Jaume Casals, que ha estat reelegit rector de la Universitat Pompeu Fabra, mostra els dubtes amb naturalitat, de la mateixa manera que diu que és lent i que li agrada oblidar-se del temps, encara que no pot fer-ho perquè és rector. En diu la part dolorosa del seu present: estar sempre localitzable per a tothom i tenir un compromís indefugible amb el temps. Al començament de la conversa ens encallem parlant del català a la UPF. Qüestiona que l’ús del 48% del català a la UPF hagi de ser vist com un fet negatiu sense tenir en compte les característiques internacionals de la universitat. Invoca la manca d’indicadors i té clar que el 100% no seria vàlid a la UPF. Ell, que es defineix com una persona preocupada per la cultura catalana i la llengua, se sent incòmode o desconcertat amb aquesta situació. Com si fos una paradoxa o una disfunció, sobretot perquè ha guanyat les eleccions prometent un augment del 10% de català a la UPF i té clar que s’ha de fer un esforç gran en aquest sentit. A poc a poc, la conversa entra en les aigües profundes d’una universitat que, com explica, es troba atrapada per una normativa fruit de la mentalitat hispànica i per una manca de recursos que la pot fer morir. —Aquestes darreres setmanes ha estat criticat el poc ús del català que es fa a la universitat i, en concret, a la UPF. —Hi ha una cosa que crec necessària aclarir: a la Universitat Pompeu Fabra no tenim cap referència absoluta que ens permeti de dir que l’ús del català en una universitat, amb les característiques de la nostra, és insuficient. —Un ús de menys del 50% no el considereu un dèficit? —Per què menys del 50% és un dèficit? La pregunta a fer és quin seria l’ús òptim del català en una universitat com la Pompeu Fabra que pretén ser internacional? —Com a rector, no ho teniu clar? —No ho tinc clar, perquè s’ha d’estudiar i no s’ha fet mai. He encarregat un estudi sobre aquesta qüestió. L’indicador de la Generalitat és com més català, millor. Si algú utilitza en la docència el 100% en català rep més recursos que qui utilitza el 90%. Ara, si tu vols difondre el català al món des d’una universitat, el 100% és un mal objectiu, no és òptim perquè t’interessa que vinguin estudiants i professors de tot el món. Parlem d’una universitat que té un índex d’internacionalització incomparable amb les altres universitats catalanes. Hem de veure de què parlem quan diem que la Universitat Pompeu Fabra no menysté el català fent-hi el 48% de les classes. —El debat no hauria de ser quina responsabilitat té la universitat respecte d’una llengua que ha estat minoritzada i que té una situació difícil? —Sí, però no podem comparar la Universitat Pompeu Fabra amb la Universitat de Girona o de Lleida, on és normal que l’ús del català sigui molt més ampli, perquè les persones que en formen part són majoritàriament d’aquí. Nosaltres tenim una quantitat enorme de professorat que no és català i una quantitat importantíssima d’ensenyaments que es fan en terceres llengües, concretament un 25%. Aquest percentatge, en la majoria d’universitats catalanes, és estatísticament insignificant. Si descomptem aquest 25% i el sumem al 48% vol dir que més d’un 70% de classes no s’hi fan en castellà. Quantes classes es fan en castellà a la Universitat de Barcelona, posem per cas? Estic segur que és molt similar… —La resposta és defensiva i la pregunta voldria anar més enllà… —No és gens defensiva, només interpreto les dades. Dit això, escolteu la segona part dels meus arguments. —Digueu… —El compromís amb el català s’ha de reforçar molt més i per això m’he compromès durant la campanya a tenir un 10% més de català. Aquest tipus d’esforç té el valor que té, tenint en compte el perfil de la universitat que som. El nostre compromís amb el català no és només en la docència de grau, sinó que és més ampli. Tenir un programa d’acollida lingüística és una condició indispensable per a la promoció del català. Jo prefereixo que els estudiants que no són catalans i vénen a aquesta universitat acabin difonent el català al món, que no pas que els estudiants d’aquí tinguin un nombre òptim (que no sabem quin és) de classes en català. Que quedi clar que jo no renuncio que tinguin l’òptim. He encarregat un estudi per veure quin seria l’ús òptim del català en aquesta universitat. Necessito aclarir que el 100% no és l’òptim, no et dóna la difusió. En canvi, acollir-los et dóna aquesta difusió. Això és tan important com el percentatge de català. —Si sortim del percentatge, què ens queda? —La UPF és capdavantera del català al món. —Disculpeu la insistència, però quin paper ha de fer la universitat , com a institució cultural de màxim nivell, respecte de la situació difícil del català? —Indiscutiblement, tenir el català com a llengua oficial, amb totes les conseqüències que té això. Una de les feines, sens dubte, és l’estudi de la llengua, no solament com a instrument sinó com a objectiu i també d’irradiació de la cultura universitària en català, a través del català i respecte del català com a objectiu. —Abans, quan parlàveu, semblava que presentàveu una dicotomia entre internacionalització i ús del català a l’aula. Com si fossin dues opcions divergents. Hi ha d’haver solucions perquè això no sigui així. —Hi estic d’acord. —Però quan un estudiant va a una classe en català i el professor canvia de llengua perquè un altre alumne li ho demana, l’ús del català va retrocedint… I això passa i torna a passar. —Podem trobar anècdotes d’aquesta mena, però a la UPF hi ha seguretat lingüística. —Malauradament, n’hi ha queixes constants, a la UPF i a moltes universitats… —És clar que hi pot haver errors, però en quina llengua es fa una classe a la UPF es declara des del primer moment. Tenim la necessitat absoluta de fer-ho així. Fixeu-vos que tenim més de 1.000 estudiants americans que ens visiten cada any i no arribem a 10.000 estudiants de grau. I em sembla que en tenim 600 d’Erasmus. És una universitat clarament internacional. Tenim la necessitat de ser segurs sobre la determinació de la llengua amb què es fa una assignatura. Que hi ha professors que a la mínima que els ho demanen canvien, no en tinc cap dubte. N’hi ha, però són anecdòtics. Si no ho complissin seria un desastre. —Acabeu de guanyar les eleccions com a rector i justament heu promès d’augmentar l’ús del català d’un 10%. Com ho fareu? —Si tenim recursos els volem invertir en la política de gènere i en la política lingüística. Això vol dir que rebran recursos aquells àmbits acadèmics que siguin capaços de fer créixer la proporció de dones des de tots els punts de vista i aquells àmbits que siguin capaços d’introduir una quantitat més alta de formació en català en els estudis generals. D’aquesta manera crec que podem obtenir aquest 10% més. Aquest percentatge el vaig dir durant les eleccions, però tinc encarregat aquest estudi a un professor molt competent: quin és el millor percentatge d’ús del català com a llengua vehicular per a obtenir el màxim efecte, que és això que dèiem abans. —En els estudis de grau s’haurà d’exigir el coneixement del català al 100%? —Sí. —Sou partidari d’una futura república catalana independent? —Sí, totalment. —En aquesta república, quins canvis creieu més necessaris per a la universitat? —Podríem fer una llista llarga si haguéssim de dir coses poc radicals o una llista molt curta si haguéssim de dir una cosa radical. Per mi, una cosa molt radical seria una llei d’universitats que fos una llei marc i que no intervingués en la cuina de les universitats, una veritable llei d’autonomia universitària. —I això pot passar? —Crec que sí, la classe política catalana té una gran sensibilitat respecte de les universitats, que ens duria a això. En una Catalunya independent, és real la probabilitat de fer una llei marc senzilla, curta i orientativa sense entrar en el forn de com s’ha de fer cada cosa. Espanya pensa en l’administració i en el sistema normatiu com una manera d’esculpir la realitat. No pensa en un sistema de confiança, sinó en un sistema de desconfiança que necessita posar una cotilla a cadascun dels actes, de manera que el responsable de cada cosa només sigui responsable d’aplicar la normativa. Aquesta idea ens fa molt mal, a les universitats. Les universitats estem atrapades per aquesta normativa pròpia de la mentalitat hispànica. —L’administració catalana és diferent? —L’administració catalana no és tan lluny d’això. El funcionari català vibra amb molta simpatia amb aquesta manera de concebre l’ordre jurídic com un ordre d’escultura de la realitat i d’entrar veritablement en el detall. Creure que la llei farà fer la cosa de manera correcta. Moltes persones amb idees liberals han caigut en la temptació de fer lleis que tenen aquesta voluntat en comptes de lleis de confiança. A la universitat se li ha de donar confiança. Autonomia primer i després un estricte rendiment de comptes. Això per a mi és bàsic. Si a nosaltres ens diuen quin sou hem de pagar segons la categoria, ens diuen de quina manera hem de configurar el nostre govern intern, quins estudiants hem d’elegir… ens ho determinen tot des de fora. No seleccionem els nostres professors, ens diuen de quina manera, quina mena de concurs, de selecció… Al final tenim la universitat que tenim, que les passa molt magres per a sobreviure. —L’administració catalana s’ha viciat de l’espanyola? —Això al final es corregeix fent una administració catalana. Semblava que la teníem d’ençà que es va recuperar la Generalitat, però potser només hem fet una administració espanyola a Catalunya. En diem catalana però no ha resolt les necessitats d’un país que vol ser àgil, present al món. Una administració pública començada de nou, tant com sigui possible, seria una bona idea. Aquí a la universitat tenim gent molt interessant i valuosa que pensa sobre l’administració pública. —He llegit que us sap greu que el Consell Interuniversitari de Catalunya no estigui dins el Pacte Nacional pel Referèndum. —Com a Consell Interuniversitari érem presents al Pacte Nacional pel Dret a Decidir. Ara em sap greu que hi hagi les organitzacions més benpensants del país dins el Pacte Nacional pel Referèndum i el Consell Interuniversitari no hi sigui. Tant de bo s’arregli. —I el problema de les taxes, com creieu que s’ha d’enfocar? —No veig clar quina és la solució més justa. Tinc dubtes si s’ha de fer sobre la base de moltes beques, amb molta atenció individual o amb preus molt baixos. A base de preus molt baixos, anem pel camí de no tenir prou recursos. Les universitats, per a ser bones, han de tenir recursos. —A Alemanya són gratuïtes. —A Alemanya la universitat és gratuïta, hi dediquen molts recursos i la selecció pel talent és d’una duresa extraordinària. Només hi arriben aquells que han passat uns filtres molt rigorosos en el sistema educatiu anterior. Això és un model molt dirigista. Tot i que potser trobo massa dur el sistema de selecció, també m’agrada la seva idea d’universitat perquè des de la fiscalitat obtenen uns recursos per unes universitats molt bones i gratuïtes. Però nosaltres no tenim aquesta situació, tenim universitats que es moren de gana i bastant bones pel que ens donen a l’hora de menjar. Si continuem passant gana al final ens morirem. La meva sensació és que hi ha hagut protestes tan grans que ens hauríem de creure que la situació actual necessita una mica de calma per a estudiar quin és el millor mètode. —Què caldria fer? —Allò que hauríem de fer és no fer patir socialment, perquè hi ha molt de sofriment social, en aquests moments. Una certa baixada dels preus ajudaria a afrontar el problema de les taxes amb més profunditat. No és que pensi que l’objectiu és pau social i ja està, sinó que és la condició necessària per a possibilitar un veritable debat. —I també hi ha el preu dels màsters, que per una altra banda són decisius per a la inserció laboral… —No és que siguin molt cars, sinó que són més cars. El màster, en el nostre sistema, s’ha convertit en una necessitat per a la majoria d’estudiants, per la coherència del seu pas per la universitat. No és un complement, sinó una continuació necessària. Per tant, no podem pensar que han d’estar a un preu gaire diferent del que es demana per als estudis de grau. Si no el missatge seria: això només és per a alguns. Els màsters haurien de ser per a tots. —Abans dèieu que també faríeu un esforç en la política d’igualtat de sexes? —En els diversos estaments de la universitat hi ha un percentatge absurd de dones. En això, totes les universitats som iguals i ens hauria de fer vergonya. Si es vol augmentar el talent, la manera més fàcil és no discriminar les dones. On hi ha el salt ridícul és a les càtedres. En aquest país no pensem en la consolidació d’un professor, pensem en això que es diu catedràtic. Aquesta paraula és un fetitxe, qui fa carrera universitària aspira a ser catedràtic. I en les càtedres és on hi ha més diferència. —Hi ha la dicotomia entre recerca i docència? Es presta poca atenció a la docència? —La universitat no pot prescindir d’una simbiosi entre totes dues coses. La docència ha de ser impregnada de recerca. Si no, no és universitària. Però passa que la recerca no ha estat una exigència des del primer moment i hi ha bastants universitaris que no tenen aquesta mentalitat. Aleshores se senten fora de lloc, ho troben injust i en fan una reivindicació. Aquesta posició la trobo una mica injusta perquè fan de la problemàtica personal una opció estructural. Però hi ha un altre aspecte, que és que només s’han sabut valorar criteris per a poder quantificar la recerca, que, encara que continguin errors, permeten d’objectivar els criteris de recerca. En canvi, no tenim un sistema de quantificació dels sistemes de docència i això és un problema mundial. La reivindicació, en aquest sentit, és correcta, el sistema convida a menystenir la docència a l’hora d’establir una carrera professional de progrés. —La quantificació de la recerca no ha generat també una falsa recerca que afecta la qualitat de la universitat? Es pot resoldre? —Hi ha una certa mort d’èxit, en això. L’elaboració dels mèrits pot acabar essent l’objectiu dels acadèmics en comptes de ser-ho la recerca. M’hi he trobat quan he estat avaluador. Hi ha paradoxes com la que us explicaré . Jo, la persona que he avaluat millor, seguint la normativa que havia d’aplicar per força, sabia positivament que valia molt poc. Això no és una desqualificació total del sistema, però hi ha uns marges d’inconsistència considerables. Arribarà un moment que això podria ser un frau. Aquest problema el compartim amb les millors universitats del món, però ells tenen sistemes de protecció en l’ús d’aquest tipus d’indicadors i aquí durant alguna època els hem magnificat massa i hem volgut ser més papistes que el papa. A la nostra universitat, ara ens dediquem intensament a trobar fórmules de correcció per a matisar i poder-nos referir a la qualitat de la docència amb un cert fonament. —Per a acabar, la Xarxa Lluís Vives s’ha de potenciar més? —Acabo de sortir de la presidència de la Xarxa Vives i he de dir que m’ha captivat i he canviat d’opinió respecte d’allò que en pensava. La Xarxa Vives ens pot aportar molt. A través seu es pot fer reconèixer que el món universitari pertany a la cultura catalana, sense renunciar a la cosa pròpia de les universitats. Ens homologuem perquè les universitats siguin una base real –no tan sols teòrica– de la cultura catalana. Crec que pot ser una eina de progrés molt gran.

Summary: Jaume Casals: ‘A la república catalana, un canvi radical seria una veritable llei d’autonomia universitària’


Rómulo Castro, nét d’exiliats valencians i fill d’immigrants, va nàixer a Mèxic, es va criar a Santiago de Cuba durant els primers anys de la Revolució i va migrar a Panamà, a divuit anys. Com a músic, ha col·laborat amb artistes com ara Serrat, la seua cançó ‘La rosa de los vientos‘ va guanyar un Grammy l’any 1996, cantada per Rubén Blades, i, l’any 2009, va enregistrar ‘l’U d’Aielo’ amb Pep Gimeno ‘Botifarra’. El nou disc Multiverso i tota la discografia amb el Grupo Tuira té influències de tot el Carib i les lletres traspuen compromís i bellesa. Darrere la seua trajectòria hi ha una història personal i familiar de pel·lícula que va començar al vaixell Sinaia, el 26 de maig de 1939: l’àvia, mestra republicana nascuda a Castelló de la Plana, antifeixista i molt compromesa políticament, va passar el Pertús embarassada, i l’oceà Atlàntic amb una criatura de dos mesos, l’oncle i el marit. Vuitanta anys més tard, el nét d’Enriqueta Agut Armer hi ha tornat per revisitar els espais essencials de la memòria familiar. VilaWeb ha volgut saber la continuació d’aquella història de lluita i superació, la d’uns avis que, de Mèxic estant, recordaven una València Republicana que no va tornar a ser i que resta en la memòria del nét, en forma de record sentimental, de cançons que evoquen aquell ideal truncat i que mantenen l’esperança d’aconseguir un món més lliure. Tenim una conversa intensa i dura, malgrat els somriures, a la terrassa de Ca les Senyoretes, a Otos, a la Vall d’Albaida, al poble dels rellotges de sol que Castro cita en una de les seues cançons d’anada i tornada. Una conversa que es converteix en un dinar musicat amb amics seus, com ara Carmen Agulló, la historiadora que ha investigat la mestra republicana, a fons. —La coneixíeu, la història familiar, la primera vegada que vau venir al País Valencià, l’any 2002? —Sabia les històries familiars i la referència a una València que va arribar fins al 1939, una València idealitzada, la de la pàtria perduda. De manera que vaig sentir una mica de duplicitat, però també de convergència de moltes coses en una de física i real, de mil històries en una terra real que es pareixia i no a la de les històries del 39. Perquè d’aleshores al nou mil·lenni han canviat, fins i tot, paraules i girs idiomàtics. Per exemple, els meus avis parlaven 100% valencià entre ells i no deien ‘estimat’, deien ‘amat’. El reencontre progressiu, del 2002 al 2019, és amb el país que va continuar essent, que ja no era la República per la qual van lluitar els avis, sinó el país real que va seguir el seu curs. —I en el viatge actual? —Enguany torne amb la meua esposa per segona vegada i amb els meus fills per primera. Per fi conflueixen i s’articulen les dues Valències, la de la memòria històrica familiar i la de la València real, a la qual comence a tenir afecte per si mateixa amb amics nous, paisatges, olors i sabors que no són, tan sols, els que tractaven de replicar els avis a Mèxic, sinó els d’ara mateix. —Heu fet el viatge de l’exili dels avis però a la inversa. —L’altre dia vam travessar França i quan vaig arribar a aquell lloc horrorós de la memòria familiar, anomenat Argelers, ens vam trobar un balneari i una platja formosíssims. I allí es trenca la memòria. Malgrat això, la platja grandota hi era i tan sols d’imaginar-me-la el gener i el febrer del 39, per davall de zero, aquells milers d’éssers humans colgats a la sorra, fins al coll, per no morir de fred… Al meu avi li va agafar escorbut, va perdre els cabells i les dents, quasi s’hi mor. Després torna i tot es torna a articular quan veus la senyalització de la carretera, a l’entrada de la ciutat, ‘Argelès-Sur-Mer. País Català’. I aleshores comences a sentir-te part d’una cosa molt més gran. —Heu estat a més llocs. —A Perpinyà vam veure la catalanitat, no solament amb els llaços grocs, també amb els cartells ‘Allibereu els presos polítics’. Després, a Cotlliure, vam veure la tomba de Machado. Hem estat a llocs on el cor se t’infla i se’t desinfla. Jo sóc un ploramiques, com tot artista desajustat, de manera que he plorat molt d’Argelers fins a València. Però amb molta alegria i esperança, al mateix temps. Amb ganes de fer coses noves, fins i tot de vindre a viure a València perquè seria tancar el cercle. Als meus fills els ha encantat, tot pensant a estudiar i treballar perquè la llei de la memòria històrica els ha llegat la nacionalitat espanyola. I Gina i jo, quan ens jubilem, ja veurem què fem. Però no sabem si vindrem a Otos,Montaverner o Xàtiva. Que estiga a prop de València però sense estar-hi i amb la platja a prop. —A casa es parlava de política? —A veure, es parlava de València en termes culturals i històrics. L’avi parlava de la guerra en termes racionals, com a anàlisi del present per tractar de previndre el futur. Però li preguntaves a l’àvia i deia: ‘Val més no remoure eixes cendres.’ Hi va haver un interès sense el qual no s’explica que jo siga afectivament, ací, ara mateix, per contar València als meus fills i per fer-los-la voler. Les meues germanes em diuen que sóc boig: ‘Tu eres nét de valencià i ara ets caribenc.’ Doncs sí, sóc caribenc, sóc mexicà perquè vaig nàixer a Mèxic i vaig viure vint anys a Cuba però la memòria i l’afecte de València hi són. —Pel que expliqueu i per la música que feu, veig que les arrels són molt importants per a vós. —Sí. Són d’on véns. Quan estudiava filosofia i història em va quedar gravat allò d’Ortega i Gasset: ‘Jo sóc jo i les meues circumstàncies, si no les salve no em salve jo.’ —Aleshores: quines són les arrels de Rómulo Castro? —Si parlem del sentit de pertinença, jo naixc a Mèxic, sóc fill de panamenc, que, a la vegada, és fill de costa-riquenc i nét de colombià. I, sense deixar-me temps de ser mexicà, mon pare i ma mare se’n van anar a la Cuba revolucionària, el 1961, on aprenc a parlar i a fer música. Però, com diuen ací, allí estem més a soles que la una, tots els meus amics tenien cosins o avis; i jo no tenia res. Depeníem del viatge que fèiem per passar Nadal amb els avis a Mèxic, en un ambient valencià. Entraves a casa dels avis i era estar a València. Els avis parlant en valencià, els seus fills i néts responent-los en castellà. Als avis els eixia València pels porus, a cadascun de forma diferent. El meu avi, per exemple, es burlava de l’àvia en termes afectius, la meua àvia va arribar a València a dotze anys i no sabia parlar castellà; en va aprendre allí. I el meu avi se’n burlava. L’avi deia: ‘Enriqueta, el valencià no és bo per a anar al mercat.’ Ho deia per fotre, perquè ell parlava en valencià. —D’allí naix tot. —Sí. I de desitjar un origen. De xiquet, demanava a mon pare què era jo. Li deia: ‘Jo no sóc cubà, no sóc mexicà, no sóc panamenc. D’on sóc?’ I mon pare no sabia què respondre perquè les terres promeses, diguem-ne, eren València i Panamà. Rómulo Castro a Ca Les Senyoretes d’Otos. —Parlant d’arrels. Quines són les vostres arrels musicals? —La música va ser part de la família, sempre. El rebesavi castellonenc era teixidor, i un ballador de jotes famós. La besàvia, l’àvia i la mare ballaven i cantaven, tenien una musicalitat impressionant. L’àvia escoltava molta sarsuela i cantava cançó tradicional valenciana i coses velles castellanes. I a això s’hi afegeix, sense solució de continuïtat, Raimon, que va cantar a Casa València un parell de vegades i de qui coneixíem moltes cançons: ‘He deixat ma mare sola a Xàtiva al carrer Blanc.’ També Paco Ibáñez, Serrat, Llach, un poc de Quico Pi de la Serra. A Cuba va colant-se la música tradicional cubana, la Vieja Trova, el Son Montuno, el Trío Matamoros, tot el que després torna a ser molt famós amb Buena Vista Social Club. I simultàniament, la música de la meua època, la Nueva Trova cubana, Pablo Milanés, Silvio Rodríguez, Noel Nicola. I els hispans Serrat, Víctor Manuel, Aute. I el bon rock dels 60 i 70, jo sóc un beatlemaníac absolut. I el que tinc de panamanitat és la memòria de mon pare. Aleshores em vaig submergir en el país real i en eixa cultura particular, eixa cultura colombiana que s’ha anat convertint en panamenca. —I cançons de bressol? —Sí, escolteu aquesta de Castelló: ‘Nanana cantava la mare, nanana cantava el seu fill, tanque els ullets filla meua, tanque els ullets, tanca’ls i dorm.’ Així m’adormia la besàvia, l’àvia i la mare. Recorde moltíssim l’àvia, cuinant o cosint, i cantant ‘l’U d’Aielo’. Després, quan Ramón Juan, el marit de Carmen Agulló, em va enviar el disc de Pep Gimeno ‘Botifarra’ amb la cançó dic, ostres, si és la de l’àvia! —Aleshores vau enregistrar amb Pep Gimeno ‘Botifarra’ la cançó que us cantava l’àvia, ‘l’U d’Aielo’. Però com va sorgir aquesta col·laboració, exactament? —Arran del reacostament a València: Vicent Gual descobreix, a Castelló, el Tio Pepito i l’àvia Enriqueta i passa la informació de l’àvia a Carmen Agulló. Quan vinc amb la muller, el 2007, coneixem Carmen i Ramón Juan. Sorgeix una complicitat musical i cultural molt valenciana i ell m’envia el primer disc de Botifarra, que conté ‘l’U d’Aielo’, i veig la possibilitat de fer una versió panamenco-valenciana. Entre en contacte amb Juanjo Blanco i ix el disc Intermedio, el 2009, en la versió de ‘l’U d’Aielo’, a dues ribes. I, Juanjo torna a col·laborar en el nou disc, Multiverso, en la cançó ‘Tornar’. Una cançó dedicada a l’àvia, la mare i la muller. —El compromís social i reivindicatiu és ben present en la discografia de Rómulo Castro i el Grup Tuira. ‘Boceto de dama y balcón‘ lliga amb el colp de Pinochet i ‘Homenaje‘, amb la matança que els Estats Units van fer a El Chorrillo, l’any 1989. —En general, sí. Els avis, Rómulo i Enriqueta, eren gent molt culta i estudiosa. A casa d’ells i a ma casa es llegia molt la generació del 98, Machado, Azorín, també León Felipe, Lorca. I els americans José Martí, Neruda, Vallejo, Roque Dalton, Nicolás Guillem, García Márquez, Rómulo Gallegos i molts més. De manera que els temes de preocupació social i l’interès pels literaris, filosòfics i històrics arriben també per la literatura, via paterna i materna. Ma mare tampoc no s’escapa d’eixa petjada, estudia història i després és professora d’història d’Espanya a la Universitat d’Orient, a l’Havana. —El pare era professor, assessor i politòleg. —Assessor del general Torrijos. Mon pare és bastant més roget que tot això però hi treballava, diguem-ne. I Torrijos era bastant més roig que el torrijisme, tractava de fer esquerra pràctica a dins del món pràctic en què vivia, sense renunciar al seu somni però espentant fins on aguantava el país. —A ‘Vuelve el Sinaia al puerto de Sète‘, del disc Travesías, feu justícia poètica amb els avis, feu el viatge de tornada. També vau participar en el projecte de Rafel Arnal, sobre l’operació Stanbrook. L’exili és un tema ben present. Sentiu empatia amb els exiliats? —Sí. Per això ens va marcar tant el colp d’estat de Pinchoet, a Xile. Per això sempre que hi ha una cosa així, m’afecta. Com passa ara amb l’horror de la Mediterrània, convertida en fossa comuna. Això dol, profundament. —Esteu al dia de tot això que passa a Catalunya? —Ho seguim, sí, mitja hora al dia veiem el canal de notícies. Però, a més, recorde molt el meu avi i la seua valencianitat. L’avi deia –i ho recorde perfectament– que Espanya solament té sentit si és una Espanya republicana de les nacions que la integren. Amb una Espanya monàrquica i amb feudalisme castellà no té sentit. Solament en tindrà si és democràtica, europeista. Ara, simultàniament deia: ‘Amb cura amb els catalans, amb l’imperialisme català.’ Deia l’avi valencià: ‘València ha de continuar essent València encara amb el context de la pancatalanitat.’ Així pensaven els revolucionaris del 39. Rómulo Castro durant l’entrevista a Ca les Senyoretes d’Otos (fotografia: Ramón Juan Revert). —Som a Otos, poble que apareix a la cançó ‘El encanto del Laberinto‘, on citeu els pastissets amb gust d’anís, dediqueu la tornada de ‘L’art de les teues mans‘ a la terra dels avis, canteu ‘l’U d’Aielo’ i més. Què significa, doncs, el País Valencià per a vós? —’El dulce anisado impreso en un pastisset’, diu la lletra. És que per Nadal fèiem pastisset de moniato amb l’àvia, a Mèxic. Per a mi València es barreja en mil xicotetes coses diferents que s’articulen en una de sola. Supose que a tots us passa, d’alguna manera. Què és per a tu ser valencià? Un muntó de coses. I en ‘El encanto del Laberinto’, que és particularment complexa, dic a una amiga argentina, música genial que no vol eixir del confort de la seua tristesa i de la seua sensació de derrota, quant hi ha al món més enllà de la seua por. Vinc a dir que he estat ací i allí, he vist tal cosa, vaig sofrir per això i he viscut per això. Què seria jo sense els rellotges de sol d’Otos, sense el ‘dolç anisat imprès en un pastisset’? I aquest és l’encant de la cançó, on parle de mi a València, a Santiago de Cuba, al viatge que vaig fer a Angola en època de guerra, i que per a mi va ser un altre Sinaia, vaig tenir la mateixa sensació. —L’exili, una altra volta. —Doncs sí. El republicà errant. —Els avis sempre pensaven en tornar a València? —Fins l’any 1945. Quan acaba la Segona Guerra Mundial i no cau Franco, van dir: ‘Ens quedem ací.’ —Però l’àvia torna a Castelló l’any 1986, veu que ja no és com era i se’n torna. —Sí. Diu: ‘Açò ja no és… Vull tornar.’ —Com us sentiu ací, hui? —Em sent lleial a la memòria d’Enriqueta i Rómulo, torne per ells i amb ells. I ja pare perquè plore. —… —La cançó ‘Tornar’ diu: ‘Tornar així com fa l’aigua quan la crida el mar.’

Summary: Rómulo Castro: ‘He plorat molt d’Argelers fins a València’


La CUP ha expressat la seva insatisfacció amb la proposta política que va fer el president de la Generalitat, Quim Torra, ahir pels mesos vinents. Carles Riera, portaveu del grup parlamentari, ha criticat que el president demanés mobilització social quan ‘el govern i la mesa del parlament no s’han mogut de la legalitat.’ En una entrevista a ‘Els Matins de TV3’, el dirigent de la CUP ha assegurat que els partits i les institucions han de ser ‘exemplars’ i actuar amb conseqüència amb el que pregonen. Segons Riera és ‘incongruent’ demanar desobediència al carrer, però a la vegada perseguir a les institucions espanyoles per aconseguir un referèndum pactat. ‘Jo, vostè –en referència a l’entrevistadora— i el president Torra sabem que l’estat espanyol no pactarà un referèndum’, ha dit. Així, doncs, Riera ha afirmat que la CUP té ‘la targeta vermella sobre la taula perquè no veiem ni un sol pas d’unilateralitat i desobediència.’ El dirigent de la CUP també ha criticat la manca de concreció de Torra. ‘Quan diu que no acceptarà les condemnes, què vol dir? Obrirà les presons?’, s’ha preguntat. Riera, però, ha coincidit amb el president que ‘hi ha d’haver una onada creixent fins als judicis, amb una ocupació permanent de l’espai públic.’ Segons ell, el trencament amb l’estat és ‘necessari’ perquè ja no és una lluita d’alliberament, sinó de democràcia. En aquest sentit, ha explicat que l’autodeterminació ha de servir per preservar un espai democràtic i de defensa dels drets de les persones a Catalunya que dins de l’estat espanyol és impossible. Riera ha declarat que ‘existeixen les condicions’ per fer possible la ruptura. Un context que, segons ell, també era favorable el 27-O. ‘Les condicions hi eren i el poble estava disposat. Qui va fallar és el govern i els partits polítics que no varen voler assumir la situació’, ha afirmat. Riera ha conclòs que ara cal haver après la lliçó per aconseguir la independència.

Summary: La CUP retreu a Torra que demani mobilització i no es mogui de ‘la legalitat’


David Carabén (1971), cantant de Mishima, és llicenciat en ciències polítiques, i també té una carrera de periodista començada. A BTV aquest curs ha fet un programa d’entrevistes. El polifacètic Carabén, doncs, publicar ara, a quaranta-cinc anys d’edat, un disc que considera el més narratiu de tots, on les cançons s’expliquen per si soles, i no són una addició d’imatges evocadores. Amb Ara i res la discografia del grup arriba al vuitè treball, d’ençà que el 2003 van publicar, en anglès,The Fall of Public Man. Carabén cita VilaWeb al bar La Javanesa, al barri de les Corts de Barcelona, que ell i Flora Saura han obert no fa pas gaire. I parla de tot, i de res. —Reunit el comitè central del Partit Bolxevic Català, se us acusa d’haver fet un disc de poc compromís social. — Doncs tenen tota la raó. És una cosa que no em preocupa. Directament. Crec que hi ha artistes per a tot. Des de quan s’ha d’analitzar estrictament una obra d’art a través de la immediatesa de la seva aplicació política? Parlant de l’ànima d’un ésser humà ja pots fer entendre un compromís i la manera com veus les relacions de poder. I això també és política, però no necessàriament s’ha d’aplicar en un programa de partit per als pròxims quatre anys. —I, en el vostre cas, de fet, sou un home fortament polititzat. —Tinc les meves idees i conviccions. De fet, vaig estudiar ciències polítiques. A mi m’interessava molt la teoria i filosofia política. I vaig llegir molts clàssics. Però la política militant de partit sempre m’ha atabalat molt. I jo he acudit a la música per manipular les meves certeses. Per posar-les en dubte. Les cançons que sempre m’han agradat més són les que desmenteixen petites veritats que ens construïm. Sobre l’amor romàntic, sobre els homes, sobre les dones. Sobre tot. La poesia ha de sacsejar això, i que hi ha equívocs, dintre treu. Aquest és l’art que m’ha interessat. I aquest art necessàriament dilueix bastant la possibilitat d’entrar a l’acció immediatament. —’Posa’m un gin, David!’ Com m’ha agradat aquesta cançó. He vist l’escena sencera de la reunió familiar amb el nen veient com els pares beuen. Si ara la cançó la fessin els fills, seria ‘Posa’m MDMA, David’. Tot ha canviat, aquí. —Ha canviat, sí. I segurament és això, que canta la cançó. Que aquella generació dels nostres pares (i potser ara projectem, i no és cert) vivien unes vides molt més estables, amb feines, vocacions i possibilitats econòmiques més sòlides. Nosaltres vivim en una vida molt més a la intempèrie. Molts més canvis i inestabilitats econòmiques. Tinc amics que de manera dràstica viuen en l’eufòria econòmica o en la depressió total. O amics deprimits perquè no tenen feina durant molt de temps. O jo mateix. Jo mateix sense ni un xavo i ara què fotré. I potser és això, que canta la cançó. Que va haver-hi una època de les certeses. I ara, no. —Tot Déu us deu preguntar pel vostre pare, directiu del Barça que va ajudar a portar Cruyff. Jo vull preguntar-vos per la importància de la vostra mare. —Mon pare em va donar les eines per gaudir de la vida. Era un paio que tenia una curiositat infinita. Molt il·lustrat. Parlava molts idiomes. Súpersimpàtic. Molt divertit. Em va fer gaudir del halar, de la música. Però ma mare ha tingut sempre una inquietud artística. Era més artista que mon pare. Es va fer crítica de dansa. Molt sensible a aquest món. Ens ha connectat tots els fills amb el desenvolupament de la sensibilitat. —Tornareu a cantar en anglès, com en els primers discs? —Crec que l’anglès tenia a veure amb el fet que encara jugava. Cantar com un hobby. No m’ho prenia com una cosa gaire seriosa. En realitat vivia i em guanyava la vida a la televisió. Utilitzava fórmules i frases d’unes altres cançons. Em passo al català quan es mor el meu pare. Escriure cançons era una manera de gestionar tot allò. És Trucar casa, recollir les fotos, pagar la multa. I allà començo a escriure sobre coses molt més dures i importants. I d’alguna manera m’adono que les cançons em canten a mi, i no jo a elles. I és quan escric ‘El record que no has cridat’, que és sobre mon pare. I és quan veig que escriure cançons, per a mi, és fonamental. —En l’àlbum Ara i Res, què heu fet, quina unitat hi ha? —Normalment hauria d’haver-hi un doble vessant. Un de purament estètic i un altra de més líric. Bellesa i veritat, per dir-ho d’alguna manera. Jo em vaig adonar que tenia àlbum a partir d’una cançó. En aquest cas, va ser ‘Una sola manera’, que obre l’àlbum. Comença amb una melodia molt amable, acords majors. És línia clara: saps on és la veu, la guitarra, tots els elements a lloc. I de sobte emergeix una mena de guitarra distorsionada, barrejada amb un saxo. És una figura molt més abstracta. Ja no saps si és saxo, guitarra, que és octavada, o què. És un tractament abstracte del so. En una sola cançó, tenim la manera de gravar amb el Pako, utilitzant figures abstractes, i una manera molt més clara, molt figurativa, com l’actual. Abstracte i figuratiu a la vegada. I en l’àmbit de text, igual. En aquest disc per primera vegada escric coses molt més narratives. I per primera vegada no m’he amagat del meu jo. El meu jo. Abans les cançons les feia servir per parlar d’un fenomen, i anar posant imatges poètiques que el capturessin. Addició, sumar imatges evocadores. I el jo no era la meva tendència bàsica. Ara ja he fet un camí molt més narratiu. S’entenen a la primera, les lletres. Ara, no agafen tanta volada poètica. Diguéssim. —La segona vegada que escolliu el mateix productor, Peter Deimel. Per què? —Mira, Mishima va trobar el nostre so gràcies al Paco Loco. Paco Loco té un estudi muntat per ell mateix al Puerto de Santa Maria, Cadis, amb la seva dona. I quan hi vas, vas a casa d’ells. I Loco és molt defensor del món analògic. Prescindint bastant d’ordinador. Utilitzant cintes, amplificadors vells. Micròfons antics. En la història de l’enregistrament, sobretot en pop i rock, cada dècada ha tingut els seus aparells d’enregistrament i els seus instruments. I tots els sons van vinculats a una època i a una sonoritat. I saber tractar això, i tenir-los a disposició dels músics, és la feina d’un bon estudi. A què pot aspirar Mishima? A Abbey Road? No podem. No podem pagar-ho. En canvi, anar a l’estudi d’un jedi de la història de la gravació, estudis que són projectes personals, sí. A Europa n’hi deu haver sis o set. No pas més. A Espanya, un, que és Paco Loco. I nosaltres n’hem trobat un a França, que és on anem: Peter Deimel. —Es venen tan pocs discs que acabarem que anirem al concert, i l’entrada serà el disc, que ens emportarem. —Ara passa que es fa el concert, però la manera de veure el concert són deu maneres diferents. Sala VIP, una altra amb copa, una altra amb foto després amb l’artista, una altra amb foto però dins el camerino. I sembla que el concert és l’excusa per a una construcció d’egos i d’experiències diferents per acabar fent-te una foto. És una mica així. Avui s’escolta més música que mai, però probablement com a background. Allò que justifica que consumim cerveses, que ens droguem, que follem, que quedem al bar. Però nosaltres venim d’una tradició, de la música d’àlbum. I l’àlbum t’explicava la vida. —Com és que us agrada tant el periodisme? Seguiu aquest i l’altre, i en parleu molt. —Sí. M’agrada molt i el segueixo. M’agrada fer entrevistes. Ara parlaven dinant del Kapuściński. Segueixo Ramon Besa, per exemple. I abans Robert Walker, que analitzava purament publicitat durant una època. Escrivia a Slate. Era boníssim. Va desenvolupar-ne teoria. Pàmies també el llegeixo molt. —Ordre i aventura és d’un disc anterior. Però quina gran frase. —Més periodisme. L’expressió no és meva. És de Borges. I jo no la vaig treure de Borges, sinó de Menotti, que vaig entrevistar per al programa ‘Recorda, Míster’. I em va dir: ‘ El futbol, com va dir Borges sobre la literatura, és ordre i aventura! Jo tenia Schuster i Maradona. I era una convivència de l’aventura de Maradona y la disposició tàctica rigorosa del teutó.’ I el pop és igual. L’estructura de les cançons és molt jeràrquica: estrofa, tornada, pont. Pots jugar-hi, però has de complir. —Per què dieu que el rock és d’una altra època? —S’han equivocat. He vist el titular no sé per on, també, i jo no he dit això. Sí que he dit que la construcció de la identitat dels adolescents d’avui ja no passa tant pel rock com abans. En la nostra generació tenim poques maneres de saber com follar, com ser homes, com ser dones, com afrontar els sentiments, com pentinar-nos, vestir-nos. Com ser guais. Ho apreníem a partir de les bandes. Avui dia ho aprens a través de les xarxes socials. I els videojocs. I el rock continua existint, i jo m’hi insereixo, però som una mica secundaris. El joves no necessiten tant la música. No és font principal de construcció d’identitats. Potser d’aquí ve. —Per què el procés polític no ha generat música? Encara estem amb ‘L‘estaca‘. —No ho sé. I teniu raó, eh. No m’hi havia parat a pensar. Potser és la relació del nostre país amb la música. Molt peculiar. La considerem menor. —Vau anar a Madrid a presentar el disc, he vist. I què, el procés? Us ho van demanar? —No. —Teniu sort, amb això. Sou un maleit independentista però us respecten. —Sí, però per què? Doncs perquè quan apareixem nosaltres jo era molt crític amb aquesta barreja del rock català i la política. Vaig trobar que no parlava bé ni de la nostra política ni de la nostra música. Tot i que crec que era una fase necessària de la música popular del nostre país. Per què? Perquè el gran referent era la Nova Cançó, que era eminentment polititzada. Però ja vivíem en la democràcia. I que cada grup que cantés en català hagués de veure banderes de Catalunya era una mica absurd. Era pensar que si cantes has de voler dir alguna cosa políticament. Jo no m’hi sentia gaire bé. I creia que els crítics amb això tenien força raó. Alhora, al cap de molts anys de carrera, de marcar que la nostra música no només es pugui llegir en clau política, arriba el 15-M. I tornem a rebre preguntes com la teva primera: la militància política i això. I la mateixa gent que era crítica amb la militància política dels independentistes, ara la reclamaven…. per al 15-M. Els que t’havien aplaudit per no mullar-te amb el rock català, ara notaves pressió per tal que et mullessis amb el 15-M. I jo, saps què, els diria a tots dos igual: fes-les tu, aquestes cançons. I a veure què. —I mira que ho arribeu a fer, de parlar de política. —De consciència, en tinc, sí. Però hi ha moltes maneres de parlar-ne, i de viure-la.

Summary: David Carabén: ‘Per primera vegada no m’he amagat del meu jo’


Som als metres finals de la cursa. Els últims cent metres? No, els últims vint-i-cinc, diu Jordi Turull, president del grup de Junts pel Sí al Parlament de Catalunya. Ell coneix de primera mà de l’estat de negociació amb la CUP, tant del pressupost com del procés cap al referèndum. En aquesta entrevista, Turull assegura que té prou informació sobre com es desenvolupen les converses a porta tancada entre Junts pel Sí i la CUP per a declarar-se optimista i afirmar amb rotunditat: ‘Es votarà, perquè l’estat espanyol quedarà desbordat, i no podrà encarar tants fronts.’ Revela que en pocs dies hi haurà novetats sobre el mètode per a activar el procés constituent, i demana a uns i altres que tinguin ‘mentalitat de conflicte’. Perquè ‘no som conscients de què ens caurà a sobre per part de l’estat espanyol’. —L’acord amb la CUP per al pressupost és avui més a prop que no pas fa unes setmanes? —Una cosa és la negociació del pressupost, que és instrumental. Però la CUP i Junts pel Sí som conscients de com ho tenim i com ho tindrem tot a punt per a fer el referèndum. No ens hem d’entrebancar per a arribar a aquest objectiu per un pressupost instrumental. —Però sou optimista sobre el pressupost? —Sóc optimista que s’imposarà el sentit de transcendència en una situació com l’actual. —Veieu la CUP amb aquest sentit de transcendència? —Tots hem millorat el to. I ara som no pas en els darrers cent metres, sinó en els darrers vint-i-cinc metres d’aquest camí que ens vam proposar. El to és cada vegada més bo; la rebotiga amb la CUP funciona molt bé. De vegades no ens agradem en l’aparador, però ho millorem. Perquè estem convençuts que per a assolir l’objectiu ens hem d’agradar tots setanta-dos diputats; és quan generem més confiança a la gent. El meu adversari no és la CUP. —I quan us heu agradat més? —Per exemple, amb la llei de transitorietat jurídica, amb un to molt positiu i un gran rigor jurídic. Ho hem fet des de la rebotiga, és cert, però hem acomplert uns deures que ens havíem imposat. Aquesta rebotiga amb la CUP funciona molt bé, i segurament hem de millorar l’aparador. —Dieu que la CUP i Junts pel Sí i la CUP no sou adversaris. Però declaracions com les d’Anna Gabriel a Pablo Iglesias dient que els voleu destruir no expressen això. —No vull justificar les declaracions que va fer perquè no són certes, i ho sap tothom. Però cada moment que ens podem haver entrebancat s’imposa el sentit de transcendència. Aquesta vegada la gent no valorarà qui ha estat més valent que qui; ens valorarà només per si ho hem aconseguit o no. Ara no compta quina ideologia guanya. —Compta guanyar la independència en primer lloc. —Exacte. —Això ho veu clar tothom dins de Junts pel Sí i de la CUP? —Sí. Cadascú pot defensar el seu model. Però la gent ens demana que avancem. Per fer efectives les causes més justes a Catalunya cal tenir tots els instruments d’un estat. Seria molt diferent discutir el pressupost si no fóssim víctimes de l’espoliació de 15.000 milions d’euros. I si pensem que el problema d’ingressos és en la pressió fiscal ens equivoquem. El problema d’ingressos es diu espoliació fiscal, i això la CUP també ho sap. —Què us sembla la proposta d’apujada d’imposts que ha presentat la CUP? Hi ha marge d’acord? —No podem pretendre que en la discussió d’un pressupost canviem un model tributari, perquè la capacitat normativa que tenim és molt escassa i quan utilitzem alguna part que nosaltres considerem que hi tenim tot el dret, com va ser l’impost de dipòsits bancaris, l’estat ens el suspèn. Hem de fer possible de saltar la tanca perquè tinguem plena capacitat normativa. Després la CUP, legítimament, defensarà el seu model tributari i cada força política defensarà el seu. —Hi ha massa interferència dels partits en la negociació? —Ens hem d’abstreure del soroll. Hem de saber quina posició té cadascú, però no fer-nos-hi mal. En aquests mesos que vénen hem de tenir molta més mentalitat de conflicte. De conflicte en positiu. Si l’estat espanyol infon el dubte entre nosaltres, voldrà dir que ens han pres la mida. I hem de ser conscients que cada vegada que hi ha una expressió en un discurs, que hi ha una xerrada, hi haurà molta gent i amb molt poder mediàtic interessada a magnificar tot allò que sigui la diferència entre Junts pel Sí i la CUP. O en som conscients o haurem de passar moltes proves d’estrès d’aquí al dia del referèndum. I és un estrès que ens podem estalviar. —Aquest missatge l’adreceu tant a la CUP com a Junts pel Sí? —Va adreçat a tothom, començant per mi. Em vaig imposant aquesta mentalitat, en el sentit que no em deixo atabalar pel que digui segons quina portada de diari. Si la CUP fa una conferència de cinquanta minuts, què en destacaran? Doncs aquells tres minuts que resulta que entren en contradicció amb Junts pel Sí. A hores d’ara no som conscients de què acabarem fent en poc temps i de què ens caurà a sobre per part d’aquests que volen que això fracassi. La meva experiència és que el dia a dia amb la CUP ens cohesiona molt més per a l’objectiu final. Això si no perdem el sentit de transcendència i no ens discutim per les engrunes. —Però aquestes engrunes poden fer estimbar el procés? La CUP lamenta que repetiu: o pressupost o eleccions. —Quines garanties donaràs a la gent, quina confiança, si amb una cosa petita t’hi entrebanques? Si s’entrebanquen en un pressupost, que és instrumental, qui assegura que assoliran la independència? Hi va haver el no al pressupost el juny passat, no ens vam agradar els setanta-dos diputats. Vam reiniciar i vam restablir la cadena de confiança. I a partir de la qüestió de confiança i el debat de política general tot allò que ens hem anat marcant ho hem anat fent. La cosa important és la rebotiga, hi insisteixo, i us puc acreditar que funciona bé la preparació del que farem. —Les sensacions entre JxSí i la CUP són més bones que el mes de juny? —Tenim molt més rodatge, ens coneixem més. I tenim molt més a prop l’objectiu; som en un compte enrere. Al juny no hi havia data, hi havia un compromís de divuit mesos. Ara sabem que hi ha un topall que és el setembre. I d’aquí al setembre hi ha quatre dies. Aquesta rebotiga està al cas del que es fa. En la conferència de la setmana passada la CUP reconeixia que es treballava en tot l’àmbit operatiu i logístic per fer el referèndum amb totes les garanties. Fotografia: Albert Salamé. —Però també deien que el procés constituent era verd. D’aquí al dia 28, quan la CUP decideixi el sentit del vot, hi haurà cap novetat? —En procés constituent s’ha fet molta feina: una comissió en què es va escoltar molta gent, se’n van extreure unes conclusions, després vam arribar a un acord en el debat de política general i amb la CUP ens hem submergit en el mètode. I jo crec que el mètode es pot haver concretat en molt poc temps. —Abans no s’acabi el mes? —Jo crec que sí. S’ha avançat i s’ha fet molta feina. Potser uns i altres no hem compartit tota la informació. Hem parlat de com fer-ho operatiu, i estic segur que abans de quinze dies ens hi haurem posat d’acord. D’aquí al referèndum hem de donar la garantia a la gent que l’endemà del referèndum, si guanya el sí, ja sabrà quina dinàmica hi haurà de procés constituent per a debatre el model que vulgui. —El mètode quin pot ser? Un organisme vinculat al govern? —Hi ha diverses vies de què parlem per veure quina és la més pragmàtica. Ho hem de fer de tal manera que l’estat no ens empipi cada cinc minuts impugnant per aquí i per allà. Es pot fer la combinació d’una part operativa que estigui en el govern i una altra part que hi doni suport i assessorament que no sigui governamental. Ho acabem de detallar. Per la fórmula del procés constituent no ens entrabancarem, n’estic segur. —La CUP demanava més concreció en la data del referèndum. —La data la decidirem plegats, i hem de trobar el moment oportú. Això ho saben. Creiem que en aquest moment, amb tota la pressió que hi ha, la data s’ha de situar en un moment estratègic. Ara hi ha un màxim, que és el setembre. —És possible que s’hagi d’avançar? —Pot haver-hi factors que ho desencadenin, però dependrà molt de la reacció violenta maquillada judicialment que tingui l’estat aquests mesos vinents. Com més aviat millor hem de tenir tota l’operativa a punt. —Aquesta operativa la teniu verda? —No, no. Hi anem treballant molt. Si l’estat ens diu que sí, hem de poder dir ‘doncs la setmana que ve o d’aquí a quinzes dies ja el podem convocar’. I si l’estat ens diu que no hem de posar la data i hem de decidir quan es fa. —Però l’estat ja ha dit que no. —Ha dit que no al president, a setanta-dos diputats, en nota de premsa, en conferència de premsa… Però la feina que fa ara la comissió de vuit persones és perquè ho tornin a veure, perquè la comunitat internacional torni a veure que aquí hi ha una voluntat absolutament transversal i majoritària. —Es farà un manifest, un document…? —La forma com es traslladarà tot això a l’estat no s’ha acordat encara. Hi ha moltes possibilitats, i acordarem la manera més eficaç i solemne. Direm: ho hem intentat tot. I quan tinguem el no per resposta, passarem a l’altre referèndum. —En l’operativa del referèndum, com podreu donar garanties als funcionaris en l’organització, perquè no se sentin amenaçats? —Nosaltres transitarem de llei a llei, i la llei de transitorietat ha de donar tota aquesta seguretat. D’això, tothom en parla però ningú no ho ha llegit bé. La gent dóna per fet que hi ha d’haver no sé quants funcionaris cobrint no sé quants llocs i la llei no diu enlloc que hagin de ser funcionaris. —Voluntaris? —No parlem de voluntaris. Només dic una cosa: tothom ha de tenir la tranquil·litat que ningú no se sentirà violentat ni perjudicat quan hi hagi el referèndum. No en donem més pistes, no serem ingenus. Ho hem estudiat molt. Quan el president diu referèndum o referèndum és perquè abans s’ha mirat tot. Aquí es votarà. Es votarà, segur. Perquè l’estat quedarà desbordat i no podrà encarar tants fronts. I tot es farà bé i seguint les recomanacions internacionals. Hi hem posat rigor. —Santamaría deia que ho impedirien. —Ells van repetint que no es votarà, i nosaltres com que ho hem de preparar bé anem aguantant. Però hi haurà un punt que es trobaran sobrepassats. Hi ha una cosa que no té present, l’estat espanyol. El 9-N aquest país va perdre la por i la gent va decidir que passava de ser súbdita a ser ciutadana. I quan es cridi la gent a votar i es doni aquesta seguretat jurídica a tothom, i això serà una cosa de parlament, de govern, d’ajuntaments, i de centenars de milers de ciutadans, l’estat quedarà absolutament desbordat. —Quan es passi al referèndum no acordat una part dels suports del Pacte pel Referèndum pot caure. No es perdrà força? —Jo vull confiar en el compromís democràtic de tothom. Parlem del fet que la gent voti. Evidentment, amb efectes vinculants. Al contrari, molta gent que ara no és independentista quan vegi que s’ha intentat tot i que es manté l’immobilisme entrarà per la via del sí a la independència per dir que aquest estat tan demofòbic no interessa. El no de l’estat pot tenir un efecte multiplicador per a tenir més gent a favor de la independència. Fotografia: Albert Salamé. —Els líders polítics de CSQP i dels comuns no van en aquesta línia. —Qui vota és la gent. S’equivoca qui en comptes de fer costat a la majoria del parlament que vol votar fa costat als agutzils del Tribunal Constitucional i pensa així que la gent que els ha votat els seguirà. Se’ls pot veure el llautó. CSQP proposa al món dels comuns de fer una revolta democràtica amb permís. I amb permís de l’autoritat pertinent, espanyola, és clar. I les revoltes amb permís no existeixen. Els comuns hauran de decidir si són multiplicadors de la democràcia o són cavalls de Troia. Perquè per a molts unionistes són la seva esperança. I jo confio que per tradició acabaran fent costat als qui defensem la democràcia. —Sembla que CSQP us tregui de polleguera. —No és pas que em treguin de polleguera. Però no pot ser que gent que basa el seu discurs en la revolució i a canviar-ho tot, amb la revolta més gran que pot viure aquest país, pacífica i democràtica, digui que ha de ser amb permís. Perquè aleshores enganyen tot l’altre discurs. Qui es presenta davant la societat com el més revolucionari, quan arriba el moment de transformar les coses de veritat és qui posa més el fre de mà. Però la gran esperança dels unionistes de l’estat no serà allò que facin el PP o Ciutadans a Catalunya, o el que faci el PSC, sinó que una força que sempre s’ha distingit per haver defensat en èpoques complicades la democràcia (quan el PSUC) hi posin ara el fre de mà.

Summary: Jordi Turull: ‘El to amb la CUP és cada vegada més bo’


La xiulada a l’himne espanyol a la final de Copa s’ha fet sentir malgrat la potència dels altaveus del Vicente Calderón. Però molts usuaris a les xarxes han expressat la indignació pel fet que la realització televisiva només hagués ensenyat les imatges de la llotja, amb els reis espanyols, i imatges de prop dels afeccionats del Sevilla fent onejar banderes espanyoles. Ni una imatge de la graderia on hi ha els afeccionats del Barça. Les imatges d’aquesta realització són les que es veuen a totes les televisions del món que ofereixen el partit. A TV3 han advertit just abans de l’himne que la realització no era pas seva. Qui n’és el responsable? Doncs l’empresa Mediaset, propietària de Cuatro i de Telecinco, que també emet el partit. Concretament, la responsable directa de la realització va ser la productora Supersport, participada per Mediaset en un 30%. Supersport també es participada per Producciones Mandarina (que produeix nombrosos programes d’entreteniment per als canals de Mediaset) i els periodistes J.J. Santos i Manu Carreño, dues de les cares més conegudes tant de Telecinco com de Cuatro. De fet, Supersport és responsable de la majoria de retransmissions esportives del holding Mediaset España, i produeix, entre més coses, Informativos Telecinco, Deportes Cuatro, i les emissionde Moto GP. Vegeu com han ensenyat a Telecinco el moment de la xiulada a l’himne d’Espanya: No ha estat únicament durant l’himne, sinó que en el decurs del partit la realització també ha amagat els afeccionats del Barça amb estelades. I TV3, que també oferia en directe el partit, no ha pogut intervenir en aquesta realització: només tenia l’opció de triar entre l’espanyol i l’anglès en els elements gràfics que hi apareixien. I va optar per l’anglès. Però no era pas responsable de les imatges que s’oferien durant el partit. Tant el Barça com el Sevilla ja es van queixar de Mediaset i de la Federació Espanyola de Futbol, corresponsables de l’organització de la final, de l’horari establert per al partit, les 21.30. Els clubs volien que fos més d’hora, entre les sis i les set de la tarda, però Mediaset es va negar fins i tot a parlar-ne. Ací podeu veure vídeos de la xiulada a l’himne espanyol des de la graderia.

Summary: Mediaset, responsable de la realització de televisió que ha amagat les estelades i els afeccionats del Barça


La situació excepcional que viu el país ha deixat molta gent desorientada. Els plans d’alçar la República després de proclamar-la han quedat frenats per una ofensiva repressiva molt forta de l’estat espanyol que ha portat mig govern i els dos líders de les entitats cíviques a la presó i mig govern a l’exili amb el president Puigdemont al capdavant. La convocatòria imposada d’unes eleccions el 21 de desembre ha trastocat també els plans dels partits, que corren a resituar-se en un nou debat sobre la necessitat d’anar plegats o per separat. En parlem amb el portaveu d’ERC, Sergi Sabrià, que explica també les raons per les quals es va optar per no defensar la República proclamada des de les institucions. —També la presidenta Forcadell ha acabat passant per la presó. Fins on pot arribar aquesta ofensiva judicial? —Cada vegada que hem descartat alguna hipòtesi perquè ens semblava impossible, perquè ens pensàvem que aquells límits no els podrien traspassar, ens hem equivocat. Per tant, és difícil de respondre fins on poden arribar. Perquè l’experiència ens diu que semblen no tenir límits. Vam pensar que no veuríem uns guàrdies civils arrencant urnes de les mans d’una senyora gran. I ho vam veure. Vam pensar que no veuríem els nostres polítics entrant a la presó. I ens vam equivocar. Per tant, no podem fixar un límit perquè ens podríem tornar a equivocar. —I quina és la solució per a frenar aquesta situació? No ens hi podem pas acostumar… —Tots hem entès –i potser hem sorprès l’estat espanyol– que l’oportunitat més ferma que tenim ara és capgirar les eleccions il·legítimes i il·legals del 21 de desembre. L’estat espanyol les convocava per girar la situació i que fóssim nosaltres qui poséssim problemes a les urnes, per deixar els locals electorals des dels municipis… La millor solució que tenim és tornar-los a guanyar una altra vegada. Que en aquest espai de temps algú pugui pensar que ens han guanyat o humiliat, pot ser. Però hem de ser capaços de demostrar que continuem essent més i molt més demòcrates i, que si ens posem les urnes, les farem servir sempre que n’hi hagi. Tothom va reaccionar molt bé i molt de pressa, malgrat que les primeres hores tots vam tenir dubtes de com calia reaccionar. Cada vegada que hem descartat una hipòtesi per impossible, ens hem equivocat —Les ganes de fer una altra cosa eren molt grans, suposo. —Segurament, allò que ens venia més de gust d’entrada era fer una altra cosa. Però tothom va arribar a la mateixa conclusió. Perquè nosaltres som els qui estimem les urnes i els qui volem decidir sempre que es pugui. Precisament, en aquest procés hem avançat més a poc a poc perquè ens semblava que era més interessant passar sempre per les urnes. I ara la tornem a encertar. Això no farà que automàticament els presos polítics surtin de la presó. Però és l’arma més potent que tenim ara mateix. Cal tornar a demostrar al món i a l’Europa que no ha respost com esperàvem que nosaltres continuem essent majoria. Els qui estem a favor de la República hem de tornar a guanyar. —Per què no es va defensar, des de les institucions, la República proclamada? —Molta gent pot tenir la sensació que no hi havia cap pla. I això ho sentim, ho veiem i ho llegim aquests dies. En vaig poder parlar amb Oriol Junqueras, però crec que també ho ha explicat molt bé el president des de Brussel·les: quan veus aquest estat espanyol capaç de tot i quan estàs decidit que la teva tan sols pot ser una via pacífica i democràtica, i no estàs disposat a traspassar aquesta línia, el millor que pots fer és no forçar la situació. Entenc que pot ser una decisió difícil de prendre, però és una línia que nosaltres no podem creuar. El nostre moviment és pacífic i no podem posar en risc els ciutadans més enllà del que va passar l’1 d’octubre. Des del palau, ho vam patir molt, tot allò. Teníem la responsabilitat política, però era la gent qui ho defensava amb els seus cossos quan l’atonyinaven. Ara teníem la sensació, la certesa i les dades que indicaven que tot això podia anar més enllà. I la decisió correcta és la que es va prendre. —Més enllà de la violència, la decisió és el resultat de no tenir la capacitat econòmica de controlar l’administració? —El 155 s’aplica des de fa molt temps. Molt temps. A poc a poc, hem anat perdent el control sobre la capacitat de decidir. Les factures havien d’estar totes autoritzades pel govern espanyol. També és cert que les moltes coses que havíem preparat i els molts anys de feina acumulada per fer la transició entre l’1 d’octubre, el 27 d’octubre i l’endemà, van quedar avortats en bona part pel que va passar el 20 de setembre, amb l’operació i les detencions. Allò va ser un cop dur amb una afectació important. És cert que teníem moltes dificultats per a executar la decisió que es va prendre el 27 d’octubre en aplicació de l’1-O. Ningú no les havia amagades mai, les dificultats per a controlar el territori. Aquesta era una dificultat sabuda, però les últimes setmanes se n’hi van afegir unes quantes més. Insisteixo que, per mi, la raó definitiva per a prendre el camí que s’ha pres és la que he dit al principi: l’amenaça de la violència greu. Fotografia d’Albert Salamé —El dubte, quan sents tot això, és si en algun moment es donaran les condicions per a fer el pas. L’estat espanyol ja sap que l’amenaça violenta funciona i també sap com impedir que es pugui tenir el control efectiu del territori… —Per això és tan decisiu el 21 de desembre. La cosa que hem sentit dir més vegades a l’estat espanyol és que això s’ha acabat. Ho hem sentit moltes vegades. És la seva frase preferida. Però cada vegada hem anat més lluny. Fins a la declaració d’independència del 27 d’octubre. Si hem demostrat alguna cosa, és una gran capacitat de resistència o resiliència. Som molt forts. Si es pensen que amb l’amenaça permanent d’una violència que nosaltres continuem pensant que Europa no hauria de permetre, que amb l’amenaça del 155, ens faran desdir, estan equivocats. Nosaltres continuarem treballant per l’objectiu, que és el desplegament de la República. Si algú pensa que amb la victòria del 21-D els reconeixements europeus seran immediats, s’equivoca. No serà així. Però la nostra posició avançarà i prendrà més avantatge. No en tinc cap dubte. —Per què dieu que la cosa va per llarg en aquesta nova etapa? Què vol dir llarg? Quant temps? —Fixar dates no ens ha ajudat gaire, en general. Algunes vegades ens hem posat la soga al coll. Limitar-nos la gestió del temps ens debilita. Per tant, estic força d’acord amb tots els qui han dit que això no serà immediat. Teníem un país i unes institucions preparades per governar-se si s’aconseguia una negociació i s’arribava a alguna mena d’acord. Però això no ha passat. I hem vist quina mena d’estat tenim davant nostre. Hem après que és més fort i que està més disposat a utilitzar les eines coercitives que no ens pensàvem. Ara això ja ho sabem i té un impacte en el ritme. Però no ens resta esperança, ni voluntat ni determinació. Els qui estem a favor de la República hem de tornar a guanyar —Hi ha una gran desorientació entre la gent. També una certa incomoditat per com ha anat tot plegat d’ençà del referèndum. Què heu fet malament? —Hem de fer un mea culpa general. Tots. Nosaltres també. Aquests últims set anys, l’independentisme s’ha expressat amb un lideratge clar, una organització molt bona, un relat ben explicat, i tothom sabia què havia de fer i on érem en cada moment. Però a partir del 10 d’octubre i, sobretot, el 27, hi ha coses que grinyolen perquè el pla no era aquest. Quan es decideix de reconduir el pla, ens quedem tots plegats desorientats. També el govern escapçat, les entitats i els partits, que tarden a reorientar-se i a recuperar el discurs i l’explicació necessària. A tots ens ha costat alinear-nos. I el país és molt conscient que s’ha guanyat la possibilitat de ser un estat independent després d’haver estat molt disciplinat amb una estratègia. Des del 27 d’octubre, les instruccions no arriben i hi ha una situació de nervis en què la gent vol fer coses per a respondre les agressions de l’estat. —Per què tenim una part del govern a Brussel·les i una altra part a la presó? —Des del principi es va expressar la voluntat que uns consellers treballessin des d’aquí i el president i uns altres consellers, des de Brussel·les, mirant d’internacionalitzar el procés i demostrant que la justícia belga i l’espanyola són molt diferents. Però això va durar quaranta-vuit hores. En tot moment, els consellers van poder triar des d’on volien treballar. No sé si la situació hauria estat millor si tots haguessin anat a Brussel·les. Tot és molt complicat. I les dues situacions són molt difícils. La més extrema és ser a la presó, però la situació dels exiliats que estan permanentment a l’espera de saber què els passarà no és gens fàcil tampoc. Em sembla interessant i potent que hi hagi una part del govern que aguanti la dignitat i la legitimitat des de fora i poder-hi posar veu. Els qui estan empresonats tenen la mateixa dignitat i legitimitat, però no poden parlar i expressar-se. El cert és que el govern a l’interior ens va durar tres dies. Fotografia d’Ablert Salamé —No teniu cap dubte sobre la victòria dels partidaris de la República a les eleccions del 21-D? —Cap ni un. No podem sortir al terreny de joc amb dubtes sobre la nostra capacitat. Som majoria i aquesta majoria l’hem demostrada cada vegada que hem anat a votar. Ara volen que ho fem un dijous en lloc d’un diumenge, i així ho farem. —El president Puigdemont ha demanat de fer una candidatura transversal que integri tothom. Per què ERC no la vol? —Per què està tan mal feta aquesta pregunta? —On és l’error? —El president l’ha demanada i Esquerra proposa des del primer dia que és ‘o tots o cadascú la seva’. Per què? Perquè estem convençuts que cadascú per separat és la fórmula que electoralment funcionarà millor, perquè permet expressar tots els matisos a cada opció. Pel que fa a l’altra, a banda de demanar-la el president, Esquerra ja hi treballava abans, genera un plus d’il·lusió a una part de la població que ens obligava a explorar-ho. Hem fet un munt de reunions amb tothom. I amb tothom vol dir amb tothom. Ens hem reunit amb tothom qui hem pogut. Ens hem reunit també amb els Pirates i amb la Forcades… Amb el PDECat, la CUP, Més, etc. Hem explorat la possibilitat d’anar tots junts a una llista el 21-D. Hem de ser realistes. La llista de tots junts era un desig, però la unitat d'acció és imprescindible —Què vol dir ser realistes? —Quan no hi ha una voluntat de tots, sinó que hi ha una voluntat per parts, ja sabem quin resultat dóna. Sabem que Junts pel Sí va ser útil en un moment donat, però estem convençuts que la solució bona és que anem tots junts o tothom per separat. Així cadascú podrà anar a batallar els vots d’opcions amb qui fem frontera i que amb un front comú no optarien per opcions de defensa de la República. Hem dedicat moltes hores a parlar amb tothom de l’opció d’anar tots junts. Hauríem pogut fer un altre Junts pel Sí o un front popular amb la CUP. Però cap d’aquestes opcions no trobem que sigui òptima en la situació actual. Cadascú que defensi els seus espais i cerquem punts programàtics comuns. —Aquesta és la solució que proposeu? —En vaig poder parlar amb el president directament i ell també tenia clar que la unitat d’acció era imprescindible. La llista de tots junts era un desig, però la unitat d’acció és imprescindible. De fet, és una obligació per a tots. Tanquem bé la segona opció i treballem per rascar fins a l’últim vot. El bloc del 155 ho té molt clar, no es posen en debats d’aquests, i cada partit va a buscar els seus electors. Jo acabaria aquest debat com més aviat millor i tothom a treballar. —Voleu dir que algun dels actors imprescindibles no volia fer la llista conjunta? —Nosaltres teníem la voluntat d’explorar-ho. Per nosaltres, era un deure amb la ciutadania. I ens vam veure amb tothom. I vam deixar clar que o anàvem tots junts o cadascú per separat. No em sento gens culpable que això no hagi sortit. Hi hem dedicat molt de temps. Malgrat que estem convençuts que la fórmula de cadascú cercant el seu espai i disputant els vots amb partits que són frontera nostra en l’espai no republicà és la millor. La gent ha d’entendre que la decisió és ara entre el 155 i recuperar com a mínim el que teníem fins ara i, des d’aquí, poder reconstruir allò a què ens vam comprometre amb una victòria clara. Fotografia d’Albert Salamé —Amb el supòsit que Puigdemont encapçali una llista… —Creieu que ho farà? —No ho sé. Però en cas que sigui així, si no és la candidatura guanyadora, en quina posició quedarà el president a l’exili? —El resultat del 21-D legitimarà un altre cop el govern que va proclamar la República. El respecte de tothom pel que han fet Puigdemont i Junqueras crec que és brutal. I pensar que en tenim un a l’exili i l’altre a la presó és molt fort. Aquí ens hem de centrar en una victòria esclatant que és allò que els rehabilitarà. —La República està proclamada? —Hi ha opinions diferents en l’àmbit polític, però també entre politòlegs. Per nosaltres, hi ha una fase que s’ha acabat i ho ha fet amb la declaració d’independència. Per tant, ara en toca una de nova. I això vol dir procés constituent i desenvolupament de la República. Ara ja defensem la República i no la independència. Ara ja defensem la República i no la independència —I què s’haurà de fer el 22 de desembre si s’han guanyat les eleccions? Quin és el nou pla? —La victòria el 21 de desembre implica el reconeixement absolut del govern anterior. Per tant, és evident que hi tornarà a haver moltes sensibilitats diferents i caldrà posar-se d’acord amb què s’ha de prioritzar. La fortalesa descomunal del nostre procés d’emancipació nacional que és la transversalitat també fa més difícil el consens sobre els camins a prendre. Per això és imprescindible tenir un punt de partida comú que inclourà l’alliberament dels presos, el final del 155, i la construcció de la República. Tenir tot això pactat ajudarà a trobar punts d’acord després del 21-D. Sempre hem d’avançar amb aquesta base. —Com ha quedat Esquerra després de l’empresonament d’Oriol Junqueras? —Els valors queden igual. L’Oriol ha ensenyat moltes coses en aquesta casa. A ser un partit molt més obert, a incorporar moltes sensibilitats, a cercar una centralitat política per a fer créixer el procés. I en relació amb l’equip, ha passat allò que havia de passar. Amb tota l’esperança que en pocs dies sigui aquí entre nosaltres, però amb tots els dubtes de saber qui l’ha empresonat, ha tocat a molta gent fer un petit pas endavant. Per cobrir el seu espai, molta gent ha hagut de fer un pas endavant i qui l’ha hagut de fer més gran ha estat Marta Rovira. Tothom tenia clar que havia de ser així indiscutiblement i ella ho accepta encara que preferiria tenir l’Oriol aquí. Ella assumeix el lideratge en aquest impàs. Estem seguríssims que anirà bé.

Summary: Sergi Sabrià: ‘La idea d’un govern a l’interior ens va durar tres dies’


El govern ha presentat avui una peça fonamental per a la independència fiscal, l’Agència Tributària de Catalunya (ATC), que de primer es dedicarà a recaptar els imposts cedits per l’estat espanyol. Segons que ha informat el vice-president del govern, Oriol Junqueras, l’ATC està preparada per a recaptar 42.000 milions d’euros, és a dir, quinze vegades més de la recaptació efectiva del 2017. L’ATC obrirà dinou centres on treballaran 800 persones. El vice-president ha definit l’ATC com ‘una peça clau’ i ha assegurat que és homologable a qualsevol de les agències més avançades del món. A més, ha anunciat que tindria una unitat per a lluitar contra el frau internacional. ‘Volem que el país i la ciutadania tinguin el pressupost que es mereixen’, ha dit. També ha explicat que sense l’ATC s’havien aconseguit detectar uns 400 milions d’euros anuals de frau fiscal. El president de la Generalitat, Carles Puigdemont, ha reconegut que l’obertura de l’ATC i la transició fiscal havien topat amb dificultats lògiques. Tanmateix, ha lamentat que també hi hagués hagut traves per part dels que ‘auguraven la catàstrofe’ del sistema. ‘És una dificultat que impedeix de fer bé la feina’, ha afegit. Segons Puigdemont, l’agència ofereix tota la seguretat jurídica i informàtica als ciutadans i, per tant, no cal tenir dubtes sobre la seva operativitat: ‘Blindatge telemàtic i màximes garanties.’ I ha afegit: ‘Amb el desplegament de l’ATC posem les estructures necessàries per a fer possible la voluntat dels catalans en el referèndum de l’1 d’octubre.’ Així mateix, Puigdemont ha dit que l’agència serviria per a tenir una administració més pròxima i que reconegui el contribuent com a ciutadà. Una administració més justa i que lluiti millor contra el frau. I, finalment, una administració més eficient que permeti d’aplicar les polítiques de benestar que necessiten tots els catalans.

Summary: El govern presenta una Agència Tributària preparada per a recaptar tots els grans imposts


Els ex-diputats de la CUP Eulàlia Reguant i Antonio Baños al·legaran objecció de consciència quan declarin al jutjat d’instrucció 10 de Madrid, que els ha citat per presumpta desobediència en negar-se a testificar en el judici de l’1-O al Tribunal Suprem davant les preguntes de l’acusació popular de Vox. Reguant ha assegurat que en la seva compareixença judicial el 25 de febrer assenyalarà l’existència d’una ‘vinculació de la judicatura amb el franquisme’ i amb Vox. Coincidint amb la citació de Reguant el 25 de febrer, la CUP ha organitzat una concentració de suport a l’ex-diputada, mentre que Baños té previst de declarar el 18 de març per videoconferència –per motius laborals no pot anar-hi el primer dia, ha explicat–. Reguant ha recordat que Vox els va citar com a testimonis en el judici de Suprem i que no van voler ajudar-los, sobre el que ha argumentat que ‘acceptar aquesta ideologia discriminatòria, com expressava la defensa de Cuixart, ja marcava la impossibilitat d’obtenir justícia‘. El seu objectiu va ser i continua sent ‘mostrar com la presència de Vox no es podia entendre com una anomalia, sinó com un element més d’aquest engranatge de l’estat’, ha indicat. També ha dit que hi ha una ‘continuïtat constitucional de Franco a l’Estat’ a través dels tribunals, ha criticat que hi ha jutges que mostren el seu suport a Vox a les xarxes socials i ha posat com a exemple a què va ser cap de llista del partit a Andalusia, Francisco Serrano, sobre qui ha ressaltat que com a jutge va ser apartat per mala praxi. Després oposar-se a declarar Vox, el president de tribunal de l’1-O, Manuel Marchena, ja els va imposar una multa de 2.500 euros a cadascun –que van ser sufragats amb aportacions de ciutadans a la caixa de solidaritat–per incomplir l’obligació dels testimonis de respondre a totes les parts.

Summary: Reguant i Baños al·legaran objecció de consciència per negar-se a testificar davant Vox al Suprem


L’acord tancat entre JxCat i ERC inclou que el ple del parlament no aprovi la suspensió dels drets i deures de Carles Puigdemont i els cinc presos polítics diputats. Segons que han explicat a VilaWeb fonts coneixedores de les converses, el pacte implica usar l’aritmètica parlamentària perquè el ple no sumi la majoria absoluta necessària, d’acord amb el reglament del parlament, per a acatar la suspensió decretada pel jutge Pablo Llarena. De manera sobirana, per tant, el ple no acceptaria la suspensió dels diputats que Llarena va ordenar en aplicació de l’article 384 bis de la llei d’enjudiciament criminal. Aquesta entesa entre JxCat i ERC evita un possible trencament del govern per les discrepàncies que mantenien els dos socis sobre la manera de procedir. El president del parlament, Roger Torrent, i el vice-president primer, Josep Costa, han anunciat els grans eixos del pacte en una compareixença conjunta. JxCat i ERC han acordat que l’última decisió la prengui el ple i no pas la mesa. Això és rellevant perquèes deslliura Torrent i la resta de membres independentistes de la mesa de les conseqüències penals d’una decisió que podria ser interpretada per l’estat espanyol com una nova desobediència. Seran els diputats independentistes els qui compartiran, en el ple, la responsabilitat de la decisió final. La CUP ha insistit aquesta tarda que rebutjarà la suspensió amb els seus vots. Abans, però, s’haurà de reunir la comissió de l’estatut dels diputats, que ha d’elaborar un dictamen motivat sobre la qüestió. És aquest dictamen que se sotmetrà després al ple, que es podria fer dimarts vinent, just abans que comenci el debat de política general. Segons algunes fonts, la comissió es podria reunir divendres. Torrent encara no l’ha convocada. Si els partits independentistes fan que el ple no aprovi la suspensió dels sis diputats amenaçats per Llarena, què passarà si el Tribunal Constitucional o el mateix jutge del Tribunal Suprem impugnen o actuen judicialment contra la decisió? Aquesta és la principal incògnita que roman oberta. No es pot descartar, però, que la resposta de l’estat espanyol arribi abans. Per Ciutadans, la mateixa mesa del parlament ja pot haver desobeït amb la decisió acordada avui de convocar la comissió de l’estatut dels diputats. Per això, el grup d’Inés Arrimadas demanarà a la mesa que reconsideri la decisió i, si no ho fa, preveu de recórrer a la via penal. El president de la Generalitat, Quim Torra, ha instat l’estat espanyol a permetre aquest tràmit parlamentari. ‘No havíem quedat que no es judicialitzaria més?’, ha demanat durant la presentació del pla de govern.

Summary: Els partits independentistes impediran que el ple aprovi la suspensió dels diputats


La Secció Vuitena de l’Audiència de Barcelona ha absolt el professor de Dret Constitucional de la Universitat Pompeu Fabra (UPF) Héctor López Bofill d’un presumpte delicte d’odi per quatre tuits publicats entre el 17 de juny del 2016 i el 8 de febrer del 2017. No obstant això, l’Audiència considera que ha utilitzat ‘un llenguatge si més no censurable’ i més tenint en compte que és professor de Dret Constitucional, que és docent i pot arribar a joves alumnes, i perquè ho va emetre per una xarxa social de gran projecció. ‘L’acusat hauria de saber per la disciplina que imparteix i pels autors que llegeix, que sembrar la llavor de l’odi és perillós, com fer la distinció dels “uns” i els “altres” mostrant subliminalment que els ‘del davant’ ni tan sols es donen compte que són de pitjor condició pel fet de no estar ‘del seu costat’, argumenta la sentència. L’Audiència, en la seva sentència, s’inclina per l’absolució en tenir dubtes de si els comentaris són un delicte d’odi o s’inscriuen en el dret a la llibertat d’expressió, ‘davant del dubte raonable que li sorgeix de si estem a un costat o a l’altre de la fina línia vermella’. No obstant això, afirma que ‘la qualificació professional de l’acusat, el mitjà utilitzat per projectar les seves idees (Twitter) i el llenguatge utilitzat, amb referència a morts i testosterona alta que implica ús de la violència, són circumstàncies que agreugen la conducta’. Segons la sentència, López Bofill va manifestar en l’acte del judici oral que en cap cas no va escriure els tuits des del sentiment d’odi cap a ningú.

Summary: L’Audiència de Barcelona absol Héctor López Bofill d’un presumpte delicte d’odi


La batllessa de Barcelona, Ada Colau, diu que respecta que els responsables del Banc Expropiat no vulguin parlar amb l’administració i proposa que ho facin amb les associacions de veïns per intentar resoldre el conflicte. En declaracions a ‘El Matí de Catalunya Ràdio’, la batllessa ha detallat que l’Ajuntament de Barcelona s’ha ofert ‘per donar continuïtat a les activitats del Banc Expropiat’ però ha reconegut que ‘és difícil si no volen contacte amb administració’. A més, ha afegit que el consistori no vol ‘tenir locals buits per motius especulatius igual que passa amb els pisos’. Colau ha reconegut que durant les tres últimes nits en aquest barri ‘no hi ha hagut proporció perquè hi ha hagut uns incidents terribles que estan escandalitzant el veïnat’. Amb tot, ha volgut ser ‘prudent’ en les seves afirmacions, ha dit que els Mossos tenen el ‘suport’ de l’ajuntament i ha defensat que ‘cal una actuació policial’ per evitar aldarulls com els dels darrers dies. La batllessa de Barcelona ha assegurat que confia que els Mossos hagin actuat amb proporcionalitat durant les tres últimes nits, però ha matisat que si es demostra que no ha estat així caldrà ‘actuar’ pel bé del cos policíac. Colau ha remarcat que els incidents que s’han registrat en el barri de Gràcia els últims dies han estat fets per ‘persones concretes’. ‘No vull estendre’ls a tot el col·lectiu que ha fet activitats cinc anys’, ha recalcat.

Summary: Colau proposa que les associacions de veïns facin d’interlocutores entre l’administració i el Banc Expropiat


El mot italià ‘fratelli’ vol dir ‘germans’. També dóna nom a molts restaurants de cuina italiana instal·lats a moltes ciutats del món. En aquests restaurants, no s’hi menja pas més bé que en uns altres ni tenen un tracte més delicat ni s’hi parla un dialecte napolità més autèntic. Però hi ha un Fratelli a Barcelona que té la particularitat d’acollir, de tant en tant, el sopar d’uns comensals prou especials: són una colla d’escriptors que entre un plat d’antipasto i un d’espaguetis comparteixen lectures i xafarderies del sector literari, angúnies i complicitats, projectes i misèries periodístiques (una part es guanyen la vida fent de periodistes). Fan servir l’humor i la ironia, a la vida i a la literatura, són lectors i autors de llibres de Labreu, i són habituals dels actes poètics de L’Horiginal. La colla del Fratelli, que així els acabem de batejar, són: Albert Forns, Anna Ballbona, Miquel Adam i Jordi Nopca. Des d’avui hem convertit aquesta colla en l’origen d’una generació literària, nascuda a principi del 1980 i que ara ronden la trentena. Perquè Forns i Ballbona s’han convertit en guanyador i finalista, respectivament, del primer premi Anagrama de novel·la en català. És una fita. Alhora, Miquel Adam fa pocs mesos que ha presentat la seva primera obra, l’aplec de contes ‘Torero d’hivern’ (Edicions de 1984) i Jordi Nopca ha publicat el segon llibre, els contes ‘Puja a casa’ (premi Documenta, L’Altra Editorial), després de la novel·la ‘El talent’. Albert Forns i Anna Ballbona inauguren generació literària, la «colla del Fratelli». © Montserrat Serra Albert Forns ha guanyat el primer premi Anagrama de novel·la en català amb ‘Jambalaia’, que és la seva segona novel·la, després de la celebrada ‘Albert Serra (la novel·la no el cineasta)’, premi Documenta 2013 i publicada per Empúries. En aquesta segona obra, dotada amb sis mil euros, Forns crea un narrador sense nom, que és el seu ‘alter ego’, i que narra les vicissituds de la segona novel·la, les inseguretats, angoixes i obsessions que se li desperten en el procés d’escriptura. Però la novel·la és moltes coses més: ‘Jambalaia’ és ambientada als Estats Units, concretament a Montauk, un poblet de pescadors de l’estat de Nova York. Fora de les hores d’escriptura, aquest narrador de ficció es dedica a observar l’obesitat de bona part de la ciutadania americana i més hàbits de consum; explica la invasió de surfistes despietats a les costes d’aquest poble (que recorda la invasió de turistes de la Barceloneta, diu Forns). I dels moments d’avorriment d’aquest autor, fins i tot se n’extreu un tractat sobre la masturbació. Però, a més, resulta que a Montauk hi ha The Edward Albee Foundation, la residència per a escriptors i artistes visuals que va fundar aquest dramaturg, autor de ‘Qui té por de Virgínia Woolf?’. El narrador recrea enginyosos diàlegs del veterà Albee amb escriptors més joves. Tot plegat, un mosaic de fragments que acaben encaixant, explica Albert Forns, que reconeix que en aquesta segona novel·la tenia la intenció de crear més ficció que no en la primera: ‘Jo només sabia parlar de mi i en aquest llibre els meus esforços s’han encaminat a inventar, tot i que hi ha molt d’allò viscut , encara. I el títol, “Jambalaia”, remet a aquesta fragmentació que acaba fent un tot, perquè la jambalaia és una mena d’arròs a la cassola picant, on es posa tot allò que trobes a la nevera.’ La primera obra d’Anna Ballbona, ‘Joyce i les gallines’, ha estat la finalista del premi. Les bases no el preveien pas, un finalista, però la qualitat i la singularitat de l’obra la n’han fet mereixedora, segons el jurat. També és una novel·la fragmentada, que discorre per moltes històries a través de les vivències reals i mentals de la Dora, una periodista que viu en un poble del Vallès Oriental i que cada dia agafa el tren per baixar a Barcelona, on treballa fent informació local. Segons Ballbona, ‘Joyce i les gallines’ apel·la a dos mons, un de més intel·lectual i un altre de més real, situat a la ruralia, que és la perifèria. La periodista, fastiguejada de les rutines de l’ofici, sovint absurdes, té una revelació durant un viatge a Dublín, relacionada amb Joyce i les gallines. Aleshores, comença a fer accions singulars per canviar un munt de coses que es fan passar per normals (comportaments polítics, quotidians, periodístics…) i que de normals no en tenen res. La Dora les identifica per subvertir-les. I d’aquesta manera la novel·la és travessada per l’eix de l’absurd. En aquest joc de fragments, els viatges amb tren tenen un paper significatiu; la protagonista fa una teoria gallinàcia de ‘Ulisses’; utilitza l’art de carrer de Banksy; apareix Dovlàtov; i fins i tot hi ha una cavalcada de Reis vista per la periodista que n’ha d’informar. Anna Ballbona explica que el punt de partida de la novel·la és el llibre ‘L’ofici de viure’ de Pavese: la periodista comença a llegir-lo durant un trajecte amb tren, però ha de parar perquè queda abduïda per una conversa que tenen uns malalts mentals que tornen d’una sessió de teràpia. I hi ha un moment que la periodista té la necessitat de fer un acte simbòlic d’enterrament del cànon. Així, doncs, com si es tractés de l’enterrament de la sardina, ella enterra ‘L’ofici de viure’. Les obres i la vida d’Albert Forns i Anna Ballbona tenen un munt de similituds: tots dos són nascuts al Vallès Oriental, a pocs quilòmetres de distància. Entre tots dos només hi ha dos anys de diferència. Són amics. Tots dos van passar per la residència d’escriptors del nord de l’estat de Nova York, Ledig House. Tots dos fan servir l’humor, o més aviat la ironia. Tots dos ultrapassen els gèneres i fraccionen les històries per construir les novel·les… Això sí: cada un a la seva manera, amb el seu estil i personalitat. Forns fa entrar en joc diverses disciplines artístiques, Ballbona és forta amb la llengua. I tots dos han assegurat que el catàleg d’Anagrama els havia aportat una certa educació sentimental, amb referents importants com ara Enrique Vila-Matas. Tanmateix, Albert Forns ha fet una crítica a l’editor Jordi Herralde, que no s’hagi decidit a apostar pels escriptors catalans fins ara.

Summary: El Premi Anagrama i la ‘colla del Fratelli’


Un grup parlamentari propi al congrés espanyol i liderat per Compromís. Aquesta és la condició principal que dirigents de la coalició valencianista destacats recorden que hi ha damunt la taula a l’hora d’arribar a un possible acord amb Podem per a les eleccions espanyoles. Avui hi ha una reunió de l’executiva de Compromís que examinarà les condicions per a arribar a un pacte amb Podem, i de moment les condicions que posen són ben clares, però Podem no les accepta pas totes. Si més no d’entrada: el secretari general de la formació al País Valencià, Antonio Montiel, demana que Podem es quedi el nom de la marca electoral, a canvi de cedir a la demanda de Compromís de disposar de grup parlamentari propi al congrés. El coportaveu de Compromís i president de les Corts, Enric Morera, ha explicat a VilaWeb que, si el nom de Compromís no fos predominant a la marca electoral que arribessin a pactar amb Podem, la via valencianista que volien reforçar amb vista als comicis espanyols restaria debilitada. ‘Açò dificultaria la via valencianista’, ha dit Morera, que ha recordat que havia de ser el conjunt de la coalició qui s’acabés pronunciant sobre la necessitat d’un pacte amb Podem. I sobre les condicions. El diputat de Compromís al congrés espanyol, Joan Baldoví, deia ahir a Alacant que a la denominació Compromís-Podem o Podem-Compromís ‘l’ordre dels factors sí que importava’. De fet, Baldoví deixava clares les condicions de Compromís per a pactar en aquesta entrevista recent a VilaWeb. Per començar, ‘una coalició legalitzada a València, és a dir, al marge de Podem; que hi haja un grup valencià al congrés; que tinga una agenda valenciana, i que la lidere un valencianista’. I n’afegia una més, relativa justament al nom: ‘En el cas que hipotèticament hi haguera finalment alguna mena de coalició, Compromís hi hauria d’anar al davant’. En canvi, Montiel ho veu d’una altra manera. Segons declaracions que destaca Las Provincias, ‘són unes eleccions generals i nosaltres som un partit amb implantació estatal, i seria lògic que el nostre nom anés en primera posició. Però açò no serà cap inconvenient. Trobarem la fórmula’.

Summary: Compromís vol fer valer el seu nom en la possible marca electoral amb Podem


El país batega, i els llibres són un reflex d’aquest batec en tots els àmbits, tant polític, com social, cultural i econòmic. El món de la sardana mira molt més enllà del seu entorn i s’obre a debatre i explorar qüestions que afecten la societat des de diversos punts de vista. És per això que la Confederació Sardanista de Catalunya ha organitzat, en el marc de la festa de les lletres de Sant Jordi, un abril ple de presentacions literàries per tal de conèixer novetats editorials tant relacionades amb la sardana com amb el moment que viu Catalunya. La Casa de la Sardana (carrer del Pou de la Figuera, 15, Barcelona) acollirà sis presentacions de llibres, la majoria a les 19h, amb els seus autors. Jesús Ventura és l’encarregat de donar el tret de sortida a aquesta marató dilluns 9 d’abril, amb un volum recopilatori de la relació entre la sardana i la capital catalana, que va editar-se amb motiu de Barcelona com a Capital de la Sardana. Llegeix la notícia sencera a Tornaveu, fent clic aquí.

Summary: Marató de presentacions de llibres a la Casa de la Sardana


La vice-presidenta de la Generalitat, Mónica Oltra, ha rebut avui les víctimes que van patir les agressions feixistes de la manifestació del Nou d’Octubre a València. Oltra ha assegurat que van ser brutalment agredides per ultres d’extrema dreta: ‘L’extrema dreta i el feixisme s’estan organitzant per a atacar la diversitat’, ha dit. ‘Davant d’aquesta situació, els poders públics ens comprometem amb una societat plural i diversa, on la gent tinga el dret a pensar el que vulga, a estimar com vulga i a expressar-se de la manera que considere oportuna, sense que ningú l’agredesca ni el moleste per a ell’, ha insistit. Oltra ha apel·lat a la unitat de la societat democràtica davant del fenomen de l’extrema dreta. Ha denunciat que a Europa l’extrema dreta estigui avançant de manera alarmant en l’àmbit polític i electoral. ‘Aquí hi ha una societat democràtica on tothom hi cap. I el que no cap són els feixismes i aquells que els alimenten i els donen ales’, ha sentenciat.

Summary: Oltra rep les víctimes de les agressions del Nou d’Octubre i denuncia l’avenç del feixisme