Pedro Sánchez és en un carreró sense sortida, perquè no pot forjar un pacte de govern alternatiu al del PP, amb Podem i Ciutadans, i per una altra banda els dirigents territorials del PSOE el critiquen ferotgement per l’ensulsiada a Galícia i al País Basc i el pressionen perquè permeti un govern de Rajoy. Però aquest carreró té una porta, que Sánchez sempre ha volgut passar per alt i que ara es comença a mirar amb uns altres ulls: la del pacte amb els independentistes. La premsa espanyola ja fa temps que en parla, per carregar-li els neulers; i ell en comença a parlar ara amb la boca petita, encoratjat per Miquel Iceta i, en menor mesura, per Ximo Puig. ‘Parlaré amb nacionalistes catalans. I els explicaré el meu full de ruta. No pot ser que em critiquin perquè parlo amb nacionalistes i no critiquin Rajoy de pactar amb nacionalistes la mesa del congrés’, deia avui a la cadena Ser. Escolteu ací l’entrevista íntegra: Sánchez manté que la seva prioritat és un pacte amb Podem i Ciutadans, però aquestes dues forces s’exclouen l’una amb l’altra. És una via sense recorregut. Quina alternativa li queda que no sigui permetre el govern de Rajoy? Un pacte certament complex, aritmèticament possible però políticament gairebé irrealitzable; un pacte que impliqui el vot favorable en la investidura de PSOE, Podem, PDC, PNB i Coalició Canària: 170 diputats, que superarien els 169 contraris del PP i Ciutadans. Per això caldria que, si més no, ERC i Bildu s’abstinguessin. Perquè aquestes xifres surtin caldria, doncs, un acord amb PDC i ERC, que sempre han posat per condició a Sánchez el compromís de fer un referèndum sobre la independència a Catalunya. Sánchez sempre s’hi ha oposat, s’hi continua oposant i s’hi oposarà sempre. Ho deia Miquel Iceta en aquesta entrevista amb VilaWeb. Iceta ha provat d’introduir aquests últims dies un relat per mirar de convèncer tant Sánchez com els independentistes d’arribar a un acord per fer fora el PP del govern espanyol. Sempre, però, condicionant-ho al fet que el referèndum desaparegui en la llista de condicions per a la investidura. Sembla que Iceta ha convençut Sánchez, que avui dedicava aquestes paraules als dirigents territorials socialistes, que veuen amb hostilitat qualsevol intenció de diàleg o de pacte amb els independentistes, per més que el referèndum desaparegui de la taula de negociació: ‘Quan diuen que s’ha de permetre un govern de Rajoy perquè no hi ha alternativa, demano a alguns dirigents del meu partit què ofereixen aleshores a Catalunya. Tenim una crisi territorial a Catalunya, sí o no?’ Fins i tot deia Sánchez que el seu ‘full de ruta’, d’obrir negociació amb totes les forces polítiques, no variaria per més que Puigdemont arribés a proposar demà un referèndum unilateral sobre la independència. I encara afegia: ‘Aquí a Madrid es parla poc de la qüestió catalana; aquí a Madrid, quan algú es mou en cercles polítics i sobretot quan parla amb el PP veu una mena de connivència amb aquest enfrontament, com fent veure que ja li va bé, electoralment, l’enfrontament amb Catalunya.’ Després de les eleccions del 20-D i abans del 26-J, Sánchez repetia que no pactaria mai amb els independentistes i que els vetaria en qualsevol negociació. ‘Ho puc dir més alt, però no més clar’, insistia. Ara el to és ben diferent: el diàleg és el camí; ho exemplificava la setmana passada amb un piulet a Twitter lloant, en català, l’aproximació entre Carles Puigdemont i Ximo Puig: Quan la politica i el dialeg s'obren camí surten iniciatives com la liderada per @ximopuig per reconstruir les relacions amb Catalunya. — Pedro Sánchez (@sanchezcastejon) September 20, 2016 Però això no li garanteix l’èxit de la jugada. ERC i PDC sostenen que no donaran suport a la investidura de Sánchez si no hi ha el compromís del referèndum. Per bé que la setmana passada Francesc Homs va insinuar en unes declaracions que estudiava si votar a favor de la investidura sense el compromís del referèndum, de seguida els ex-convergents se’n van desdir i van assegurar que no hi hauria pacte sense aquesta condició. Iceta diu que els independentistes no cal que hi renunciïn, al referèndum, sinó que no el posin de condició. ‘Renunciar-hi, no. S’ha de renunciar a posar-lo ´de condició en una investidura. Com si a mi em diguessis si renuncio al socialisme. No hi renuncio. Ara, sé que no arribarà demà. Es tracta de si tu condiciones una investidura al referèndum. Perquè llavors la fas impossible.’ Ara, si els independentistes s’avenen a retirar el referèndum com a condició, en el decurs de la legislatura en la qual Pedro Sánchez fos president es podria negociar i explorar igualment el referèndum tal com la demanen els partits independentistes? Iceta és clar: ‘El PSOE no acceptarà mai un referèndum sobre la independència.’ I tot allò que ofereix Pedro Sánchez és un referèndum sobre una reforma constitucional que el PP blocaria a les corts espanyoles sempre que volgués. Sense aliats dins del PSOE A la dificultat política d’assolir un pacte d’aquestes característiques, s’hi afegeix la guerra interna que Sánchez té dins el partit. Tan solament la insinuació de parlar amb partits independentistes fa que els ‘barons’ treguin les urpes. Recordem, si no, el to de les declaracions filtrades d’alguns dirigents territorials en un comitè federal del mes de febrer: ‘Si nosaltres no deixem clar que el PSOE no té res a veure amb l’independentisme ni per activa ni per passiva, a Extremadura ens maten, i ho haig de dir’, exclamava el president extremeny, Guillermo Fernández-Vara. Amb precedents com aquest, el comitè federal de dissabte es preveu ben calent. Sánchez hi proposarà un calendari, que inclou la convocatòria d’un congrés el mes de desembre i, abans, unes primàries el 23 d’octubre per a refermar el seu lideratge. Ara, si el comitè federal li tomba aquesta fugida endavant, assegura que no dimitirà. Novament ha demanat als crítics que presentin un candidat a les primàries: ‘Que proposin una solució. Potser han de dir que defensen, com a millor opció, l’abstenció a Rajoy’, ha dit. I ha afegit, amb rotunditat: ‘És hora que posem les cartes sobre la taula.’

Summary: Pedro Sánchez comença a jugar la carta del ‘pacte prohibit’ amb els independentistes


El Port de Barcelona preveu que el vaixell de Proactiva Open Arms arribi avui cap a dos quarts d’onze del matí amb els seixanta migrants que van ser rescatats dissabte a la Mediterrània. Dels migrants rescatats, cinquanta són homes, cinc són dones i cinc són menors d’edat, tres dels quals viatgen sols. La residència d’esportistes Joaquim Blume, a Esplugues de Llobregat (Baix Llobregat), serà l’equipament on seran atesos els cinquanta homes. Les dones seran ateses en principi a la ciutat de Barcelona i els menors, per la Direcció General d’Atenció a la Infància i l’Adolescència (DGAIA).

Summary: El vaixell d’Open Arms arriba al port de Barcelona


El dirigent de Podem, Pablo Iglesias, ha dit que solament donaria suport a una investidura de Pedro Sánchez si es formava un govern de coalició amb el seu partit. ‘Esperem a veure de què parla amb PP i Cs i després, si el PSOE ofereix garanties i voluntat de treballar per un govern d’esquerres, trobarà la nostra mà oberta’, ha dit en una entrevista a La Sexta. Iglesias s’ha sorprès que Sánchez hagi citat a la Moncloa Pablo Casado (PP), el dia 6, i Albert Rivera (Cs), el dia 7, el mateix dia que s’hi reunirà ell. Segons Iglesias, seria una ‘irresponsabilitat política’ formar un govern tot sol. ‘Sánchez ha de deixar l’arrogància de banda i actuar amb responsabilitat’, ha dit. I encara ha afegit: ‘Si algú pretén autoritarismes, arrogància i es veu amb una força que no li han donat les urnes, nosaltres serem com una roca. Només hi haurà majories si ens posem d’acord. S’ha acabat l’època de les arrogàncies.’ Per Iglesias, un govern en minoria de Sánchez voldria dir pactar les qüestions econòmiques amb els partits de dretes i deixar només les qüestions ‘cosmètiques’ per a pactar amb Podem. ‘La CEOE i el Banc Santander parlen i la primera cosa que decideix Sánchez és reunir-se amb PP i Cs’, ha dit. Iglesias ha garantit que el seu partit està preparat per a ‘resistir pressions’ i ha pronosticat que seria un procés llarg. L’única garantia que hi hagi un govern estable i progressista, a parer seu, és que sigui de coalició entre PSOE i Podem. Sobre si perilla la investidura de Sánchez en cas que vulgui governar tot sol, Iglesias ha respost que els espanyols no han donat el suport a cap partit perquè governi tot sol, sinó que han dit que s’han acabat els governs de partits únics. ‘Hem rebut 3,7 milions de vots i no trairem aquests ciutadans i una majoria progressista que vol un govern de coalició. S’han acabat a Espanya els governs amb partits únics’, ha reblat.

Summary: Iglesias diu que no pactarà amb Sánchez sense un govern de coalició i li retreu que hagi citat Casado i Rivera


Recordo molt bé una conversa que vaig tenir amb un filòsof català en un restaurant barceloní poc després de la famosa reunió entre Bush, Blair i Aznar a les illes Açores el març del 2003. Sorprès pel grau extrem de subordinació psicològica, i fins i tot corporal, mostrada pel president espanyol durant la trobada, vaig demanar-ne una explicació al meu amic. Sense pensar-hi ni dos segons, em va respondre: ‘Això és molt fàcil d’explicar. Les persones provinents d’una cultura autoritària són submises amb els més poderosos en la mateixa mesura que són cruels amb els qui consideren els seus inferiors naturals.’ Quan parlem de l’autoritarisme i les cultures autoritàries, hi ha una tendència molt comprensible a fixar la nostra mirada en la segona part del binomi dibuixat tan sintèticament pel meu company acadèmic: la crueltat dels poderosos amb les persones amb menys armes de defensa moral i de defensa física. Però si cedim a aquesta temptació tan natural, correm el risc d’amagar una realitat important: el bullying funciona molt millor com a tàctica de control social als espais on els menys poderosos ja han interioritzat una visió jeràrquica de les relacions humanes. Amb aquesta última frase, segurament algú m’acusarà de ‘culpar la víctima’. Deixeu-m’ho aclarir. Qui ataca sempre té la responsabilitat dels danys causats a l’altre. No ens equivoquem. Però això no vol dir que una persona, o si vols, una víctima potencial, no té cap capacitat de minimitzar el risc de convertir-se en caça major del bully. Quan sóc en un barri perillós d’una ciutat, calculo fins a quin punt em val la pena d’entrar als seus llocs més foscos o preclarament violents. Si hi entro i m’ataquen, en sóc una víctima, és clar, i el meu agressor, un criminal. Però això no vol dir que no hagi de reflexionar fins a quin punt les meves decisions facilitaran l’atac. El motor principal de les societats capitalistes és l’ètica de la predació. I per aquesta raó vivim envoltats de persones convençudes que la intimidació anticipant– molt més neta que els atacs físics al pati de l’escola de la nostra joventut– és la millor manera d’aconseguir els fins materials i socials. Els practicants més experts i assidus saben que la clau del seu èxit resideix en la seva capacitat de fer que l’altre dubti de les pròpies conviccions, de la pròpia anàlisi instintiva de la realitat circumdant. Com? Apel·lant al nen insegur –definit mentalment com tots els nens del món per les estructures jeràrquiques i coercitives del seu voltant– que tots tenim, en un grau o un altre, dins el nostre cervell adult. Una alteració comuna d’aquest tipus de discurs, utilitzat de manera molt efectiva pels dirigents dels EUA per vendre els múltiples atacs sobre nacions sobiranes és: ‘Qui ets tu per a qüestionar la realitat que exposo quan tot el món, incloent-hi els grans experts en la qüestió, saben que jo dic la veritat.’ Una altra és: ‘Qui ets tu per a demanar més del que t’han donat? Ets molt afortunat d’haver rebut això que tens. Porta’t bé o ho perdràs tot.’ Un element interessant en tot això és la freqüència amb què persones ostensiblement en contra de qualsevol cosificació de les jerarquies socials existents utilitzen aquests gambits coercitius en els seus tractes quotidians amb els altres. En el món acadèmic, per exemple, on gairebé tothom es presenta com a posseïdor de conviccions igualitàries, n’hi ha moltíssimes (i parlo de persones amb oposicions guanyades!) de disposades a acceptar tranquil·lament que uns altres les tractin de manera indigna i amenaçadora. I en la mesura que ho accepten sense immutar-se, podem dir que sofreixen –això sí, amb diferents símptomes i en un grau probablement menys feroç– la mateixa malaltia autoritària que porten els seus fustigadors. Gabriel Rufián ha construït, a còpia de samarretes cridaneres i una retòrica anti-protocol·lària, una imatge pública d’home radicalment en contra de les jerarquies socials. Però en la seva intervenció en l’última jornada del debat d’investidura a Madrid es va dirigir a Pablo Iglesias amb aquestes paraules: ‘Senyor Iglesias, és un error no acceptar dos, tres, quatre, cinc ministeris. És un error. Vostès tenen, i ho dic amb enorme respecte i afecte, quatre anys de vida. Quatre anys de vida per quatre ministeris. És extraordinari. Entrin al govern i demostrin durant quatre anys que són millors… I cobrin-s’ho en unes futures generals. Tenen la capacitat de fer-ho. D’aquesta intransigència, ens en penedirem tots.’ Pot haver-hi una mostra més clara de com una figura suposadament iconoclasta i disruptiva de l’esquerra és, de fet, un presoner de la mentalitat jeràrquica tradicional? Allà ho tenim tot: la condescendència, el ‘porta’t bé o ho perdràs tot’ (veu dominant), i és clar, el vell ‘aconseguir poder polític és qüestió d’esperar pacientment el seu torn a la fila’ (veu submisa). En fi, una cosificació gairebé total del sistema polític actual. A hores d’ara tots sabem, o hauríem de saber-ho, que el govern espanyol no acceptarà mai una separació pacíficament pactada de Catalunya de la resta de l’estat. Cal un trencament gairebé total del sistema actual perquè el somni de la independència tingui una mínima possibilitat de convertir-se en realitat. Em pregunto: realment, els votants d’ERC creuen que un partit encapçalat per una persona de tendències psicològiques tan conservadores que, més a més, ha perseguit desesperadament durant vuitanta dies un pacte amb un partit espanyol i no ha fet absolutament res per a defensar la causa dels drets bàsics a Catalunya, té la capacitat –això és, el grau necessari de desdeny per l’ordre establert (que és molt diferent d’un desdeny per certes opcions polítiques de dins)– per a efectuar aquell trencament obligatori?

Summary: Rufián: petons cap amunt, patacades cap avall


El grup parlamentari de Ciutadans a les Corts ha desestimat el suport a una possible reforma de la llei electoral. Admet que és impossible que en aquesta legislatura s’aconsegueixin les dues exigències que fa: la circumscripció única i el principi d’una persona, un vot, perquè, per a això, cal modificar l’estatut d’autonomia. El PP valencià ha rebut la decisió de Ciutadans amb satisfacció i ha dit que havia actuat amb ‘bon criteri’. El PSPV, Compromís i Podem han criticat aquesta contradicció i han recordat que Ciutadans duia la iniciativa en el seu programa electoral. A més, han lamentat no haver rebut cap comunicació formal sobre aquesta decisió. Abans de la reunió de la Junta de Síndics, el portaveu adjunt de Ciutadans, Juan Córdoba, ha reclamat ‘una llei electoral de màxims’, però ha afegit que era un objectiu ‘impossible’. L’aprovació d’aquesta norma necessita el suport de Ciutadans, perquè requereix una majoria qualificada, 66 vots, de manera que no n’hi ha prou amb els de PSPV, Compromís i Podem.

Summary: Ciutadans frena la modificació de la llei electoral valenciana


Islàndia es troba en un moment econòmic complicat. Després d’anys recuperant-se de la crisi, el país nòrdic torna a recular arran de la bancarrota de la línia aèria Wow Air. ‘Estem preparats per a la possibilitat d’una recessió més profunda. Les xifres de turistes que rebem ho indiquen’, ha declarat el governador del Banc Central islandès. L’horitzó, doncs, és fosc, però no tot és resignació. L’arquitecta Hjordis Sigurdardottir té una proposta, certament esbojarrada, per a evitar que el sector turístic caigui en un pou sense fons: convertir Islàndia en una mena de paradís tropical. Sona impossible si es té present que, situada al nord de l’Atlàntic, té un hivern etern que combina la negror de la nit i les temperatures negatives. Així i tot, Sigurdardottir vol utilitzar l’energia geotèrmica de l’illa per escalfar unes cúpules de vidre, anomenades biodomes, per crear-hi un clima tropical i plantar-hi fruites exòtiques o simplement gaudir de les temperatures càlides. Segons que explica a Bloomberg, preveu de construir-ne tres, de les quals la més gran tindria la llargada d’un camp de futbol i l’alçada d’un edifici de sis pisos. El conjunt, que ocuparà 48.000 metres quadrats, s’anomenarà ALDIN i serà situat a Reykjavík. La cúpula més petita, segons que explica l’arquitecta, serà enfocada a l’alimentació i incorporarà un mercat on es vendrà el menjar que s’hi cultivi. Les altres dues tindran un ús més ociós i seran ressorts turístics. Segons el pla de negoci, es preveu que entre 300.000 i 400.000 persones visitin ALDIN anualment. ‘No som conscients de les riqueses que tenim i de les possibilitats que ens donen. Podem fer molt més amb aquesta energia’, assegura Sigurdardottir. Tot i que el projecte té un cost elevat, uns trenta-tres milions d’euros, ja té dos aliats potents: Arion, el principal banc d’Islàndia, i WilkinsonEyre, un estudi d’arquitectura de fama mundial. L’arquitecta espera obrir el complex el 2021.

Summary: L’arquitecta que vol convertir Islàndia en una república bananera


El president de la Generalitat, Quim Torra, ha enviat una carta al president del Consell d’Europea, Charles Michel; la presidenta de la Comissió Europea, Ursula von der Leyen; i el president del Parlament Europeu, David Sassoli, en què recorda que la lluita contra el coronavirus 2019 només serà efectiva si hi ha una coordinació completa entre tots els nivells de govern: municipal, ‘regional’, estatal i europeu. ‘Dic a Europa que vull el confinament complet de Catalunya’, ha declarat el president a Catalunya Ràdio.  El president Torra denuncia a la BBC la negativa del govern espanyol a confinar Catalunya A la carta, Torra explica la gravetat de la situació al Principat, on els morts per la Covid-19 han passat de 18 a 82 en tres dies. També exposa les mesures que el govern català ha sol·licitat a l’espanyol per contenir la pandèmia, entre les quals el confinament complet del Principat, que Pedro Sánchez no ha volgut atendre. ‘Confinament a casa obligatori, donar cobertura legal i econòmica a les empreses perquè aturin l’activitat, prohibir completament les entrades i sortides de Catalunya i garantir el material mèdic necessari per fer front al coronavirus’, escriu el president. Tota la informació sobre el Coronavirus, minut a minut Torra insisteix que tots els estats membres de la UE han de fer cas de les recomanacions de l’Organització Mundial de la Salut (OMS), tal com ha fet la Generalitat, i per això demana a les institucions europees que les facin complir. ‘Entenem que cal actuar ràpidament per mitigar això que ha esdevingut una malaltia incontrolada’, acaba dient. ‘És competència dels estats decidir les mesures’ La Comissió Europea ha respost al president Torra que ‘és competència dels estats decidir les mesures específiques’ contra el coronavirus. Preguntat sobre la carta que Torra ha enviat a les institucions europees, el portaveu comunitari de Justícia, Christian Wigand, ha dit que les autoritats espanyoles els han ‘informat’ sobre les mesures que estan prenent. ‘La Comissió dona suport als esforços de tots els estats membres’, ha subratllat el portaveu, que ha insistit que estan ‘en contacte amb les autoritats espanyoles’. ‘Com totes les cartes que rep la Comissió Europea, es respondrà tan aviat com sigui possible’, ha dit Wigand, que ha expressat la seva ‘solidaritat’ amb els afectats pel coronavirus tant a Catalunya com a la resta de l’estat. Llegiu ací la carta del president Torra.

Summary: Torra porta la demanda de confinament complet de Catalunya a les institucions europees


Podem vol una aliança d’esquerres per a les eleccions valencianes i municipals de l’any que ve. Ferran Martínez, secretari d’anàlisi política i senador de Podem, ha dit que la seva formació ha enviat una carta a Compromís i EUPV per a fer els primers passos i saber si estan predisposats a concórrer-hi junts. Immediatament després de fer-los arribar la carta, Martínez ha explicat que Podem faria una tanda de contactes i reunions bilaterals a partir de la setmana que ve. Podem també es reunirà amb una ‘llista llarga’ d’organitzacions i moviments socials, que han estat –ha dit– un ‘pilar fonamental’ del canvi polític valencià i els consultaran si creuen que és necessari aquest acord ampli. La proposta serà difícil que puga quallar, malgrat el precedent de les eleccions espanyoles, ja que les enquestes publicades recentment donen a Compromís un bon resultat, tant que podria liderar el bloc progressista i aconseguir la presidència de la Generalitat, mentre que dibuixen un Podem a la baixa, que es disputa part del seu espai electoral precisament amb Esquerra Unida. Tot i això la candidata de Compromís, la vicepresidenta Mónica Oltra, ha dit en diverses ocasions que aquesta fórmula de coalició electoral la veu interessant. Posició de la qual s’ha desmarcat de manera rotunda el Bloc Nacionalista Valencià, el principal partit integrant de Compromís.

Summary: Podem planteja una coalició a Compromís i EUPV


El 2019 ens ha deixat hores d’entreteniment amb grans històries televisives com ara ‘Chernobyl’, l’última temporada de ‘Game of Thrones’ i la tercera de ‘The Crown’. El 2020 es presenta igualment interessant amb l’estrena de noves sèries, noves temporades de sagues ja consolidades i alguns finals, com de ‘BoJack Horseman’. A més, l’arribada el 31 de març a Europa de Disney+, la nova plataforma del gegant audiovisual, tensarà la competència i forçarà les altres a plantar-hi cara amb més continguts i millors. De ‘Game of thrones’ a ‘Watchmen’ i ‘Chernobyl’: les quinze millors sèries del 2019 Gran part de les estrenes de l’any es guarden en secret per jugar amb l’efecte sorpresa, però n’hi ha algunes que ja han estat anunciades. Tot seguit, les repassem: TV3, IB3 i À Punt A casa nostra, TV3 i À Punt estrenaran enguany ‘La fossa‘, una coproducció de les dues televisions protagonitzada per Nausicaa Bonnín i Sergio Caballero. La sèrie se centra en la investigació de l’agent Andrea Carmona sobre l’assassinat del jove David Martos, de qui descobreixen el cadàver en una fossa comuna de la guerra del 1936-1939. La història darrere el crim i el dolor de la descoberta de la fossa comuna trasbalsen la vida d’un petit poble al costat del riu Ebre on transcorre l’acció. Tot i que és anunciada per a enguany, la data exacta no s’ha definit. Més enllà de ‘La fossa’, À Punt no ha informat de les estrenes del 2020. IB3 estrenarà ‘Pep’ el 20 de gener, protagonitzada per Toni Gomila i Llum Barrera sobre la vida d’un petit empresari massa centrat en la seva feina a qui la vida li fa un tomb de 180 graus quan descobreix que el seu pare té un deteriorament cognitiu lleu, l’avantsala de l’Alzheimer. A banda, és previst que a la tardor estreni la tercera temporada de ‘Amor de cans‘. El 2020 TV3 també té previst d’estrenar la segona temporada de ‘Les de l’hoquei‘ i ‘Merlí: Sapere Aude‘, la sèrie derivada de ‘Merlí’ que ja han pogut veure els abonats de Movistar+. Netflix Netflix comença l’any amb l’estrena de ‘Dracula‘, adaptació de la novel·la gòtica de Bram Stoker amb guió de Steven Moffat i Mark Gatiss (responsables de ‘Sherlock’). Es tracta d’una minisèrie de tres episodis coproduïda per la BBC que s’estrenarà el 4 de gener, l’endemà de l’emissió del darrer episodi a la cadena pública britànica. A més, el 15 de gener estrenarà la sisena i penúltima temporada de ‘Grace and Frankie‘, el 17 la segona de ‘Sex Education‘ i el 24 la tercera de ‘The Chilling Adventures of Sabrina‘. Netflix tancarà el mes amb l’estrena dels darrers episodis de ‘The Good Place‘ el 30 de gener, i de ‘BoJack Horseman‘ el 31. Netflix s’ha guardat per al febrer l’estrena de la segona temporada de ‘Narcos: México‘, la sèrie derivada mexicana de la que ja va narrar la història del narcotraficant Pablo Escobar i el càrtel de Cali. A Mèxic coneixem Félix Gallardo i com va construir un imperi de la droga unificant els diferents càrtels mexicans. A la segona temporada, tindrà al davant l’agent de la DEA Walt Breslin, que a diferència del protagonista de la primera temporada, ‘Kiki’ Camarena, no és basat en una persona real. L’estrena mundial serà el 13 de febrer. Catch him if you can. Narcos: Mexico Season 2 premieres February 13 on @netflix. pic.twitter.com/OpScR1Et9h — Narcos (@NarcosNetflix) December 17, 2019 Els vuit episodis de la frenètica tercera temporada de ‘La casa de papel‘ van ser pocs per als seus seguidors, a qui van deixar amb la mel als llavis quan l’atracament del Banc d’Espanya començava a torçar-se. L’estrena de la quarta temporada serà el 3 d’abril, però Netflix ja ha anunciat que encara n’hi haurà una de cinquena. Falta anunciar-ne la data concreta, però el 2020 també és prevista l’estrena de ‘The Haunting of Bly Manor’, un nou episodi de la franquícia de terror inaugurada amb l’èxit de ‘The Haunting of Hill House,’ i de ‘Space Force’, una comèdia dels creadors de ‘The Office’ protagonitzada pel mateix Steve Carrell sobre la divisió espacial de l’exèrcit dels EUA creada per Donald Trump. HBO El director i guionista Paolo Sorrentino torna a la pantalla petita amb ‘The New Pope’, segona temporada de la sèrie d’èxit ‘The Young Pope’. Després d’haver vist Jude Law com el papa fictici Pius XIII, la nova temporada ens presenta John Malkovich com el papa Joan Pau III, un aristòcrata anglès que ha d’ocupar el càrrec que Pius XIII ha deixat vacant. ‘The New Pope’ s’estrenarà l’11 de gener. Poc després, el 14 de gener, arribarà ‘The Outsider’, adaptació de la novel·la homònima d’Stephen King. La trama se centra en Ralph Anderson, un detectiu que ha d’investigar l’assassinat del seu fill d’onze anys, que ha estat violat i mutilat. Durant la investigació trobaran fets inexplicables que allunyen els indicis del sospitós principal: l’entrenador de beisbol. Una de les estrenes polítiques de l’any serà ‘The Plot Against America’, disponible a partir del 17 de març. La minisèrie, creada per David Simon i Ed Burns, és basada en la novel·la homònima de Philip Roth sobre un suposat ascens del feixisme als Estats Units els anys quaranta. Una altra de les sèries polítiques d’HBO és ‘Patria’, l’adaptació televisiva de la novel·la de Fernando Aramburu sobre el conflicte basc que s’estrenarà al mes de maig, encara sense dia concret. Amb vuit episodis que es publicaran setmanalment, és protagonitzada per les mares de dues famílies enfrontades en una trama que avança del 1989 i arriba al 2011. Entre les estrenes previstes per al 2020 però que encara no se n’ha anunciat la data hi ha una nova versió del clàssic ‘Perry Mason‘; ‘30 monedas‘, una sèrie de terror d’Álex de la Iglesia; ‘The Undoing‘, una minisèrie protagonitzada per Hugh Grant i Nicole Kidman basada en la novel·la You should have known; i ‘Lovecraft Country‘, una adaptació de la novel·la de terror homònima. També s’estrenarà la tercera temporada de ‘Westworld‘, la segona de ‘Euphoria‘, la tercera de ‘Succession‘ i la tercera de ‘Barry‘. Movistar+ El 10 de gener Movistar+ penjarà a skamespana.movistarplus.es el primer vídeo de la tercera temporada de l’adaptació espanyola de ‘Skam‘, la sèrie juvenil noruega que va revolucionar el panorama mediàtic amb una aposta transmèdia que narra la història tant en la sèrie mateixa com en perfils dels personatges a les xarxes socials. Cada temporada és protagonitzada per un de diferent i aquesta vegada serà el torn de la Nora, que tindrà el seu canal de Youtube. A partir del 10 de gener s’aniran penjant vídeos sense avís previ al web de la sèrie i el 12 de gener es podrà veure el primer episodi sota demanda a Movistar+. El 14 de febrer Movistar+ estrenarà de cop els sis episodis de la tercera temporada de ‘Vergüenza‘, una de les seves ficcions de comèdia de més èxit. La sèrie, creada per Álvaro Fernández-Armero i Juan Cavestany i protagonitzada per Malena Alterio i Javier Gutiérrez, és una comèdia àcida que posa els personatges en situacions tan compromeses que també fan sentir vergonya a l’espectador. Deu dies després, estrenarà en exclusiva la cinquena temporada de ‘Better call Saul‘, la sèrie derivada de l’aclamada ‘Breaking Bad’, el 24 de febrer, l’endemà de la primícia als EUA. Mostra la transformació gradual de Jimmy McGill en el seu alter ego: Saul Goodman, l’advocat sense escrúpols que assisteix Walter White a ‘Breaking Bad’. Els deu episodis de la cinquena temporada s’emetran setmanalment. Amazon Prime Video Els seguidors de la saga ‘Star Trek’ s’han de marcar al calendari el 24 de gener, dia que Amazon Prime Video estrena la nova sèrie ‘Star Trek: Picard‘. El britànic Patrick Stewart torna a interpretar Jean-Luc Picard, el capità de la nau a Star Trek: The Next Generation. La confiança d’Amazon en aquesta sèrie és tan alta que ja han confirmat que en faran una segona temporada. Amazon estrenarà a la primavera ‘The Walking Dead: World Beyond‘, la nova sèrie derivada de la saga de morts vivents. En aquest cas seguirem la història de cinc adolescents nascuts en una zona segura després de l’apocalipsi zombi. No saben com era el món d’abans i tenen ganes d’explorar l’actual. A l’estiu podrem gaudir del retorn dels superherois de ‘The Boys‘, que estrena la segona temporada. Ens mostra una realitat en què els superherois són habituals en la vida quotidiana i venerats com a estrelles, però la realitat és que la majoria són arrogants i corruptes que deixen grans destrosses després de les seves actuacions ‘heroiques’. Per a controlar-ne els excessos hi ha The Boys, un grup de vigilants dedicat a protegir els ciutadans de qui representa que els protegeix. Encara no té data d’estrena, però s’espera que la tercera temporada de ‘American Gods’ es publicarà durant l’any 2020. Segons que va informar Amazon en un comunicat, continuarà seguint l’ex-convicte Shadow Moon, que explorarà la seva condició de divinitat. Disney+ Disney+, la nova plataforma del gegant de l’audiovisual, arribarà a gran part d’Europa el 31 de març vindrà amb un catàleg carregat de clàssics de Disney i les seves filials (20th Century Fox, Pixar Animation Studios, Marvel Studios, LucasFilm, Blue Sky Studios) i continguts originals de la plataforma com ‘The Mandalorian‘, de la franquícia de ‘Star Wars’, o ‘High School Musical: The Musical: The Series‘, una sèrie d’un institut que prepara un musical inspirat en la història que el 2006 va protagonitzar Zac Efron. Disney+ engrandirà l’univers Marvel que tan bé ha funcionat al cinema portant els còmics a la pantalla petita. Durant el 2020 estrenarà ‘The Falcon and the Winter Soldier‘, que s’esdevé després dels fets narrats a ‘Avengers: Endgame’, i ‘WandaVision‘, de la que tan sols se sap que protagonitzaran la parella de superherois. També estrenaran nous episodis de ‘Lizzie McGuire‘, ‘Monsters at Work‘, basat en els personatges de ‘Monsters Inc.’, de Pixar, i ‘Love, Simon’, una versió del film homònim del 2018 sobre la sortida de l’armari d’un adolescent gai. A més, l’octubre de 2020 s’estrenarà la segona temporada de ‘The Mandalorian’.

Summary: Les sèries que no us podeu deixar perdre el 2020


El consell d’administració de l’Autoritat Portuària de València (APV) ha aprovat el projecte de construcció i explotació de la nova terminal de passatgers i creuers a les antigues instal·lacions del Grup Boluda. Costarà vint milions d’euros i ha d’entrar en funcionament el 2024. El batlle de València, Joan Ribó, conseller de l’APV, va votar a favor del concurs després d’incloure-s’hi millores ambientals. Concretament, s’ha apujat del 4% inicial al 20% la valoració dels criteris ambientals proposats pels licitadors. Amb tot, el nou director general de coordinació institucional de la Vice-presidència, Iván Castañón, hi va votar en contra. Ribó ha explicat que, a més d’augmentar la ponderació dels criteris ambientals, els plecs inclouen requisits mínims ambientals que preocupaven la batllia, com ara la instal·lació de plaques fotovoltaiques a la teulada, un pla de residus, el consum zero dels nous edificis i punts de càrrega per a vehicles elèctrics al pàrquing. Els membres socialistes del consell d’administració designats fa molt pocs dies per la Generalitat Valenciana no han anat a la reunió. Ni l’eurodiputada Inmaculada Rodríguez-Piñero, que torna a ser consellera, ni la batllessa de Gandia, Diana Morant, totes dues del PSPV, no hi eren.

Summary: Ribó avala la nova terminal del port que divideix PSPV i Compromís


Personalitats com l’ex-president de la Generalitat José Montilla, el diputat d’ERC al congrés espanyol Gabriel Rufián; el tinent batlle de Barcelona, Gerardo Pisarello; l’exlíder de Podem Albano Dante Fachín i la batllessa de Santa Coloma de Gramenet, Núria Parlón, participaran en una campanya de la Plataforma per la Llengua per a fer valdre el paper del català com a eina de cohesió. La campanya, titulada ‘El català, llengua comuna’, consistirà en una sèrie de vídeos amb personalitats destacades de la societat que no van tenir el català com a primera llengua però que l’han adoptat, el comparteixen i n’impulsen l’ús. Arrencarà a l’abril i coincidirà amb els vint-i-cinc anys de la Plataforma per la Llengua. Els testimonis no només inclouen noms de la política sinó també de la cultura i els mitjans de comunicació que reivindiquen el català, independentment del lloc de naixença, les opcions polítiques, la religió, l’edat o la classe social. L’objectiu, segons la Plataforma per la Llengua, és destacar el valor de la transmissió generacional entre aquells que saben català i els que el volen aprendre. Segons la Plataforma per la Llengua, l’ús de la llengua catalana ha permès a moltíssimes persones arribades d’arreu viure amb normalitat el dia a dia i sosté que aquest consens s’ha de preservar i protegir en un moment que les dades apunten que la seva evolució es podria estroncar. A més, considera que malgrat que l’Enquesta d’usos lingüístics de la Generalitat conclou que més del 80% té competències en el català, encara hi ha molts àmbits de la societat en què podria créixer, com a l’Àrea Metropolitana de Barcelona, on només el 35% de la població l’utilitza.

Summary: Montilla, Rufian, Parlon, Fachin i Pisarello defensaran el valor del català com a eina de cohesió


Alguns dels principals mitjans internacionals han començat a explicar el fracàs de la negociació entre els partits espanyols per a la investidura d’un nou president. El diari The New York Times és segurament el més dur: Espanya –recorda– s’aproxima al rècord de Bèlgica, que va passar 589 dies sense tenir govern constituït. ‘Espanya ha començat el cinquè mes sense govern, però és molt possible que en passi sis més, o més, en uns llimbs polítics’. I ataca: ‘Una paraula que sembla que ha pres força aquests dies per a parlar de política és circ.’ I continua així: ‘Mentre els polítics es barallen sense parar, l’únic consens que hi ha és que el país ha entrat en unes aigües desconegudes.’ I descriu la situació amb un punt de perplexitat: ‘Mariano Rajoy, el president en funcions, s’aferra al càrrec actuant com si fos el president investit mentre refusa l’oferiment del rei de mirar de formar govern. Els ministres del seu govern no han volgut reconèixer el parlament sortit de les eleccions ni tan sols de passar comptes amb els seus legisladors. El nou parlament ha portat el govern als tribunals per no haver-ne reconegut la legitimitat, mentre tampoc no reconeix la legitimitat de Rajoy.’ Afegeix: ‘Se suposa que les coses no havien de ser així. Una nova generació de dirigents de partits havia promès el desembre que podria marcar el començament d’un període de canvi i de reforma constitucional. En comptes d’això, Espanya voreja la crisi constitucional. L’ordre del dia és una esclerosi institucional, molta escenificació i confusió.’ Més: ‘Ja no és la percepció pública dels polítics, que no es pot enfonsar gaire més en un país en què virtualment cada partit ha estat empastifat en escàndols de corrupció aquests últims anys; és que des de començament d’any l’única cosa que s’ha aconseguit és debilitar gairebé completament la confiança de l’opinió pública en les institucions polítiques.’ ‘Les noves generacions s’assemblen cada vegada més a les velles’ Posa d’exemple la sessió del dia 6 d’abril al congrés, en què ‘els parlamentaris tenien l’oportunitat de passar comptes amb Rajoy sobre el suport del seu govern a l’acord controvertit de la UE sobre el retorn de refugiats a Turquia. Però les consideracions humanitàries es van deixar de banda de seguida per passar a les tensions personals entre els dirigents dels partits emergents, Albert Rivera de Ciutadans i Pablo Iglesias de Podem.’ I el reportatge els ataca dient: ‘Les noves generacions s’assemblen cada vegada més a les velles.’ Tampoc no se’n salven pas les velles, de l’assot del reporter: ‘Mentre molts parlamentaris miren de captar l’atenció dels mitjans, Rajoy i el seu govern en funcions han brillat per la seva absència, amb un patró de distanciament que va començar fins i tot abans de les eleccions, quan el president es va negar a debatre amb la major part dels seus oponents.’ Repassant l’actuació del gabinet de Rajoy, el reportatge de seguida topa amb José Manuel Soria, esquitxat pels ‘papers de Panamà’, per la qual cosa va haver de dimitir. I, tot i amb això, tal com recorda el diari nord-americà, Rajoy no ha donat ni una sola explicació. La incertesa legal i Catalunya Tot plegat, diu el reportatge, té conseqüències. I en aquest sentit es fixa en Catalunya. ‘El govern de Catalunya avança en el pla de separar-se d’Espanya. I Brussel·les ha advertit recentment sobre el deteriorament de les finances públiques d’Espanya, un cop Madrid no ha aconseguit el seu objectiu de dèficit per al 2015.’ I afegeix: ‘El buit de poder només s’ha traduït en més incertesa legal.’ Més repercussió a la premsa internacional A banda el New York Times, més diaris de prestigi que s’han fet ressò del fracàs de la negociació. Per exemple, el Financial Times, que afegeix que les enquestes sobre unes noves eleccions dibuixen un panorama polític que no variaria gaire; i Bloomberg destaca la últimes maniobres fallides perquè hi hagués investidura.

Summary: Crítica duríssima del New York Times al ‘circ polític’ espanyol


El president de la Generalitat, Artur Mas, ha publicat avui un article d’opinió a l’edició europea del diari digital Politico i que es titula ‘Catalunya és una oportunitat, no un problema’. Aquest mitjà, que té una alta influència a Brussel·les, publica el text just l’endemà que el monarca espanyol Felipe VI fes un discurs al Parlament europeu. En l’article Mas demana a la UE que intercedeixi en les negociacions per resoldre el ‘període de transició’ que viu Catalunya: ‘Continuar per aquest camí sense diàleg i negociació és un escenari que no beneficia a ningú: ni Catalunya ni Espanya, ni la UE. Una política negociada beneficiarà a totes les parts‘. I afegeix: ‘Europa té una important experiència en la resolució de situacions similars a través d’una bona política. La flexibilitat i la capacitat d’adaptar-se a la realitat d’una situació és un tret distintiu de les institucions de Brussel·les’. També diu que Catalunya pot tenir un bon encaix dins de la UE i que en cap cas serà un problema: ‘Aspirem a ser un soci de confiança i desitgem contribuir a fer una Europa més sòlida, unida, justa, competitiva i segura’. Per justificar-ho, recorda que el moviment nacional català sempre s’ha identificat amb el moviment europeista. ‘En les últimes eleccions els catalans van votar a favor d’una Europa més unida, amb una major solidaritat’, diu. Per altra banda, l’article comença explicant la victòria ‘inconfusible’ de l’independentisme a les eleccions del 27-S i els pròxims passos que farà el procés: ‘El poble de Catalunya han donat un mandat democràtic dels seus representants polítics per començar aquest procés emocionant’. I continua: ‘El nou parlament català i el nou govern executiu aviat faran una declaració pública anunciant el començament d’un procés polític que culminarà amb plena independència’.

Summary: Artur Mas demana la mediació de la UE en un article a Politico


MADRID, 28 (EUROPA PRESS) ERC i el PDECat han demanat aquest divendres formalment que el congrés espanyol convoqui un ple extraordinari perquè el president del govern espanyol, Mariano Rajoy, respongui pels casos de corrupció que afecten el seu partit, com el cas Gürtel. Aquesta iniciativa se suma a una de similar registrada aquest dijous pel PSOE i Podem. En concret, els dos partits independentistes sol·liciten la convocatòria de la Diputació Permanent –l’òrgan que substitueix el ple en els períodes no ordinaris de sessions– per a debatre sobre la conveniència de citar Rajoy en una sessió extraordinària aquest estiu. El seu objectiu és que el cap de l’executiu espanyol expliqui les ‘raons per les quals com a primera autoritat del govern de l’estat es nega a assumir les seves responsabilitats polítiques com a secretari general del PP respecte al finançament del seu partit a través d’una caixa B’. La data de la reunió de la Diputació Permanent en la qual es debatran ambdues peticions l’ha de fixar la presidenta de la cambra, Ana Pastor, que encara no ha pres una decisió sobre este tema. La previsió inicial del congrés era reunir aquest òrgan durant la segona quinzena d’agost.

Summary: ERC i PDECat també registren una petició per a forçar la compareixença de Rajoy congrés espanyol pel cas Gürtel


La consellera de Salut i Consum, Patricia Gómez, s’ha reunit avui per estudiar possibles vies de col·laboració amb la Generalitat Valenciana en actuacions relacionades amb la promoció i la protecció de la salut. Segons ha informat la Conselleria de Salut i Consum, en la reunió han estat presents la consellera Gómez, la directora general de Salut Pública, Maria Antònia Font i la secretària de Salut Pública i del sistema sanitari públic de la Generalitat Valenciana, Isaura Navarro.

Summary: La Conselleria de Salut de les Illes estudia possibles vies de col·laboració amb la Generalitat Valenciana


El president de la Generalitat, Ximo Puig, demanarà al president de la Comissió Europea, Jean-Claude Juncker, que es flexibilitzin totes les mesures que han portat a la restricció econòmica i, de retruc, a la minva d’inversions. Per això, el president valencià, que es reunirà avui a Estrasburg amb Juncker, vol que la UE faci un pas endavant per evitar noves dificultats per a l’economia valenciana. Puig demanarà que el deute públic derivat de les obres d’execució del corredor mediterrani s’exclogui de les obligacions sobre dèficit i endeutament imposades per la UE. Segons el president és una ‘excepció justificada’, perquè per cada euro invertit en el corredor se’n retornen sis euros en el PIB. Puig ha admès sovint que la Generalitat té molts conflictes oberts en l’àmbit econòmic, però assegura que els va superant. Per això demana a la UE que sigui part activa de la solució d’aquests problemes. Tanmateix, el president diu que calen canvis dins la Unió per a fer-ho possible. El pla Juncker, segons Puig, és un exemple del paper clau que pot tenir la UE per a posar punt final a la recessió i l’austeritat. El pla consisteix a mobilitzar 315.000 milions fins l’any 2018, per tal d’impulsar les inversions, augmentar la competitivitat i donar suport al creixement econòmic a llarg termini.

Summary: Ximo Puig es reuneix avui amb el president de la Comissió Europea


Durant dos dies, València va ser la setmana passada la capital de la diversitat lingüística europea. Així mateix ho definia la Xarxa Europea per la Igualtat Lingüística (European Language Equality Network, ELEN), que hi ha fet la seva assemblea general. ELEN és el principal ens europeu pel que fa a la protecció i promoció de les llengües minoritzades: aplega més de 150 organitzacions que representen 45 llengües de 23 estats. En aquesta assemblea, que es va fer els dies 10 i 11 de novembre, s’hi va parlar, entre més qüestions, de drets lingüístics i legislació, amb atenció sobre el vint-i-cinquè aniversari de la Carta Europea de les Llengües Regionals o Minoritàries, i dels efectes del Brexit en les llengües celtes. On aquestes llengües trobaven un espai més adient per a reivindicar-se era en la legislació europea i ara, si aquesta empara desapareix, quedaran en una perillosa intempèrie. Ens ho explica Ferran Suay, president d’ELEN, psicobiòleg i membre d’Acció Cultural del País Valencià (ACPV), una de les entitats que formen aquesta xarxa europea. Suay també destaca dues qüestions importants concretades en aquesta reunió: la incorporació a la xarxa de la Universitat de València, anunciada per la vice-rectora, Vicenta Mestre, i la declaració formal sobre la situació de Catalunya: ‘Som una organització centrada en objectius de caràcter lingüístic i cultural i, per tant, no prenem cap posició en favor o en contra de la independència de Catalunya –diu–, però sí que hem pres posició, i ho hem fet inequívocament, al costat dels valors democràtics i del respecte escrupolós dels drets fonamentals, i en contra de la repressió exercida contra ciutadans indefensos i de qualsevol via que permeta d’empresonar persones a causa de la seua ideologia i els seus principis.’ I afegeix: ‘Sense aquest respecte, sense mantenir l’adhesió als autèntics valors democràtics, la cohesió europea és senzillament una entelèquia, i la Unió Europea seria inviable.’ Durant la primera intervenció a l’assemblea, Ferran Suay ja va fer esment públic de la situació dels presos polítics catalans i en va reclamar l’alliberament, tot recordant que algunes de les persones empresonades són membres d’ELEN (Òmnium Cultural, que té empresonat el president, Jordi Cuixart, ho és) o hi han col·laborat des del Parlament Europeu. I va expressar la ‘profunda preocupació per la involució democràtica que viu l’estat espanyol’. A més d’aquesta resolució formal sobre la situació catalana, aprovada a proposta d’ACPV i per unanimitat, l’assemblea d’ELEN també en va aprovar una altra, igualment per unanimitat, presentada per la Plataforma per la Llengua, a favor del sistema educatiu d’immersió lingüística i la democràcia a Catalunya. I va instar la Unió Europea a ser ‘garant dels drets civils, polítics i lingüístics i la democràcia’. Així mateix, demanà a l’estat espanyol de complir les obligacions dels tractats de la Unió Europea. Pel que fa a la incorporació de la Universitat de València, Suay ens destaca també la importància del fet: ‘Un dels objectius que tenim de fa temps és la creació d’una xarxa acadèmica que es concentre en l’estudi de la situació de les llengües minoritzades. Estem molt contents que la primera universitat que s’hi incorpora siga una universitat important, la de València.’ En la mateixa assemblea es van incorporar també a ELEN la Fundació Punt Cat, el Babel Film Festival, el Comitadu pro su Sardu Ufitziale (Sardenya) i Afûk (Frísia). ELEN té la condició d’ens consultiu a l’ONU i a diverses institucions europees. Acte d’incorporació de la Universitat de València a la xarxa ELEN, amb Ferran Suay, president d’ELEN; Joan Francesc Mira, president d’ACPV; Vicenta Mestre, vice-rectora de la UV; i Rubén Trenzano, director general de Política Lingüística (fotografia: Prats i Camps).

Summary: La Xarxa Europea per la Igualtat Lingüística aprova una moció per la llibertat dels presos polítics catalans


La coordinadora dels CDR ha publicat un comunicat que valora les mobilitzacions del 21-D. Segons recullen, com a mínim hi va haver 60 persones identificades, 13 detingudes i 60 ferides. ‘Ens hem mobilitzat per mostrar el nostre rebuig i el que ens hem trobat són uns antidisturbis dels Mossos aplicant-nos una força repressiva injustificada, desproporcionada, i que vulnera absolutament tots els protocols’, escriuen. A banda, critiquen ‘que s’ha realitzat una campanya criminalitzadora a les xarxes i als mitjans de comunicació per fer creure que som violentes’. I deixen clar: ‘No ho som, només ens protegim de la repressió policial i judicial’. Per tot això, demanen la dimissió o la destitució del conseller d’Interior, Miquel Buch. ‘Exigim al govern de la Generalitat que apliqui el mandat de l’1 d’octubre i que deixi de fer política autonomista’.

Summary: CDR: ‘No som violents, només ens protegim de la repressió policial i judicial’


Enguany Nadal ha coincidit amb període de Lluna plena, un fenomen que no passava des del 1977 i que de fet no es tornarà a repetir fins el 2034. Aprofitant, doncs, que el satèl·lit terrestre es veu aquests dies en la seva màxima esplendor, us recomanem de veure un breu vídeo on s’explica com seria la nostra vida sense la Lluna. A ‘What If Earth Never Had A Moon?’ el portal Discovery News revela que els dies durarien moltes menys hores, de sis a vuit, i en canvi un any tindria més de mil dies. També s’hi comenta que l’astre més brillant que veuríem seria Venus, com també les implicacions que tindria la manca de la Lluna en el nostre sentit de la vista en la foscor o sobre les marees. Tot de conseqüències directes i àmplies respecte a la Terra i la vida, d’un satèl·lit que ens orbita des de fa 4.500 milions d’anys… i que se’ns allunya entre un centímetre i dos cada any.

Summary: Què passaria si no existís la Lluna?


La sardana es pot gaudir de moltes maneres, es pot gaudir només escoltant-les i es poden ballar, també n’hi ha una variant que són per trencar-se el cap. Es tracta de les sardanes revesses, una variant que en la seva composició musical és molt difícil trobar el nombre de compassos de cadascun dels dos temes musicals que s’interpreten de manera encadenada en la composició, és a dir, el tiratge de la sardana. I per tots aquells qui vulguin gaudir i aprendre aquest enigma musical, existeix el curs per Internet Revesses.cat, la cloenda del qual se celebra diumenge 14 de gener a les 11:30h a la Societat Cultural i Esportiva La Lira, de Barcelona. A la sessió presencial hi assistiran els alumnes que han participat en l’edició d’enguany del curs, i està oberta al públic. Però els qui siguin nounats en aquesta variant que no s’esperin trobar-s’hi rotllanes de balladors, sinó persones concentrades escoltant i retenint els patrons musicals de les sardanes, acompanyats de llapis i llibreta. La sardana revessa consisteix a proposar un repte i desafiar la concentració dels participants. Qui ha dit mindfulness? Què coi! Escoltar una sardana revessa sí que és un bon exercici de concentració. Llegeix l’article sencer a Tornaveu, fent clic aquí.

Summary: Un concurs de sardanes per participar amb llapis i llibreta


El pacte de Compromís amb Més Madrid per a concórrer plegats a les eleccions del 10 de novembre no ha agradat als seus socis de govern, el PSPV i Podem, però no afectarà el govern. El 70% de la militància ha avalat l’acord amb la formació d’Íñigo Errejón, que és una escissió de Podem. Però la tensió no arribarà al Consell. El vice-president segon i representant de Podem al govern, Rubén Martínez Dalmau, considera molt positiu que Compromís busqui socis per a sumar suport i aconseguir representació al congrés espanyol. I ho ha aprofitat per posar en relleu les debilitats que, del seu punt de vista, té Compromís. Ha dit que no tenia té capacitat d’obtenir representació al congrés espanyol, tot i que actualment hi té un diputat, Joan Baldoví. A banda aquest record poc amable, la coalició amb Errejón no ha d’implicar cap problema. El fet més important, segons Dalmau, és que després de les eleccions del 10-N totes les forces progressistes es posin d’acord perquè finalment hi hagi un govern d’esquerres a Espanya. El portaveu socialista, Manolo Mata, tampoc no creu que afecti el Consell, però sí que ha criticat l’acord perquè creu que divideix el vot d’esquerres, en unes declaracions fetes en clau de campanya electoral.

Summary: El pacte de Compromís amb Errejón no afectarà el Botànic


El Periódico va publicar el dia 22 de gener proppassat un altre article sobre la famosa nota feta pública el mes d’agost, arran dels atemptats, que segons el diari havia estat enviada per la CIA als Mossos per advertir-los de la possibilitat d’un atemptat a la Rambla. En l’article d’ara, el diari diu que en una de les caixes que havien de ser incinerades pels Mossos el 26 d’octubre i que foren confiscades per la policia espanyola hi ha dos documents vinculats a aquest cos. Segons el diari, va tenir accés a aquests documents i els va publicar. VilaWeb ha consultat alguns experts sobre la credibilitat d’aquests documents i les circumstàncies en què han aparegut. Un dels documents és suposadament la nota original i l’altre, en el qual se centra la informació, un document secret que parla d’aquesta nota. Els experts coincideixen a negar que l’informe pugui ser un document real dels Mossos, tant per la manera com se suposa que fou aconseguit com pel contingut. Un document secret no pot sortir, íntegre, de la comissaria en paper La raó principal per a negar cap validesa al document és precisament la manera com ha aparegut. Segons els protocols de seguretat dels Mossos, un document classificat com a secret, en format de paper, ha de ser destruït al cap de set dies, tot i que els caps de la comissaria, excepcionalment, el poden mantenir durant un període màxim d’un mes. Passat aquest temps s’ha de destruir obligatòriament. Més i tot. El protocol de seguretat dels Mossos ordena de destruir els documents classificats com a secrets en un doble procés obligatori. Primer, cal passar el document per una destructora de paper que hi ha a cada comissaria i després incinerar-lo. Segons el protocol dels Mossos, és completament prohibit que un document classificat com a secret pugui sortir de la comissaria en paper. Els experts consideren, doncs, que és totalment impossible que un paper com aquest fos dut pels Mossos a la incineradora en les condicions que El Periódico afirma que va aparèixer. I remarquen que de cap manera un document que, segons el diari, fou enviat als Mossos el mes de maig podria existir en paper, si fos considerat secret, el mes d’octubre. Hi ha greus errors de format Però, a més, hi ha seriosos dubtes també sobre el document. VilaWeb, lògicament, no ha pogut accedir al document que té El Periódico, però la fotografia que en publica conté unes irregularitats que, segons els experts, el desacrediten. En primer lloc, perquè de cap manera en un document oficial considerat secret no pot haver-n’hi una part que passi per sobre de la marca d’aigua –una marca que indica, precisament, que és secret. És impossible que surti d’una impressora en aquestes condicions, i això indica que hi ha hagut una manipulació. Segons les normes del cos, enganxar qualsevol fragment de paper per sobre de l’original l’invalida i el deixa sense efecte. També crida l’atenció que l’informe que ensenya El Periodico no contingui el peu de pàgina obligat en tots aquests documents i que va imprès directament sobre el paper. Si es tractés d’un paper dels que fan servir els Mossos per a imprimir els documents amb la consideració de secret, hi hauria un paràgraf al peu, en vermell, d’unes deu línies, on s’especifica quina classe de document és, juntament amb la numeració de la pàgina i el total de pàgines del dossier. Cap informe oficial no circula sense aquesta numeració a peu de pàgina que indica quina pàgina és i quantes pàgines té el document. Hi ha la possibilitat que abans de posar la marca d’aigua d’El Periódico s’hagués esborrat aquesta part, però als experts els crida molt l’atenció un paràgraf que apareix just abans del text en anglès, que diu que aquella nota no pot ser cedida ni consultada per altres persones. Aquest format és completament irregular i no té explicació, car això mateix, més desenvolupat, és el que diria la nota en vermell que hauria d’haver-hi a peu de pàgina. Els experts remarquen també que el document presentat per El Periódico dugui una marca d’aigua que indica ‘còpia 1’, fet que, naturalment, ja elimina la possibilitat que sigui el document original. Finalment, tots els experts consultats han acollit amb molta sorpresa la llista d’emissors i receptors que hi ha a la part superior del document. És una codificació completament desconeguda. Tanmateix, hi ha la possibilitat que correspongui a alguna unitat molt poc coneguda, o fins ara desconeguda, dels Mossos. Una nota polèmica des del primer dia El Periódico va publicar la primera informació sobre aquesta nota a final d’agost, per tal de justificar un piulet que havia fet el mateix dia de l’atemptat i que havia aixecat una gran polèmica. La publicació de la nota va ser seguida d’un gran escàndol per les evidents falsedats que contenia. Més tard, el govern dels Estats Units va reconèixer que no trobava cap còpia original de la nota publicada pel diari barceloní i fins i tot el cònsol dels Estats Units, en una entrevista a BTV, va negar que en tinguessin cap informació. El fet més detonant de tot aquest episodi és que en la presumpta nota s’afirma que són ‘informacions no contrastades, de veracitat desconeguda’, que no s’han pogut relacionar amb l’atemptat de la Rambla. No hi ha cap raó que expliqui per quin motiu una informació tan poc concreta –que si de cas havia estat enviada a tots els cossos policíacs de l’estat espanyol– és objecte d’una polèmica política i periodística adreçada a culpar els Mossos.

Summary: El document que El Periódico diu que els Mossos volien destruir no és autèntic


La decisió de la sala tercera del Tribunal suprem espanyol de rectificar i fer pagar l’impost de les hipoteques als consumidors en comptes de la banca, com havia establert fa uns dies, ha provocat una gran onada d’indignació. La Moncloa ha dit que analitzaria la situació i que fixaria posició al consell de ministres, tot i que la ministra de Treball, Magdalena Valerio, ja ha dit que calia respectar les decisions judicials. Tanmateix, el terratrèmol polític ja ha començat. Les conseqüències socials de la decisió del Suprem, que s’ha doblegat als interessos de la banca i ha perjudicat milers de ciutadans de l’estat espanyol, també poden fer aflorar un malestar que desemboqui en mobilitzacions contra el tribunal. De moment, la gent protesta i mostra la indignació a les xarxes socials amb les etiquetes #GuanyaLaBanca i #GanaLaBanca. Jutges per la Democràcia, associació progressista però minoritària dins la judicatura, ha dit que s’havia fet ‘mal tant als ciutadans com a la justícia’ i ha exigit la dimissió immediata del president del Suprem, Carlos Lesmes, i del president de la sala tercera del tribunal, Luis María Díez-Picazo. A més, ha demanat al congrés espanyol que actuï en defensa dels consumidors. La banca celebra la decisió Les associacions bancàries CECA, AEB i UNACC han dit que la decisió del Tribunal Suprem espanyol ‘preserva la seguretat jurídica necessària per al bon funcionament del mercat’. A parer de totes tres entitats, el tribunal ha confirmat la normativa vigent durant més de vint anys, en una decisió ‘en línia amb el marc jurídic’ dels estats de l’entorn. Podem convoca una manifestació Després de saber-se la decisió, el secretari general de Podem, Pablo Iglesias, ha convocat una manifestació dissabte vinent davant les portes del Suprem. S’hi han afegit ràpidament més càrrecs i dirigents del partit, a més del coordinador general d’Esquerra Unida, Alberto Garzón. El sábado por la tarde, frente al Tribunal Supremo a las 18:00, nos vemos con la ciudadanía para defender la justicia social, la independencia judicial y la dignidad. Los partidos no debemos ser protagonistas, pero debemos estar con nuestro pueblo — Pablo Iglesias (@Pablo_Iglesias_) November 6, 2018 Ante la situación de desprestigio en la que queda la Justicia de este país, y ante el chantaje inaceptable de la banca privada he hablado con @Pablo_Iglesias_ y hemos decidido convocar una concentración el sábado frente al Tribunal Supremo, a las 18:00h. ¡Democracia Real Ya! — Alberto Garzón🔻 (@agarzon) November 6, 2018 Comissions Obreres i el seu secretari general a Catalunya, Javier Pacheco, també han fet una crida a la mobilització. La UGT, en un comunicat, s’ha limitat a ‘lamentar’ la decisió del Suprem. I la política abdicant de les seves responsabilitats Fa dos anys que te aparcada la llei hipotecària que ho podia haver resolt sense jugar al casino del TS Sortim al carrer i exigim que el govern i congrés arregli “el estropicio” del TS@ccoocatalunya #SupremoHipotecado — Javier pacheco #OFENSIVACCOO (@PachecoJpacheco) November 6, 2018 La decisió del Tribunal Supremo desprestigia la justicia i afavoreix els interesos de la banca per sobre dels de la gent. Aquesta decisió requereix resposta social als carrers. Des de CCOO estem treballant per confluir amb entitats i moviments per coordinar una resposta. — CCOO de Catalunya (@ccoocatalunya) November 6, 2018 El PP i Cs, ara sí, critiquen la justícia El diputat del PP José Antonio Bermúdez de Castro ha demanat respecte per la decisió, però ha reconegut que és ‘difícil d’entendre’ que en pocs dies el tribunal hagi acordat ‘una cosa i la contrària’. També ha dit que aquesta situació ha deixat els consumidors en una situació d’inseguretat jurídica. Xavier García Albiol, encara president del PP de Catalunya, ha titllat la decisió del Suprem de ‘greu error’, que pot tenir ‘conseqüències socials imprevisibles’. La decisión del Tribunal Supremo que sea el cliente quien pague los impuestos de las hipoteca, corrigiéndose a si mismo, creo que es un grave error de consecuencias sociales imprevisibles. — Xavier García Albiol (@Albiol_XG) November 6, 2018 El dirigent de Cs, Albert Rivera, ha criticat durament el Suprem. Segons ell, és una decisió ‘incomprensible’ i el tribunal ha fet un ‘espectacle’ que ha sotmès milions de famílies en la incertesa. El PSOE s’ha limitat a demanar respecte pel tribunal i ha afegit que el congrés i el govern espanyol hauran d’examinar la decisió i actuar en conseqüència. El secretari general del PP, Teodoro García, ha proposat una llei que canviï les condicions de l’impost hipotecari. Incomprensible. No se puede someter a esta incertidumbre a millones de familias y ofrecer este espectáculo. El poder legislativo tiene que buscar soluciones para garantizar los derechos de los ciudadanos y que no vuelva a ocurrir algo así en el futuro. https://t.co/cPWhCtkUNp — Albert Rivera (@Albert_Rivera) November 6, 2018 El PSOE manifiesta su respeto a la sentencia del Tribunal Supremo. Corresponde ahora a los poderes ejecutivo y legislativo examinar y conocer la motivación de la misma y tomar decisiones. Es lo que haremos. — PSOE (@PSOE) November 6, 2018 Desde el Partido Popular vamos a plantear en La Ley de contratos de crédito inmobiliario cambios en la distribución de los gastos derivados de las hipotecas. Los españoles necesitan certidumbre y que quede claro que el consumidor no tiene por qué ser el que pague el impuesto AJD pic.twitter.com/s5G6UdNy4S — Teodoro García Egea (@TeoGarciaEgea) November 6, 2018 Indignació a tot el país Autoritats polítiques, diputats i partits de Catalunya, del País Valencià i de les Illes s’han manifestat indignats contra el Suprem. Vegeu-ne un recull de reaccions. Els diners del rescat se'ls queden i no els tornen, i les despeses de les hipoteques te les fan pagar. Però la culpa que no hi hagi prou diners per a polítiques socials la tenen els grups independentistes perquè no votaran el pressupost del psoe. És clar. https://t.co/nJSRih0gr7 — Carles Puigdemont (@KRLS) November 6, 2018 L’escàndol és absolut. El descrèdit del poder judicial espanyol, total. Al revés del tribunal de Gant (Valtonyc) i del Tribunal Europeu dels Drets Humans (Otegi), s’hi afegeix ara el canvi d’opinió del TS sobre hipoteques 5 dies després d’haver dit el contrari. Suprema injustícia https://t.co/Ewg6l3OYLz — Quim Torra i Pla (@QuimTorraiPla) November 6, 2018 La decisión del Tribunal Supremo afecta negativamente a millones de familias. Perjudica a los ciudadanos y golpea la credibilidad de la Justicia. Es momento de reflexionar y plantear soluciones que beneficien a las personas. — Francina Armengol (@F_Armengol) November 6, 2018 Una decisió que enfonsa encara més (si és que era possible) la credibilitat del poder judicial espanyol. https://t.co/6Dly7kMkjd — Roger Torrent 🎗 (@rogertorrent) November 6, 2018 #GanalaBanca El Var del Supremo no falla. Penalty y expulsión del hipotecado. — Enric Morera (@enricmorera) November 6, 2018 “Tots som iguals davant la llei”. Queda clar que pels magistrats del Tribunal Suprem no és així. https://t.co/MBEmOGDeUk — Pere Aragonès 🎗 (@perearagones) November 6, 2018 🔴 No ens podem quedar de braços creuats mentre segresten la Justicia i la posen al servei de la Banca. Demà parlarem amb partits, entitats de consum, i agents socials per convocar una mobilització este dissabte a València davant el TSJCV. Anirem informant-vos! — Compromís (@compromis) November 6, 2018 ⚠ #ÚltimaHora El Suprem fa marxa enrere i decideix que siguin els clients els que paguin l'impost hipotecarihttps://t.co/w68Ndvc4Gs pic.twitter.com/ikbfM11IuC — 324.cat (@324cat) November 6, 2018 VERGONYA, CAVALLERS, VERGONYA!!!!https://t.co/jrGsb7V9l5 via @eldiarioes — Joan Baldoví 😉 (@joanbaldovi) November 6, 2018 La banca sempre guanya i si té els crupiers ensinistrats per “ajudar” encara més! — Joan Tardà i Coma (@JoanTarda) November 6, 2018 La banca sempre guanya, diuen. Hui també. — Fran Ferri (@franferri_) November 6, 2018 Una cúpula judicial fuerte con los débiles y débil con los poderosos representa una grave crisis de legitimidad democrática. O se acometen reformas serias, o pronto no quedará nadie que crea en la justicia española #GanaLaBancahttps://t.co/5kF9GqOQ1T pic.twitter.com/BGWZiLLNVp — Ada Colau (@AdaColau) November 6, 2018 Inaudit: els tribunals protegint a la gran banca i actuant contra els interessos de la ciutadania. Enhorabona als promotors d’esta desfeta. Sí, alguns fan possible que la banca sempre guanye… #Ibex35 https://t.co/09MVyoPImG — Joan Ribó (@joanribo) November 6, 2018 El Supremo corrige doctrina y dictamina contra los clientes y a favor de los bancos. La Justicia vuelve a confirmar que cuando se toca a una minoría privilegiada las reglas del juego son otras. #GanaLaBancahttps://t.co/4Xbmg6lY6k — Antonio Estañ (@Estany_) November 6, 2018 El Supremo tenía dos opciones: o ponerse del lado de la gente o ponerse del lado de los bancos. Han decidido la opción q lastra a miles de familias y a todo un país. #GanaLaBanca y pierde gente como mis padres q pagaron injustamente 7.000€. Todo mi odio ante esta injusticia. pic.twitter.com/aJM3sJpMCv — RocioSegAle (@RocioSeAle) November 6, 2018

Summary: Onada d’indignació contra el Suprem per la sentència de les hipoteques favorable a la banca


Un equip modest amb poc més de quaranta anys de vida, aquest és el Chapecoense. Una història curta i plena d’entrebancs. El club, conegut com ‘l’huracà de l’oest’, ha superat desgràcies econòmiques que l’han portat al llindar de la desaparició diverses vegades. Durant dècades, l’equip s’ha barallat en l’ostracisme del futbol brasiler. D’ençà del 2014 juga a la sèrie A. Ara que esportivament començava a reeixir, la mala sort s’ha tornat a acarnissar amb el club. L’avió on viatjava la plantilla s’ha estavellat a la selva colombiana, prop de Medellín, provocant la mort de setanta-cinc persones. La setmana passada, després d’eliminar el San Lorenzo argentí, el Chapecoense es va classificar per la primera final d’una competició internacional, la Copa Sud-americana. El seu rival era l’Atlético Nacional de Colòmbia. L’organització del torneig va obligar al club a canviar d’estadi perquè el seu era massa petit per acollir la final. La directiva va escollir el del Curitiba, gairebé a 500 quilòmetres de distància de la ciutat de Chepacó. El primer matx de la final s’havia de disputar demà a l’estadi Anastasi Girardot, per això l’equip viatjava avui a la nit cap a la capital d’Antioquia. Així celebrava la plantilla la fita històrica: Así celebraban los jugadores de Chapecoense su paso a la final de la Sudamericana, hace apenas una semana. pic.twitter.com/WAJJddrdAG — El CoEquipero☄ (@ElCoequipero) 29 de novembre de 2016 En un principi, la plantilla havia de viatjar amb un vol xàrter des de l’aeroport de Sao Paulo cap a Colòmbia, però l’Agència d’Aviació Civil brasilera va denegar el permís de vol a l’aeronau. Fet que va obligar al club a cercar una alternativa i agafar un vol comercial de la companyia LaMia. Amb dues hores de retard, la plantilla del Chapecoense va sortir de l’aeroport de Sao Paulo, però no es dirigien a Medellín, sinó a Santa Cruz de la Sierra de Bolívia. A l’aeroport de Viru Viru, l’avió va fer una parada tècnica abans de reprendre el trajecte. Unes hores després, prop de Medellín, l’avió s’estavellava a la zona del Cerro Gordo. El pilot ha informat a l’aeroport José María Córdoba que l’aparell tenia problemes elèctrics. Segons Radio Caracol, l’avió no ha explotat en el moment de l’impacte, però s’ha partit en diversos trossos. Ací es pot veure la ruta del vol abans d’estavellar-se: The @AeropuertoMDE confirms LAMIA Bolivia RJ85, registration CP-2933 has crashed near Medellin, Colombia. https://t.co/ayIDZCJVZs pic.twitter.com/GUzZcwHkwo — Flightradar24 (@flightradar24) November 29, 2016 L’orografia del terreny i el mal temps han complicat el rescat. Dels vuitanta-un passatgers —vint-i-dos eren jugadors del Chapecoense— només n’han sobreviscut sis. Una assistent de vol, un periodista brasiler i tres jugadors. Els defenses, Alan Ruschel i Hélio Zampier Neto, i els porters Jackson i Danilo Padilha, que havia estat donat per mort.

Summary: Com el Chapecoense, un equip humil de futbol brasiler ha trobat la tragèdia en un accident d’avió


El jainisme és la sisena religió més practicada a l’Índia, i una de les que crida més l’atenció. Alguns dels seus monjos van completament despullats, són defensors acèrrims de la no-violència i són vegans. De fet, el seu respecte per la vida animal és tan gran que alguns van escombrant mentre caminen per evitar de trepitjar cap ésser viu. Fins i tot, hi ha qui deixa de menjar i beure fins a la mort per inanició, una pràctica feta amb la voluntat de no afectar més la vida de cap animal, planta o bacteri. És l’oferiment final, el de la pròpia vida. El temple jainista de Ranakpur, a l’estat de Rajasthan, des de l’exterior. Però si per alguna cosa són coneguts al país és pel seu gran poder. Només representen el 0,4% de tota la població, però controlen bona part de les editorials, el negoci amb pedres precioses i les finances. A més a més, la producció d’aquesta comunitat en àrees com la cultura, la filantropia i la intel·lectualitat està molt per sobre de la resta. Una comunitat de gent adinerada El 2016, una agència contractada pel govern va fer una enquesta a 600.000 famílies per a analitzar, entre més coses, la situació econòmica de cada llar segons el seu origen i creença. Per catalogar els resultats, els sociòlegs van establir cinc grups de volum similar tenint en compte la riquesa de cada família. D’aquesta manera, en el primer conjunt, hi havia el 20% dels enquestats més pobres, i en l’últim, s’hi trobava el 20% amb més diners. Uns turistes visiten l’interior d’un temple jainista. L’estudi va demostrar situacions que ja s’esperaven, com ara que la riquesa es concentra en les zones urbanes (especialment a Delhi i Punjab). Però també va confirmar i posar en xifres una sensació que els indis tenien de feia generacions: que els jainistes eren especialment rics. Segons l’informe en qüestió, set de cada deu seguidors d’aquesta religió es troben en l’últim percentil, el de la classe més alta. Per posar-ho en proporció, el segon col·lectiu amb un percentatge més alt dins el grup de més adinerats són els cristians, amb un 29%. Dels altres tres jainistes, dos eren al segon grup més ric, i l’últim, al tercer. És tradició que en els santuaris jainistes s’ofereixi menjar de franc a pobres i rics. A més a més, segons el cens del 2011, els jainistes tenen l’índex d’alfabetisme més alt a l’Índia, amb un 87%, i el nombre total més alt de graduats universitaris. Històricament, els jainistes han posat un gran esforç en l’educació (i, òbviament, han tingut els recursos per a proveir-la). També han estat, de fa generacions, homes de negocis. I això no es veu a l’Índia i prou. Sense anar més lluny, prop del 60% del comerç de diamants en brut del món és en mans dels jainistes de Bèlgica, una petita comunitat de només 1.500 creients localitzada, sobretot, a Anvers. Unes famílies jainistes visiten el temple de Ranakpur, un dels més importants. Nudisme, no-violència i veganisme Més enllà de les xifres que tenen al compte corrent, els jainistes practiquen un dogma molt interessant. És una religió molt conservadora però defensa alguns punts de vista que avui poden ser considerats progressistes. En primer lloc, és una fe que no creu en cap Déu. Defensa que l’univers és etern, que sempre ha existit i que sempre existirà, i que nosaltres ens trobem en un cicle de reencarnacions en què experimentem sofriment. Per escapar-ne i assolir el moxka, el nirvana jainista, hem de desfer-nos de tots els vincles que tenim en el món terrenal i reduir l’impacte de les nostres accions i idees a zero. Per aquest motiu, alguns monjos van completament nuus. Simbolitza el despreniment dels béns materials. En el temple de Ranakpur hi ha representacions d’elefants esculpides en marbre. De la mateixa manera, d’aquest mateix principi es desprèn el de no-violència, que han defensat de manera impassible i malgrat les adversitats. I això que, fundada cap al segle V aC, és considerada una de les religions més antigues del planeta. Però la posició del jainisme pel que fa a la violència és clara: no es pot practicar, ni tan sols s’hi pot pensar. Si se va estirant aquest fil, es pot entendre també per què els seguidors són vegans estrictes. Són tan curosos de no fer mal a cap altre ésser viu, que és habitual veure jainistes amb una escombra feta amb plomes de gall d’indi que fan servir per a desplaçar tot allò que tinguin davant, i d’aquesta manera eviten de trepitjar cap animaló sense voler. Les plomes, per descomptat, les recullen una vegada han caigut de les aus de manera natural. També és per això que eviten de caminar de nit. De la mateixa manera, hi ha fidels que es cobreixen la boca amb una cinta per evitar que els entri cap insecte a la boca i, fins i tot, diuen que hi ha qui col·loca un filtre de teixit a l’aigua per no matar cap ésser microscòpic a l’hora de beure. La connexió amb la naturalesa és un dels principis del jainisme. Els animals no són els únics que tenen ànima. El jainisme creu que tot allò que existeix en té. Animals, plantes, bacteris i, fins i tot, elements com l’aigua, la terra i l’aire. Els humans, però, són els únics que tenen poder de raonar i, per tant, tenen la responsabilitat afegida d’actuar essent conscients d’aquesta realitat. La mort per inanició i el masclisme És per això que hi ha qui decideix de reduir el seu impacte al màxim i opta per deixar de menjar no pas carn i prou, sinó també vegetals, líquids i, en definitiva, qualsevol cosa, comestible o no. És una pràctica anomenada sallekhana i, òbviament, acaba causant la mort. Aquesta escultura de marbre d’una sola peça representa Parshvanatha, un personatge històric del jainisme, amb 1.008 caps de serps. Segons els devots, no és cap suïcidi, perquè no hi ha implicats ni verins ni armes. De fet, senten un gran respecte per qui ho fa. Des que es fa el vot per a fer el sallekhana fins a la mort, poden passar dies, mesos o anys. El cos humà és fet per sobreviure, i si no, que ho diguin a l’última supervivent de la secta del coco, al Vietnam, qui fa quaranta-sis anys que no ingereix res sòlid. Si bé el sallekhana era una pràctica més estesa en el passat, encara hi ha qui opta per utilitzar aquesta tècnica de purificació, sobretot si el creient té alguna malaltia terminal. Algunes fonts parlen de dos-cents casos anuals, però és difícil obtenir dades contrastades. Un exemple actual és el de Nispruha Sagar Muni Maharaj, qui va morir l’any passat després de deu anys d’anar reduint gradualment el consum d’aliments i begudes. Unes dones dinen en el temple jainista. Curiosament, no hi ha cap llei que ho penalitzi. El 2015, l’Alt Tribunal de Rajasthan va prohibir-ho per considerar-ho una forma de suïcidi, però poc després, el Tribunal Suprem de l’Índia va anul·lar la decisió, que havia estat envoltada de molta controvèrsia. L’objectiu final d’aquest ritual és la depuració completa de l’esperit, reduint l’impacte de les accions de qui el practica en altres ànimes tant com sigui possible, en un intent d’assolir el moxka o, si més no, de ser més a prop d’aconseguir-ho en la següent reencarnació. Ara, segons el jainisme, les dones no poden posar fi directament al cicle de reencarnacions ni aconseguir la il·luminació, sinó que han de treballar per néixer en un cos d’home en la vida següent i, aleshores sí, obtenir aquest privilegi. Els devots visiten el temple vestits únicament amb una túnica blanca. Els temples de les túniques blanques A l’Índia, hi ha entre quatre milions i cinc de creients d’aquesta religió. Quan van al temple, ho fan vestits únicament amb una túnica blanca. Els santuaris acostumen a ser oberts al públic, però no s’hi pot entrar amb objectes de cuir ni mastegant un xiclet. Tampoc no poden accedir-hi dones que en aquell moment tinguin la menstruació. Un home visita el temple jainista de Ranakpur, al Rajasthan. A l’estat de Rajasthan, el més gran de l’Índia, se’n poden trobar uns quants, de temples jainistes. Probablement el més conegut és el de Ranakpur, una construcció gegant feta exclusivament amb marbre blanc. Diu la llegenda que és impossible comptar tots els pilars que hi ha. Tot i que d’alguna manera se sap que n’hi ha 1.444 i que no se’n troben dos d’iguals. La quantitat de detalls que es poden veure a l’interior del temple, gravats al marbre, són d’una gran bellesa i estan en un estat de conservació excel·lent, i això que el santuari no té parets exteriors. Al temple de Ranakpur hi ha 1.444 columnes de marbre, cadascuna completament única. Passejant-se per aquests temples, hom pot sentir-se traslladat a una altra època. Les túniques blanques movent-se per un bosc de marbre del mateix color recorda, en certa manera, les representacions que s’han mantingut sobre l’antiga Grècia. A la resta d’indis sembla que la cosa que més els impressiona és pensar que aquesta minoria de fidels, qui recorren humilment el santuari descalços, quan arriben a casa es canvien la bata tradicional per una americana i controlen el país des dels seus despatxos. Més capítols de la sèrie ‘La volta al món sense bitllet de tornada’ —(1): Un nou ‘margaix‘ a Mongòlia —(2): A Ulan Bator, vivint entre sedentaris —(3): Comprant cavalls a Mongòlia —(4): Els perills de cavalcar per Mongòlia —(5): Compartint sostre amb cinc àguiles daurades —(6): Com és la vida dels nòmades de Mongòlia? —(7): Per què val la pena de viatjar fent autostop —(8): La Xina de l’alta tecnologia i el control extrem —(9): L‘orquestra simfònica dels trens xinesos —(10): L‘autèntica religió d‘Hong Kong —(11): Els paradisos naturals d‘Hong Kong —(12): El dia que les treballadores domèstiques inunden els carrers d‘Hong Kong —(13): Una setmana qualsevol quan viatges amb 3 euros el dia —(14): Què cal portar a la motxilla quan fas un gran viatge? —(15): Un Nadal a la Cotxinxina —(16): Una gallina et pot salvar la vida al Vietnam —(17): Com funciona Couchsurfing, la plataforma per a viatjar sense pagar allotjament —(18): Emboscada entre cocoters —(19): Nòmades digitals: viure viatjant gràcies a internet —(20): El llac de Ta Dung, la joia desconeguda del sud-est asiàtic —(21): Ser dona i fer la volta el món tota sola —(22): Cao Dai, la jove religió que combina Buda, Jesús, Victor Hugo i Lenin —(23): S‘hauria d‘abolir una festa com Nadal si això fos millor per a l‘economia? —(24): El Vietnam: l‘última supervivent de la secta del coco —(25): Viatjar només caminant és una bogeria —(26): Xocs culturals i anècdotes de la Cambotja rural —(27): ‘Worldschooling‘: com és educar els fills gràcies als viatges i lluny de les escoles convencionals? —(28): Checkpoint 17 —(29): El testimoni del nen que va sobreviure al camp de concentració més letal del genocidi cambotjà —(30): Disparar a policies (amb pistoles d‘aigua) per celebrar l‘arribada de l‘any 2563 —(31): Dormir en temples, un allotjament místic, alternatiu i gratuït —(32): 971.400 passes: travessant Cambotja a peu —(33): Per què els tailandesos estimen tant la seva monarquia? —(34): L‘oasi urbà més important de l‘Àsia, en perill —(35): El turisme de motxilla conquereix Pai —(36): El sopar il·legal i el tercer ull —(37): Quaranta-tres pitons i catorze monjos en harmonia —(38): Naypyidaw, l‘estrafolària capital fantasma creada del no-res —(39): Quan un rei indi et convida al seu palau —(40): Els encants de la regió més plujosa del món —(41): Com dormir a l‘aire lliure sense gastar-nos ni un ral quan viatgem? —(42): El Nepal, més enllà de l‘Himàlaia —(43): El preu de ser una deessa vivent amb sis anys —(44): Maleint sangoneres al sostre del món —(45): Guia per a fer senderisme per l’Himàlaia al Nepal —(46): Els trens de l’Índia: somni o malson? —(47): ‘Enlloc del món no es protegeixen tant els ciutadans d’un país com ho fa la Fundació Vicent Ferrer’ —(48): L’aventura extrema que han completat menys d’un centenar de persones: el Gran Camí de l’Himàlaia —(49): Coses que passen a més de cinc mil metres d’altitud —(50): El racó més bonic del planeta —(51): El punt de no-retorn —(52): Sang sobre gel —(53): Sobreviure a l’infern al cel —(54): Congelacions i abismes —(55): El remot poble de l’Himàlaia que viu congelat en el temps —(56): Hem conquerit el cel —(57): ‘Vaig salvar la vida als meus clients i no m’ho van agrair mai’ —(58): El temple on les rates no són cap plaga, sinó germans, pares i amics —(59): El Rajasthan, terra de camells, ciutats de colors i palaus en venda

Summary: Qui són els jainistes, el 0,4% de la població índia que controla gran part del país?


El president del PSC de l’Ajuntament de Barcelona, Jaume Collboni, ha anunciat que el seu partit votarà en contra del pressupost al ple de demà, fet que obligarà la batllessa Ada Colau a sotmetre a una qüestió de confiança per aprovar-los, per falta d’acord majoritari. Collboni ho ha justificat per una doble claudicació de Colau, ja que segons el líder socialista, el preacord entre el PDECat –que es abstindrá– i la batllessa és una renúncia als projectes emblemàtics de la ciutat i una decisió que obeeix a interessos polítics que Collboni ha titllat d’independentistes i no de ciutat. Així mateix, ha assegurat que no participaran en la qüestió de confiança i que espera que es prorroguin els pressupostos vigents per falta d’acord: ‘Els actuals són millors que els que Trias i Colau han plantejat’. Colau ja va haver de recórrer a la qüestió de confiança fa un any, quan tampoc va aconseguir suficients suport per aprovar uns nous comptes.

Summary: El PSC diu no al pressupost de Colau i aboca la batllessa a una segona qüestió de confiança


L’ex-secretari general de Podem a la Comunitat de Madrid, Ramón Espinar, ha demanat la celebració urgent d’una Assemblea Ciutadana —el màxim òrgan de decisió del partit— per a afrontar el futur del partit. En un article a eldiario.es, l’ex-líder critica obertament contra la direcció de Podem per haver eliminat la ‘pluralitat de portaveus’ i encaminat el partit a una ‘homogeneïtzació de missatges, discursos i perfils’. En aquest sentit, Espinar carrega contra la directiva per no ‘mantenir la pluralitat i l’aposta per interpel·lar des de diferents perfils amb una política d’aliances electorals i confluències més desenvolupades’. ‘Totes les organitzacions polítiques pateixen mutacions amb el pas del temps, però Podem ha patit amputacions en molt poc temps’, assegura l’ex-secretari general a Madrid, que lamenta que el partit s’encamini ‘a ocupar un paper testimonial’. Així mateix, Espinar lamenta les explicacions ofertes per la cúpula de Podem després de les eleccions del 28 d’abril i del 26 de maig, que semblen ‘una concatenació d’excuses’. ‘És, si més no, terriblement naïf pensar que els debats poden moure més d’un milió de vots’, ha apuntat. En aquest sentit, carrega contra la direcció pel seu ‘model d’anàlisi exculpatori sobre cada succés de la política espanyola’. ‘Sempre hi ha un encert que explica el que ha passat i, entre encert i encert, un milió de vots que es perden’, ha sostingut. D’altra banda, Espinar ataca la relació del partit amb els independentistes i amb el PSOE. Segons que escriu, no entén ‘què aconsegueix Podem encoratjant un imaginari que converteix els independentistes en part del bloc progressista i l’espai del canvi en un actor subordinat del PSOE’. ‘La construcció simbòlica d’aquest bloc té sentit per a la configuració, en el curt termini, d’un govern de coalició però suposa una catàstrofe estratègica. Podem passaria de representar una irrupció popular i des de baix en la política institucional a consolidar-se com una elit política a l’esquerra’, sosté Espinar. Per tot això, creu que toca ‘aprendre del fracàs’ i deixar d”aprendre dels errors’. ‘No és el mateix. El fracàs és més amarg, convida a la reflexió profunda però també a l’acció i al canvi’, ha avisat. ‘No hi ha ningú avui Podem que no pensi que el raonable seria trobar-nos en una Assemblea Ciutadana’, argumenta Espinar, que recorda que Podem és ‘un projecte del poble i no una nova elit política d’esquerres’. ‘Hi ha marge per a una política de canvi a l’altura del nostre poble’, ha reblat. Quatre mesos de silenci Espinar va abandonar Podem el 25 de gener després d’argumentar que no es donaven ‘les condicions’ per tirar endavant com cal. ‘Participar en un projecte polític implica compartir valors, idees i posar-les en marxa’, assegurava llavors. La seva sortida es va produir tan sols una setmana després que Íñigo Errejón hagués anunciat que es presentava com a candidat a presidir la Comunitat per la plataforma Més Madrid. La seva marxa es va produir, principalment, perquè s’havia sentit ‘menyspreat’ per la direcció nacional quan va apostar per una solució negociada amb Errejón per evitar una llista alternativa a Madrid, com va acabar passant finalment.

Summary: Espinar carrega contra la direcció de Podem i demana un Vistalegre III


El dissabte 24 de març de 2018 un membre de la policia secreta finlandesa es va acostar al periodista de VilaWeb que, força inquiet, feia guàrdia just davant una de les portes d’embarcament de l’aeroport de Hèlsinki. El policia li va ensenyar la placa i li va dir: ‘Policia finlandesa, em pot dir vostè perquè està tan nerviós i camina sense parar de fa minuts? És sospitós.’ El policia finlandès va rebre una resposta que el va convèncer. I ja no va molestar més al periodista: ‘No pateixi, senyor policia. Sóc periodista, i ens han dit que el president de Catalunya, Carles Puigdemont, pujarà per aquesta porta d’embarcament cap a Brussel·les. Estic nerviós perquè faig guàrdia. Hauria d’arribar en qualsevol moment. Però Puigdemont no arriba.’ Ni va arribar. Aquell dissabte Carles Puigdemont no va agafar el vol cap a Brussel·les tot i que el seu entorn ho havia afirmat. Calia una maniobra per a despistar la premsa i la policia. Ningú amb el nom de Puigdemont va pujar per aquella porta d’embarcament. De fet, el president ja feia hores que era dins un cotxe anant cap a Brussel·les. Va ser la nit del divendres 23 de març quan va abandonar Finlàndia cap a la capital belga. L’estat espanyol havia activat l’euroordre per a detenir-lo (en castellà i prou, per cert, cosa que va permetre als amics finlandesos de demanar-la en anglès i de guanyar temps). L’euroordre es va activar durant la visita de Puigdemont al país nòrdic. Dijous havia visitat el parlament, divendres havia fet una conferència a la Universitat de Hèlsinki i, després d’una conferència de premsa en què va comentar la notícia del dia (Marta Rovira s’havia exiliat), la pista pública de Puigdemont es va perdre. Tothom demanava on era. Si algú ho sabia, no ho deia. Però la discreció no havia estat suficient i els serveis secrets espanyols havien seguit el Renault Space que, de Bèlgica, havia anat a recollir-lo (en una operació segurament il·legal en territori belga i que actualment és als tribunals). El diumenge 25 de març, a les 11.19 del matí, Carles Puigdemont era detingut a Alemanya, a la frontera amb Dinamarca, a Slesvig-Holstein. L’acompanyaven Josep Alay, Josep Maria Matamala i dos mossos d’esquadra. Demà es complirà un any d’un dels dies més convulsos del procés català. Poc temps després, Puigdemont entrava a la presó i el país entrava en xoc. La detenció va ser rebuda amb eufòria per les autoritats espanyoles i amb tristesa absoluta a Catalunya. Madrid va presentar el cas com una jugada mestra i com la prova de la gran col·laboració entre els serveis secrets alemanys i els vint agents dels serveis secrets espanyols. Per això, van afirmar, Puigdemont no va ser detingut ni a Finlàndia ni a Suècia. Van esperar a tenir-lo a Alemanya, en territori amic. Els crítics de Puigdemont van acusar-lo de frívol, de jugar, d’arriscar massa i d’haver causat una detenció que el portaria a la presó, mentre que haver romàs a Bèlgica l’hauria salvat. Però aquelles hores poca gent preveia que Puigdemont seria alliberat a Alemanya el 6 d’abril. Amb una fiança de 75.000 euros pagada per l’ANC, era alliberat davant l’astorament general. La jugada mestra dels serveis secrets espanyols ja no ho semblava tant com aquell fatídic diumenge 25 de març. De fet, amb el temps s’ha sabut que l’equip de Puigdemont considerava Alemanya un dels països més segurs per a rebre una euroordre, fins al punt d’haver calibrat la possibilitat d’establir-s’hi de bon començament, i no pas a Brussel·les. La legislació alemanya era considerada molt robusta per a afrontar-ne una. De fet, després s’ha sabut que pocs minuts després de la detenció de Puigdemont, el prestigiós advocat Wolfgang Schomburg, magistrat del Suprem alemany, agafava el cas i que les autoritats de la presó alemanya li van donar el tracte de president i el respecte degut. Res a veure amb Estremera. Però el diumenge 25 de març de 2018 les coses a Catalunya semblaven molt més negres, fosques, i tètriques que no van acabar essent per al president i el moviment independentista. Per al país, aquell dia va ser com una derrota total i definitiva. Semblava la fi. I al final, va ser un començament. Un altre començament. Demà, quan en farà l’any, el president català anirà fins a la presó de Neumünster a recordar-ho.

Summary: Fa un any del dia més fosc: Puigdemont detingut a Alemanya