entrevista a la cadena Sky News quan li han demanat si preveu la possibilitat d’un segon plebiscit, tal com reclama la primera ministra escocesa, Nicola Sturgeon: ‘No, no vull que n’hi hagi.’ Sobre el Brexit, ha dit que l’única manera d’abandonar la Unió Europea és l’acord que ha negociat amb les autoritats de Brussel·les, tal com ha reconegut en una compareixença que és el tret de sortida de la seva carrera cap a les eleccions del 12 de desembre: ‘L’única manera de sortir de la UE, l’única manera de complir el Brexit, consisteix a continuar endavant amb l’acord que tenim.’ Aquesta declaració coincideix amb una informació publicada per The Times, que anticipava els preparatius d’un nou ‘manifest conservador’ en el qual Johnson declararà que abandona la seva idea de ‘aconseguir el Brexit o morir en l’intent’, és a dir, una ruptura neta amb Brussel·les. En l’entrevista, ha relacionat aquest canvi de rumb amb la incapacitat d’arribar a un acord econòmic especial amb els Estats Units que hauria estat una taula de salvació contra una sortida problemàtica del bloc europeu sense acord previ. Per això ha declarat que el president nord-americà, Donald Trump, s’ha equivocat amb aquesta negativa: ‘Qualsevol que vegi el nostre acord pot veure que és un acord extraordinari. Em temo que, en aquest sentit, el president dels Estats Units ha comès un error evident.’

Summary: Johnson descarta un nou referèndum d’independència a Escòcia


La presidenta del parlament Carme Forcadell ha reclamat avui diàleg, empatia i ‘superar recels i lluites partidistes’ per a aconseguir un referèndum en el qual la ciutadania pugui decidir el seu futur. Durant l’acte de presentació del llibre ‘Paraules de la presidenta Carme Forcadell i Lluís’, que recull els principals discursos de Forcadell durant la presidència de la cambra catalana, s’ha llegit una carta seva. Forcadell ha defensat que va exercir el seu mandat ‘amb honor i responsabilitat, defensant sempre la institució i els valors’ en els que creu: la democràcia, la llibertat, el diàleg, la pau, la igualtat entre homes i dones i la transparència. Ha insistit en el fet que està empresonada no pel que va fer com a presidenta, sinó per haver estat abans presidenta de l’ANC i ha afirmat que la sentència contra el procés no soluciona res: ‘No es resoldrà res fins que la societat catalana pugui decidir lliurement a les urnes el seu futur com a país’. La presidenta ha reconegut que serà difícil aconseguir-lo, però creu que és l’única opció democràtica que hi ha per a resoldre el conflicte: ‘costarà arribar, serà un camí llarg, difícil i serà necessari dialogar, empatia a ambdós costats, i superar els recels i les lluites partidistes’. Mesa de l’última legislatura L’acte, presentat per la periodista Laura Rosel, ha començat amb un vídeo que recopilava fragments de discursos de Forcadell, en els quals defensa la necessitat que la cambra pugui debatre sobretot, el feminisme i la lluita contra el feixisme, entre altres qüestions. També ha intervingut els membres investigats de la mesa de l’última legislatura, Lluís Corominas, Anna Simó, Joan Josep Nuet i Ramona Barrufet, els quals han definit Forcadell com una ‘referent per a aquest país’. Missatge de @ForcadellCarme llegit per Clara Borrell durant l'acte de presentació del llibre que recull els principals discursos de la presidenta del @parlamentcat de l'onzena legislatura pic.twitter.com/uHXwnQTR97 — Parlament de Catalunya (@parlamentcat) March 3, 2020

Summary: Forcadell demana diàleg, empatia i superar lluites partidistes per a aconseguir un referèndum


PP i Vox han arribat a un pacte que inclou l’entrada del partit d’ultradreta en el govern de diversos municipis de l’estat espanyol, aquells on tinguin majoria. El pacte s’ha signat entre els secretaris generals de Vox i el PP amb el vist-i-plau de Ciutadans. Aquest acord farà el candidat del PP José Luis Martínez Almeida batlle de Madrid, al capdavant d’un govern de coalició amb Ciutadans, en què Begoña Villacís serà vice-batllessa. El PP ha cedit a Vox la presidència d’algunes juntes de districte de la capital espanyola. A més, segons que ha explicat el partit d’ultradreta, l’acord estableix que Vox obtindrà regidories de govern en proporció als seus escons a diversos municipis, com per exemple Saragossa. En el cas de Madrid, correspondria a les juntes de districte que tenen capacitat executiva. El PP es va quedar ahir amb dotze districtes mentre que Ciutadans es va quedar amb la gestió de nou. Vox gestionaria part dels districtes assignats al PP, malgrat que el partit refusa de detallar quants i quins.

Summary: El PP i Vox segellen un acord per a governar plegats amb Cs on tinguin majoria


La Confederació Sardanista de Catalunya ha iniciat els tràmits per impulsar la candidatura de la sardana com a Patrimoni Cultural Immaterial de la Humanitat, categoria que atorga la UNESCO (United Nations Educational, Scientific and Cultural Organization). L’objectiu és reforçar la vitalitat del moviment sardanista i de la sardana, de donar-los més projecció social i de contribuir així a la salvaguarda d’aquest patrimoni. Llegeix l’article sencer a Tornaveu, fent clic aquí.

Summary: La sardana inicia el camí per al reconeixement de la UNESCO


Miralda va arribar a Nova York a la dècada dels setanta. Encara no utilitzava el menjar com a matèria de treball, havia començat a fer accions artístiques col·lectives, però encara no ocupaven l’espai públic, fent una exploració antropològica de les comunitats humanes. Tot això es va anar conformant als Estat Units a partir d’aquell moment, sobretot a Nova York i a Miami, però també en algunes altres ciutats, com Houston, Kansas City, Seattle. A les dècades dels setanta i vuitanta, Miralda va realitzar accions multitudinàries, de caràcter efímer, carregades d’esperit crític i poètic, i també d’humor. És sobre aquesta època que posa el focus l’exposició Miralda Madeinusa, comissariada per Vicent Todolí, que ocupa tota la segona planta del Museu d’Art Contemporani de Barcelona (MACBA) i el recinte de la Capella, del mateix museu. Aplega quinze projectes fets entre els anys 1972 i 1999, la majoria efímers. L’exposició els reinterpreta, els reconstrueix, en recull la documentació, molta inèdita, que l’artista conserva a l’arxiu. Aquest treball, ingent, ha permès recuperar sobretot documents audiovisuals, sobre els quals recau el pes més singular de l’exposició. Miralda Madeinusa és un viatge apassionant i al·lucinant pels grans reptes artístics, col·lectius i populars que Miralda va realitzar en aquells anys, amb el menjar com a espai comú, simbòlic i ritualitzat de les comunitats culturals diverses que convivien sobretot a Nova York i a Miami. Alhora, l’exposició mostra amb brillantor també la manera d’entendre l’art i la vida de Miralda, la relació amb la humanitat, la curiositat per les coses petites i quotidianes, carregades d’espiritualitat i d’estètica… Aquest caràcter de Miralda, que utilitza colors vius, elements del kitsch, sovint sobresaturant l’espai d’objectes, d’imatges, fa que el visitant de l’exposició quedi cansat. El sentit de la vista se satura. L’artista Antoni Miralda al MACBA. Foto: Ester Roig. L’arribada a Nova York i la relació amb Antoni Muntadas Miralda tenia trenta anys quan va arribar a Nova York. Abans havia passat per París, on s’havia vinculat amb Jaume Xifra, Benet Rossell, i d’altres. Potser per això i a tall d’homenatge, Miralda ha col·locat a l’inici del catàleg un dibuix amb dues maletes, dedicat a tots dos artistes ja traspassats. Els Estats Units de primers dels setanta era un país efervescent, tot i que ferit per la guerra del Vietnam, amb una societat que bullia, que interpel·lava i atacava el poder. Per la mateixa època que va arribar Miralda a Nova York també hi va arribar Antoni Muntadas, interessat sobretot en la incipient experimentació del vídeoart. Tots dos, que no es coneixien abans, es van instal·lar en un loft al 228 de West Broadway, al barri de Tribeca, quan era sobretot un barri ocupat pels artistes que disposaven de grans espais on hi vivien i hi tenien el taller. Un barri portuari on encara s’hi feia vida d’indústria petita, de magatzem. La primera acció participativa que van fer Miralda i Muntadas va ser en aquell loft: Li van posar de nom Sangría 228 West B’way. És l’acció més antiga que mostra l’exposició: més de cent convidats van viure aquest projecte la nit del 28 d’octubre de 1972. Se’ls va convidar a menjar un plat d’arròs acolorit, acompanyat de sangria i mentre menjaven s’anaven projectant pel·lícules i diapositives d’experiments sensorials de Muntadas i de celebracions de Miralda. Miralda explica que “USA és entusiasme directe, un gran «sandwich» ple de capes.” Si als anys setanta es va instal·lar a Nova York, als noranta va traslladar-se a Miami, tot i que assegura que no ha tingut mai la sensació d’instal·lar-se enlloc. Per ell Miami era una manera de recuperar la cultura del Carib i Llatinoamèrica, que tot i que ja era present a Nova York, perquè a Nova York hi és tot, Miami d’alguna manera n’és la capital, el centre d’aquesta cultura als Estats Units.” De les grans desfilades amb pa i arròs acolorit, al Honeymoon Alguns exemples de projectes que Miralda va realitzar en aquells anys i que es mostren al MACBA: el maig del 1974 va participar en el primer Festival Internacional de la Novena Avinguda de Nova York, organitzat pels veïns del barri com a resposta a l’amenaça d’un projecte de reurbanització. Els comerciants van finançar una carrossa de tres pisos ideada per Miralda per a la desfilada, Movable Feast. Era feta d’aliments acolorits i ornamentada amb flors de paper, garlandes de fruita i verdura i plafons d’arròs, que representaven les diverses nacionalitats dels veïns. La carrossa del ‘Movable Feast’ (1974). Exposició ‘Miralda Madeinusa’. Foto: Miquel Coll Amb motiu de l’American Royal, esdeveniment anual que celebra la indústria agrícola i ramadera a Kansas City, Miralda va crear un gran projecte d’art públic, Wheat & Steak (1981), en el qual va mobilitzar centenars de participants en una desfilada pels carrers de la ciutat. També va intervenir a la Kansas City Board of Trade, on damunt un gran mur de pans acolorits va projectar imatges que mostraven relacions iconogràfiques entre la fam, el comerç i el poder. Entre els seus projectes de més llarga durada i difusió destaca Honeymoon Project (1986- 1992), una sèrie d’esdeveniments al voltant de les noces imaginàries entre l’Estàtua de la Llibertat de Nova York i el monument a Colom de Barcelona. Durant sis anys, va implicar nombrosos col·lectius d’una vintena de ciutats d’arreu del món en més de quaranta accions entorn del ritual d’aparellament. ‘Miami projectes’. Exposició ‘Miralda Madeinusa’. Montse Guillén i l’Internacional Tapas Bar & Restaurant A primers dels vuitanta Miralda va conèixer la cuinera Montse Guillén que regentava un restaurant que portava el seu nom al carrer Marià Cubí de Barcelona. Aquest establiment es va fer famós a l’època, per les accions artístiques que també s’hi desenvolupaven. Montse Guillén va tancar el restaurant barceloní i va marxar a Nova York amb Miralda. Allí obriren l’any 1984 i fins al 1986 El Internacional Tapas Bar & Restaurant. Era un local de quatre plantes que des dels anys vint havia estat un restaurant. Era situat davant del loft de Miralda i Muntadas. Als anys vuitanta era un restaurant italià, per on passaven els personatges més selectes de la ciutat i fins i tot algunes estrelles de Hollywood. Miralda sempre se’l mirava i desitjava entrar-hi un dia. De retorn d’un viatge, el local era tancat i posava que estava en lloguer. Montse Guillén i Miralda el van agafar i el van convertir en una icona d’aquells anys a la ciutat. Un edifici de quatre plantes on s’hi menjaven tapes i tastets de cuina catalana, i que era un espectacle visual, on s’hi muntaven accions artístiques cada dos per tres. En l’exposició es reprodueix la barra del bar tal com era. I per donar joc als sentits, els divendres i dissabtes a la tarda i vespre, els visitants del MACBA podran fer degustacions d’algunes de les tapes que s’hi servien. Vicent Todolí i Santa Comida D’esquerra a dreta: Miralda, Montse Guillén i Vicent Todolí. Foto: Ester Roig. Que Vicent Todolí faci de comissari d’aquesta exposició no és casual. Perquè el 1981 Todolí va arribar a Nova York amb una beca Fulbright i va entrar al Whitney Program. A través d’Antoni Muntadas, Todolí va conèixer Miralda i aquest, que es trobava en mig d’un nou projecte, Santa Comida / Holy Food per al Museo del Barro de Nova York, li va demanar un article, que es reprodueix en el catàleg (Todolí, que després ha estat tan reticent a escriure sobre art…). De manera que Todolí es troba lligat amb Miralda en aquella aventura artística americana. I ens explica una anècdota graciosa: Miralda no només va encarregar-li un article sobre Santa comida, també el va fer entrar de cambrer al restaurant El Internacional, que per a un jove estudiant d’art, li va solucionar la manutenció durant un temps. “Era un cambrer dolentíssim”, recorda Todolí tot rient. I més enllà de l’anècdota, explica sobre l’exposició: “Hi ha artistes que als anys noranta van fer accions artístiques amb el menjar, però cal reivindicar i recordar que Miralda ja les feia als setanta, vint anys abans.” Precisament Santa comida és una obra que Miralda ha fet evolucionar i que va adquirir fa uns anys el MACBA. És per a aquesta proposta lligada a les capelles animistes de la religió ioruba, plenes de simbologia en l’ofrena i el menjar, plenes d’espiritualitat i de força, que s’ha destinat l’espai La Capella, que és d’un gran impacte visual i emotiu. Un espai que tant es pot visitar al començament com es pot deixar pel final, per tancar la visita.

Summary: Els anys 70 i 80 de Miralda als USA, un festival


Andorra obrirà, el primer trimestre de l’any 2020, un nou Servei d’informació sexual i reproductiva, on les dones que estiguin decidides a interrompre voluntàriament l’embaràs podran saber quines opcions tenen per a fer-ho; sempre fora d’Andorra, atès que aquesta pràctica està totalment prohibida al país. L’objectiu és centralitzar en un únic punt l’atenció que fins ara es feia repartida entre diferents departaments. Tot i que la persona responsable del servei serà una llevadora o una infermera especialitzada, s’han format en aquest àmbit nou professionals de disciplines diferents. Entre ells hi haurà un jurista, que els podrà resoldre dubtes i assessorar en temes legals.

Summary: Andorra obrirà el 2020 un servei on les dones podran informar-se de les opcions que tenen per a avortar


Mallorca ha començat l’any cultural amb una potència brutal, una mostra que les coses ben fetes i amb rigor també són possibles en aquesta illa que alguns veuen com a capital turística de la Mediterrània i alguns altres com un immens bloc de formigó envoltat de mar. La presentació del llibre Les fites netes del malaguanyat Damià Huguet (Campos, 1946-1996) va ser l’origen del petit miracle que es va produir al palau gòtic de ca n’Oleo, al centre de Palma, que actualment és la seu de tots els organismes culturals del govern balear. La sala d’actes es va fer petita per a la commemoració, que aconseguí d’aplegar bona part de la gent de la cultura insular i sobretot una nodrida representació dels endamianats (els cada vegada més seguidors del poeta de Campos). Especialment significativa va ser la presència de la presidenta del govern, Francina Armengol, que va ocupar la primera fila del públic just quan pocs dies abans s’havia fet públic que el seu executiu era el més castellanitzat de la història de la democràcia o si més no el que menys emprava el català en públic. I just també quan els socis de Podem (especialment aquells recol·locats de la península en llocs de responsabilitat a les Illes) s’havien queixat que hi havia ‘massa català’ a l’administració. L’acompanyava Bel Busquets, vice-presidenta del Consell de Mallorca i consellera de Cultura. Damià Pons, Biel Huguet, Bel Busquets, Maria del Mar Bonet, Francina Armengol, Neus Albis, Miquel Roca i Pau Vadell. La presentació del llibre que ha publicat Adia Edicions –en realitat es tracta del mateix text que Huguet va fer conèixer el 1996, tres mesos abans de morir-se, al qual li han afegit les fotografies provinents del seu arxiu personal– va anar a càrrec de la periodista Neus Albis, el psiquiatre Miquel Roca, la cantant Maria del Mar Bonet i el fill de l’escriptor, Biel Huguet. Es pretenia, sobretot, de crear un clima de complicitat i confidència al voltant de la seva figura i això es va aconseguir ja al primer moment, sobretot quan en la seva primera intervenció Bonet es va emocionar (i va emocionar el públic) llegint una carta de Damià Huguet. En aquesta missiva el poeta es posava el capell d’editor per explicar a la cantant que li enviava tot un seguit de llibres de la col·lecció Guaret de poesia que ell editava. En la tramesa incloïa un exemplar d’Una bella història, de Miquel Bauçà, de qui Huguet afirmava que feia avançar cent anys la poesia mallorquina. En la mateixa lletra es vantava del nivell poètic de Mallorca respecte del Principat i lamentava que les editorials catalanes ‘no en volen ni sentir l’olor, de tots aquests poetes’. S’acabava amb un brutal ‘rep l’abraçada del teu millor amic Damià’. Bonet havia explicat just abans que s’havien escrit moltíssimes cartes al llarg del temps i que Huguet havia estat el seu mestre en moltes coses, especialment a l’hora de seleccionar els poemes per als seus discs de poesia mallorquina i també destacà que havia estat l’impulsor del primer recital de la Nova Cançó a Mallorca, a Campos. ‘Però sobretot era algú d’una gran tendresa que et podia ensenyar que dins una flor de taperera s’amagava sempre una gota de melassa que et podia refrescar quan tornaves de nedar en es Trenc’. Damià Huguet Però qui és aquest Damià Huguet, poeta conegut fonamentalment a Mallorca, i en canvi un home que hauria de ser fonamental per a la cultura dels Països Catalans? Ho intenta resumir en el pròleg del llibre el periodista Andreu Manresa: ‘Damià Huguet és tal com era en els seus treballs i dies: poeta i cronista de diari, editor i fotògraf, artista plàstic i cinèfil, empresari i ecologista, narrador i futbolista. Pare i cap de clan, menestral, pagès, mediterrani de sal de cocó i pegellides, i un ciutadà cosmopolita.’ Precisament aquest cosmopolitisme va ser un dels fets que va destacar Miquel Roca en les seves intervencions. ‘A nosaltres ens fascinava que en Damià, que havia deixat d’estudiar a setze anys, sabés tant de cinema que hagués anat a París, que se n’anés al festival de Venècia o de Canes o de Sant Sebastià, quan jo no sabia ni on era París, ens semblava al·lucinant. Llavors ens va fascinar l’home més públic, el crític de cinema, però no ens enganyem, allà on excel·leix és en la poesia, i imaginau què era fer poesia a Campos llavors; era una cosa ben exòtica.’ Roca també en va destacar la llibertat: ‘No es va arriscar a tenir mai un sou cada mes perquè deia que enganxava més que l’heroïna, i això li va donar una llibertat important, i una altra cosa fonamental que vull destacar és que ell mai no va escriure versos dolents, aquests versos que fan els adolescents, no, ell ja va començar a escriure bona poesia tot d’una.’ A Biel Huguet li va tocar la part més difícil, perquè no va poder defugir la pregunta precisa de Neus Albis: ‘Però com era Damià Huguet com a pare?’ I aquí Huguet va destacar dos fets coneguts de tothom: ‘Jo crec que mon pare tenia una ment privilegiada, perquè a setze anys deixa d’estudiar i tot allò que fa ho aprèn de manera autodidàctica i ja em direu com devia ser això a Campos el 1962; per fer això has de tenir un cervell privilegiat. L’altra cosa era la seva capacitat de fer feina. Passava vuit o nou hores a la fàbrica fent bigues –una feina ben dura– i després podia fer tot això que va fer, però sobretot jo vull destacar que com a pare era molt bona persona, era bona gent, i això ho demostra el fet que hi ha molta gent que l’estima i que en aquests vint-i-quatre anys que han passat des que es va morir s’han pogut fer moltes coses, sobretot perquè era bona persona i tenia molta bonhomia. Ep, i és clar, en aquests actes sempre parlem de les coses bones, però també hi va haver moments complicats i difícils.’ Segurament un dels moments més complicats en la vida del poeta va ser quan el 1972 va publicar una fotografia avui dia ja mítica: l’agressió al camp de futbol del Campos a un futbolista rival. Va ser portada del Diario de Mallorca, però després va córrer per mig món com a símbol de la barbàrie a l’esport. Molta gent li va retreure que l’hagués feta i que l’hagués publicada, i més d’una vegada van arribar crits i insults de la gent del seu poble, aquest Campos que ell ha immortalitzat a la literatura. Les fites netes Convindria en aquest punt d’explicar què és Les fites netes, l’únic llibre en prosa d’Huguet. Es tracta d’una selecció dels articles que ell mateix va publicar a la revista Ressò de Campos i que va endreçar i seleccionar per confeccionar el volum que es va publicar el 1996. Llavors Huguet ja feia anys que estava malalt i d’alguna manera això volia ser el seu testament literari. Ho explica novament Andreu Manresa al pròleg: «Una mirada d’ull de bou entre dues èpoques, la societat aferrada a l’antigor medieval, com aquell que diu, i la que trencava l’ou a la premodernitat, sempre tocant i sentint Mallorca, amb la pols i els macs per als al·lots als carrers de terra, amb un decorat feixuc pel pes del poder antic de les façanes dels casals dels senyors i les monges que tenien, com tothom, parets de pedra roja, color de pa torrat (…) Germinà el llibre al llarg dels anys i, en l’escurçada maduresa per l’adéu, bastí una peça sòlida com a cròniques, cartes o microrelats, amb els detalls i arguments de fets domèstics, històries viscudes, vistes, llegides i episodis íntims: les passions d’una literatura universal. No és una suma oportuna, una miscel·lània ni un caramull en inventari d’estampes, retrats de gents, apunts de fets, detalls d’olors, la pell o els colors del cel i la terra, emperò és tot això i també un edifici narratiu, un episodi rarenc a les lletres illenques de la fi de segle, un llibre com les bigues armades de l’acer tensat en tremolor, que feia als jornals no secrets de la fàbrica Huguet, que encara dura per tradició.» En aquest sentit, Biel Huguet va explicar que ‘el llibre té tot el sentit avui dia per la bellesa literària dels textos i també perquè s’explica una Mallorca que ja ha desaparegut o està en procés de desaparició’. Maria del Mar Bonet, que just abans havia confessat que la poesia eròtica i amorosa de Damià Huguet era de les millors coses que havia llegit mai, explicà que ‘és un llibre per a llegir sempre perquè és un exemple perfecte d’allò que deia Joan Miró, que les coses petites són universals. Estic segura que, si aquest llibre fos traduït a les llengües més importants del món, se’n vendrien molts exemplars, perquè en Damià era humaníssim i molt profund i això el feia ser molt gran, no en tinc dubtes, seria molt llegit, i a més a més té una llengua riquíssima, extraordinària’. I així, amb una conversa entre amics, ben conduïda per Albis, i plena de més anècdotes sucoses i divertides, però amb un llibre de pedra picada sobre la taula, es va tancar un primer acte cultural a Mallorca que posa alt el llistó per a tot allò que ha de venir i que serveix per a marcar fites netes de compromís amb la llengua i la cultura de Mallorca, una ratlla que l’executiu Armengol no ha de traspassar si no vol sortir escaldat.

Summary: Damià Huguet, la plena vigència del poeta cosmopolita


La defensa del president Carles Puigdemont i dels consellers Toni Comín i Lluís Puig ha plantejat al tribunal de Brussel·les que ha de decidir sobre la petició d’extradició contra ells que ha fet la justícia espanyola la impossibilitat de resoldre-ho avui. I el tribunal els ho ha acceptat, i ha situat la pròxima vista per a decidir sobre l’euroordre el 3 de febrer vinent. Perquè hi ha un dubte fonamental que ho impedeix, en el cas de Puigdemont i Comín: la immunitat. I el jutge belga espera que aquell dia aquesta qüestió estigui aclarida. Perquè si efectivament la tenen com a diputats del Parlament Europeu, l’euroordre contra ells hauria de decaure, i el Tribunal Suprem espanyol hauria de començar un nou procediment demanant a l’eurocambra mitjançant un suplicatori el permís per a tramitar una quarta euroordre contra ells. A aquest moment encara no hi hem arribat, perquè la qüestió de la immunitat és ara mateix del Tribunal de Justícia de la Unió Europea (TJUE), amb seu a Luxemburg. Per això els advocats dels exiliats volien demanar al jutge belga que formulés una qüestió prejudicial al TJUE sobre si disposaven d’immunitat. Però el jutge ha decidit esperar, ajornar la vista fins que el procediment al Tribunal de Luxemburg sobre aquesta qüestió no hagi quedat resolt. És clar que tots tenen ben present que aquest dijous el Tribunal de Luxemburg prendrà una decisió sobre la immunitat d’Oriol Junqueras. I que el tribunal de Brussel·les esperi a saber quina és aquesta resposta per a presentar la qüestió prejudicial sobre la immunitat de Puigdemont i Comín, per a poder afinar precisament aquesta pregunta, per a poder saber amb detall en el cas del president i el conseller exiliats quina és la seva situació. El Tribunal de Luxemburg fixarà posició sobre Puigdemont i Comín o bé en la resposta que doni sobre Junqueras (cosa poc probable, perquè segurament es cenyirà al cas del vice-president empresonat), o bé en la resposta que doni a la qüestió prejudicial que li pugui presentar el tribunal de Brussel·les o bé quan resolgui els recursos que la defensa dels eurodiputats exiliats van presentar a aquest mateix tribunal el mes de juliol proppassat i que encara són en fase de tràmit. I quan el TJUE hagi fixat el criteri sobre la seva immunitat com a eurodiputats, hauran de ser unes altres instàncies judicials o organismes que hauran d’executar les decisions d’acord amb aquest criteri. És a dir, si el TJUE decideix que a Puigdemont i Comín se’ls ha de reconèixer la condició d’eurodiputats, haurà de ser el Parlament Europeu que activi els tràmits necessaris per a fer-ho possible. Així s’hi va comprometre el president de la cambra, el socialista italià David Sassoli, que en una carta enviada avui al president del Parlament de Catalunya, Roger Torrent, ha dit que estava pendent del que determini el TJUE aquest dijous. A més, la defensa ha demanat al Parlament Europeu que Puigdemont i Comín puguin ocupar els seus escons, si el TJUE avala aquest dijous en la sentència sobre Junqueras el criteri de l’advocat general de la UE segons el qual tots ells haurien de ser eurodiputats i tenir immunitat. És una petició que demanen a Sassoli mentre no es resolen els seus expedients a Luxemburg, en el cas que en la sentència de dijous el criteri del tribunal europeu quedi clar. De la mateixa manera, i situant-nos en aquest supòsit de reconeixement de la immunitat, el tribunal de Brussel·les haurà de deixar sense efecte l’euroordre per a Puigdemont i Comín. I mentre això no passi, la petició d’extradició quedarà en suspens. Caldrà veure quina és la situació del conseller Lluís Puig, perquè ell no fou elegit eurodiputat. El jutge belga podria també deixar en suspens el procediment d’euroordre contra ell per no escindir el seu expedient de malversació del de Puigdemont i de Comín. És probable, doncs, que si avui s’ajorna la decisió sobre l’euroordre s’ajorni també per a Puig. Una altra cosa és, en el cas que decaigui la de Puigdemont i Comín, què passaria amb ell. Probablement el procediment judicial sobre l’extradició continuaria endavant i la justícia belga hauria de decidir si procedeix el lliurament a les autoritats espanyoles. Anàlisi: Els paranys que amaga la decisió del 19-D per a Junqueras, Puigdemont i Comín

Summary: Puigdemont i Comín activen la fase final de l’estratègia per a tenir la immunitat


D’ençà del 2015 la justícia ha condemnat 91 agents de la Guàrdia Civil per violència de gènere. A més, tres han estat condemnats per abusos o agressions sexuals i un per assetjament sexual. Són dades del govern espanyol que responen a unes preguntes parlamentàries del diputat d’EH-Bildu Jon Iñarritu a què ha tingut accés VilaWeb. El parlamentari basc va demanar quants membres de la Guàrdia Civil i la policia espanyola havien estat denunciats o detinguts per violència de gènere, abús o agressió sexual o assetjament sexual durant aquests darrers vint anys. A més, també demanava saber quants havien estat suspesos per aquests fets, quines noves feines han ocupat després d’haver sortit de la presó i quines mesures específiques preveu el ministeri d’Interior espanyol per a aquests casos. Tanmateix, el govern espanyol només ha respost a algunes de les qüestions. Informa únicament de quants agents han estat denunciats, detinguts i condemnats quan es tracta de la Guàrdia Civil i, en canvi, tan sols parla dels suspesos de la policia. Amb aquestes dades podem saber que aquests darrers vint anys s’han denunciat per violència de gènere 2.237 guàrdies civils, tot i que finalment només n’han estat condemnats 521. Quant a la policia espanyola, doncs, només revela dades dels sancionats, condemnats penalment abans. Per tant, podem saber que d’ençà del 2000 s’han sancionat 159 agents de la policia espanyola que havien estat condemnats per violència de gènere. El govern espanyol revela que del 1999 fins ara hi ha hagut 90 agents denunciats per abús o agressió sexual, dels quals van ser condemnats 26. Respecte de la policia espanyola, el govern espanyol afirma que d’ençà del 2000 ha hagut de sancionar 30 agents perquè havien estat condemnats per abús o agressió sexual. Per últim, 7 agents de la Guàrdia Civil van ser denunciats per assetjament sexual entre els anys 1999 i 2019 i només en van ser condemnats dos. Al cos de la policia espanyola van sancionar quatre agents perquè havien estat condemnats per assetjament sexual. Agents de policia a la presó A més, Iñarritu va demanar quants agents de les forces de seguretat de l’estat espanyol són a la presó. Ara com ara n’hi ha 169 que hi compleixen condemna. La majoria de la Guàrdia Civil, amb 65 casos. A la pregunta de quines mesures específiques pren el ministeri d’Interior contra aquest problema, el govern espanyol respon de manera genèrica: ‘Es consideren prioritàries per a eradicar o reduir les conductes referenciades i qualsevol altra infracció penal, les mesures encaminades vers la prevenció i recerca dels actes delictius.’

Summary: Vora cent guàrdies civils han estat condemnats per violència de gènere aquests darrers cinc anys


El govern d’Andorra ha tancat un acord amb l’Àrea Metropolitana de Barcelona (AMB) perquè els conductors andorrans puguin registrar els seus vehicles i accedir a la zona de baixes emissions (ZBE) de la capital catalana. El registre es farà al servei de Tràmits a partir del primer de març. El tràmit inicial s’haurà de fer presencialment, però l’executiu vol aconseguir que també es pugui fer per internet. El cost de la gestió encara no se sap oficialment, però sembla que serà d’uns sis euros. Tot i que les cartes grogues d’alguns vehicles no tenen totes les dades que exigeix l’Àrea Metropolitana de Barcelona, el servei de Tràmits té accés a les fitxes tècniques de cada automòbil, de manera que podran completar la gestió. L’acord ja s’ha tancat, però encara hi ha algun serrell per resoldre. El govern vol que l’import del registre del vehicle de baixes emissions el cobri el servei de Tràmits i es transfereixi a l’AMB. Si no s’aconsegueix aquesta fórmula jurídica, el tràmit es farà a la pàgina web que l’AMB ha habilitat per a registrar els vehicles estrangers que volen entrar a la zona de baixes emissions.

Summary: Els cotxes andorrans podran circular per la ZBE de Barcelona


‘He de confessar-vos que, per a mi, és si més no estrany que avui, en aquest espai del Macba, ens sigui reconeguda la feina per un projecte artístic que pretén millorar la vida dels centres de salut i que, al mateix temps, aquesta institució tingui retinguda la capella de la Misericòrdia impedint que s’hi pugui construir un CAP: un centre de salut en un dels barris amb l’esperança de vida més baixa de Catalunya, el Raval. És, si més no, estrany.’ Aquest és el primer paràgraf del text que l’artista Lara Costafreda ha publicat a les xarxes explicant que és el discurs que hauria llegit dalt l’escenari si hagués assistit al lliurament dels premis de l’Associació Catalana de Crítics d’Art (ACCA), que es va fer dimarts, precisament al Macba. Costrafreda és una de la desena d’artistes que han col·laborat en el projecte guardonat, Radiació +++, promogut per l’Hospital Arnau de Vilanova de Lleida i el Centre d’Art la Panera, i que el jurat ha premiat per ‘la innovació de valorar l’art com una via de mediació social, impulsant la participació de tota la comunitat hospitalària en un projecte de creació’. És una iniciativa única al país que consisteix a humanitzar i transformar, mitjançant l’art, els espais de tractament del càncer en aquest hospital. L’hospital i el centre d’art (que són les institucions nominalment receptores del premi) havien convidat alguns dels artistes del projecte a l’acte de lliurament, entre els quals Costafreda. Però ella va decidir de no assistir-hi, en protesta perquè l’acte de lliurament es feia al Macba, una institució que és al bell mig de la polèmica, perquè, essent propietària de la Capella de la Misericòrdia del barri del Raval de Barcelona, un espai inutilitzat i que li fou cedit per l’ajuntament per ampliar el museu, ara refusa de cedir-lo al Departament de Salut perquè hi construeixi el nou CAP Lluís Sayé del Raval Nord. L’actual és situat a pocs metres, en un edifici de dimensions insuficients i que es troba, en alguns punts, en condicions deplorables. Treballadors i veïns del CAP fa deu anys que lluiten perquè es pugui construir aquest nou centre i fa dues setmanes van ocupar la Capella de la Misericòrdia (l’únic espai que fins ara s’ha declarat com a hàbil per al nou CAP, segons els estudis de la Generalitat) per denunciar la inacció de les administracions i dels partits polítics. El Macba va denunciar-ne l’ocupació als Mossos d’Esquadra. Una acció de protesta, no de censura Arran del primer piulet de Costafreda amb aquest text, alguns mitjans de comunicació van interpretar que l’artista havia estat censurada i que li havien impedit de llegir el discurs: Havia preparat un discurs per si el projecte 'Art i Hospital', en el que he participat, guanyava el #PremisACCA d'avui al MACBA. Hem guanyat però jo no l'he pogut recollir perquè el meu discurs s'ha considerat inapropiat per l'ocasió.👇Això és el que hagués dit👇 pic.twitter.com/PzxzYuacfm — Lara Costafreda (@laracostafreda) April 2, 2019 Pocs minuts després, va aclarir que no havia estat així, que el Macba no l’havia pas censurada: Aquí explico amb més detall perquè no he fet el discurs a l’acte de lliurament dels premis ACCA d’avui. El MACBA no m’ha censurat. És simplement el lloc on es feia l’acte i per la seva implicació en el tema del CAP Raval Nord, estava en el centre del discurs. pic.twitter.com/i6b7S7lIjG — Lara Costafreda (@laracostafreda) April 2, 2019 El projecte Radiació +++ El projecte premiat Radiació +++ va arrencar el 2017 per iniciativa de l’Hospital Arnau de Vilanova de Lleida i el Centre d’Art la Panera, amb finançament de la fundació Daniel & Nina Carrasso. Consisteix a promoure la interacció conjunta entre artistes, personal sanitari i tothom qui transita pel Servei d’Oncologia Radioteràpica de l’hospital, dedicat al tractament de càncers, amb l’objectiu de detectar problemes, sensacions i opinions per tal de traduir-les després en un nou disseny artístic de les instal·lacions que sigui capaç de millorar la vida de totes les persones que conviuen amb la malaltia i amb l’espai de tractament. Ací podeu trobar-hi més informació. Per Costafreda aquest projecte és precisament una mostra de col·laboració útil i productiva entre l’art i l’àmbit de la salut. Una col·laboració que, com ella mateixa explica, podria servir per a inspirar solucions per al conflicte que es viu ara a la Capella de la Misericòrdia del Raval de Barcelona. Podeu llegir el text íntegre que Costafreda ha publicat a les xarxes: «He de confessar-vos que, per a mi, és com a mínim estrany que avui, en aquest espai del MACBA, se’ns reconegui la feina per un projecte artístic que pretén millorar la vida dels centres de salut i que, al mateix temps, aquesta institució tinguin retinguda la capella de la Misericòrdia impedint que s’hi pugui construir un CAP: un centre de salut en un dels barris amb l’esperança de vida més baixa de Catalunya, el Raval. És, com a mínim, estrany. No cal dir que aquest no és un debat entre art o salut, entre cultura o salut. De fet, ni és ni tan sols un debat sinó una urgència. Una urgència per un espai i un espai ideal per suplir la urgència. Si la funció del Macba és promoure l’art com a disciplina transformadora, em pregunto si no seria possible cedir l’espai al CAP i impulsar-hi projectes artístics per millorar la vida de les persones que transiten per aquest centre mèdic. Com hem fet nosaltres amb el projecte de l’Hospital de Lleida. De segur que seria una solució molt més inspiradora, responsable i conseqüent que la que s’ha trobat fins ara. Com deia David Fernàndez, ‘tal com està el pati, no se m’acudeix un millor art contemporani democràtic que combatre desigualtats’. Us animo a seguir l’estel del Projecte Art i Hospital de Lleida i espero que ben aviat puguem veure un nou CAP a la Capella de Misericòrdia.»

Summary: La lluita per un nou emplaçament del CAP del Raval Nord ressona també als premis ACCA


El Consell Nacional de Catalunya en Comú ha avalat el document estratègic que marca el full de ruta amb el 56% de vots a favor. La resta del vot ha quedat repartit entre el 19,5% que hi ha votat en contra i el 24% que s’hi ha abstingut. El document proposa que Catalunya tingui una constitució pròpia dins una república parlamentària federal, si ho decideix la ciutadania. Aquest tomb arriba precisament tres mesos després del naixement de la plataforma Sobiranistes, crítica envers el funcionament del partit. Aquest document, al qual ha tingut accés VilaWeb, proposa una solució política que reuneixi majories socials àmplies i el màxim consens entre la societat catalana. També reclama un ‘pronunciament democràtic’ dels catalans sobre el futur polític de Catalunya. Per això demanen que el parlament tramiti una Llei de Claredat. Haurà d’incloure un referèndum vinculant sobre el futur polític de Catalunya que marqui una majoria qualificada per a canviar l’estatus polític del Principat i que assumeixi la via dels acords bilaterals. ‘Cal que ens diferenciem tant de la via unilateral independentista com de l’immobilisme centralista i monàrquic’, recull el text, que les considera un ‘fracàs’. Els comuns, diu, són partidaris de la via del diàleg. El text també demana la millora i defensa de l’autogovern i que es tingui present la correlació de forces en cada moment. En aquest sentit, els comuns reclamen les transferències i millores pendents a l’estat espanyol i que les inversions del govern espanyol a Catalunya segueixin un calendari. Els sis punts de la constitució catalana La proposta de la constitució catalana inclou sis punts. En primer lloc, la reforma de la constitució espanyola en clau plurinacional. En segon lloc, el reconeixement de Catalunya com a nació política. En tercer lloc, la definició de competències exclusives per a Catalunya i de competències compartides amb l’estat espanyol i la Unió Europea. En quart lloc, un nou sistema de finançament amb una hisenda catalana pròpia i solidària. En cinquè lloc, el blindatge constitucional de drets econòmics, laborals, socials i ambientals. I en sisè i últim lloc, el reconeixement dels municipis com l’espai més pròxim per a la participació política de la gent. El portaveu dels comuns, Joan Mena, va explicar en una entrevista a Europa Press que mantenien inalterat l’ideari polític de l’assemblea fundacional. Tant la direcció com Sobiranistes aspiren a un procés constituent a Catalunya, paral·lel a un altre de l’estat espanyol ‘que doni sortida a aquesta república plurinacional que defensem’, com va dir Mena. De fet, ell mateix va posar l’exemple dels lands alemanys –estats federalitzats amb constitució pròpia– i va dir que aquesta proposta ha de superar l’estatut d’autonomia. El parer dels sobiranistes No obstant això, alguns sectors miren aquest canvi amb reticència. Especialment Sobiranistes, que vol que aquest document tingui contingut i que no sigui només un canvi retòric. Una de les cares visibles, Joan Josep Nuet, va explicar dimecres la seva posició en una entrevista a VilaWeb. A parer seu, aquesta proposta ha de tenir contingut polític real i no pas limitar-se a ser un canvi en el llenguatge per a combatre l’independentisme: ‘La proposta dels comuns és una confederació de pobles en una república plurinacional. Però aclarim-ho. Aquesta constitució què és? La de la República Catalana. I per mitjà del diàleg volem confederar-nos. Cal aclarir-ho, perquè si no sembla que Madrid permeti de canviar el nom de l’estatut. En això no hi estic d’acord i demano un aclariment per a no fer-nos trampes al solitari. No podem fer servir llenguatge sobiranista per a amagar una subordinació a l’estat espanyol.’ Tres condicions al pressupost de la Generalitat Els comuns i el govern han mantingut contactes per a negociar el pressupost de la Generalitat, després d’haver-se situat la CUP a l’oposició i d’haver anunciat la negativa a aprovar-ne cap més d’autonòmic. La direcció de Catalunya en Comú inclou en aquest document tres condicions per a donar suport al pressupost del govern, i a més defensa l’aprovació del de l’estat espanyol perquè és positiu per a Catalunya. La primera condició és la reversió de les retallades, sense especificar en quin grau i en què. La segona, una reforma fiscal progressiva, la qual és ara mateix el principal element de negociació entre els comuns i el govern. I la tercera és que sigui un pressupost amb perspectiva de gènere i que inclogui partides destinades a afavorir l’equitat de gènere. També demanen que s’implementi plenament la renda garantida de ciutadania. Llibertat dels presos polítics Catalunya en Comú reclama l’alliberament dels presos polítics i es compromet a donar suport a totes les accions de suport a les ‘persones represaliades per l’exercici legítim dels drets i llibertats fonamentals’. Defensa l’autogovern de qualsevol retrocés democràtic o proposta recentralitzadora i s’oposa a la judicialització de la política. A més, els comuns volen mantenir la taula de diàleg, ampliada amb actors socials, per a vehicular solucions polítiques al conflicte català. El text també demana de democratitzar la justícia espanyola, de prohibir l’apologia del franquisme i del feixisme, de derogar de la llei mordassa, la reforma del codi penal espanyol i les últimes reformes laborals. Els comuns també posen l’accent en el feminisme i la perspectiva de gènere, la transició ecològica i les polítiques ambientals, la denúncia dels dèficits democràtics de la UE i la reducció del 30% de les taxes universitàries.

Summary: Els sis punts de la proposta dels comuns per a una constitució catalana en una Espanya federal i republicana