En diverses ocasions, s’ha intentat diferenciar el cas català dels precedents d’Escòcia i el Quebec i s’ha insistit que no eren equiparables. Però, quines són aquestes diferències, que permeten de fer referèndums a les altres dues nacions, però no a Catalunya? La no-constitució del Regne Unit El 15 d’octubre del 2012, el primer ministre britànic, David Cameron, i el president escocès, Alex Salmond, signaven l’acord per al referèndum d’independència d’Escòcia. En el mateix moment, més al sud, el president espanyol es negava a permetre un referèndum a Catalunya: ‘Ni vull ni puc autoritzar un referèndum‘, deia Mariano Rajoy. Els arguments eren, doncs, de voluntat i de legalitat; però què feia que el Regne Unit sí que pogués fer el referèndum? El gran argument ha estat que el Regne Unit no té constitució. Té lleis i convencions que organitzen l’estat, com fa qualsevol altra constitució, però no té recollides les principals lleis en un sol document. Tot i així, hi ha unes lleis fonamentals, com la Bill of Rights (Carta de drets) del 1869, que limita la monarquia, l’acta de funcionament del parlament (1911 i 1949), la del sufragi universal (1918), la de la nacionalitat britànica (1981), la dels drets humans (1998) o la devolució a Escòcia, Gal·les i Irlanda del Nord. Tampoc no vol dir que no estiguin delimitades les competències. L’autogovern escocès té vetat legislar sobre els poders de l’estat, com la corona, la cort de justícia, defensa, drets humans o relacions internacionals, i també sobre la unió amb Anglaterra, Irlanda del Nord i Gal·les. Per tant, el Regne Unit tenia la capacitat legal per a evitar la consulta. Com es va fer el referèndum? Per fer el referèndum escocès va ser necessària la voluntat del govern britànic, que en tenia la competència. Amb l’Acord d’Edimburg, es va transferir l’autoritat legal als escocesos per poder dur a terme un referèndum sobre la independència. Aquest mecanisme és similar al que han demanat d’aplicar les institucions catalanes, com ara l’article 92.1 de la constitució espanyola, que diu que ‘les decisions polítiques de transcendència especial podran ser sotmeses a referèndum consultiu de tots els ciutadans’, o l’article 152.2, que permet de transferir a les comunitats autònomes competències de l’administració estatal, com pot ser la capacitat per fer referèndums. Tot i ser finalment acordat, cal recordar que una delegació de diputats independentistes i laboristes escocesos van assegurar en el Parlament de Catalunya que haurien fet el referèndum encara que no haguessin tingut l’aval de Cameron, però que ‘el govern britànic no s’hi va voler oposar, per evitar la vergonya que seria obstaculitzar la voluntat del poble’. En el cas quebequès, els dos referèndums van ser unilaterals (1980 i 1995), promoguts sense l’aval de l’estat. Uns mesos abans del referèndum del 1995, el govern quebequès creava la comissió nacional sobre el futur del Quebec, que era boicotada pel Partit Liberal del Quebec, principal partit de l’oposició, i pel Partit Liberal i Conservador del Canadà. Fins i tot trobem una impugnació del referèndum, per part d’un curiós advocat, Guy Bertrand, membre fundador del Partit Québecois i que actualment defensa la independència, però que en aquell moment era federalista. La resposta de la Cort Superior del Quebec va ser declarar que la consulta constituïa una greu amenaça per als drets constitucionals del demandant i que, si no s’intervenia per impedir el referèndum, era per evitar crear més desordre. El govern canadenc no es va comprometre en cap cas a acceptar el resultat, ni va acordar la pregunta ni cap aspecte del referèndum. Però va participar activament en la campanya del no i es va mantenir al marge de la qüestió judicial. La intenció del govern quebequès era, en cas de fracàs d’un nou encaix, fer una declaració unilateral d’independència i cercar el reconeixement internacional, principalment de França i la francofonia. Més enllà de la legalitat. La gran qüestió és si hi ha diferències legals entre els estats que justifiquin la negativa del referèndum i la independència. Les diferències són de voluntat d’interpretar les lleis. En el cas del Canadà, després del referèndum, davant de la possible convocatòria d’un tercer plebiscit, el govern federal va sol·licitar a la Cort Suprema un seguit de qüestions: si el Quebec es podia independitzar unilateralment, si ho permetia la legislació internacional i, en cas de conflicte entre totes dues legalitats, quina havia de prevaldre. El govern federal considerava il·legal una declaració, perquè assumia competències federals i era contrària a la constitució, i qualsevol llei incompatible amb aquesta no tenia ni força ni efecte. Per tant, considerava que el referèndum només era possible si es reformava la constitució canadenca, que necessita l’aprovació de les dues cambres federals, i de dos terços de les províncies que representin el 50% de la població del Canadà. L’argument canadenc és idèntic a l’espanyol, amb la diferència que no va intentar aturar cap dels dos referèndums i tampoc no va perseguir-ne judicialment els promotors ni abans ni després de la votació. A la vegada, es va prometre un millor encaix per al Quebec. Però, la resposta del tribunal va anar més enllà de la legalitat i dels arguments del govern estatal. El dictamen va considerar que una simple lectura literal i superficial de la constitució podia induir a error. A més del text, hi ha quatre principis constitucionals fonamentals no escrits, basats en el text, el context històric i la jurisprudència anterior, que són: 1. Federalisme: que vol dir conciliar la diversitat amb la unitat, no només creant una associació lliure entre les províncies, sinó una veritable unitat nacional. 2. Democràcia: participació efectiva en un autogovern representatiu, que respecti i respongui a la voluntat de la ciutadania. 3. Constitucionalisme i estat de dret: protegeix els ciutadans de les accions de l’estat, i obliga els governs a actuar sota l’imperi de la llei. 4. Protecció de les minories: obliga a actuar amb la regla de la majoria però respectant sempre els drets de les minories. Considera que el dret d’independència, basant en la democràcia, no pot deixar de banda tota la resta de principis i, per tant, no és legal una declaració unilateral sense voler negociar. Però, a la vegada, no pot prevaldre l’estat de dret sense que aquest sistema reflecteixi les aspiracions de la població. Per tant, una expressió clara del poble del Quebec legitimaria les reivindicacions independentistes i obligaria les altres províncies i el govern federal a negociar per cercar un acord conciliador, sense excloure la possibilitat de secessió si no hi ha un encaix. Dret d’autodeterminació Pel que fa al dret d‘autodeterminació, el tribunal diferencia entre exercir el dret de la lliure determinació interna, en el marc de l’estat existent, i la lliure determinació externa (dret unilateral de secessió), que està disponible sota circumstàncies específiques, però no aplicable al Quebec segons el dictamen. Considera que un estat que representa el conjunt del poble (o pobles) del seu territori, sobre una base d’igualtat i sense discriminació, respectant la lliure determinació dins les seves fronteres, té dret de protegir la integritat territorial. Les circumstàncies específiques que permetrien l’autodeterminació externa serien: una situació colonial, un poble sota una dominació o explotació fora del context colonial i, en última circumstància, que un grup definit en un estat no tingués accés significatiu al govern per a prosseguir la seva política econòmica, social i cultural. Per tant, es pot exercir l’autodeterminació quan aquesta no es permet dins l’estat. En aquesta última possibilitat, considera que el Quebec no pot apel·lar al fet que se’ls hagi negat l’accés al govern, ja que en quaranta anys dels últims cinquanta, el primer ministre del Canadà ha estat un quebequès, i també hi ha hagut un primer ministre quebequès, i un líder de l’oposició, i quebequesos que han ocupat altres llocs de responsabilitat, com Ara el president de la Cort Suprema, el cap d’Estat Major de les Forces Armades, l’ambaixador del Canadà als Estats Units o el Vice-secretari General de les Nacions Unides. El Regne Unit i Catalunya En el cas català, seria possible de qüestionar, seguint el dictamen de la Cort Suprema del Canadà, si a Catalunya se li permet la lliure determinació dins de l’estat. Si és per càrrecs, històricament no s’han ocupat mai amb normalitat els càrrecs més representatius de l’estat, com són la presidència del govern, la del congrés o la del Tribunal Constitucional. Respecte de la lliure determinació interna, han estat impugnades lleis que desenvolupen l’autogovern, com la pobresa energètica, els desnonaments, el finançament, l’escola en català, la voluntat de tenir seleccions catalanes o la voluntat mateixa de poder-se expressar. Fins i tot, trobem més d’un terç dels municipis catalans i diversos càrrecs electes perseguits per la justícia; i Francesc Homs, expulsat del congrés. Si la política i la justícia només són bases en la llei literal, l’acte de la unió d’Escòcia amb Anglaterra remarca que és ‘for ever after be United into one kingdom by the Name of Great-Britain‘ o sigui, que la unió amb Anglaterra és per sempre més. Per tant, un tribunal rígid podria fer servir aquest mateix argument per a prohibir-ho. Però es va considerar que si es trencava el consens i hi havia mecanismes com el referèndum, que no existia fa tres-cents anys, aquest havia d’estar per sobre del llenguatge concert d’aquella època. Aquest argument sí que va ser utilitzar fa vuit dècades. El 1933, Austràlia Occidental va fer un referèndum, amb una majoria del 68% que es va decantar per la independència. Però la constitució australiana remarca que la unió és indissoluble. Es va posar l’èmfasi en aquest punt. Els precs dels independentistes tampoc no van ser recollits pel govern britànic, que després de divuit mesos, amb múltiples pressions, es va negar a considerar la qüestió, atès que no tenia el suport del govern australià ni podia concedir legalment la independència. El pragmatisme dels estats anglosaxons va mostrar, vuitanta anys més tard, que la majoria d’estats evolucionen, i ha permès que el Regne Unit faci un referèndum en el seu territori, encara que la unió havia de ser per sempre. En el cas català, el principal argument és l’article segon de la constitució espanyola, que defineix ‘la indissoluble unitat de la nació espanyola’. Però la nació espanyola ha variat en el temps. Per la constitució del 1812, era ‘la reunió de tots els espanyols d’ambdós hemisferis’ i el territori espanyol comprenia ‘en la península amb les seves possessions i illes adjacents: Aragó, Astúries  Sevilla i València, les Illes Balears i les Canàries amb les altres possessions de l’Àfrica. En l’Amèrica Septentrional: Nova Espanya amb la Nova Galícia i la península de Yucatán, Guatemala, províncies internes d’Orient, províncies internes d’Occident, l’illa de Cuba amb les dues Florides  les illes Filipines, i les que depèn del seu govern’. Cal recordar que les fronteres de l’estat han estat mal·leables i han variat en el temps. Es va cedir Gibraltar i Menorca al Regne Unit i Catalunya Nord a França, sense que això modifiqués la unitat d’Espanya. Per tant, una independència catalana podria significar, simplement, que Catalunya deixés de ser Espanya, sense que això afectés la unitat espanyola. Òbviament, una visió rígida impediria la independència, com també es podria impedir la independència del Quebec per la constitució, o la d’Escòcia amb l’argument que la unió havia de ser per a sempre. Per tant… Exceptuant casos concrets en què es reconeix el dret d’independència, com va ser el de Montenegro, en l’estricta legalitat, l’estat sempre tindria capacitat de negar el dret d’independència. Però en les democràcies avançades, com el Canadà o el Regne Unit, s’ha mostrat que hi ha uns principis, les aspiracions de la població, que són tan importants o més que les lleis, i que en cap cas l’estratègia hauria de ser d’escorar-se en la legalitat sense donar una resposta política. Amb voluntat, es poden adaptar les lleis. En el cas quebequès, es va reconèixer l’existència d’uns principis més enllà del text constitucional. En el cas escocès, el referèndum era consultiu, però el govern britànic no va voler obstaculitzar la voluntat del poble i Westminster hauria proclamat la independència escocesa. En el cas català, el govern espanyol, amb bona voluntat, també podria adaptar les lleis i, fins i tot, reformar la constitució, si realment volgués canalitzar la voluntat del poble, però sembla que equiparar-se al Canadà i Regne Unit no ha estat mai l’objectiu. Ni voluntat política ni voler adaptar la legalitat.

Summary: Catalunya és Escòcia, però l’estat espanyol no és el Regne Unit


L’escriptora Marina Espasa (Barcelona, 1973) acaba de publicar la seva segona novel·la, ‘El dia del cérvol‘ (L’Altra), una obra plena de capes i d’aventures, de lectures i d’intencions, que juga amb els espais temporals, amb paral·lelismes medievals, que fa crítica social i política, amb una pàtina inquieta i plena d’amplitud que li dóna l’ús de la ciència-ficció, que parla de Barcelona, una ciutat que és la que ella trepitja (la de l’Heliogàbal per entendre’ns). Una novel·la que provoca la riallada i també l’angoixa, i que converteix Patricia Heras, la desventurada poetessa de ‘Ciutat morta’, en personatge literari. L’autora ho explica així: ‘La novel·la té moltes capes i línies de força que la travessen. Per això, quan em fan la fatídica pregunta: “De què va el llibre?”, sempre penso, per on començo? Perquè ‘El dia del cérvol’ tracta sobre una noia que viu a Barcelona aclaparada i esmorteïda pel doctorat que prepara sobre el temps circular en la literatura artúrica, a l’edat mitjana. Però també és una història d’amor, amb un final poc bonic, com totes les històries d’amor… Però també és una història política, que tracta sobre el control polític del món, d’un grup de neonazis contra un grup de resistents, i això fa que l’obra tingui aires de novel·la d’espionatge… Però també és una novel·la sobre Barcelona, des del 1986, quan Samaranch va anunciar que Barcelona seria la seu dels Jocs Olímpics del 92 (sempre recordo aquell moment estel·lar del peveter, quan tots pensàvem que l’arquer fallaria i que tots els mecanismes també fallarien i la flama no s’encendria, ha, ha, ha), fins a la Barcelona que explica el documental “Ciutat morta”, de l’any 2006, i la tràgica mort de Patricia Heras…’ Continua Espasa: ‘Alhora, és una obra que es divideix en dues parts. La primera correspon a la idea de novel·la urbana i passa a Barcelona, i la segona part esdevé una novel·la rural ambientada a Suècia. Potser ho he fet per trencar i combatre les etiquetes. En les novel·les necessitem tant l’una cosa com l’altra, perquè tot són organismes vius. I cal viure! Perquè també és una història de vida i de mort: la protagonista, que es diu Minerva, se sent morta i vol sentir-se viva. I és quan comença a veure a tot arreu imatges de cérvols, que li comencen a passar situacions extraordinàries i fora del que és comú.’ I, afegiríem, comença a beure cervesa, una cervesa sueca amb logotip cèrvid, que no deixarà de beure durant tota la peripècia. Una novel·la que incorpora elements del present de l’escriptura Durant els tres anys d’escriptura de la novel·la, Marina Espasa va anar construint-la com un ésser viu i canviant, al qual va incorporar elements que la commovien. És el cas de la lectura del llibre ‘Diari d’Escània i univers endins’ d’Enric Casasses, un díptic que conté un diari i un poema llarg, que el poeta va escriure simultàniament, en una estada d’uns mesos que va fer al sud de Suècia el 1980, i que l’editorial Empúries li va publicar el 2013. Després de llegir-lo, Marina Espasa, impressionada, va decidir que la novel·la havia de transcórrer a Suècia. Explica: ‘Em va agradar molt. Tant, que al principi vaig ordir una trama que passava al voltant d’aquest llibre. Me’n vaig anar de vacances a Copenhaguen i vaig visitar Escània.’ Més: ‘Això dels cérvols, doncs, va començar en una botiga de roba que descric al llibre i que existeix. Es diu Boo, és d’un amic meu, al carrer de Bonavista, i és plena de cérvols. I vaig començar a veure cérvols per tota la ciutat. En aquell moment es recuperava la figura de Francisco Casavella i vaig rellegir “El día del Watusi” (Anagrama) i vaig incorporar la idea de marcar la ciutat. Ell ho feia amb W, jo amb cérvols. I d’aquest llibre també hi ha allò dels morts i els vius que parlen.’ L’altra incorporació, segurament la més colpidora de tot el llibre, que dota l’obra d’intensitat, malestar i profunditat, l’enrobusteix, és la creació del personatge literari de Patricia Heras, la poetessa madrilenya que va ser víctima de la corrupció i la violència policíaca i política de l’Ajuntament de Barcelona. Marina Espasa va veure el documentari ‘Ciutat morta’, que explica la història, al festival DocsBarcelona, un parell de mesos abans que s’emetés per la televisió i fes impacte en la societat catalana. Es va comprar el llibre que els amics de Patricia Heras van editar amb els seus poemes i el seu diari, i la va incorporar al relat, en una escena gòtica, al cementiri del Poblenou. Marina Espasa va acabar la novel·la a l’estat de Nova York, en una residència de creadors, Leding House. Només va agafar un llibre, això sí, gruixut. I es va endur la ‘Divina comèdia’ en la traducció de Josep Maria de Sagarra. Se’n va llegir la part de l’infern. No és pas casualitat. L’editora Eugènia Broggi i l’escriptora Marina Espasa durant la presentació de ‘El dia del cérvol’.

Summary: Marina Espasa, dels cérvols de Barcelona a l’Escània de Casasses


El desglaç a Grenlàndia podria deixar a la vista residus perillosos d’una base militar americana de la Guerra Freda, segons un nou estudi de la Universitat de York. Es tracta de ‘Camp Century‘, construïda dins de la capa de gel del país el 1959. La base va ser utilitzada per provar la viabilitat de desplegar míssils nuclears des de l’Àrtic. El lloc, fins ara considerat com ‘d’alt secret’, està a 400 quilòmetres de distància de l’Àrtic canadenc. El 1967, quan es va desmantellar el campament, la seva infraestructura i els residus van ser abandonats perquè es creia que estarien enterrats per sempre sota la neu. ‘És un nou tipus de desafiament al canvi climàtic’, ha assenyalat l’autor principal de l’estudi, William Colgan. L’informe, publicat a ‘Geophysical Research Letters‘, ofereix ara una visió sobre el que pot succeir a altres nombroses instal·lacions militars abandonades a la zona de l’Àrtic com a conseqüència del canvi climàtic. D’acord amb Colgan, la capa de gel que cobreix la base militar començarà a fondre’s a finals del segle o abans. ‘Passaran 85 anys fins que comenci a fondre’s. Sembla quelcom molt llunyà, però si alguna cosa hem après de la nostra modelització del clima durant els últims 20 anys, és que, en general, se subestima la velocitat i la rapidesa del canvi climàtic’, ha apuntat l’investigador. En aquest sentit, ha advertit que, a mesura que el gel es fongui, la infraestructura del campament, així com qualsevol residu biològic, químics o radioactiu, podria tornar a entrar al medi ambient i alterar els ecosistemes pròxims.

Summary: El desglaç a Grenlàndia podria deixar al descobert una base americana de la guerra freda


Una activitat tan quotidiana com anar a comprar pot esdevenir un acte de responsabilitat amb el medi ambient. En un supermercat és habitual trobar tots els productes envasats, sigui en plàstic, cartó, o ambdues coses. Però hi ha alternatives per aquelles persones que decideixen que l’únic producte que volen consumir és l’aliment, i no l’embalatge: les botigues a granel. Són establiments que permeten comprar diferents productes—de menjar o d’higiene—a pes. I per tant, sense obligar el consumidor a quedar-se’n una quantitat determinada i sense generar residus. Botigues com Can Perris asseguren que “el granel és una forma de venda antiga, però amb els valors d’avui en dia: sostenibilitat, consum responsable i proximitat”. Com a conseqüència, s’ha ampliat el públic: s’hi acosten tant els veïns de tota la vida com la gent més jove. Els comerços, que van formant una clientela fixa de barri, noten com aquests s’hi acosten cercant productes ecològics, de la terra, o conscients de la gran quantitat de menjar que es tuda. Així mateix ho noten a Can Perris: “La gent compra molt més del que necessita. Els resultats són unes despeses d’aliments brutals i ara comencen a ser-ne conscients”. Però l’aspecte que més ressalten és la conscienciació sobre l’ús excessiu de plàstics. “És una filosofia de vida. Diria que el 60% dels clients que tenim s’aproximen a la botiga per responsabilitat”, asseguren des de Granel Eixample. L’augment de vendes per aquest motiu l’han notat, sobretot, amb l’entrada de l’any nou. Martí Morató, client de la botiga, explica que per a ell ha estat un propòsit pel 2018: “Em vaig proposar que no generaria més plàstics a casa meva”. I no només en alimentació, sinó en altres aspectes com la vestimenta, la higiene personal o la neteja. Un dels comerços de la ciutat de Barcelona que ofereix la compra a granel de productes de neteja —detergents i sabons—és Biopompas, al barri d’Horta. Lluís Brunat, el botiguer, reconeix que la gent encara associa aquest estil de compra al menjar: “Cada setmana hi ha, com a mínim, un parell de persones que entren i em demanen: Què és això? Encara és una línia desconeguda”. Això, però, no implica que el sistema no funcioni: “Amb gairebé 5 anys al barri, he anat pujant les vendes mes a mes. Aquí el boca a boca és la publicitat més segura. Afortunadament, veig com aquest tipus de venda, ja sigui per l’estalvi que suposa a les famílies o per l’estalvi mediambiental, s’està imposant”. Una alternativa de comerç Les botigues a granel també es regeixen per altres pilars com la proximitat; tant amb el client com amb el proveïdor, oferint productes de quilòmetre 0. Des de Granel Eixample expliquen com gairebé tots els seus productes són de Catalunya. Aquells que no ho són—perquè aquí no es planten, com la xocolata o el cafè—s’exporten del país d’origen, però els manufactura alguna petita empresa de Catalunya. Comparison White Infogram La preocupació envers el medi ambient queda palesa entre els consumidors que s’apropen cercant generar la menor quantitat de residus plàstics possibles. Per aquest motiu, a les botigues a granel els envasos són biodegradables; fets a partir de canya de sucre o de fècula de patata, per exemple. Altres alternatives comunament esteses són els compostables, per exemple. Però Patricia, cofundadora del blog mediambientalista ‘Vivir Sin Plástico’, explica que són quasi tan perjudicials com els plàstics si no es desintegren: “Encara que els llencis als contenidors marrons, no es desfaran. Si acaben al mar, trigaran la mateixa quantitat d’anys en desfer-se. Per a convertir-se en compost i ser una alternativa vàlida es necessiten màquines industrials; i pràcticament no n’hi ha. La seva instal·lació està en mans dels governs i ajuntaments”. Canvi de mentalitat De totes maneres, insisteix a recórrer a aquests tipus d’envasos només per a coses molt concretes perquè, encara que no siguin plàstics, “s’estan produint aliments per a fer-los, quan tampoc és necessari perquè la seva destinació immediata serà l’escombraria”. Defensa el fet de caminar cap a la reducció d’envasos innecessaris i acabar amb la cultura d’un sol ús, com a solució definitiva. “S’hauria de fomentar l’ús d’alternatives que permetin ser reutilitzades a llarg termini”, afegeix l’enginyera tècnica agrícola i llicenciada en Ciències Ambientals, Isabel Vicente. I això és el que fan molts consumidors de les botigues a granel: portar bosses o carmanyoles de casa seva. Ambdues insisteixen que la reducció de plàstics no només ha de dependre del consumidor, sinó que ha de ser una responsabilitat compartida. Alba García, biòloga i encarregada de la campanya de plàstics de Greenpeace, ens remarca que el Govern no ho pot deixar tot en mans dels consumidors, com ha fet fins ara: “Cada minut un camió d’escombraries arriba al mar i cada any es produeixen unes 12 milions de tones de residus plàstics. Aquestes són xifres alarmants i, per molt que hi hagi consciència ciutadana, tots sols no podem fer res. Nosaltres intentem canviar aquesta narrativa i fer veure a les empreses que han d’actuar”. Per alçar la veu i fer arribar aquest missatge a les empreses i als supermercats, han nascut diverses campanyes. Un exemple recent és #DesnudaLaFruta, una iniciativa que va sorgir a l’abril. Des de l’organització es mostren satisfets davant la repercussió que va tenir a les xarxes socials entre els consumidors, que públicament rebutjaren aquesta pràctica. Opinen que la gent s’està conscienciant sobre “la no-necessitat del sobrembalatge, sobretot en la fruita i la verdura”. Buscar solucions Des de “dalt”, les respostes van arribant de manera discreta i limitada. “Com a molt, els supermercats et responen al telèfon i et diuen que reencaminaran la teva queixa”, comenta Patricia. Des de Greenpeace han estat dialogant amb cadenes de supermercats—que s’han fet ressò de les repetides campanyes—però de moment no es comprometen a res. A escala estatal, encara que petites, s’han aprovat algunes mesures. El 18 de maig es va aprovar un Reial Decret per a costejar addicionalment les bosses de plàstic en tots els comerços. Totes coincideixen en el fet que és una bona idea, però a mitges; molt a mitges. “No és quelcom merament recaptatori. La normativa està pensada per a la reducció del consum de plàstic i ha funcionat en els altres països que s’ha fet”, apunta Patricia. Però “el problema és que les propostes de supermercats que hem vist fins ara són embolcalls falsament biodegradables o compostables, perquè tenen entre un 60 i un 70% de plàstic”, afegeix García. És per això que només ho veuen com un petit primer pas. El que demanen de cara al futur és la prohibició per llei de bosses d’un únic ús. “No entenem per què els costa tant posar mesures eficaces quan existeixen alternatives que estan a disposició de tothom, com bosses de tela o de qualsevol altre material reutilitzable”, conclou García. Tot plegat, l’objectiu final és acabar amb la cultura “d’usar i llençar”, procurant no generar residus tan fàcilment; sobretot plàstics perquè triguen molt de temps—entre cent i mil anys—a degradar-se en el medi ambient.

Summary: A granel: comprar sense generar residus


Compromís està disposat a donar suport al pressupost de l’estat espanyol que el govern de Pedro Sánchez vol aprovar abans de l’estiu, però com ja va fer amb la investidura, ho condiciona a l’agenda valenciana. El diputat al congrés, Joan Baldoví, i el batlle de València, Joan Ribó, han comparegut per recordar els acords d’investidura, que ara volen que siguin incorporats en els comptes de l’estat del 2020. Per exemple, el contracte programa per a la mobilitat metropolitana de València, per valor de 52 milions d’euros; el soterrament de les vies del Parc Central; el canal d’accés i el túnel ferroviari; el projecte de prolongació del túnel de Serreria; la partida pressupostària per a la prolongació de la línia 10 del metro; i la millora del finançament per als espais culturals de la ciutat, com ara l’IVAM, el Palau de les Arts, el Sant Pius V i el Palau de la Música. Joan Baldoví ha recordat que per primera vegada a la història una organització d’estricta obediència valenciana, Compromís, ha aconseguit de signar un acord amb el govern espanyol que inclou una agenda valenciana. Ha dit que era ‘l’acord del seny’, perquè moltes de les reivindicacions tracten directament de complir la llei, com és el cas de la renovació del sistema de finançament, del qual el govern espanyol s’ha compromès a presentar una proposta en vuit mesos; les aportacions de l’estat al fons per a l’atenció a la dependència; i la protecció de l’agricultura valenciana.

Summary: Compromís fixa les condicions pel sí al pressupost de Sánchez


Simon Manley és un diplomàtic. Un senyor. No s’embolica amb les respostes i sempre té un somriure que llima qualsevol aresta del discurs. Avui el CIDOB li ha obert les seves portes per a parlar de la relació entre la UE i el Regne Unit després del Brexit. L’ambaixador, càrrec que és l’estucat venecià d’un currículum infinit, ha arribat amb un lleuger retard. Una broma aquí, una encaixada de mans allà i tot solucionat. Manley en prou feines ha pogut tocar l’esmorzar. De seguida l’han cridat al faristol. Ha dedicat un ‘bon dia’ a l’audiència i ha canviat a l’espanyol. Alguns s’esperaven un accent polit com una coberteria de plata, però l’ambaixador ha sorprès amb un registre despreocupat. Ha definit el Brexit com una ‘oportunitat’ i ha demanat ambició a la UE perquè continua compartint ‘valors i amenaces’ amb el Regne Unit. Ha citat Rússia i el gihadisme. L’ambaixador ha perseverat en les potencialitats del Brexit. Ha parlat de cooperació i de la necessitat d’una relació dinàmica amb Europa. Les mans li acaronaven les paraules, però les potencialitats eren eufemismes. Els ulls se li escapaven cap al sostre. I durant uns instants ha semblat Santiago, el protagonista de El Vell i la Mar. Carregava orgullós una captura enorme cap al port i al final s’ha convertit en simple carcanada. Manley ha tornat a la taula i s’ha obert el debat. —Parla de valors comuns, de les mateixes amenaces i la necessitat de col·laborar amb la UE. Jo li volia preguntar per què marxen, doncs? Un tràngol. Rere el cafè i el suc de taronja, Manley ha dubtat si aixecar-se. Finalment ha respost amb el micròfon des de la taula. ‘La pregunta del referèndum era molt clara i també ho va ser la seva resposta. Ho hem de respectar’, paraules de manual. Tanmateix, quan ha aprofundit se li han escapat un parell de sinceritats: ‘Espero que cap altre país abandoni la UE’ i ‘el Brexit és terra inhòspita’. Manley ha donat per perdut el mercat d’únic i ha dit que la prioritat de Brussel·les i Downing Street és evitar qualsevol terrabastall econòmic. En aquest sentit, ha explicat que el govern britànic no es vol aïllar del món i vol continuar atraient talent d’arreu. ‘No ens interessen les barreres, ni els aranzels, ni els obstacles’, ha declarat. L’ambaixador ha convertit la ronda de preguntes en un petit xou acrobàtic. Ha esquivat amb elegància tots els temes espinosos… fins que els periodistes han reclamat el micròfon i s’han albirat el procés i la consellera Clara Ponsatí, que s’acaba de reincorporar a la universitat de Saint Andrews (Escòcia). Preguntat per una ordre de detenció contra ella, ha estat breu i directe: ‘De moment no hi ha una ordre de detenció europea.’ Però ha fet falta insistir: —La consellera Ponsatí, perseguida per la justícia espanyola, és ara mateix a Escòcia. Quina opinió té el govern britànic sobre això? Hi ha hagut contactes amb la Moncloa per la situació de la consellera? La pregunta s’ha colat a última hora. L’esmorzar ja eren engrunes i alguna taca a les estovalles. Manley ha dibuixat una mitja ganyota. Ha tibat el front com si disparés un pensament i ha respost: ‘No hi ha hagut contactes amb la Moncloa per Ponsatí.’ La veu tenia un deix de tedi. Hagués preferit desaparèixer en algun dels divuit forats de Saint Andrews.

Summary: Un esmorzar amb l’ambaixador britànic: ‘No hi ha hagut contactes amb la Moncloa per Ponsatí’


MADRID, 1 (EUROPA PRESS) VidaCaixa va registrar un benefici net consolidat de 241,9 milions d’euros durant el primer semestre d’aquest any, fet que suposa un increment del 66% respecte al mateix període de l’exercici anterior, segons ha informat aquest dilluns l’asseguradora. ‘Aquest notable increment es deu sobretot al bon comportament de les carteres d’estalvi i risc, especialment del segment individual, a més de beneficis extraordinaris de la gestió activa d’inversions’, ha explicat VidaCaixa. Sense comptabilitzar extraordinaris, el creixement del negoci respecte a juny de 2015 ha estat del 24%. D’altra banda, els resultats del semestre incorporen per primera vegada les migracions dels plans de pensions de Barclays Bank després de la formalització de l’adquisició que, tot i que no tenen efecte sobre el benefici, passen a formar part del volum de recursos gestionats per la companyia. A tancament de juny, la companyia va gestionar un volum total de recursos 63.648 milions d’euros, un 11,5% més que en 2015. Durant aquests sis primers mesos de l’any, VidaCaixa va comercialitzar un total de 5.810,3 milions d’euros en primes i aportacions, una xifra que suposa un increment del 66% en relació amb 2015. La companyia ha atribuït aquest creixement al negoci d’estalvi (plans de pensions i assegurances Vida-estalvi) que va créixer per sobre del 73%, i en particular al segment individual, que va pujar un 78%.

Summary: VidaCaixa aconsegueix un benefici de 241,9 milions el primer semestre


El govern espanyol ha dit obertament que destinaria diners públics a fer intoxicació informativa durant el judici als presos polítics. Ho farà mitjançant la secretaria d’estat d’Espanya Global, comandada per Irene Lozono, ex-diputada d’UPyD. Però l’ofensiva internacional que ha desplegat el ministeri de Josep Borrell contra l’independentisme ja fa temps que va començar, i aquests últims dies ja s’ha enfocat específicament en el judici de l’1-O. Temen la projecció internacional que puguin temir les denúncies de vulneracions de drets fonamentals que s’han comès durant tot aquest procediment. I n’és una mostra el fet que el ministeri de Borrell hagi atacat un reportatge de Los Angeles Times que descrivia els fets previs al judici a l’1-O i donava veu als represaliats, presos i exiliats. Ho ha fet amb un article en el mateix diari signat per Gabriel Colomé, que es presenta com a professor de ciència política de la Universitat Autònoma de Barcelona (n’és titular des del 1991), però amagant que actualment treballa per al Ministeri d’Afers Estrangers espanyol. Colomé ho amaga, de manera que Borrell col·loca el discurs que li interessa al LA Times sense que es noti que és ell qui ho fa, mitjançant Colomé i presentant-lo com un article acadèmic i no pas com un article de part. I és un article absolutament de part. De fet, Colomé no exerceix en aquests moments de professor de la UAB: segons que ha confirmat la universitat a VilaWeb, es troba en comissió de servei (una excedència) per a treballar al Ministeri d’Afers Estrangers espanyol. L’octubre passat es va fer públic que Colomé treballaria a la direcció general de Comunicació i Informació Diplomàtica. Des d’aleshores, i encara avui, exerceix d’assessor en matèria de diplomàcia pública, però això s’amaga en l’article. L’article de Colomé es titula ‘Com l’intent de secessió a Catalunya fou il·legal i antidemocràtic’. Acusa el periodista del diari d’haver fet un article esbiaixat en favor ‘de la part secessionista’. Diu que ‘la majoria de la gent a Catalunya no dóna suport a la independència’ i que la declaració d’independència del 27-S va ser il·legal. Sosté que l’independentisme no és majoritari, amb les dades de vot de les eleccions del 21-D, i nega que Catalunya tingui el dret d’autodeterminació. Finalment, es demana ‘què pensarien els americans si la cambra de representants de Texas declarés la independència, contravenint la constitució dels EUA i desatenent els advertiments del Tribunal Suprem nord-americà?’ Un altre cas a Euronews Però no és la primera vegada que el Ministeri d’Afers Estrangers espanyol i Gabriel Colomé procedeixen així. La setmana passada, Colomé va publicar un article a Euronews titulat ‘Ningú no és a la presó per les seves opinions, sinó per les seves accions‘. Novament, el signava com a professor de ciència política de la UAB, amagant la condició d’assessor de Josep Borrell, i el publicava com a resposta a un article, a la mateixa web, d’Aleix Sarri, assessor de política internacional del president Quim Torra. Sarri havia denunciat la repressió política de l’estat espanyol i avisava que en el judici també hi havia en joc la credibilitat del lideratge d’Europa com a potència democràtica. Sarri sí que signava l’article amb el seu càrrec al govern. I Colomé, que no ho feia, justificava en el seu text l’empresonament dels dirigents polítics i socials independentista. ‘Són a la presó pels seus atacs contra la constitució espanyola i l’estatut d’autonomia de Catalunya i per haver intentat subvertir el sistema democràtic i l’estat de dret a Espanya. Aquesta és la seva responsabilitat política i criminal.’ I justificava la presó preventiva, acusant els exiliats de ser els responsables que els presos polítics romanguessin tancats. Borrell, fins i tot, va piular l’article: “No one is in prison in Spain for their opinions, only their acts”: a must-read article in @euronews on the situation in #Spain regarding #seccesionism in #Catalonia. https://t.co/UdwtCpbI0b — Josep Borrell Fontelles (@JosepBorrellF) January 18, 2019 Gabriel Colomé va ser regidor del PSC a l’Ajuntament de Barcelona, va ser creador del CEO i va dirigir la campanya electoral del PSC a les eleccions del 26-J. En l’àmbit acadèmic, és professor titular de ciència política de la UAB del 1991 ençà.

Summary: El joc brut de l’equip de Borrell a la premsa internacional per a atacar l’independentisme


El ponent de l’informe del Consell d’Europa (CoE) sobre polítics empresonats, Boriss Cilevičs, ha visitat avui els presos polítics als Lledoners. El socialista letó hi ha arribat a quarts de tres de la tarda i n’ha sortit passades les sis. Cilevics és l’encarregat d’elaborar l’informe que inclourà la situació dels presos a Espanya i Turquia. En el seu viatge a l’estat espanyol, des d’aquest dimarts i fins dijous, es reunirà amb el govern català i també l’espanyol. Aquesta mateixa tarda també té previst reunir-se amb el Síndic de Greuges. Segons fonts consultades, el ponent vol tenir enllestides ‘com més aviat millor’ les conclusions de l’informe. Una vintena de membres del Consell d’Europa denuncia que Espanya vulnera els drets dels polítics independentistes Aquest futur informe sobre l’estat espanyol i el turc va ser impulsat per un grup d’una vintena de diputats del Consell d’Europa aquest gener, però fonts de l’organització recorden que el text amb les conclusions del ponent haurà de ser aprovat pels membres de l’Assemblea. A la sortida de la presó, Cilevics ha dit als periodistes que volia que el document es debatés en un plenari abans de l’estiu. L’eurodiputat letó haurà de presentar l’informe final que inclogui una resolució o recomanació al Comitè de Drets Humans, que podrà presentar esmenes al text abans que sigui votat.

Summary: El ponent de l’informe del Consell d’Europa sobre polítics empresonats visita els Lledoners


L’ex-diputada de la CUP Eulàlia Reguant ha enviat una carta al president del tribunal del judici contra el procés, Manuel Marchena, on manifesta la voluntat de declarar com a testimoni al judici, però no de contestar a les preguntes de Vox. Reguant diu que la seva postura es fonamenta en ‘plantejaments ètics i de consciència’ i diu que aquesta postura està emparada per l’article 418 de la llei d’enjudiciament criminal, que estableix que ‘cap testimoni no podrà ser obligat a declarar sobre una pregunta la resposta de la qual el pugui perjudicar materialment o moralment’. A més, Reguant també reivindica que la seva postura està emparada ‘en l’expulsió de La Falange per part d’aquest mateix tribunal quan aquesta va voler actuar com a acusació popular fa alguns anys en un procediment judicial’. En comptes d’això, diu, ‘Marchena ha decidit protegir l’extrema dreta i vulnerar, de facto, els preceptes ètics i morals d’un sistema democràtic i de garantia de drets’. L’ex-diputada explica que el 15 d’abril va rebre una carta del Suprem que li demanava manifestar en un termini de tres dies si pensava declarar. A més de la resposta que va fer el seu advocat, Reguant diu que ha volgut escriure una carta pública a Marchena dient que no és que no vulgui declarar, sinó que és ell qui no garanteix ‘les condicions ètiques i polítiques perquè ho pugui fer, que a la pràctica, és el mateix que impedir que declari’. Llegiu ací la carta íntegra «Carta oberta al Senyor Marchena, Deia Umberto Eco parlant del feixisme que el nostre deure és desemmascarar-lo i apuntar amb l’índex sobre cadascuna de les seves formes noves, cada dia, en cada part del món. Aquesta voluntat és la que em va portar a defensar la meva objecció de consciència davant de l’obligació de contestar a una organització d’extrema dreta. El 27 de febrer vaig comparèixer davant del seu tribunal, fent més de 600 km, per declarar en qualitat de testimoni, vaig prometre dir la veritat, vaig facilitar les meves dades d’identitat que em van ser requerides pel president de la sala i vaig expressar la meva plena disposició a respondre a totes les preguntes que em formulessin el ministeri fiscal, l’Advocacia de l’Estat i totes les parts de la defensa, a excepció de l’acusació popular exercida per l’organització Vox. Vaig al·legar que no respondria a les preguntes d’un partit ‘d’extrema dreta, masclista i xenòfob’. La meva posició, que no se’m va permetre defensar ja que vaig ser ràpidament expulsada del tribunal, era un exercici d’objecció de consciència que es troba emparat per l’article 418 LECrim, que estableix que ‘ningún testigo podrá ser obligado a declarar acerca de una pregunta cuya contestación pueda perjudicar material o moralmente (…)’. I ho feia moguda per plantejaments ètics i de consciència, però també emparada en l’expulsió de La Falange per part d’aquest mateix tribunal quan aquesta va voler actuar com a acusació popular fa alguns anys en un procediment judicial. Tot i això, enlloc de seguir la doctrina d’aquest mateix tribunal i expulsar l’extrema dreta de l’acusació popular, afegint el context de campanya electoral i l’ús de l’alt tribunal com a plataforma electoral, Marchena ha decidit protegir l’extrema dreta i vulnerar, de facto, els preceptes ètics i morals d’un sistema democràtic i de garantia de drets. De forma inesperada (i processalment fora de lloc) el passat 15 d’abril vaig rebre una nova notificació del Tribunal Suprem on em reclamaven ‘por el plazo de TRES DIAS, para que manifiesten de forma clara y terminante si acceden a declarar como tales en la forma prevista en la legislación procesal en la causa de que dimana este incidente o persisten en la negativa exteriorizada en la referida sesión’. El meu advocat ja ha contestat al Tribunal Suprem reiterant la meva voluntat de declarar. I de fer-ho de forma que els meus drets ètics i morals siguin respectats. Serveixi aquesta carta pública per reiterar-me en aquesta posició. De fet, com moltes persones, sento la necessitat de declarar davant de tanta mentida i tanta infàmia que escoltem cada dia de judici. En totes aquestes setmanes hem vist passar els màxims responsables del Govern espanyol fent-se l’orni, assegurant que ‘no recorden’, el ‘no saben’, ‘que ells no eren els responsables’. Hem vist una processó de Policies Nacionals i Guàrdia Civils que orquestradament i de forma teatralitzada s’han dedicat a mentir davant del tribunal intentant pintar als votants de l’1-O com una colla de bàrbars, mentre les defenses no podien exposar els vídeos que desmenteixen aquesta falsedat. El dret a la defensa és permanentment vulnerat i el judici s’ha convertit en una absoluta farsa. Tal i com avança aquest judici, es fa més palesa, si és possible, la necessitat de situar el conflicte en la garantia dels drets civils, socials i polítics i el dret a l’autodeterminació. Per això, sr. Marchena, no és que no vulgui declarar, és que vostè no està garantint les condicions ètiques i polítiques per a que ho pugui fer, que a la pràctica, és el mateix que impedir que declari. I és que és aberrant que conservi entre aquells qui pregunten i acusen una organització que té com a objectiu la negació de drets fonamentals, sense assumir la responsabilitat que l’alt tribunal exerceix doctrina i que això pot replicar-se, a partir d’ara, a qualsevol altra sala de l’estat. En definitiva, com deia Apel•les Mestres ‘per més que feu, no passareu’. Eulàlia Reguant Cura Països Catalans, 23 d’abril de 2019»

Summary: Reguant acusa Marchena d’impedir que declari forçant-la a contestar a Vox


La línia L5 del Metro de Barcelona ha quedat reoberta de punta a punta a dos quarts i cinc minuts de cinc de la tarda després que els Mossos d’Esquadra hagin detingut sis grafiters acusats d’actes vandàlics. Els sis individus s’han colat a la línia aquest matí i han obligat a interrompre el servei entre Horta i Vall d’Hebron. Aquest fet s’ha sumat a la vaga parcial convocada per la plantilla de treballadors en el marc de la negociació del conveni col·lectiu, i tots dos sumats han complicat la circulació en bona manera durant el matí. Els presumptes grafiters han accedit a les vies a través del túnel de l’estació d’El Coll/La Teixonera. Cap a les dues del migdia els Mossos n’han detingut a tres, però han seguit inspeccionant la zona per si n’hi havia més. A dos quarts de cinc s’han anunciat les altres tres detencions. A tots sis els Mossos els han intervingut pots d’esprai de pintura i rodets, i els acusen de cometre actes vandàlics. La represa de la normalitat del servei, però, ha estat negativa, atès que a les quatre de la tarda ha començat el segon tram de vaga del dia, que va fins a les sis. Durant aquestes dues hores està previst que a les línies de metro hi circulin el 40% dels combois d’un dia habitual, fet que eixamplarà la freqüència de pas fins als 10 – 13 minuts. Aquest matí, durant el primer tram de vaga hi ha hagut aglomeracions en algunes estacions, fins al punt que el gerent de TMB, Marc Grau, ha deixat la porta oberta a tancar el metro si en les pròximes aturades previstes al llarg de les quatre jornades de vaga convocades pels treballadors es repeteixen situacions com aquestes. La incidència ha coincidit amb la vaga de treballadors de metro aquest matí, tot i que no hi té res a veure. El nombre de persones que han entrat pel túnel i també per altres accessos restringits a la ciutadania encara no se sap. Segons sembla, pretenien accedir a la zona d’estacionament de combois de metro de Sant Genís. Els trens que eren en aquest punt no han pogut reprendre el servei després de la vaga parcial de dues hores aquest matí, entre les set i les nou. Tot i això, fonts de TMB han precisat que el servei entre les estacions que es troben operatives (Cornellà-Horta) s’ha dut a terme amb normalitat i d’acord amb les freqüències de pas pròpies de l’hora vall ja que s’han incorporat trens d’altres zones d’estacionament. L5 #metrobcn: servei restablert. — TMBinfo (@TMBinfo) May 30, 2016 Com a transport alternatiu, TMB recomana utilitzar les línies 19 i 185 de bus, tot i que també ha recordat que es pot utilitzar la línia 3 per arribar a la zona que es troba sense servei des de dos quarts de nou del matí. D’una altra banda, la vaga al metro d’avui a dijous tindrà aquesta afectació: Importants afectacions amb motiu de les aturades a #metrobcn. Consulta els #serveisminims https://t.co/twlAV0Dr7b pic.twitter.com/vuqwqvXRDu — TMB (@TMB_Barcelona) May 30, 2016

Summary: Reobren la L5 del Metro de Barcelona després de detenir sis grafiters acusats d’actes vandàlics


L’advocat i diputat al congrés espanyol Jaume Alonso Cuevillas dóna per fet que el manteniment de la presó preventiva en el judici del Suprem és ‘l’avançament’ d’una condemna. Cuevillas discrepa de ‘l’optimisme’ del lletrat Xavier Melero i considera que la ponència de la sentència que escriurà Marchena serà com l’escrit presentat per la fiscalia. ‘Aquest escrit, si el presentem Xavier Melero o jo mateix, no l’haurien admès a tràmit, però com que el fa la fiscalia i contra els catalans, sí que l’admeten’, ha declarat. En aquest sentit, Cuevillas creu que Melero espera una sentència tova o una absolució perquè ‘creu en el dret’, però troba que ‘no hi ha cap indici’ per a ser optimistes. ‘No hi ha rebel·lió, no hi ha sedició, no hi ha res, però és un procés polític vestit de procés penal’, ha afirmat. També ha criticat la duresa de la resolució mitjançant la qual es decideix de mantenir els presos polítics a la presó. ‘Ho fan a més en contra de l’opinió del grup de treball de Nacions Unides i del Tribunal alemany, i amb una gran duresa’, ha assenyalat. S’ha referit a la carta presentada per Ben Emmerson a les Nacions Unides i confia que la resolució serà favorable i ràpida. ‘És inacceptable que un estat critiqui els membres que han adoptat una resolució quan no li agrada què diu’, ha exposat. Tot plegat, en un sopar groc en què també ha parlat de la situació de Puigdemont i dóna per fet que serà eurodiputat. ‘Si no és el 2 serà el 10 o el 20, perquè ha estat elegit per més d’un milió d’electors i en té tot el dret’, ha assenyalat.

Summary: Cuevillas dóna per fet que el manteniment de la presó preventiva és l’avançament d’una condemna


Un tribunal d’Hong Kong ha anunciat avui la sentència contra el dirigent de les protestes democràtiques del 2014, Benny Tai, i vuit activistes més en l’últim pas d’un judici per a castigar els organitzadors del moviment d’ocupació del centre de la ciutat, un judici que guarda grans semblances amb el judici contra el procés català. Tai i vuit acadèmics, activistes i polítics, han estat condemnats a fins setze mesos de presó sota l’acusació d’haver obstruït la vida de la ciutat amb el moviment que en va ocupar els carrers de manera inesperada. Tai, cofundador del Moviment per la Democràcia, dimecres passat va dir davant el tribunal que no tenia por d’anar a la presó, però va insistir que obstruir la ciutat no era la intenció de la seva acció de desobediència civil del 2014. ‘Si fóssim culpables de res, seríem culpables d’haver-nos atrevit a compartir l’esperança en aquest moment difícil a Hong Kong’, va dir abans d’afegir que no tenia por ni vergonya d’anar a la presó. La declaració de l’acadèmic de la universitat d’Hong Kong va ser aplaudida per una sala d’audiències plena de públic i mitjans de comunicació. Cadascú dels tres cofundadors del moviment, Benny Tai, Chan Kin-man i el reverend Chu Yiu-ming s’enfrontaven a tres càrrecs que intenten dissimular la càrrega política del judici: conspiració per a causar molèsties públiques, incitació de tercers a causar molèsties públiques i incitació a la gent a incitar tercers a causar molèsties públiques. Els altres sis acusats en el judici són els diputats Tanya Chan i Shiu Ka-chun, que podrien perdre l’escó, els activistes Raphael Wong i Tommy Cheung, l’ex-dirigent estudiantil Eason Chung i l’ex-diputat Lee Wing-tat. Kin-man, com Tai, ha estat condemnat a setze mesos de presó. El reverend Chu Yiu-ming ha estat condemnat també a setze mesos de presó, però en atenció a la seua edat l’entrada en presó ha estat ajornada. Wong i Ka-chun han estat condemnats a vuit mesos de presó. Chung i Wing-tat han estat condemnats a la mateixa pena però la seua entrada en presó serà ajornada. Cheung ha estat condemnat a serveis comunitaris i la sentència contra la duiputada Chan ha estat ajornada ja que té un tumor cerebral i ha de ser operada. Igual que el govern espanyol, la setmana passada la presidenta d’Hong Kong, Carrie Lam, també va afirmar que la reputació d’independència del sistema judicial d’Hong Kong no s’hauria de veure entelada per atacs que va definir com a incomprensibles: ‘L’estat de dret i la independència judicial d’Hong Kong són altament reconeguts per la resta del món’, va dir. Una campanya de repressió que ja dura anys Després de l’esclat del moviment en favor de la democràcia i l’autodeterminació d’Hong Kong el 2014, el govern controlat per la Xina va engegar una gran campanya de repressió. Tres anys després els dirigents dels grups estudiantils van ser sentenciats a vuit mesos de presó. Més de mil persones van ser detingudes i ara per ara 239 són sotmeses a judicis relacionats amb aquells fets. Sis diputats han estat expulsats del parlament per haver-se negat a jurar fidelitat a la Xina i els dos diputats encausats al judici poden ser expulsats els dies vinents. S’ha prohibit el Partit Nacional d’Hong Kong, independentista. Per primera vegada han expulsat un periodista estranger. Grups pro-xinesos agredeixen i insulten impunement els diputats pro-democràtics, sense que la policia hi actuï. Han amenaçat professors universitaris i s’ha limitat la llibertat d’expressió mentre es preparen tot de lleis per a limitar l’autonomia d’Hong Kong, entre les quals una que permetrà d’enviar qualsevol presoner a la Xina o una que castigarà el ‘comportament indecorós’ davant la bandera o l’himne xinesos. Cinc anys després, l’anomenat ‘Moviment dels Paraigües‘ –que va agafar el nom del fet que els manifestants, majoritàriament estudiants, es van protegir dels gasos lacrimògens de la policia amb paraigües– no ha aconseguit que es complís la previsió de votar lliurement el president d’Hong Kong, però ha concentrat l’atenció mundial i les crítiques en els esforços de les autoritats xineses per a limitar el moviment democràtic local i el creixement del sentiment independentista. Tot i això, la intensitat de la repressió xinesa s’ha fet notar clarament i en les eleccions parcials de l’any passat per a substituir quatre dels sis diputats demòcrates suspesos, els partits pro-democràtics només varen poder retenir dos dels escons. La reacció popular contra el judici tampoc no ha tingut res a veure amb les grans mobilitzacions del 2014. La fi del projecte ‘un país, dos sistemes’ Tots els observadors coincideixen a fer notar que allò que en realitat s’observa és la fi del projecte ‘un país, dos sistemes’, que pretenia una integració suau d’Hong Kong dins la República Popular de la Xina. Després del traspàs de la colònia britànica a la Xina el 1997, els dos governs van pactar que durant cinquanta anys Hong Kong conservaria el seu sistema econòmic i polític dins la Xina com una regió autònoma especial, regida per una constitució pròpia, la Llei Bàsica. Tanmateix, la pressió de la Xina per a alterar el particular sistema polític i econòmic d’Hong Kong ha crescut de manera constant i la interferència de Pequín en la vida local és cada dia més oberta. L’any 2014 una cosa que havia començat com una protesta d’estudiants per la introducció del currículum xinès a les escoles va esdevenir la més gran de la història d’Hong Kong amb l’ocupació durant gairebé tres mesos del centre de la ciutat per manifestants que exigien l’elecció lliure del president, que ara només es pot triar entre una llista de candidats aprovada prèviament per la Xina. El pacte de devolució entre el Regne Unit i la Xina afirmava que seria triat de manera directa i lliure pels electors. Per dissoldre les protestes la policia va atacar els manifestants d’una manera que no s’havia vist mai, amb trets i gasos lacrimògens, cosa que va generar una tensió política enorme. Fins i tot el Regne Unit va protestar oficialment per uns fets que considerava un trencament del tractat de cessió d’Hong Kong a la Xina. Aquells incidents van generar una primera onada de repressió, però també un canvi electoral. Al parlament local van ser elegits candidats netament partidaris d’un referèndum d’autodeterminació o de la independència d’Hong Kong, un moviment completament nou. La negativa a jurar fidelitat a la Xina o el fet que hi van desplegar pancartes en què es deia que Hong Kong no és la Xina van acabar amb l’expulsió dels diputats del parlament, per ordre directa de Pequín, en un gravíssim trencament dels drets polítics i els acords amb el Regne Unit. L’expulsió va significar dos anys de presó per a dos dels diputats i la pèrdua del vet que l’oposició pro-democràtica podia haver exercit sobre algunes lleis, perquè els vots dels diputats qüestionats no comptaven com a vàlids, igual que passa al Parlament de Catalunya. D’ençà de les protestes del 2014, Pequín ha incrementat de manera molt evident els esforços per a anul·lar allò que defineix com l’element més radical del camp pro-democràcia d’Hong Kong, particularment el moviment independentista, que va guanyar popularitat després de l’ocupació del centre de la ciutat. Les constants interferències xineses han contribuït a alimentar la preocupació que l’autonomia de la ciutat no es vagi erosionant lentament. ‘L’esperit de la llibertat sobreviu’ El Consell Legislatiu d’Hong Kong, el parlament de la regió autònoma, és elegit d’acord amb dues circumscripcions diferents. La meitat amb el vot dels ciutadans a partir dels districtes de la ciutat i la segona segons pels anomenats grups d’interès (metges, tèxtil, esports, transport, assegurances, pescadors…). Aquests grups d’interès són fortament controlats per les autoritats. Ara mateix, dels setanta membres del parlament, quaranta-tres pertanyen al bloc pro-xinès, mentre que vint-i-sis són de l’anomenat camp demòcrata. Camp dins el qual només resta un diputat independentista (a Hong Kong en diuen ‘localista‘) perquè tots els altres han estat desqualificats. En aquest context les reaccions al judici contra els dirigents del moviment democràtic han estat molt controlades pel govern, que ha dificultat les accions parlamentàries i la reacció dels mitjans. A Hong Kong la interferència de la política en els mitjans també s’ha fet notar, sobretot amb la compra l’any 2016, dos anys després de les mobilitzacions, del South China Morning Post, el gran diari de la ciutat, per Alibaba, l’equivalent a l’Amazon xinès. Va ser instigada pel govern i el diari, tradicionalment pro-occidental i democràtic, ha anat virant de posició, enmig de polèmiques contínues, i finalment s’ha alineat la visió oficial del govern xinès. Per tot plegat, com reconeix el periodista Stephen Vines, la moral és baixa entre els demòcrates d’Hong Kong. En un article al Hong Kong Free Press, el digital sorgit per omplir el buit deixat per la premsa tradicional en la defensa de les llibertats de la ciutat, Vines ho explica així: «El nivell de les protestes al carrer és molt baix, un nombre significatiu de persones que van participar activament en els moviments de protesta s’han retirat a l’ombra o, en alguns casos, han decidit d’emigrar. No obstant això, l’amor tenaç del poble d’Hong Kong per la llibertat, la identificació amb un estil de vida únic i les aspiracions democràtiques són lluny d’haver desaparegut. Ara som en una pausa. I només algú amb una bola de vidre, poc fiable, pot predir amb seguretat quan s’acabarà aquesta pausa. Però segur que no pot continuar per sempre. Perquè els enemics de la llibertat són fonamentalment en el costat equivocat de la història i el sistema que volen mantenir és simplement insostenible per molt fort que sembli ser. Per això el sistema soviètic a l’Europa de l’Est semblava impenetrable fins al dia en què es va enfonsar. I l’apartheid a Sud-àfrica semblava haver triomfat perquè tots els seus oponents significatius eren a la presó o a l’exili. També aquí a l’Àsia hem vist dictadures aparentment triomfants, com ara la de Sukarno a Indonèsia i la de Marcos a les Filipines, que han demostrat finalment que eren dictadures d’homes forts amb peus de fang. La meravella és la rapidesa amb què s’esfondren aquests sistemes ‘inexpugnables’. A hores d’ara, el sistema d’Hong Kong és molt menys repressiu que no aquesta ombrívola lletania de dictadures, però va en molt mala direcció. I la moral a les files del moviment democràtic és força baixa. Però l’esperit de llibertat no ha estat aixafat per la simple raó que l’alternativa és molt poc atractiva. Amb els anys hem après que la repressió funciona i que és perfectament possible d’intimidar i de desmoralitzar els manifestants en la mesura que es retiren a un silenci tràgic. Però és en aquest punt quan els enemics de la democràcia cometen l’error crucial d’assumir que el silenci equival a l’aquiescència i que han guanyat la batalla.»

Summary: Els dirigents de la protesta democràtica d’Hong-Kong sentenciats avui a anys de presó


El País Valencià va fer ahir les eleccions a les Corts. Els 99 diputats d’aquesta desena legislatura es reparteixen d’aquesta manera: el PSPV-PSOE en té 27, el PP 20, Ciutadans 18, Compromís 16, Vox 10 i Unides Podem 8. El PSPV-PSOE ha obtingut 10 escons a la circumscripció de València, que ocuparan Manolo Mata, Gabriela Bravo, Vicent Soler, Mercedes Caballero, José Muñoz, Carmen Martínez, Alfred Boix, Concha Andrés, David Calvo i Rosa Peris. A Alacant, també hi haurà 10 escons socialistes, ocupats per Ana Barceló, José Chulvi, Laura Soler, Manuel Pineda, Toñi Serna, Vicent Arques, Sandra Martín, Francisco Rubio, Rosa de Falastín Mustafà i Jesús Sellés. Per Castelló ha obtingut el seu escó el candidat socialista a president de la Generalitat, Ximo Puig, i també María José Salvador, Ernest Blanch, Sabina Escrig, Carlos Laguna, Ana Besalduch i Francisco Gil. PP: 20 diputats encapçalats per Bonig El PP ha obtingut 7 escons a la demarcació de València. Són els d’Isabel Bonig, Elena Bastidas, Felipe Javier Carrasco, Jorge Bellver, Alfredo Castelló, María José Català i Juan Carlos Caballero. A Alacant, també n’ha obtinguts 7: José Císcar, Eva Ortiz, Adrián Ballester, Elisa Díaz, José Juan Zaplana, José Antonio Rovira i Manuel Pérez Fenoll. A Castelló, hi haurà 6 diputats del PP: Miguel Barrachina, Luis Martínez, Rubén Ibáñez, Beatriz Gascó, María Luisa Mesquita i Jesús Lecha. El sisè escó ha estat en disputa entre PP i Compromís durant bona part del recompte. Amb el 98,26% de l’escrutini, el PP obtenia l’escó de Lecha, que durant unes hores havia estat del número quatre de Compromís, el batlle de Borriol, Silverio Tena. Ciutadans: 18 escons, 5 més que el 2015 Dels 18 escons de Ciutadans, 7 han estat a la demarcació de València i corresponen a Toni Cantó, Ruth Merino, Mamen Peris, Carlos Gracia, Jesús Salmerón, Patricia García i Luis Arquillos. A Alacant, Ciutadans també n’ha obtingut 7: Maria Quiles, Yaneth Giraldo, Emigdio Tormo, José Antonio Martínez, Fernando Enrique Llopis, Toni Woodward i Rosa Menor. A Castelló, els 4 diputats de Ciutadans seran Mercedes Ventura, Cristina Gavarda, Eduardo del Pozo i Vicente Fernández. Compromís perd 3 diputats i es queda en 16 Compromís ha perdut 3 escons dels 19 que tenia. Els 9 de València, a més del de la candidata a la Generalitat, Mónica Oltra, els han obtinguts Fran Ferri, Graciela Ferrer, Enric Morera, Juan Ponce, Papi Robles, Carlos Esteve, Nathalie Torres i Jesús Pla. A Alacant han obtingut escó per Compromís 4 candidats: Aitana Mas, Rafael Climent, Josep Nadal i Marian Campello. Per Castelló n’han aconseguits 3: Vicent Marzà, Mònica Àlvaro i Belén Bachero. Vox hi entra amb 10 escons Vox s’estrena a les Corts amb 10 escons, dels quals quatre corresponen a la demarcació de València, entre els quals el del candidat a la Generalitat, José María Llanos. A més, hi tindran escó Ángeles Criado, Vicente Manuel Roglá i José Luis Aguirre. Per Alacant, la formació ha obtingut quatre escons: Ana Vega, David García, Miguel Pascual i Ana María Cerdán. A Castelló han obtingut acta María de los Llanos Massó i David Muñoz. Unides Podem: vuit diputats Unides Podem ha obtingut un total de 3 diputats a la demarcació de València, que corresponen a Pilar Lima, Rosa Pérez Garijo i Ferran Martínez. No ha obtingut escó el ‘fitxatge’ d’UP, l’ex-dirigent de Compromís Julià Álvaro. Els 3 escons d’Alacant els ocuparan el candidat a la Generalitat, Rubén Martínez Dalmau, Beatriz Gascó i Estefanía Blanes. A Castelló, els dos escons d’Unides Podem són els d’Irene Gómez i Cristina Cabedo.

Summary: Aquests són els 99 diputats elegits a les Corts Valencianes


El president del parlament, Roger Torrent, diu que el ‘problema’ de Ciutadans ‘no és la independència, és la democràcia’. Torrent ha reaccionat així a la denúncia penal de Ciutadans contra ell i els membres de JxCat i ERC de la mesa, Josep Costa, Eusebi Campdepadrós i Adriana Delgado. Ciutadans considera que els membres independentistes van prevaricar per haver permès el debat i la votació que a principi de juliol va ratificar els objectius polítics de la declaració de ruptura amb l’estat espanyol del 9 de novembre del 2015. Per Twitter, Torrent ha dit: ‘Els mateixos que retiren símbols als carrers persegueixen el debat polític al parlament. El seu problema no és la independència, és la democràcia.’ Els mateixos que retiren símbols als carrers persegueixen el debat polític al #Parlament. El seu problema no és la independència, és la democràcia. https://t.co/ZNSIw3XXJN — Roger Torrent 🎗 (@rogertorrent) August 13, 2018 En la mateixa línia s’ha expressat el president de la Generalitat, Quim Torra, que ha donat suport a Torrent i als membres independentistes de la mesa. Torra ha recordat que al parlament es parla, es discuteix i es vota ‘de tot’, i ha subratllat que és en aquesta institució ‘on rau la sobirania del poble de Catalunya’. En el Parlament de Catalunya parlem. I discutim. I votem. De tot. És aquí on rau la sobirania del poble de Catalunya. Gràcies President @rogertorrent VP @josepcosta @ECampdepadros @adrianadelgadoh. Al vostre costat pel que calgui. I endavant, sempre endavant. https://t.co/ZKT7QShL64 — Quim Torra i Pla (@QuimTorraiPla) August 13, 2018 El president de la Generalitat ha donat les gràcies als quatre denunciats i s’ha posat al seu costat ‘pel que calgui’. El missatge a Twitter acaba amb un: ‘I endavant, sempre endavant.’

Summary: Torrent contesta a la denúncia de Ciutadans: ‘El seu problema no és la independència, és la democràcia’


La presidenta del grup dels socialistes al Parlament Europeu, Iratxe García, membre del PSOE, ha declarat que no es plantegen ‘entorpir el treball de la justícia’ en referència al suplicatori del Tribunal Suprem contra el president Carles Puigdemont i el conseller Toni Comín. Aquest matí ha declarat a Estrasburg en roda de premsa: ‘Quan entri a debat el suplicatori, l’estudiarem, i prendrem la decisió. Però en tot cas sota la premissa de no entorpir el treball de la justícia . Deixar que treballi. Es van sol·licitar 50 suplicatoris, i el 92% es van acceptar amb normalitat. És un instrument per permetre que la justícia treballi. Veurem en el seu moment el contingut la situació que hem de prendre però estem en la idea de deixar treballar a la justícia’. Així funciona el suplicatori a l’Eurocambra a què podrien sotmetre Puigdemont i Comín La dirigent del PSOE ha respost a les preguntes dels periodistes, que li han recordat que Puigdemont va demanar que el PSOE compleixi la paraula donada en l’acord amb ERC de desjudicializtar la política: ‘La justícia té oberts procediments, que no són incompatibles amb la solució política . No hem de ser selectius amb la defensa de l’estat de dret’. Libération revela els nervis i amenaces espanyols a Sassoli en una reunió privada per la sentència sobre Junqueras Sobre la decisió del Tribunal Suprem espanyol de no alliberar l’eurodiputat Oriol Junqueras, i sobre la decisió del Parlament Europeu d’acceptar Puigdemont i Comín com a eurodiputats, la dirigent socialista ha dit això: ‘Una cosa hem de tenir clara: la defensa de l’estat de dret no pot ser selectiva. Hem d’assumir i respectar totes les decisions judicials amb independència de si ens agraden més o menys. Des de la política hem de permetre que la justícia treballi. Hem de respectar i acatem la sentència de la TJUE. Assumim que hi ha dos nous eurodiputats espanyols per la circumscripció pel parlament europeu. Acatem la decisió del TJUE. Però també la del TS sobre Junqueras, perquè es independent’

Summary: Els socialistes europeus obren la porta a votar a favor del suplicatori contra Puigdemont i Comín


Gustau Muñoz (València, 1951), economista de formació, assagista, traductor, editor, director de la revista L’Espill, és un intel·lectual que, des que s’ha jubilat laboralment, afirma ser amo del seu temps. Llegeix, escriu, publica, incita. Ha recopilat escrits, ha ordenat idees i ha publicat tres llibres durant el 2019: Corrents de fons (Lletra Impresa), El vertigen dels dies (L’Avenç) i La vida dels llibres (Afers). Com que és un multireincident literari, ja en té un altre de preparat. —Es dirà Espill d’un temps. Hi combine els meus temes: una mirada al món, una mirada al país, una mirada a la cultura, un exercici de memòria, retrats literaris… Les coses que jo puc fer o que m’agrada de fer són la reflexió sobre la cultura, sobre el país, sobre les persones (perquè, al cap i a la fi, són les que fan la cultura i les que poden canviar aquest país). També tinc sentit de la urgència històrica: crec que hem d’activar els mecanismes de defensa. I no solament de defensa, sinó de construcció: hem de culminar tots aquells projectes que són mig embastats. —Dit així sona fins i tot optimista, com si aquest país tingués un projecte cultural en curs. —Sóc per força optimista perquè tinc una mirada històrica. He viscut la resistència contra el franquisme, de molt jove, he viscut les incerteses de la transició, la timidesa cultural i política en l’època de Lerma i els temps foscs (vint anys, que és aviat dit) de política del PP al País Valencià, anorreadora, basada en la corrupció, l’especulació urbanística i la censura. Per força sóc optimista, perquè la societat valenciana ha reaccionat. Ara ens trobem amb gent molt formada, amb unes generacions joves ascendents que tenen les idees molt més clares, i amb un govern, el del Botànic, que malgrat les insuficiències que hi puga trobar, marca la diferència. Per tant, confie en el meu país i confie en la meua gent. Tinc sentit de la urgència històrica: hem d'activar els mecanismes de defensa, i també de construcció —Sempre destaqueu els punts positius. —Si ens quedem en el lament, en les coses que van malament, donem pretextos per a la dimissió. En canvi, si observem, dinàmicament però sense ingenuïtat, les coses importants que s’han fet, entendrem molt millor el procés que vivim al País Valencià. A més a més, és a les nostres mans culminar-lo o no. I jo pense que ara tenim més instruments, més gent i més massa crítica que mai. De fet, crec que som a la vora de la massa crítica, quant a incidència i cultura. —No és pas un discurs que es prodigui gaire, aquest. Especialment parlant del País Valencià. —Cert. Hi ha un sentit de desfeta, d’insuficiència. Però en general trobe que també en la cultura catalana sempre hi ha aquest neguit. Perquè les fites que ens hem proposat són molt altes. Com deia Simona Škrabec, pensem sempre que arribarem a un nirvana i no existeix el nirvana: l’hem de construir dia a dia. Sí, hi ha un cert sentiment d’autocrítica molt forta, però mirem l’evolució històrica: anant al terreny del llibre, puc dir que jo he viscut en un País Valencià sense editorials. I ara, en canvi, hi ha un esclat d’iniciatives, d’editorials prometedores… I fer una editorial i publicar llibres o revistes no és qualsevol cosa. Darrere hi ha tot un entramat cultural. També hi ha vivència, gent preparada. Per tant, tenim molts elements en favor nostre, també. Això vol dir que oblide els brutals obstacles amb els quals ens trobem, o les nostres insuficiències? No. En absolut. Sóc molt crític també amb la política cultural que tenim. —O que no tenim. —Crec que es podria fer molt més però també done un vot de confiança. —Heu comparat la societat valenciana actual, la d’aquest Segon Botànic, amb una persona que duia una cama enguixada quan s’ha llevat el guix: amb la carn toveta i poc airejada encara. —Sí, costa molt la rehabilitació, tornar a caminar. Vint anys del PP al País Valencià, amb Zaplana, amb Camps, tot allò, són molt durs de superar. I hem de valorar la reacció: hi ha hagut una gran mobilització social, sobretot a partir de la Primavera Valenciana. Això no es pot oblidar i diu molt en favor del país i de les generacions que ara pugen. I també hem de tenir presents les rèmores que tot això ha deixat, les ferides; costa molt de remuntar. En el terreny de l’economia i la societat, et trobes un buit quant a inversions en educació, en cultura, en investigació, en posar l’economia al servei d’un projecte que no fos el del turisme, l’especulació urbanística i la via més fàcil d’enriquiment d’uns quants, tot associat amb una corrupció inenarrable. —Molt bèstia, sí. —S’ha perdut molt de temps. Del punt de vista de la cultura, hi ha els grans contenidors: què en fas? Què fas amb el Palau de les Arts? Si fas una anàlisi de cost-benefici, incloent-hi el benefici social, et quedaries absolutament esmaperdut. Què fas amb la Ciutat de les Ciències, convertida en una atracció de fira quan havia de ser un centre de divulgació de la cultura científica, per fer arrelar el pensament científic en la societat valenciana? Què fas amb la Biblioteca Valenciana, situada allà, a Sant Miquel dels Reis, que és un monestir preciós com a joia arquitectònica però absolutament disfuncional i, a més, a l’extraradi, que no pot irradiar perquè físicament no té les condicions i, a més, no té ni els llibres a la vista, que no fa de capçalera del sistema bibliotecari. Què fas amb un IVAM que prova de remuntar després d’haver tingut una directora que es dedicava a comprar obres falsificades i a fer viatges impressionants amb una corrupció lamentable? O què fas amb el MuVIM, un museu sempre en cerca de la seua identitat. Què fas amb l’articulació interna cultural del País Valencià, amb Alacant, amb Castelló? És a dir: hi ha unes rèmores tan fortes que expliquen la situació. Ara, jo crec que caldria un poc més d’empenta. —Aquesta situació ja hi era en els quatre primers anys de Botànic. Arriba un punt en què que comences a demanar cap on va la nau. —A la primera legislatura tot era il·lusió. Ara hi ha una actitud més exigent. I és lògic que siga així. De tota manera, hem de ser molt prudents, perquè l’alternativa a què hi ha podria ser devastadora. Hem d’intentar ajudar-hi col·lectivament i mobilitzar-nos, el sector de la cultura i els sectors progressistes en general, per analitzar molt bé la realitat i proposar nous projectes, noves idees. També respecte de la llengua: no pot ser que l’ús social no es potencie encara molt més. L’objectiu és clar, però s’ha de reiterar. I s’han de posar les bases necessàries per a dur-lo endavant. Aquí és on som. Cal pensar a partir de Fuster, però no repetir Fuster —A Corrents de fons analitzeu els determinants històrics externs de la societat valenciana. —He intentat fer aquesta mirada històrica més en profunditat. Sobretot a partir de l’obra de Joan Fuster. Perquè és el nostre gran referent i la reflexió més important que s’ha fet sobre el País Valencià. I hem d’avaluar-la mig segle després. I recuperar-la. La meua idea és que cal pensar a partir de Fuster, però no repetir Fuster. I reparar algunes injustícies que s’han dit sobre la seua obra. Hi ha un capítol molt llarg, per exemple, sobre la industrialització, on crec que pose en el seu context les opinions de Fuster. I pense que no s’equivocava gens. I que després s’ha deformat i s’ha donat una visió agrarista de Fuster. —Rebateu l’insistent ‘Fuster es va equivocar respecte de la industrialització’. —Si estableixes que un pensador que ha reflexionat sobre el seu país es va equivocar en l’avaluació del procés més important que pot trasbalsar una societat del segle XX, en realitat l’impugnes. I considere que Fuster va fer una radiografia molt ajustada de la societat valenciana. És clar que tenia en compte la indústria! Però ell parlava de la ‘insuficiència industrial’. Hem exhumat un text seu anterior a Nosaltres, els valencians en uns volums que va publicar l’editorial Alcides, Un segle de vida catalana, i hi té un capítol dedicat a l’economia valenciana. En fi. I he trobat moltíssims exemples de molta gent que deia com Fuster, d’ambients econòmics valencians, informes del banc de Bilbao, opinions d’economistes, historiadors… tots estaven esmaperduts per l’endarreriment industrial del País Valencià als anys seixanta. Una altra cosa és que, coetàniament, es produïa aquella petita revolució industrial que ha capgirat la societat valenciana. Però jo crec que en un moment determinat convenia impugnar i desactivar què representava Joan Fuster com a via política. I això és la història dels anys vuitanta al País Valencià. —També cal l’anàlisi partint de la societat actual. —Evidentment hi ha hagut unes transformacions molt importants: es passa a la revolució industrial efectiva, amb un canvi total en la societat, que deixa endarrere les mentalitats i les relacions tradicionals de l’agricultura i l’artesania. I ara què ens trobem? Doncs una societat bàsicament de serveis, turisme, però també amb una indústria important amb els desafiaments brutals de la mundialització i la resituació en el món de la revolució tecnològica, una societat bàsicament urbana, amb components demogràfics molt més complexos i diversos. Per tant, hem de repensar el país. I ha de ser a partir de la reflexió més important que s’ha fet, la de Joan Fuster. Actualitzant-la i partint de les seues idees bàsiques: donar viabilitat a aquest país, reconèixer-lo com a subjecte històric i polític, i situar-lo en la seua àrea lògica, històrica, cultural i lingüística, que són els Països Catalans. I també cal repensar els Països Catalans en les noves circumstàncies. —Això què vol dir? —Que no ens pot deixar indiferents el procés cap a la independència (o no) de Catalunya, no ens pot deixar indiferents l’existència d’estructures autonòmiques en les Illes Balears i en el País Valencià, tampoc què passa a l’estat espanyol… Tot això s’hauria d’anar repensant. No es pot simplement obviar, perquè existeix. Existeix la necessitat del corredor mediterrani, existeix la necessitat d’una articulació econòmica i existeix la necessitat d’una articulació cultural. I tot això, en les noves condicions d’Europa i del món. Intente emmarcar sempre la reflexió en les transformacions que es produeixen arreu del món, perquè ens influeixen moltíssim: el Brexit, la crisi de la Unió Europea, la mundialització descompensada de què som víctimes. Hem de pensar què necessitem, o què volem ser: volem tenir un port immens per a transportar contenidors de produccions de la Xina o volem ser un centre neuràlgic tecnològic i industrial avançat i capaç de sustentar una població de gairebé quatre milions i mig de persones i donar-los futur? Hem de pensar en aquests termes globals. No ens pot deixar indiferents el procés cap a la independència (o no) de Catalunya —Les Corts han aprovat d’impulsar per fi l’entrada a l’Euroregió Mediterrània i el Govern del Botànic mira cap a una altra banda. —Segur que és per reticències polítiques conjunturals, però vist estratègicament és un greu error. Crec que hem de tornar a una reflexió activa i a una articulació molt important, molt militant, de tothom que estima la llibertat, la democràcia, la cultura, la tolerància i el progrés. —Heu aplegat, ça i lla, diverses reflexions sobre el procés d’emancipació del Principat de Catalunya. —Sí. I hi ha la traducció d’un article que vaig escriure per a una revista alemanya intentant explicar el procés i les seues raons a un públic d’esquerres en principi prou refractari a entendre les petites nacions. El nacionalisme porta molt mals records a Europa. Però, és clar, què té a veure el petit nacionalisme defensiu de les nacions sense estat amb el nacionalisme d’estat que ha causat dues guerres mundials? —Quina és la vostra visió? —Respecte absolut per al projecte des de la convicció que és un tema democràtic. Tal com a Escòcia o el Quebec es va votar, la solució dels conflictes com aquests és la solució democràtica. Ara, seria ingenu de pensar que aquí s’acaba tot: aquí comença. Perquè les reticències dels estats són molt fortes. Espanya no es pot permetre de perdre Catalunya. I engega els mecanismes de defensa i d’anul·lació del procés de constitució d’un subjecte polític a Catalunya capaç de decidir el seu futur. Amb tots els recursos a l’abast d’un estat, que són molt importants. No es pot menysprear la capacitat de reacció d’un estat. I aquí és on som. En un impàs. Respecte absolut, per tant, i reafirme la necessitat de cooperació, d’entesa, d’articulació. I de solidaritat. Indignació compartida per l’existència de presos polítics i d’exiliats. I la convicció que això és intolerable. I que fa molt de mal a la democràcia. —S’adonen al Principat que la resposta al País Valencià i a les Illes no és la mateixa que la castellana? —Alguns se n’adonen, sí. Fins i tot la resposta dels dirigents socialistes valencians i balears no és en absolut la mateixa que la dels anomenats ‘barons’ del socialisme de l’interior. D’una altra banda, hi ha els sectors vinculats a la reivindicació nacional i cultural, que han expressat sempre tant el respecte com la solidaritat. També ha assistit moltíssima gent a les mobilitzacions a Catalunya. Hi ha ‘germanor’, que és un terme entranyable que ve de la Renaixença i que ha caigut una mica en desús. És el terme que conreava la gent de Lo Rat Penat, per exemple. Que, per cert, tenien un almanac encapçalat per l’escut de Barcelona, el de Palma i el de València. —Significatiu. —Aquesta germanor, que ha passat alts i baixos, que ha estat durament atacada per l’onada blavera i anticatalanista salvatge que hem endurat però que ja hem deixat enrere (o pel gonellisme a Mallorca), ara s’expressa de moltes maneres. Però amb prudència i respecte. En principi, cada país té la seua dinàmica política. Però, és clar, no ens podem quedar estàticament en aquesta concepció autàrquica: hem de pensar que si el món s’ha fet molt més interrelacionat, nosaltres també podríem unir-nos en algun aspecte, no? És que aquí hi ha un tabú impressionant amb els Països Catalans. I, mentrestant, en una hora i poc, el tren et porta a Madrid, mentre que a Barcelona dura més de tres hores. Si no cau la catenària. —Acabeu de dir que hem deixat enrere el blaverisme? —Sí. Roman en uns reductes. A més, com que s’ha identificat amb l’espanyolisme ultra, no té res a veure amb què arribà a ser. Ara com ara no és un agent polític ni cultural present. No hi és. I és interessant, també, això. No vull dir que haja desaparegut, eh? El mantenen en la reserva per si algun dia els convé d’activar-lo. Però també es pot entendre que hi ha uns canvis socials que han anat en detriment d’aquella reacció. Perquè allò va ser un moviment reaccionari, de reacció davant una proposta de modernització social que no acabaven de pair. I va estar molt manipulat pels aparells de l’estat. —Soleu escriure en positiu, però també repartiu algun ventallot. Els intel·lectuals espanyols… —En reben, en reben, sí . Pense que han ofert un espectacle d’allò que Julien Benda en deia ‘la traïció dels intel·lectuals’: quan s’aparten de la seua identificació amb la justícia i la llibertat i s’adhereixen a les passions del nacionalisme estret, i en aquest cas d’un nacionalisme no alliberador. Un intel·lectual sempre ha de ser crític amb la seua realitat, i amb les causes a les quals s’adhereix. Per això és tan incòmode ser-ho. Però els intel·lectuals espanyols s’han adherit a un nacionalisme d’estat abassegador, no han fet cap esforç per a entendre les aspiracions legítimes i majoritàries de Catalunya. —O potser sí que les han enteses. —Sí: o les han enteses massa. Però aleshores, malament, perquè vol dir que han abdicat de la seua funció crítica. Afortunadament, hi ha unes quantes veus en un altre sentit. I, a més, jo no vull extremar mai els judicis. Crec que hem de mirar a llarg termini, i que, en la mesura que siga possible, caldria refer els ponts de diàleg. Però la manca de respecte vers la situació de Catalunya i de la cultura catalana, la manca d’empatia i de solidaritat que han mostrat els intel·lectuals espanyols contrasta molt amb el passat. —Acabem: feu divisa de l’aforisme fusterià que diu ‘els llibres no supleixen la vida, però la vida tampoc no supleix els llibres’? —Tota la raó. Jo provinc d’una família que tenia molta relació amb els llibres. A casa dels meus pares hi havia una habitació que es deia ‘la biblioteca’: amb una prestatgeria molt gran, un moble encarregat i molt utòpic. S’abaixaven unes portetes i cadascú tenia el seu departament i s’hi podia posar a estudiar. La idea era que tots teníem el lloc d’estudi i una biblioteca. Mai no vam estudiar allà tots arrenglerats, però. En fi. També hi havia molts llibres del meu avi, Jacobo Muñoz Alapont, que malauradament no vaig conèixer. —Memorable, per cert, la frase-descripció de les tietes beates: ‘Jacobo és molt bon xic, llàstima que siga volterià.’ — És una frase impressionant. Et retrotrau al segle XVIII! Què devien entendre elles per volterià? Eren de Catarroja, d’una branca familiar que s’ha mig extingit. Ell va estudiar dret, era un home bastant culte, un dels primers socis de l’Ateneu Mercantil, i faig un petit retrat de què n’he pogut arribar a saber. —Aquest article, capítol, entrada, ‘Una història familiar’, demana una novel·la. —Bé, crec que és molt informatiu. Sobretot ho vaig escriure per deixar testimoni d’una altra València. Crec que hi ha molts buits d’informació, o de valoració, sobre la València profunda, que és formada per molts components, com ara les famílies burgeses i com han anat evolucionant i configurant, o no, ciutat. —Solem associar la València burgesa a la cosa estrafeta de Rita Barberà… —Doncs no. No. Hi havia una València molt del règim, molt franquista, molt d’extrema dreta, sí. Però també hi havia les restes del naufragi, diguem-ne, dels estrats que havien simpatitzat amb la República, que configuren una altra cosa i que, en la mesura que es van poder refer, marcaven un poquet la diferència. Aquesta burgesia franquista de Rita Barberà és un sector, però n’hi havia més. I ha viscut un procés de degradació. L’Ateneu Mercantil va arribar a tenir nivell, per exemple. Hi hagué un homenatge a Joan Fuster el 1968! —Dels llibres n’heu fet ofici i passió: de la reivindicació de la cultura, també. —La cultura és consubstancial a una societat complexa i civilitzada. L’espai de la interrogació, de la problematització… té molts vessants. La lluita per la cultura és, des del projecte de país, absolutament fonamental. Però, més enllà d’això, no entenc una vida sense cultura, sense llibres, sense música, sense teatre, sense cinema… Què seria? Val a dir que em situe en la visió de Fuster, que era un antielitista. Això devia posar nerviosos a alguns, també. Certs sectors privilegiats utilitzen la cultura com a element de distinció. I no: la cultura ha de ser accessible a tothom, la societat no pot estar escindida entre els de dalt i els de baix, cultes o incultes, poderosos i desposseïts. Una societat humana decent és aquella en què tothom troba el seu espai i no està sotmès a privació en cap dels sentits, ni material ni espiritual.

Summary: Gustau Muñoz: ‘La societat valenciana ha reaccionat’


Jordi Évole va criticar ahir La Sexta en un programa d’aquesta mateixa cadena per no haver convidat cap periodista independentista a la tertúlia que feien. Fou a ‘Al rojo vivo’, presentat per Antonio García Ferreras, que Évole va dir que no trobava bé que a la tertúlia hi hagués el director d’El Periódico de Catalunya, Enric Hernández, el periodista d’El País Rubén Amón, que ha escrit articles molt ofensius contra els independentistes, i Évole mateix, però que no hi hagués ningú, per exemple, del diari Ara o del Punt Avui.

Summary: Jordi Évole critica La Sexta en directe per no haver convidat tertulians independentistes


Ahir aproximadament 30.000 turcs es van manifestar pel centre de Colònia –nord-oest d’Alemanya– per mostrar el seu rebuig a l’intent de cop d’estat a Turquia fa dues setmanes. Amb el lema ‘Sí a la democràcia, no al cop’, els manifestants, convocats per l’associació Unió de Demòcrates Turcs Europeus (afí a l’AKP, el partit d’Erdogan) van mostrar el seu suport al president turc mentre brandaven banderes de Turquia. La concentració va ser envoltada de polèmica perquè el govern alemany va prohibir que Erdogan –a través d’una pantalla gegant– es dirigís a la multitud des d’Ankara. El ministre d’Esports turc, Akif Cagatay Kilic, va participar en la marxa i posteriorment va exigir explicacions per la ‘censura’ del missatge d’Erdogan. Köln''de Erdoğan''ın mesajı okundu https://t.co/Z6h7oMb7sN pic.twitter.com/Ui60gY1dn9 — Hür Haber (@hurhaber1) August 1, 2016 Avui uns quants mitjans turcs, pròxims a Erdogan, s’han referit a la polèmica relacionant la presidenta d’Alemanya, Angela Merkel, amb el nazisme. El diari Aksam titula la informació sobre la manifestació de Colònia amb un ‘Hail Merkel’, i l’il·lustra amb una imatge de la mandatària fent la salutació romana. D’una altra banda, el diari Takvim barreja al titular el nazisme i la paraula ‘FETÖ‘, com es coneix la suposada organització terrorista dirigida pel clergue Fetullah Gülen, que vol destronar Erdogan. ‘FETÖNAZI!’, és el titular. Aquest matí, el govern de Turquia ha cridat a consultes un representant de l’ambaixada alemanya a Ankara per exigir explicacions per la censura del missatge del president. El contracop Turquia és immersa ara mateix en un contracop, en què el govern pren mesures, tant a escala nacional com local, per a depurar el sistema d’opositors i crítics. Des de la nit de l’intent de cop d’estat s’han detingut aproximadament 16.000 persones, però entre acomiadaments, sancions i altres incidències el número d’afectats supera els 50.000. Un dels últims passos fets pel govern turc ha estat d’enterrar els colpistes morts durant el cop d’estat en un cementiri per a ‘traïdors’.

Summary: Mitjans pro-Erdogan titllen Merkel de ‘nazi’ per haver censurat un missatge del president turc


Elsa Artadi, directora de coordinació interdepartamental del Govern i persona de confiança de Carles Puigdemont, és la directora de campanya de Junts per Catalunya. El fins ara director de Rac 1 i candidat número 8 a les llistes per Barcelona, Eduard Pujol, en serà el portaveu. Artadi és una de les persones que s’ha desplaçat a Brussel·les per idear juntament amb Puigdemont la candidatura de Junts per Catalunya i ocupa el número 10 per Barcelona. Es va donar de baixa del PDECat poc abans de confeccionar la llista electoral, així doncs hi forma part com a independent. També va formar part de la direcció del PDECat i va haver d’abandonar aquesta responsabilitat arran el règim d’incompatibilitats que estableixen els estatuts del partit. Al costat d’Artadi, el director de comunicació del Govern, Jaume Clotet, i l’alcalde Valls i número tres de la llista per Tarragona, Albert Batet dirigiran la campanya de la llista liderada per Puigdemont, en què el PDECat ha quedat relegat. L’equip també està integrat pel cap de gabinet de Puigdemont a Presidència que també s’ha desplaçat a Brussel·les, Josep Rius; el publicista Ramon Piqué que assumirà la part creativa i d’imatge; i el responsable de comunicació del PDeCAT, Toni Aira. També hi ha una figura que farà d’enllaç entre l’equip de campanya i el PDeCAT que assumirà Francesc Sànchez, que va ser responsable legal de CDC i portaveu de la formació.

Summary: Elsa Artadi dirigirà la campanya de Junts per Catalunya i Eduard Pujol en serà el portaveu


Les vendes dels majoristes de fruita i hortalissa de Mercabarna han crescut un 6,6% durant el primer semestre, el que representa que s’han superat les 566.100 tones de producte comercialitzat, segons estimen l’Associació de Concessionaris de Mercabarna (Assocome) i el Gremi d’Empresaris Majoristes de Fruites i Hortalisses (Agem) que agrupa els operadors del Mercat Central de Mercabarna. Les exportacions de fruita i hortalissa se situaven en el primer semestre del 2016 en un 31% del total comercialitzat i han disminuït un 4%, en relació al mateix període de l’any 2015. Tot i el descens del negoci exterior, els empresaris asseguren que hi ha hagut més presència de compradors del conjunt de l’Estat i esperen una recuperació del mercat exterior en el segon semestre. Entre els mesos de gener i juny del 2016, els operadors del Mercat Central de Fruites i Hortalisses de Mercabarna, conjuntament amb les companyies especialitzades en l’exportació d’aquests productes de la Zona d’Activitats Complementària (ZAC) han destinat al mercat exterior al voltant de 175.000 tones de producte, unes 30.000 tones menys que fa un any. Aquest descens afecta sobretot a la fruita i correspon a un 4% en relació al mateix període del 2015. Els empresaris atribueixen aquest descens a causes climatològiques que han propiciat que s’avancin les collites. ‘Aquest fet ha afavorit els països productors de fruita competidors, situats sobretot a l’àrea mediterrània’, expliquen. El president de l’Associació de Concessionaris de Mercabarna, Joan Llonch, precisa que ‘tot i el descens són dades molt positives. Tot allò que supera el 25% destinat a negoci exterior és un volum molt important. Ara cal esperar com evolucionarà el segon semestre de l’any. Som optimistes i esperem mantenir les xifres rècord amb què vam tancar l’any 2015, arribant quasi al 35% del volum exportat’. Més compradors de l’estat Tot i la contracció de les exportacions, el Mercat Central de Fruita i Hortalisses de Mercabarna ha incrementat les vendes en un 6,6%, durant el primer semestre del 2016 en relació al 2015. Aquest increment s’accentua sobretot en les verdures i hortalisses. El Mercat ha distribuït en aquest període 566.164 tones de producte, davant les 531.117,5 tones del primer semestre del 2015. En aquest sentit, el president de l’AGEM, Jaume Flores, explica que aquest increment ‘no s’ha d’atribuir només al mercat català, d’altra banda, molt estable en relació a fa un any’. Flores assegura que ‘des de fa un parell d’anys creix l’àrea d’influència al mateix estat espanyol. La zona central, País Basc o Galícia, per exemple, són importants destins on van moltes tones de producte. Pràcticament arribem a tots els punts d’Espanya. Això no passava 10 anys enrere’. Altres operadors majoristes de fruita i hortalissa, com Pere Prats, actual vicepresident de l’AGEM, afirma que al Mercat ‘s’aprecia la presència de més compradors de fora de Catalunya que vénen d’altres comunitats‘

Summary: Els majoristes de fruita i hortalisses de Mercabarna incrementen les vendes en un 6,6% en el primer semestre


La taxa anual de l’Índex de Preus Industrials (IPRI) general del mes de desembre s’ha situat en l’1,5% al Principat, l’1,6% al País Valencià i el, 0,6% a les Illes, segons les dades publicades avui per l’institut d’estadística espanyol. Al Principat, destaquen les taxes positives dels fabricants de béns intermedis, amb un augment del 2,7%, seguit del sector energètic amb l’1,2% i els béns d’equipament, l’1,1%. Al País Valencià, les taxes més positives també s’han registrat en els fabricants de béns intermedis, amb un augment del 2,5, seguit dels béns de consum (1,2%) i del sector energètic (0,9%). Pel que fa a les Illes, destaca l’augment registrat als béns de consum (3,7%), seguit dels béns intermedis (1,2%).

Summary: L’índex de preus industrials se situa al desembre en l’1,5% al Principat, el 1,6% al País Valencià i el 0,6% a les Illes


Els minuts previs a l’inici del Barça-Madrid el Camp Nou ha clamat per la llibertat dels presos polítics, mentre a l’estadi es conformava un enorme mosaic amb els colors de la senyera.  Milers de persones criden 'Llibertat presos polítics' abans de l'inici del partit https://t.co/439EHi6Zx8 pic.twitter.com/bwiCKVRLUw — VilaWeb (@VilaWeb) December 18, 2019 Hi ha hagut també un desplegament immens de cartells del Tsunami Democràtic al Camp Nou, amb crits d’independència: EN DIRECTE: L’acció del Tsunami Democràtic al Barça-Madrid

Summary: VÍDEO: Espectacular clam pels presos polítics a l’inici del Barça-Madrid


El baròmetre del CIS del mes de gener indica que el PP seria la força més votada si hi hagués unes eleccions espanyoles, amb un 26,3% d’intenció de vot (un 1,7% menys que en el trimestre anterior). Però Ciutadans retallaria distància, amb un augment de tres punts respecte l’últim baròmetre, arribant al 20,7% i superant Units Podem i les seves confluències en intenció de vot. Encara es manté com a segona força en preferències dels votants el PSOE, que té un 23,1% d’intenció de vot. És el primer CIS d’ençà de les eleccions del 21-D, en què Ciutadans va arrossegar una bona part del vot unionista en detriment del PP, cosa que ha disparat les tensions entre ambdues formacions. L’estimació de vot que fa el CIS indica que ERC obtindria un 3,4% del vot i que el PDECat, un 2%. Per la seva part, Compromís-Podem-EUPV aconseguiria un 2,4% del vot.

Summary: El CIS indica un augment de vot a Ciutadans i afegeix nerviosisme a un PP a la baixa


El cap de la diplomàcia de la UE, Josep Borrell, continua disculpant-se per l’atac contra l’activista Greta Thunberg i el jovent de Divendres pel Futur mentre l’escàndol continua fent-se gran. ‘Acabo d’arribar del viatge pels Estats Units, i voldria disculpar-me amb tothom que es pugui haver ofès per la meva referència inapropiada a l’important moviment del jovent que lluita contra el canvi climàtic.’ Just coming back from US trip, and I want to apologise to anyone that may have felt offended by my inappropriate reference to the important youth movement fighting #climatechange — Josep Borrell Fontelles (@JosepBorrellF) February 8, 2020 ‘Que els joves tenen una aposta decidida pel canvi climàtic, això que es pot anomenar “síndrome Greta”, permeti’m que en dubti’, va declarar dijous. Després de tota la polèmica que ha causat, Borrell s’ha vist obligat a disculpar-se després d’haver fet ahir una rectificació a mitges. Va dir que el moviment del jovent per a lluitar contra el canvi climàtic té el seu ‘suport ple’ i que ‘inspira els polítics i la societat’. To be successful, we also need to tackle social and economic costs of the transition with Just Transition Mechanism. (2) #EUGreenDealhttps://t.co/bzOc14eV17 — Josep Borrell Fontelles (@JosepBorrellF) February 7, 2020 Ahir el portaveu de la Comissió Europea Eric Mamer va desautoritzar Borrell. Va declarar que la UE té una política respecte del canvi climàtic i que donen suport a les aspiracions del jovent. A més, ha negat que existeixi cap ‘síndrome Greta’, com havia afirmat Borrell. I la @EU_Commission es desmarca de les declaracions de Borrell, dóna suport als joves i nega que existeixi el “síndrome Greta” al qual va referir-se l’Alt Representant de la UE. pic.twitter.com/VuU9883jll — Xavi Coral (@xavicoral) February 7, 2020

Summary: Borrell, forçat a disculpar-se mentre l’escàndol per l’atac a Greta Thunberg es fa més gran