El president d’ERC, Oriol Junqueras, ha dit que el seu partit només donarà suport a les respostes a la sentència del judici contra el procés que serveixin per a avançar cap a la independència: ‘ERC només donarà suport a aquelles propostes que ens ajudin a avançar de debò cap a la República.’ ‘No volem fum ni simbolisme buit, volem guanyar de manera definitiva. Venim de molt lluny i volem culminar’, ha dit en una entrevista d’Europa Press. Ha insistit que la millor resposta serà la que ‘generi més consens i permeti enfortir les institucions catalanes en un moment en què precisament seran atacades’. ‘Això pot tenir diferents propostes, però nosaltres serem al costat de la majoritària de tots els actors’, ha dit. També ha afegit que, des de la presó, és informat de les negociacions que mantenen els partits per a acordar la resposta a la sentència, i confia en els membres d’ERC que hi participen. A favor d’aquest consens, ha refusat de revelar l’opció preferida pel seu partit, però sí que ha valorat algunes de valorades aquests últims mesos, com ara formar un govern de concentració amb els comuns i la CUP, proposta que tots dos partits ja han refusat. Sobre aquesta possibilitat suggerida per alguns dirigents d’ERC com el vice-president del govern, Pere Aragonès, ha defensat que és una proposta que enforteix les institucions: ‘Ens fa més forts.’ ‘Hi ha diverses propostes amb les quals ens hem de trobar; totes han de coincidir en un fet cabdal, fer-nos més forts institucionalment i més útils a la nostra societat’, ha defensat. ‘El govern de concentració ens fa més forts i Aragonès ho planteja apel·lant a la seva responsabilitat amb els ciutadans davant un estat cada cop més demofòbic. És difícil però alhora explorable’, ha dit. Sobre si avala que en una resposta a la sentència s’exerceixi la desobediència institucional, ha respost: ‘Devem obediència als nostres conciutadans. En tot cas, nosaltres haurem de fer allò que serveixi per a avançar de debò’, i ha dit que l’estat ja ha demostrat que pot posar en perill les institucions catalanes amb el 155. ‘No pot tornar a passar, hi ha un bé a preservar i són els ciutadans d’aquest país i les seves institucions. El 155 no és un atac contra els independentistes, sinó contra tota la ciutadania del nostre país, pensi com pensi.’ ‘I estem farts que ens amenacin des de Madrid, malgrat que els deixa en evidència perquè és la demostració que no els importen els ciutadans d’aquest país’, ha afegit. ‘L’amnistia és el millor mecanisme’ Una altra proposta de l’independentisme és la de reivindicar l’amnistia dels presos polítics, cosa que Junqueras comparteix perquè creu que és ‘el millor mecanisme’ per a retornar el conflicte a la política. Creu que, si no hi ha un mecanisme com l’amnistia, no podrà haver-hi una negociació amb l’estat espanyol: ‘Si no aconseguim el mecanisme d’anul·lar la causa general contra l’independentisme difícilment podrem entrar en una fase de negociació per a aconseguir una solució política del conflicte. Hem de retornar el conflicte polític a la política, l’amnistia és el millor mecanisme.’ No obstant això, els comuns ja han manifestat que prefereixen reformar el Codi Penal, perquè no veuen viable que un govern del PSOE accepti d’amnistiar els presos polítics. Sobre això, Junqueras diu: ‘També ens deien que mai podríem fer el referèndum i el vam fer.’ A propòsit del mandat de l’1-O dos anys després, ha respost que ‘és la llavor de la llibertat, probablement el moment fundacional’ i una jornada que ho va canviar tot, encara que constata que no va servir per a aconseguir la independència, per la qual cosa creu que caldrà cercar un nou moment. ‘Si cal, hi haurà nous 1-O perquè la cosa segura és que els catalans ja no renunciarem mai al dret de decidir. Lamentablement, el referèndum no ens ha permès de guanyar la independència com molts voldríem, però ens hem guanyat una sobirania a la qual no renunciarem mai. Caldrà un nou moment referendari’, ha afirmat. Confiança en la ciutadania Per ell, si la sentència no és absolutòria, no serà solament un atac contra els acusats, sinó ‘contra tot el poble de Catalunya, ho serà contra la mateixa democràcia’, per la qual cosa està convençut que la reacció de la gent serà multitudinària, cívica i pacífica. Per això espera que la resposta al Suprem espanyol aglutini diferents actors, no únicament de l’independentisme, i creu que es pot aconseguir sense que ningú renunciï a res: ‘Davant la repressió ferotge, els demòcrates s’uniran molt més enllà de les diferències que pugui haver-hi, com vam fer el 3-O. No és qüestió de renunciar a res, sinó de sumar.’ A més, confia que la gent sortirà al carrer per respondre a la sentència: ‘Els ciutadans i ciutadanes sempre han estat allí on ha calgut, mai no han fallat. Mai. No tinc cap dubte que la ciutadania hi serà sempre.’

Summary: Junqueras: ‘Si cal, hi haurà nous 1-O’


El govern de les Illes ha demanat a l’espanyol que restringeixi l’entrada a les de creuers procedents de països amb alta incidència del coronavirus 2019 com Itàlia. Així ho ha assegurat la presidenta del govern, Francina Armengol, després de mantenir una reunió amb patronals, sindicats i representants d’altres institucions per a abordar els efectes econòmics de la propagació del virus, ‘un moment delicat’ que requereix ‘responsabilitat i serenitat’. Armengol, que ha evitat d’avançar cap escenari de ‘contenció’ com un tancament dels centres d’ensenyament, ha insistit a transmetre el missatge que la malaltia ‘és lleu en el 80% dels casos’ i ha dit que, amb les mesures adequades, la crisi serà superada. Tota la informació sobre el Coronavirus, minut a minut Ha detallat que aquest mateix matí, abans de la reunió del consell de ministres espanyol, el govern ha reiterat la seva sol·licitud a l’executiu espanyol perquè incrementi els controls de l’arribada de creuers procedents d’Itàlia, país des del qual sí que s’han prohibit els vols a Espanya. Per a abordar les conseqüències econòmiques de la pandèmia, particularment greus en el sector turístic, el govern li ha demanat la bonificació de les cotitzacions de març i abril dels fixos discontinus que no s’incorporin a les seves empreses a causa de l’aturada en el turisme i que els treballadors que es vegin afectats per expedients de regulació d’ocupació cobrin prestació per desocupació durant la tramitació. Coronavirus 2019: Què ha passat avui? El report diari de VilaWeb Armengol ha expressat les seves condolences a la família de la pacient de Covid-19 que ha perdut la vida, però ha destacat que, de moment, l’arxipèlag té una ‘afecció baixa’ de l’epidèmia i que les Illes tenen ‘un sistema sanitari excel·lent’ que està abordant amb gran professionalitat l’epidèmia. Ha recalcat la crida a rentar-se les mans amb molta freqüència, evitar donar la mà i besar, mantenir distància respecte a altres persones i eludir aglomeracions i desplaçaments prescindibles. ‘Tot el que sigui ajornable i que acumuli gent, millor posposar-ho’, ha subratllat Armengol, qui ha recordat que des d’ahir estan prohibits els esdeveniments on es congreguin més de 1.000 persones. No obstant això, ha evitat avançar decisions que podrien prendre’s en els pròxims dies en funció de l’evolució dels esdeveniments i sempre atès el criteri dels tècnics, per la qual cosa ha emfatitzat en què encara no hi ha res decidit sobre un possible tancament dels centres d’ensenyament. En la mateixa línia, ha sostingut que no és necessari, de moment, restringir serveis sanitaris per a garantir l’atenció als afectats per l’epidèmia i també ha assegurat que no s’ha debatut la suspensió dels actes populars de la setmana santa. Pel que fa a les actuacions per a frenar l’impacte econòmic de l’epidèmia, la presidenta ha indicat que, a més de les ajudes laborals reclamades al govern espanyol, s’ha constituït una comissió per a anar analitzant l’evolució dels esdeveniments. Els màxims responsables de CCOO i UGT, José Luis García i Alejandro Texías, han confiat que aquest grup de treball sigui un fòrum de negociació amb les patronals que permeti atenuar els perjudicis de possibles reduccions temporals de plantilles que plantegin les empreses turístiques davant les pèrdues de clients per la pandèmia. Consells per als qui hagin d’aïllar-se pel coronavirus i per als familiars Coronavirus: per què rentar-se les mans amb aigua i sabó és tan eficaç?

Summary: El govern de les Illes demana a l’espanyol que restringeixi l’entrada de creuers pel coronavirus


La repressió té moltes cares, noms i cognoms, però en tot l’engranatge policíaco-judicial que opera arran del referèndum, hi ha un personatge que té la clau de tots els panys: Daniel Baena Sánchez. El tinent coronel de la Guàrdia Civil és el cap de la policia judicial a Catalunya i, per tant, l’últim filtre abans que els informes del cos nodreixin les causes obertes al Tribunal Suprem, l’Audiència espanyola, el TSJC i el jutjat d’instrucció número 13 de Barcelona. No demaneu per Tácito al tinent coronel Baena I Crònica d’una conferència en un fòrum de ciberseguretat a ESADE La seva signatura, doncs, ha servit per a construir i certificar el relat de la violència, la sedició i la rebel·lió a Catalunya entre els mesos de setembre i octubre del 2017. De fet, l’endemà del 20-S, el tinent coronel va començar a teixir les acusacions amb un informe que assenyalava que la concentració a la seu d’Economia no era espontània i tenia la voluntat clara d’obstaculitzar els escorcolls. Baena compareix avui al Suprem com a testimoni després d’haver demanat un ajornament de la citació per a preparar millor la declaració. De motius, no li’n falten. Les defenses tenen la intenció de convertir l’interrogatori en un escrutini minuciós per a desacreditar la instrucció de Pablo Llarena, però també l’actuació policíaca coordinada per Baena. Els advocats ja han denunciat davant del tribunal excessos, escorcolls irregulars i alteració dels fets. Les defenses també provaran d’aferrar-se al taló d’Aquil·les de la causa, la manca d’imparcialitat del tinent coronel. Mentre redactava i validava informes, Baena obria l’aplicació de Twitter i, sota el pseudònim de Tácito, es dedicava a insultar i a atacar els dirigents independentistes i els Mossos d’Esquadra. En aquest sentit, es va referir a l’exili de Puigdemont i part del seu govern com ‘una actuació pròpia d’estructures de crim organitzat’. Tácito és autor de diverses perles, però el seu llegat a Twitter s’ha fet fonedís. Quan el diari Público va destapar l’afer, el tinent coronel va eliminar el compte. Les defenses han demanat al tribunal que insti Twitter a identificar el propietari de l’usuari @nmauiavelo1984, però el magistrat Manuel Marchena s’hi ha negat. Veurem fins on permet de preguntar als advocats, tenint en compte que la manca d’imparcialitat del policia instructor podria comportar la nul·litat de la causa. Un trol expert en resolució de conflictes Nascut a Sevilla, Baena va entrar a la Guàrdia Civil el 1997, on va desenvolupar tasques relacionades amb la seguretat ciutadana, però aviat va fer el salt a intel·ligència. El 2001, va desembarcar a Barcelona amb el rang de capità i, sis anys després, va ser nomenat comandant i cap de la policia judicial. Fins aquell moment, no se li coneixien estudis superiors. Primer va cursar una llicenciatura en Ciències Polítiques i Govern a la Universitat Espanyola a Distància (UNED). Després va fer diversos màsters i postgraus, la majoria a la Universitat Oberta de Catalunya (UOC), sobre seguretat i resolució de conflictes. Ell mateix especifica en el seu currículum que és expert en conflictes polítics, socials i armats. Es defineix així: ‘Gestiono aquella seguretat que no és rendible, que no es pot traduir en paràmetres de cost-benefici i que, no obstant això, és imprescindible per al funcionament de la societat i el desenvolupament dels seus integrants en pau i llibertat.’ El 2015, es va consumar el seu darrer ascens i va rebre el rang de tinent coronel. Al capdavant de la policia judicial, Baena s’ha fet càrrec de diverses investigacions de corrupció, com el cas del 3%. Tot i que la seva figura s’ha fet pública arran de les causes contra l’1-O, el tinent coronel ha participat en diligències contra el procés d’ençà de la consulta del 9-N. Després de més de vint anys a la Guàrdia Civil, Baena ha rebut diverses condecoracions. L’última, l’octubre passat durant la festa patronal del cos. Sobre el paper, doncs, és un agent pulcre, recte i exemplar. És igual que alternés l’uniforme verd amb la disfressa de trol. Ni la Guàrdia Civil ni el Ministeri de l’Interior espanyol no han obert cap expedient per l’afer Tácito. ‘El govern actual no fa valoracions sobre actuacions del govern anterior’, ha dit la Moncloa.

Summary: El tinent coronel Baena, la signatura de la rebel·lió i la sedició


Tothom parla de desobediència civil, però pocs com l’activista Gabriela Serra (Mataró, 1951) la coneixen tant. En aquesta entrevista, diu que aquesta via és l’única sortida per a l’independentisme en un moment clau per al futur del procés, que també alerta que es pot acabar segons quins siguin els resultats de les eleccions del dia 10. Després de l’empresonament de Sànchez i Cuixart i d’una part del govern, l’ex-diputada de la CUP va començar a fer un voluntariat a la presó de Wad-Ras. Aquests dies hi ha conegut algunes de les presoneres pels aldarulls: la Xènia, l’Andrea i la Paula, que ja n’ha sortit. Serra parla dels joves que s’han incorporat a la lluita del carrer, i envia un missatge de preocupació per les detencions que vindran. —En quin punt és ara l’independentisme? —En la prova del cotó fluix. Sabem quina és la correlació, que a l’estat estan disposats a tot. Hem vist el judici, i on és l’esquerra espanyola, que no hi és. Ni l’esquerra catalana, amb el paperàs que fan els comuns, lamentablement. Em sap greu per l’Ada, perquè li tinc estima. I del PSC, ja no cal ni que en parlem. Coscubiela i aquests se’n van amb Íñigo Errejón, que ja no parla gens de l’autodeterminació. Som a la prova del cotó fluix, en el sentit que ara és el moment de la veritat. La independència és directament proporcional al nivell de risc que estem disposats a córrer. Si no volem risc, continuem fent les romeries no-violentes, que ens les deixen fer, que les fem meravellosament bé i molt organitzades, i cada mes en fem una. —Són tolerables per a l’estat espanyol. —Ja les tenen assimilades. No tenien cap més remei que assimilar-les per la multitud, constància i l’èxit que han tingut com a mobilització. —La via per avançar és la desobediència civil? —La desobediència civil a ultrança. És un instrument imprescindible per a construir democràcia. Hi ha una frase molt bonica de José Luis Pérez que diu: ‘L’estat comença on comença l’obediència, la democràcia comença on comença la desobediència.’ Habermas diu que la desobediència civil és un corrector de les males democràcies. Dissidència, resistència i incidència són les tres passes de la desobediència civil, que hauria de ser reconeguda dins la democràcia com a instrument. Però és un concepte absolutament desgavellat. La gent confon desobediència amb desobediència civil. —Expliqueu-ho bé. —La desobediència civil no és un acte, és un procés, una campanya, una estratègia. I dins aquesta estratègia hi ha manifestacions, ocupacions, et pots penjar de la catedral… Però la gent confon una acció amb una estratègia, i aquest és el gran error. Per exemple, la campanya de desobediència civil de la insubmissió, era una estratègia que va durar anys i era gradual. I mentrestant, feien accions. La desobediència civil, des de John Rawls, filòsof nord-americà, és un acte voluntàriament il·legal, que pretén un benefici col·lectiu, no individual, que ha de ser intrínsecament no violent, has d’estar disposat a pagar-ne les conseqüències, i ha de tenir un nivell d’amplitud buscada. Aquesta és la diferència substancial. Això ho recull molt bé Hannah Arendt. L’objector de consciència segueix la moral del bon ciutadà, és una acció individual: ‘No en nom meu.’ Per exemple, jo no pago impostos a l’exèrcit. Però quan aquesta desobediència individual s’imbrica socialment es converteix en una estratègia de desobediència. Són intrínsecament polítiques, busquen una transformació. Això ho explica molt bé Erich Fromm. El rebel és el que diu no. El revolucionari diu no a això perquè vol això altre. Una manifestació il·legal no és un acte de desobediència. Ara, dins una campanya de desobediència civil, pots fer una manifestació il·legal. —La confusió ha estat deliberada? Interessava a algú? —No. Òbviament hi ha qui ho utilitza i ho vol canviar. Però l’estat espanyol s’incorpora molt tard al moviment pacifista i no violent europeu entre guerres. Tardíssim. A Amèrica tenen la sort de tenir Thoreau, tot i que Arendt no el considera desobedient civil sinó objector, perquè no crea cap moviment, a diferència de Gandhi i Martin Luther King. Però tenen una gran experiència, dins el món de la no-violència, de pràctiques de desobediència civil. Europa també. Però a Espanya, per tot el procés d’endarreriment de la dictadura, arriba molt tard. I quan s’hi incorpora l’esquerra de la transició, és el moment de Cuba, el Salvador, el Vietnam, quan es porten les revolucions populars. La nostra esquerra és la revolucionària, i l’esquerra clàssica, el PSUC etcètera, estaven pel pacte de la llibertat, per l’exèrcit… Gairebé estaven per l’OTAN, perquè no volien tocar les bases. Això forma part de tot el paquet de la transició. Hi ha molt poca porositat amb els moviments d’Europa. Per exemple, les aportacions de Thomson, que era militant del partit comunista anglès, ens arriben molt tard, amb la campanya ‘Protesta i sobrevive’ contra els míssils europeus, el 1986 o 1987. Tenim els Amics de l’Arca, el Pepe Beúnza… La dels insubmisos és la primera gran campanya de desobediència civil d’envergadura, i molt modèlica per l’estratègia. —Com es pot fer a Catalunya una campanya d’aquest abast si empresonen qualsevol líder social o polític? —En la desobediència civil ortodoxa, tu en pagues les conseqüències. Fas desobediència i estàs disposat a pagar la multa, a anar a la presó, com els nostres insubmisos… Forma part de l’estratègia. Això que hem fet amb les autoinculpacions és una activitat dins un procés de desobediència, de no respectar el resultat de la sentència. Em preguntaven: a què esteu disposats? Demani-ho al jutge. Jo m’inculpo. —Hi ha qui diu que aquí, en general, es viu massa bé i que la gent no s’arriscarà tant. Hi ha prou base social per a fer-ho? —No. Però hem vist coses profundament interessants. Estic més animada que no pas fa dos mesos. —Per què? —Allò que no havíem aconseguit amb el referèndum ni amb les mobilitzacions que hi ha hagut aquests anys, ho anem aconseguint ara amb la sentència. Mai a Valladolid, Segovia, Càceres, Madrid, Múrcia, Sevilla… no s’havien fet mobilitzacions de suport com ara. I surten amb les banderes republicanes a defensar els germans catalans. Comença a haver-hi una resposta i per això hi ha més interès per part del règim de l’estat de castigar durament. I les declaracions que diuen que els catalans són violents són per a esquinçar la xarxa de solidaritat que per primera vegada es forma d’una manera tan explícita. Les mobilitzacions a Madrid han estat reprimides. Hi ha hagut detinguts. Això és exemplificador. El problema és que tenim un torcebraç que ja veurem fins on podem aguantar. —Què en penseu, del Tsunami Democràtic? —Ho fa bé. —I el pas a la clandestinitat és necessari? —Això no és clandestinitat. És autoprotecció. És un acord entre organitzacions i forces que obertament no poden convocar. El Tsunami ha estat necessari per a fer convocatòries d’aquesta mena sense que ningú pugui ser perseguit per això. Però qui serà perseguit? Aquest és el problema. —No és injust que s’exposi la base i la direcció no? —La suposada direcció del Tsunami també s’exposa. Si ho haguessin fet amb sigles conegudes, ja els haurien il·legalitzats. Per això busquen el Tsunami. Així i tot, amb la situació en què som no seria gens estrany que volguessin il·legalitzar els partits independentistes. —Us preocupen els aldarulls? —Els aldarulls em preocupen, però la cosa que més em preocupa és l’estratègia repressiva que vol fer una acció exemplificadora detenint joves sense bases objectives ni demostrables i utilitzant una violència absolutament inadmissible. Ara, globalment, no em preocupen si som capaços de mantenir activitats multitudinàries d’una altra mena. A mi m’encantaria començar a fer campanyes de no-col·laboració en el terreny econòmic. Què passaria si, de cop i volta, un milió de persones s’esborren de Telefònica? No parlo de fer boicot, perquè n’hauríem de començar a fer aquí, a Casa Tarradellas, que tenen els treballadors de les càrnies explotats. Anem a l’Íbex 35, a Endesa, a Telefònica, al BBVA. —Per què és cremen contenidors? —És un brot de ràbia, de desesperació. Una de les crítiques que sempre fèiem al moviment independentista era que, fora dels quatre de la CUP i els d’Arran, no hi veies joves. Vam començar a veure joves l’1-O, el 3-O i el 8-N, quan hi havia acció. Han descobert, que ja ho devien saber, que és facilíssim fer aldarulls. Que ens ho preguntin a la nostra generació, amb quina rapidesa ho muntàvem tot: tres còctels, cinc persones, i aldarull fet. Però eren uns altres temps i volíem liquidar el franquisme. Ara el problema és que, fent això, tampoc no avances. Per exemple, Can Vies va funcionar, però no s’hi discutia la independència ni l’autodeterminació, ni la ruptura amb el règim del 78. Discutien si l’ajuntament cedia aquell local als okupes o no. I això té una transcendència molt diferent que la que en aquests moments hi ha sobre la taula. A Múrcia, discutien soterrar una via ràpida. Pots aconseguir coses que no són el cos troncal de l’essència d’aquesta constitució. És incomparable. —Com les heu vistes, les actuacions dels Mossos d’Esquadra? —Els Mossos són insalvables. No en tenim el comandament exclusiu. No dubto que puguin tenir pressions, però la part que et correspon d’autonomia i de cessió de comandament, fes-lo servir. S’han excedit de manera estrepitosa. Sembla que ha passat ara perquè els manen des d’Espanya. Però el 15-M, a la plaça de Catalunya, com van actuar els Mossos? Als desnonaments, què fan els Mossos? I amb els immigrants? Ara perquè ha estat una cosa molt forta i molt vista, transmesa excessivament pels mitjans de comunicació. Majoritàriament, es té la idea dels Mossos del 17-A i de l’1-O. Però durant tot aquest temps han anat atonyinant la ciutadania. També és veritat que, de manera tan intensa i continuada, no havíem tingut mai aquest nivell d’aldarulls. —Buch ha de plegar? —Sí, ha de plegar ni que sigui com a gest de responsabilitat. Però ha de canviar la política de seguretat. Si diem que això és un problema polític, hem de solucionar-lo primer. I després solucionar el problema de les polítiques de seguretat. Canvia res que destitueixis Buch? El que hi posin haurà de fer més o menys el mateix si no canviem les polítiques de seguretat i la dependència del comandament que ve de Madrid. També és molt còmode, per a una part del govern, donar tota la culpa a la policia espanyola i a la Guàrdia Civil, perquè els nostres queden més discrets. —No hi ha hagut aldarulls, en part, perquè l’independentisme ha arribat a la sentència sense pactar una resposta unitària? —Hi ha una part d’això i una altra de ràbia i d’adrenalina que surt. Com és que a l’estat espanyol ningú no es pregunta quant de dany hi ha darrere de les actituds d’aquests joves? Aquí érem més aviat pacífics. Aldarulls d’aquesta contundència i periodicitat, a la meva generació no n’havíem vist mai. Hi ha molta part de frustració i de desengany. Per primera vegada en cent anys, la generació que puja ara viurà pitjor que l’anterior. Però molt pitjor, sense cap capacitat de projecció de vida. Nosaltres, fins i tot sota el franquisme, teníem una capacitat de projecció de vida que no tenen els joves. La classe obrera era molt explotada però et feien fora de la feina i en trobaves una altra de seguida, perquè era l’època de la industrialització. La nostra gent treballava aquí i allà, feia hores extres, i milloraven. Hi havia la sensació que milloraves. Podies projectar la teva vida. —També són els joves que han crescut amb l’esperança d’una independència que havia d’arribar fàcilment? —Hauríem de veure quin és el tipus de jove que es mou, el tipus de jove que detenen i el tipus de jove que actua. Són una mica diferents. És simptomàtic qui han fet pres. Comencen pels esglaons més febles. Quan aniran a buscar els rebels, que els infiltrats veuen, i els tenen fotografiats i enregistrat amb les hores que això ha durat? Què esperen? Això sí que és preocupant. La policia sap perfectament bé que ni la Xènia, ni la Paula, ni l’Andrea no han cremat res. Quan empaitaran els altres? Esperen a tenir una xarxa més feta i més identificada? Aquest és el problema. —I per què cal detenir aquestes noies mentrestant? —Com a lliçó. Si a aquesta, per no haver fet res, mira què li passarà, imagina’t si fas alguna cosa… És preocupant com l’actuació de la policia ha generat i ha engrandit aquesta violència. Com i per què? Què vol aconseguir? Que s’inflamin els ànims, que cremin més, desprestigiar el moviment, detenir-ne uns quants, comptar els ferits i que Marlaska acabi dient que a Catalunya la violència és pitjor que al País Basc. Com sempre, volen inocular la por i provocar la desmobilització. —Pot ser que aquesta repressió i els efectes no esperats que tingui originin més reacció, una roda de desobediència civil? —Això, hauria de passar. Però perquè passi això, primer hem d’incorporar tots aquests com a presos polítics. No es pot dir: aquests són presos polítics i aquests delinqüents. No. És un pres polític que causa aldarulls, però és un pres polític. Hi ha un primer pas que ha de ser de reconeixement que aquestes persones eren en una acció política, no vandàlica. Una altra cosa és que alguns hagin vist l’oportunitat de treure’n un altre profit. Això hauria de fer que fóssim capaços d’impulsar campanyes de desobediència civil més fortes. I aquí és on hem de veure si la prova del cotó fluix funciona. Perquè, és clar, estem disposats a perdre qualitat de vida? A perdre diners? De vegades comencem a vulgaritzar les coses i la gent no sap quin risc corre. I això, per mi, és importantíssim. No tothom pot córrer el mateix nivell de risc. Hi havia insubmisos que no se’n van fer o que es van exiliar perquè no podien anar a la presó, perquè tenien pares o fills que no podien deixar. La gent ha de mesurar el seu nivell de risc. Però tothom té un nivell de risc que pot córrer. Hi ha qui podrà deu, hi ha qui podrà tres. I hi ha d’haver dos milions que puguin cinc, pel cap baix. Si no, no tirarem endavant. —I les eleccions del 10-N? —Per primera vegada a la vida estic absolutament desconcertada sobre què pot passar. Sembla que cada vegada hi ha més rebuig als socialistes i semblava que s’havia estabilitzat. ERC es manté i no baixa, i el que diu ERC és que hem de fer bondat, malgrat el seu discurs autonomista. El PDECat fa d’ERC i no puja, continua a baix, i puja la CUP i Ciutadans baixa. Espero i desitjo que finalment els partits polítics independentistes posin les cartes sobre la taula i se sàpiga realment quina és la sortida que proposen. —De moment, JxCat i ERC diuen que han optat per no posar en perill les institucions. —I això que vol dir? Autonomisme, començar a fer bondat. Fer pressupostos, anar a negociar a Madrid. El fet que Sánchez no despengi el telèfon a Torra i que Aragonès parli amb la vice-presidenta espanyola només té un nom: deslleialtat. Tens els carrers plens de gent, i un president. I si no, fes-lo plegar. En el moment que vulgui, ERC el pot fer plegar, perquè els comuns hi estan d’acord, i possiblement, la CUP també. I els socialistes, no cal dir-ho! Això ja ens ho va fer Sáenz de Santamaría amb Junqueras: Junqueras era bo i Puigdemont, dolent. Cada cop que sento parlar de la unitat de l’independentisme… Quina unitat vau veure vosaltres el 2017? Ara seran honestos posant les cartes sobre la taula? I si les hi posen de veritat, què votarà la gent? Perquè si la gent vota ERC, s’ha acabat la prova del cotó fluix. —S’ha acabat el procés? —És clar. Què fem? I aquest és el fet preocupant. En aquest moment, pots canalitzar una part de la ciutadania. Però a tot el jovent que has tingut amb l’estelada i la independència, què els diem? Que votin amb consciència… —Què creieu que pot passar? —Que hi pot haver un nivell de desencís espectacular, un nivell de replegament conscient fort. Tornarem a recordar Xirinacs. Entre la traïció dels líders i el bastó de la repressió, poca broma. No parlem pas de deu, de vint, ni de trenta. Espereu que comencin a anar a casa a buscar els joves. Això serà molt fort! Em preocupa el jovent. Per una banda, que hi hagi una prevenció molt gran, perquè s’ajuntarà la família, els judicis, els estudis… I per una altra banda, un sector que pugui tenir un nivell de radicalització molt gran. Per això parlo de la ràtzia que hi pot haver. Segons com vagin les eleccions del dia 10, serà fortíssim. I després passarem immediatament a un altre període electoral. —Eleccions catalanes? —Aquí s’han de fer eleccions. Això no s’aguanta. I si el 10-N ERC no tan sols es manté sinó que puja, no crec que vulgui continuar aguantant l’ambivalència de Puigdemont per un cantó, Torra per un altre… És que no governa ningú, aquí. De l’entrevista a Otegi, una de les coses que hi estava al cent per cent d’acord és quan diu que des de la presó es fa política, però que mai no van acceptar que la direcció fos a la presó. Això passa aquí. Tenim més caps que barrets. I es fan arengues d’esperança, com amb l’Assemblea de Càrrecs Electes, quan d’aquí a quinze dies votaran coses diferents. Es posaran d’acord en els punts de pau, llibertat dels presos, drets socials i autodeterminació? D’acord, però com ho concretes això? Per començar, els drets socials. La CUP diu que la llei Aragonès no els respecta. ERC que sí. Són temps molt incerts. La batalla l’hem perduda. La guerra no. —Què voleu dir? —O aconseguim de tenir aliats a la resta de l’estat, o serà una batalla molt llarga i costosa. Costosa físicament, econòmicament per a les famílies quan comencin els judicis de tots aquests nois. Quantes caixes de resistència haurem de fer? Hem de mirar més cap a Espanya, menys cap a Europa, i agafar els descontents que vénen abans no arribi la crisi, que serà molt pitjor que la del 2008, quan encara no hem recuperat el sostre que teníem. Per això cal recollir, animar i nodrir el que passa a la resta de l’estat. I ho entomarem, i haurem de ser capaços de redefinir i reinventar els subjectes polítics transformadors i resistents. Ho haurem d’aconseguir, perquè davant la involució econòmica, política i social que penja sobre els nostres caps haurem de reaccionar amb contundència. No ens hem de deixar saquejar tota la potencialitat transformadora que hem aconseguit des de l’1-O. Això sí que seria una derrota.

Summary: Gabriela Serra: ‘Aquí no governa ningú’


La reunió al congrés espanyol entre els equips negociadors d’ERC i el PSOE s’ha acabat sense acord per la investidura de Pedro Sánchez. Els republicans es mantenen en el no a Sánchez. Els dos partits tornaran a reunir-se dimarts vinent, també al congrés a les 17.00, per a continuar negociant. La reunió coincidirà amb la sessió constitutiva de les corts espanyoles. ERC assegura que el PSOE ha reconegut que el conflicte entre Catalunya i Espanya és polític, tal com recollia la Declaració de Pedralbes del desembre del 2018. Des del trencament del diàleg amb la Generalitat, els socialistes ho havien negat, tot i que el dirigent socialista José Luis Ábalos ha aplanat el camí abans de la reunió. Els dues formacions defensen que cal reprendre la via del diàleg entre els partits i les institucions i implicar-hi la societat civil. A més, ERC ha reivindicat la taula de diàleg amb les quatre condicions: que sigui entre governs, sense vetar cap proposta, amb un calendari i garanties de compliment. Aquest és el comunicat que han fet els republicans després de la reunió. El PSOE també ha fet un comunicat en què ha afirmat que la reunió s’ha fet en un clima de diàleg constructiu i amb voluntat d’entesa per a desblocar la situació política de l’estat espanyol. Els socialistes admeten que hi ha un conflicte polític a Catalunya i diuen que s’ha d’abordar ‘des del diàleg i l’enteniment institucional’. La trobada, la primera formal entre els dos partits després del 10-N, ha començat a les cinc de la tarda i ha durat gairebé tres hores. Els socialistes espanyols aspiren a un acord ràpid que permeti fer la investidura i constituir el govern espanyol abans de Nadal. Per la seva banda, els republicans exigeixen una taula de diàleg entre governs sense condicions amb un calendari clar i amb garanties de compliment dels acords. El PSOE es resisteix a reconèixer com a interlocutor el president de la Generalitat, Quim Torra, i ha reiterat que no acceptarà parlar del dret d’autodeterminació. Les tres línies vermelles que allunyen ERC i el PSOE abans de la reunió sobre la investidura de Sánchez A la reunió hi ha assistit la portaveu al congrés, Adriana Lastra, el secretari d’Organització del PSOE, José Luis Ábalos, i el secretari d’organització del PSC, Salvador Illa. Per part d’ERC, el portaveu d’ERC al congrés, Gabriel Rufián, la portaveu nacional i vice-secretària general d’ERC, Marta Vilalta, i el president del Consell Nacional d’ERC, Josep Maria Jové. Bolígrafs amb la cara de Forcadell i Moleskines damunt la taula Els representants d’ERC han dut bolígrafs de color lila amb la cara de Carme Forcadell. Els bolígrafs tenen escrita la paraula ‘Free’ i la frase ‘Escrivim el futur amb tinta lila’. A més, han portat llibretes de la marca ‘Moleskine’, la mateixa de l’agenda atribuïda a l’exsecretari general d’Economia, Josep Maria Jové, confiscada durant els escorcolls de la Guàrdia Civil el 20-S.

Summary: ERC manté el no a Sánchez després de la primera reunió amb el PSOE


El govern té identificades quaranta-una víctimes de les Balears assassinades en camps de concentració de nazis, segons que ha informat la Conselleria d’Administracions Públiques i Modernització amb motiu del Dia Internacional de Commemoració en Memòria de les Víctimes de l’Holocaust. La xifra inclou víctimes mortals nascudes o residents a les Balears. El govern ha aclarit que aquesta llista corregeix errors detectats en la informació de què disposa el Ministeri de Justícia espanyol i actualitza la llista inicial que tenia el govern, que calculava que les víctimes mortals de les Balears havien estat cinquanta. Recerques posteriors han reduït aquest nombre. El govern ha recordat que la llista no és definitiva, sinó oberta a nous resultats. L’informe va ser elaborat i aprovat per la Comissió Tècnica de Memòria i Reconeixement Democràtics. La Secretaria Autonòmica de Memòria Democràtica ha puntualitzat que la llista de víctimes balears de camps de concentració nazis és molt més àmplia, perquè s’hi ha d’incloure també la gent que va sobreviure a la reclusió. L’estudi ha comptat amb la col·laboració d’arxivers, historiadors locals i entitats memorialistes, a més d’especialistes en la matèria com ara Elena Rodríguez. Com a base, s’ha tingut en compte el cens de víctimes encarregat als historiadors Bartomeu Garí i Manel Suárez, entre més col·laboradors.

Summary: El govern identifica quaranta-una víctimes de les Balears assassinades en camps de concentració nazis


JxCat i ERC posaran a prova avui la solidesa de l’acord amb què dijous van tancar les divergències sobre la suspensió dels diputats amenaçats per Pablo Llarena. La mesa del parlament va confirmar ahir que Carles Puigdemont, Jordi Sànchez, Josep Rull i Jordi Turull podrien exercir el dret de vot per delegació, tot i que els lletrats van tornar a advertir que aquest mecanisme no era vigent després de la suspensió decretada pel Tribunal Suprem espanyol, en aplicació de l’article 384 bis de la llei d’enjudiciament criminal. Els lletrats ho van fer oralment en la reunió de la mesa i després per escrit, en un informe redactat a petició del president del parlament. La mesa es tornarà a reunir aquest migdia amb l’informe sobre la taula. Aquesta tarda s’ha de reprendre el ple de política general amb el debat i la votació de les propostes de resolució. Unes votacions que s’havien d’haver fet dijous i que la crisi entre JxCat i ERC va ajornar. Divendres, el president de la Generalitat, Quim Torra, i el vice-president del govern, Pere Aragonès, van segellar la fi de les discrepàncies amb un propòsit de millora de la coordinació entre els socis, però les divergències de fons es mantenen. JxCat i ERC van continuar negociant ahir per evitar que un nou desacord torni a blocar la cambra. A la tarda, JxCat i ERC van tornar a fer valer la seva majoria a l’òrgan rector del parlament. Es van refermar en la decisió de la mesa de dijous i, en aplicació del pacte, van refusar les peticions de reconsideració de Cs, el PSC i el PP perquè els quatre diputats de JxCat no puguin exercir el vot si no són substituïts, com reclamava el Tribunal Suprem espanyol. Però un moviment del president del president del parlament, Roger Torrent, va reobrir els dubtes sobre la viabilitat de l’aplicació de l’acord. Torrent va informar la mesa que havia demanat als lletrats un informe per escrit sobre les peticions de delegació de vot dels quatre diputats de JxCat amenaçats. Segons fonts parlamentàries, la petició es va formalitzar divendres. I les conclusions són les esperades. El secretari general, Xavier Muro, i el lletrat major, Joan Ridao, argumenten que els quatre diputats de JxCat no poden continuar exercint el seu vot per delegació, com pretenien amb la presentació dels escrits en què ratificaven que el portaveu del seu grup, Albert Batet, voti per ells com ho feia del maig ençà. Els lletrats alerten que els diputats de JxCat no s’han ajustat al mecanisme aprovat dimarts pel parlament per a designar un diputat que exerceixi els seus drets, i això implica que pugui quedar compromesa l”eficàcia jurídica’ dels actes parlamentaris en què participin. Les votacions, per tant, podrien ser invalidades. En resum: si no són substituïts, no poden delegar el vot. En cas contrari, avisen els lletrats, les votacions podrien ser impugnades al Tribunal Constitucional espanyol. Tot això, ‘al marge de les eventuals responsabilitats’ que hi pogués veure, a més, la sala penal del Suprem per l’incompliment de la interlocutòria de Llarena del juliol. Fins ara, els lletrats ja havien expressat dues vegades, en sengles reunions de la mesa, que Puigdemont, Sànchez, Rull i Turull no s’havien ajustat al mecanisme aprovat pel parlament. En canvi, les designacions d’Oriol Junqueras i Raül Romeva perquè Sergi Sabrià exerceixi els seus drets es van tramitar la setmana passada sense cap oposició. Amb la petició de l’informe jurídic, Torrent atenia una petició que dijous li havia fet el president del grup parlamentari del PSC, Miquel Iceta. Amb tota probabilitat, l’oposició usarà l’informe per reforçar els seus arguments i carregar contra el propòsit de JxCat i ERC perquè els vots es comptabilitzin. La principal incògnita, tanmateix, és si el text farà que els dos socis de govern reconsiderin el seu pacte. Abans de rebre l’informe, el portaveu adjunt de JxCat, Eduard Pujol, va dir que el seu grup prendria ‘les decisions que s’hagin de prendre’ quan l’hagués llegit. A les conseqüències polítiques de l’opinió escrita dels lletrats, s’hi va afegir la incertesa sobre un moviment ràpid del Tribunal Constitucional per suspendre l’intent de la majoria independentista. El PSC hi va presentar un recurs d’empara amb la petició de mesures cautelars. Pretenen que el tribunal suspengui el vot dels quatre diputats de JxCat. El TC, tanmateix, no té cap ple previst per a aquesta setmana i hauria de convocar una reunió extraordinària per a blocar el vot de Puigdemont, Sànchez, Rull i Turull. Les resolucions, en segon pla Serà l’efectivitat de les votacions dels diputats amenaçats, i no les resolucions que aprovi la cambra, allò que marcarà el primer debat de política general que ha estat ajornat per raons sobrevingudes. En aquest cas, per la ingerència del Suprem espanyol sobre la cambra i les discrepàncies entre els socis de govern sobre com afrontar-les. Entre les resolucions que s’aprovaran, no n’hi ha cap que reculli l’ultimàtum que Quim Torra va fer dimarts a Pedro Sánchez perquè concreti en un mes una proposta de referèndum si no vol que els grups independentistes el deixin caure al congrés espanyol. JxCat i ERC han pactat una iniciativa que demana de ‘continuar explorant les vies del diàleg i la negociació per garantir l’exercici del dret a l’autodeterminació’ sense establir terminis, i insta l’executiu a ‘impulsar’ una relació bilateral amb l’estat espanyol. També exigeixen a la Moncloa que compleixi els compromisos adquirits en finançament, traspassos de competències i inversions, a més de la retirada dels recursos d’inconstitucionalitat contra lleis catalanes i la creació de nous imposts. La CUP també va acordar amb JxCat i ERC la redacció de la resolució en què reafirmava la validesa de les lleis del referèndum i de transitorietat jurídica anul·lades pel TC. El text, finalment, afirma ‘el dret imprescriptible i inalienable de Catalunya a l’autodeterminació’, tal com s’ha manifestat en les disposicions aprovades al parlament ‘per a poder exercir aquest dret’. Els comuns també van presentar una resolució perquè els partits catalans tanquin un ‘pacte de claredat’ que acordi les bases d’execució d’un referèndum pactat.

Summary: Prova de foc per a l’acord de JxCat i ERC al parlament


D’obres literàries amb referències a elements químics n’hi ha moltíssimes, perquè només cal que en una narració o en un poema se citin l’or, la plata o el ferro, per esmentar alguns elements ben quotidians, per incloure-la a la llista. Però això seria una tasca inabastable. I tan exhaustiva i general que no aportaria gaire a l’estudi de la imatge literària de la química. Si volem ser més estrictes i citar només les obres en què l’element químic tingui un paper destacat en la trama, tampoc ens faltarà material. Així, en novel·les d’Agatha Christie (1890-1976) com Murder is easy (“Matar és fàcil”) o They came to Baghdad (“Intriga a Bagdad”) es fa servir arsènic com a verí. Ja tenim un element protagonista, que apareix en moltes narracions més. Per això, l’exercici que pot tenir una certa gràcia o utilitat és buscar obres en què la taula periòdica o els elements químics tinguin un paper essencial en el procés creatiu. Amb aquesta exigència de protagonisme, trobem una primera novel·la que cal destacar, encara que no sigui pel seu valor literari. Es tracta de White lightning (“Llamp blanc”), publicada el 1923 pel nord-americà Edwin Herbert Lewis (1866-1938) (analitzada a Greenberg, 2003, p. 306–310). L’obra narra les vivències d’un jove científic, Marvin Mahan, que esdevé un brillant especialista en radioquímica. S’hi expliquen tant les seves experiències personals i acadèmiques com les seves trifulgues amoroses. La novel·la està dividida en 92 capítols, cadascun dels quals porta el nom d’un element químic. El nombre del capítol encaixa amb el nombre atòmic de l’element: el número 1 es titula «Hidrogen» i el 92 «Urani». Entremig apareixen la resta dels 87 elements que es coneixien el 1923. Però hem dit que l’obra té 92 capítols, perquè Lewis, com volent imitar Mendeléiev, no evita els encara desconeguts i n’inclou cinc sense títol: els números 43, 61, 75, 85 i 87. «Si volem citar obres en què l’element químic té un paper destacat en la trama, no ens faltarà material» Lewis, professor d’anglès a l’Institut Lewis de Chicago –fundat per un avantpassat seu–, demostra que està al corrent dels avenços químics. Va arribar a temps de titular el capítol 72, perquè l’hafni es va descobrir el 1923 mateix. En dues ocasions posa noms vigents en aquell moment que després van ser abandonats per uns altres. És el cas del capítol 86, que no titula «Radó» sinó «Nitó», i del 91, que, en comptes d’anomenar-se «Protoactini», s’encapçala amb «Brevi». El nom de cada capítol es justifica amb algun símil, de vegades banal. Així, en el 25, hi llegim: «La cara de Jimmy es va tornar molt més rosa que les sals de manganès». Una mica més elaborada és la que trobem en el capítol 31, «Gal·li», un dels elements predits per Mendeléiev i situat sota el bor i l’alumini En el capítol 10 relaciona el neó, un gas noble, inert, amb la indiferència d’un científic per les implicacions morals de la seva pràctica. Menys elegant sembla el símil del capítol 18, en què l’argó, un altre gas inert, porta a dir que Jean, que acabaria sent la dona de Marvin, l’esperava sense aparellar-se amb ningú «tan inert com una monja». Descobridors d’elements ficticis Hi ha altres autors, més coneguts i valorats que Lewis, que han introduït la idea d’element químic en algunes de les seves obres. I de vegades han parlat d’elements ignots o inexistents. Això ajuda a enriquir la trama, amb el misteri que envolta el descobriment o amb l’ús que es podria fer d’unes propietats fins aleshores desconegudes. A la novel·la Les enfants du limon, publicada el 1938 per Raymond Queneau (en la imatge), hi apareix Daniel, un jove aficionat als experiments químics. L’autor francès també va publicar Cent mille milliards de poèmes (“Cent mil milions de poemes”) i Petite cosmogonie portative (“Petita cosmogonia portàtil”), on fa diverses referències a la química i als elements. / Viquièdia És el cas de La guerra dels mons (1898), en què Herbert George Wells (1866-1946) parla d’un «element desconegut que dona un grup de quatre línies a la zona blava de l’espectre» (Wells, 1898/1998). Es refereix així a la llum emesa per un element quan se sotmet a temperatures elevades. Es tracta de bandes que permeten identificar un element, perquè són úniques, com el document nacional d’identitat per a una persona. Per això Wells parla d’uns senyals que no encaixen en cap dels elements coneguts. Llig l’article complet al web de Mètode Sofia Llàcer Esparza. Estudiant de Periodisme de la Universitat de València Què és Mètode?

Summary: Literatura elemental


El Govern luxemburguès ha descartat aquest dimarts que el referèndum d’independència anunciat per la Generalitat per l’1 d’octubre perjudiqui la candidatura de Barcelona per acollir l’Agència Europea de Medicaments (EMA). ‘No crec que l’èmfasi en l’estabilitat política pugui anar en detriment en aquest context. Això no és l’opinió que tinc ni que té el meu Govern’, ha explicat l’ambaixador luxemburguès davant la Unió Europea, Georges Friden, en declaracions a un grup de mitjans, entre ells Europa Press. El diplomàtic i advocat luxemburguès sí ha defensat amb tot que l’estabilitat política és ‘una consideració important’, però ha recalcat alhora que ‘afortunadament la majoria dels Estats membre de la Unió Europea tenen estabilitat política’ i ha insistit que la Delegació luxemburguesa no creu que sigui ‘problemàtic en el cas d’altres Estats membre’. Bratislava, favorita per l’EMA ‘És bastant prematur dir que una o una altra és una favorita’, ha assegurat el diplomàtic luxemburguès en ser preguntat si coincideix que les grans favorites són Frankfurt per acollir l’Autoritat Bancària Europa (EBA, per les seves sigles en anglès) i Bratislava per l’EMA. El Gran Ducat ha renunciat a ‘empènyer la línia d’argument’ de la decisió del 1965 dels Estats membres en què reconeixien que ‘les institucions futures vinculades al sector financer han de ser situades en principi a Luxemburg’ després del trasllat de les institucions europees a Brussel·les. ‘És una situació única, dictada per la urgència i la necessitat de mantenir-nos units sobre aquest assumpte’, ha explicat l’ambaixador luxemburguès, que ha admès que l’elecció de les seus és ‘una qüestió potencialment molt complicada’ en vista de ‘les batalles èpiques’ entre Estats membre per decidir sobre les seus d’agències de la UE en el passat. Per això, ha defensat el procediment que s’ha acordat per decidir les ciutats que acolliran les dues agències que es relocalitzaran des de Londres pel Brexit i ha insistit en la necessitat d’evitar un escenari en el qual s’arribi al 2019 sense una decisió’. El ducat vol l’agència bancària El ministre d’Economia luxemburguès, Pierre Gramegna, va valorar precisament aquest dilluns que ‘Luxemburg ofereix una gran estabilitat política i econòmica’ per defensar la seva candidatura a efectes d’allotjar l’EBA que haurà de relocalitzar-se de Londres a un altre Estat membre pel Brexit, de la mateixa manera que l’EMA. La candidatura de Luxemburg també esgrimeix la seva ‘experiència’ d’acollir institucions i agències com la seu del Banc Europeu d’Inversió i el Mecanisme Europeu d’Estabilitat Financera (MEDE), aixó com també el Tribunal de Justícia de la Unió Europea i el fet de tenir ‘un sector financer internacional’. A més, ha ironitzat que Luxemburg està ‘a mig camí’ de Framkfurt i París, les altres dues competidores fortes per acollir l’EBA, i al mateix temps ha recordat que la ciutat alemanya ja acull l’Agència Europea de Seguretat i Pensions de Jubilació (EIOPA, per les seves sigles en anglès), al marge del Banc Central Europeu.

Summary: Luxemburg descarta que la incertesa pel referèndum perjudiqui Barcelona per acollir l’EMA


La jutgessa ha decidit d’enviar la regidora de Ciutat Vella de l’Ajuntament de Barcelona, Gala Pin, per suposades injúries i calúmnies a la immobiliària MK Premium, segons que ella mateixa ha explicat. Pin va acusar aquesta empresa de coaccionar llogaters de les seves finques i va parlar de ‘violència immobiliària’. MK Premium la va demandar exigint que es retracti d’aquestes declaracions i que pagui una multa pels diners que els hauria fet perdre. Pin, que ha presentat recurs, espera que si finalment arriba a judici, això serveixi perquè tots els veïns que sospiten que perilla el seu habitatge o que pensen que poden estar patint assetjament immobiliari ho denunciïn a l’ajuntament i als col·lectius que treballen pel dret a l’habitatge.

Summary: Gala Pin, a judici per suposades injúries i calúmnies a una immobiliària


La intel·lectual, teòloga i metgessa Teresa Forcades (1966) és una de les impulsores de Procés Constituent, espai polític de l’esquerra alternativa catalana. Finalment, Procés Constituent no es presentarà a les eleccions del 21-D amb la CUP, i en aquesta entrevista, Teresa Forcades, que viu a cavall entre Catalunya i la ciutat de Berlín, explica per què. També hi diu com encara les eleccions, qui votarà, i com valora les accions del govern català i del govern espanyol. Actualment, Forcades dóna classes a Alemanya i fa un programa de llibres a Catalunya, Pàgines que m’han corprès, a Ràdio Estel. —Què votarà Teresa Forcades? —Votaré l’opció independentista. Segur. Ara, jo sempre escolto els plans concrets sobre les opcions per al 22-D. I aleshores decidiré, tot i que ja és sabut que l’opció política que defenso normalment està situada màximament a l’esquerra, en el sentit que crec que el capitalisme no pot donar més de si. I que és important que hi hagi alternatives. Per tant: segur que votaré independentisme, i ara estic pendent d’allò que diuen les diferents opcions d’aquest. —Per què no ha quallat la confluència entre la CUP i Procés Constituent? —Aquí et volia comentar una cosa. Fa poc vaig llegir a Le Monde Diplomatique, a la versió alemanya, un article sobre Catalunya. És la vegada que vaig veure d’una manera més clara la sorpresa que causa el nostre sistema de partits, perquè les llistes tancades són una irregularitat gran des del punt de vista democràtic. L’article explicava que el sistema espanyol de partits venia de l’època de Franco, que estava inspirat en el Sindicat Vertical, i que, més que no ser una eina de la democràcia, feia que entre l’elegit i l’elector hi hagués una institució, que anomenem partit polític. La relació hauria de ser directa, però amb aquest sistema l’elegit, de fet, és l’elegit del partit. No de l’elector. És una bogeria. Per què t’ho dic? Perquè a Procés Constituent sempre ens hem trobat que quan hem volgut dialogar ens hem vist en discussions sobre coses com ara les quotes de partit. I tots aquests previs fan que ens acabem desconnectant. I ha passat això. Un cop més. —Teresa Forcades estava disposada a anar a les llistes? —Sí. —I no us vau posar d’acord amb el lloc de la llista, doncs? —No només. No només. Tampoc sobre la representativitat ni sobre la manera com s’havien de prendre les decisions. Aquesta part que et deia, la relació entre l’elegit, l’elector i el partit. Aquest espai no es va trobar. —No podrem votar Teresa Forcades ni Albano-Dante Fachin. Ho trobo bèstia. —Tant en el cas de l’Albano com el meu, ja ho saps, es veu que has de tenir el partit darrere… I si es volia fer una coalició havia d’estar feta dimarts. Sense temps. —Puigdemont no us va venir a cercar, tampoc? —A mi, no. —Què cal fer arran de la violència de l’estat espanyol. Tema de la setmana. Què faria Teresa Forcades? Com hem de reaccionar? —La dinàmica que portàvem fins a la declaració d’independència, la dinàmica del dia 1, del dia 3, si vols, aquella va ser la més forta. Llavors es podia haver fet una declaració amb totes les conseqüències. Les conseqüències eren aquestes amenaces de violència. Però eren serioses? Que van ser-hi no ho dubto, eh. Però eren serioses? Haurien arribat? Això no se sap. Jo, en aquell moment, era clarament favorable a fer això. Però si aleshores es va valorar que la seriositat de les amenaces implicaria un costa de vides humanes que no era assumible, doncs crec que fer-ho ara… No ho veig. De força no en tens més. Si de cas, en tens menys. I, per tant, es tractaria de veure si ara hi ha alternatives per a mantenir la força social sense causar que es repeteixi una situació que ja s’ha viscut. La seriositat del procés, crec, ens portava a mantenir-nos, aleshores. Però, ara, fer un programa electoral que digui ‘escolteu, ara sí que anem seriosament’, doncs no ho veig. No veig que sigui viable. —I què veieu viable? —Ara, guanyar les eleccions. Si pot ser amb escons, i amb vots, millor. I si la tenim, aquesta victòria, fer-la servir per a fer una cosa que hem dit des del primer dia: discutir per a què serveix la independència. Donar-li un contingut concret. Per a mi, aquest ha estat el gran error d’aquestes legislatures: deixar que desaparegués la comissió del procés constituent. Per exemple, podríem fer assemblees constituents per tot el país. A Catalunya es podrien impulsar tres fòrums socials. De dues mil persones, simultanis. Per detectar els grans consensos de país. Imposts, Banc Central, els recursos energètics i els estratègics. Així s’evitaria la tensió més superficial i estaríem preparant una gran majoria a Catalunya que podria desconcertar la força repressora d’aquests moments. Que ja no es pugui dir que la bandera tapa la cartera. Convergència i els seus sectors afins han fet un paper molt penós. ja va passar en el 9-N. I ara ho hem vist amb Santi Vila. No ho podem minimitzar com si no existís. Hi ha una manera clara de desemmarcar-ho, tot això: el govern del 21-D hauria de poder parlar del tipus d’horitzó polític que es dibuixa. I després de les eleccions, hauria d’impulsar la sobirania des de baix. Sense causar l’enfrontament màxim. Per a l’enfrontament màxim, jo he vist que ens ha passat el moment. Jo mateixa, el dia 28 d’octubre, vaig agafar un avió des d’Alemanya i vaig arribar a Barcelona per defensar les idees amb el cos i allò que fes falta. I em vaig trobar que a la plaça de Sant Jaume ja no hi havia gent. Però, ara, tornar a presentar-nos amb aquest tipus d’escenari, no veig que tingui gaire sentit. —Gandhi. Ja que em pegues, que ho vegi tothom. I si ho veu tothom, potser deixaràs de pegar-me. — L’oportunitat clara de fer-ho ens ha passat. Estàvem a punt per a això. Però ara… Ara tothom a votar. A veure què en surt, d’aquestes urnes. És molt important. No et pots quedar a casa. No pots rendir-te. Això implicaria que guanyés la violència. Això, de cap manera. Per tant, a votar. I si anem a votar, doncs la gent sempre té dret a l’opció independentista, i els qui vulguin demostrar que no estan d’acord que no tinguem dret d’autodeterminació, doncs, evidentment també podran demostrar-ho amb el vot. Si hi ha una majoria favorable a la independència clara, en escons, aquesta tindrà una força que no tindria només amb els vots. Quin és el projecte polític que és viable, i no representa una marxa enrere? Quin projecte implica anar endavant i continuar amb la crisi oberta? Perquè no podem permetre que aquesta crisi profunda que està oberta a l’estat espanyol pel repte català es tanqui. No podem permetre que es tanqui. Hi ha molta gent a Europa molt enfadada i molt frustrada. I que mirava amb molta esperança això que passava a Catalunya. O que passa encara. Que pugui ser aquest Arenys de Munt d’Europa. Però aquest estatus de l’Arenys de Munt d’Europa ens l’hem de guanyar amb coses intel·ligents, viables, i no rendint-nos. Jo vull un govern que digui escolteu, aquí tenim un govern legítim, però, a més, hem de tenir una força real. Perquè ara tenim una meitat del govern a la presó i l’altra meitat a l’exili. —Com veieu el nou partit CeC, el paper del comuns? —Davant una possibilitat de referèndum pactat, és obvi que tothom ha de voler-ho. És preferible que qualsevol altra opció. El problema és si es bloca. Aleshores estàs a favor que el blocatge s’accepti, i ja està, o hi lluites en contra? El marc de la legalitat espanyola no preveu cap canvi en aquest sentit, ni a curt termini ni a mitjà termini. I ara, que hi ha hagut violència i enfrontaments al carrer, per a molta gent tot això s’ha fet més insostenible. —Què? — La defensa d’una posició tercera. Es fa més difícil. Ara, també dic que hi ha coses que es podien haver fet i impulsat en el camp social durant aquests darrers anys. I sí, em consta que hi ha hagut moltes lleis socials tombades pel TC , és ben cert, però aquest espai de democràcia feta des de baix i deliberativa, en la meva opinió, s’ha desaprofitat. I crec que els comuns podrien fer un bon paper, amb la força que surti d’aquestes eleccions, ajudar perquè això no passi en la legislatura següent. Això es pot salvar amb l’impuls autèntic d’un procés constituent popular. Això seria una cosa molt bona, de cara endins, com de cara a la resta de l’estat espanyol, que es quedarien amb la més mínima capacitat de reprimir-ho, si això es fa bé. I més de cara al món. Què fan, aquests catalans? Ara a què es dediquen? I ara hi ha una majoria social que el voldria, aquest tipus de canvi de l’economia? I això és seriós? No seria una pèrdua de temps. I no ho entenc com una abdicació de cap reivindicació. —Si vols canviar l’economia catalana i optar per bancs públics, la negativa espanyola la trobes igual. —Però aleshores la tensió amb l’estat espanyol comença a adquirir un to, i es juga en un camp de joc molt més ampli, que cada vegada és més difícil de deslegitimar. —Què llegiu, ara? —Ara els dimecres faig un programa a Ràdio Estel. Pàgines que m’han corprès, es diu. És sobre llibres. Dimecres vinent en farem l’onzena emissió. A l’últim programa vaig rellegir les Cartes impenitents de Maria Aurèlia Capmany. Una em va agradar especialment. Era d’una burgesa a una obrera. Un fragment en què deia que quan les obreres van entrar a la fàbrica va passar una cosa excepcional: no podies distingir el treball que havia fet una obrera del treball que havia fet un obrer. Això va causar una gran commoció. Perquè la teoria deia que l’home i la dona eren diferents. Però la pràctica demostrava que eren iguals. Com es podia arreglar, això? I la conclusió va ser que si la tesi deia que eren diferents, s’havia de fer la diferencia. I la diferència va ser salarial. I amb això estem, encara.

Summary: Teresa Forcades: ‘Per a l’enfrontament màxim, jo he vist que ens ha passat el moment’


La coordinadora general del Partit Demòcrata (PDECat), Marta Pascal, ha reivindicat la solidesa del partit després que hagi acceptat concórrer a les eleccions del 21-D dins la llista de Junts per Catalunya (JuntsxCat). ‘Els qui han volgut que JuntsxCat sigui el funeral del PDECat s’equivoquen’, ha sentenciat en una entrevista a l’ACN. Corrents interns del partit que presideix Artur Mas qüestionen la utilitat del propi PDECat i, en canvi, defensen la marca de JuntsxCat -amb Carles Puigdemont i els independents com a gran valor-, fins i tot amb l’horitzó posat a les eleccions municipals del 2019. Davant d’aquest escenari, però, Pascal ha destacat la ‘generositat’ de la seva formació per deixar pas a les noves sigles. Així mateix, ha assegurat que els batlles del PDECat que concorren a JuntsxCat ‘tindran pes’ en els càrrecs al parlament després del 21-D: ‘Al capdavant del grup parlamentari hi posarem la gent amb experiència.’ Sobre qui ha buscat aquest ‘funeral’ del PDECat, Pascal s’ha limitat ha dir que ‘algunes veus’ han afirmat que el partit s’amagava perquè tenia por dels resultats electorals. ‘Però per res del món és així’, ha manifestat. La dirigent nacionalista també ha opinat que la candidatura que encapçala el president és la que més s’assembla a la llista unitària que part del sobiranisme demanava. De fet, Pascal ha manifestat que ‘el rostre’ del Partit Demòcrata són el propi Puigdemont, els batlles, així com tota la gent que s’ha incorporat a la candidatura, començant pels independents que s’han apropat a la llista. ‘Des de la direcció del partit estem més convençuts que mai que estem vius i que val la pena seguir construint l’espai de centre’, ha constatat. Unitat i cohesió interna Tant és així que la coordinadora general dels nacionalistes ha deixat clar que el partit està ara més unit que abans que es formés la candidatura de JuntsxCat: ‘Estem millor, el partit es va cohesionant i treballa conjuntament, dona valor a les bases i busca mecanismes enfortits per a la presa de decisions i els fonaments del partit es van enfortint’, ha reiterat. En aquesta línia, Pascal ha negat que el sector que va perdre el Congrés Fundacional del PDECat intenti ara desarticular la direcció del partit: ‘Hem encertat la millor fórmula electoral per guanyar el 21-D. Se’ns va escollir com a direcció fa any i mig i ens n’hem sortit prou bé.’ ‘Hi ha hagut rumorologia per part d’alguns adversaris polítics de fora del partit, amb la voluntat de generar ferides, però jo veig la gent cohesionada, i veig els associats més conscients que mai que fa falta enfortir el partit’, ha sentenciat per tancar files. Encara en aquest sentit, Pascal ha repetit que la ciutadania penalitza les formacions amb bregues internes, de manera que l’aposta del PDECat és treballar ‘amb bon to, en positiu, i no pendents de guerres internes’. És en aquesta línia que Pascal assegura que el pes de la llista de JuntsxCat el tenen, alhora, els batlles i els candidats independents. Una de les ‘coses bones’ és la suma de perfils diferents, on els independents són ‘fonamentals’ i els batlles són ‘importants’. ‘Hi ha molts valors, a més de la gent que tenim empresonada i a Brussel·les’, ha recordat. Vila, Cuminal i Batalla D’altra banda, Pascal ha explicat que no s’espera que la decisió del Comitè d’Ètica del PDECat sobre Santi Vila, Jordi Cuminal i Albert Batalla arribi abans que acabin les festes de Nadal. Aquest òrgan intern del Partit Demòcrata, que coordina l’ex-batlle de Barcelona Xavier Trias, ha de concloure si pren alguna mesura contra l’ex-conseller, després que critiqués companys de l’executiu un cop en va dimitir, i contra els dos dirigents del partit, que van dir que es donarien de baixa de la formació quan s’especulava que Puigdemont convocaria eleccions al parlament. ‘Volem que la ciutadania no ens vegi com a part dels problemes i sí com la solució, és bo que el procés es faci tranquil i sense pressió, cal complir el procediment’, ha exposat Pascal, que ha defensat que el partit vol comptar amb molta gent diversa en comptes de fer-se ‘estret’. Mobilització quan s’alliberin els presos En un altre àmbit, la dirigent nacionalista confia que el vice-president , Oriol Junqueras, els consellers empresonats a Madrid, a més de Jordi Sànchez (número dos de JuntsxCat) i Jordi Cuixart (president d’Òmnium) surtin de la presó ‘ben aviat’. Preguntada sobre com ha de ser la reacció de la ciutadania el dia que s’alliberin aquests presos, Pascal ha apostat per una ‘rebuda càlida i a l’alçada de la gran barbaritat que suposa que se’ls hagi empresonat’. ‘Si els aconseguim tenir a casa els farem una gran rebuda, i no descarto res, ni fer-la a Madrid, ni aquí  o als dos llocs’, ha concretat.

Summary: Pascal diu que els batlles del PDECat que concorren a JuntsxCat ‘tindran pes’ després del 21-D


Per què diu que és «un consumidor omnívor de ciència»? Quan dic que sóc «omnívor» vull dir que llegeixo molta ciència i de tot tipus. Penso que això ve d’haver treballat quatre anys en un programa de televisió com Redes, que cada setmana tractava un aspecte diferent. Això fa que agafis un interès i una visió bàsica de qualsevol tema. I no n’hi ha cap que li coste d’empassar? Per exemple amb les matemàtiques no ho aconsegueixo, perquè al final és un llenguatge que o el parles o no el parles. Aleshores, no podem divulgar les matemàtiques? Es poden divulgar, i hi ha gent que ho fa bé, però a mi no m’arriba, no m’interessa. De fet, crec que és un error plantejar-se divulgar matemàtiques, o fins i tot divulgar ciència, amb el concepte de posar-la com a protagonista i tractar d’explicar-la. És un tema sobre el qual estic reflexionant últimament. Penso que hem de posar al centre les preguntes de la gent i buscar que la ciència els doni solució. Llavors, trobo que la manera de divulgar matemàtiques, especialment per aquest component de dificultat del llenguatge, seria parlar de qualsevol cosa que pugui ser propera a la gent, buscar quines matemàtiques s’hi estan aplicant i transmetre-ho d’aquesta manera. Però intentar explicar matemàtiques directament és complicat. Fotografia de Jesús Císcar Qui és el lladre de cervells? El lladre de cervells és el meu alter ego i naix d’una tarda a Washington DC, quan ja tenia pràcticament acabat el meu primer llibre, però no tenia títol. Tenia títols com La maravilla de la ciencia o El viaje a la ciencia, títols que no tenien ganxo. Una vesprada vaig anar a un cafè i vaig dir «Jo d’aquí no surto fins que tinga el títol». Vaig començar a pensar i se’m va acudir el concepte de «Robin Hood de la ciència», però no m’agradava, perquè la paraula ciència sé que espanta alguna gent. Pensava en «el Robin Hood del coneixement», «el que roba els qui més saben», «el lladre del coneixement»… Aleshores em va venir al cap «el lladre de cervells» i ho vaig veure claríssim. De fet, em vaig fer una fotografia amb l’ordinador a mi mateix dient «Aquest és un moment clau». Em vaig adonar que tenia no només el nom d’un llibre, sinó un concepte amb el qual em sentia molt identificat i que al final seria més que un llibre, seria una marca. Per què les seues aventures van arribar abans a la televisió de l’Equador que a l’espanyola? El programa es va proposar inicialment a TVE, on van mostrar molt d’interès però en aquell moment ens van dir que esperàrem una mica. Com que ja teníem el projecte definit, i jo tinc molts contactes per Amèrica Llatina, ho vaig proposar a gent de Mèxic, del Perú, de l’Equador… Una persona de l’Equador va veure que podia encaixar amb el treball que estava fent el país d’aposta per la innovació a les universitats públiques, va fer d’enllaç amb el govern i vam tirar avant el projecte. Per tant, el perquè de fer-ho abans allà és qüestió de tempo. Quan ho vam proposar a l’Equador era el millor moment possible. Quan ho vam proposar a TVE no era el millor moment, però després es va reprendre de seguida. En el llibre Menjar cireres amb els ulls tancats hi ha un capítol titulat «La ciència no és per a països rics, sinó per a aquells que vulguin ser-ho». Què vol ser l’Estat espanyol? Hi ha una frase en anglès que és put your money where your mouth is  i Espanya no l’està aplicant, Espanya no aposta per la ciència com a forma de riquesa. Perquè no és només la ciència, és també la innovació i la transferència de coneixement. La ciència acadèmica no fa ric a ningú, el que fa ric a un país és acabar el procés, és començar fent ciència bàsica i acabar fent una transferència industrial. I aquesta equació es compleix més com més relacionada està la ciència que fa un país amb la seva indústria. A Xile, si investigues en maneres d’extraure el coure més eficients o en la fisiologia del salmó, veuràs beneficis. Hi havia un programa d’El cazador de cerebros que parlava de nutrició i jo acabo dient que potser on s’hauria d’innovar científicament és en l’àmbit de la cuina. No som tan bons en això? Doncs fem més ciència. En àmbits on no tenim teixit industrial es pot investigar per coneixement, però no per riquesa. Som suficientment crítics en el nostre dia a dia? Depèn en quines coses. Jo al llibre dic que el pensament crític és fonamental per a les nostres vides, però tampoc és que n’estigui plenament convençut, perquè hi ha gent que sense pensament crític ja li va bé. D’alguna manera em fa la sensació que la gent és molt crítica cap enfora, però poc crítica cap endins. I la crítica cap enfora és important però l’autocrítica ho és quasi més. Per què la ciència és «menjar cireres amb els ulls tancats»? Això ve del debat que vau organitzar en Mètode sobre què és la ciència . Una definició molt bàsica de la ciència és «observar, treure unes hipòtesis a partir de la observació, posar-les a prova experimentalment i treure unes conclusions». Les dues primeres fases és el que fem tots en el dia a dia, i el que diferencia la ciència és la part experimental. És a dir, aquestes hipòtesis que jo em plantejo en lloc de creure-me-les, les poso a prova experimentalment. Però jo m’estava adonant que això és insuficient, que la fase veritable que defineix l’actitud més científica és ser objectiu amb les dades. Estem rodejats d’informació, i tu pots agafar les dades i fer el cherry picking  que et vingui de gust per defensar el que vulguis. Llavors, trobo que ara el més important del pensament científic ja no és el mètode en si, sinó la interpretació objectiva posterior, és a dir, agafar cireres amb els ulls tancats i no fer cherry picking. Llegiu l’entrevista completa en la web de Mètode. Íngrid Lafita. Periodista, revista Mètode, València. Què és Mètode?

Summary: Pere Estupinyà: ‘És un error posar la ciència de protagonista i mirar d’explicar-la’


L’investigador Oriol Mitjà, que dirigeix el primer assaig clínic contra el coronavirus 2019 al país, diu que l’estat espanyol només ha diagnosticat el 5% dels casos reals de la Covid-19. És a dir, segons les seves estimacions, a l’estat hi ha unes 560.000 persones infectades. Joe Brew: ‘Tenim més eines per a lluitar i no les fem servir’ Mitjà contraposa l’actuació espanyola amb la d’Alemanya, que de seguida va començar a fer la prova per a detectar el virus en tothom qui presentava símptomes lleus. D’aquesta manera han detectat el 69% dels casos i han evitat una propagació descontrolada del virus. Alhora, Mitjà diu que a l’estat espanyol la mortalitat a causa del virus, que és d’un 6%, és una sobreestimació. Segons ell, la mortalitat voreja el 0,3% com a Alemanya, però passa que la majoria de casos no han estat detectats. 𝗛𝗮𝘆 𝗽𝗮𝗶́𝘀𝗲𝘀 𝗾𝘂𝗲 𝗵𝗮𝗻 𝗮𝗰𝘁𝘂𝗮𝗱𝗼 𝗺𝗲𝗷𝗼𝗿 𝗾𝘂𝗲 𝗼𝘁𝗿𝗼𝘀 𝗳𝗿𝗲𝗻𝘁𝗲 𝗮𝗹 𝗖𝗢𝗩𝗜𝗗-𝟭𝟵(Se estima que) Alemania ha diagnosticado al 69% de 36.000 casos, España sólo a 5% de 560.000 casos. (hilo) pic.twitter.com/3seUroEGA9 — Oriol Mitja (@oriolmitja) March 24, 2020 𝗔𝗹𝗲𝗺𝗮𝗻𝗶𝗮 𝗹𝗼 𝗵𝗶𝘇𝗼 𝗺𝘂𝘆 𝗯𝗶𝗲𝗻. El número de casos (reales) total es bajo porque comenzaron pronto a hacer la prueba a personas con síntomas leves y frenaron la transmisión. El número de muertes es del 0.3% de infectados reales (parecido a España – real 0.3%) — Oriol Mitja (@oriolmitja) March 24, 2020

Summary: Un estudi calcula que hi ha més de mig milió de casos de coronavirus a l’estat espanyol


El líder de Podem, Pablo Iglesias, ha explicat aquest matí que en la reunió a tres de la setmana passada amb el PSOE i Ciutadans ‘en cap cas’ la possibilitat de celebrar un referèndum a Catalunya ‘va estar sobre la taula’ i que les diferències es van centrat bàsicament en el programa econòmic. En declaracions a RAC1, Iglesias ha comentat que va oferir al PSOE començar a negociar a partir del programa socialista però ha lamentat ‘s’han acostat al PP arribant a un acord amb C’s’. D’altra banda, Iglesias ha insistit que el ‘problema és Ciutadans’ perquè el ‘PSOE i nosaltres ens podríem posar d’acord en moltes coses’ i ha dit que Pedró Sánchez està ‘engabiat’ pel seu propi partit quan en el comitè federal de finals del 2015 ‘li van prohibir parlar de Catalunya i arribar a un acord amb Podem’. Podeu escoltar l’entrevista ací: Segons ha explicat Iglesias, a Ciutadans no estaven disposats a acceptar Podem en un mateix executiu. ‘Ens van deixar clar que el govern no seria proporcional i Podem no hi podria ser’, ha comentat Iglesias, que ha afegit que només volien un ‘xec en blanc’. ‘Serem joves i ingenus, però no que ens prenguin el pèl’, ha sentenciat el líder de Podem, que ha dit que el seu partit i C’s ‘són com l’aigua i l’oli’. Iglesias s’ha mostrat ‘escèptic’ que el PSOE i Podem puguin reconduir les negociacions tot i que ha dit que ‘tant de bo’ així fos i el partit socialista apostés per una coalició de partits progressistes perquè, creu, és el que ‘gran part’ de votants progressistes voldrien. Segons ha dit, les propostes de Podem sobre el dret a decidir ‘no eren tan diferents a les del PSC fins fa dos anys’ i va proposar que el primer secretari del PSC, Miquel Iceta, i el líder d’En Comú Podem, Xavier Domènech, ‘avancessin en aquesta qüestió’. El secretari general de Podem també ha defensat que en el marc de les negociacions es posés sobre al taula la possibilitat de parlar sobre ministeris perquè quan es parla de coalicions, s’ha de parlar seriosament’ i ha assenyalat que quan se li va dir que ell era el ‘problema’ es va oferir a retirar-se. ‘En els governs de coalició és fonamental dir què farem i amb qui’, ha apuntat. D’altra banda, Iglesias considera que seria ‘decebedor’ que el PSOE arribés a un acord amb PP i Ciutadans per formar govern i ha dit que de ser així el partit socialista ‘estaria cavant la seva pròpia tomba’. El líder de Podem ha dit que no desitja que es repeteixin els comicis però que si es tornen a celebrar s’ha postulat per ser de nou el candidat. Sobre el paper de l’alcaldessa de Barcelona, Ada Colau, ha dit que desitjaria que des un pas endavant si hi ha eleccions però ha admès, ‘per desgràcia meva i per sort dels ciutadans de Barcelona’, que ara Colau està centrada en Barcelona.

Summary: Iglesias explica que en la negociació a tres no es va parlar del referèndum


Louis Aliot, del partit d’extrema dreta Agrupament Nacional (RN), és el candidat més votat a la primera tanda de les eleccions municipals a Perpinyà, amb el 35,65% dels vots. Tanmateix, com que cap llista no ha arribat al 50% dels vots, s’haurà de fer una segona tanda diumenge vinent, que pot comptar amb quatre candidatures. Després d’Aliot, l’actual batlle Jean-Marc Pujol (Els Republicans) ha obtingut el 18,43% dels vots; la candidata dels Verds, Agnès Langevine, ha estat tercera força (14,51%); i Romain Grau, de LREM, ha assolit el 13,17%. Ara cal veure quins acords hi ha i si la resta de candidats són capaços de formar una sola llista per a evitar la victòria de l’extrema dreta. Independentment del resultat, la candidatura més votada a la segona volta obté automàticament més del 50% dels regidors en joc. Com era previsible, a Catalunya Nord hi ha hagut un retrocés de participació respecte a les eleccions del 2014. Si a les 12.00 ja havia baixat de punts, a les 17.00 –una hora abans de tancar els col·legis– s’ha reduït més de vint punts. A aquesta hora la participació era del 42,10%, i el 2014 era del 64,57%. A Perpinyà la xifra definitiva de participació ha estat del 39,76%, la més baixa que es recorda. Dijous, el president francès, Emmanuel Macron, va fer una crida a romandre a casa, va ordenar el tancament de les escoles i va prohibir els actes amb més de cent persones. Tanmateix, i tot i els rumors d’aquests darrers dies, les eleccions municipals a l’estat francès no s’han ajornat pas. La votació no s’ha fet en un moment gaire bo per a Macron, per la baixa popularitat arran de la reforma de les pensions i perquè el seu partit té una estructura territorial dèbil per a configurar llistes municipals. Per la seva part, els Republicans i el Partit Socialista batallaran per conservar el poder local i les grans batllies, després d’haver estat relegats en les eleccions presidencials, legislatives i europees. Uns bons resultats podrien fer que es recuperessin per a futures cites electorals, mentre que una derrota les podria impel·lir a una descomposició encara més accelerada. Catalunya Nord vota en un clima d’excepcionalitat pel coronavirus

Summary: El candidat d’extrema dreta, Louis Aliot, el més votat de les eleccions municipals a Perpinyà


Les entrevistes sempre haurien de ser un regal per al lector, però la de Joan Margarit ho ha estat sobretot per a mi. Ho he de confessar. Ho ha estat tant que l’he tinguda tancada durant gairebé dos mesos. L’excusa era que no tenia temps, però ara que finalment l’acabo, veig que no n’era solament aquesta, la raó. N’hi havia més. La més evident, la impossibilitat de saber escriure què vaig sentir quan les paraules de Margarit parlaven de la mort. Les no tan evidents, aquell fil que el poeta sap teixir entre ell i nosaltres, els lectors, i que ens esclata inesperadament amb tota la seva potència. L’entrevista no pot reproduir tota la conversa sobre el llibre Per tenir casa cal guanyar la guerra, que fa setmanes que és a la llista de llibres més venuts, però sí que penetra dins les escletxes que es fan enmig de les paraules. —Fent prosa heu descobert coses vostres que no havíeu trobat fent poesia? —Sí, perquè en el territori de la prosa entres a llocs on la poesia passa de llarg. No serveixen per a un poema, són massa desmanegats o massa llargs. Pensa una cosa, normalment per fer unes memòries un s’informa mirant diaris de temps passats, diaris de carrer, a veure si quan passava allò a tu passava això. És a dir, reculls un seguit d’informacions. Tot això es posa davant de la persona que vol fer les memòries i amb allò va reconstruint el passat. Jo he fet aquest llibre sense això. Jo no m’he interessat d’aquesta part, només del que em queda aquí. M’és igual el que no recordi. Encara més, buscar perquè recordes això. —Què és el que heu descobert? —Diria que una varietat de coses. Una de segura, que tot és a la infantesa. —Però això potser ja ho sabíeu… —Sí. Ja ho sabia… però mirar aquest tros de vida m’ha ajudat a veure la resta. A la vida de tothom, més o menys, els dos extrems són molt importants. Dos extrems que no tenen comparació amb la resta. Voldria dir que són més nets, però com que és una paraula que té una connotació moral prefereixo fer servir la paraula ‘nítids’, que és com una característica més física. Són dos trossos de la vida on es fan menys trampes i també tot va més a poc a poc. —Fer-se vell ho veieu com una cosa nítida? —És l’única edat que no té la jutjarà ningú, ni tu. Quan ets jove pots jutjar la teva adolescència, a la maduresa pots jutjar la joventut, però la teva vellesa no la jutjarà ningú. És l’edat més lliure. Però perquè existeixi aquesta nitidesa necessites entendre tot això. —I què passa al mig? —Per mi, només hi ha una paraula que ho pugui explicar i no és ni catalana, perquè la catalana no em serveix. El mig és un lio. Ara, un lio necessari. —Un embolic no? —No, un embolic és tou, amb un embolic pot no passar res. Un lio pot ser dramàtic, un embolic mai ho és. Les llengües tenen això, hi ha paraules que funcionen més o menys. No és que ara estigui fent l’apologia de la infància i la plenitud oblidant-me del mig. Un respecte per aquest lio. Està molt ben posat. Sense ell no es tenen fills, ni la humanitat funcionaria. Aquest lio també conforma que hi hagi molts joves ximples i molts vells idiotes. Què és un jove ximple? És el que no ha matat el pare, i per tant no s’ha alliberat i no ha lluitat per la seva personalitat. El vell idiota és el que pensa que el millor del món és ser jove i que ha de procurar jugar a tennis tota la vida. No entén tot aquest mecanisme de la història personal. —I de l’àvia, del pare o la mare… en sabeu més, també? —A través del llibre jo estimo més la meva mare, que fa anys que és morta. —Potser és la nostàlgia? —No. És la tranquil·litat per a poder respectar aquella persona. Per què no estimar-la encara que sigui tard? Coses com aquesta són les que jo he après. —Us volia preguntar pel vostre soci. — El Buxadé? Ha estat una relació molt intensa, molt maca…. —Sou un tàndem, no? —Hem tingut feines paral·leles: tots dos hem estat catedràtics de càlcul a l’Escola d’Arquitectura, tots dos tenim una edat semblant, tots dos hem muntat despatx junts, tots dos hem fet totes les cases que hem fet, tots dos hem portat el despatx sense tancar mai res amb clau. Mai no ens hem vigilat l’un a l’altre. Hem tingut confiança plena i igual. L’únic que ens va separar una mica de la mena de vida que fèiem va ser quan va morir la meva filla, la Joana. Però des d’aleshores cada dimecres dinem junts. No hem deixat de dinar junts mai. Ni de veure’ns. —Per què us va separar una mica la mort de la Joana? —A mi, el futur de la Joana, com que era una persona deficient, em tenia molt preocupat. Em preocupava per ella quan jo no hi fos i de sobte això s’inverteix. Ella desapareix abans que jo. I em van passar les ganes de treballar. I treballar què vol dir? Estar amb la gent. I vaig tornar a ser aquell nen solitari, vaig ser un vell solitari. Vaig tornar a empalmar amb el començament i aleshores vaig deixar de treballar. —En el llibre parleu de l’àvia i de la Joana com dues persones diferents de tothom. —Sí, totes dues eren molt lluny de tot el que socialment es valora i en canvi tenien una potència tremenda. L’àvia és aquell poema del meu últim llibre que es diu Coratge. Coratge és aquella persona que amb prou feines sap ni llegir ni escriure i que t’ha donat molt més que molts filòsofs, eh? I la Joana és igual. Una persona que era deficient, deficient mental, que no la podies deixar a casa perquè no en sabia prou, a part dels problemes físics que tenia i, en canvi, va acabar essent refinadíssima. Tenia el nivell mínim per a saber què és estimar. A la seva manera, sabia que l’única defensa que tenia contra un món que no podia ni imaginar era estimar. I llavors estimava tothom. A tothom, tothom, del seu entorn. El dia que arribava una persona nova, la primera cosa que li feia entendre és que ella l’estimava. Perquè veia que això era l’única eina que tenia. Aleshores, això, acostumat a ser un animal humà d’aquells que quan veu algú que és diferent d’ell la primera cosa que fa és desconfiar aviam què et farà, em va fer entrar en un món… en el món de l’amor. Venia amb nosaltres a un concert on anaven cada setmana, de música clàssica, i escoltava una simfonia de Beethoven sense ni immutar-se, ni cansar-se, ni res. Encantada de la vida. També pintava. Aquest quadre és d’ella. Quins misteris al voltant de l’amor, eh? —Sí… I vós n’heu sabut, d’estimar? —Jo? Què et diré… Recordo que la meva mare t’estrenyia fort perquè veiessis el que no es pot veure . I a vegades, jo també faig una mica aquest gest de prémer la mà fort. I dius per què ho fas? Si t’estimes, no cal. Bé, és que potser no m’he explicat bé . —Heu acostat els lectors a la mort? —A la vostra mort? —Sí, a l’amor i a la mort que ens trobem cada dia a la nostra vida. —Sí, a la vostra, a la vostra mort. I, per tant, acostar-vos al procés aquell de dir: ‘Ostres, qui sóc jo?’ —En el llibre parleu de la mort de la Trini, de com es mor la vostra germana. Després es moren les vostres dues filles, no? Són circumstàncies totalment diferents… —Sí, bé, però són morts que van lligades. És el fracàs inicial. —Quan expliqueu la mort de la Trini, sembla que ja ho sentíssiu així, no? Un nen, però, no pot sentir això, amb aquesta profunditat, no? —No, no pot. Aquest esbrinament que dius tu, és… no diré que és per a escriure un llibre, no? Però, és clar, quan se’t mor una filla, se’t mor una… A mi se m’han mort dues filles, però de manera diferent. Una és la Joana, que abans de morir-se potser va viure una vida… L’arc de la vida, doncs, era més curt el d’ella. Senzillament. Però dins d’aquest arc va tenir temps de fer allò que és fonamental. Però després hi ha l’altra que se’m va morir en una nit, que va ser un episodi terrible. Perquè en una habitació hi ha la mare que li han fet una cesària i després de nou mesos ha d’acabar així? Tu veus a la incubadora la criatura que ja t’han dit que no arribarà a la matinada. Llavors ets passes la nit no creient-ho fins que veus que allò serà així, no? Molt diferent, saps? —I allà sempre reapareix la Trini. —Aquella nit amb la Trini hi ha estat sempre present. La mort d’ella és la foscor, la foscúria. —Sou poeta, però domineu molt bé la prosa perquè en el vostre llibre queda molt ben explicat. —No ho sé… és text de poeta. Els poetes sabem que tenim poc espai en un poema. I això és un aprenentatge llarguíssim. Has d’explicar el que has d’explicar i prou. Qualsevol cosa que afegeixis en un poema és fatal. Per tant, això ho tens per la mà. Quan escrius prosa, vers o el que sigui, la primera cosa que et planteges és dir: ‘Escolta, vols dir què calia, dir això?’ Constantment surts amb el ‘vols dir què calia?’, ‘vols dir què cal?’ ‘Com ho podríem dir més curt?’ Saps que dins del poema la potència és també l’austeritat. És com posar els ferros en uns fonaments de formigó. És molt més important que els ferros siguin al seu lloc que no pas posar-hi un munt de ferros més. No serveix de res. Si tu has encertat el que has de fer, les coses són totes lligades. —Parlem del pare? —El pare era una persona complexa, sempre més allunyada. En principi, és clar, no és en va que la mare té la criatura dins i el pare s’ho mira. Això en aquell tros de vida, que és el començament, és importantíssim. Hi ha el que és a prop i el que és lluny. Jo no sé si d’això se’n pot dir amor perquè és molt animal, és a dir, la intensitat de relació, diguem-ho així, tu la tens amb les persones que físicament has tocat. Tu, qui has tocat? Doncs has tocat la teva parella (o les teves parelles) i els teus fills. No has tocat ningú més. No vas pel carrer tocant la gent, la gent no es toca. Ara, als que es toquen, aquell contacte físic els deixa absolutament enganxats per sempre a aquelles criatures que els has tocat pertot arreu de petits i els has canviat, i elles t’han tocat a tu. A allò, hi estàs lligat i a la teva parella igual. I el que ve darrere ja és a molta distància. No és tan misteriós, tampoc, és com les bestioles. La bestiola no segueix el fill fins al final, com els humans que encara estem pendents de la filla de cinquanta anys. Això no passa amb els animals. No serà una mica fals, això? —Què voleu dir? —Bé, que és una història que ens hem inventat supletòria. Què un fill quan comença a volar sol se’n va molt més lluny del que tu i ell us penseu. Però vaja, no sé si té gaire interès parlar d’això. —Sí que en té… però continuem amb el pare. Hi ha coses que us molesten d’ell? —El pare porta el segell de la pobresa, pobre home, inscrit en el racó més profund, i això més aviat m’inspira més compassió que no rebuig. Crec que els meus pares es van enganyar, no van saber què era emigrar. És a dir, ells que aquí havien estat uns malaurats totals, o sigui que aquí no havien ni pogut mai viure en el lloc on treballaven, de sobte té l’oportunitat d’anar-se’n a un lloc on el valoren com aquí no l’ha valorat mai ningú. —…I viure bé. —I aleshores en aquest lloc  on el valoren i que a més és un lloc preciós, que té moltes meravelles, es tanquen en banda i diuen: ‘L’important és la Mare de Déu de Montserrat.’ Es blinden contra l’estranyesa en lloc d’obrir-se i dir: ‘Anem a veure què té de bo aquesta estranyesa.’ Doncs no, es blinden. I aleshores, el que hi ha allà és tot… El paisatge no poden dir que no és meravellós. I sobretot en aquell moment. En aquell moment les Canàries era un lloc tremend. —La vostra família a les Canàries té unes condicions que mai no havia tingut, però no les aprofita… —No l’havien tingut, mai. I els burros, en lloc de mantenir aquell pisàs de la plaça de Principe que es veu Gran Canària al fons… Jo no he viscut mai en un pis com aquell. I se’n van allà i diuen ‘no’, se’n van a Gran Canària. Es foten en una casa al voltant d’aquelles de les cabres i diuen: ‘Escolta, aquí s’han de fer el màxim de calés i tan de pressa com sigui possible perquè hem d’anar a la pàtria.’ La pàtria. Ja t’ho regalo, el que troben aquí. I allà, per primera vegada el meu pare, que no era mal arquitecte, per primera vegada fa bona arquitectura i li ho reconeixen. I verge santa! Llavors dius: ‘Què has de fer? Com la pobra àvia, que et diu que li diguis cap a on és Montserrat per posar-se a resar de cara a Montserrat i dius: verge santa! Com es poden fer aquests errors? Va ser molt complicat tot aquest tema. Els temes de les pàtries són molt, molt complicats, molt. Vol dir que cadascú, a través d’això, treu moltes coses que no tenen res a veure amb el que diu que té a veure. Són altres coses que surten . —I de la Mariona, què me’n podeu dir? —De la Mariona? Home, fa cinquanta-cinc anys que estem junts . És una meravella! És que és important, també, això, eh? Home, és una altra aventura. És com la de la poesia, que dura tota la teva vida. La de la parella també pot ser una aventura important que duri tota la teva vida. Com tu saps, les persones canviem constantment. No ets el mateix a quaranta anys que a trenta i després als cinquanta ja ets un altre. I que una persona al teu costat o tu al costat d’ella aneu canviant i a cada canvi d’aquests us torneu a entendre i torneu a ajuntar-vos és una aventura maca. I que, a més, en l’última edat aquesta de la senectut que no t’hagis de preocupar a fons d’aquest tema, sinó que simplement en gaudeixis. Valia la pena, crec que sí, valia la pena… —Abans parlàveu de pàtria, en el pregó de la Mercè que vàreu fer l’any 2010, vàreu parlar d’independència. —Va tenir molt d’impacte. Recordo que es van enfadar molt els Fernández, com es diuen? —Els Fernández Díaz. —Els Fernández Díaz es van enfadar molt, molt. Els vaig haver de recordar que ells m’havien convidat a mi a fer de pregoner i que, per tant, em devien respecte mentre fos allà, que era casa seva on m’havien convidat. Per tant, que no m’insultessin fins que no hagués sortit —Vàreu meditar molt fer aquell pregó? —No gaire, no. Pensa una cosa, jo he estat sempre una persona solitària, però lliure. M’he guanyat sempre la vida sense necessitat que m’ajudessin. Tinc la sensació claríssima de viure en un país perillós, això sí. I que si ara no és perillós és gràcies a Europa. Però el dia que ens fallés Europa, jo ja no, seré massa vell… Però si hagués estat més jove, o als meus fills o néts, els diria: ‘El dia que falli Europa foteu el camp immediatament d’aquest país perquè és un país perillós.’ —Dieu això de ‘Jo he perdut la guerra’. —No és igual els que hem perdut la guerra que els que l’han guanyada, evidentment. —Encara som al mateix lloc? —Sí, però ja hi érem quan hi va haver la presa de Granada, eh? A aquest país des del segle XV no li ha passat res des del punt de vista d’això de què parlem, no li ha passat res. França va fer la Revolució Francesa, els anglesos van tallar el coll a un rei i van haver de començar amb un parlament des de zero. Nosaltres, no. L’únic canvi important que hi ha hagut en aquesta península Ibèrica a partir del segle XV va ser que els Àustries van ser substituïts pels Borbons. Ja em diràs. Això és el màxim canvi. No s’ha agafat mai una administració de justícia i s’ha tret fora per posar-ne una de nova perquè allò era una olla. Això ho van fer els francesos a la Revolució Francesa i ho van fer els anglesos. Nosaltres no ho hem fet mai, això, sempre hem anat posant capes. Aquí mateix quan van fer la Generalitat ningú no va fer plegar ni un funcionari. Vam posar-hi els nostres. Tarradellas va posar els seus, Pujol va posar els seus i anar augmentant el gruix. I, és clar, aleshores no hi ha qui els reformi, aquells gruixos. Són irreformables. Farem una nova legislació. Una nova legislació? Però si sempre ha estat una legislació damunt de l’altra. Per això els advocats són els reis del mambo. I per això el pocavergonya més important pot sortir lliure perfectament. El gruix ajuda a la confusió. Bé, però això és un altre tema. —I ara com ho veieu això? —Deixem-ho estar, que ja en tinc prou amb la televisió. Saps què passa, Assumpció? Jo tinc vuitanta anys i per molt bé que estigui, doncs en tinc vuitanta. I, per tant, hi ha coses que ja no tinc ganes de parlar-ne. Igual que quan es va morir la Joana vaig dir prou, ja no tinc més ganes d’anar a una obra a discutir amb l’administració o amb l’amo si tinc raó jo o té raó ell. De la mateixa manera, ara, a vuitanta anys ets en l’últim tram, aquest més nítid, i certes coses ja no t’interessa de fer-les, respectant el que faci tothom, naturalment. Però també m’agrada que em respectin que jo ja no tinc ganes de fer-les. He perdut l’interès pels detalls, continuo amb l’interès per les coses fonamentals, però pels detalls no. Crec que tinc el dret de dir ‘Ara ja no m’interessen’. I, és clar, la meva història abona aquesta situació. I continuo essent el mateix nano, aquell nano solitari. I m’hi trobo bé. I, a més, ara puc ser-ho sense por. —La soledat fa por a molta gent. —Això és una malformació. Sí, sí, és claríssim… —La soledat també pot ser un tresor? —Pot ser-ho; sí, senyor, pot ser-ho. Som un animal que necessita tres coses. Necessita moure’s físicament perquè si s’està quiet es mor. Necessita fer anar el pensament perquè si no el fa anar anul·la la seva principal eina de supervivència i, per tant, ha de pensar. I tercer, i més complicat, ha de viure en comunitat i ha de parlar amb els altres éssers humans, per molt que li toqui la pera fer-ho, perquè si no ho fa, també es morirà. O sigui, ens assemblem més a les abelles i a les formigues que no als llops. Has de tenir una relació social. —Què vol dir una relació social? —Crist ho va deixar molt clar: estimeu-vos els uns als altres. Això és el que no fan els llops o ho fan d’una manera inconscient, sense elaborar. I llavors cada persona es pregunta: ‘I com els estimo jo, els altres?’ Perquè estimar aquests que toques, que has tocat despullats, que són la parella i els fills, és molt fàcil. És l’estimació de la bestiola. Fins i tot pots dubtar de si és veritable estimació i veritable amor. Ara, a la persona que no pertany diguem a aquesta intimitat, com l’estimes? A mi em va costar molt veure que la poesia era la meva eina. Que jo podia fer-li un poema a algú que no conec i que aquest que no conec fes una llagrimeta i es reconegués i fos més feliç. Cony, això vol dir estimar-la, no? M’ha costat molt de veure que aquest era l’únic camí que jo tenia. No és anar-me’n a fer hores extra a no sé quina cosa de l’ajuntament. El meu camí era aquest. Per tant, tu has de trobar el camí aquest d’estimar-te els altres perquè si no ho pots fer, ho pagaràs amb la pell. Com pagaràs amb la pell si no penses, o pagaràs amb la pell si no… És fonamental perquè si no, no pots viure. Dius: ‘No, és que jo sóc un solitari.’ Sí, sí, ets un solitari, però has d’anar a la piscina a nedar per moure’t i després has de parlar amb algú o fer alguna cosa a la gent, que l’ajudi. Si no estàs perdut… M’he tornat un plom i ara no sé per què t’ho he dit, tot això. —Per la soledat. —Això, per la soledat, però no oblidis que soledat no vol dir que hagis d’anar sense pantalons. T’has de comprar pantalons per molt solitari que siguis. —Dieu que fer poesia no és cap ofici. —La poesia no és cap ofici. I és que un ofici et dóna tranquil·litat perquè saps que com més temps el facis, si vas de bona fe, més bo seràs. Un sabater després de deu anys de fer de sabates és més bon sabater, i el metge és més bon metge i l’arquitecte és més bon arquitecte. Això és l’ofici i dóna aquesta pau. —Un poeta també troba aquesta pau, no? —No, no, no! Un poeta pot ser un patata d’entrada i pot ser encara més patata al cap de deu anys. L’art no dóna aquesta tranquil·litat, aquesta seguretat… Per això no és cap ofici. L’activitat artística no et dóna mai seguretat. —Sou un poeta reconegut i popular, potser dels més llegits, però també criticat pel propi gremi. Us afecta la crítica dels altres poetes? —Gens, zero. Mira, a la base de tot, hi ha una cosa molt senzilla. Fer un poema és buscar-te això que no trobes i quan ho trobes posar-ho en paraules i enviar-ho a algú que el pugui fer plorar amb aquelles quatre paraules sense conèixer-te de res. Bé, això és complicadíssim. O sigui, que algú digui com s’ha de fer això, si s’ha de fer des de ciències, des de lletres, pensant en la vida, sense pensar en la vida… si ha de ser poesia del silenci, si ha de ser poesia social, si… Que algú intenti dir com s’ha de fer això, quan això es fa com pot…  Un poema es fa com pots, com un pot, no com vols fer-lo. Com vols que jo digui a ningú com s’ha de fer un bon poema? Fes-lo com puguis perquè tot ho hauràs de buscar dins teu. Per tant, espavila’t! Ara, jo no criticaré una persona perquè fa els poemes d’una determinada manera. L’única cosa que m’interessa és el resultat. El que tinc aquí a mà són els bons poemes. I aleshores em pot interessar potser com aquell poeta ha fet un bon poema. Ara, els dolents, no, eh? —Quan escriviu sempre veieu l’altre? —Sempre, és clar que sí! Què hi ha a l’altre cantó? Al llarg de la meva vida he tingut molts companys que diuen: ‘No, no, és que jo escric per a mi mateix, no m’interessen els altres, no, no.’ I jo sempre dic tot el contrari. Escriure per a mi mateix? Amb tota la quantitat de poetes que hi ha boníssims, tu creus que jo he d’escriure per a mi mateix? No cal. Si tinc tot Thomas Hardy, si tinc tot Espriu, si tinc tot Martí i Pol, si tinc tot això… he de prendre’m la feinada d’escriure per a mi? Però si sóc l’únic que no em llegeixo. A mi no se m’acudiria mai de llegir-me. Es diuen molts disbarats. El seny, el sentit comú, falta sempre a tot arreu. Poesia inclosa. A tot arreu. Sempre les bestieses aquestes de la falta de sentit comú entrebanquen l’avenç de les persones. És perillosíssima, la falta de sentit comú. —Doncs em sembla que cada vegada n’hi ha menys, eh?, de sentit comú… Jo no sé si és una percepció meva… —Evident. I cada vegada hi ha més poesia del silenci potser, no?  Cada vegada els poetes escriuen per a si mateixos. No sé on anem. No m’interessa gaire aquest món, no? Jo estic molt content que, que sé jo, que el senyor Vinyoli escrivís per a mi  i no escrigués per a ell. N’estic encantat! I si el senyor Vinyoli i cent més van escriure per a mi, per què he d’escriure jo per a mi, no? Jo he d’escriure per als altres, si de cas. He de donar tant com pugui per agrair tot això altre que m’han fet a mi també i l’agraïment no és escriure per a mi . També podeu llegir: Joan Margarit:Viatge als orígens del poeta i de l’arquitecte. Podeu comprar el llibre ‘Per tenir casa cal guanyar la guerra’ a la Botiga de Vilaweb

Summary: Joan Margarit: ‘La mort de la Trini és el fracàs inicial’