El 16 de febrer l’ex-cap de la policia Eugenio Pino, va declarar davant el jutge de l’audiència espanyola José de la Mata. En aquella declaració no va aclarir l’origen del llapis de memòria amb informació sobre la família Pujol en què es va basar la investigació. Va arribar a irritar la sala amb la vaguetat i les contradiccions en les seves respostes, segons que es desprèn dels enregistraments que publica la Cadena Ser. Aquest és un dels aspectes que vol esbrinar el jutge per tal de donar validesa o no a les proves, arran de la sospita que van ser robades. Si fos així, no es podrien aportar a la causa. Per exemple, en la pregunta del jutge perquè concreti quan fou lliurat el llapis de memòria a la policia, Pino respon primer ells, després que va ser un matí però que el va tornar i, finalment, que ‘fer una elucubració  seria extemporani’. Pino va ser número 3 del Ministeri d’Interior espanyol durant més de quatre anys i considerat responsable d’informes contra dirigents sobiranistes, com el que fa referència al compte fals de l’ex-batlle de Barcelona Xavier Trias a Suïssa. En la declaració del mes passat també va dir al jutge, al fiscal i a l’advocat de l’estat que tenia un defecte: donar les coses per suposades. I va apel·lar a la seva ‘imaginació poderosa com a policia’ quan va donar per fet que el lliurament l’havia fet un detectiu de Método 3. Així mateix, tot i que temps enrere havia assegurat per escrit que Jordi Pujol havia abonat 700.000 euros a l’agència de detectius per la informació inclosa en el llapis, ara va dir que era un rumor. Quan l’advocat de l’estat li demana per què havia anat a declarar en seu judicial si no podia oferir respostes concretes, Pino respon que ho feia per ‘l’enyorança d’un jubilat’. El jutge va posar l’informe en quarantena perquè no quedava clar l’origen del dispositiu electrònic. De la Mata també va citar el comissari Marcelino Martín Blas, ex-responsable d’Afers Interns de la Policia, i dos representants de l’empresa de detectius Método 3, que presumptament van facilitar el llapis a la policia. En una entrevista al diari El Mundo el 8 de febrer, Pino va explicar que el llapis de memòria l’havia dut a la policia Martín Blas i que l’hi havien donat ‘persones pròximes’ a Método 3.

Summary: L’ex-cap de la policia Eugenio Pino, incapaç de concretar l’origen del llapis de memòria dels Pujol


El dirigent d’EH Bildu, Arnaldo Otegi, ha explicat que ahir va reunir-se amb el president Carles Puigdemont a Waterloo. En una entrevista a Catalunya Ràdio, Otegi ha comentat que van mantenir una conversa agradable i que li va mostrar la solidaritat dels independentistes bascs. En aquest context, ha defensat que sense unitat de l’independentisme català, el procés serà impossible. D’altra banda, Otegi ha obert la porta a presentar un recurs al Tribunal Suprem (TS) per intentar revertir la seva inhabilitació després que el Tribunal de Drets Humans d’Estrasburg (TEDH) hagi sentenciat que no va tenir un judici just a Espanya. L’objectiu seria revocar la inhabilitació per a exercir càrrecs públics que encara l’afecta. La reunió amb Puigdemont va coincidir amb la sentència del Tribunal d’Estrasburg que dóna la raó a Otegi i quatre condemnats més per la justícia espanyola. Segons que ha explicat el líder abertzale, tots dos es van felicitar de la decisió de justícia europea. Otegi ha dit que manté una bona relació amb totes les famílies de l’independentisme català i que estan disposats a contribuir en el procés a canvi de cap interès. ‘L’únic interès és que Catalunya faci la seva república i que es desenvolupi de manera pacífica i democràtica. Sense unitat és impossible fer aquest procés. Fem una apel·lació que les forces polítiques catalanes s’uneixin’, ha afegit. Preguntat per si la sentència del TEDH contra la justícia espanyola ajudarà els presos polítics catalans, no ha mostrat massa esperances. ‘M’agradaria pensar que s’obrirà una reflexió a la judicatura espanyola’, ha dit. Otegi creu que la judicatura espanyola hauria de reflexionar perquè s’ha pensat que la política ha renunciat a defensar la unitat d’Espanya i que els toca a ells aquesta ‘missió històrica’.

Summary: Otegi es reuneix amb Puigdemont i defensa que el procés és ‘impossible’ sense unitat de l’independentisme


L’ex-diputada de la CUP Eulàlia Reguant, citada a declarar al jutjat d’Instrucció 10 de Madrid per desobediència, ha assegurat abans d’entrar a les dependències judicials que defensarà el mateix que va dir al judici de l’1-O al Suprem: ‘Al feixisme se’l combat, no se li pot donar un sol espai’. El jutjat la va citar a ella i a Antonio Baños, que declararà per videoconferència el proper 18 de març, com a investigats per un delicte de desobediència, per negar-se a respondre l’acusació popular de Vox durant el judici del procés. Reguant ha dit que van assumir aleshores les conseqüències de la seva decisió i que davant del jutge defensaran de nou el dret a la objecció de consciència. A les portes dels jutjats s’hi ha concentrat desenes de persones per donar-li suport. Entre elles, diputats de la CUP, ERC, Junts per Catalunya i EH Bildu. Moltes gràcies a les companyes de @La13V per haver vingut avui. 13 veïnes de Vallecas denunciades i perseguides pel simple fet de ser antifeixistes per la mateixa extrema dreta q va actuar d'acusació popular al judici del TS. #NoPassaran https://t.co/oZlwzvOVj4 — Eulàlia Reguant Cura (@aramateix) February 25, 2020

Summary: Reguant, abans de declarar al jutjat per desobediència: ‘Al feixisme se’l combat, no se li pot donar un sol espai’


Joan Casanovas Codina és professor d’història de les Amèriques a la Universitat Rovira i Virgili. Hi va començar a treballar el 1996, dos anys després de doctorar-se a Stony Brook University (Long Island, Nova York) en història de l’Amèrica Llatina. El tema principal de la seva recerca és la història social de Cuba i l’Amèrica Llatina. El seu estudi doctoral també abraça el separatisme cubà. En aquesta entrevista se centra en aquest aspecte per comparar els moviments independentistes de Catalunya i Cuba i comentar-ne la reacció espanyola. —Punts en comú dels independentismes català i el cubà. Quins serien? —Primer, les diferències. És diferent una relació colonial que una relació que es produeix dins un estat que sempre ha sigut metropolità. Catalunya, actualment, té una relació de centre i perifèria molt tensa. Però no és una colònia. —I els punts en comú dels dos independentismes, el cubà i el català? —La fissura de l’elit. En el cas de Cuba és fàcil de veure. Hi ha una elit colonial que viu a Cuba i una elit metropolitana que viu a milers de quilòmetres de distància. Els canvis profunds sempre comencen per una divisió de l’elit. Qualsevol revolució del segle XX es pot analitzar a través de la fissura de l’elit a l’etapa inicial. A Mèxic el 1910. La revolució soviètica, igual. Fins i tot la revolució cubana, del 1956 al 1958, no va ser estrictament una revolució de proletaris contra classes altes (com afirma Hugh Thomas), sinó que també va ser una divisió de l’elit. A la Cuba del segle XIX, com a la Catalunya actual, s’hi van afavorir unes elits en detriment d’unes altres. Això causa una fissura. I aquí s’obre el camp a més pressions. El començament és semblant. —A la Catalunya actual, quina és l’elit afavorida? —No em dedico a la història d’Espanya i només puc dir allò que veig: l’empresariat mitjà i petit, i el gran empresariat. Aquestes són les dues elits. I a la Cuba del segle XIX teníem el gran comerç, que estava controlat per espanyols. I després teníem una burgesia agrària cubana que tenia molts problemes, fins a la dècada dels vuitanta sobretot a la meitat oriental, i a partir del 1880 a tota l’illa. Hi ha un sector de l’elit beneficiat pel sistema colonial. A Catalunya també hi ha uns afavorits. Si no fos així, els partits conservadors catalanistes no tindrien una tensió tan forta amb la política espanyola. —Més punts en comú entre Cuba i Catalunya? —A Cuba, l’èxit del moviment separatista només va arribar quan els seus dirigents van veure que no podien fer una guerra d’independència en què s’enfrontessin nadius contra immigrants. També van veure que havien d’evitar la divisió entre blancs i negres. Aquesta divisió va ser un problema molt greu a la Guerra dels Deu Anys (1868-1878), que va ser la primera guerra d’independència cubana (la segona va ser la Guerra Chiquita, 1879-1880; i la tercera va ser la Guerra d’Independència 1895-1898). La Guerra dels Deu Anys la van començar molts hisendats esclavistes. Els esclaus, és clar, no tant. En canvi, anys després, el separatisme cubà ja ho va integrar tot. La frase de Martí davant els obrers del tabac cubans a Tampa el desembre de 1891, quan organitzava el Partit Revolucionari Cubà (PRC), va ser: ‘Una Cuba per a tots i pel bé de tots.’ Extremadament inclusiva. Això que s’ha fet a Catalunya s’hi assembla, en el sentit de la inclusió. El catalanisme ha tingut una capacitat d’inclusió impressionant, com va explicar el prestigiós diari digital europeu Politico el passat 16 de juny (http://www.politico.eu/article/catalonia-independence-spain-immigration-the-new-catalans/) Més articles de fons de la premsa internacional també han destacat aquest punt. Cuba i Catalunya s’assemblen en la capacitat d’inclusió. —Què més? —Les ganes de ser col·lectivitat ara i aquí, més que no d’apel·lar a nocions ancestrals del passat. El discurs de Martí no és ‘sóc millor perquè sóc cubà’. Només diu què volem ser, i això és el que compta. —Un punt en comú més? —Tant a Cuba com a Catalunya, el govern de Madrid abandona els seus partidaris perquè no ofereix propostes per a les demandes econòmiques. Com a mínim una part. És una cosa molt curiosa. A Cuba, a final del segle XIX, hi trobem dos partits: el Partit d’Unió Constitucional (PUC), que és el partit espanyol, i el Partit Liberal de Cuba (PLC), popularment conegut com ‘el partit autonomista’, que era la darrera etapa de l’anomenat ‘partit cubà’. A partir del 1884, tots dos van impulsar l’anomenat ‘moviment econòmic’. Volien que el govern d’Espanya deixés de posar traves fiscals a l’exportació de sucre i tabac, que eren els dos principals productes que exportava Cuba. Però Sagasta mai no va atendre seriosament les peticions econòmiques de Cuba. Va pensar que obrint una mica l’aixeta en matèria de drets civils, de censura i de repressió política, n’hi hauria prou, però mai no va atendre la petició econòmica. La guerra del 1895 va esclatar quan ell i els liberals encara governaven a Espanya. Aleshores, molts membres del partit espanyol van intentar que els Estats Units els donessin espai i, a la vegada, que no hi hagués massa democràcia. De fet, avui dia l’annexionisme cubà encara existeix. Encara hi ha alguns cubans residents als EUA que diuen que la relació entre els EUA i Cuba és un problema intern dels Estats Units. Com si Cuba fos part dels EUA. Això hi ha qui ho diu l’any 2017. —I els autonomistes, cap on van? —La negativa a concedir poder ‘autonòmic’ real, va inclinar gradualment uns quants dirigents, un dels quals va ser Enrique J. Varona, cap a l’independentisme. Des que es va fundar el 1892, el PRC, cada cop va tenir més antics autonomistes a les seves files. Sense el gir en la política colonial del 1890, el PRC mai no hauria pogut desencadenar la Guerra d’Independència del 1895 i estar en posició de guanyar-la el 1898. Quan, en plena guerra, el 1897, van assassinar Cánovas i el govern entrant de Sagasta va consentir la creació de governs autonòmics a Cuba i a Puerto Rico, a Cuba ja estava tot cremat. —Qui va ser Juan Gualberto Gómez? —Un dirigent i intel·lectual separatista cubà. No és tan conegut com José Martí, que va ser qui va fundar el Partit Revolucionari Cubà el 1892 a Tampa (EUA). Martí treballava fora. Gualberto, a Cuba. Tots dos van ser amics de molt joves. Van ser deportats alhora, el 1879. Gómez era negre. El militar espanyol Polavieja, un racista de dalt a baix, li deia ‘el mulato Gómez’. El van enviar a la presó Chafarines, a prop de la costa de Marroc, i quan el van deixar sortir li van prohibir de tornar a Cuba. Visqué a Madrid durant tota la dècada dels vuitanta, i, com que era un home educat a França, es va fer amic dels membres de l’elit política espanyola. Quan va poder tornar a Cuba, als noranta, tenia una experiència política inigualable. I va fer l’anàlisi de la relació entre Espanya i Cuba més interessant. —Quina és aquesta tesi de Juan Gualberto? —Aquí es recorda el 1898. La crisi del 1898. I amb això el problema és que s’oblida, i es nega, el 1895. És el 1895 quan comença la guerra, que dura gairebé quatre anys. Però, de fet, la ruptura es produeix el 1890, amb l’arribada de Cánovas del Castillo a Espanya i de Camilo Polavieja com a capità general de Cuba. En els seus articles, Juan Gualberto Gómez explica amb precisió i agilitat com la política colonial d’Espanya va debilitar el seu domini a Cuba. Cánovas i Sagasta coincideixen a beneficiar els interessos econòmics de les burgesies metropolitanes en detriment de l’elit cubana vinculada a la producció dins l’illa, és a dir, una part del ‘partit espanyol’ i la totalitat del ‘partit autonomista’, el PLC (que era la cara visible del que popularment es coneixia com a ‘partit cubà’). Més enllà d’aquesta anàlisi de Juan Gualberto Gómez, en el meu punt de vista el detonant és Cánovas. Aquesta posició de Cánovas de satisfer les elits metropolitanes de l’illa a qualsevol preu tensa la cosa a un nivell extraordinari. I en l’àmbit popular, el tema de la desregulació laboral, que és la fi de l’esclavitud. La fi de l’esclavitud produeix i facilita que sorgeixi el fenomen del bandolerisme i Polavieja comença una guerra en els camps de Cuba. De fet, és una guerra social, on els bandolers són bandolers, però es barreja amb una lluita contra els usos metropolitans. —Qui va ser el bandoler més famós? —Manuel García, que va morir a començament del 1895 lluitant contra… Espanya. —Podríem cercar una analogia en el paper que fan els poders estrangers en la fissura que hi ha dins els estats? —Nosaltres som a la UE. No tenim un poder expansiu com els EUA que es pugui exercir sobre Catalunya. Però sí que interactuem, de fet, amb un poder extern. —Potser arribem a la independència gràcies a la UE, com els cubans gràcies als EUA. És això? —Dir que els EUA van alliberar Cuba és exagerar. A partir de la invasió, els Estats Units li deixen redactar una constitució, però quan la té redactada, hi imposen l’esmena Platt. —Esmena Platt? —L’esmena Platt diu que els EUA podran intervenir a Cuba sempre que els seus interessos estiguin amenaçats. I el 1903 han d’acceptar amb tota formalitat que Cuba està sotmesa a l’esmena Platt. Els EUA no alliberen Cuba. Els EUA converteixen Cuba, que era una colònia, en una pseudocolònia. La intervenció dels EUA el 1898 va accelerar la derrota de l’exèrcit espanyol, però quan va arribar l’exèrcit Libertador, comandat per Máximo Gómez, va guanyar la guerra. Tal com van anar les coses, segurament els cubans haurien guanyat tots sols (vegeu el llibre de Louis Pérez, Cuba Between Empires, del 1983). —Perdoneu la ignorància: no és fins Fidel Castro que no es treuen de sobre l’esmena Platt? —Va ser abans. El 1933, arran d’una gran revolució a Cuba, el govern de Frank Delano Roosevelt fa que s’elimini l’esmena Platt, però, a canvi, posa Batista. Per això, el gener de 1959, en un discurs davant una gran multitud, Castro diu: ‘Això no serà com el 1898, quan vam creure que havíem guanyat la independència i en el fons no l’havíem guanyada. No serà com el 1902, en què els EUA ens van imposar l’esmena Platt. No serà com el 1933, que ens van encolomar Batista. Això, ara sí, serà “la revolució”.’ És un discurs que té una gran acceptació. —Un clàssic per acabar: l’estelada catalana ve de Cuba? —Els qui ho van explicar millor van ser els autors d’un documental de TV3. Es veu que l’estelada més antiga, o una de les més antigues que es conserven, és a Cuba. A l’associació que es coneix com la Beneficència Catalana. Guardada en una vitrina. Però l’últim cop que vaig ser al local de la Beneficència no la vaig veure. —Voldríeu afegir res més? —Una colònia és molt diferent que un estat amb tensions. Equiparar les dues situacions seria una barbaritat.

Summary: Joan Casanovas: ‘Tant a Cuba com a Catalunya el govern de Madrid abandona els seus partidaris’


Òmnium Cultural ha traslladat al carrer la campanya Amnistia Ara! per fer costat a tots els afectats per la repressió de l’estat espanyol. Després d’impulsar un manifest, en què dues-centes personalitats de l’àmbit polític, social, cultural i esportiu demanen l’amnistia per als presos polítics i els exiliats, l’entitat ha fet arribar la petició arreu de Catalunya a través de murals i cartells. Òmnium impulsa un manifest a favor de l’amnistia de tots els represaliats per la judicialització del procés La campanya representa un ‘clam’ de la societat civil catalana per empènyer la classe política a treballar en favor de l’amnistia com a part de la resolució política. A Barcelona i l’Àrea Metropolitana, la campanya es pot veure al transport públic, com els autobusos, i a les principals estacions de metro i Ferrocarrils de la Generalitat de Catalunya.

Summary: Òmnium porta la campanya per l’amnistia dels represaliats arreu del Principat


Olga Tubau (París, 1961) és una advocada discreta i eficient. La lletrada va assumir des de bon començament la defensa del major dels Mossos Josep Lluís Trapero i de la intendenta Teresa Laplana en el judici a l’Audiència espanyola. La seva escassa presència als mitjans de comunicació l’ha feta passar desapercebuda fins fa poc, quan va començar el judici i els focus van recaure sobre la defensa de Trapero. En aquests dos anys i mig, ha treballat braç a braç amb el major per evitar-ne l’ingrés preventiu a la presó, malgrat l’acusació i el processament per rebel·lió, i finalment n’ha aconseguit l’absolució. ‘Especialista a disseccionar i capgirar les acusacions.’ És el titular d’un perfil sobre Tubau que va publicar El Punt Avui el maig del 2018 i que s’escau perfectament a les capacitats que ha demostrat les primeres setmanes del judici a l’Audiència espanyola, especialment durant l’interrogatori meticulós i precís contra el principal testimoni de l’acusació, el coronel Diego Pérez de los Cobos. O quan va demostrar la seva capacitat per a desacreditar un testimoni tallant de soca-rel un guàrdia civil que volia incriminar Trapero. Pérez de los Cobos perd el control per primera vegada en un interrogatori antològic d’Olga Tubau Aquell mateix vespre, l’advocat Marc Molins definia Tubau a TV3 com una ‘gran interrogadora’ que ‘no s’enfada, no necessita cridar ni imposar-se’ per aconseguir els seus objectius. En destacava també la subtilesa i una certa ironia. El jurista Joan Queralt afegia: ‘Escanya amb seda’. Tubau no perd els nervis ni el somriure mentre interroga, fa ballar els testimonis amb el ritme que imposa i els acaba clavant l’agulla en el moment indicat per aconseguir fer-los caure en contradicció. Una trajectòria lligada al dret penal Tubau va llicenciar-se en dret a la Universitat de Barcelona el 1985 i va fer un màster en dret penal i ciències penals a la mateixa universitat. Va començar a treballar com a penalista al despatx de Francesc Jufresa, fins que va muntar el seu bufet el 2004 amb Lydia Lajara. Posteriorment, s’hi va afegir Carlos Echevarri. Ha estat membre de la junta de govern del Col·legi d’Advocats de Barcelona i advocada assessora del servei d’atenció a les víctimes de delictes de l’Ajuntament de Barcelona. També exerceix periòdicament com a professora de dret penal. Tubau ha treballat d’advocada en desenes de casos. Un dels més mediàtics que va assumir va ser la defensa de l’ex-regidor de l’Ajuntament de Banyoles Josep Alsina. Va al·legar que no tenia competències en la seguretat de l’embarcació Oca, que havia naufragat el 1998, cosa que va causar la mort de vint-i-una persones, jubilats francesos. Aquell cas, però, el va perdre. Tubau desmunta els GAL El seu gran èxit va arribar el 1998, quan va aconseguir que el Tribunal Suprem espanyol condemnés per segrest i malversació l’ex-ministre d’Interior espanyol José Barrionuevo i l’ex-director general de seguretat de l’estat Rafael Vera, l’ex-governador civil de Biscaia Julián Sancristóbal i altres càrrecs del PSOE i comandaments de la policia espanyola. Va ser un dels casos més mediàtics dels anys noranta. Tubau va tenir èxit en la defensa de Segundo Marey, un venedor immobiliari segrestat pels GAL perquè havia estat confós per un membre d’ETA. El judici del cas Marey va acabar amb la condemna a presó dels mercenaris i de Barrionuevo, Vera, Sancristóbal i els altres processats. També van ser condemnats a pagar una indemnització de trenta milions de pessetes. Portada de La Vanguardia del 2 de juny del 1998, amb Tubau i Marey. Al seu informe final del judici, Tubau va expressar la decepció pels GAL: ‘La tristesa de comprovar que des del ministre Barrionuevo fins al més jove dels policies implicats, Domínguez, tenien un concepte de l’estat de dret eteri i no van sentir-se obligats pels mandats de la constitució.’ I afegia: ‘Ens trobem davant delinqüents astuts i experts en investigació criminal’ que van utilitzar el Ministeri d’Interior espanyol per a ‘impedir que se sabés què havia passat.’ No cal dir que aconseguir de provar l’existència dels GAL i les consegüents condemnes contra alts càrrecs de l’estat espanyol ha estat probablement l’èxit més gran de la seva trajectòria. El desafiament que té ara és l’absolució del major Trapero i de la intendenta Laplana en un judici a l’Audiència espanyola molt contaminat políticament i mediàticament, amb tot l’aparell de l’estat espanyol en contra dels Mossos per la seva actuació el Primer d’Octubre. Absolució dels Mossos en el cas Ester Quintana Tubau va formar part del cas Ester Quintana. Va ser partidària d’indemnitzar-la per la greu ferida a l’ull tan bon punt va assumir la defensa dels Mossos. Durant la vista prèvia a l’Audiència de Barcelona, va posar damunt la taula l’opció que hi hagués hagut trets d’altres projectils a la zona, com ara bales de foam. Tubau va assumir el cas a la recta final, però va tenir èxit perquè aquest plantejament durant el judici va fer que el tribunal absolgués els Mossos perquè hi havia dubtes sobre l’autoria del tir i l’ordre de disparar projectils. Després de la sentència, Tubau es va mostrar satisfeta per la manera com havia anat el judici, tal com va recollir Europa Press en aquest vídeo: La solvència amb què Tubau va defensar aquest cas, que políticament va enverinar-se per les mentides de l’ex-conseller d’Interior Felip Puig i la gran indignació social que va provocar –el Parlament de Catalunya va acabar prohibint les bales de goma– van fer que els serveis jurídics de la Conselleria d’Interior la recomanessin com a advocada del major Trapero. La interrupció de Marchena El març passat, Tubau va acompanyar el major Trapero a declarar com a testimoni al Tribunal Suprem espanyol, però pràcticament no hi va intervenir. Va mirar de posar de manifest que era una paradoxa que Trapero fos jutjat en una causa separada i que l’única opció que tenia per a defensar-se era accedir a declarar. Tanmateix, el president del tribunal, Manuel Marchena, va interrompre-la i no la va deixar parlar. Només li permetia de dir a Trapero, amb monosíl·labs, si havia de respondre a les preguntes o no. Després de la declaració, Tubau va intervenir a ‘Els matins’ de TV3. Va ser una de les poques entrevistes que va concedir. De fet, Tubau sempre ha declinat de tenir presència mediàtica tret dels moments en què ha considerat que això era convenient per a l’estratègia de defensa de Trapero. En relació amb el procés, Tubau també ha exercit d’advocada a la causa del jutjat 13, pendent de judici. Va defensar el jutge Santiago Vidal –tot i que després se’n va desentendre– i exerceix la defensa del director de TV3, Vicent Sanchis, que és processat per desobediència.  Olga Tubau s’emociona al final del judici contra Trapero: ‘No poden ser víctimes de la impotència de l’estat’

Summary: Qui és Olga Tubau?


Veia clar des del principi que no li fóra fàcil. Ell mateix admet que en algun moment s’ha sentit a l’ull a l’huracà, rebent atacs d’uns i altres, tant de l’esquerra com de la dreta. El desafiament era gran: transformar i gestionar les festes populars de València, incloses les Falles, històricament controlades per la dreta, des d’un govern de Compromís. Amb les Falles ja cremades, Pere Fuset, regidor de Cultura Festiva, de Compromís, parla amb una satisfacció i tranquil·litat evidents. El desafiament s’ha superat, diu, i conscient que encara resta molta feina per fer, explica que té més energia que mai i que són molts, inclosos votants del Partit Popular, que l’han felicitat i li han demanat disculpes per haver-lo jutjat malament. ‘Es tractava de demostrar que Compromís no únicament no liquidaria les Falles, sinó que en faria una gran festa, digna, i cercant l’excel·lència.’ En aquesta entrevista Fuset reivindica el paper de la cultura popular com a instrument fonamental per a cohesionar la societat valenciana i assegura que continuarà treballant perquè sigui la cultura de tots, inclosos la d’aquells que l’havien abandonada. També dóna pistes sobre la pròxima Fira de Juliol i parla disgustat dels plens a l’Ajuntament de València, amb tots es regidors del Partit Popular encausats, menys un. ‘És molt trist perquè el nom de València continua vinculat a la corrupció. I ja toca, ja seria hora, que d’una vegada per totes es netejara.’ —La celebració de les Falles era un gran desafiament, no exempt de polèmica. Quin balanç en feu, ara que ja són cremades? —Estic molt satisfet amb la feina feta en tota la matèria festiva des de l’ajuntament i especialment en una festa tan important com les Falles. Hi hem dedicat molts esforços. El grans entrebancs amb què hem topat han estat els prejudicis, especialment ideològics, perquè en l’espai de les festes populars es produeix un fenomen doble: d’una banda, un abandonament històric per part de l’esquerra i, d’una altra, una apropiació indeguda per part de la dreta, que fa que les festes populars, les Falles sobretot, per molts siguen quasi una àrea privada de caça. I per tant hem hagut de vèncer molts prejudicis, moltes mentides i molts rumors infundats, de l’estil que Compromís liquidaria les festes, les Falles, etc. —Us sentiu tranquil? Penseu que heu trencat aquests prejudicis? —És cert que això ens ha furtat moltes energies i ha generat un clima en alguns sectors que no es corresponia gens amb la realitat. Ara que en podem parlar amb les Falles ja cremades, puc dir que la gestió ha estat molt bona i que la gent està molt satisfeta. Però hem hagut de fer una tasca ingent per a explicar el projecte i vèncer tots aquests prejudicis. —Prejudicis que vénen tant de la dreta com de l’esquerra, no? —Sí, encara hi ha una part de l’esquerra que continua recelosa a les Falles, que les abandona. Jo l’anomene la ‘gauche divine’. Jo crec que no es pot parlar de ser a prop de les classes populars i després mostrar-se distant en les principals manifestacions de la cultura popular. Des d’una òptica valenciana, és molt important que l’esquerra demostre que ho pot fer, que pot estar al costat i al capdavant de les festes populars, especialment de les Falles, i que ho pot fer bé. Jo he rebut colps tant de la ‘gauche divine’ com de la dreta reaccionària. Però també he de dir que a posteriori he rebut sobretot felicitacions. Crec que l’esquerra ha après la lliçó i s’ha adonat que les festes no són l’enemic sinó un aliat per a potenciar la pròpia valencianitat. I que una part important de la dreta s’ha adonat que l’esquerra no té gens d’interès a liquidar la festa, sinó tot al contrari, i que ho pot fer molt bé. Sóc una persona que sempre ha intentat cercar consensos i practicar el diàleg. Qui diga que les Falles no han canviat prou és perquè desconeix per complet aquest món i com funciona, segurament perquè no hi ha demostrat mai prou interès o fins i tot hi ha demostrat menyspreu, però són una minoria. I la gent que diu que han canviat massa, dels sectors més reaccionaris de la dreta, ho fa a propòsit de les mentides que s’han dit i també són una minoria. —Quines mentides? —Per exemple que es reduirien les mascletades, i resulta que n’hi ha hagut més i que a més hem pagat millor els pirotècnics perquè pensem que és un sector important de la festa; que llevaríem les subvencions, i resulta que les hem augmentades i diversificades; per exemple per primera vegada se subvencionen les bandes de música, que són fonamentals per a la nostra festa. En les qüestions de la gestió hem sorprès molta gent que estava plena de prejudicis. —Dèieu que havíeu rebut felicitacions. Què us diu la gent al carrer? —Generalment em felicita. Al carrer no m’he trobat cap reacció negativa. A Facebook i per internet sí, unes quantes. Però al carrer no. La gent més afí em diu que hem tapat moltes boques. I la gent no tan afí i fins i tot adversaris ideològics, i això m’ha passat realment, m’ha dit: ‘Et demane disculpes perquè t’havia jutjat malament i t’he de dir que has fet una gran faena.’ Això m’ho han dit votants del PP. Les festes no tenen color o, més ben dit, els tenen tots. I per a fer això cal trencar, certament, algunes apropiacions que s’havien produït històricament. Molta gent em dóna les gràcies perquè finalment se sent orgullosa de ser valenciana i fallera. Molta gent ha sortit de l’armari, sentia vergonya de ser fallera i ara en canvi n’està orgullosa. —Ha estat també polèmic l’ús de la llengua en el Llibre Oficial de Falles, on s’han inclòs versos amb llengua no normativa… — Els valencians tenim molt clar quin és el nom de la nostra llengua, que és el valencià. Però això no va en contra de consensos lingüístics o científics. Una cosa no lleva l’altra. —Voleu dir que el nom no va contra la unitat de la llengua? —Sí, exacte, dir el nom popular i històric de la nostra llengua, que és valencià, no va en contra del consens lingüístic. Aquest consens ara el genera molt bé l’Acadèmia Valenciana de la Llengua, que a poc a poc s’ha guanyat el respecte de molta gent. Sense trencar aquest consens no podem negar als valencians de tenir una denominació pròpia de la llengua. —Però finalment es van incloure versos en llengua no normativa al llibre. Heu rebut crítiques també per haver cedit en aquest aspecte… —Tot és molt clar en el terreny científic i legal, però en el terreny social calia i cal fer encara més pedagogia. En farem. Qui vulga mantenir el conflicte lingüístic ho continuarà fent, amb arguments que funcionen a la barra del bar, dient coses com ‘Fuset impone el catalán.’ Però la realitat és una altra. La realitat i el més interessant en l’àmbit de la llengua és que la utilització del valencià per part de la Junta Central Fallera, a les assemblees i als actes públics ha afavorit que uns altres que abans parlaven castellà ara utilitzen el valencià. I l’Acadèmia Valenciana de la Llengua apareix en el reglament faller com a autoritat lingüística. El fet que nosaltres parlàrem amb naturalitat en valencià ha fet que molts altres ho feren. I això sí que és important i n’estic orgullós. —Una altra polèmica fou instigada per certa premsa que mirava de confondre i enfrontar les Falles valencianes amb les Falles del Pirineu, que són festes diferents… —Jo sempre dic el mateix sobre aquest tema. Si algú, alguna vegada, necessita que li expliquem on es fan les Falles, li regalarem un mapa. Les Falles no poden ser una ferramenta de crispació. Molt sovint es recorre a una amenaça fantasma de manera interessada que no es correspon amb la realitat, com en aquest cas. I això ens afebleix a tots. Aquesta setmana mateix hem rebut una important mossegada contra el nostre autogovern per part del Tribunal Constitucional, que ha congelat el dret civil valencià, i no he sentit tota aquesta gent que en unes altres ocasions sí que havia alçat la veu. No els he sentits. Que quede clar: si en algun moment Catalunya, Extremadura, Itàlia o Veneçuela, qui siga, m’és igual, qüestiona la valencianitat de les nostres Falles, tindrà aquest regidor al davant, però això no ha passat encara. I crec que hi ha hagut una estratègia barroera per a crear conflicte i crispació de manera interessada. —Ningú no havia dit que fos senzill… Però us esperàveu tantes dificultats i polèmiques? —Jo sabia que seria complicat, perquè ja sabíem que hi havia una gent que es pensava que la cultura popular i les Falles eren seues. I que no accepten que l’esquerra siga qui les gestione. Però al final és com el conte d’en Pere i el Llop. Hi ha hagut tantes mentides infundades i tants prejudicis que s’han demostrat falsos que ara les veus més reaccionàries ja han quedat del tot desprestigiades i han perdut credibilitat. La gent ha vist que nosaltres no tan sols no hem liquidat les Falles, sinó que les hem dignificades al màxim. —Parlant de dignificar-les, el següent objectiu és que les Falles siguin reconegudes com a patrimoni immaterial de la humanitat per la UNESCO? —Sí, però, més que un objectiu, és una oportunitat per a cercar l’excel·lència. Tant podem guanyar com perdre, però no deixem escapar l’oportunitat de cercar l’excel·lència, perquè ens obliga a tots a fer-ho tan bé com siga possible. I això és bo. —Heu rebut cops d’uns i altres… Pere Fuset se sent cansat? Encara té forces? —Sí, totalment. Treballe en allò que m’agrada. És dur, he renunciat a moltes coses, però fins i tot té un punt d’èpica, perquè sóc conscient que escric una pagineta de la història en un àmbit tan important com el de les festes. A vegades em pregunte com deu ser la vida d’un ministre i pense que la qüestió no és el grau de responsabilitat que té cadascú sinó si és a l’ull de l’huracà o no. I la veritat és que a València hi ha companys regidors amb molta més responsabilitat i que treballen en àrees que afecten molt més les nostres vides, però probablement, per la morbositat que s’ha creat, no tenen la mateixa pressió que tinc jo. Quan mire enrere pense a vegades: caram, sí que hem sobreviscut a coses, encara som ací! I quan mire endavant no tinc vertigen, sinó il·lusió. Seguirem. —Superades la Fira de Juliol i les Falles, quin és el projecte de València en l’àmbit festiu per als anys vinents? —El projecte és dignificar al màxim les festes i la cultura popular, però entenent-les com a motor social, cultural i econòmic. Totes les decisions que prenem i que prendrem són emmarcades en aquests tres paradigmes: econòmic, social i cultural. Les festes populars és una cosa massa important per a no prendre-se-les seriosament. I a València són un motor cohesionador i generen un teixit cultural que ens diferencia d’algunes altres ciutats. —Quins canvis o novetats podeu anunciar? —Us puc avançar alguns canvis per a la Fira de Juliol d’enguany. Volem revalencianitzar la festa. En primer lloc, volem que compte amb artistes internacionals, però alhora que siga un autèntic aparador de la nostra cultura. El sector cultural valencià ha estat molts anys amenaçat i pensem que una festa d’aquestes característiques, al carrer, pot aproximar molta gent al teatre, a la música i a la dansa valencianes. I, d’aquesta manera, familiaritzar la nostra cultura amb el gran públic i que en puga ser consumidora la resta de l’any. —València ha de tenir el paper de capital cultural de tot el territori valencià amb iniciatives com la Nit de l’Albada d’Elx a València? —Això és important i hi ha un moment molt significatiu en què això es va veure molt clar. Quan la Llotja va acollir una cavalcada del patrimoni en la qual la festa de la Mare de Déu d’Algemesí, patrimoni de la humanitat, amb els seus bastoners i la seua muixeranga, reivindicaven la candidatura de les Falles com a patrimoni de la humanitat. Eixa muixeranga davant de la falla va ser espectacular; una muixeranga que molts valencians descobrien per primera vegada, essent d’una festa que és patrimoni de la humanitat. És a dir, una festa valorada internacionalment que ni tan sols havia estat promocionada a la ciutat de València, dins el propi territori. Sí, volem que València siga un reflex de tot el territori i que la gent que vinga de les comarques i de tot el país arribe a València i se senta com a casa, perquè és el que és. —Com són els plens a l’ajuntament, tenint en compte que tots els regidors del PP menys un són encausats? —La situació és anormal i trista. El 90% del Partit Popular és encausat! I per tant el nom de València continua vinculat a la corrupció per aquest passat que alguns es resisteixen a abandonar. Jo personalment estic disgustat perquè això no col·labora gens a netejar el nom de València, que crec que ja és hora que es netege. És molt trist que quan la senyora Bonig ha intentat fer alguna cosa haja estat desautoritzada per Rajoy mateix, que sembla que té molta por que la senyora Barberá estire la manta. No té sentit que aquestes persones continuen als càrrecs i que la senyora Barberá siga blindada com a senadora en aquesta diputació permanent per tal de no haver de donar comptes. Volen amagar alguna cosa, altrament no la sobreprotegirien tant. —Què creieu que passarà? —No ho sé, perquè no tinc cap bola de vidre, però em fa la sensació que tard o d’hora tota aquesta gent haurà de deixar el càrrec perquè si no ho fa el Partit Popular ho pagarà encara més car a les urnes. Perquè, compte: ha costat, però ací a València al final ho ha pagat.

Summary: Pere Fuset: ‘He rebut colps tant de la “gauche divine” com de la dreta més reaccionària’


El president de la Generalitat, Ximo Puig, ha anunciat que es faria un estudi de viabilitat de l’últim tram de la línia 10 entre el Mercat Central i el Pont de Fusta i ha pronosticat que el gener del 2019 se’n reprendran les obres. La Generalitat no solament s’ha proposat d’acabar els trams inacabats de la línia 10 del metro (antiga T2), sinó que farà un estudi de viabilitat per al recorregut soterrat que travessaria la Ciutat Vella, des del Mercat Central fins al Pont de Fusta. De moment, la Conselleria d’Habitatge, Obres Públiques i Vertebració del Territori ha encarregat la redacció del projecte de la L10 des del carrer d’Alacant fins al barri de Natzaret, que executaria en dues fases. Si els terminis es compleixen, a l’octubre s’hauria enllestit la redacció del projecte i al gener començarien les obres de la primera fase que arribaria fins a la Ciutat de les Arts i les Ciències, amb un cost estimat de cinquanta milions d’euros, dels quals trenta seran aportats per la Generalitat i vint pels fons europeus Feder.

Summary: El Consell reprèn el projecte del metro per la Ciutat Vella de València


La vice-presidenta del Consell, Mónica Oltra, i el conseller d’Hisenda, Vicent Soler, es reuniran avui per tractar de les possibles retallades pressupostaris que ha de fer el govern. Fonts de la vice-presidència han assegurat a l’agència EFE que escoltaran la proposta de la conselleria d’Hisenda i que caldrà consensuar-la entre els tres socis de l’executiu, el PSPV, Compromís i Unides Podem. Així mateix, han afegit que la conselleria d’Hisenda haurà d’explicar els motius d’aquests ajusts i si ‘la inacció’ del govern espanyol en funcions està provocant ‘l’asfíxia’ de les finances de la Generalitat. La setmana passada, Compromís i Unides Podem van reclamar al PSPV que calia consensuar les retallades de pressupost que estava preparant la conselleria d’Hisenda.

Summary: Soler i Oltra tractaran avui les possibles retallades de la Generalitat


Té l’agenda plena a vessar, però Núria Picas (Manresa, 1977) es presenta amb un somriure d’orella a orella i una bicicleta de muntanya d’un color verd cridaner. ‘Quan vinc a Barcelona aparco la furgoneta a la Floresta i baixo així’, afirma. Entrena poc perquè encara es recupera de l’Ultra Trail del Mont Blanc (UTMB), que és, potser, la victòria més important de la seva carrera esportiva i una de les més sofertes: ‘els últims deu quilòmetres no podia córrer, m’ofegava’. Cerquem un bar per a poder parlar, però cap no li acaba de fer el pes. Les zones altes de Barcelona i el Berguedà no s’assemblen gaire, per no dir gens. Fa sol i acabem en un banc de la plaça de Joan Llongueras, qui li podria haver dedicat aquests versos: ‘Lliure la mar i els munts i els plans / i l’esperit que ens mou i ens guia’. El seu mòbil no para d’il·luminar-se i vibrar. És el problema de ser una campiona. La conversa ens porta a Chamonix, l’Illa de Reunió o el Makalu, però no només parlem d’esport. —Com diu la dita, la tercera és la bona? —Sí, per fi. Ha estat llarg, però al final ho hem aconseguit. Estic molt contenta. Les dues segones posicions del 2013 i el 2014 m’havien deixat un regust amarg. Sóc ambiciosa i m’agrada guanyar. Tanmateix, després de la victòria ho veig diferent. Crec que sumen. No només tinc un or, també tinc dues plates i un munt d’experiències. Ja no tinc la insatisfacció d’haver-me quedat a mig fer. —Us veieu capaç de guanyar, tan sols tres mesos després de l’expedició al Makalu, en què vau renunciar al cim per una pneumònia? —Estava convençuda que podia guanyar, tot i que només havia tingut dos mesos i mig per a treballar. Partint des de zero. O de sota zero, perquè com comentes, tenia una lesió pulmonar greu. A més, durant la cursa vaig veure que no m’havia curat bé perquè els últims quilòmetres em van passar factura. Els pulmons van tornar a sofrir moltíssim. —Com van ser els últims deu quilòmetres? —Molt dramàtics perquè no podia córrer de baixada. Quan estàs tan desgastat físicament vas lent i et costa pujar. És normal. Però quan vaig arribo a dalt de La Flégère, que és l’última cota abans d’arribar a Chamonix, i em vaig adonar que no podia baixar em vaig preocupar. Per sort tenia un aventatge de quaranta-cinc minuts respecte d’Andrea Huser. Els últims deu quilòmetres no podia córrer, m’ofegava, no m’entrava aire als pulmons. Vaig tenir un broncospasme. —I què vau fer? —Fer servir el cos i l’ànima. No sé si té una explicació. Vaig acabar com vaig poder. Gràcies a la cursa perfecta que havia fet fins al quilòmetre 150 vaig poder conservar la primera posició. —També hi deu haver un punt de fortalesa psicològica. —Oi tant. La part psicològica també la cuidem, igual que l’alimentació. Al final tot suma. Els ultratrails són com una partida d’escacs, i cal fer servir totes les peces. —En una entrevista després de la cursa us alegràveu del mal temps que havia fet. Com és? —Sí, quan hi ha condicions adverses –pluja, fred, neu, fang, vent…– em va bé. En canvi la calor no em beneficia gens. Em sento còmoda quan fa mal temps. Pensa que vam arribar a nou sota zero i va nevar a molts punts de la cursa. —Després de 167 quilòmetres vau arribar a la meta sola. Era un moment que havíeu imaginat abans? —Moltes vegades, però no pas com va passar. L’havia visualitzat molt. Algunes coses van coincidir, com ara el fet de treure l’estelada per a ensenyar al món qui som com a país, però el dolor al pit va fer que no acabés de gaudir. Sóc molt exigent amb mi mateixa i tornaria a córrer al Mont Blanc per gaudir de l’arribada tal com me l’havia imaginat. —Com era aquesta arribada? —Corrent, vigorosa, rient, enèrgica… Et juro que no podia ni somriure. —Però va ser emotiva. —Tot va ser fantàstic. Arribant primera a Chamonix amb els nens i l’estelada… Però em va faltar el punt que fos com l’havia visualitzat abans. —Clavar l’estelada ja ho teníeu pensat? —Clavar-la, no. Ensenyar-la, sí. Jo no sabia que els meus fills m’aturarien just abans de creuar la meta i que a la meva dreta hi trobaria un forat perfecte per a clavar l’estelada . —Heu rebut moltes crítiques… —Sí, però són crítiques que no tenen cap mena de valor. La gent que és capaç de perdre’t el respecte a les xarxes socials però no és capaç de dir-te les coses a la cara per a mi no significa res. Per a mi això no té cap mena de valor. L’únic que han aconseguit és fer-me riure. He rigut molt. — Després d’haver-les guanyat totes dues, quina cursa considereu més dura l’UTMB o la Diagonale des Fous ? —Ufff… Diuen que la Diagonale és la cursa més dura del món. Jo de les coses dolentes normalment me n’oblido. Quan recordo la Diagonale penso en els paisatges, les dues nits corrent… Que em vaig perdre, hi, hi, hi, que em vaig obrir el cap, ha, ha, ha . Segurament va ser la cursa més dura, però l’UTMB ara la tinc molt fresca i en recordo totes les misèries. Totes les curses que superen els 160 quilòmetres són duríssimes. Al Japó vaig fer la volta al Mont Fuji i també ho vaig passar malament. Els ultratrails tenen moments de mort i moments de ressurrecció. Conec molt poca gent que hagi fet la cursa perfecta en termes de ritme i sensacions. —L’anomenat mur del quilòmetre trenta en una marató quan apareix, en una ultratrail? —Al voltant de les setze hores de curs. —És un mur molt alt. — Quan portes més de tres maratons a sobre te’n surts com pots. T’intentes convèncer que tot té un sentit. Que el sofriment és momentani i que la glòria d’arribar durarà per sempre. Quan comences a córrer saps que gaudiràs, però també ets conscient que arribarà un moment que sofriràs. Durant uns minuts o unes hores. Però tard o d’hora s’acabarà i es convertirà en satisfacció. —Només queda una setmana per l’Ultra Pirineu. —La faré. En tinc moltes ganes. Intento descansar, però vaig una mica estressada. Venir a Barcelona tan sovint no m’ajuda gaire . —Tres setmanes de recuperació no és molt poc? —Pot semblar just, però és una situació que ja he viscut i és possible. Ara fa pràcticament dues setmanes de l’UTMB i no puc córrer ni vint-i-un quilòmetres, però la recuperació s’agilitza cada dia que passa. Sempre que no tingui cap lesió… —Com us trobeu? —Ara mateix tinc un punt de dolor al genoll dret, però els metges del CAR me’l tracten amb molta cura. Sortirem endavant. —I l’entrenament? —Faig el punt just. Una hora al dia per a no perdre l’hàbit. Quan em posi el dorsal ja aniré bé. —Quins reptes us queden? —En l’àmbit esportiu l’UTMB era el repte que em quedava, i no era gens fàcil. Tinc més reptes, potser menors, però si torno al Mont Blanc serà per guanyar. Poca gent ha guanyat dues vegades seguides l’UTMB. Però parlant de nous horitzons, no he corregut mai als Estats Units i m’agradaria saber com són les curses i l’ambient allà. —La Western States o la Hard Rock? —Exacte, m’agradaria molt participar-hi. Tanmateix no és l’únic lloc que em crida l’atenció. Estic oberta a curses de tot el món que em permetin gaudir i conèixer països diferents. —Què me’n dieu d’igualar les cinc victòries d’Elizabeth Hawker a Chamonix? —Cinc?  Mmmm… Seria complicat. Tampoc no m’agrada repetir tant una mateixa cursa. Excepte l’Ultra Pirineu – Cavalls del Vent, que és la de casa. —I una clàssica com Zegama, que encara no heu aconseguit guanyar? —És una gran cursa, però per a mi és un pèl massa curta i ràpida. Crec que hi puc donar guerra, i sobretot rebaixar el meu temps, però hauria de canviar algun mètode d’entrenament i cuidar més la força. Fent treball específic al gimnàs. Polint aspectes que abans pensava que no eren necessaris. —Com ara? —Més gimnàs. Màquines i exercicis per a guanyar força. I sobretot tenir una pauta molt determinada per a la temporada d’hivern. —Parlem molt de córrer però la vostra passió és l’escalada. —Sí, les meves passions són l’escalada i l’alpinisme. Córrer ara és la meva professió. És una cosa que se’m dóna molt bé, i possiblement tinc un do, però tothom té alguna mena d’afició per a desconnectar. La meva és l’escalada. —I on ho feu? —A Montserrat i al Berguedà. També a la Noguera, a Vilanova de Meià o a Terradets. Als Pirineus vaig a Cavallers, a la Vall de Boí, per dir un lloc. A fora vaig a Riglos (Osca), però també als Alps. —Tornareu a fer un tercer intent al Makalu (cinquena muntanya més alta del món, 8.463 metres)? —Crec que no. Com he dit, no m’agrada repetir molt els mateixos escenaris, però un vuit mil no el descarto. No serà l’any que ve, potser d’aquí a dos anys. —Per què? —Haig de parlar amb col·legues i veure cap a on tiren. M’agradaria fer una bona temporada amb una preparació digna. Tenir set mesos i preparar-me les curses amb temps. No anar tan justa com enguany. Els dos mesos i mig entre la pneumònia i l’UTMB han estat una bogeria. No he tingut temps gairebé. —Com vau viure l’atac fallit i el descens? —Estic molt contenta perquè vaig mantenir la ment molt serena. En aquestes situacions, el cap fa un paper fonamental, i per sort no vaig tenir la febre del cim. Vaig saber-me organitzar enmig del caos fisiològic en què em trobava i tirar cap avall. Quan és qüestió de vida o mort, el cos humà és capaç d’autèntiques barbaritats. —Éreu al camp quatre. —Sí, a 7.800 metres. Vaig sentir unes punxades molt fortes al costat del cor i vaig abandonar l’atac. Em vaig concentrar en el descens per tal d’evitar qualsevol patinada o errada. Dents serrades i aguantar el dolor. Primer vaig baixar al camp tres. El mal era insuportable. Ni tan sols no podia tombar-me i dormir. —I llavors? —Vaig decidir baixar mil metres més cap al camp dos. Però la cosa no aturava. El dolor no marxava. I vaig anar fins al camp base avançat. Una volta allà vaig demanar l’evacuació immediata perquè no podia respirar. No era un edema pulmonar, perquè estàvem molt ben aclimatats. Era una pneumònia. —La recuperació a Katmandú, malgrat el somriure de la fotografia que vau penjar a la xarxa, devia ser dura. —Va ser una recuperació curiosa. Estava completament sola a l’hospital Norvic, no rebia cap visita. De totes maneres, estava en contacte permanent amb la família i els amics mitjançant les xarxes socials. Em va anar bé, perquè necessitava tranquil·litat. Potser no t’ho creuràs, però tinc molts bons records d’aquells quatre dies a l’hospital. —Tinc entès que hi ha una història personal darrere l’elecció del Makalu. —Es van produir una sèrie de coincidències. Va ser el primer vuit mil que va fer una expedició del centre excursionista de Manresa (1977) i el meu pare hi estava involucrat. I el 2014 en Ferran Latorre hi va muntar una expedició. Li va fer molta il·lusió que jo hi anés. I a mi també me’n feia. Així lligàvem la meva història amb la seva cursa per ser el primer català de conquerir els catorze vuit mils. —I mentre tu eres allà, Kilian Jornet intentava el seu rècord a l’Everest. Què et sembla, aquesta fusió entre l’alpinisme i l’skyrunning? —Si ell és capaç de fer-ho, endavant. Al final a la muntanya com més ràpid soluciones el tema, millor. El temps és or i val més ser lleuger i ràpid. Però això només ho pot fer ell. —A vós no us crida l’atenció aquesta modalitat? —Jo no estic tant en alta muntanya com ell. Tampoc no disposo del temps i de la seva passió… Passió potser sí, però en Kilian és un extraterrestre. No ho he provat, suposo que si m’ho posés entre cella i cella, alguna cosa podria arribar a fer. Però, ara per ara, toco més de peus a terra. —Fa uns dies vau partcipar en la Diada del Sí. Com veus el tram final del procés? —Complicat. Ens posen totes les traves possibles. Som un país fort i crec que ens en sortirem. Hem de tenir la capacitat de poder decidir i dir la nostra. Encara que ells ho vulguin pintar així, no cometem cap delicte. És lamentable. —Com a ex-mossa d’esquadra, què creieu que haurien de fer el primer d’octubre? —Deuen tenir el cor dividit. Hi ha molta gent que vol la llibertat d’expressió per al nostre país, però a la vegada hauran de decidir si compleixen unes normes i unes lleis. Sincerament no m’agradaria pas estar a la seva pell. En part, per coses com aquesta, vaig deixar el cos. No m’hi trobava a gust. —I us vau fer bombera. —No em veia patrullant pels carrers. El meu perfil el vaig trobar al grup de muntanya dels Mossos. Allà em vaig adonar que barrejava la meva passió amb la meva feina. Se’m barrejaven els mons i la passió no era plena. Vaig pensar que estaria més còmoda fent de bombera. —Veu formar part de les llistes de Junts pel Sí. Us veieu fent política en una futura república catalana? —Jo donaré suport al meu país i faré el que sigui per a ajudar. De totes maneres, de moment encara tinc feina per fer a la muntanya.

Summary: Núria Picas: ‘Els últims deu quilòmetres de l’UTMB no podia córrer, m’ofegava’


‘El judici ha anat com ells han volgut’, diu Andreu Van den Eynde, ara que ha passat pràcticament un mes d’ençà que Manuel Marchena el va deixar vist per a sentència. L’advocat d’Oriol Junqueras i Raül Romeva mira enrere, fa balanç d’un judici que reconeix que en tot moment va tenir controlat el magistrat. També reconeix que fou un error per part dels advocats de pensar que podrien conduir-lo cap allà on voldrien i que no van ser capaços de coordinar-se com hauria convingut. Perquè les poques vegades que ho van fer, de cop i volta van ser ‘superpoderosos’. Però no n’hi va haver prou. —Com us ha canviat la vida el judici? —M’ha servit per a aprendre. He polit totes les coses que es poden polir, de la part tècnica, perquè aquest judici et posa a prova. És com el cas límit en què totes les capacitats que té un advocat penalista s’han de posar damunt la taula: no poder abaixar la guàrdia, haver de mesurar les paraules perquè tothom et mira, saber ser dur i no renunciar a pretensions quan tens davant un tribunal que imposa molt, però alhora no passar-se de la ratlla i mantenir les formes… És el cas més crític i més límit a què et pots enfrontar. Ha estat una de les experiències més desgastadores que es poden tenir. —Us condicionava molt sentir-vos tan observats? —Hi ha una feina prèvia a la sessió, de saber entrar en aquest judici mediàtic sabent que ho hauràs de fer diferent, preparant més les coses, mesurant les teves reaccions… Perquè en la justícia normal hi ha mil errors, aturades, que aquí no les fas. Però hi ha una altra cosa: la reacció que veus quan surts de la sala, no me l’hauria imaginada mai de la vida. —Què voleu dir? Quina reacció? —Em cridava l’atenció com aquest judici es convertia en notícia però també en entreteniment i com la feina que fèiem nosaltres era digerida, reinterpretada, criticada, i també lloada, per tots els mitjans amb una dedicació i una energia com no havia vist mai; gent que et deia que eres el millor i uns altres que eres el pitjor advocat de la galàxia; com analitzaven els teus moviments, la roba que duies, i en creaven notícia constantment, no pas sobre la feina que fèiem, sinó sobre la manera com som, què pensem, on érem tal dia, què dèiem… Aquesta part no me l’esperava. Hi va haver tres o quatre moments en què em va semblar tan increïble què deien que vaig patir molt i vaig necessitar un dia per a refer-me. —Quines coses us deien? —Aquests titulars que deien ‘Van den Eynde pallasso’ o ‘imbècil’. O quan parlaven de mi personalment, burxant, i deien on era jo l’1-O; que una portada d’un diari d’àmbit espanyol en paper fes notícia de què feia jo el dia del referèndum…. O creaven articles sobre si m’havia mogut d’una manera, o si havia dit una paraula, o si m’havia discutit amb Marchena… Cada discussió era una excusa per a denigrar o bé el jutge o bé l’advocat. Jo no estava preparat per a aquest tractament de la informació posterior. —Us esperàveu que la repercussió del judici a Espanya fos diferent de la manera com ha acabat essent? —Sí que m’esperava que hi hagués un tractament esbiaixat, però no pas aquest atac ad hominem i aquesta cerca de la polèmica, com de premsa groga. Això no ho coneixia. I una altra cosa: ells ens han guanyat una partida que era impossible que guanyéssim, però que ens pensàvem que guanyaríem. Perquè la feina que hem fet que no surt a la tele és brutal, i de vegades s’han vist coses que ningú no sabia per què passaven però que s’explicaven per tota la feina que havíem fet a fora. —Per exemple? —Quan vam aconseguir una de les grans victòries d’aquest judici en fer fora els pèrits d’intel·ligència que aportava la fiscalia. Aquells dos policies que van venir a declarar com a experts, i n’hi havia un que ja havia vingut com a testimoni. Zaragoza es va blocar. Doncs allò fou producte d’una estratègia pensada i desenvolupada durant un any, en diferents moments. Una cosa molt planificada. —Per part de diferents advocats? —Sí. Per part d’alguns, dels qui vam qüestionar la pericial d’intel·ligència. I va arribar aquell moment en què va cristal·litzar la nostra estratègia. Però això no se sabia. Vull dir amb això que hi ha una feina de fora de la sala que no ens podien controlar, però la feina de la tele, la que es veia, era una altra cosa. Crèiem que podríem dir com aniria el judici, i de cap manera. Ens vam pensar que decidiríem com seria aquest judici, i va ser un error. El judici ha anat com ells han volgut. —Com Marchena ha volgut? —Com Marchena ha volgut, i tant. —Us ha guanyat la partida? —És que ell té el poder. Ens pensàvem que podríem prendre el poder a qui el té. —Però abans dèieu que havíeu de vigilar de no traspassar la ratlla. —És que hi ha una part personal, que ningú no es vol cremar, no arribar a una situació de confrontació constant. Però d’una altra banda també t’adones que la força de la teva estratègia s’ha de mantenir mitjançant el respecte vers una certa formalitat. Crec que cap dels advocats d’allà no va arribar a la conclusió que haguéssim de fer cap funció ni de trencar les cartes. En les formes, vull dir, perquè en la part jurídica sí: vam dir al tribunal que no havia de ser qui ens jutgés, vam fer les impugnacions més dures que es poden fer, però no ens vam aixecar de la taula ni ens en vam anar, ni vam continuar parlant quan ens tallaven el micro… Això hauria anat en contra d’una sensació que crec que hem pogut mantenir, que era l’orgull de la gent pel paper que hem fet els advocats. —Però havent vist el judici, i amb les decisions que ja pren el tribunal, no hauria estat millor anar a una confrontació més oberta? —Però quina mena de confrontació? Jurídica o formal? —De totes dues alhora. Marchena va arribar a tenir actituds humiliants envers els advocats i alguns testimonis. —Hi ha dos graons… El primer, em penso que l’he mantingut. Quan diuen ‘Van den Eynde i Marchena s’odien’, volen dir que Marchena no m’ha fet passar per l’adreçador. Quan jo he volgut dir res, ho he dit. I aleshores, el segon graó… més complicat. Allà érem dotze… Quan algun dels companys feia un pas endavant, per exemple Marina  o Benet  i jo els donava suport, de cop i volta érem superpoderosos. Quan fèiem això, i ho fèiem nosaltres i també de vegades  Pina, la nostra força mediàtica, jurídica, augmentava. —Amb quins advocats fèieu més pinya? —Amb la defensa de Jordi Cuixart, sobretot, i amb  Pina. Quan anàvem junts, érem més potents. Però les vegades que això va passar es poden comptar amb els dits d’una mà. Aquest és el problema. No hi ha hagut aquesta unitat d’acció i força. —Teníeu assegut al costat Melero i de vegades semblava que anàveu per camins diferents. —Hi ha hagut diferències i fins i tot discrepàncies estratègiques que no han generat profundes contradiccions i que moltes vegades han estat complementàries, però partien, efectivament, de visions diferents. —Això no ha perjudicat la defensa en conjunt? —Hi ha hagut una certa complementarietat. Ara, segurament en alguna cosa sí que l’ha perjudicada. —‘A mi m’agrada Marchena’, dèieu en una entrevista al Huffington Post. —Jo crec que Marchena és un bon tècnic, un molt bon director d’orquestra; aconsegueix què vol. És com un pastor d’ovelles. I hi tinc profundes discrepàncies tècniques, de fons. No estic d’acord amb què fa, però allò que fa ho fa bé per al seu propòsit. I sap portar un judici com mai no havia vist. No havia vist mai que un jutge aconseguís fer un judici com ha fet aquest home, acabant els testimonis, seguint els terminis, collant els interrogatoris… Aconsegueix què vol. Ara, és bo que un jutge faci això? No, perquè d’aquesta manera hi ha molts drets fonamentals que es perden pel camí. És un bon tècnic, però les decisions que pren són equivocades. —Un dia vau callar per protestar per l’actitud dels jutges. Què va passar? —Aquell dia declarava un testimoni nostre, i de cop i volta el tribunal comentava de manera molt parcial i subjectiva què deia aquell home. Vaig decidir d’aplicar una tècnica. Jo no els podia dir que callessin i l’altra opció era que callés jo, i ho vaig fer perquè s’aturés aquella situació. I va parar, perquè a Marchena li va cridar l’atenció que jo callés. Em va dir si tenia cap més pregunta, i per reafirmar la meva protesta, com que no podia dir al president del tribunal que preguntaria quan jo volgués, li vaig dir que necessitava temps. Però a Marchena no li vaig poder guanyar la partida, perquè em va dir que jo havia de portar les preguntes preparades de casa. Ell tenia el control total del judici, perquè ni tan sols quan el provava de boicotar me’n sortia. —De l’anècdota, la part més rellevant és l’actitud dels jutges. No us demostrava que ja era clar el biaix del tribunal sobre els fets que jutjava? —Aquells dies vaig pensar que el tribunal havia canviat totalment l’actitud quan van començar els testimonis de la defensa. Sí, ho vaig pensar, que havíem passat l’equador del judici i que a ells ja no els interessaven els testimonis de la defensa. —Al final del judici vau centrar l’estratègia a allargar la mà al tribunal. Us en penediu ara, veient les decisions que han pres? Vau ser ingenus? —Sí, potser. Però jo no ho feia per convèncer, sinó com a part de l’argumentació de la defensa. Hi ha dues menes de sentència: la que anirà als llibres de dret penal i la que anirà als llibres d’història. La que anirà als llibres d’història és la que diu que això no ens toca jutjar-ho, que això és un problema polític. Si fessin una sentència així, estintolarien els fonaments de l’estat d’una manera brutal. I jo els ho he de dir. Ells han de decidir quina és la separació de poders, on són els drets fonamentals… Una altra cosa és la manera de dir-ho, que era molt pensada: començar el judici dient que això és una crisi i sortint-ne dient que és una oportunitat. Com en tot problema o negociació. —Però després et diuen que Junqueras no pot ni anar a prometre la constitució, res de llibertat provisional dels presos i insults a l’ONU. —Sí, però fixeu-vos que jo no faig mai vaticinis ni dic que guanyarem les coses. Jo he d’intentar convèncer i afavorir situacions en les quals el tribunal tingui problemes per a condemnar. Jo creo aquest marc, però després ells no l’entomen. Al tribunal repetidament li donem oportunitats d’inclinar cap als drets fonamentals i no ho fa mai. —Hem de pensar en una sentència dura? —Ja al primer minut el nostre marc de treball considerava la possibilitat d’una sentència dura. A partir d’aquí, hem intentat treballar perquè canviés aquest marc mental i ja veurem què passa. Sí que sé que tota l’estratègia d’imputació i d’acusació era feta per possibilitar l’escenari de la repressió màxima. Però no puc dir, ni em convé, que passarà una cosa o una altra. —Us va sorprendre que el Suprem presentés la prejudicial sobre la immunitat de Junqueras al Tribunal de Luxemburg? —Sí que m’ha sorprès, em pensava que ens dirien que no. Després, veient la resolució, t’adones que la pregunta és una mica trampa. —Per què és tramposa? —Proporcionen al Tribunal de Luxemburg una informació molt esbiaixada. El Suprem els diu que aquesta situació de suspensió és temporal, com si diguessin que d’aquí a uns quants mesos ja podrà ser eurodiputat. Haurien de dir que una de les possibilitats, força alta, és que la condemna comporti una inhabilitació. I la pregunta que fan és enfocada a obtenir una resposta determinada, que és estrictament si la immunitat desplega els efectes ja al primer moment. Per tant, posa molt difícil al TJUE que en faci una anàlisi profunda. —Què haurien d’haver demanat? —Un estat membre pot establir qualsevol condició per a assolir la condició d’eurodiputat? Si és a la presó i vol jurar, l’estat membre té dret d’impedir-ho o prohibir-li de sortir-ne? Polònia pot regular ara la llei electoral de tal manera que estableixi cinc requisits previs que en dificultin l’accés? Això és possible seguint el dret de la Unió? Aquestes preguntes eren molt interessants, però no són les que fa al tribunal. —Us preocupen els arguments del jutge únic de Luxemburg amb què va denegar les cautelars a Puigdemont i Comín. Són un mal precedent? —Tant Luxemburg com Estrasburg són jurisdiccions amb criteris canviants, de vegades d’una manera una mica aleatòria, que no ens donen cap seguretat al 100% perquè no deixen de dependre de clubs d’estats, però que tenen un grau d’independència més elevat que no pas en la jurisdicció espanyola. Això per a nosaltres ja és molt, i treballem sense certeses, ni vaticinis… Jo no he presentat la qüestió prejudicial per dir que aleshores Luxemburg em dirà… No, jo l’he presentada perquè hi ha un supòsit de qüestió prejudicial. Que em diuen que no? Doncs no. Que la tramiten? Doncs que la tramitin. Jo presento la qüestió perquè fa dos anys que analitzo les decisions internes i la compatibilitat amb el dret comunitari. I quan hi ha una incompatibilitat, l’assenyalo. S’ha d’entendre que no treballem amb plans màgics pensant si un tribunal ens dirà això o allò. —Ho dieu per Boye i les cautelars de Luxemburg? —No, no ho dic per això, sinó pels qui diuen que tot és guanyat. Nosaltres comencem pel començament, i no sabem mai si una qüestió prosperarà o no. I, parlant de l’acció de Boye, és tècnicament coherent i perfecta. I de fet, si nosaltres tinguéssim una resolució o una omissió del Parlament Europeu contra els interessos de Junqueras, faríem el mateix recorregut. Crec que és una qüestió d’estils, i el meu estil evidentment no és aquest. La nostra feina al final sempre descansa sobre una feina tècnica. Però en la perspectiva mediàtica hi ha estils diferents. —Quin calendari té ara la qüestió prejudicial sobre Junqueras? —Sembla que pel procediment accelerat es podrà resoldre en dos, tres o quatre mesos. Serà un tràmit ràpid de compareixença i de discussió contradictòria davant Luxemburg però per a respondre les preguntes del Tribunal Suprem. —El fet que Luxemburg tingui alhora la causa de Junqueras presentada pel Suprem i la de Puigdemont i Comín presentada per Boye com afectarà en la resolució? —Són accions paral·leles i complementàries, en certa manera. Ara, els companys de l’exili tenen sort, en certa manera, perquè poden presentar coses amb una llibertat que nosaltres no tenim. Em diuen que em queixo, però és cert: han pogut fer la pregunta que han volgut perquè tenen aquesta possibilitat. Jo no puc. Doncs cadascú com pugui. —Pot ser que hi hagi una condemna contra Junqueras abans Luxemburg no es pronunciï sobre la seva immunitat. Què passarà aleshores? —Això és complicat. Jo crec que no poden condemnar-lo mentre Luxemburg no hagi resolt. Però ja veurem què fa el Suprem, perquè ha fet la pregunta dins una peça separada. Pot ser que tinguin la intenció de desvincular-la de la principal. Però hi ha una lògica aclaparadora: si tu dius que no saps amb certesa si Junqueras té la immunitat, vol dir que consideres la possibilitat que potser la té, i per això necessitaries un suplicatori. —Seria prevaricació? —És que, si no, per què fa la pregunta el Suprem? —Hi ha hagut decisions recents del Tribunal d’Estrasburg que no van ser favorables, sobre diputats del parlament i sobre Carme Forcadell. Això perjudicarà la causa en el futur? —Pot tenir un efecte negatiu mínim, però no em preocupa especialment. En la batalla simbòlica sí que és negatiu, però tècnicament no. No dic que aquella demanda fos la millor decisió, i hi va haver una polèmica perquè jo, com a representant de Carme Forcadell, que era la primera demandant, era el primer receptor de les notificacions. Però jo no vaig fer aquesta demanda i la van firmar setanta-sis diputats. Era una acció que es feia en un context en què no hi havia presos… —Però sí que la signàveu… —No. S’havia de fer constar un representant d’aquella persona i la vaig signar com a tal. Però jo no vaig redactar aquella demanda. —Qui ho va fer m’ho podeu dir? —No. —Va ser un error, doncs? —Sincerament, si els errors es valoren per quan guanyes o quan perds, va ser un error. Però jo em rebel·lo contra aquesta tirania del guany constant. Això no és seriós, i la gent s’ha de començar a acostumar a treballar, a perseverar, fins i tot davant l’adversitat. Els errors reals d’una defensa són equivocar-se en qüestions tècniques, però en termes estratègics és molt més complex.

Summary: Andreu Van den Eynde: ‘Marchena no m’ha fet passar per l’adreçador’


L’ex-president del govern espanyol José María Aznar demana l’excarceració de l’ex-president de la Generalitat Valenciana Eduardo Zaplana, que és a la presó preventiva de fa sis mesos, per l’Operació Erial. Durant la clausura d’un acte de la FAES, ha demanat que la situació de Zaplana es resolgui ‘d’una manera fàcil, humanitària i compassiva’. Aznar ha explicat que Zaplana té leucèmia ‘amb risc clar de mort’ i que, tot i que respecta les decisions judicials i amb independència dels fets penals, que es jutjaran si ‘d’una vegada’ s’aixeca el secret de sumari, l’estat de dret i la justícia no són incompatibles ‘ni amb la compassió ni amb un cert sentit humanitari’.

Summary: Aznar demana la llibertat de Zaplana ‘per compassió’


Molts usuaris de WhatsApp han volgut alguna vegada eliminar un missatge que ja han enviat. Ara com ara, no es pot fer, però es fan proves amb la versió beta d’iOS perquè sigui possible en algun moment. Concretament, aquesta nova versió inclou un botó que permet ‘revocar’ els missatges enviats, sigui en grups o en xats individuals. El botó també serveix per a eliminar fotografies i vídeos. L’usuari, per tant, podrà esborrar tots els missatges que hagi enviat, indiferentment de si el receptor els ha llegits o no. Si un emissor elimina un missatge, el receptor rebrà una notificació que li dirà que un dels seus contactes ha esborrat un missatge que anava adreçat a ell.

Summary: Whatsapp prova l’opció d’eliminar els missatges enviats


La fiscalia de Girona ha acordat presentar una querella contra el batlle de la Bisbal d’Empordà, Lluís Sais, per donar suport a l’1-O. L’acusació pública demana al Jutjat d’Instrucció de la Bisbal que l’investigui per presumptes delictes de desobediència i prevaricació en relació al referèndum. Ara, el jutjat instructor haurà de decidir si obre diligències prèvies i cita el batlle com a investigat. Sais ha assegurat a través de les xarxes socials que té ‘la consciència molt tranquil·la de no haver comès cap delicte’. ‘Sempre al servei del poble i ara més que mai’, ha dit. La decisió de la fiscalia de presentar querella arriba, precisament, poques hores després que hagi arxivat les causes obertes per l’1-O contra els batlles de Santa Coloma de Farners, Joan Martí, el d’Olot, Josep Maria Corominas, i el de Palafrugell, Josep Piferrer.

Summary: La fiscalia es querella contra el batlle de la Bisbal d’Empordà per donar suport a l’1-O


El dirigent de Podem, Pablo Iglesias, ha reiterat avui que el referèndum a Catalunya ‘és imprescindible’. Ho ha dit quan li han demanat si aquest punt era una línia vermella per a negociar una possible investidura de Pedro Sánchez. ‘Som l’única força que a Catalunya i a Espanya defensem sense matisos que hi hagi un referèndum’, ha afegit. Per Pablo Iglesias la defensa que fa Podem del dret de decidir és la millor manera de garantir la unitat d’Espanya, però d’una Espanya ‘plurinacional i diversa’. Ha defensat que En Comú Podem, Compromís-Podem i En Marea disposin de grups parlamentaris propis al congrés. ”És fonamental que hi hagi grup parlamentari català, gallec i valencià. Perquè el país continuï unit cal reconèixer la plurinacionaliat. Espero que la mesa del congrés entengui que Espanya és plurinacional i diversa i que aquests grups parlamentaris han d’existir. Hem demostrat que des de la diversitat i la pluralitat es treballa millor’, ha declarat. Ací podeu veure la compareixença de Pablo Iglesias: Xavier Domènech: ‘Vuit milions han votat a favor del referèndum de Catalunya’ Xavier Domènech, candidat de la candidatura En Comú Podem, que ha guanyat les eleccions espanyoles a Catalunya, ha valorat el resultat d’ahir. ‘Vuit milions de persones han votat a favor del dret de decidir, a favor del referèndum de Catalunya’ a tot l’estat espanyol, ha remarcat. Per Domènech, la contribució de Podem a la governabilitat de l’estat espanyol resta supeditada a l’entrada ‘en temps constituents’ i a l’assumpció de la ‘pluralitat de propostes’. Altrament, ha dit, no hi haurà majories. Segons ell, el resultat d’En Comú Podem és ‘una victòria històrica per al país, perquè Catalunya ha votat pels drets socials, per una democràcia digna d’aquest nom i pel dret de decidir’. ‘És clar que la principal força de canvi i sobiranista a Catalunya és En Comú Podem –ha dit–, i que les majories s’hauran de conformar en aquest sentit.’ Per això ha respost al continu oferiment que ERC ha fet durant la campanya per parlar després de les eleccions, i els ha dit que ara és En Comú Podem que espera ERC. Per Domènech, el resultat d’ahir fa pensar que calen ‘majories àmplies que s’agrupen entorn de dos grans eixos: la recuperació dels drets socials i l’acceptació real del referèndum a Catalunya’. Així mateix, ha dit que ‘hi ha una majoria social a favor del canvi en contra de la plaga de la corrupció, a favor de discutir tot allò que s’havia tancat des de fa dècades’. I ha afegit: ‘Posem davant els principis constituents, ens trobem davant temps constituents, i és l’hora d’assumir que des del 2011 s’han mogut plaques tectòniques en el terreny social.’

Summary: Pablo Iglesias: ‘El referèndum és imprescindible’


Biarritz (Iparralde) acull avui la cimera del G-7 enmig de tres fronts oberts: la guerra comercial entre els EUA i la Xina, que aquesta setmana ha conegut una nova escalada; el Brexit i l’enorme incendi declarat fa gairebé un mes a l’Amazones, emmarcat l’agenda de la lluita contra el canvi climàtic, que defensen tots els dirigents del grup exceptuant el president dels Estats Units, Donald Trump. El mandatari nord-americà s’ha deixat sentir fins i tot en ple vol cap a l’estat francès. Fa hores ha amenaçat a Twitter d’imposar nous aranzels als vins francesos com a represàlia per les intencions de París d’aplicar un impost dirigit a les grans empreses de tecnologia nord-americanes. Trump ha admès que no és un ‘gran admirador’ de les companyies tecnològiques, però que, no obstant això, aquestes companyies són nord-americanes i que no vol ‘que França es dediqui a imposar impostos’. ‘I si ho fa, aplicarem aranzels al seu vi com mai abans no hem fet’, ha afegit. S’espera també que Trump comenti en profunditat l’altra amenaça recent: la d’ordenar a les companyies nord-americanes que abandonin de manera generalitzada els seus acords comercials amb la Xina, després d’una nova pujada mútua d’aranzels. Trump intensifica la tensió amb la Xina i insta les multinacionals nord-americanes a retirar-se’n Un altre gran protagonista serà Boris Johnson. El primer ministre britànic aprofitarà la visita per comunicar als seus homòlegs internacionals els seus plans de futur per a la sortida del Regne Unit de la Unió Europea, que té intenció de declarar la data límit del 31 d’octubre amb acord amb les autoritats de Brussel·les o sense, tot i el perill que podria implicar a l’economia. Sobre el medi ambient, s’espera que el president de França, Emmanuel Macron, torni a exhibir la seva faceta de dirigent europeu contra el canvi climàtic després de l’enfrontament que ha protagonitzat aquesta setmana amb el mandatari brasiler, Jair Bolsonaro, a qui ha acusat d’inacció en l’incendi monumental que arrasa la selva amazònica. Bolsonaro, per part seva, ha criticat que Macron li hagi dit ‘mentider’ a causa de les divergències en matèria mediambiental i l’ha acusat de difondre ‘fotos del segle passat’ per crear alarma. ‘Lamento que un cap d’estat com el de França es dirigeixi al president brasiler com a mentider’, ha assenyalat a Twitter, en aparent al·lusió a les crítiques de París aquestes últimes hores pels incendis a l’Amazònia. ‘Tenint present l’actitud del Brasil aquestes últimes setmanes, el president de la República no pot sinó constatar que el president Bolsonaro li va mentir durant la cimera del G-20 a Osaka’ el mes de juny passat, va assenyalar la presidència francesa ahir. París considera que Bolsonaro ‘ha decidit de no respectar els seus compromisos climàtics ni comprometre’s en matèria de biodiversitat’. Tensió entre la policia francesa i els activistes contra el G-7 Avui a la tarda a Baiona (Iparralde) s’ha fet una manifestació de protesta no autoritzada contra la cimera. La policia ha carregat per intentar dissoldre-la, fent ús també de gasos lacrimògens i canons d’aigua. #G7EZ #G7Biarritz Cargan contra la manifestación de Baiona pic.twitter.com/tgY8yjIDj3 — Ahotsa.info (@AhotsaInfo) August 24, 2019 🔴ARA MATEIX🔴 Càrregues policials a #Baiona, ús de gasos lacrimògens i canons d'aigua. #G7Biarritz #G7EZpic.twitter.com/pcP3IfFjDK — Arran (@Arran_jovent) August 24, 2019 Avui al matí ja s’havia convocat una manifestació a Hendaia (Iparralde) per a protestar contra la cimera, en què hi han participat milers de persones. Sota el lema ‘G-7 no, construint un altre món’, els manifestants han portat banderes de sindicats, basques, feministes i pancartes contra el canvi climàtic i en favor dels refugiats. Beaucoup de monde à #Hendaye. La manifestation est festive. Pas de cortège de tête pour l'instant. #contresommetG7 #ContreSommetduG7 #ContreG7 #BiarritzG7 #Biarritz pic.twitter.com/4qwxqekm92 — Nicolas Mayart (@NicoMay) August 24, 2019 Ahir al vespre la policia francesa –que té la ciutat blindada– va carregar contra el campament dels activistes contraris al G-7, llançant-hi fins i tot gasos lacrimògens, segons que denuncia el periodista Taha Bouhafs, que hi era present. Va tancar a dins bona part dels manifestants. Assegura que també hi ha diversos ferits. 17 persones han estat detingudes per aquestes protestes. La police a encerclé le camping du #ContreG7 des affrontements ont lieu à l’intérieur. Les organisateurs de la plateforme arrivés en catastrophe sont empêchés de rentrer. Il y a notamment @TrouveAurelie d’@attac_fr.#G7Biarritz #G7France pic.twitter.com/6432wz4xPh — Taha Bouhafs (@T_Bouhafs) August 23, 2019 🛑 URGENT #G7Biarritz Les forces de l’ordre chargent le campement du #ContreG7 de plusieurs côtés, des tirs de gaz lacrymogènes et de LBD sont envoyés. Des centaines de personnes sont prises au piège. #G7FRANCE pic.twitter.com/WyFX0XkLQa — Taha Bouhafs (@T_Bouhafs) August 23, 2019 Je suis actuellement à l’intérieur du campement du #ContreG7, plusieurs centaines de personnes prises au piège tentent de quitter le campement sans succès. Il y a plusieurs blessés.#G7France #G7Biarritz pic.twitter.com/MbJlq16Zb6 — Taha Bouhafs (@T_Bouhafs) August 23, 2019

Summary: Arrenca la cimera del G-7 amb el Brexit, el medi ambient i la guerra comercial com a eixos principals


Landry Riba (Canillo, 1975) és veterinari de formació. Després d’haver exercit durant anys el càrrec de director del Departament d’Agricultura del govern d’Andorra, ha estat nomenat secretari d’estat d’Afers Europeus del nou executiu, constituït la primavera passada. S’encarrega de negociar l’acord d’associació amb la Unió Europea (UE). No depèn de la ministra d’Afers Estrangers, sinó directament del cap de govern. És una mostra de la importància que la negociació té per al govern. Parlem amb ell dels motius que empenyen el principat a cercar l’acord amb Brussel·les i l’estat de la negociació. També de la visita que avui hi fa Emmanuel Macron, el president de França que és alhora copríncep d’Andorra. —L’acord d’associació amb la UE és la principal prioritat de la legislatura. Per què el necessita Andorra? —Es pretén integrar gairebé tots els acords anteriors amb la UE, començats amb l’acord duaner del 1990, dins un sol instrument. Que els ciutadans i els operadors andorrans (i els operadors estrangers que vulguin venir a Andorra) es trobin en una situació de seguretat jurídica, de regles de joc comunes i conegudes, en el context del mercat interior de la UE. L’objectiu de l’acord és que Andorra pugui participar de manera progressiva i com més àmplia millor en el mercat interior de la UE. És un esforç considerable que s’ha de fer d’una manera assumible. —Què vol dir d’una manera assumible? —Vol dir simplement que siguem capaços de repartir tota la feina a fer. Una feina constant d’integració del cabal comunitari –la normativa europea– en l’ordenament jurídic andorrà. Dissenyar adequadament els recursos per a fer-hi front i tenir els sistemes de seguiment per a anar al dia. I també vol dir que els qui han d’utilitzar aquest acord, que és un instrument econòmic a disposició dels operadors econòmics, el sàpiguen fer funcionar i treure’n totes les oportunitats que pugui donar. —Alguns sectors polítics i econòmics també diuen que hi té molt a perdre. —Hi ha veus més pessimistes, totes legítimes. Però cal que siguin opinions molt fonamentades, perquè aquest acord es negocia, no en sabem el contingut final. A la fase actual sí que s’intueix que les oportunitats de moment passen per davant dels possibles inconvenients. —Andorra fa quatre anys que negocia l’acord amb la Comissió Europea, i podríem dir que el més calent és a l’aigüera. Ja imagino que voleu cloure l’acord aquesta legislatura, però quant de temps més durarà la negociació? —Hem de comptar un mínim de dos anys més, per una qüestió molt clara: aquests quatre anys s’ha negociat gran part de l’acord marc: les disposicions comunes, les regles de joc generals. I s’ha avançat en la negociació d’alguns capítols. En alguns punts s’han trobat blocatges, bé perquè cal trobar la fórmula jurídica adequada, bé perquè cal trobar el punt d’equilibri… Quan aquests punts es van acumulant has d’esperar, veure una imatge general i tornar a empènyer. —Ara per ara s’ha acordat amb Brussel·les un termini de trenta anys per a deixar de dependre en un grau tan elevat dels ingressos que li proporciona la venda de tabac. L’economia del país i els sectors que viuen d’aquesta activitat sobreviuran a aquesta clàusula? —És el desafiament i l’objectiu que es perseguia. Una de les raons de negociar aquest acord és mirar de sortir de la situació de fragilitat que l’economia andorrana travessa avui dia, pel fet de dependre de molt pocs sectors. Sabem quina serà la situació final i quan arribarà. I per tant, aquí és quan s’ha de crear les estratègies perquè en un temps prudencial s’hagin diversificat aquests sectors. —Ben aviat es negociarà la lliure circulació de persones. Andorra té com a línia vermella mantenir l’actual sistema de quotes migratòries. Per què? —Dóna una resposta satisfactòria a la regulació del mercat de treball i al flux de treballadors que vénen a residir a Andorra. Per dimensions del territori, per capacitat d’absorció administrativa –en recursos sanitaris, en acompanyament social, etc.–, Andorra no pot assumir un volum important de residents fixos. I el concepte de lliure circulació de persones, com a principi general de la UE, no va exactament en aquesta direcció. Malgrat compartir-ne els valors, hem de poder aplicar-lo d’una manera mesurada. La UE ha acordat en alguns altres territoris, com ara Liechtenstein, la possibilitat de quotes. I per tant Andorra ha marcat la línia de negociació en aquest sentit. —És realista pensar que la CE ho acceptarà? Sobretot tenint en compte la situació del Brexit i que alguns estats membres voldrien limitar aquest principi fonamental de la Unió. —La UE defensa els seus principis generals i els pilars del mercat interior. Sempre ens esforcem a explicar el nostre context, molt particular en un espai molt gran i divers. El missatge és que per a construir coses comunes no cal fusionar i homogeneïtzar, sinó que hem de ser capaços de fer-ho partint de la diversitat i de realitats diferents. —Sigui com sigui, com van les converses a Brussel·les sobre aquesta qüestió? —No serà fàcil. Però amb gran part de la norma sobre la lliure circulació de persones no hi tenim inconvenient. De fet ja la practiquem en el dia a dia: Andorra no és un país tancat hermèticament, hi viuen 122 nacionalitats i hi ha permeabilitat del mercat de treball i possibilitat de residir-hi. Hem de mantenir aquesta capacitat d’acolliment, però fent passar sempre davant la necessitat de garantir la sostenibilitat de tots els nostres sistemes. —Si es constatés que no hi ha possibilitat d’entesa, pesarà més el control del flux migratori –de les fronteres– que no pas l’acord d’associació? —No ho hem considerat, perquè és una possibilitat massa negativa per a tenir-la damunt la taula. Confiem en la negociació i faré tots els esforços possibles per arribar a un compromís. Que Andorra pugui tenir una bona solució, i que també sigui acceptable per a la UE. Si trobem la solució, crearà un precedent. I amb una Europa que té un Brexit a la cantonada, amb uns moviments nacionals que s’intueixen molt reivindicadors de la identitat cultural, hauríem d’intentar que aquesta solució fos inspiradora, i no trencadora. —El copríncep francès, Emmanuel Macron, visita avui Andorra. Què n’espereu? Preveieu cap gest en relació amb la negociació amb la UE? —Penso que en algun moment se’n parlarà. Aquestes visites al final duren poc i hi ha pocs espais de conversa. Però pensem que podrem tenir-hi un petit intercanvi sobre la situació actual de les negociacions. Ja hi va haver una visita del cap de govern a l’Elisi a principi d’estiu i se’n va parlar, i el copríncep va reiterar el suport a la negociació. —Que a banda de copríncep sigui el president de França, hi ajuda o ho complica tot encara més? —Diria que hi ajuda. És el president de la república francesa, i ara és qui potser té el missatge més fort d’integració europea, de repensar Europa, d’intentar construir una cosa comuna partint de la diversitat. Tots aquests missatges que va avançant el president Macron –i el fet que sigui el copríncep Macron– evidentment tenen avantatges en una negociació com aquesta. —Sembla probable que qui capitanejarà la negociació per part de la UE serà el suposat nou cap de la diplomàcia europea, Josep Borrell. És una bona notícia o una mala notícia per a Andorra? —És una bona notícia, malgrat que en episodis anteriors les intervencions del senyor Borrell no van anar sempre en un sentit que Andorra interpretés del tot positivament. Encapçalar la diplomàcia europea exigeix tenir una mirada sobre els temes diferent de la que es té quan s’és al govern d’un estat membre. El senyor Borrell ens coneix i no hem d’oblidar que és pirinenc: hi compartim com a mínim la muntanya, la singularitat d’aquests espais. Aquí, amb el senyor Borrell, podem trobar uns espais de col·laboració i entesa que fins ara potser no hem tingut l’ocasió de compartir. —En què podria fer patir el senyor Borrell? —En algun moment, no sols el senyor Borrell sinó més gent, s’han manifestat en el sentit que els principis generals de la UE són els que són i que no hi ha marge. Però els acords que negocia la Unió i el dia a dia ens mostren que sí que hi ha marge, perquè si no fusionaríem en lloc d’integrar. —Andorra negocia amb la CE, però al darrere sempre hi ha els interessos dels estats membres. Constantment s’ha demanat als estats espanyol i francès que acompanyin el principat en tot aquest procés. I s’ha dit que Madrid i París entenien les posicions negociadores andorranes. Ara bé, són socis o són tutors? —M’atreviria a dir que són companys de viatge. I amb els companys de viatge sempre hi ha moments més agraïts i moments més durs. La UE defensa els seus interessos generals i els estats membres els seus interessos particulars. Espanya i França es miren la feina que fem d’una manera molt propera i alhora precisa. És veritat que han reiterat sempre, i cal agrair-ho, que ajudaran en la mesura que fos possible. —Tanmateix, a voltes han estat contundents. Van collar molt Andorra amb la qüestió del tabac i la lluita anticontraban, per exemple. —Han estat contundents quan ha calgut i quan han pensat que aquesta negociació podia ajudar a resoldre qüestions que potser no eren satisfactòries per a tothom. És natural que passi. Hauria estat innocent pensar que no ens trobaríem en situacions com aquestes, fan part de la negociació. Hi ha qüestions que es juguen al cent per cent a Brussel·les, n’hi ha que es juguen més aviat a Madrid o París i n’hi ha que es juguen a casa. —Precisament en clau interna, la legislatura passada es va intentar infructuosament un pacte d’estat sobre l’acord d’associació. De fet, l’oposició criticava sovint la manca de transparència sobre el dossier. Això canviarà aquesta legislatura? —La voluntat és arribar a un pacte d’estat entre cinc forces polítiques. Les primeres converses penso que han estat força positives: hem recollit aquesta demanda de passar d’una situació d’informant-informat a una situació de projecte compartit. Amb el cap de govern voldríem que fos el pacte d’estat que dibuixés el mandat negociador. Per tenir a la taula de negociació la força que dóna el consens fet a Andorra. —S’ha retret molt sovint que el govern no ha explicat a la població ni la negociació ni les virtuts d’un acord amb la UE. Avui creieu que el referèndum es guanyaria? —Avui dia, en tinc molts dubtes. El 30 de setembre comencem una tongada de reunions públiques, que s’allargaran gairebé tres setmanes. Convidarem tota la ciutadania i començarem explicant els antecedents d’Andorra amb la UE, per què anem cap a un acord d’associació, què hi tenim a dins, com es negocia. Començar a passar certa informació per mirar que no sigui el projecte del govern sinó que sigui col·lectiu. Té poc sentit que demanem al ciutadà que s’expressi en un referèndum si no li hem donat les eines per a formar-se’n una opinió. La meva idea no és vendre l’acord, sinó explicar-lo. —Andorra té futur sense un acord d’associació amb la UE? —Andorra tindrà uns futurs, segons què fem amb acord o sense. Sense acord, m’atreviria a dir que el futur és incert, o més complex en els aspectes econòmics, socials, ambientals, etc. Amb l’acord d’associació, tot dependrà de l’ús que en fem. Per si mateix, tampoc no resoldrà gran cosa si no l’utilitzem. Tocarà fer visibles les oportunitats i mirar que acabi essent una eina per a la diversificació econòmica que Andorra necessita.

Summary: Landry Riba: ‘Els missatges que avança el copríncep Macron tenen avantatges en la negociació amb la UE’


Davant un auditori sense representants del govern espanyol, però amb una desena d’ambaixadors a Madrid, el president de la Generalitat, Carles Puigdemont, ha explicat quina és la proposta de referèndum el 2017, avalada per la majoria del parlament català. Ha estat en un esmorzar informatiu organitzat per Europa Press en un hotel de luxe de la capital espanyola. ‘El missatge és clar, és vigent: s’ha de donar una solució política a la demanda catalana, i cal coratge i compromís i el reconeixement de l’altre’, ha dit. I ha emplaçat el govern espanyol a acordar el referèndum: ‘Proposem a l’estat espanyol un acord per al referèndum. El suport creixerà aquests mesos vinents a Catalunya; hi ha un consens social i polític, i seria intel·ligent i prudent de no menystenir-lo. Quan la societat espanyola es desperti del blocatge polític, la proposta catalana encara hi serà. La proposta catalana a l’estat és prioritària.’ I ha detallat tot seguit la manera com podria implicar-s’hi l’estat espanyol: ‘No hi hauria d’haver restriccions per a la data, per a les condicions; s’hauria de fer sense apriorismes, per a negociar la pregunta; un referèndum que no exclogui la possibilitat de l’estat d’oferir una proposta que competeixi amb la independència; que negociem les condicions d’aplicació del resultat, la moratòria per a un altre referèndum similar. D’això, s’hauria de parlar.’ La pregunta del referèndum Puigdemont ha posat d’exemple el punt de partida per a negociar la pregunta, ‘sense que això vulgui dir que ja hi hagi una proposta damunt la taula’. La pregunta model seria ‘Vol que Catalunya sigui un estat independent? Sí o no.’ I, a partir d’ací, ha deixat clar que està disposat a negociar amb l’estat una formulació diferent, i a incorporar la proposta que pugui oferir com a alternativa a la independència en la pregunta. ‘Si l’estat formula una proposta –per exemple, la reforma de la constitució–, negociem què vol dir sí o no, i acceptem-ne els resultats.’ Sobre el mínim de participació que caldria, Puigdemont ha insistit en allò que recomana la Convenció de Venècia, és a dir, que no hi hagi límits per a evitar cap mena de boicot. ‘Però és evident que si vota un 30% no pot ser vàlid’, ha precisat. ‘Per això és important dialogar prèviament. Hi ha d’haver una mobilització dels ciutadans a votar, això és el que hi dóna validesa.’ Li han demanat també per les garanties del referèndum. ‘Garanties? Serà el resultat, una participació incontestable.’ Troba evident que l’estat no ho reconeixerà, ‘però si a Catalunya hi ha una alta participació i el resultat és clar crec que ningú no es podrà aclucar d’ulls. Perquè això tindrà conseqüències. Perquè donarà un mandat al govern i al parlament per a actuar. Serem un subjecte sobirà, i costarà, però hi haurà una negociació amb la UE . A Europa impera la “realpolítik”.’ Sobre el cas que el govern espanyol no vulgui negociar el referèndum, Puigdemont ha estat clar: ‘Farem el referèndum en cas que no hi hagi un referèndum negociat. Si és així, convidem l’estat a negociar l’aplicació del resultat.’ Ha insistit a dir que la resolució política del problema i l’abandonament de la via judicial eren una oportunitat per a Espanya. I ha palesat que la solució política no es pot allunyar del consens que hi ha a Catalunya, és a dir, el referèndum. Es pot negociar la data, la pregunta, els percentatges… No ens allunyem del consens. Quan ens n’allunyem, com ara quan parlem d’una reforma federal de la constitució, la voten 16 diputats de 135 al parlament. Podem discutir si Catalunya pot ser un estat independent, i assumir-ne els resultats, els que siguin, i comprometre’ns a aplicar-los.’ Però la realitat és que ara la resposta de l’estat és judicial. ‘Va ser un gran error seguir la via penal per a Mas, Ortega, Rigau i Homs. Això té conseqüències, perquè la gent que va contra la independència però que vol que votem viu aquesta situació com una ofensa democràtica. No és concebible que hi pugui haver una condemna per haver permès que la gent opinés. Hi haurà oposició política el dia del judici, de batlles, del govern, i més…: de tota la societat catalana.’ Una desena d’ambaixadors escolten Puigdemont El president ha destacat davant els representants diplomàtics d’una desena de països l’ampli suport social i polític que té el referèndum, i també la independència, a Catalunya. Hi ha hagut un buit del govern espanyol a Puigdemont, però és il·lustratiu l’interès internacional que desperta el procés català. A l’esmorzar informatiu, hi han assistit l’ambaixador francès a Espanya, Yves Saint Geours; el del Regne Unit, Simon Manley; el d’Egipte, Ahmed Ismaïl Abdelmoeti; el d’Irlanda, David Cooney; la d’Algèria, Taous Feroukhi; el de Veneçuela, Mario Isea Bohórquez; el de Bèlgica, Pierre Labouverie; el de Dinamarca, John Nielsen; el dels Països Baixos, Johannes Van Bonzel; i el de Suècia, Lars-Hjalmar Wide. Dels partits polítics espanyols, tan sols el portaveu socialista a l’Assemblea de Madrid, Ángel Gabilondo. A part els partits que donen suport al govern, tan sols un altre representant polític, el diputat d’En Comú Podem Ángel Expósito. Ací podeu veure l’acte íntegre de Puigdemont a Madrid.

Summary: Puigdemont avisa a Madrid: ‘Seria prudent de no menystenir el referèndum’


El projecte de l’Obra Cultural Balear, la Conselleria de Cultura i CineCiutat per veure cinema en català, que s’anomena Cinemacat, s’ha presentat com l’embrió d’una futura programació estable de cinema en català i subtitulat al català. S’estrenarà a Palma, però més endavant es farà extensiva a totes les Balears. La iniciativa s’estrena avui a les 20.00 a CineCiutat, amb la projecció del film Wonder Wheel de Woody Allen subtitulat al català. A la presentació, feta al matí, hi han assistit la consellera de Cultura, Participació i Esports, Fanny Tur, acompanyada de la directora general de Política Lingüística, Marta Fuxà. Per part de l’Obra Cultural Balear, el membre de la junta Antoni Llabrés i el president, Josep de Luis; i finalment el president de CineCiutat, Javier Pachón. Cada dijous a les 20.00 a Cinemacat es projectarà un nou títol en versió original en català o subtitulat en català. La consellera Tur ha explicat que l’objectiu era que no esdevingués un fet aïllat, sinó que poder veure cinema de qualitat en català sigui un fet normal, ‘que es pugui fer de manera quotidiana’. El president de l’Obra Cultural Balear, Josep de Luis, ha lamentat que fins ara no s’hagi defensat d’una manera ferma el cinema en català a les Illes. ‘Aquest buit era evident i venim a omplir-lo demostrant que es pot omplir’, ha dit. Per això ha anunciat que ja treballen amb CineCiutat pensant a estabilitzar l’oferta, que inclourà cinema infantil, i ha reiterat l’esperança d’estendre-la a la resta de les illes.

Summary: La consellera Fanny Tur inaugura l’oferta regular de cinema en català a Mallorca