Portada d’Operació Urnes (ed. Columna) dels periodistes Laia Vicens i Xavi Tedó Durant mesos els serveis d’intel·ligència espanyols van investigar, sense èxit, els preparatius del referèndum d’autodeterminació de l’1 d’octubre. Les setmanes prèvies al primer diumenge d’octubre van estar marcades per les entrades d’agents de la Guàrdia Civil a impremtes i magatzems a la recerca d’urnes i paperetes. L’organització popular clandestina, però, va aconseguir burlar els serveis d’intel·ligència comprant les urnes i distribuint-les per tot el país discretament. Els periodistes del diari Ara Laia Vicens i Xavi Tedó han publicat Operació Urnes (editorial Columna), un llibre d’investigació que recull el testimoni de més de cinquanta persones que van participar en l’operatiu. VilaWeb ha parlat amb tots dos sobre com va ser la gestació del referèndum. —Com us heu fet per no haver deixat massa exposada la gent de qui parleu en el llibre? Xavi Tedó: Hi havia gent que no tenia cap problema a dir el seu nom i que, de fet, han aparegut en televisions locals i s’han exposat públicament. D’altres sí que no volien que aparegués el seu nom. I vam decidir de posar només el nom, sense cognoms, i el llibre té una continuïtat de presentar els personatges així. Laia Vicens: I al final era més important explicar què van fer que no qui ho va fer. Vam optar per no posar cognoms, i si la gent demanava de no referir el nom del poble, parlàvem només de la comarca o de la zona, i ja està. Jo crec que no assenyalem ningú. Els qui hi surten és perquè ells ens ho han volgut explicar. X.T: A més, evitem al govern el delicte de malversació, perquè expliquem que és una persona, i no el govern, qui compra les urnes. —No us fa patir que el CNI es llegeixi gaire a fons aquest llibre per poder prendre represàlies? X.T: El que ens ha sorprès és que el cervell de l’operació no ha notat cap mena de vigilància. És una persona que ha pogut anar fent la seva vida amb normalitat. L.V: Si el CNI o la policia espanyola se’l llegeixen, no crec que identifiquin ningú. Però els que hi surten ja saben que s’exposen a aquest risc. Però és que, a més, hi ha tantíssima gent implicada que és impossible atrapar-los tots. X.T: És que parlem de milers de persones. Fotografia: Elisabeth Magre. —Quanta gent calculeu que va participar en tot el dispositiu? X.T: És molt difícil de quantificar, però calculant que hi ha més de nou-cents municipis a Catalunya i que hi ha pobles i ciutats que són molt grans, parlem d’un volum de gent de milers de persones. L.V: A cada poble com a mínim hi havia d’haver un responsable, però hi ha moltes ciutats amb desenes de persones. La implicació més gran la té el Lluís, que és qui compra les urnes i que hi està molt implicat, però al final, la persona a qui el dia abans li demanen de desar una urna o portar unes paperetes també hi està implicada. A mesura que anava passant el temps el nombre d’implicats creixia exponencialment. X.T: És inviable obrir una causa contra tots ells. —L’estructura en xarxa, la discreció i el compromís van fer que els serveis secrets espanyols ni ensumessin les urnes. L.V: La discreció, no fer preguntes… Ells ja sabien a què s’enfrontaven, i els podia més l’orgull i les ganes que sortís bé que no el fet de sentir-se espiats. X.T: L’objectiu del govern de poder votar com sempre segurament no es va poder aconseguir, però es va poder votar. La gent es limitava a preguntar si estava tot controlat. Responien que sí i ja ningú no volia fer més preguntes. Aquesta és la clau: aquesta discreció. —El llibre neix arran del reportatge sobre la gestació del referèndum a Elna. Es posen en contacte amb vosaltres més implicats? X.T: Arran d’aquest article el cervell de l’operació es posa en contacte amb nosaltres per aclarir-ne alguns punts. L.V: Com que l’estructura és molt piramidal, nosaltres no teníem accés a gent que estava molt amunt. I ell es posa en contacte amb nosaltres. Paral·lelament, intentem contactar amb gent que coneix que hi ha participat. I així, de mica en mica anem fent la xarxa, tant de dalt a baix com de baix a dalt. X.T: I això ens ha permès encaixar les peces. No grinyolava res, tot tenia un sentit. —Va ser una autoorganització total? L.V: Pel que he vist, hi havia gent d’un lloc determinat que podia ser militant d’un partit o no, o d’una entitat. I entrava en contacte amb algú altre, però per una qüestió més de confiança personal que de partit. Era una xarxa de confiança personal que no de partit. Algú havia de confiar en tu per a passar-te les urnes. D’alguna manera es comanda més des d’ERC, però en realitat, com que es porta molt a través de coordinadors municipals, si el batlle era del PDECat, triaven algú del PDECat perquè portés el tema. Al final hi havia gent de tots els partits. Potser en l’àmbit comarcal ERC ho va portar més, però al final era gent de tots els partits. X.T: L’autorització és des del moment que es fa la comanda, quan es porten de la Xina a Catalunya Nord, i d’allà fins als magatzems del Principat. Això és autoorganització. A partir d’aquí sí que en l’àmbit comarcal i local hi entren més els partits i fins i tot els ajuntaments. Sorprèn que en pobles més petits tothom pensa en una persona en concret que pugui ser qui porta la coordinació, però acaba essent una persona que sí que és independentista però que no és tan evident; és la persona menys sospitosa. —Els serveis secrets espanyols van arribar a sospitar mai que hi havia aquesta organització paral·lela? Es van ensumar alguna cosa? L.V: Jo crec que sí. Una de les persones amb qui vaig parlar va venir a Barcelona a fer una feina i va aparcar al costat d’una furgoneta del seu soci. I a aquell soci, aquell vespre, van visitar-lo a casa uns guàrdies civils que demanaven per ell… Alguna cosa hi havia, tot i que també hi havia força estès el sentiment de paranoia. X.T: Però si hi havia alguna cosa, anaven una mica a les palpentes. Perquè van precintar dipòsits municipals pensant que potser s’utilitzarien les urnes propietat de l’estat que es fan servir a les eleccions. Una de les claus de l’èxit és que l’operació es va fer molt abans que vinguessin els deu mil agents de la policia espanyola. L.V: Potser sí que sabien que era una cosa que es portava molt des de la base, tot i que no sabien que hi hauria urnes a casa de la gent. Però que hi havia gent implicada que tenia càrrecs orgànics, crec que sí que ho sabien. Si no, no s’entén que hi hagués tantes persones implicades que se sentissin vigilades. X.T: Alguns d’ells, que tenen càrrecs, algun batlle, ens confessava que sí que havien estat vigilats. —La policia espanyola devia pensar que tot ho tenien desat en un magatzem, o en pocs llocs. L.V: Aquesta és la clau. Els que van rebre les urnes, les van voler portar tan aviat com fos possible a Catalunya. Com més repartides, eren més difícils de trobar. —Quins van ser els moments més crítics? L.V: Un dels moments crítics van ser els atemptats. Aquella setmana les urnes encara eren a Catalunya Nord i una part del trasllat de les urnes es va haver d’aturar uns dies. Van passar molts nervis perquè el país va quedar tancat i amb molts controls a carreteres… —Quin llegat penseu que ha deixat aquesta mobilització? X.T: El principal llegat és la unitat de la base independentista. I s’ha aconseguit que en molts pobles i ciutats militants de la CUP treballin conjuntament amb militants del PDECat i d’ERC, que s’hagin creat els comitès de defensa de la república i que treballin junts. Això és un llegat històric, el de la unitat d’acció. L.V: L’1-O en molts pobles, i pel que van significar les càrregues de la policia, va crear unes noves relacions socials i polítiques, i això es va veure també en la vaga del 3 d’octubre. Va ser una comunió molt gran de la base independentista, gent del PDECat abraçant-se amb gent de la CUP. Fotografia: Elisabeth Magre. —El component emocional va ser molt fort, de molta tensió. I gent no gaire bregada políticament que es va exposar a situacions de risc… L.V: A Badalona ens van explicar molt bé totes les emocions que van sentir en un dia; de l’alegria que la gent votés, als nervis portats a l’extrem, l’orgull, i fins i tot frustració per no haver pogut votar, ells que havien fet possible el dispositiu. I tot aquell còctel d’emocions no era fàcil de digerir. Aquella nit, molts d’ells van voler quedar-se sols perquè els era impossible de pair-ho. Hi havia gent que deia que no volia ni veure les imatges de les càrregues que arribaven, perquè estaven concentrats en com anaven les coses en el poble on eren responsables. I a la nit, a veure les imatges i a plorar. X.T: També és destacable que un percentatge altíssim de la gent a qui se li va proposar de participar en el dispositiu va dir que sí. I diuen que ho tornarien a fer. —Hi ha un altre llegat que és de l’empoderament, és a dir, el de veure que és possible de canviar les coses. L.V: Un dels que vam entrevistar em va escriure fa poc per agrair-nos el fet d’haver recordat tot això. Perquè tot el que va passar després va tapar una mica aquell dia. Perquè aquell dia, va dir, en comptes de ser un poble vam ser un país. —Continueu en contacte amb tots ells? X.T: No, perquè les circumstàncies fan que sobretot amb els cervells de l’operatiu no ens hi puguem posar en contacte per qüestions de seguretat. Sí que ens agradaria poder parlar amb ells, però no podem fer-ho. És que no podem ni valorar l’èxit del llibre. L.V: Sí que hi ha algú que ens ha escrit. Però n’hi ha que és millor que no. Amb els de més amunt, no. X.T: I quan vam parlar amb ells ja hi vam fer amb unes mesures de seguretat molt extremes i vigilant tots els detalls. L.V: Sí, el que feien ells per precaució aquells dies, vam acabar fent-ho nosaltres per fer el llibre: descarregar-nos el llibre, fer fotos d’un escrit rellevant per enviar-nos el missatge, fer totes les entrevistes amb el mòbil apagat, mirar l’entorn…

Summary: Operació Urnes: ‘Milers de persones van participar en el dispositiu de l’1-O’


Mes de juny rècord a l’aeroport de Barcelona. El 14 de juny les instal·lacions van superar la seva xifra històrica d’operacions diàries, gestionant-ne 1.513, per sobre de les 1.140 del 17 de maig del 2007, i que representava la xifra més alta fins ara. A més, el divendres 28 de juny es van transportar 186.140 passatgers, batent el rècord de 181.206 del 19 d’agost de l’any passat. En global, l’aeroport de Barcelona ha tancat el mes de juny amb 5.105.755 passatgers, un 6,2% més que el mateix període del 2018. D’aquests, la majoria són passatgers internacionals (3.789.244), que pugen un 6,3%. Els usuaris nacionals augmenten un 6% fins als 1.312.759.

Summary: L’aeroport de Barcelona bat al juny el seu rècord d’operacions diàries i passatgers transportats en un sol dia


Set associacions de jutges i fiscals han demanat la dimissió del ministre de Justícia espanyol, Rafael Catalá, després de les seves declaracions en què qüestionava les capacitats del jutge de l’Audiència de Navarra Ricardo González. Catalá ha dit que el magistrat –que va emetre un vot particular en què defensava l’absolució dels membres de la Manada– té algun ‘problema singular’ i que ‘tots ho saben’ fins del Consell General del Poder Judicial. L’Associació Professional de la Magistratura (AMP), Jutges i Jutgesses per la Democràcia, Fòrum Judicial Independent i Francisco de Vitòria, juntament amb l’Associació de Fiscals, Unió Progressista de Fiscals i l’Associació Professional Independent de Fiscals han signat un comunicat conjunt: ‘La intromissió de l’executiu en les labors que li corresponen exclusivament al Consell General del Poder Judicial (tals com la tutela o l’impuls de la labor disciplinària) i els comentaris sobre la capacitació o no d’un magistrat són una temeritat per qui exerceix com a ministre de Justícia’, han explicat. Creuen que la utilització de les resolucions judicials del govern espanyol són un ‘veritable perill’ i una ‘confusió intencionada’ d’interessos electorals amb la tasca pròpia d’un ministre de Justícia. Després de la sentència del tribunal de la Manada, el CGPJ, el Tribunal Suprem espanyol, l’Associació de Fiscals i altres entitats van defensar la independència del tribunal i van criticar que els càrrecs públics fessin comentaris sobre la sentència. El comunicat dels jutges i els fiscals arriba després que el secretari general de Ciutadans, José Manuel Villegas, hagi criticat Catalá. Segons Villegas, les seves declaracions demostren ‘poc respecte per la separació de poders’ i ‘assenyalen’ un jutge. A més, Cs creu que és un ‘atac’ i que interfereix en la feina del CGPJ. Segon ministre assenyalat per Ciutadans La setmana passada el partit d’Albert Rivera va criticar durament el ministre d’Hisenda espanyol, Cristóbal Montoro, per haver negat malversació de la Generalitat en el referèndum del primer d’octubre. Montoro va argumentar que controlava les finances del govern i que no s’havia destinat ni un euro públic a l’1-O, la qual cosa ja va dir en un ple al congrés espanyol el mes de febrer. També el president espanyol, Mariano Rajoy, va negar que hi hagués hagut malversació l’1-O. Les declaracions de Montoro van provocar una gran controvèrisa. La premsa espanyola va afegir-se a les crítiques contra el ministre i el jutge Pablo Llarena va sol·licitar-li informació per a justificar-se. De fet, les paraules de Montoro qüestionen els informes de la Guàrdia Civil, que afirmen que sí que va haver-hi malversació.

Summary: Jutges i fiscals demanen la dimissió de Rafael Catalá per les declaracions contra el jutge que defensava l’absolució de la Manada


Oriol Junqueras ha enviat a VilaWeb aquest mateix matí les respostes sobre el qüestionari electoral. El vice-president empresonat té temps per a comentar breument com va ser la seva experiència al congrés dels diputats espanyol. Però l’entrevista se centra, sobretot, en la seva candidatura a la presidència de la Comissió Europea, la seva visió i experiència com a eurodiputat, si creu que Europa va fallar durant l’octubre del 2017, i racons i ciutat del continent que té al cap. Junqueras també comenta la tensió, que nega, entre exili i presó i, per últim, compara l’hegemonia d’ERC amb la convergent. —Com vau viure la sessió al congrés espanyol? —Emocionant. Per l’oportunitat de poder fer política al lloc on correspon. Però, sobretot, per poder mirar a la cara aquells que no han volgut parlar i dir-los, novament, que existim. Que som molts. Que persistim. Que guanyarem i que, per molt que s’hi resisteixin, hauran de dialogar tant sí com no. —Heu estat elegit diputat al congrés espanyol. Deixareu l’acta per ser eurodiputat? —Vull portar la repressió i la denúncia de la regressió democràtica de l’estat espanyol al cor d’Europa. No hi ha res més trencador en aquest sentit que fer que un pres polític surti de la presó per entrar al Parlament Europeu, avalat pels vots i per una nova victòria a les urnes. —L’exili afecta el punt de vista sobre la política catalana. No es veu igual des d’allà. I la presó, afecta com es veu la política catalana? Com? —El fet de no ser en el dia a dia et fa perdre una part de context, però probablement et dóna més perspectiva. De tota manera, el veritable efecte és no poder veure els meus fills i la meva dona. Fa més d’un any i mig que ens tenen tancats i ens volen aïllats. Ens volen castigar, però no ens coneixen, no podran aturar-nos. Som els qui no ens rendim mai. La presó no deixa de ser una fase més que assumim per a guanyar la llibertat i la República catalana. —Potser hi ha tensió entre exili i interior. Però això ja va passar durant el franquisme entre Tarradellas i l’interior. Com se soluciona? És greu? —No estic d’acord que hi hagi tensió entre els represaliats. L’exili i la presó són dues cares de la repressió. Tothom té molt clar que l’adversari comú és l’estat i en cap cas els companys de viatge. Tots hem de continuar treballant per avançar cap a la consecució de la República catalana i crec que tots ho fem. Això sí, com hem reclamat diverses vegades, cal que tracem una estratègia comuna entre tots els actors que volen que Catalunya sigui un estat independent i estic convençut que ho farem. —Per què Toni Comin no va a la llista d’ERC? —Toni Comín ha decidit d’anar en una altra llista electoral i, com sempre hem dit, respectem les decisions de tothom. —Argument: un independentista ha de votar la llista de Puigdemont perquè hi ha tres independentistes catalans als primers llocs (Puigdemont, Comin i Ponsatí) mentre que a la llista de Junqueras només un (Junqueras), la resta són bascs i gallecs. Com ho contraargumentaríeu? —D’entrada, negant la major, és fals. Entre els quatre primers llocs de la llista d’Esquerra Republicana hi ha tres independentistes catalans, però ha interessat fer córrer aquesta mentida. Són l’eurodiputat Jordi Solé, la Diana Riba, que a més és la dona d’un pres polític, i jo mateix. I ens acompanya també Pernando Barrena, un independentista basc de pedra picada. La llista d’Esquerra Republicana representa la força de l’independentisme català, basc i gallec i serveix per a sumar forces de tot l’estat al projecte impulsat des de Catalunya. —Com descriuríeu Diana Riba? —Una de les persones més valentes que he conegut. Li vaig fer una proposta gairebé deshonesta, pel sacrifici que comportava en una situació com la seva i no va trigar ni un minut a dir que sí. Té clar que és una oportunitat única per a denunciar la repressió i s’hi ha tirat de cap. Descobrireu una persona molt intel·ligent, preparada i valenta. —L’hegemonia d’ERC serà tan autonomista com ho va ser la de CiU? —He, he, he. Fa gràcia aquesta pregunta, i fer-me-la a mi, a la presó. Perquè sóc independentista de tota la vida i Esquerra Republicana també. No hem estat mai autonomistes i no ho serem mai, no és el nostre model, nosaltres treballem per aconseguir la independència i construir la República catalana. I si, precisament, Esquerra Republicana és un projecte tan sòlid ara mateix i que s’ha situat al centre de la política catalana, és perquè la majoria de la societat catalana ha evolucionat cap a l’independentisme i no a l’inrevés. —Per què voleu dirigir la Comissió Europea? —És una oportunitat única per a posar el conflicte de l’estat espanyol i Catalunya sobre la taula europea, és una oportunitat única per a posar la repressió de l’estat al centre d’Europa. Mai abans cap català ni cap pres polític no havien estat candidats a la Comissió Europea. És la candidatura dels independentistes europeus d’arreu, de les nacions sense estat, com els gallecs, escocesos, bascs i flamencs. Desenes de partits de tot Europa han decidit que sigui jo qui encapçali la candidatura, un pres polític, i això és d’una transcendència molt important. Hi ha cap imatge més potent per a l’independentisme que un pres polític com a candidat a la Comissió Europea? Ens situa al centre. —Què canviaríeu d’Europa? —Que primin les persones i els drets per sobre dels interessos econòmics i dels estats. No pot ser que mori gent a la Mediterrània i Europa no faci res, no pot ser que l’austeritat estigui per sobre de les necessitats més bàsiques. L’Europa actual és més un club d’estats que no pas una federació de pobles, com es pretenia en la seva fundació. Cal posar les persones al centre de totes les polítiques i que es respectin els drets i les llibertats, no pot ser que Europa miri cap a una altra banda en funció dels interessos. I a la vegada cal potenciar molt més l’educació i la innovació, Europa va perdent el tren del present davant altres estats i regions del món. —Què mantindríeu d’Europa? —Els valors, la cultura, la democràcia, els drets i la llibertat. La diversitat d’Europa i a la vegada els valors que comparteix tot el continent és una riquesa que no podem perdre. Aquesta part del món que ha estat capaç del millor i del pitjor de la humanitat, és probablement un dels millors racons del món per a viure, però hem de saber mantenir l’esperit fundacional d’Europa, no girar l’esquena als grans problemes i gaudir de la història i la cultura creada aquí. Una altra idea que m’agrada és la que defensa George Steiner, quan diu que Europa són els seus cafès, cosa que no passa en altres indrets del món. A Europa es passa l’estona als cafès, es llegeix, es conspira o simplement s’enraona. I és igual ser a Roma, a París, a Viena o a Sant Vicenç dels Horts. Cafès com a sinònim de lloc de reunió, de conversa, de paraula, sense diferències de classes ni orígens, com a sinònim d’espai compartit per a la discussió però també la construcció. —De canvis a la Comissió Europea, quins n’hi hauria d’haver? —El Parlament Europeu, que és el representant de la sobirania dels ciutadans europeus, hauria de tenir més força, més poder real i no estar tan supeditat a la Comissió Europea i al Consell. Nosaltres sempre hem defensat que som independentistes respecte de l’estat espanyol i federalistes respecte d’Europa, però volem canvis, i un d’aquests canvis és millorar els sistemes democràtics europeus, de manera que la ciutadania tingui més capacitat de decisió, encara que sigui de manera representativa, i no els estats directament. —Quins records teniu dels anys d’eurodiputat? —Va ser un temps del qual tinc molt bon record. Vam treballar de manera coordinada amb els companys Ramon Tremosa i Raül Romeva, amb qui he acabat tenint una molt bona amistat. Amb Romeva compartim fins i tot cel·la i és una persona indispensable en aquesta etapa de la meva vida. —Qui us ha visitat, d’Europa? —La veritat és que molta gent, i també he rebut molts missatges de suport. No és igual el que fan els estats i els governs que el que pensa la ciutadania, els eurodiputats i l’opinió pública de molts dels països. —Una ciutat europea que recomaneu, i per què? —Si hagués de recomanar una ciutat europea, recomanaria Florència, perquè és el bressol del Renaixement. —Un país europeu que recomaneu, i per què? —Recomanaria Itàlia, perquè sóc d’educació i cultura italianes. —Heu viscut mai anys fora de Catalunya, en algun país europeu? Què hi fèieu? —He viscut o mig viscut a Roma, perquè estudiava a l’Arxiu Secret del Vaticà, i a Brussel·les i Estrasburg perquè era diputat del Parlament Europeu. —Quines llengües europees parleu? Un llibre amb aquesta llengua que recomaneu? —Parlo català, castellà, italià i anglès. I com a llibre en italià recomanaria el Canzoniere, de Petrarca. —Com pot ajudar la Comissió Europea als ciutadans catalans? Quines polítiques s’hi fan que afectin la vida de la gent? —Molt més que no pugui semblar. Les decisions que es prenen a Brussel·les ens afecten en gairebé tots els àmbits: progrés econòmic, cohesió territorial, medi ambient, drets dels consumidors, política comercial, política agrícola i pesquera, suport a la recerca i la innovació… Però hi ha àmbits en què s’hauria de fer més, com per exemple, programes socials, criteris comuns en política fiscal, acció exterior més ambiciosa i coherent i una defensa aferrissada dels drets i les llibertats. —Europa ens va fallar, l’1-O. Per què? —Els estats defensen els estats i això ja ho sabíem. Però és veritat que Europa ens ha decebut. Com deia, aquesta és l’Europa que volem canviar. De l’Europa dels estats a l’Europa dels pobles i els ciutadans. A l’Europa dels drets i les llibertats, amb les persones al centre. I Catalunya, amb la seva lluita per la defensa de la democràcia, els drets i les llibertats, és la principal esperança perquè Europa torni a ser aquest espai comú de justícia i esperança. —Quan podrem escollir el president europeu directament? —Ens agradaria que fos molt aviat. I afavorir i millorar la democràcia directa a escala europea, també. —Com valoreu el mandat de Jean-Claude Juncker? —És evident que de manera molt negativa. Va començar tacat per l’ombra de l’escàndol LuxLeaks, una trama per a facilitar l’elusió fiscal de multinacionals a Luxemburg quan ell era primer ministre. Amb Catalunya ha tingut un comportament cínic i irresponsable. Ens deixa una Europa desorientada i sense ambició davant reptes tan importants com el canvi climàtic, la justícia social i la defensa dels drets dels pobles. Crec que representa allò contra què lluitem. —I el d‘Antonio Tajani? —Algú que li sembla que el règim feixista de Mussolini no era tan dolent perquè va fer carreteres no mereix ser president del Parlament Europa. —I el de Doland Tusk? —Ell és el més prudent i sensat de tots tres. Val la pena llegir bé entre línies el seu posicionament després del Primer d’Octubre. El problema és que els estats continuen veient les institucions europees com una plataforma per a practicar el seu nacionalisme d’estat i defensar els seus ‘interessos nacionals’. I això ha de canviar.

Summary: Oriol Junqueras: ‘Al congrés vam poder mirar a la cara aquells que no han volgut parlar i dir-los que existim’


Els advocats dels independentistes detinguts dilluns per la Guàrdia Civil ja són dins de la comandància de la Guàrdia Civil de Tres Cantos, a Madrid. Els set membres dels CDR -dos altres van ser alliberats ahir mateix- fa dues nits que hi dormen i estan a l’espera que els jutge els prengui delcaració. Tanmateix, té temps fins demà i per tant, no és segur que declarin avui. Les advocades encara són a l'espera de veure els #detinguts23S malgrat haver estat citades a les 18.30. L'Estat espanyol i la @guardiacivil segueix vulnerant els drets dels detinguts. — Alerta Solidària (@AlertaSolidaria) September 24, 2019 Ahir al matí, el portaveu d’Alerta Solidària, Xavier Pellicer, va denunciar, en una entrevista a RAC1 que els detinguts van estar incomunicats. De fet, no els van comunicar ni que els detinguts havien estat traslladats a Madrid i no es van poder entrevistar amb ells fins que no van passar trenta-sis hores de la serva detenció. Pellicer també explica que encara no han pogut parlar amb dos dels set detinguts, encara que ells són els advocats designats per la família: ‘La Guàrdia Civil els ha assignat advocat d’ofici fent cas omís de què diu la família. Forma part dels estratagemes de la Guàrdia Civil per a dificultar la defensa’. Així funciona Alerta Solidària, la xarxa d’advocats que defensa l’independentisme de base Pellicer considera que en un estat democràtic no hauria de ser normal que encara no s’hagin pogut comunicar amb els detinguts, i ha afegit que això forma part de ‘l’estratègia de sembrar caos i por’. Perseguir delictes futurs Pellicer ha dit que hi havia una ‘guerra bruta comunicativa’. Ha lamentat que l’Audiència espanyola actuï per perseguir delictes futurs: ‘No es poden perseguir delictes que encara no han passat’, ha dit, perquè això posa en dubte la presumpció d’innocència. Tot plegat ho ha emmarcat en la creació d’un ‘relat de criminalització que té poc a veure amb la realitat’. Segons Pellicer, la Guàrdia Civil ha confiscat material informàtic, ordinadors, tauletes, telèfons i llibretes, però no té cap informació que preveiessin d’atemptar. Els set detinguts són acusats dels delictes de rebel·lió, terrorisme i tinença d’explosius.

Summary: Alerta Solidària denuncia una ‘guerra bruta comunicativa’ i incomunicació amb els detinguts


Els representants del Comitè d’empresa del Metro de Barcelona van reiterar davant Josep Ginesta, secretari general del departament de Treball, Afers Socials i Famílies, el seu rebuig a qualsevol forma d’arbitratge per resoldre el conflicte amb la direcció del Metro de Barcelona. En la reunió mantinguda aquest dijous a la seu del departament de Treball, els representants del treballadors es van negar a tancar la porta a una sortida negociada i van reiterar la voluntat de seguir treballant per resoldre el conflicte i traslladar a l’assemblea de treballadors totes les propostes que es posin sobre la taula de negociació. El mateix Departament i el Síndic de Greuges, Rafael Ribó, han defensat un arbitratge en el conflicte del Metro, una proposta que ha acceptat la direcció de l’empresa però han rebutjat els representants dels treballadors i els sindicats.

Summary: El comitè d’empresa del metro de Barcelona reitera el rebuig a acceptar qualsevol arbitratge en el conflicte amb TMB


‘Monsieur Catalexit’: així és com anomena el diari francès Libération el president de la Generalitat, Carles Puigdemont. Avui el periodista François Musseau en publica un perfil en què, entre més coses, explica com es pronuncia correctament el seu nom i en destaca la semblança amb el seleccionador de futbol alemany, Joaquim Löw. ‘Al gener, el Puigdemont “normal”, el batlle de Girona, és catapultat a la presidència de Catalunya. Van pensar en ell per a reemplaçar el sulfúric Artur Mas, califa regional des del 2010 que no satisfeia la unanimitat en les files de la coalició governant pro-independència. Registre net, amable, dialogant: ho té tot’, escriu Musseau. I continua: ‘No té res de “Moisès català”, de les arengues messiàniques de Mas. No obstant això, Puigdemont va assumir el càrrec amb un mandat clar d’obtenir la independència d’aquesta regió sense parió, que després d’un mil·lenni no ha deixat mai de forjar el seu destí.’ I tot seguit, reprodueix unes declaracions de Puigdemont: ‘Hi ha hagut 129 presidents de la Generalitat abans que jo durant la nostra història. Però jo sóc el primer elegit per portar el meu país a la llibertat.’ També parla del seu passat: ‘Antifranquista des de dotze anys, aquest fill i nét de pastissers somnia de viure el divorci amb Espanya.’ Afegeix informació de la seva vida personal i repassa el seu recorregut com a periodista: El Punt, l’ACN, Catalonia Today. Finalment el periodista es pregunta: ‘Després del leave britànic, un Catalexit ?’ I escriu la resposta de Puigdemont: ‘El Brexit és la prova que a Europa podem prendre perfectament decisions sobiranes.’ La Tribune: ‘Catalunya podria seguir els passos d’Escòcia a la UE’ Per una altra banda, el diari francès La Tribune publica avui un article titulat ‘Espanya: I si Catalunya segueix el camí d’Escòcia?’. El periodista Romaric Godin hi analitza les conseqüències d’una nova victòria del PP al congrés espanyol, explica que això podria donar aire als independentistes catalans i apunta que Catalunya podria seguir el camí d’Escòcia, malgrat el previsible blocatge del PP. ‘L’èxit del PP a Espanya –diu– podria conduir Catalunya a la mateixa situació que suposa la victòria del Brexit al Regne Unit per a Escòcia. La divergència política entre regions temptades per la independència i la major part de la resta del país reforça les aspiracions secessionistes. Tingueu en compte, però, que a Espanya aquest fenomen no és exclusiu de Catalunya; es troba també al País Basc, on va guanyar Units Podem. Euskadi i Catalunya són les dues úniques comunitats autònomes en què el PP no ha guanyat. També són aquelles regions que aspiren a la independència.’ L’article continua parlant del context polític català: ‘És cert, els independentistes catalans travessen una crisi important. El pressupost del govern català de Carles Puigdemont ha estat rebutjat per l’extrema esquerra independentista de la CUP. Al setembre Puigdemont serà sotmès a una qüestió de confiança. Però si superen aquesta crisi, bé mitjançant la reconstrucció de la majoria parlamentària existent, bé a través d’unes eleccions, és possible que l’independentisme visqui, després del 26 de juny, un nou impuls.’ Finalment, vincula explícitament la integració d’una possible Escòcia independent a la UE amb Catalunya: ‘Si la UE es compromet a incloure Escòcia sense un procediment complet per a l’adhesió, el govern català se’n podria valer per reclamar que una Catalunya independent pugui romandre a la UE. Això serviria per a aconseguir més votants d’aquesta possibilitat per a Catalunya. Catalunya, doncs, podria sumar-se als passos d’Escòcia. I en aquest cas la resposta de Madrid podria ser el rebuig a l’estratègia escocesa a la Unió Europea. Seria sorprenent de veure el govern de Rajoy donant suport a Escòcia i refusant la catalana. L’assumpte complicat del post-Brexit, per tant, també passa per Catalunya.’

Summary: El perfil de Puigdemont al Libération: ‘Monsieur Catalexit’


Iñaki Urdangarin, cunyat de Felipe VI i condemnat pel cas Nóos, ha aprofitat el permís penitenciari de quatre dies atorgat pel jutjat de vigilància de Valladolid per passar el dia de Nadal amb la seva família a Vitòria. Ha sortit de la casa familiar cap a migdia acompanyat de tota la família, inclosa la germana del rei espanyol, Cristina de Borbó. El grup ha anat a peu fins a una església pròxima, on han assistit a una missa. Urdangarin va ingressar a la presó de Brieva el 18 de juny de 2018 després d’haver estat condemnat a una pena de cinc anys i deu mesos. Iñaki Urdangarin disfruta de su permiso penitenciario por Navidad dando un paseo con la Infanta Cristina por Vitoria https://t.co/xu6ac6tA0a pic.twitter.com/6Gh3q9s6LL — Europa Press TV (@europapress_tv) December 25, 2019

Summary: Urdangarin es passeja per Vitòria després de rebre un permís per Nadal


La vicepresidenta del Consell i consellera d’Igualtat i Polítiques inclusives, Mónica Oltra, ha assegurat que la ‘barra lliure’ que es vol tancar al País Valencià és la de desviar fons públics a interessos privats: ‘El que no farà aquest govern és tancar col·legis públics i pagar col·legis privats com estava passant fins a la data’. Oltra ha defensat les paraules del conseller d’Educació, Vicent Marzà, que dilluns va dir que la base del sistema educatiu valencià és l’ensenyament públic i que es posaria punt final a la concertació d’unitats de centres privats amb fons públic. La presidenta en funcions ha comentat que entén les afirmacions de Marzà parlant de l’ús dels diners públics ja que hi ha ‘una investigació en marxa a la Fiscalia per una denúncia que va presentar Compromís la legislatura passada’ sobre el desviament de ‘diners públics, al nostre entendre d’una manera no regular, a pagaments a col·legis privats’. ‘Això no pot ser. Si al final es confirma en la investigació judicial que aquests pagaments han estat il·legals i que ha estat un desviament de fons públics a interessos privats, això és una barra lliure que no pot ser, ha dit. L’educació concertada, com a complement La consellera ha considerat que ‘l’educació concertada juga un paper fonamental dins d’un sistema educatiu on l’oferta pública no és suficient per cobrir la demanda i garantir el dret fonamental a l’educació’, però ha puntualitzat que aquesta funció s’ha de fer dins del compliment de la llei.

Summary: Mónica Oltra: ‘El que no farà aquest govern és tancar col·legis públics i pagar col·legis privats’


The two-party system which has characterized Spanish politics since the transition from the Franco dictatorship is finally over. As of now, there are at least three major parties in Spain—the Popular Party, the Socialists and Podemos—as well as a fourth, Ciudadanos, which, although not at the same level, nevertheless has a significant presence. We also have the traditional presence of catalan and basque parties, which are in the minority for obvious demographic reasons. Given the concrete results of this election, the end of bipartisanship in this case also entails the impossibility of easily forming a government. The fractured parliament presents only two possible coalitions: either the Partido Popular and the Socialists reach an agreement, or the Socialists and Podemos will need the support of Catalan pro-independence parties to obtain the parliamentary seats needed to form a government. The PP and Ciudadanos combined do not have a sufficient share of the vote to form a government, nor do the Socialists and Podemos. This striking paradox confers a great responsibility on the Catalan pro-independence parties, which are now faced with two options. The first is to do nothing, which in all probability would force new Spanish elections next June, given that, without the support of ERC and Democràcia i Llibertat, forming a government would entail the forging of bizarre alliances between either PP, PSOE and Ciudadanos, or Ciudadanos, PSOE and Podemos. The second option for the separatists is to help form a leftist government in Spain, if the Socialists and Podemos are amenable. It will not be an easy decision, and it will require keeping a cool head. It is true than in the Catalan regional elections of 27 September, pro-independence parties obtained a sufficient victory to enable them to unilaterally launch the process toward independence. Both ERC and Democràcia i Llibertat have said that they will use their presence in Madrid to defend the popular mandate to declare independence within eighteen months. Now, however, they may face a political challenge of monumental proportions. If unilateralism was the result of Spain’s refusal to negotiate, what should be done if the Spanish government agrees to a referendum? Answering this question would require having an actual offer, of course. And this depends on Podemos, which must propose a referendum, and on the PSOE, which would have to accept it. Podemos has maintained it would require the promise to hold an independence referendum in Catalonia for it to enter into a governing alliance with any party, and it has said that it unambiguously accepts the multinational nature of the Spanish state. This should be taken seriously, given Podemos’s impressive results in the election. Podemos gained 42 representatives on its own, plus 27 more counting its affiliates in Catalonia, Valencia and Galicia, En Comú, Compromís, and Marea. If, in addition, we add to the mix the 2 representatives from the Balearic Islands, plus the 7 from the Basque Country, the results are even more impressive, as it means that Podemos obtained 36 representatives in the Catalan Countries, Galicia, and the Basque Country, compared with the 33 it obtained in Spain. Let us imagine, then, that under this pressure from our nations, Podemos outlines the need to hold a referendum on Catalan independence within the new government’s first year in power, as Pablo Iglesias said he would if he won the election. Let us also imagine—though this might be a bit of stretch—that the Socialists agreed to it. Finally, let us imagine that, together, we are able to overcome the accusations of unconstitutionality that the PP would no doubt quickly raise. What should web do then? We should keep a cool head. That, above all. The only question we must answer is, what do we stand to gain and to lose in any of these circumstances. If there really is a possibility of holding a referendum with Spain’s approval, this option cannot be disregarded out of hand. If the Spanish government can guarantee the freedom to vote on independence and formally agree to accept and bilaterally implement the result of such a referendum, it would seem foolish not to take the opportunity. For a very simple reason: the diplomatic recognition of the Catalan Republic by the other countries would be automatic if the declaration of independence were made in agreement with the Spanish government, and this would ease things for us. But accepting this scenario should not mean putting our plans on hold, because then the offer would become a trap. Catalonia now has no government. It may have one in two weeks or we may have to wait three or four months. That is when the clock will start ticking and the eighteen-month countdown will begin, during which time we will launch the process of writing a Catalan constitution, which will then be put to a referendum. Since Pablo Iglesias’s promise was to hold a referendum during the new Spanish government’s first year in power, there is sufficient time for both things to be done in parallel: drafting the Catalan constitution while Madrid prepares to hold the agreed-upon referendum. And if what we have, in the end, are two referendum proposals, one from the Catalan government, the other from the Spanish government, it should not be difficult to agree to a single vote. What if the proposals do not arrive at the same time? In that case, there will be no reason to wait. Because if we have not put our plans on the backburner, we will be able to simply follow our roadmap and implement it. Assuming that Catalonia will have a new government in January, the referendum should be held by June 2017. The referendum will be called regardless of the circumstances. If the day comes and the Spanish government is on board, all the better, if it is not, then it will fall on the Catalan government to call it.

Summary: 20 December election: Must we now accept a negotiated referendum?


Les eleccions del 26-M han estat un cop dur per a la CUP. Ha aprofundit en la caiguda que ja va experimentar a les darreres eleccions al parlament i ha perdut 60.313 vots amb relació a les últimes municipals. Fins diumenge passat, havia enfilat sempre una trajectòria ascendent als comicis locals i el 2015 va aconseguir el millor resultat: 385 regidors i 20 batlles. Aquesta vegada ha aconseguit 335 representants, un retrocés que els ha deixat fora de ciutats importants com ara Barcelona, l’Hospitalet de Llobregat, Terrassa, Santa Coloma o Lleida. Encara és d’hora per a fer una anàlisi acurada del motiu d’aquest resultat, però ja en comencen a extreure unes primeres reflexions. Dijous, en una conferència de premsa, la membre del secretariat nacional Eulàlia Reguant va dir que, en general, els resultats havien estat bons excepte a la corona metropolitana de Barcelona. Tanmateix, en una carta enviada a la militància, el secretariat assumeix que ‘les municipals no han anat gaire bé’ i fa una crida a analitzar-ne el motiu. A l’horitzó hi ha l’Assemblea Nacional de la CUP al juliol, en què es posaran en qüestió aspectes ideològics i organitzatius. ‘Ningú no va saber veure el renaixement del PSC’, resumeix a VilaWeb Jordi Magrinyà, número dos a Barcelona. El creixement socialista ha colpejat amb intensitat municipis com ara l’Hospitalet, Cornellà o Santa Coloma de Gramenet, on la confluència impulsada per la CUP –Som Gramenet– ha passat de segona força a perdre la representació, mentre que el PSC de Núria Parlon ha aconseguit la majoria absoluta. A Badalona, per contra, el creixement del PSC ha frenat les expectatives de la coalició de Guanyem Badalona amb ERC i els ha deixats lluny de la victòria per la qual lluitaven. ‘La coalició ha aturat el cop de la caiguda de les confluències metropolitanes. Si mirem la conjuntura nacional i estatal encara ens podem donar per satisfets’, opina José Téllez, que va ser tinent de batllia a Badalona abans de la moció de censura del 155. Téllez no es mossega la llengua i critica que a les confluències metropolitanes com la seva, que el 2015 va arrabassar la batllia a Xavier Garcia-Albiol, els ha mancat ‘un projecte nacional ferm i guanyador amb un fil conductor’. ‘Els projectes metropolitans hem estat aïllats i això ha fet difícil de competir electoralment’, diu. Téllez creu que, si la CUP va tenir èxit el 2015, és perquè hi havia ‘un horitzó de ruptura, social i nacional, imminent’ pel 9-N, l’adveniment de les eleccions plebiscitàries i l’aparició de nous partits d’esquerres transformadores, però ja no és així. ‘Ha canviat la conjuntura i la CUP no s’hi ha sabut adaptar. A l’hora de lluitar, la gent és molt pragmàtica; no pots parlar i treballar com si la ruptura fos imminent, perquè et quedes sol’, creu. En aquest punt hi coincideix el membre del secretariat Albert Botran, que veu que ‘el moment polític no és tan favorable a les opcions rupturistes’. Segons que diu, les eleccions del 21-D ja en van ser un indicador, però van llegir els resultats com una baixada conjuntural pel pes en la campanya de les figures de Carles Puigdemont i Oriol Junqueras. ‘Després vam tenir la sensació que molta gent es penedia de no haver votat la CUP, per això vam fer l’eslògan “Atreveix-te” per a aquesta campanya’, explica. Però el fet és que molts votants es van tornar a decantar pel vot a opcions polítiques amb més estructura, que es podia percebre com a útil. Millors resultats quan governa La ciutat més important on la CUP ha millorat el resultat és Berga, on, després d’haver governat quatre anys, ha aconseguit el 40,75% dels sufragis i li ha faltat només un regidor per a la majoria absoluta. Francesc Ribera, tinent batlle durant aquest mandat, explica el resultat per l’encert de la seva gestió. ‘Ens vam posar molt estrictes amb la reducció del deute –explica a tall d’exemple–, tot allò que hem fet ho hem pagat nosaltres, no farem res que pugui comprometre l’ajuntament o els proveïdors.’ Eudald Calvo, Francec Ribera i José M. Osuna han governat les seves ciutats respectives durant quatre anys. A Argentona (Maresme), al batlle Eudald Calvo també li ha faltat un regidor per a la majoria absoluta, però ho ha fet amb una confluència independentista i d’esquerres àmplia –Unitat · Argentona per la República– impulsada per la CUP, ERC i Argentona en Comú. Cal tenir present, tanmateix, que en tota la llista tan sols hi havia dos militants de la CUP, entre els quals el candidat a la batllia, i que en el recompte supramunicipal la candidatura ha afegit els seus vots als d’ERC. ‘Quan la CUP governa, la gent està contenta. Potser el problema és que hem governat a pocs llocs’, apunta. José M. Osuna, que amb el projecte municipalista Decidim Ripollet també ha revalidat la batllia de Ripollet (Vallès Occidental) i li ha faltat ben poc per a la majoria absoluta, explica l’èxit perquè el govern ‘ha aconseguit arribar a persones de tota mena trepitjant molt el carrer de tots els barris’ i ha combinat ‘qüestions ideològiques, com les municipalitzacions, amb la resolució de problemes del dia a dia’. Tot i que la CUP participa d’aquest projecte municipalista amb profundes arrels a la vila, Decidim Ripollet s’ha presentat deslligat de partits nacionals i amb un compromís sobiranista que arriba fins a la defensa del dret d’autodeterminació, sense definir-se com a independentista. Els bons resultats s’han repetit en viles petites com ara Celrà (Gironès) o Verges (Baix Empordà), on han revalidat les batllies. Per contra, a Cerdanyola del Vallès, la confluència Guanyem Cerdanyola, que es presentava a la reelecció, ha obtingut la quarta posició i els partits del 155 han aconseguit la majoria absoluta. També han retrocedit a pobles com a Navàs (Bages) o Capellades (Anoia), on han posat en perill les batllies, han perdut dos regidors i han acabat darrere d’ERC. Un altre factor per a avaluar els resultats, segons Francesc Ribera, és ‘veure si l’oposició la fem bé’. ‘Quan érem a l’oposició fèiem pressupostos alternatius als del govern. No ens conformàvem amb la queixa i la crítica. El primer cop que vam guanyar es va valorar això i la dinàmica del govern ha continuat essent aquesta’, apunta. Coincideix amb Rosa Peñafiel, cap de llista de la Crida per Lleida, que ha sortit de l’ajuntament. ‘Hem d’escoltar millor el poble, tenim un problema de comunicació, que hem de suavitzar perquè la gent l’entengui’, diu. Albert Gerard, cap de llista de Som Gramenet, creu que tot i fer una ‘molt bona’ feina d’oposició, no han tingut la capacitat de transmetre-ho als votants: ‘S’ha fet molta feina de perfil tècnic, potser calia defensar posicions més senzilles per a arribar millor a la població. A més, destaca que els recursos econòmics dificulten encara més la comunicació, sobretot si, com denuncia, els mitjans locals van afavorir els socialistes. ‘El PSC a Santa Coloma és una màquina imparable, tenen molts mitjans i una estructura clientelar intensa’, diu. En l’opinió d’Albert Botran, ‘hauríem de conèixer molt millor el nostre entorn social i electoral’ per poder enviar el missatge adequat. ‘La CUP ha pencat molt, però la sensació del nostre entorn és que estem desapareguts’, apunta, i ho exemplifica amb les vagues del 21-D i el començament del judici, amb les quals diu que la militància es va implicar ‘al 100%’. Renovar les cares és un problema? El codi ètic de la CUP marca que els càrrecs electes locals no poden ser representants durant més de dos mandats, és a dir vuit anys. L’objectiu és evitar que els militants facin de la política un modus vivendi i s’allunyin dels problemes dels ciutadans. Ara, aquesta ferma decisió té costs i fa que molt sovint els candidats de la CUP tinguin menys experiència quant al funcionament dels ajuntaments que no pas els seus rivals. A més, hi ha qui creu que un canvi de cara repercuteix negativament en la fidelització del vot. Eudald Calvo suggereix obertament que ‘potser caldrà repensar’ aquesta limitació perquè ‘la gent valora molt el candidat i la llista, i canviant de cares es perden’. Segons que explica, a més, li ha costat els quatre anys que ha estat de batlle entendre a fons com funciona l’administració. ‘Entres a l’oposició i et falten anys d’experiència, el coneixement dels budells de l’ajuntament és clau’, apunta Francesc Ribera. Tot i reconèixer-ne els costs, Ribera adverteix de la importància de mantenir la limitació perquè els representants no acumulin tres mandats seguits. ‘Com tornes a la feina després de dotze anys?’, demana. Segons que diu, ‘la renovació potser és estricta, però és positiva per a no perdre’s en el “tot és relatiu”‘. Rosa Peñafiel assumeix gran part de la responsabilitat del mal resultat de la Crida per Lleida i creu que no estava prou preparada. ‘Els altres candidats fa molts anys que són a la política i m’han superat’, diu planerament. Explica que ‘per a una dona treballadora és més complicat participar en política’ i que la van elegir candidata dos mesos abans de les eleccions, de manera que no va tenir prou temps per a posar-se al dia. ‘Canviar les cares és coherent amb la idea de no professionalitzar la política, però no és positiu fer-ho així de ràpid’, resumeix. ‘Si cedíssim podria portar contradiccions en una de les nostres màximes, que és que tots som necessaris’, apunta Jordi Magrinyà. Defensa que el fet de no ser dins els ajuntaments no els fa desconèixer-ne el funcionament perquè ho supleixen amb formació interna. A més, deixa clar que ‘l’objectiu no és la fidelització del vot en si mateix, sinó fer avançar la unitat popular’.

Summary: ‘Ha canviat la conjuntura i la CUP no s’hi ha sabut adaptar’: veus locals analitzen la caiguda del 26-M


Si l’èxit d’un esdeveniment pot anticipar-se pel grau de participants que ha implicat la seva organització, el Fòrum d’Educació i Cultura Popular promet grans alegries. La presentació del programa, dimecres 17 de gener al Palau de la Virreina, ha tornat a demostrar la complicitat d’institucions públiques, entitats, professorat i acadèmics per aconseguir enfortir els lligams entre aquestes dos àmbits. Les principals mesures a potenciar emprendre seran debatudes en el marc de les jornades Som Cultura Popular 2018, que tindran lloc a la Fàbrica de Creació Fabra i Coats de Barcelona entre el 25 i 28 de gener. Carme Ortoll ha definit el fòrum com una gran oportunitat “per fer viure i compartir la cultura popular”. La Directora General d’Educació Infantil i Primària ha agraït la col·laboració del centenar llarg de centres educatius que s’han posat amb contacte amb el Departament d’Ensenyament per a participar-hi. Una resposta, al seu entendre, que demostra el gran camí encara a recórrer “en l’impuls de noves experiències que ens facin ser una societat més rica”. Llegeix l’article sencer a Tornaveu, fent clic aquí.

Summary: La mostra Som Cultura aproparà la cultura popular a l’educació


El Festival de Poesia de la Mediterrània, una cita cultural important, arriba aquest dissabte al seu zenit, amb la celebració de la Festa de la Poesia, al Teatre Principal de Palma. Enguany se celebra la dinovena edició i s’hi escoltarà poesia en onze llengües, algunes d’inèdites fins ara en aquest encontre de poetes, com el nepalès i el polonès. Hi participaran: Itxaro Borda, en basc; Narcís Comadira, en català; Denise Desautels, en francès; Xavier Farré, en català; Itisha Giri, en anglès i nepalès; Rodolfo Häsler, en espanyol; Nuno Júdice, en portuguès; Abdellatif Laâbi, en àrab i francès; Cinta Massip, en català; Suso Moinhos, en esperanto i gallec; Jaume Munar, en català; Ion Muresan, en romanès; Carme Riera, en català; Adam Zagajewski, en polonès. El piano de Max Villavecchia i la dansa de Laia Santanach multiplicaran les arts, en l’acte d’aquest vespre. El festival ha anat fent recitals i actes des del febrer, però aquesta setmana s’han multiplicat les accions i s’ha posat l’accent en la voluntat que la poesia ocupi l’illa. Així, s’ha fet una cercavila amb accions poètiques de carrer per diversos indrets de Palma i s’han fet Recitals Íntims a la Casa Llorenç Villalonga Museu Literari de Binissalem; a Cas Metge Cifre d’Inca; a la Institució Pública Antoni M. Alcover de Manacor; i a la porxada de la Casa de Cultura Ses Cases Noves de Santanyí. A més de la diversificació d’espais per tot Mallorca, l’escriptor i poeta Biel Mesquida, director i fundador del festival, també destaca el fet que és un festival que continua manifestant vivament el compromís amb els poetes empresonats i perseguits de tot el món i, en especial, en molts països de la Mediterrània, com Turquia i el Marroc. El poeta Abdellatif Laâbi els representa en aquest aplec de poetes, com un símbol, perquè ha patit persecució i presó, vuit anys i mig engarjolat i sense tenir dret de visites. No va poder conèixer la seva filla fins que va sortir, i ja tenia vuit anys. En aquest sentit, la festa de la poesia d’aquest vespre també contindrà un element simbòlic: una cadira buida dalt de l’escenari, ‘recordant els poetes perseguits, els refugiats, aquells a qui es nega un lloc en la història’, que diu Mesquida. En el llibret del festival, Biel Mesquida ha escrit un text dedicat als poetes Blai Bonet, Palau i Fabre, Vidal Alcover i a l’home de cultura que fou Nadal Batle. Així també, Mesquida recorda que la poesia no s’atura de ser un sistema immunitari contra les epidèmies de la barbàrie que ens ataca i escriu: ‘La poesia és una casa fraternal contra les intempèries que ens sacsegen. La poesia és la millor manera de moure la llengua en totes direccions, des de tots els costats, obrint mil i una perspectives. La poesia és una forma de formes de dir veritats, idees i conceptes, sensacions i músiques que no podrien ser conegudes per cap altre sistema. La poesia és benèfica per la música que exhalen els mots, per la densitat de savieses amagades en uns versos que no s’acaben mai. La poesia s’escapa de qualsevol definició.’ I també diu: ‘I no ens aturarem de lluitar perquè aquest Mare Nostrum, un mar de cultura i civilització, cantat pels grans poetes grecs i llatins no es convertesqui en tomba de milers de refugiats i no refugiats, humans que fugen de la guerra i de la fam i de la misèria i de la ignorància. Seguirem demanant que les illes Balears puguin ser un Arxipèlag Refugi, en una Europa que tanca les fronteres amb pany i clau, policies, filferros i tractats internacionals.’ ‘Els poetes cerquen la bellesa no reconeguda, la que es troba entre la precarietat de les coses i la debilitat dels arguments, en els territoris de la modèstia. Els poetes s’estimen més glorificar els humils que rebaixar els poderosos. I els humils són coses senzilles: una pedra, un nigul, un cos, un arbre, l’amor, els ocells, les coses inanimades, els somnis, una foganya que espireja.’ Pel festival, enguany han passat Paco Ibáñez; Barba Corsini, Escoffet + Pope; Josep Pedrals i Els Nens Eutròfics. I entre els mesos de juny i setembre, el festival continuarà amb propostes tan estimulants com ara: Udol d’Allen Ginsberg, a càrrec de Marçal Font (poeta) + Ferran Besalduch (saxo); El triomf de l’Odissea, lectura íntegra de l’Odissea a càrrec d’Oriol Ponsatí-Murlà; i Amor, arrels, branques i fulles, un recorregut d’amor i poesia a càrrec d’Heura Gaya, Meritxell Gené, Meritxell Cucurella-Jorba i Txabi Àbrego.

Summary: El Festival de Poesia de la Mediterrània, compromès amb els poetes perseguits i empresonats


Edicions de 1984 comença l’últim trimestre de l’any amb tres novetats que, si ho pensem una mica, representen tres dels eixos que defineixen el catàleg de l’editorial. D’entrada, un clàssic de la literatura universal portat a la llengua catalana. En aquest cas, Llum d’agost, de William Faulkner, amb traducció d’Esther Tallada. Després presenta un nou volum de l’obra del recuperat Juli Vallmitjana, De la ciutat vella, a cura d’Enric Casasses. Una feinada ha fet Casasses en l’àmbit de la recuperació de grans autors d’abans de la guerra bandejats i oblidats durant el franquisme. El tercer títol és un volum imponent que conté una antologia de poemes escollits del poeta anglès W. H. Auden, amb el títol Un altre temps, que ha traduït i antologat Marcel Riera, també poeta. Els jocs i giragonses de l’escriptura de Faulkner L’editor Josep Cots ha recordat que fa uns quants anys a l’editorial van decidir que seria bo de recuperar l’obra de William Faulkner: ‘Perquè sempre estem a l’últim crit, que de vegades és d’auxili, i ens oblidem de traduir els grans noms de la literatura.’ El 2014 van publicar El llogaret, primer volum de la trilogia dels Snopes. El seguiren La ciutat i La mansió. Ara ha arribat el quart Faulkner, Llum d’agost, una de les novel·les més representatives d’aquest escriptor nord-americà, premi Nobel de literatura i dues vegades guanyador del Pulitzer. Llum d’agost és una de les seves obres representatives. Els prejudicis racials, el fanatisme religiós, la cobdícia, la por i un egocentrisme tràgic marquen ‘el Sud de Faulkner’, un dels grans paisatges creats per la literatura. En una conferència de premsa, la traductora Esther Tallada (que també traduí La mansió) explica que traduir Faulkner no és fàcil i n’esbossa les raons. Entre més, un argument que no para de fer salts endavant i endarrere. ‘És una obra que fa contínuament salts temporals i es comporta com un calidoscopi, perquè presenta uns mateixos fets des de diversos punts de vista segons cada personatge que els explica.’ Es tracta doncs d’una estructura complexa a la qual se sumen frases molt llargues, sovint amb incisos. També és ple de dialectalismes i col·loquialismes, elements dels quals Faulkner se serveix per a definir els personatges. Tallada també ha explicat que Faulkner se serveix del joc de composts i de la invenció de paraules per enriquir el text. En català, la traductora ha fet ús del seu enginy i ha aportat per exemple: mollaromput, malfeinejar, cendrapedrat, caratibat, pèl-ferotge, varafustenc, trumpegar… Finalment, ha tornat al principi, dient que traduir Faulkner és difícil, però que les seves excentricitats estilístiques i lèxiques són traduïbles. I l’editor ho ha reblat dient: ‘Es llegeix molt bé.’ El temps d’Auden Després s’ha parlat d’una segona novetat: Un altre temps. Poemes escollits, de W. H. Auden, en edició bilingüe. Marcel Riera els ha escollits i els ha traduïts. Aquest poeta i traductor infatigable, aquests darrers anys ha aportat a la llengua catalana la Poesia completa d’Edward Thomas; Aquesta és la meva carta al món, que aplega una selecció important de la poesia d’Emily Dickinson; L’amor no ho és tot, d’Edna St. Vincent Millay, i Finestrals, de Philip Larkin. Riera ha recordat que Auden (nascut a York, Anglaterra, el 1907 i mort a Viena el 1973) va ser un intel·lectual de primera fila: a més de poeta va ser crític, autor de teatre, assagista, traductor i professor, tant a Anglaterra com als Estats Units. També ha dit, contundent, que per a ell és el poeta més complet de la poesia anglosaxona del segle XX. I ha anat més enllà encara: ‘Vaig començar a traduir Auden fa vint anys o trenta, amb la finalitat d’entendre’l. Jo em reconec en la seva veu. Vull dir que em sento còmode quan la seva veu vibra dins meu, hi tinc una gran afinitat.’ I també: ‘És el poeta del meu cor, una dèria meva.’ El volum conté més de la meitat de la poesia que va escriure. El volum de la seva poesia completa ocupa mil pàgines. A vint anys, Marcel Riera va descobrir Auden a través d’un volum petit d’Antoni Bosch Editors, que contenia vint-i-sis poemes traduïts per Salvador Oliva. ‘Va ser com una epifania, em va deixar trasbalsat.’ Després va descobrir que ja l’havia traduït Marià Manent en les diverses antologies de poesia en llengua anglesa, quan Auden era molt jove, encara, però de seguida es va fer un nom i va marcar la seva generació. I també el va girar Eduard Feliu en un volum de les Edicions del Mall. Aquella edició portava un pròleg d’Àlex Susanna, com aquesta d’Edicions de 1984. També Narcís Comadira va escriure el volum Digue’m la veritat sobre l’amor, a partir d’aquest poema d’Auden. En el pròleg, Susanna escriu: ‘La força i l’originalitat de l’obra poètica d’Auden es troba en la seva simultània capacitat d’absorció, meditació i regurgitació de la història (pública i privada), que li va tocar de viure, de la qual no sols no es va desempallegar, sinó que la va voler entendre, reflectir i en certa manera transcendir o resoldre, encara que només fos en un pla espiritual o estètic.’ Perquè Auden, que era homosexual, va ser influït pel marxisme, per Freud i fins i tot va lluitar per la República espanyola a la guerra del 1936-39, inflat d’ideals. Però, com explica Riera, aquesta guerra el va acabar arrossegant cap a una crisi vital, que va tenir per desenllaç la seva marxa cap als Estat Units. Va guanyar el premi Pulitzer l’any 1948. Primera novel·la de Vallmitjana, viscuda en una Barcelona que la Via Laietana va fer desaparèixer La tercera novetat d’Edicions de 1984 és De la ciutat vella, primera novel·la (no pas primer llibre) que va escriure Juli Vallmitjana. El poeta i assagista Enric Casasses, que ha estudiat l’obra i n’ha escrit el pròleg, demana atenció cap a la fotografia de la portada: ‘Qui sap quin carrer de Barcelona és?’ Impossible de reconèixer, perquè aquest carrer, la Riera de Sant Joan, i més del costat amb noms tan fantàstics com carrer de l’Infern o carrer del Bon Déu, van desaparèixer amb la construcció de la Via Laietana. En la foto de coberta, s’hi veu un cartell enganxat a la paret que anuncia un espectacle que es fa a la Sala Mercè, on intervé el músic Ricard Viñes. I Casasses ha investigat i ha descobert que la Sala Mercè va romandre oberta del 1904 al 1908 i que havia estat decorada per Antoni Gaudí. De la ciutat vella no és una novel·la de gitanos, sinó que tracta dels pobres de Barcelona. I diu al pròleg: «La pobresa que retrata Vallmitjana, la de la seva ciutat, és la més dura i la més agra del país: és la terrible pobresa urbana dels anys de la primera revolució industrial.» Casasses també explica que és una primera novel·la amb un protagonista que té alguns trets de l’autor. Per exemple, Vallmitjana fou pintor abans de dedicar-se a la literatura. Doncs el protagonista és fill d’un botiguer que ven balances, però ell vol ser artista i se’n va a veure els pintors famosos de l’època, que eren Santiago Rusiñol i Ramon Casas. I amb ironia afinada, l’un l’anomena Pardal o el Xistós, i a l’altre li diu el Noi de Casa Bona o en Barraques. Pel que fa a la forma, Casasses diu que Vallmitjana camina entrebancant-se, però sempre sap on va i sempre va endavant. I troba que és un escriptor molt diferent de tots els altres de la seva època. Sens dubte, per ell, ‘un escriptor de primera, importantíssim’. La tasca de Casasses en la recuperació de l’obra de Vallmitjana ha estat determinant, de bracet amb Edicions de 1984 que ha volgut publicar-la. Fins ara l’editorial ha publicat La Xava, el teatre complet en dos volums, De la raça que es perd, Albi… I ara s’ha de posar a investigar si realment existeix una novel·la, En Garreta, que cita el text de l’esquela publicat a la Vanguardia.

Summary: Edicions de 1984: Auden, Faulkner i Vallmitjana


Ciutadans ja no és un partit impol·lut, als ulls d’Espanya. Aquell partit salvador de la unitat d’Espanya que s’havia forjat en la Catalunya independentista, el partit de centre regenerador, emmirallat en Adolfo Suárez per a reformar des del centre polític l’Espanya de la crisi i de la caiguda del bipartidisme, ha quedat sense ‘dopatge mediàtic’. I amb uns quants draps bruts que se li acumulen, per crítiques i denúncies d’alguns dels seus membres, amplificades considerablement en els mitjans espanyols que fa poc més de mig any aplaudien el partit de Rivera. El fracàs de la negociació i la repetició de les eleccions espanyoles pot haver perjudicat la imatge pública, sobretot de Podem i del PSOE, per la tibantor interna en aquests partits, però també ha servit per a constatar el fracàs de l’operació Ciutadans. El ‘Podem de dretes’ va obtenir el 20-D un resultat més fluix que no deien les enquestes, i això ha fet impossible l’aliança amb el PP o amb el PSOE. I ara Ciutadans comença a perdre el favor de l’aparell mediàtic que el va fabricar. La presència del partit a diaris, ràdios i televisions continua essent molt notable. Però alguns dels principals mitjans de comunicació que van fer-lo sortir exageradament durant la pre-campanya i la campanya del 20-D ara, coincidint amb la convocatòria de la nova contesa electoral, exposen els casos més greus de discrepàncies internes i de desconfiança envers el funcionament intern del partit. Mitjans com El Mundo, La Razón i fins i tot El País han publicat fa poc informacions molt crítiques amb Ciutadans. L’atac duríssim de La Razón Per exemple, dimarts La Razón va publicar un reportatge amb aquest titular tan contundent: ‘Desmuntant Ciutadans, despullant Rivera: “C’s és una màfia i una secta”‘. L’article és un enfilall d’atacs al partit de Rivera, basant-se en el cas dels anomenats ‘dissidents de Jaén’, tres ‘professionals encara joves i ben qualificats que un dia es van decidir a afegir-se al projecte il·lusionador de Ciutadans’. Però aquests joves han estripat el carnet i s’han volgut mantenir de regidors no adscrits, alhora que han denunciat les pràctiques de la direcció del partit, com ara l’obligació que tenen els càrrecs locals d’ingressar les assignacions que reben dels ajuntaments a un compte corrent únic d’una sucursal de Madrid. Aquests diners, diu l’article de La Razón, són controlats pel vice-secretari general del partit, José Manuel Villegas, i el secretari de Finances, Carlos Cuadrado. Aquesta obligació és establerta en l’anomenada ‘carta ètica i financera’ de Ciutadans, que estipula que els diners recollits dels càrrecs municipals es destinen a pagar els crèdits del partit per a les campanyes electorals. La direcció del partit diu que els diners que recapten no provenen de les assignacions municipals, sinó de les subvencions estatals que reben els partits pels vots de cada municipi; i ho atribueix tot a un malentès i a una redacció poc afortunada de la carta ètica. Però els protagonistes d’aquest reportatge són contundents: ‘Són uns mentiders! Tots sabíem que aquest punt de la carta ètica es referia als diners dels grups municipals, i així continuaria essent si no s’hagués destapat.’ L’ofensiva dels crítics Aquest afer ja el va destapar El Mundo, un altre dels diaris que ha posat Ciutadans al punt de mira. Aquest diari va posar en la primera plana de l’actualitat una associació que d’un temps ençà aplega els afiliats i ex-militants de Ciutadans crítics amb la direcció d’Albert Rivera. La Plataforma por las Garantías Ciudadanas va presentar el proppassat 2 de març una denúncia contra el partit a la fiscalia anticorrupció ‘per si hi hagués indicis de l’existència d’un finançament il·legal o una altra mena de delicte contra l’administració pública’. Ciutadans fiscalitza els ingressos dels seus càrrecs públics perquè financin el partit. La plataforma crítica considera que la finalitat de les aportacions públiques per als grups municipals són per a ‘despeses de funcionament’. Això pot contravenir la llei de finançament de partits, segons que diuen. Els atacs contra Ciutadans des d’El Mundo van tenir un episodi destacat amb l’article que els va dedicar Carlos Cuesta, un dels periodistes de referència de la dreta espanyola. A l’article ‘Ciutadans immaculats‘ diu, a propòsit de l’acusació de desviament de subvencions per a despeses de campanya: ‘Dediquen els diners que els ciutadans (amb minúscula) els paguem per a gestionar els problemes municipals i autonòmics al pagament de les campanyes de Ciutadans (amb majúscula).’ I recorda a Albert Rivera una frase que ell mateix va dir: ‘Qui ni pot netejar casa seva, no pot netejar Espanya’, retraient-li que acceptés el vet del PSOE a pactar amb el PP. El diari ABC s’ha afegit a l’atac, amb un article de fa uns quants dies que destacava el ‘degoteig de baixes a la rereguarda de Ciutadans aquests últims mesos’. Recollia els casos de dimissions de regidors en uns quants municipis andalusos: Alcalá de Guadaira, Algesires, Jaén, Arcos de la Frontera, Torredelcampo, Torremolinos, Vélez de Málaga… L’ex-regidora d’Algesires Elena Abada disparava: ‘Els valors de transparència, igualtat, solidaritat i llibertat no hi són.’ Fins i tot ha furgat en el partit de Rivera el diari El País, el que més va contribuir a inflar la bombolla de Ciutadans durant la campanya passada i que sobretot va crear unes expectatives electorals que no es van complir. El País va destapar que una part del pla fiscal de Ciutadans, dissenyat per l’economista Luis Garicano, és una còpia del de la FAES (el ‘think tank’ del PP impulsat per Aznar) del 2013 en relació amb el model d’IRPF, l’IVA i l’impost de societats i de successions. Ciutadans arriba a l’inici d’una nova cursa electoral en una situació desfavorable en comparació amb l’anterior. No únicament per aquests draps bruts que té ara damunt la taula i per la pèrdua del favor mediàtic, sinó també perquè les enquestes no li assignen el paper d’alternativa real al bipartidisme crònic espanyol. Dimarts El Economista destacava una dada important del CIS que s’ha fet pública aquesta setmana: Ciutadans és el partit amb el tant per cent més alt de votants que es penedeixen del seu vot del 20-D: més d’un 14% dels votants del partit de Rivera diu ara que s’hauria estimat més de votar algú altre. O no haver anat a votar.

Summary: Ciutadans acumula draps bruts i perd favor mediàtic


L’escriptor i crític literari Robert Saladrigas (Barcelona, 1940-2018) era un home discret, però ferm amb els seus punts de vista i arguments. Era un bon conversador, un home afable, que defensava la cultura. La seva trajectòria havia anat fluctuant entre dos mars que es barrejaven: el periodisme literari (i la crítica literària) i la narrativa de ficció. Va escriure molt i va guanyar alguns dels premis més destacats de la literatura catalana. Però el valor de la seva obra no són uns títols concrets, si no segurament és el conjunt de la seva obra, que compta amb una trentena llarga de títols. Saladrigas es va iniciar la segona meitat dels anys seixanta, amb la publicació de llibres juvenils. Després va conrear la novel·la per a adults, amb la qual es va consolidar com un autor de referència als anys vuitanta i noranta, i que es va desenvolupar fins a la primera dècada del segle XX. En paral·lel, com a professió, es va dedicar al periodisme i a la crítica literària. Destaquen les entrevistes en profunditat a escriptors que va fer per al setmanari Destino, unes cent trenta, entre els anys 1968 i 1975, sota l’epígraf ‘Monólogos con…’. D’entrada la seva labor com a narrador la va dedicar al públic juvenil. Els llibres de Saladrigues alimentaven l’interès i la llengua catalana dels joves lectors, que possiblement van tenir la primera oportunitat (o de les primeres) de llegir en català, amb llibres com Entre juliol i setembre, quan encara la llengua obligatòria a l’escola era l’espanyol. Entre juliol i setembre va arribar als 80.000 exemplars editats, un dels seus grans èxits. Li van seguir altres llibres juvenils, entre els quals destaca Les aventures d’en Ferran Pinyol. Després Saladrigas va entrar en la narrativa per a adults i, ja s’ha dit, va guanyar els premis més prestigiosos de la narrativa en llengua catalana: el 1986, premi de la crítica per Memorial de Claudi M. Broch; el 1991 premi Sant Jordi i premi Crexells per El sol de la tarda; el 1996 premi Carlemany per La mar no està mai sola; el 2004 premi Josep Pla per La llibreta groga. El també escriptor i periodista Antoni Puigvert va definir la labor literària de Robert Saladrigues d’una manera molt ajutada: ‘Saladrigas és un dels noms més importants de la literatura catalana, encara que la seva literatura no tingui un reconeixement popular. És rigorós, d’una densitat i d’un interès inqüestionables. Més enllà d’expressar la seva visió del món, sempre té la voluntat de ser modern, sense ser ingenu ni naïf, perquè beu dels grans mestres de la literatura universal i sap que vol.’ Precisament, Robert Saladrigas en una ocasió va explicar amb claredat el que buscava com a escriptor: ‘Tota la meva obra sumada vol ser un fresc que reflecteix, interpreta, l’home contemporani. I són llibres que parlen del món contemporani, que canvia, avui per avui, en temps real.’ En una entrevista que va fer VilaWeb a Saladrigas, arran de la publicació de la seva darrera novel·la, L’estiu de la pluja, explicava: ‘Quan em poso a escriure no tinc gens d’estructura feta ni de documentació aplegada. Només tinc algunes idees que són el punt d’arrencada per a tibar la història, i els personatges es van fent. Cal paciència i cal humilitat.’ I continuava: ‘A L’estiu de la pluja tenia ganes de parlar de tot allò que no saps ni acabaràs de saber mai. És curiós, això de la memòria, perquè quan un dia vols esbrinar d’on véns, ja és tard. Ja no tens ningú a qui demanar-ho. I, alhora, t’adones que dins una família hi ha molts secrets que s’eternitzen i que no s’aclariran mai.’ ‘La gent no pensem en la identitat fins que no ens trobem en la necessitat de saber-la. Però, com diu Jim Harrison en la cita inicial del llibre, «Com podem viure amb el que no sabem?». Com és possible que visquem en aquesta ignorància –de no voler saber, fins i tot? Jo, per exemple, dels meus avis, en tinc molt poca noció. Van morir molt joves, però tampoc no vaig demanar. El meu pare no va conèixer el seu, que es va morir abans de néixer ell. Jo que he estat tan tafaner i que he viscut d’explicar històries dels altres, he tingut poc interès a saber la meva pròpia història. Aquí entomo un mea culpa.’ Robert Saladrigas confessava en el mateix article que tota la vida havia escrit a mà, però que les dues darreres novel·les les va escriure amb l’ordinador. I deia que el canvi era tan profund que li ha canviat l’estil: ‘A partir de Claris vaig passar d’una llengua més barroca a cercar l’essència de la llengua. L’essencialitat de l’estil. I amb l’ordinador aconsegueixo una llengua molt més depurada, un estil més essencial. Detesto les novel·les llargues, cerco un estil ric, ritme de frase, estalviar-te qualificatius i l’essencialitat del substantiu.’ Saladrigas també era un gran lector i durant quaranta anys es va dedicar a la crítica literària: ‘Això em permet d’estar al dia, saber què no vull fer, i em penso que tinc la capacitat d’assimilar allò que m’agrada sense deixar-me influir’, va explicar en una altra ocasió. Els darrers volums que va publicar, el 2014, foren el recull de les entrevistes a escriptors en llengua catalana, llengua castellana i escriptors llatinoamericans, en tres volums respectivament publicats per Galaxia Gutenberg. I va traduir al català les entrevistes a autors en llengua catalana: Paraules d’escriptors. Monòlegs de creadors catalans dels setanta. «Els Monólogos van constituir en aquell moment una manera personal, volgudament singular, d’estructurar una llarga sèrie d’intervius en profunditat», escrivia en la introducció. Més endavant va ser responsable de la secció de llibres del diari La Vanguardia i va acabar com a crític de literatura estrangera a les planes del mateix diari. VÍDEO: L’escriptor Robert Saladrigas llegint la seva novel·la L’estiu de la pluja (Edicions 62, 2012) dins la sèrie de VilaWeb Escriptors.TV.

Summary: Robert Saladrigas, entre la ficció i el periodisme literari


La Conselleria d’Hisenda diu que dimecres al matí va informar Compromís de la negociació in extremis amb el govern espanyol, abans de la votació al Consell de Política Fiscal i Financera (CPFF). En aquesta reunió es va acordar que l’estat espanyol es faria càrrec de mesures transitòries per un import addicional de 850 milions d’euros per al País Valencià. Fonts del departament que dirigeix Vicent Soler sostenen a Europa Press que des de primera hora del matí el conseller va estar en contacte amb dirigents de Compromís en l’àmbit espanyol, com ara el portaveu al congrés, Joan Baldoví, i també amb la vice-presidenta del Consell, Mónica Oltra, i la secretària, Clara Ferrando. Sotragada al Consell El representant del País Valencià al CPFF va votar ahir a favor de la nova proposta feta pel govern espanyol, que significarà la flexibilització de l’objectiu del dèficit per al 2019. Tanmateix, l’acord entre el president de la Generalitat, Ximo Puig, i el del govern espanyol, Pedro Sánchez, va obrir una crisi greu al Consell: la vice-presidenta, Mónica Oltra, va dir que l’acord era una decisió unilateral que havien pres els socialistes sense consultar-los. Ara Hisenda refusa les crítiques d’Oltra. ‘En tot moment, el conseller va convenir amb ells  que, si el govern espanyol no posava una millora tangible per al País Valencià sobre la taula, es mantindria l’abstenció, remarquen. Les mateixes fonts expliquen que els membres de Compromís insistien que la millora fos tangible i Soler els va respondre que per això negociaven amb el ministeri espanyol. Més tard, el president, Ximo Puig, es va incorporar a l’última conversa amb la ministra, María Jesús Montero, en la qual es va ratificar l’oferta per al País Valencià.

Summary: La Conselleria d’Hisenda diu que va avisar Compromís de la negociació ‘in extremis’ amb el govern espanyol prèvia al CPFF


Afrin va caure ahir en mans de Turquia i les seves milícies afins. Culminant, així, la incursió militar que havia començat el 20 de gener. La retirada de les unitats de protecció popular (YPG), per evitar la destrucció total del centre urbà tal com va passar fa dos anys en el setge de Sur (centre històric d’Amed, capital del Kurdistan Septentrional), ha fet que els milicians s’hagin convertit en la personificació de l’ordre i la llei. Ahir ja es van veure els primers excessos per part dels homes armats, que es passejaven per Afrin amb una actitud amenaçador. Es va cremar simbologia pròpia de Rojava, però també de la tradició kurda en general. Un grup de milicians va vandalitzar una estàtua de Kawa, un guerrer llegendari que representa la llibertat del poble kurd, abans de tirar-la a terra i fer-la miques. Tanmateix, això no ha estat el més greu. Els milicians han aprofitat el buit de poder per a saquejar comerços i cases abandonades pels civils que han fugit de la ciutat. A la xarxa es poden veure imatges d’homes armats carregant el material robat en tractors: menjar, equipament electrònic, motocicletes… tot el que troben. Another #Khurmatu in #Afrin !#Turkish-backed #FSA fighters looting shops & houses after occupying the city.@hrw @FedericaMog @antonioguterres @UN @statedeptspox #TwitterKurds #Kurdistan #Rojhelat pic.twitter.com/mZjRyKAsgD — Trouska.Sadeghi (@TruTawar) March 19, 2018 200.000 desplaçats desprotegits El govern turc assegura que l’operació Branc d’Olivera s’ha fet amb la ‘màxima cura’ pels civils, però les autoritats kurdes denuncien que hi ha 200.000 desplaçats sense cap mena de refugi ni accés a aigua i menjar. ‘La gent que té cotxe hi dorm a dins. La gent que no en té dorm sota els arbres amb els fills’, afirma Hevi Mustafa, dirigent del Partit de la Unió Democràtica, a Reuters. Segons l’Observatori Sirià dels Drets Humans, l’ofensiva sobre Afrin ha matat gairebé 300 civils i 1.500 milicians kurds. El mateix organisme assegura que les milícies afins a Turquia han perdut uns 400 homes. Turquia va reconèixer ahir que fins ara han mort quaranta-sis soldats. Centenars de milers de persones han fugit d’Afrin. Les xifres, però, poden créixer en qualsevol moment. Les YPG, en una conferència de premsa, van fer una crida a la resistència i a fer servir tàctiques de guerrilla contra les forces invasores. ‘Les nostres milícies seran un malson per a tots els ocupants d’Afrin‘, van assegurar. A més, van denunciar l’abandonament que han patit per part de la comunitat internacional i van fer una crida a l’ONU perquè es posicioni i aturi el ‘genocidi’ que vol cometre Turquia. Turquia mira ara cap a l’est Aquesta nit, el portaveu del govern turc Bekir Bozdag ha assegurat que ‘la nostra feina encara no s’ha acabat, però el terrorisme s’ha acabat a Afrin‘. El polític no ha donat més detalls, però podria ser una referència a Manbij, una ciutat situada a l’oest del riu Eufrates i que Turquia fa anys que vol controlar. Manbij va ser alliberada de l’autodenominat Estat Islàmic per part de les Forces Democràtiques de Síria (encapçalades per les YPG) el 2016. Però davant del temor que les milícies kurdes aconseguissin unificar el cantó d’Afrin amb els de Kobani i Jazira, expandint així els límits de Rojava, l’exèrcit turc va decidir posar en marxa l’operació Escut de l’Eufrates. Dos anys després, Manbij continua sota control kurd i amb la tutela dels EUA, però Erdogan pressiona Washington perquè es retiri. A principis de març, va declarar: ‘Ara som a Afrin, però demà a Manbij. I l’endemà creuarem l’Eufrates cap a l’est fins a la frontera amb Irac. No pararem fins que ho netegem tot de grups terroristes.’ Més informació: —Turquia assalta la ciutat kurda d’Afrin davant la passivitat de la comunitat internacional

Summary: 200.000 civils fugen de l’ocupació i saqueig d’Afrin


Les mesures anunciades pel president del govern espanyol, Pedro Sánchez, en el decret d’estat d’alarma per a combatre la Covid-19 són insuficients. Ho expressava aquest dissabte al ‘FAQS’ de TV3 Oriol Mitjà, metge de l’Hospital Germans Trias i Pujol de Badalona expert en malalties infeccioses. ‘Caldrà disminuir més el transport públic i limitar el treball. La gent s’haurà de quedar a casa i només continuar aquelles feines que siguin necessitats bàsiques. Això que s’ha presentat no serà suficient’, deia Mitjà. I avui al seu compte de Twitter ha exposat tres gràfics que exemplifiquen la mala gestió que les autoritats espanyoles fan de la crisi i la necessitat d’aplicar unes mesures de confinament que Sánchez no va estipular. Vull fer el confinament però m’obliguen a anar treballar. Què puc fer? El professor mostra d’entrada fins a quin punt s’ha accelerat el ritme de nous contagis a l’estat espanyol, que s’han multiplicat per quatre cada cinc dies. ‘La situació continua sense millorar’, diu, bo i destacant l’índex reproductiu bàsic (Ro) de l’estat espanyol –que indica quantes persones de mitjana contagia una persona infectada–; doncs aquest índex en comptes de baixar fins i tot ha augmentat, i ha arribat a ser de 3,1. És a dir, que de mitjana cada nou infectat infecta tres persones més. Aquest nombre hauria de caure per sota d’1. ‘La Ro es pot reduir si reduïm l’eficàcia de la transmissió (higiene de mans) i disminuïm els contactes (confinament a casa)’, explica. I destaca que a cap altre país no li havia costat tant, comparant l’evolució d’aquest índex amb estat com ara França, Itàlia i, amb una perspectiva més àmplia, Corea del Sud i la Xina. Debemos 𝗿𝗲𝘀𝘁𝗿𝗶𝗻𝗴𝗶𝗿 𝗺𝗮́𝘀 𝗲𝗹 𝘁𝗿𝗮𝗻𝘀𝗽𝗼𝗿𝘁𝗲 𝗽𝘂́𝗯𝗹𝗶𝗰𝗼, 𝗹𝗶𝗺𝗶𝘁𝗮𝗿 𝗲𝗹 𝘁𝗿𝗮𝗯𝗮𝗷𝗼-sólo necesidades básicas- y 𝗰𝗼𝗻𝗳𝗶𝗻𝗮𝗿𝗻𝗼𝘀 𝗲𝗻 𝗰𝗮𝘀𝗮 Esta semana más de 1600 casos nuevos todos los díasEl crecimiento se acelera x4 veces cada 5 días pic.twitter.com/9PbcwwKqfZ — Oriol Mitja (@oriolmitja) March 15, 2020 𝗟𝗮 𝘀𝗶𝘁𝘂𝗮𝗰𝗶𝗼́𝗻 𝘀𝗶𝗴𝘂𝗲 𝘀𝗶𝗻 𝗺𝗲𝗷𝗼𝗿𝗮𝗿. El número reproductivo básico (Ro) ha incrementado a 3.1 (y debería caer <1)La Ro se puede controlar si reducimos la eficacia de transmisión (higiene de manos), y disminuimos los contactos (confinamiento en casa). pic.twitter.com/MhqryaFwSM — Oriol Mitja (@oriolmitja) March 15, 2020 A ningún otro país le ha costado tanto. ¡¡La Ro no baja!! En China lo hicieron muy bien, en 2 semanas disminuyó la transmisibilidad un 55%. Si nosotros nos quedamos en casa, ¡𝗘𝗻 𝟮 𝘀𝗲𝗺𝗮𝗻𝗮𝘀 𝗽𝗼𝗱𝗿𝗶́𝗮𝗺𝗼𝘀 𝗲𝘀𝘁𝗮𝗿 𝗺𝗲𝗷𝗼𝗿! pic.twitter.com/KMxxXEecYH — Oriol Mitja (@oriolmitja) March 15, 2020 Mitjà en parlava ahir a TV3, en aquesta entrevista: Vegeu també: ‘L’epidèmia a Catalunya té una trajectòria igual o pitjor que a Madrid’

Summary: Les xifres d’Oriol Mitjà que demostren la mala evolució de la Covid-19 a l’estat espanyol


El govern establirà una moratòria universal en el pagament dels lloguers en els habitatges del parc públic de la Generalitat que gestiona l’Agència de l’Habitatge arran de la crisi del coronavirus 2019. A proposta del conseller de Territori, Damià Calvet, la mesura afectarà 23.500 habitatges, tant si els ocupa població vulnerable com si no, i tindrà un cost de quatre milions d’euros. Tota la informació sobre el Coronavirus, minut a minut ‘Estudiem l’abast i la forma d’aplicar la mesura de manera immediata‘, ha dit en conferència de premsa la portaveu del govern, Meritxell Budó. La consellera ha afegit que la població més vulnerable ha de tenir la màxima protecció, però que com que no totes les persones ni famílies arrendatàries ho són, la mesura també ajudarà la liquiditat de tots els casos. ‘Farem una moratòria universal i, passada la crisi, analitzarem les situacions de vulnerabilitat sobrevinguda’, ha subratllat. Atenció a les víctimes de violència masclista La portaveu ha explicat que l’executiu reorganitza serveis per garantir l’atenció a dones en situació de violència masclista durant el confinament. Per això ha assegurat que el telèfon 900 900 112 tindrà a partir d’ara ‘un pes més important’ per garantir l’atenció a dones ‘en qualsevol hora’, així com el correu electrònic 900900112@gencat.cat.

Summary: El govern impulsa una moratòria en els lloguers dels habitatges de protecció de la Generalitat


Xbox ha anunciat l’obertura a tots els desenvolupadors de videojocs en l’àmbit global de Creators Programa, una iniciativa amb la qual des de la companyia cerquen ajudar els creadors a publicar els seus jocs directament a les botigues digitals de Xbox One i Windows 10. Creators Program permet als desenvolupadors publicar directament els seus jocs en Xbox One i ordinadors amb Windows 10 a través d’un procés de certificació simplificat sense cap tipus d’aprovació prèvia, com explica la companyia en un comunicat. En Windows 10, aquests jocs apareixeran dins de la categoria Jocs a la botiga de Windows, mentre que en Xbox One, estaran dins d’un apartat especial anomenat Creators Collection dins de la secció joc. La companyia va anunciar el llançament del pilot d’aquest programa per a creadors a l’inici de l’any, i ara donen l’oportunitat a tots els desenvolupadors de compartir els seus títols amb els més de 50 milions d’usuaris que hi ha en Xbox Live.

Summary: Xbox obre Creators Program a tots els desenvolupadors de jocs del món


Dues entitats financeres i un economista expliquen el funcionament de la banca ètica.

Summary: Una altra manera de fer banca


El secretari general de la Interagrupació de Falles, Josep Ynat, ha presentat la dimissió perquè el president de l’entitat, Jesús Hernández, va participar en la manifestació d’ultradretans el 9 d’Octubre a València contra la marxa de l’esquerra valenciana. En declaracions a Europa Press, ha explicat que no compartia la decisió d’Hernández. ‘Tot i que podia anar-hi a títol personal, com a representant de la Interagrupació no havia de ser-hi’, ha dit. I ha recordat que va ser una manifestació il·legal perquè no tenia els permisos corresponents. A més, li ha retret que hi anés perquè entén que la seva presència perjudica la voluntat de l’entitat de representar la quantitat més gran de fallers possible. Ynat ha lamentat que la participació d’Hernández amb els ultres pot perjudicar la feina feta per aglutinar ‘el 99% dels fallers’ i continuar negociant amb l’Ajuntament de València. Sobre això, el regidor de Cultura Festiva i president de la Junta Central Fallera, Pere Fuset, va criticar la ‘imatge trista’ que havia donat Hernández. ‘No es pot permetre que ningú pugui associar la imatge d’una festa plural i diversa amb la violència que tots els demòcrates han de condemnar’, va dir. Per justificar-se, Hernández va parlar del seu ‘sentiment’ i el seu ‘cor’, i va dir que no tenia res a veure amb el càrrec dins la Interagrupació Fallera. A més, va negar que fos una concentració d’extrema dreta.

Summary: Dimiteix el secretari general de la Interagrupació de Falles per la presència del president amb els ultres el 9 d’Octubre


Unes 300 persones s’han manifestat aquest vespre a Santa Coloma de Gramenet per la llibertat dels presos del 23-S i de Germinal Tomàs Aubeso, fill d’una família molt implicada en el moviment veïnal i associatiu de la ciutat. Quan ha fet un mes de la ràtzia que va acabar amb set empresonats, la família de Tomàs encara no es pot comunicar per telèfon amb en Germinal, que està en règim FIES 3 a Soto del Real, amb els drets restringits i la intervenció de totes les comunicacions orals i escrites. La d’avui ha estat la primera mobilització de protesta a Santa Coloma des de l’empresonament. La manifestació ha començat a la plaça de la Vila, on l’activista i ex-diputada de la CUP Gabriela Serra ha llegit un manifest de les Detingudes del 23-S elaborat un mes després de les detencions. ‘Denunciem la violació de drets fonamentals i el muntatge polític i judicial al qual estan sotmetent les nostres companyes’, han exclamat. El dia 23 de cada mes es farà un acte en un dels municipis dels detinguts. Germinal Tomàs resideix a Mollet del Vallès i va créixer a Santa Coloma, implicat en el moviment associatiu i veïnal. Manifestació a Santa Coloma de Gramenet per la llibertat de les @Detingudes23S https://t.co/VmSuqq7XlN pic.twitter.com/qS9bTraqIo — VilaWeb (@VilaWeb) October 25, 2019 La manifestació ha recorregut diversos carrers de la ciutat sota els crits de ‘Llibertats presos polítics’, ‘No esteu soles’, ‘Li diuen democràcia i no ho és’ o ‘Presos al carrer, amnistia i llibertat’. Després s’ha tornat a concentrar davant de l’ajuntament, on Aitor Blanc, activista i ex-regidor de Som Gramenet, ha llegit un altre manifest de les famílies dels presos. ‘Són persones empresonades per les seves idees i els seus valors independentistes’, ha denunciat. El manifest insisteix que es van cometre irregularitats amb les detencions i durant el trasllat. Segons les famílies, també es van produir ‘coaccions greus’ als presos que els afectaven personalment, o als seus familiars i amics. En Germinal farà quaranta anys els pròxims dies a Soto del Real. Entrevista a Manel Tomàs: ‘Em controlen el telèfon, als familiars també ens criminalitzen’

Summary: Santa Coloma es mobilitza per la llibertat de Germinal Tomàs i els presos del 23-S


Un manifest titulat ‘La nova cultura per la república’ i impulsat a la Revista Mirall denuncia l’ofensiva estatal contra el sistema educatiu català, la immersió lingüística, la cultura i les llibertats democràtiques de reunió i premsa. Davant d’aquest fet, els impulsors del text diuen que s’oposen a aquesta situació. Animen a ‘restar fidels’ al compromís de defensar els valors de la democràcia, el republicanisme, el feminisme i totes les llibertats de ser i d’estimar en llibertat. I advoquen per fer possible un moviment constituent ‘que camini ferm i sense dilacions’ cap a un país ecològicament sostenible, amb igualtat de gènere i que blindi els drets civils aconseguits i treballi pels que han de venir. El text qualifica la situació que es viu a Catalunya d’estat d’excepció i fa un repàs de les manifestacions independentistes que hi ha hagut des de les consultes populars que van començar amb la del 2009 a Arenys de Munt. Totes, segons els redactors, han estat ignorades per l’Estat, al qual també critiquen la via de la judicialització del procés, la repressió policial de l’1-O i els empresonaments de Jordi Sànchez i Jordi Cuixart. En aquest sentit afirmen que la ‘repressió política’ de l’Estat espanyol no és uniforme, és transversal, i asseguren que són moltes més les persones que han estat empresonades per qüestions polítiques. També recorden el ‘context d’ofensiva’ contra el sistema educatiu català, la immersió lingüística, la cultura i les llibertats democràtiques de reunió i premsa. A més, subratllen que els comptes de la Generalitat han estat intervinguts. ‘Un clima de control que clama per la resistència’, afirmen. Finalment també critiquen que el govern estatal ‘ha negat, i nega’, la realitat política catalana representada en les seves institucions, el caràcter de subjecte polític i les legítimes aspiracions republicanes ‘amb un tracte paternalista i de condescendència contra la voluntat dels catalans i les catalanes que volen autodeterminar-se’. El text està signat per un centenar de personalitats del món del periodisme, la política i la cultura com l’escriptora Liz Castro, l’editor Germà Capdevila, l’assessor de comunicació i tuitaire Bernat Castro, la directora d’art de la Fundació Vila Casas Glòria Bosch Mir, el portaveu d’Universitats per la República i coeditor d’Ab Origine Jordi Vives, el portaveu de les JERC Pau Morales i el secretari general de la JNC Sergi Miquel.

Summary: Un manifest denuncia l’ofensiva estatal contra l’escola catalana, la cultura i les llibertats de reunió i premsa


Les autoritats de tot el món han ordenat el confinament de les zones més afectades i del conjunt de la població per a limitar l’expansió del coronavirus 2019. La mesura és molt eficaç per a contenir les malalties infeccioses i té una clara explicació. Si no es pren cap mesura, les persones que tenen la Covid-19, encomanen a més d’una persona abans d’aïllar-se, i la malaltia, per tant, es propaga sense control. Això podria fer, com preveu per exemple el Regne Unit, que fins a un 80% de la població es pugui infectar. L’analista de dades Joe Brew explica la importància de posar limitacions a la interacció i promoure el distanciament social. Com diu és més important les mesures que es prenen que el nombre inicial d’infectats. Si es redueixen els contactes o la gent es confina a les llars, això fa que s’encomanin menys persones. Finalment, el distanciament social fa que es trenqui la cadena de contagis, i si s’aconsegueix que cada infectat encomani menys d’una persona de mitjana, els casos de la malaltia reverteixen. Estem preparant una nova entrada al blog sobre què sabem fins ara del #SARSCoV2 i la malaltia que causa, #COVID19.De mentres, us deixem aquests gràfics trets del @washingtonpost perquè entengueu quina importància té el #confinament.Aviat tindreu la nova entrada!#joemquedoacasa pic.twitter.com/Pg8AI38ani — Micronautes (@uNautes) March 15, 2020 En les simulacions del vídeo observen quatre escenaris diferents. El primer, sense cap mesura, els infectats augmenten ràpidament, fet que pot col·lapsar el sistema sanitari del territori. El segon, la quarantena forçada, com va fer Wuhan a la Xina o la Llombardia a Itàlia, aïlla un territori que concentra gran part dels casos de la malaltia infecciosa. Això fa que no hi hagi contacte amb altres zones on encara no ha arribat el virus o hi té menys presència. Tot i que és molt difícil aïllar totalment un territori, la mesura com a mínim ho endarrereix i permet així evitar un col·lapse en el sistema de salut. Finalment, el distanciament social moderat, amb el confinament a les llars i una menys interacció social, fa reduir la taxa de contagis i endarrereix la propagació. Si es pot aconseguir que el distanciament social sigui molt alt, com ha succeït en estats com la Xina o Taiwan, i ho està aconseguit Corea del Sud – que ha passat de 900 casos al dia a menys de 100-, fins i tot es pot tallar la transmissió del virus i evitar que hi hagi nous casos. En aquest vídeo de dos minuts, l’analista Joe Brew explica gràficament en un vídeo com funciona l’aïllament social: Per què el distanciament social és tan important per prevenir la #COVIDー19? @joethebrew ens ho explica en dos minuts #coronavirusCatalunya #COVID19 pic.twitter.com/QVRvCtoxmd — ISGlobal (@ISGLOBALorg) March 16, 2020

Summary: VÍDEO: Una explicació del perquè de l’aïllament social per a combatre el coronavirus


La campanya ‘La lluita continua’, que està tirant endavant diverses iniciatives per a reivindicar la figura de Guillem Agulló, ha denunciat les amenaces rebudes per part de l’extrema dreta. Concretament, les patides durant el rodatge del llargmetratge La mort de Guillem. En un comunicat fet públic tres setmanes després de la fi del rodatge, s’explica l’aparició de pintades nazis en localitzacions del film. ‘Hem patit per la seguretat de l’equip tècnic i dels actors i actrius. També hem patit per por a no poder acabar el rodatge d’aquesta pel·lícula’, s’hi afirma. Precisament els pares de Guillem Agulló han reiterat el caràcter polític de l’assassinat del seu fill, apunyalat per un neonazi el 1993 a Montanejos (Alt Millars). Ha estat al programa ‘FAQS’ de TV3, arran de les amenaces esmentades. La història que els assassins de Guillem Agulló no podran silenciar El pare, Guillem, ha explicat d’on han tret la força per a dignificar la memòria del fill. "El judici va ser una estafa. Nosaltres ens vam prometre que aquella sentència seria sentenciada per la memòria del nostre fill que hem lluitat durant 26 anys per dignificar-la" Guillem Agulló #FAQScarndollaTV3 ▶ https://t.co/6MQyPr11lR pic.twitter.com/DVhBWHiiqy — Preguntes freqüents (@FAQSTV3) December 21, 2019 Tant ell com Carme Salvador, mare del jove, han reconegut que no és pas fàcil de tancar el dol per la mort de Guillem. "Han passat 26 anys i és difícil tancar el dol. Només ens queda l'esperança de lluitar contra el feixisme i contra aquest espanyolisme caspós que és la mentalitat per la qual van matar el meu fill" Guillem Agulló #FAQScarndollaTV3 ▶ https://t.co/6MQyPr11lR pic.twitter.com/E6FwLh818w — Preguntes freqüents (@FAQSTV3) December 21, 2019 Al programa també ha intervingut el periodista valencià Miquel Ramos, que ha lloat la figura dels pares de Guillem Agulló i ha subratllat què han significat per a tantíssima gent. "Carme i Guillem són els pares de tota una generació" @Miquel_R #FAQScarndollaTV3 ▶ https://t.co/6MQyPr11lR pic.twitter.com/GF3ItucSej — Preguntes freqüents (@FAQSTV3) December 21, 2019

Summary: La campanya per a reivindicar la memòria de Guillem Agulló denuncia les amenaces de l’extrema dreta


El Pacte del Rialto entre el PSPV i Compromís per a governar l’Ajuntament de València ha estat signat avui pel batlle de València, Joan Ribó, de Compromís, i la vice-batllessa primera, Sandra Gómez del PSPV en el teatre que dóna nom a l’acord i que és també la seu de la Filmoteca Valenciana. L’acord recull un total de seixanta-quatre mesures repartides en sis eixos programàtics, en els quals s’aposta per ‘una ciutat feminista, d’igualtat d’oportunitats, oberta i sinònim de llibertat i cultura’. En aquesta ocasió, el pacte entre les dues formacions es va produir el divendres, després de quaranta-set de les eleccions municipals, amb unes dures negociacions entre les dues parts. El pacte és una reedició del de la Nau, del 2015. Com a resultat de l’acord, van pactar dues vice-batllies (una per al PSPV i una per a Compromís) i nou àrees de gestió, de les quals cinc són per a Compromís i nou per al PSPV.

Summary: PSPV i Compromís signen el Pacte del Rialto per a governar l’Ajuntament de València