Pere Aragonès, secretari d’Economia del govern de Catalunya, té clar que en el període d’estira-i-arronsa entre el govern català i l’espanyol la tresoreria catalana tindrà tots els recursos que facin falta per a assumir tots els pagaments. No es cansa d’explicar-ho. El dèficit s’ha reduït i l’economia ha millorat. En aquesta entrevista, diu que no pot ensenyar totes les cartes perquè no convé, però sí que explica algunes de les claus de com serà el període de transició cap a la república en termes econòmics. —Les amenaces de Montoro poden afectar el referèndum? —L’amenaça de no pagar proveïdors no afecta el referèndum. No hi té res a veure. En primer lloc, perquè allò que la Generalitat pot carregar al FLA  està fixat, i és evident que si hi ha despeses relacionades amb el referèndum no es posaran a l’aplicació del FLA perquè ells facin la transferència. —I la tresoreria de la Generalitat? —Tampoc. En aquest moment, tenim una situació de tresoreria que ens permet d’afrontar els mesos vinents amb tranquil·litat. —I si el FLA no fa cap pagament? —Si arriba el cas, la Generalitat es pot fer càrrec de tots els pagaments de nòmines, proveïdors i també del venciment del deute. L’anunci que han fet va més destinat a estendre la por entre els responsables econòmics de les empreses públiques, els interventors i els responsables de les unitats econòmiques de la Generalitat. Seria molt absurd que diguessin ‘castigarem les farmàcies, els hospitals concertats o les residències’ perquè hi ha un govern que vol fer un referèndum. —Com encareu aquesta estratègia de la por? —Deixant clar que totes les responsabilitats, a tots els nivells, de portar a terme el referèndum les assumim els alts càrrecs i el govern. Per això es va aprovar l’acord de govern en què es diu que les peticions concretes que es fan dirigides als treballadors de la Generalitat les assumeixen els consellers. L’estat pot requerir informació, però no pot donar ordres directes a treballadors de la Generalitat. I sembla que ho facin. Si ho permetéssim, ja no caldria aplicar el 155, ni les suspensions que permet el Tribunal Constitucional. L’estat fa actuacions de guerra administrativa, en podríem dir, i ens n’hem de defensar. Ells intenten situar responsabilitats en les capes administratives de la Generalitat de Catalunya. Fan igual que fan sempre: tractar el referèndum o la independència de Catalunya no pas com un tema polític, que ho és, sinó com una qüestió que es pot resoldre per la via judicial. Volen eliminar l’excepcionalitat. És evident que tota pressió que facin sobre els treballadors públics serà un obstacle més, però nosaltres hi responem. —Això dels informes com afecta? Pot col·lapsar? —Bàsicament, és una càrrega burocràtica. Ja hi era. Es feia amb caràcter mensual i per part d’intervenció general. Ara demanen que es faci amb caràcter setmanal i per un munt de gent. Nosaltres diem que aquest munt de gent són els responsables polítics d’acord amb l’article 150 de l’estatut d’autonomia, que diu que en tenim competències exclusives. Per altra banda, és tan absurd pensar que organismes com el Banc de Sang o de Teixits, que tenen tanta feina per a aconseguir que la seva activitat diària sigui finançada, es dediquin a pagar estructures d’estat! Estan molt nerviosos perquè ells es pensaven que aquest govern no mantindria el compromís de fer el referèndum i veuen que passa. —Abans dèieu que si retiressin el FLA, hi hauria prou tresoreria. Però n’hi hauria prou per a impulsar la república, si guanyés el sí, en el moment de transició? —En la planificació de tresoreria, tenim previst el supòsit que no hi hagi FLA en els mesos que duri l’estira-i-arronsa amb el govern de l’estat. Durant tot aquest temps, nosaltres garantim que es pagaran les nòmines, els proveïdors i els venciments de deute. Ho assumirem amb els recursos propis de tresoreria. No és la primera vegada que passa. El primer trimestre d’aquest any ja va passar. A més, la Generalitat no té un problema de liquiditat perquè vam reduir el dèficit en 4.000 milions de deute l’any passat. Vam passar de 6.000 de deute a 2.000. Amb la tresoreria que tenim, es pot gestionar perfectament aquest període. —O sigui, que després de l’1 d’octubre, quan la tensió sigui més forta, no hi ha d’haver problemes en aquest sentit? —Si l’estat no executa l’amenaça, és millor. Si ho fa, li direm que ens torni aquestes factures i les pagarem nosaltres. Això ho podem fer ben bé fins a final d’any. —Després del referèndum, teniu previst d’emetre deute públic català? —En qualsevol situació, el FLA ha d’anar remetent. En cas d’independència, entrarem en una nova fase. S’hauria de passar a la negociació d’actius i passius i a recaptar tots els impostos. El pressupost d’un estat independent català el preveiem equilibrat. És a dir, que no generaria dèficit pressupostari. Evidentment, tot dependrà del context i com es produeixi la transició. En la millor hipòtesi, l’emissió de deute la preveiem com en un estat normal: quan estigui assentat, podrem començar a preparar la sortida als mercats. Heu de tenir en compte que, en una situació de continuïtat autonòmica, el secretari d’estat de Pressupostos espanyol va dir que el FLA s’hauria d’anar retirant, que era provisional i la cosa normal seria que les comunitats autònomes s’anessin finançant en els mercats internacionals. El Fons Monetari internacional, l’autoritat independent de responsabilitat fiscal, han anat donant el mateix missatge. En tot cas, nosaltres ens hem de preparar. —Com us prepareu per a una futura emissió de deute? —El primer és explicar quina és la situació financera de la Generalitat, especialment, la clara millora que hi ha hagut d’ençà que hi ha aquest govern. El pes del deute és una motxilla que condiciona molt el tipus d’interès que puguis acabar pagant, però igualment s’ha d’explicar quina és la situació política. Cap inversor, ni cap banc, ni cap gestor d’actius no ha expressat mai cap dubte que una Catalunya independent es pugui finançar en els mercats. L’economia catalana permet perfectament de finançar-se en els mercats internacionals. La qüestió que més demanen és sobre el període de transició. —La ciutadania també s’ho demana… —Un procés d’independència i una transició no acordada, evidentment, no és el que volem. A nosaltres ens agradaria que hi haguessin uns procediments acordats perquè Catalunya decidís, i a partir d’aquí, pactar un període transitori amb unes condicions sobre la taula i que tot fos com menys disruptiu millor. En un marc de no-acord, tot dependrà de la situació política i del suport que tinguem de la ciutadania. Al final, els inversors miren quants ingressos corrents tens i quant deus. —I això com serà? —Si tu recaptes els impostos a Catalunya, quin deute tens en una situació no acordada? Nosaltres volem assumir una part del deute espanyol, però no podríem assumir-la fins que no s’acceptés una Catalunya independent. Si no, sempre hi hauria aquesta amenaça i la situació en els mercats no es normalitzaria. Davant aquest supòsit, és clar que si milloren els teus ingressos corrents i el teu deute es manté constant, millora la teva capacitat de sortir als mercats. —Però els mercats també volen estabilitat. —És cert, els mercats volen estabilitat legal i normativa i és evident que això, en un procés de transició no acordat, no és el més fàcil. A vegades ens mirem molt quines són les conseqüències per a Catalunya amb cada acció que fem, però també hem de mirar quines són les conseqüències per a Espanya. —Mirem-les. —Per a Espanya, és un problema deixar de recaptar en un territori d’on treu un 20% dels seus recursos fiscals, que representa un 19% del seu PIB i que és una de les parts més dinàmiques. L’estat espanyol, a més, té un bilió d’euros emès en deute i una part d’aquest és en el balanç del Banc Central Europeu. Això vol dir que tot té unes dimensions molt grans. Catalunya pot patir, però l’estat espanyol també. Ells tenen molts compromisos. Serà més una qüestió política que no pas tècnica. —Tal com ho descriviu, el Banc Central Europeu hi està molt implicat. —Ells han comprat molt deute en el mercat secundari, per tant, si aquest deute es deprecia, caldrà veure com reaccionen. —Com preveieu que ho facin? —És una situació desconeguda. Anem fent un procés d’independència en una situació nova, en un estat que no té la sobirania monetària i que forma part d’una estructura supraestatal. Per tant, per més que continuïn dient que és un afer intern, els acabarà afectant i aquí és on hi haurà la intervenció. —Europea? —De qui té interès que això surti bé. —Per exemple, el Banc Europeu? —De totes les institucions europees. Nosaltres sempre mostrarem la nostra predisposició a l’acord i al pacte. Ho volem pactar tot, no podem renunciar al principi que el futur de Catalunya l’ha de decidir la gent. —En cas que no s’asseguin a la taula, l’estratègia implica fer insuportable les conseqüències negatives del no-acord? —No hem d’avançar hipòtesis, encara, perquè si tu ensenyes totes les cartes i dius què passarà amb el pla C o D, automàticament ja has descartat que puguin passar altres coses. No hem d’explicar supòsits que no sabem en quines condicions s’esdevindran. Nosaltres volem un estat fiable i, per això, sempre oferirem l’acord. Tard o d’hora ens asseurem a una taula, la qüestió important és veure amb quines condicions hi serem. —Fa uns mesos, es parlava que la Generalitat pactava un crèdit pont per a encarar aquests mesos de transició. Això és un mite? —En tot cas, el millor crèdit pont és que la Generalitat recapti els impostos. Aquest serà el principal recurs. —La recaptació d’impostos, si no hi ha negociació, serà una de les situacions més complicades. —Sense negociació, totes les situacions són complicades. Com hem dit, al final tot dependrà que hi hagi una alta participació en el referèndum, que aquesta participació permeti de confirmar, si surt que sí, que hi ha una opinió majoritària a Catalunya que vol un estat independent. No podem pretendre que aspectes tècnics o de gestió substitueixin una gestió política. Com més suport social, més s’abarateix el cost de la decisió. —Però, perquè hi hagi participació, també és important que la gent sàpiga com aniran les coses, és com un peix que es mossega la cua. —Durant la campanya del referèndum explicarem molts d’aquests aspectes. —No ens en podeu avançar cap? —…. —Encara que el debat ara se centri en el referèndum, a la gent li continua preocupant si cobrarà la jubilació. —Això està totalment garantit, perquè si no, el govern espanyol estaria violant els tractats internacionals que té subscrits. La pensió de jubilació va en funció d’allò que un ha cotitzat. Per tant, els ciutadans de Catalunya, conservin la nacionalitat espanyola o no, en una Catalunya independent han contret els seus drets amb la Seguretat Societat espanyola. —Però les cotitzacions es pagaran a la Generalitat. —Aquí és on s’entra en el terreny del pacte. Això és un gran incentiu per a pactar, per part de l’estat. Si et desapareixen tots els cotitzants de Catalunya i has de continuar fent-te càrrec de les pensions, com ho faràs? Estic convençut que, en aquesta situació, l’estat es posarà a negociar; si no, patirà molt. —Les podria acabar pagant el govern català, les pensions? —Dependrà de quines actuacions porti a terme el govern de l’estat. Si el govern de l’estat decideix que no paga pensions, evidentment, caldrà respondre i garantir uns ingressos a qui els ha de rebre. Dit això, vull aclarir que la relació entre cotitzacions i pensions que ha d’assumir l’economia catalana no és pas pitjor que la de l’economia espanyola. Al contrari, és una mica millor. Per tant, podem fer front a aquest supòsit, amb les dificultats de ser un estat emergent, però des del punt de vista d’ingressos i despeses, amb menys dificultat que les que té l’estat espanyol. —Quan començareu a cobrar impostos? —Quan ens ho digui el parlament. —Teniu molts supòsits pensats? —La nostra obligació és pensar tots els supòsits possibles, però nosaltres ho farem quan ens ho digui el parlament. Tot depèn de com decideixi, el parlament, implementar el resultat de l’1 d’octubre, si és favorable a la independència. —El bon funcionament de l’economia catalana, que es va presentar fa pocs dies amb dades, és un valor important? —Sempre va bé. Anem reduint la desocupació; anem reduint la pobresa de manera molt tímida, però no creix. Es comença a percebre una reducció una mica significativa de la desocupació de llarga durada, tot i així, som en uns nivells absolutament inacceptables. També és important a escala d’ingressos de la Generalitat de Catalunya, però encara hi ha una altra raó que fa que sigui important, i és que fa visible el potencial de la societat catalana. I això és molt valorat a l’exterior. L’any 2016, vam tornar a batre rècords d’inversió estrangera a Catalunya: 5.000 milions d’euros en un any. Això fa veure que és necessari tenir totes les competències per a ajudar que aquest dinamisme de l’economia es tradueixi en millors oportunitats per a tots els ciutadans. Malauradament, això ara no pot ser així. —Si tinguéssiu aquestes competències, quins canvis faríeu? —En l’àmbit impositiu, seria desitjable una simplificació, que no vol dir una reducció de pressió fiscal, sinó simplificació. Al final, no hi ha doble imposició en termes tècnics, però seria raonable ordenar el sistema, ordenar també tot el sistema de deduccions en l’àmbit fiscal. En l’àmbit de la despesa, permetria de recuperar sobretot la inversió en infrastructures, en caiguda des del 2010. Ara només ens dediquem a la despesa corrent i els serveis bàsics. També ens permetria d’invertir en aquelles polítiques públiques de família i de l’àmbit educatiu, que són molt importants però els resultats es veuen a llarg termini i que en una situació d’urgència no pots atendre tant com caldria. Aquí seria on s’hauria de centrar l’estat independent. I també en la recerca i transferència de tecnologia en l’àmbit de la promoció econòmica. —Fa temps, es parlava dels beneficis econòmics de la independència, ara sembla que no se’n parli tant, i es deia que es crearien molts llocs de feina, milers… —Sí, el fet d’haver de desenvolupar les estructures d’estat farà que se’n creïn molts. També el factor capital del nou estat en farà crear molts, estic pensant en multinacionals o molts mercats regulars. Això també representaries llocs de feina nous. Un altre aspecte que pot afavorir l’ocupació és la millora de l’economia i la recuperació del dèficit fiscal perquè es traduirien en un major consum de les administracions públiques. Si s’opta per una reducció d’impostos, un major consum de les famílies i les empreses, es podria crear més ocupació. Com veieu, són molts els factors que afavoririen la creació de nous llocs de feina. —Si no podeu explicar quines són les converses amb els inversors estrangers, què us ha cridat més l’atenció, del que us han dit? —Ens demanen molt què pot aportar Catalunya a Europa. Els interessa saber quines són les aportacions en positiu podem fer. I sabeu què ens diuen? Què Catalunya pot ser el hub del coneixement del sud d’Europa, que tenim un bon sistema universitari i una base industrial molt diversificada. Ens diuen que hem d’explicar més això. —I això encaixa amb el vostre model? —O juguem a la innovació o haurem de batallar abaixant el preu de la mà d’obra, si ve una altra crisi. Aquesta és la clau. Els nostres competidors fan això. Hem de fer un país basat en el coneixement. És molt important que puguem desenvolupar millors capacitats en els segments tècnics de les empreses. Tenim un nivell correcte de qualificats superiors, tenim un excés de personal amb una qualificació baixa, però sobretot, tenim una mancança de quadres mitjans i quadres tècnics a les empreses. En determinats sectors, ens trobem que ens diuen que necessitem programadors. Aquest és el desafiament. —Com milloraran les dinàmiques econòmiques al País Valencià i les Illes, amb la independència del Principat? —Tenint en compte que els nostres principals proveïdors de fora de Catalunya són d’aquests territoris, sobretot del País Valencià, per dimensió, una millora de l’economia catalana es traduiria en una millora per a ells, i els pot donar uns avantatges competitius. Ara, anant més enllà de l’economia, hi ha l’avantatge cultural. La millor garantia perquè tinguin continuïtat la llengua i la cultura que compartim, en un context de globalització, és que tinguin un estat. Crec que seria un valor positiu. —Teniu algun consell per als consellers de les Illes i el País Valencià? —Més que un consell, els donaria molts ànims, perquè afrontar debats de finançament autonòmic amb un estat que està obsessionat en la recentralització no dóna gaires bons resultats, i aquí ja ho hem patit. No m’atreveixo a donar consells a ningú, prou feina tinc. En certa manera, han pres el relleu de Catalunya amb el lideratge d’aquestes reivindicacions autonòmiques. És especialment cruel la proposta que es treballa de finançament autonòmic. El País Valencià és un territori especialment maltractat pel model de finançament actual. —En el vostre Twitter teniu la frase de Jordi Carbonell: ‘No volem que la prudència ens faci traïdors’. És el vostre mantra? —Sí. De fet, la frase completa és ‘Som un país moderat, però som inflexibles en la nostra moderació i no volem que la prudència ens faci traïdors’. Si hem de ser prudents, hem de ser responsables i, alhora, ferms.

Summary: Pere Aragonès: ‘Si permetem que donin ordres als treballadors de la Generalitat, ja no caldrà aplicar el 155’


El gener del 2015, el govern espanyol va posar en funcionament un nou organisme que havia de ser ‘el gran escut’ contra el gihadisme, el Centre d’Intel·ligència contra el Terrorisme i el Crim Organitzat (CITCO). I José Luis Olivera, un home de la màxima confiança del ministre de l’Interior espanyol d’aleshores, Jorge Fernández Díaz, n’era nomenat director. El CITCO és integrat per membres de la policia espanyola, la Guàrdia Civil, l’exèrcit i el CNI. Aquest nou organisme es va crear poc temps després de la consulta del 9-N, passat un període en què la policia espanyola havia investigat polítics independentistes per mirar de desprestigiar-los; i un dels encarregats de fer-ho havia estat, justament, José Luis Olivera. En efecte, Olivera va formar part de la brigada política de Fernández Díaz que va conspirar contra els polítics independentistes. Ell era un dels dos policies, juntament amb Marcelino Martín Blas, que el 29 d’octubre de 2012, pocs dies abans de les eleccions d’aquell any, van anar a Barcelona a entrevistar-se amb els fiscals del cas Palau per persuadir-los de fer un escorcoll a la seu de Convergència. I ho feien d’esquena al jutge instructor. De fet, els fiscals van acabar alertant el jutge d’aquella estranya maniobra. Poc temps després, va aparèixer a El Mundo un informe fantasma atribuït a la unitat de delictes fiscals de la policia espanyola (UDEF) que deia que Artur Mas, aleshores candidat de CiU, tenia diners en paradisos fiscals. Justament, agents de la UDEF van denunciar aquell any que Fernández Díaz utilitzava un comissari de la seva confiança per a supervisar la investigació de casos de corrupció que empastifaven el PP, com el cas Gürtel i el cas dels papers de Bárcenas. Aquell comissari era José Luis Olivera. Tot i la seva participació directa en les maniobres de l’operació Catalunya (o potser precisament per causa d’això), Olivera va ser condecorat el 2013 per Fernández Díaz amb la Medalla Roja, un reconeixement que anava acompanyat d’una pensió de per vida. Però el gran reconeixement a aquest home, que en més d’una ocasió havia aparegut a les travesses com a possible nou director adjunt operatiu, és a dir, l’home fort de la policia espanyola, va ser la designació, primer, com a director del Centre d’Intel·ligència contra el Crim Organitzat (CICO) i, després, com a director del nou CITCO. Des d’aleshores, a començament del 2015, el CITCO ha mirat de centralitzar tota la gestió de la informació sobre possibles atemptats a l’estat espanyol, amb una focalització en el gihadisme. Els Mossos d’Esquadra no tan sols no en formen part, sinó que han vist limitat el seu accés a informació sensible i, fins i tot, han patit entrebancs en les investigacions. És el cas, per exemple, d’uns suposats gihadistes que eren investigats pels Mossos i que van ser alertats per part de la policia espanyola. La tensió d’aquells dies entre cossos policíacs va acabar fent esclatar Fernández Díaz, que va declarar que ‘la lluita antiterrorista’ no es podia ‘deixar en mans dels qui no tenen ni el més mínim sentit de l’estat’. En aquell moment, Olivera ja havia estat designat director del CITCO, i va ser ell qui va prendre la decisió de marginar els Mossos en aquest àmbit, segons fonts policíaques que cita el diari Público. En unes declaracions del passat juny a OK Diario, Olivera va dir: ‘Estat Islàmic pot tenir els mesos comptats, si no els dies’. Dos mesos després, hi havia els atemptats de Barcelona i de Cambrils. El Periódico ha difós, des del moment dels atemptats, la informació segons la qual la CIA va avisar-ne els Mossos. El cas és que aquell suposat avís, fos qui fos que l’enviés, va anar a parar també al CITCO, segons el mateix diari. I qui hi ha al capdavant del CITCO, qui en controla la informació, és José Luis Olivera.

Summary: José Luis Olivera, ‘l’escut espanyol’ contra el gihadisme, un dels artífexs de l’operació Catalunya


El director general de l’Organització Mundial de la Salut (OMS), Tedros Adhanom Ghebreyesus, ha declarat l’emergència internacional pel coronavirus a causa de l’augment de casos fora de la Xina després d’una reunió del comitè d’emergència a Ginebra. Amb tot, ha felicitat el govern de la Xina per la gestió de l’emergència sanitària i s’ha mostrat confiat en la seva manera d’actuar. ‘Deixeu-me ser clar: aquesta declaració no expressa desconfiança en la Xina. Al contrari, l’OMS continua confiant en la capacitat de la Xina de controlar el brot’, ha dit. Segons que ha dit, la principal preocupació és l’efecte que podria tenir el virus en un país amb un sistema sanitari més feble que el xinès. ‘Hem d’actuar ara per a ajudar els països a preparar-se per aquesta possibilitat’, ha dit. Tot i això, ha dit que no hi ha motiu per a implantar mesures que interfereixin innecessàriament la mobilitat i el comerç internacional i ha demanat als governs que les decisions que prenguin estiguin basades en evidències. ‘L’OMS està preparada per a assistir qualsevol país que dubti quines mesures prendre’, ha afegit. L’OMS ha anunciat que hi ha hagut 7834 persones infectades, de les quals 7736 a la Xina, el 99% de tots els casos. 170 persones han perdut la vida pel brot de coronavirus, tots ells a la Xina. L’emergència internacional suposa que l’OMS emetrà recomanacions que, si bé no són vinculants, tenen una importància política real que poden afectar la mobilitat o el comerç. També pot recomanar quarantenes, controls sanitaris i tractaments. A més, pot decretar maneres de procedir a escala global i demanar explicacions als països si no els compleixen. Això és fonamental per a garantir que la resposta internacional estigui basada en evidències i sigui acurada per a protegir la salut humana de manera que no sigui ni excessiva ni curta.

Summary: L’OMS declara l’emergència internacional pel coronavirus, però manté la confiança en la Xina


Xavier Diez (1965) és doctor en història per la Universitat de Girona i diplomat en magisteri. Autor prolífic, una de les seves especialitzacions ha estat l’anarquisme (El pensament polític de Salvador Seguí, L’anarquisme, fet diferencial català) i la seva tesi doctoral és L’anarquisme individualista a Espanya 1923-1938‘ Diez també és conegut pel seu bloc de VilaWeb, molt llegit, i per publicar articles a la premsa que acaben essent molt virals. El darrer, ‘Cero apellidos catalanes‘, a Diario 16. El mestre Diez publica ara Una història crítica de les esquerres (Edicions el Jonc), síntesi de vint anys de lectures. És un llibre de quatre-centes pàgines que repassa, i no tan sols cronològicament, les esquerres. —Sou de Nou Barris. —Mon pare, metal·lúrgic. I ma mare va quedar-se a casa treballant. Camperola de Galícia que fins a 25 anys no sabia què era l’electricitat. Mon pare, nascut a Barcelona el 1930. Dels avis, cap català. Una aragonesa, un de Madrid i dos gallecs. Jo sóc el primer de la meva família a estudiar. Magisteri. I després, història. A 16 anys, treballava en una fàbrica i estudiava. Sempre he estat molt introvertit. He llegit molt de sempre. —D’on us ve? —El meu avi era anarquista. I a casa hi havia força llibres. Mon pare també llegia molt. —Feina? —A la meva vida he fet bàsicament de mestre. De mestre de primària o de mestre a la universitat. Ara treballo a la USTEC, el sindicat de mestres. Sóc al secretariat de política educativa. Vaig al consell escolar de Catalunya. Assessoro professors. I això em permet també de fer el que m’agrada. Escriure i llegir. Escriure i llegir. Visc a Girona des dels 28 anys. —Per què el feu, el llibre? —Per responsabilitat? Malgrat que sembli escèptic, sóc un sentimental. Un idealista. En aquesta vida hem vingut a deixar el món una mica millor. Però jo no sé fer revolucions, sóc un activista pèssim. Pensar i escriure és de les poques coses que sé fer bé. I aquesta és la meva petita aportació. Donar una certa capacitat de reacció i que s’evitin els errors històrics. Per això explico què aporten i en què fracassen els ludistes, la Primera Internacional, els bolxevics, els laboristes. Per què no arrelen els marxistes als EUA. Per mirar de contribuir a la comunitat i establir debats. —Per exemple? —Com hem arribat al neoliberalisme? Hi ha sortida? El malestar present, que diu l’historiador Tony Judt, és un punt, una cruïlla històrica? El llibre havia de dir-se inicialment Per què les esquerres fracassen. Però la meva dona, amb bon criteri, em va dir: no et busquis més enemics! —Un moment clau? —Els anys seixanta. És l’inici de la decadència de les esquerres. De cop i volta, van renunciar a un relat i projecte comú. Qui havia portat la iniciativa a les esquerres era la classe obrera blanca, treballadors fabrils, però cada vegada són menys, perquè els fills comencen a tenir estudis secundaris, a treballar en serveis, oficinistes, periodistes, etc. La clientela política ha desaparegut. Fins aleshores, els partits tenien percentatges importants de gent sense estudis. Sindicalistes. Marcelino Camacho. No eren només representants, sinó també representatius. Tot aquest món pugna per deixar de ser treballador proletari i aspirar a ser classe mitjana. I l’esquerra, en lloc de veure el canvi de realitat, ajusta la realitat al seu esquema antic. I substitueixen un subjecte polític per un altre. Un oprimit per un altre. I comença a aparèixer la lluita per les tortugues marines. —El marxisme, per què no us funciona? —Fem la pregunta al revés. Per què triomfa el capitalisme? Perquè és un virus mutant. S’adapta a la realitat. I sempre sobreviu. I el marxisme és una ideologia construïda al segle XIX, amb punts molt interessant, però no som al segle XIX. La societat ha canviat radicalment. L’idealisme alemany no acaba de funcionar per llegir les noves realitats. —Critiqueu que les esquerres no hagin vist l’espiritualitat de la vida. —Exacte. Quan vaig estudiar l’anarquisme, vaig veure que era un moviment essencialment moral. El marxisme, en canvi, parteix del positivisme i creu que la moralitat és una construcció burgesa i religiosa. Fora moral. Doncs no. Jo he estat mestre. I els nens de quatre i cinc anys tenen un sentiment moral claríssim. I veuen el bé i el mal. —L’esquerra i la seguretat. —L’esquerra sembla que faci el joc a la globalització dient que això de la seguretat és carrincló i avorrit. Doncs no. La gent vol seguretat. I no parlem de ser atacats a la cantonada. Parlem de seguretat econòmica, familiar, en les mateixes idees. Davant la inseguretat laboral, familiar, hi ha algú que parla de seguretat. I no és l’esquerra. Són els reaccionaris. Jo et protegiré llançant al mar els immigrants. —Beck. —Jo feia de professor a la Blanquerna. Hi havia gent de casa bona. I jo venia de Nou Barris. Era professor de gent amb uns cognoms que et podien esclafar com una burilla. I també he treballat a barris sense llei de Blanes. Classes molt desestructurades. Entre els Tuset de cognom i els Heredia, quina era la gran diferència? La capacitat de fer el bé i el mal? No, era força semblant. La intel·ligència? No, la trobaves igual. La seguretat? Sí. La manera com camines pel món. Aquesta és la gran diferència. Uns miren ferms i trepitgen fort perquè saben que si cauen, s’aixecaran. I els altres saben que si cauen, no hi ha xarxa. Van molt més insegurs. Això t’ensenya Beck. No tothom viu amb els mateixos riscos. Beck m’agrada perquè parla d’aquesta qüestió: la seguretat i la inseguretat. —Una gran pregunta, surt al llibre: si els d’esquerres són tan llestos, per què perden sempre? —Ho explico al llibre. Pels set pecats capitals, basat en un article que va fer furor a Crític. Volia fer un article provocador. —Comencem: la supèrbia intel·lectual. —Els anys seixanta, el marxisme passa al món acadèmic i s’intel·lectualitza molt. I n’agafen la supèrbia i l’esnobisme. I acaba essent més propi dels intel·lectuals alimentats d’ego que no de la lectura de la realitat. —Error d’estètica. Que porta al sectarisme. —Recorda la Gauche Divine. Ser d’esquerres és guai, perquè arriba a tenir prestigi social. Quan jo tenia 20 anys, si no eres progre, eres un reaccionari. I si t’interessava la religió, eres un reaccionari. És aquesta idea d’inclusió/exclusió. —No entendre la mateixa classe que dius representar. —Jo he estat mestre de gent de classe baixa. No per ser proletari ets d’esquerres. La ideologia va molt impregnada d’elements morals. No econòmics. El nacionalisme, el sentiment de pertinença nacional és infinitament més fort que el de classe. És una de les pífies que ha fet l’esquerra. —Relat no coherent. —La incoherència entre virtut pública i vicis privats. —Intrusisme. —Com a alumne, i com a pare, ho he patit. Es veu que les esquerres han de vetllar, i protegir, i supervisar la vida del proletariat. Això fa que et fiquis en la vida privada de les persones. Molt poc respecte a la individualitat, la dissidència i la pròpia identitat. Quan va governar el tripartit, els qui érem mestres vam pensar, ara que arriben les esquerres faran polítiques adients. I quines van fer? La sisena hora! Un nen de cinc o sis anys, més hores de classe? Oh, em deien que així no perdrien el temps jugant amb la Play Station a casa. Per mi va ser un xoc veure que les esquerres es ficaven amb el temps lliure de la gent. —L’home és bo per naturalesa. —Senyal que han vist pocs homes. I poques dones. —Manca d’autoconfiança. —En parlava abans. L’esquerra va demanant permís. A veure, l’esquerra per què no diu: col·lectivitzem la riquesa financera? Globalitzem les patents! Per poder repartir cal que alguns hi perdin. Diguem-ho. Sense vergonya. Anem a l’atac. Fem-ho. —Per què sou d’esquerres, encara, si hi veieu tants errors? —Per una dimensió moral. Perquè malgrat tot, crec en la justícia social. Perquè la societat, per conviure amb harmonia, s’ha de fonamentar en repartir el treball i la riquesa. Crec que és la cosa més raonable, ser d’esquerres. —Sou anticapitalista? —Diria que el meu model ideal seria que hi hagués un equilibri entre la iniciativa privada, controlada i regulada (com ja deia Cornelissen, un dels pares de l’anarcosindicalisme), el sector públic i el sector cooperatiu. La CNT era molt partidària de la iniciativa personal, per exemple. Un dels llibres dels quals em sento més satisfet és El pensament polític de Salvador Seguí. Em va sorprendre descobrir la lliure empresa en el món àcrata. Impressors, gent amb negocis, bars, fusteria. I una de les coses que s’explica poc és que part dels anarquistes exiliats que van a Sud-amèrica fan grans negocis. Per exemple, el de Badalona. Ortiz. —El de Los Solidarios? —Aquest. Va obrir una empresa de bungalous a Veneçuela. Es va fer ric. —M’agradaria un apunt final sobre les esquerres catalanes. CUP? —Crec que els cal una mica més de virginitat ideològica. Que es mirin les coses com si les veiessin per primera vegada. Que es desintoxiquin de lectures prèvies. —Comuns? —Vénen del món comunista, on hi ha una màxima: obeeix el cap. Penso al contrari: si hi ha un cap, passa d’ell. Desobeeix-lo. —ERC? —La trobo d’una inconsistència teòrica important. Has de saber què vols ser quan siguis gran. No ho saben. —PSC? —Quin gran partit socialdemòcrata hauria estat si no s’hagués sotmès al PSOE. El gran vici de les esquerres és l’obediència. Tot el dia obeeixen. I el PSC s’ha suïcidat amb l’obediència. —El moviment independentista és massa poc àcrata, potser? Volem ser independents, sí, però potser també volem posar en qüestió l’estat nació i els seus drames? —Hi ha certa por d’ensenyar les cartes. I a l’esquerra li costa ser engrescadora. Independència per a què? Ara és fàcil: vull ser independent perquè no em detinguin a mitjanit. Perquè un tribunal no faci el que vulgui. Però, de fet, vull ser independent per barallar-me amb les dretes. —I quan us feu independentista? —Penseu una cosa: jo no vaig parlar català fins a 14 anys. Era absent del meu àmbit. I els amics i veïns de Nou Barris que parlaven català amb mi ho feien en castellà. Però, a poc a poc, vas sabent què passa, i què va passar. Entres a l’antifranquisme i coneixes la injustícia. I és així com arribo a ser independentista. Ara, jo no poso banderes ni tinc estelada. M’incomoda l’exhibició de simbologia. I em carreguen els independentistes sentimentals. Sóc un independentista pràctic. Vull una República perquè em deixin tranquil. I no et sabria dir la data. Això és com una parella. Si no hi ha hagut amor a primera vista, és de mal dir. No hi ha un dia ni un moment. Jo, suposo, em faig independentista a còpia de lectures i conformació moral. De la mateixa manera que em queien més simpàtics els llibertaris.

Summary: Xavier Diez: ‘El gran vici de les esquerres és l’obediència. Tot el dia obeeixen’


Aquest dimarts es juga a Rússia el partit de semifinals entre França i Bèlgica. El mundial de futbol desperta passions i cadascú opta per animar la selecció que li és més familiar. En el cas de Balaguer és la selecció belga, ja que l’entrena un balaguerí: Robert Martínez. L’ajuntament ha muntat un acte per seguir en directe el partit del mundial de futbol a partir de les vuit del vespre a la placeta de Sant Domènec. Quan tenia dinou anys va anar a jugar a Anglaterra amb el Wigan Athletic, que llavors vagava per la tercera divisió. La seva carrera futbolística l’ha fet dur els colors de diversos equips però ha estat com a entrenador que ha triomfat de manera definitiva, amb el Wigan l’Everton o la mateixa selecció belga. Som Blg i quest dimarts, juguem el Mundial 🇧🇪⚽ #worldcup pic.twitter.com/gmx3w1hYbS — Arnau Torrente 🎗 (@arnau_torrente) July 8, 2018

Summary: Balaguer animarà l’entrenador de futbol de Bèlgica


El patronat de la Fundació Huguet ha fet públics els noms dels premiats amb el reconeixement de Valencià de l’Any 2019. Seran guardonats l’escriptora i lingüista Maria Conca Martínez i la Societat Castellonenca de Cultura. La Societat Castellonenca de Cultura celebra enguany el centenari de la seva constitució, i el patronat de la fundació ha volgut aprofitar-ho per premiar-ne la feina de difusió dels valors artístics i culturals, d’investigacions en matèria de memòria històrica, art i arqueologia –entre altres camps– i de foment de la creativitat artística i literària. Els més de dos-cents associats que té l’entitat evidencien ‘la vigència de la seva missió i la vitalitat de les seves activitats i publicacions’, segons el jurat. La trajectòria de Maria Conca Martínez gira entorn de l’estudi de la llengua i la cultura catalanes, matèries que va ensenyar com a professora de la Universitat de València després de doctorar-se el 1995. La Fundació Huguet n’ha destacat el ‘treball per la recuperació de país i de l’ensenyament de la llengua’. Conca ha publicat nou llibres com a escriptora i editora i ha estat reconeguda amb premis com ara l’Enric Valor de narrativa infantil, el Pompeu Fabra d’investigació lingüística i l’honorífic Miquelet d’Honor.

Summary: Maria Conca i la Societat Castellonenca de Cultura són reconegudes amb el premi Valencià de l’Any


El líder de Ciutadans, Albert Rivera, vol que el ple del Congrés dels Diputats espanyol debati i voti abans de l’1 d’octubre una resolució on quedi clara la majoria de la cambra en contra del referèndum. Rivera també vol que el debat serveixi perquè el PSOE i Podem es mullin sobre aquesta qüestió. Tanmateix, la petició ha topat amb la resistència del govern espanyol. Fonts de l’executiu de Rajoy apunten que la qüestió ja es va debatre el 20 de juny, quan el ple va rebutjar per 250 vots (PP, PSOE, Cs, UPN, Foro Asturias i Nueva Canarias) i 92 vots a favor (Podem, ERC, PDeCAT, PNB, Compromís i Bildu), i una abstenció de Coalició Canaria una moció del PDECat que demanava al govern espanyol que respectés la celebració del referèndum de l’1-O.

Summary: Rivera vol que el congrés espanyol voti una resolució contra l’1-O


El PDECat i la Crida Nacional per la República mouen fitxa enmig de l’estira-i-arronsa per la confecció de la candidatura del 28-A. Mentre progressen les negociacions entre Carles Puigdemont i la direcció del PDECat sobre la llista de JxCat, tant el partit com la Crida han començat processos interns per a aclarir –ni que sigui parcialment– els escenaris de cadascun. Avui el PDECat elegirà els candidats comarcals i dels districtes de Barcelona. D’una altra banda, ahir al vespre la Crida va engegar una consulta per a demanar als adherits si han d’impulsar una candidatura conjunta independentista a les espanyoles i formar-ne part en cas que sigui viable. Tanmateix, ERC ha refusat d’adherir-s’hi i la CUP ha obert el debat per a decidir si hi concorreran. Elsa Artadi, consellera de la Presidència i membre del nucli dur de JxCat i de la Crida, va reunir-se ahir amb Jordi Sànchez i la resta de presos polítics. La negociació ‘progressa lentament’, segons fonts consultades. Paral·lelament, el president del PDECat, David Bonvehí, es va trobar també amb Sànchez a la presó de Soto del Real. Segons fonts del partit, la conversa va servir per a assegurar que el PDECat tindrà un paper destacat en la candidatura i que a la llista hi haurà noms de confiança de Bonvehí i arrenglerats amb el partit. Tots plegats cerquen un acord a múltiples bandes que no solament desllorigui el nus de les espanyoles. Alhora negocien la candidatura de JxCat a l’Ajuntament de Barcelona i al Parlament Europeu. Quan hi hagi acord, si n’hi ha, serà global, i segurament a tots tres comicis es presentaran amb les sigles de JxCat, que té registrades el PDECat. El 28-A ha complicat encara més les negociacions que l’espai de JxCat ja feia per a la candidatura de Barcelona i l’europarlament. Ha forçat el partit a engegar el procés intern de tria de candidats i ha agafat amb el pas canviat a la Crida, en un moment en què comença a desplegar-se al territori i encara no té múscul organitzatiu per a entomar en solitari una convocatòria electoral d’aquestes característiques. El PDECat elegirà durant tot el dia els seus candidats amb assemblees extraordinàries arreu, però la direcció es reserva la prerrogativa d’introduir-ne més del partit a posteriori, a banda determinar-ne l’ordre. És a dir, hi pot afegir noms que no s’hagin sotmès a les votacions territorials, segons fonts del PDECat. Això vol dir que el procés d’elecció no permetrà d’avaluar tampoc el suport territorial de què gaudeixen el sector moderat i el més arrenglerat amb Puigdemont, després de mesos de tensió entre les dues famílies arran de la divisió de l’executiva. Atès el perill permanent de trencament, han tornat a prioritzar el pacte entre sectors. La llista de PDECat s’haurà de trenar més endavant amb els candidats proposats per Puigdemont, si és que finalment tanquen un acord per al 28-A. L’entorn del president a l’exili ha suggerit la possibilitat que Sànchez o un altre pres sigui el candidat i que el diputat de JxCat Eduard Pujol hi tingui un paper destacat. També consideren que Míriam Nogueras, vice-presidenta del PDECat i alineada amb Puigdemont, hauria de tenir el paper preeminent com a part del partit. Carles Campuzano, Jordi Xuclà i Ferran Bel han estat fins ara els principals representants del sector moderat al Congrés espanyol. Els adherits a la Crida podran respondre a la consulta fins dimarts. Tot i així, la direcció de l’organització triat una pregunta que exclou la possibilitat que puguin presentar-se en solitari a les eleccions en cas que sigui impossible una llista conjunta. Primer demanen si la Crida ha de promoure una ‘candidatura tan unitària com sigui possible’ entre ‘formacions independentistes i sobiranistes partidàries del dret d’autodeterminació’. I, en cas que ‘altres organitzacions polítiques acceptessin la confluència electoral’, la Crida hauria de participar-hi integrada. L’incís ‘com sigui possible’ dóna marge de maniobra interpretatiu a la direcció, tot i que el secretari general, Toni Morral, s’ha manifestat en contra de formar una coalició o federació amb un sol partit, com ho podria ser el PDECat. Els equilibris són complexos perquè Sànchez podria arribar a ser president de la Crida i alhora candidat de JxCat el 28-A.

Summary: Avancen les negociacions per a les llistes de JxCat del 28-A


I Puigdemont va entrar a l’ONU. Avui, dilluns, 19 de març de 2018, el president català ha entrat a la seu de l’ONU de Ginebra per assistir a un acte titulat ‘Regressió dels drets humans a Espanya’. Poques comparacions més clares que aquesta: al mateix temps que el president no pot posar els peus en territori espanyol, és benvingut a l’ONU. Puigdemont, doncs, ha completat una jornada més d’aquest ‘KRLS Tour’ per Europa, però, això sí, aquesta vegada només d’oïdor. No hi ha intervingut, només ha escoltat els ponents. I ho ha fet assegut al costat de Jordi Solé (ERC) i Anna Gabriel (CUP), en una imatge pensada, que aplegava representants dels tres partits que a Barcelona s’entenen poc i a l’exili, una mica més. I es nota. I tant que es nota. Heus ací la seva entrada: Tots tres han escoltat, com la resta de la Sala XXIII de la seu les Nacions Unides, força plena, una hora i mitja d’intervencions sobre si els drets humans viuen una regressió a l’estat espanyol, o no. Els ponents, tots bregats, han anat al gra i han estat efectius, però només Laura Masvidal, de l’Associació Catalana de Drets Civils, ha arrencat els aplaudiments del públic i ha fet humitejar els ulls de més d’un assistent, premsa inclosa. De fet, cap dels ponents no ha dit res que no hagués dit abans, perquè no era novetat què es deia, ni qui ho deia, sinó on es deia. L’ONU. El cas català, avui, s’ha fet sentir a l’ONU. El jutge del Tribunal Suprem José Antonio Martín Pallín ha estat el primer de parlar. I en deu minuts ha fet un compendi de les actuacions judicials espanyoles que es poden resumir amb la seva famosa sentència: un país perilla si són els jutges els qui manen. I n’ha posat exemples: ‘En dret, tenim poques coses clares. Però n’hi ha una que sí: qui actua es pot equivocar, però ha de ser competent. Totes les coses que hagin passat són competència del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC).’ En canvi, el cas es porta des de l’Audiència espanyola i el Suprem. Pallín ha comparat el cas britànic –on la Bill of Rights (del segle XVIII!) diu que els actes del parlament només els controla el parlament– amb el cas espanyol –on els jutges diuen al parlament qui es pot presentar de candidat i qui no. ‘Aquesta unitat de poder legislatiu i judicial em recorda la llei orgànica del franquisme.’ Després ha parlat Rafel Ribó, Síndic de Greuges, que ha fet un discurs apassionat, amb moments que semblaven de míting, i ha recordat a l’audiència els informes de la institució sobre els fets d’octubre, i d’abans. Molt abans: ‘Jo diria que podríem parlar de regressió de drets des del 2014. Hi ha lleis que ens tornen a l’època del franquisme, quan la càrrega de la prova quedava en mans de l’acusat. En democràcia, ets innocent fins que no es demostra el contrari. Doncs amb la llei de seguretat ciutadana, que ja té 300.000 aplicacions, tothom torna a ser culpable si no demostra la innocència. I amb multes molt altes, de milers d’euros.’ Sobre el primer d’octubre, Ribó ha dit: ‘Tinc memòria de la dictadura, i des del 1976 no havia vist cap escena igual de trets de bales de goma i repressió amb porres sobre milers i milers de ciutadans de Catalunya. El Consell d’Europa va cridar Dastis, ministre d’Afers Exteriors espanyol, que es va comprometre a redactar un informe oficial. Avui ningú no ha vist ni una sola línia redactada d’aquest informe.  El Síndic, per acabar, vol assenyalar que potser un estranger entendrà millor el cas si sap que l’any judicial espanyol va ser inaugurat davant el cap d’estat amb aquesta frase: “L’estat de dret es basa en la unitat de la pàtria.” Això és suspens immediat a qualsevol facultat europea. Perquè la cosa va al revés: la unitat pot ser discutida. Si no, no hi ha estat de dret.’ Anaïs Franquesa, advocada d’Iridia, ha explicat el seguiment que els experts van fer de l’1-O, i n’ha donat xifres molt concretes (1.066 persones dirigides a centres sanitaris) i aquest missatge: ‘El dispositiu policíac no volia aturar la votació, sinó atemorir la població: castigar les persones que votaven i espantar les qui encara no havien votat. Van perseguir les dones, amb un component masclista. Es van fer servir bales de goma, que s’havien aconseguit prohibir. Va haver-hi gasos lacrimògens a Aiguaviva i agressions de naturalesa psíquica. I les autoritats no solament no van demanar disculpes, ni van activar la investigació dels fets, sinó que hi ha hagut una negació reiterada d’aquests fets. I acusacions de falsejar la realitat.’ Margalida Capellà, professora de la Universitat de les Illes Balears, ha centrat els deu minuts d’intervenció a explicar per què Jordi Sánchez, Jordi Cuixart, Joaquim Forn i Oriol Junqueras són presos polítics. Una frase ho resumeix tot: ‘L’exigència de l’acatament de la constitució espanyola, i de l’article 155, com a única via d’evitar la presó. Això vol dir que la llibertat depèn de renunciar a les idees.’ El torn més intens ha estat el de Laura Masvidal, de l’Associació Catalana de Drets Civils, i dona de Joaquim Forn. Ha fet un discurs pensat, amb ritme, i molt emotiu. Ha començat nerviosa, però ha acabat arrencant els aplaudiments d’una audiència made in ONU: vels hindús, turbants africans i corbates europees barrejades i aplaudint mentre algun periodista plorava mentre transcrivia: ‘Forn, responsable de l’admirada gestió dels atacs terroristes a Catalunya, es passa setze hores tancat en una cel·la, amb el vice-president, perquè mantenen l’aspiració de veure la independència de Catalunya. Algú ho vol veure amb els meus ulls? Pocs dies després de ser empresonats, 200.000 persones omplien d’espelmes la Diagonal de Barcelona. 75.000 sortien a Barcelona per encendre els llums dels telèfons mòbils. 50.000 persones van anar a l’estadi olímpic. L’endemà, 10.000 músics es concentraven per la llibertat. Passegeu per un poble o ciutat i proveu de no veure-hi un llaç groc. Proveu-ho. Algú ho vol mirar amb els meus ulls? Forn ha rebut 6.000 cartes. La majoria descansen en una pila ordenada al rebedor.’ Finalment, el discurs més tècnic ha anat a càrrec de Michael Hamilton, professor d’una curiosíssima especialitat: llei de protesta pública. Hamilton, nascut a Irlanda del Nord, s’ha centrat en les violacions del dret de reunió que ha viscut Catalunya durant el procés, i ha assenyalat que és un dret reconegut. ‘Mentre la reunió sigui pacífica, i encara que no sigui legal, és un dret que es pot exercir. Abans del primer d’octubre, es va violar aquest dret. Se’n va destrossar l’esperit i l’ànima. Del tot.’ Paraules dures. Paraules contundents. Paraules dins l’ONU. Per què, de fet, no solament Carles Puigdemont ha entrat a l’ONU. Avui també hi ha entrat l’1 d’octubre.

Summary: I Puigdemont va entrar a l’ONU


L’any nou hindú també se celebra a Barcelona. Avui és l’últim dia d’aquesta festa tradicional a l’Índia i, amb motiu d’això, el Centre Artesà Tradicionàrius, al barri de Gràcia, farà una ofrena a Lakxmi, deessa de la prosperitat. A l’acte, organitzat per l’Associació Orientàlia, es farà un ritual anomenat ‘puja’, amb ofrenes com ara fruita, flors, espelmes i objectes daurats a l’altar de la divinitat. També s’encendran espelmes, que simbolitzen el coneixement que dóna la pau interior davant la ignorància. Així mateix, hi haurà danses tradicionals del nord i de l’est de l’Índia, com ara el ‘kathak’, el ‘bhangra’ i l’odissi’. Finalment, sonarà música més moderna, la de Bollywood, que es balla a tots els casaments indis. Tot l’acte serà ben acompanyat de dolços i menjar tradicional indi. La festivitat del Divali és una de les més importants del calendari hindú: dura cinc dies i és el moment d’aplegar la família per celebrar la victòria del bé sobre el mal i el camí cap a la llum i la virtut. Aquests dies es netegen les cases, que es decoren amb ‘rangolis’, és a dir, sanefes dibuixades a terra amb sorra de colors. També s’obren els nous llibres de comptes i les dones es decoren la pell amb tatuatges d’alquena. La deessa principal d’aquesta festa és Lakxmi, la dona del déu Vixnu. Aquest déu simbolitza la preservació i conforma –juntament amb Brama i Xiva– la trinitat hindú. El Divali també és anomenat la ‘festa de les llums’, perquè és costum de tirar petards o encendre llànties i espelmes a les cases per convidar-hi a entrar Lakxmi. La celebració d’aquesta festa a Barcelona s’afegeix a una que ja s’ha fet molt popular, la ‘festa dels colors’ que els indis anomenen Holi.

Summary: El Centre Artesà Tradicionàrius celebra el Divali o festa de les llums hindú


La batllessa de Barcelona, Ada Colau, ha proposat als partits catalans que van fer ‘fora el Partit Popular’ –ERC, PDECat i PSC– que facin un ‘pacte global’ per aprovar els pressupostos de Barcelona, la Generalitat i l’estat espanyol per tal de ‘garantir els serveis públics bàsics’. Colau ha denunciat que la situació dels ajuntaments’comença a ser insostenible’ per la manca de recursos i ha dit que els ciutadans ja ho noten. En aquest sentit, ha demanat als tres partits que ‘demostrin que estan a les institucions per prioritzar la ciutadania i per atendre les seves necessitats per sobre de qualsevol altra cosa’

Summary: Colau proposa a ERC, PDECat i PSC de pactar els comptes de Barcelona, la Generalitat i l’estat espanyol


El 20 de setembre de 2017, a dos quarts d’una del migdia, Gabriela Serra era davant la seu del Departament d’Economia, a Barcelona, amb Eulàlia Reguant i Mireia Boya. Protestaven pels escorcolls de la Guàrdia Civil, juntament amb milers de ciutadans indignats per aquella actuació contra el govern i l’intent de desmuntar el referèndum del primer d’octubre. Fou llavors quan les diputades de la CUP van veure a Twitter que la policia espanyola havia posat setge a la seu del partit al carrer de Casp. Ràpidament, van anar-hi. De seguida van congregar-s’hi centenars de persones disposades a defensar la seu. Cívicament però en un ambient tens, els concentrats van resistir vuit hores de setge de la policia espanyola, que volia entrar –sense ordre judicial– a requisar material de la campanya del referèndum. L’actitud provocadora dels agents, mostrant les escopetes de pistoles de goma –una arma prohibida a Catalunya– no va desfermar aldarulls. Finalment, cap a les vuit del vespre, la policia espanyola va retirar-se. Demà la CUP obrirà la seu als ciutadans per commemorar aquella jornada. Gabriela Serra explica en aquesta entrevista com visqué aquelles vuit hores de setge a la seu de la CUP, quines sensacions tenia i com va passar de la tensió a l’alegria per la resposta multitudinària i pacífica de la gent. Rep VilaWeb a la seu de l’associació Entrepobles, a la Meridiana. Ens fa notar que duu la mateixa brusa que el 27 d’octubre. D’aquell dia i de l’octubre republicà, i del moment polític actual, també en parla. —Com recordeu la jornada del 20 de setembre? —Va ser un dia esgotador. A primera hora, la Mireia Boya, l’Eulàlia Reguant i jo vam anar al Departament d’Economia perquè ja es difonia que hi havia el setge de la Guàrdia Civil. Quan vam arribar ja hi havia molta gent, impressionant, i la tensió ja es palpava. El famós cotxe, inculpatori i acusatori dels dos Jordis, era absolutament ple de periodistes, tots a sobre. Em fa molta gràcia quan els acusen, perquè ells van pujar-hi a quarts de dotze o les dotze de la nit. Mentre érem allà ens va arribar per Twitter que assetjaven la seu de la CUP. —Aleshores us en vau anar cap a la seu. —Sí. Quan hi vam arribar ja eren quarts de dues o les dues i ja ens vam trobar tot el setge policial. Ja hi havien anat els policies, vestits de civil, a requisar el material, que en aquell moment carregaven en un cotxe. Això ja havia passat, nosaltres no ho vam veure. Sí que vam veure la pressió directament de la policia espanyola fent el cordó. Els nostres companys, treballadors i treballadores i alguns membres de l’organització que eren a dins la seu, continuaven tancats. A fora, a l’entrada, ja hi havia en Carles Riera, en Joan Garriga i més militants i en aquell moment ja vam veure que la cosa de moment quedava aquí. Els nostres companys que eren tancats a dins van poder sortir. —Com recordeu aquest setge? —Van ser moltíssimes hores de setge policíac, amb intents continuats d’entrar a la seu. Una claríssima vulneració dels drets civils i polítics, com a ciutadans i com a organització política. Des del primer moment vam exigir l’ordre judicial per a entrar i el temps passava. Van venir quinze cotxes de la policia fins a les vuit del vespre, quan se’n van anar. El grup de defensa que vam crear, amb nombrosos advocats, va fer-se un tip d’intentar mitjançar. També en David Fernàndez, en Carles Riera, en Jaume Asens… No va haver-hi manera. Durant aquelles hores vam tenir el suport i la companyia de més partits. L’Albano-Dante Fachin, la Gala Pin, en Xavier Trias, l’Antoni Castellà… La cosa més meravellosa va ser que quan vam arribar-hi ja hi havia un munt de gent, que creixia, creixia i creixia. Una massa de gent impressionant. Els veïns del carrer de Casp també van ser-hi. Els del bar, els del supermercat, els del bloc… Molts van guardar-nos material a les cases i als cotxes. Trèiem el material de la seu en cadena. Va ser una resposta absolutament preciosa i combativa, perquè no era que la gent no veiés i no palpés el perill que hi havia, la provocació constant… I, malgrat això, baixava i hi era, ens feia costat i estava plantada al carrer durant totes les hores que va durar. Fins i tot el supermercat va reobrir perquè la gent pogués comprar menjar i beguda. No era una cosa prevista ni previsible. Per tant, va ser una resposta ciutadana espectacular. Personalment, estava profundament emocionada, després preocupada, després intrigada… Vaig passar per totes les fases que es poden passar. Òbviament, de preocupació, n’hi havia. —Preocupació per una possible actuació violenta de la policia espanyola? —Hi havia preocupació per moltes coses. Quan hi ha una actuació amb un interès tan clar de provocació… La policia espanyola no té competències en ordre públic, correspon als Mossos. Què coi hi feien allà tantíssimes hores en una actitud provocadora? Mostraven les armes llargues, les escopetes de pilotes de goma i, quan van marxar, va haver-hi un tret. No solament havíem de pensar en els uniformats que teníem al davant, sinó que també havíem de pensar que molt possiblement hi havia provocadors d’una altra mena disposats a moure brega i a provocar una acció o resposta suposadament a favor de la CUP, però violenta. —Hi havia moltíssima gent davant la seu de la CUP. Us va sorprendre la resposta popular? —Va ser una allau, unes dues mil persones. Va venir gent solidària de diferents col·lectius i grups que no coneixíem tant. Durant tantes hores, hi havia la possibilitat que s’utilitzés una situació com aquella. La nostra actitud era de fer una crida a no caure en la provocació, en el nerviosisme i en el neguit, tot i que van ser moltíssimes hores allà davant i, per tant, era lògic que els ànims s’escalfessin, que hi hagués cansament, mala maror… Era absolutament lògic i a més, legítim arran d’una acció d’aquesta mena. Va ser una mostra de resistència molt digna de ser explicada perquè, a més, va ser absolutament improvisada, va sortir la part millor i més intel·ligent de cadascú de nosaltres. Sobretot la més intel·ligent, perquè suposo que tothom era molt conscient de què es pretenia i se cercava amb aquella acció. —Què es pretenia? —Que hi hagués aldarulls. Era una provocació claríssima. La policia espanyola deia que actuava per ordre de la fiscalia. En teoria cercaven material institucional, però nosaltres només teníem material de campanya. Eren allà mostrant les armes, amb actitud provocadora i sense voler negociar. Al final se’n van anar. No es va trencar ni una paperera, ni es va llançar ni una ampolla, ni una llauna ni res. L’única cosa que es va disparar van ser bales de goma, res més. Hi ha gent a qui agrada la paraula ‘civisme’. Més civisme que el que va haver-hi allà, en una situació d’alta tensió… Penso que és un exemple de claríssima intel·ligència col·lectiva i de seny. No va haver-hi les imatges que ells volien. —Una de les imatges d’aquell dia és la d’Anna Gabriel, Mireia Boya, Eulàlia Reguant i Mireia Vehí ballant davant la seu de la CUP. Allò va ser per relaxar l’ambient? —En un moment determinat va començar a sonar la música. Sincerament no sé d’on va sortir i va començar a sonar la cançó de Txarango que fèiem servir a la campanya del referèndum. Una cançó alegre i entusiàstica. Ballar va ser la manera de fer fora el neguit. Sóc una mica gran –seixanta-set, ja– i per tant ets molt conscient de què podia passar perquè no és la primera vegada que vivia una situació d’aquestes. He estat en situacions més complexes i complicades i saps tots els riscs i amenaces que hi ha en moments com aquell. Per tant, això provoca tensió. Vaig perdre la noció del temps. Quan vaig arribar a casa estava tan cansada que em semblava que havia fet l’Aneto. —Després va arribar el primer d’octubre, el 3, la declaració suspesa del dia 10… Aquells dies la CUP va sentir-se menystinguda pel govern? —Aquells dies van ser profundament difícils. El dia 10 nosaltres ens assabentem una hora abans del ple que el president ha decidit d’acomplir el resultat del referèndum, però immediatament suspendre’n l’aplicació. I ens ho diuen una hora abans. No jugàvem amb les cartes que s’havien acordat d’antuvi. Allò ja va ser una primera impressió forta. Es va parlar d’un termini per a veure com es podien desenvolupar les coses, per a tenir un temps per a parlar més amb Madrid, per a acabar de veure, de perfilar certs suports internacionals amb els quals ells en aquell moment encara tenien alguna confiança. Òbviament, no tot es va consultar des del primer moment de manera planera. Cal tenir en compte que primer havien de posar-se d’acord els partits que formaven part de JxSí. Per tant, sí que moltes coses potser no es van poder consultar en el grau que nosaltres hauríem volgut. Ens hauria agradat molta més consulta i molta més informació? Indiscutiblement. Van ser aquells dies que era un totum revolutum, que era bastant confús tot plegat. Si aprovarien el 155, si no… Arribem al dia 27 amb una República que, almenys institucionalment, és la que menys ha durat. Popularment no, perquè la gent independentista i alguns no independentistes fan República cada dia. I una manera de fer República és estar al carrer i exigir de tenir una república: igualtat, fraternitat i una mica de feminisme, que se’l van descuidar. —La CUP hauria pogut fer alguna cosa més perquè les coses haguessin anat diferent? —Possiblement. Almenys, i això és una opinió absolutament personal, hauríem pogut exigir d’una manera molt més clara que ens diguessin com es faria efectiva la República. Les famoses estructures d’estat, respecte de les quals el senyor Santi Vila va tenir la gentilesa, a les portes de l’Audiència espanyola, de dir que ell no havia fet els deures. Sembla que no havia estat el senyor Vila i prou que no havia fet els deures. Per tant, potser sí que hauríem hagut d’exigir que ens posessin sobre la taula d’una manera més clara realment què hi havia i què no hi havia. Allò de la llei a la llei… Això sí que, si més no, la CUP sempre va dir que no podia ser de la llei a la llei. Ara a misses dites és bo de dir-ho, però cal tenir totes les coses pensades perquè aquest periple tot just comença. —Molts dirigents han dit que no esperaven aquesta resposta tan repressiva de l’estat. —Tots plegats no vam arribar a pensar que l’actuació seria de la contundència i ferocitat que va ser. El 155 ha significat no pas un cop a la independència, sinó un cop a la democràcia i un cop a la seva pròpia constitució de refundació borbònica. Són ells mateixos que han trencat fins i tot part de la seva legalitat, més que no pas la nostra. És cert que possiblement, cadascú segons el nivell de responsabilitat que li pertoca en aquesta situació, va menystenir la virulència, l’agressivitat i el poder repressiu que l’estat empraria contra el referèndum i la proclamació de la República. —En què es va fallar? —S’ha de tenir pla A, B i C. I aquests plans, tant com sigui possible, han de ser col·lectius i unitaris. En aquell moment hauríem pogut trobar un pla B més o menys acordat. Òbviament, no es va treballar. Òbviament, penso que, entre tots, vam deixar la gent desemparada. En quin sentit? Teníem la plaça de Sant Jaume i el passeig de Sant Joan amb una munió de gent absolutament espectacular vinguda de tot el Principat, esperant. I no hi ha resposta i ni tan sols es retira la bandera espanyola del Palau de la Generalitat . Són coses que ens han de fer reflexionar i ens han de fer pensar. Que no es poden repetir, que fem què fem hem de jugar tant sobre segur com sigui possible i hem de mesurar molt bé què posem sobre la taula, què podem posar sobre la taula i què podem portar fins al final, amb totes les conseqüències que calguin, però fins al final. Penso que hem après aquestes lliçons, com tothom ha après lliçons que crec que són molt importants. Malgrat tot, la gent continua activada, la gent continua al carrer, la gent continua amb iniciativa. Tenim una immensa part del nostre poble disposada a lluitar pels presos, els exiliats i els segrestats com la Tamara fins que calgui. A Madrid deien que això era un suflé. Doncs el suflé s’ha consolidat. El suflé ja és un pa de pessic molt contundent perquè la gent és al carrer i encara està disposada. Fins quan i fins on? Hi haurà d’haver propostes, passos més contundents, accions i activitats capaces d’anar-nos acostant al dret que tenim d’autodeterminar-nos i d’instal·lar la República, que és allò que la gent va decidir l’1-O. —La gent s’ha mobilitzat activament, però sembla que falta un lideratge i una estratègia comuna de l’independentisme. —Que no hi ha lideratge és una obvietat. Avui diem blanc i demà gris. A Madrid, representants polítics que tinc en alta estima com en Joan Tardà i en Gabriel Rufián diuen unes coses i aquí es matisen. El plantejament d’ERC és un i el discurs de JxCat o del PDECat és un altre. La CUP s’ha mantingut en el primer d’octubre, la República i la unilateralitat. És obvi que no hi ha estratègia. Però si cerquem atenuants… La virulència del procés judicial i l’acritud amb què són tractats els presos i preses i exiliats i exiliades és d’una grandària espectacular. Penso que quan comenci el judici, avançarem. Fins ara, s’han hagut de considerar molts elements i possibilitats dins aquesta situació. No crec que tinguem una tardor calenta, però aquest context pot explicar que hi hagi hagut moments d’incertesa. Hi ha un altre problema. En algun moment el president Puigdemont haurà d’esclarir això del Consell per la República, com enfoca el procés constituent… Si fem un procés constituent és per a anar a unes eleccions constituents i fer una República. Si no, no és un procés constituent, és un debat públic. —El lideratge de Puigdemont ha de tenir més pes? —Junts per Catalunya, ERC i el president Puigdemont haurien d’explicar com volen continuar aquest procés. L’esperit del primer d’octubre era aplicar la República, no és fer un altre referèndum. Rebem missatges contradictoris que no ens permeten d’aclarir-nos. Tardà i Rufián diuen clarament que cal negociar un referèndum, eixamplar… Han pres una posició clara. Ara, com es tradueix això en l’acció de govern? Ells hi són. Què ha de fer el govern i quina relació ha de tenir el president Puigdemont i els exiliats amb el govern i els consellers, ho han de resoldre ells. La CUP no pot fer-hi res, en això. Aviat començarà el judici i hem vist com s’encararà políticament per part dels presos. Crec que això també ajudarà a donar molta llum. Cal confiar que tenim els dies comptats pel que fa a la falta de lideratge i d’estratègia. Ara és un moment complicat. —La sentència contra els presos pot originar un altre 3 d’octubre? —Espero, desitjo, confio i faré tant com pugui perquè sigui així. Si en alguna cosa ens fa costat Europa, és a demostrar que el poder judicial espanyol és absolutament mediatitzat pels interessos polítics i que realment s’ha polititzat la justícia i judicialitzat la política. L’última sentència sobre el cas Valtònyc és definitiva. Des de la justícia europea es percep que en un país que es diu democràtic l’aplicació de la justícia és molt lluny de ser un exemple d’exercici democràtic i just. Quan un senyor com el jutge Llarena defensa els drets i interessos d’estat en comptes dels drets civils, rep sentències en contra dels tribunals europeus. Aquí hi ha un reconeixement que la justícia espanyola no funciona i que és partidista. —És en aquest moment quan creieu que pot fer-se efectiva la República? —Depèn de quan sigui la sentència. La República l’hem de construir en un procés que potser ens costarà més temps. Estem en un any polític profundament complicat. El canvi de Rajoy per Sánchez no resol cap problema, però almenys no agreuja els que tenim. Hi ha eleccions municipals, que fan un paper en les decisions que prenen les forces polítiques. Poden ser un moment molt important i interessant per a construir la República des de baix. Hi ha també eleccions europees en un context molt important per a Catalunya, en què podem aconseguir una presència important en un espai com el Parlament Europeu. I pot haver-hi eleccions generals espanyoles. Es juga a moltes bandes i en molts escenaris. És una situació molt complexa. I no oblidem la mirada de la senyora Merkel, que no ens deixa de mirar mai i aporta les seves opinions sobre com pot pacificar aquesta situació l’estat espanyol. —Torra ha d’obrir les presons? —Personalment sempre he estat en contra de les presons. Si les obrim, obrim-les per a tots. No solament per als nostres presos polítics. Hi ha molta gent empresonada injustament. A les presons hi ha molta gent que ha estat jutjada, però que no és cent per cent culpable de la pena que paga. Hi ha moltes víctimes d’una societat excloent, vandàlica en el terreny dels valors i dels drets i en el reconeixement de les persones. Pensar que podríem obrir les presons és un fet molt revolucionari. —També pot haver-hi presos culpables. —Mirem les culpabilitats. Parlar d’obrir les presons és un terme profundament transcendental. Si per obrir les presons entenem alliberar els dirigents independentistes, això no és obrir les presons. —Què és? —És fer sortir els nostres presos. —Gabriela Serra ho faria, si tingués les claus? —La Gabriela Serra pensaria quanta gent ha de fer sortir de la presó. Jo sóc voluntària de Wad-Ras. Hi aprenc moltíssim. Sempre duc el llaç groc, però quan hi vaig me’l trec. Hi ha un grup molt maco que es fan dir agents culturals que organitzen activitats per a les preses i un dia em van demanar que els expliqués això del procés. La majoria no són catalanes, són llatinoamericanes. Unes vint-i-cinc dones. Amb un grup vam anar al parlament, i quan vam tornar aquell dia no em vaig treure el llaç. Em van demanar per què me’l treia. Doncs ho faig per respecte. Perquè el llaç groc és per uns presos concrets, però no són els únics presos que és injust que siguin a la presó. És molt injust que algunes d’aquestes dones siguin a la presó. Com que no hi ha un llaç per a tots els presos detinguts injustament, quan vaig a Wad-Ras me’l trec. I una em va demanar que li regalés el llaç groc, que seria solidària amb les preses polítiques. I ara volen una xerrada sobre les preses. Em va semblar molt bonic. A mi dir que lluitarem fins al final perquè els nostres presos surtin, sí. Que farem tant com puguem perquè la justícia sigui justa, sí. Que farem el possible i l’impossible perquè surtin en tres setmanes si pot ser en comptes d’un any, òbviament. El president Torra quan li ho van demanar va dir que era una metàfora. I jo vaig quedar-me molt tranquil·la.

Summary: Gabriela Serra: ‘Tothom era molt conscient de què es pretenia i se cercava a la seu de la CUP el 20-S’


Dos homes han increpat aquest diumenge els assistents a un acte de Junts- Lliures per Europa a Madrid protagonitzat per l’advocat Gonzalo Boye, la diputada de Junts Laura Borràs, la periodista Beatriz Talegón i el senador Josep Lluís Cleries. Tots han estat insultats juntament amb els seus acompanyants a la porta de l’hotel madrileny on es feia l’acte, just abans que hi entressin. ‘A què veniu a la capital?’, els ha dit un d’ells, que duia una samarreta del Cid Campeador. ‘No aconseguireu res. No us sortireu amb la vostra. Alguns hem jurat bandera, sabeu? I si cal lluitar, lluitarem fins al final’, ha insistit en un to agressiu assenyalant-los amb el dit. ‘Grava, grava i després ho traieu a la puta TV3’, ha continuat l’home quan diverses persones han començat a gravar els fets amb el mòbil. En un primer moment, els insults es dirigien només a Boye a qui ha dit ‘segrestador’, ‘terrorista’, ‘roig de merda’ i ‘col·laborador d’ETA’. Un altre home els ha titllat d’ignorants catalans’ o ‘gentussa’, entre altres insults. Finalment han acabat marxant. Este es el comportamiento que tenemos que aguantar antes de comenzar el acto en Madrid. Todo mi apoyo a @boye_g y mi condena ante esta barbaridad. pic.twitter.com/5a21FpLmAP — Bea Talegón 🎗 (@BeatrizTalegon) May 19, 2019

Summary: Insults a Borràs, Cleries, Boye i Talegón en un acte de JxCat a Madrid


La Junta Electoral espanyola ha acceptat el recurs de Junts per Catalunya(JxCat) i ha autoritzat Jordi Sànchez, número dos de la candidatura per Barcelona, i Joaquim Forn, número set, a gravar vídeos per a la campanya del 21-D i entrevistes des de les presons de Soto del Real i Estremera, respectivament. JxCat va demanar que Sànchez i Forn sortissin de la presó per a competir amb igualtat de condicions amb la resta de candidats a les eleccions, i en el cas que no fos possible que poguessin gravar vídeos de campanya.

Summary: La Junta Electoral espanyola autoritza Jordi Sànchez i Joaquim Forn a enregistrar vídeos de campanya des de la presó


El Govern valencià ha declarat formalment el seu compromís amb l’emergència climàtica a través de la declaració institucional que ha aprovat en aquest sentit en el ple portat a terme avui, com ha indicat la vice-presidenta i portaveu, Mónica Oltra, en la conferència de premsa posterior a aquesta reunió. D’aquesta manera, la Generalitat es compromet formalment a portar a terme accions contra el canvi climàtic. Oltra ha destacat que el Consell pretén ‘accelerar l’acció enfront del que segurament serà el repte més gran per a la humanitat’. Així mateix, la vice-presidenta ha assenyalat que aquesta declaració s’ha fet efectiva en resposta també ‘a la demanda de la societat civil i dels moviments socials que estableix la geografia valenciana’. Mónica Oltra ha assegurat que la Generalitat ‘és conscient del greu impacte que el canvi climàtic està provocant i provocarà el planeta, tal com afirma el Grup Intergovernamental d’Experts sobre el Canvi Climàtic, que ha constatat que l’escalfament del sistema climàtic és inequívoc i té una clara influència humana’. En conseqüència, la portaveu del govern valencià ha subratllat el ‘compromís’ d’aquest executiu per assumir ‘la responsabilitat d’impulsar la lluita contra el canvi climàtic, establint com a primer eix dins de l’Acord del Botànic II la Transició ecològica i la lluita contra l’emergència climàtica’. Oltra ha ressaltat, així mateix, que ja s’ha elaborat l’Estratègia Valenciana de Canvi Climàtic i Energia 2030 ‘per avançar cap a un territori més sostenible, a través de la mitigació, la investigació, sensibilització i cooperació, entenent la necessitat de polítiques transversals i cooperació en totes les escales’. La vice-presidenta ha comentat que el Consell, entre altres mesures, es compromet a impulsar la Llei de Canvi Climàtic i Transició Ecològica i a augmentar la consciència ciutadana a través de l’educació ambiental, així com a fomentar l’energia renovable; aconseguir una política de residus zero; garantir un model de mobilitat urbana i interurbana sostenible; fer valdre els recursos forestals i garantir el paper en l’adaptació al canvi climàtic dels recursos hídrics.

Summary: El Consell declara formalment l’emergència climàtica amb una declaració institucional


La segona part de la sessió ‘Apropament al vi natural, el camí i la reflexió’, del sommelier Roger Viusà al Fòrum Gastronòmic de Girona, va consistir en el tast de cinc vins naturals de diferents regions vinícoles del món. Viusà va recordar que en el món del vi natural els elaboradors hi entren per convenciment i que es fan preguntes essencials com ara què hem fet fins ara? Cap a on hem d’anar? Perquè el vi natural es troba en el present, és un fenomen que estem vivint. I va afegir amb èmfasi: ’Que aquests vins comportin un risc, el risc intel·lectual de pensar què haig de fer perquè el vi em surti bo sense elements exteriors, és la part més interessant d’aquests vins. Perquè el més fàcil és fer servir les ajudes biològiques de manera sistemàtica. Jo respecto molt els cellers grans, que fan milions d’ampolles i que fan servir les ajudes biològiques sistemàtiques. Però sense voler hem badat i la indústria enològica ha entrat dins del petit celler. És com el pa, que sovint costa trobar-ne de bo, perquè la indústria alimentària ha entrat dins el petit flequer. Hem d’intentar evitar que entri.’ ‘Al meu avi, que era de Cadaqués i plantava blat de moro, li costava entendre que el mata-herbes era un producte nociu. Perquè per a ell era la subsistència. I per contemporaneïtat havia de fer allò, perquè era un temps que tothom feia allò i era el gran què. Però avui en dia en certa manera ho estem pagant. De manera que ens hem de preguntar d’on venim i cap on anem.’ ‘La solució es troba fora de la indústria alimentària i pensar què haig de fer, amb coneixement, amb una analítica. L’analítica en el món dels vins naturals és fonamental per saber què tenir, cap on hem d’anar i quins problemes podem tenir.’ I què diuen en copa aquests vins? 1. Confiança Garnatxa Roja 2016, del celler Còsmic Vinyaters. Alt Empordà ‘És un ancestral fet per Salvador Batlle, que és una persona que ens ha ensenyat moltes coses, coses que ja teníem, i coses que fins ara no fèiem. Aquest vi és fet de garnatxa roja, que s’ha passat dos mesos en àmfora majoritàriament i després s’ha embotellat. És un vi d’una sola fermentació. La garnatxa roja era el típic raïm que es feia servir per fer panses i vins dolços. Té una oxidació que tira cap al ranci, molt elegant. És un vi escumós de l’Empordà, una zona càlida de terrenys granítics. I en Salvador, amb els seus vins i els noms que els hi posa, ja ens mostra una declaració d’intencions: Paciència, Valentia, Confiança, Llibertat, Passió, Gratitud. D’aquesta manera ens mostra el seu pensament i els valors que expressa en el món del vi. Ell fa agricultura biodinàmica, és una biodinàmica interior, la fa perquè se la creu. És una creença amb una petita part de fe. És clar, sempre, en tot allò que fem, cal posar-hi fe. L’ancestral és l’escumós mediterrani per excel·lència. Les bombolles més autèntiques de l’Empordà les fem ara.’ 2. Obstinat de Joan Rubió. Alt Penedès. 100% xarel·lo. Un vi brisat. Amb la maceració de les pells durant divuit dies i després ha passat per àmfora. Joan Rubió va ser durant molts anys el director tècnic de Recaredo. Ell treballa en aquest món des de la reflexió més profunda i des del coneixement més profund. Conec poques persones tan pautades, amb tant de raonament, amb tanta reflexió i coneixement, essent tan primmirat. Fixeu-vos: ell es considera intervencionista. Ell intervé en tots els passos del vi, perquè si no intervé, el vi se’n va. En Joan mira el detall, el portat a l’extrem. Cada dia, se’n va a la vinya, treu els grans oxidats, per poder treballar les pells. És un vi taronja, que busca la finesa. És un xarel·lo veremat molt fresc, molt elegant. Ell fa vins molt aeris, de vol ras, de planejadors. Però alhora s’hi troba la matèria, són vins molt complexos. 3. Susucaru 2017, de Frank Cornelissen. Aquest tercer vi ve de Sicília. És un vi que em va costar d’entendre. A vegades sóc lent i necessito dues veremes o tres i obrir dues o tres ampolles de cada verema, per entendre el que fan alguns elaboradors. Frank Cornelissen és belga i es va instal·lar a Sicília. El seu pare era negociant de vins, per tant, el món del vi li venia de família. Ell va marxar a Sicília perquè cercava una regió on pogués fer vins amb poca intervenció, amb un bon raïm, per poder aconseguir vins madurs però amb una bona acidesa. L’acidesa és la columna vertebral d’un vi. Tot i que va començar a treballar amb àmfores, les va arraconar i ara treballa amb dipòsits inerts. El vi que presentem és fet d’una vinya en coplantació. Un vi rosat (també li podem dir blanc pigmentat), fet de les varietats malvasia, moscadella, cattaratto i nerello mascaleses. És un vi fresc, aromàtic. I és un home de molta reflexió. Aquest és un vi filtrat, perquè el que vol aconseguir és la regularitat del producte, d’ampolla a ampolla. Per aconseguir aquesta regularitat, també ha canviat el tap de suro pel tap de silicona. Penseu que fa una producció de 20.000 ampolles. Roger Viusà. 4. Morgon Domaine Chamonard. 2015. (Beaujolai, França) Joseph Chamonard va ser una llegenda viva, deixeble del pare dels vins naturals, Jules Chauvet. Parlem d’una manera d’entendre la viticultura que és molt nova: Chauvet va traspassar el 1989. En aquest celler, ara els vins els elabora el gendre de Chamonard, Jean Claude Chanudet, un dels grans elaboradors d’aquesta zona, Beaujolais, que malgrat que es conegui sobretot pel ‘Beaujolai nouveau’, un producte inventat, en aquesta zona es fan grans vins amb gran capacitat d’envelliment. Beaujolai és una regió històrica de França de deu pobles, no és un invent. I aquest és un dels grans elaboradors. Trobem un vi net, obert, profund. 5. Nikoloz Antadze Rkatsiteli (Geòrgia) I acabem amb un vi de Geòrgia, una zona on fa vuit mil anys que fa vi. Davant d’això em faig petit, molt petit. En tot aquest temps, la gent del territori han fet el vi de la mateixa manera, perquè entén que el vi es fa a través seu, l’elaborador no fa pas el vi, ajuda a fer-lo, és un element més. Són vuit mil anys d’elaboració: a Georgia fan vins amb unes grans àmfores (‘qvevri’) enfonsades a terra, sense control de temperatura, posant tot el raïm, tot el gra, dins l’àmfora, que tapen amb cera d’abella, i deixen mesos i fins a un any de maceració amb les pells. És un vi de la zona de Kakheti, a la part més oriental de Geòrgia, fet de rkatsiteli, el raïm més comú d’allà. És un vi aromàtic, net, amb pes.

Summary: Els vins naturals i el risc com a valor (i II)


El Ministeri de l’Interior espanyol va utilitzar fons reservats per a pagar confidents dins del cos dels Mossos d’Esquadra a canvi d’informació sobre l’1-O, segons una informació publicada avui per El Mundo. El diari es basa en un paquet d’informació que el ministeri va enviar a l’Audiència espanyola en relació a la investigació d’un altre cas, el de la trama policíaca que va espiar i robar proves relacionades amb l’ex-tresorer del PP Luis Bárcenas. És el ‘cas Kitchen’. I el diari afirma que entre aquesta informació hi ha uns documents que indiquen el pagament de diners a membres dels Mossos perquè informessin, de dins del cos estant, quins eren els plans i els moviments dels comandaments en relació amb el referèndum de l’1-O i el procés independentista. Aquestes sortides de diners de fons públics eren comptabilitzades amb el concepte genèric ‘Mossos’ i van ser autoritzades per la Direcció Adjunta Operativa (DAO) i la Secretaria d’Estat de l’executiu de Mariano Rajoy. I van ser comandaments de la policia espanyola investigats pel ‘cas Kitchen’ que van veure durant els interrogatoris que hi havia aquestes referències al pagament de confidents dels Mossos sobre l’1-O enmig de la documentació sobre els afers de Villarejo enviada des del ministeri de Fernando Grande-Marlaska a l’Audiència espanyola. D’aquesta manera, al mateix document on Interior va deixar constància que havia comprat amb fons reservats una pistola per un import de 800 euros a l’ex-xofer de Bárcenas –captat per la policia espanyola- també hi ha una nota que posa: ‘Mossos-6.700 euros’. Però no és pas la primer vegada que parla d’agents dels Mossos confidents el periodista d’El Mundo Esteban Urreiztieta, que és qui signa la notícia d’avui. És un dels periodistes, juntament amb Eduardo Indo, implicats en l’Operació Catalunya. Fa gairebé un any i mig ell mateix publicava una notícia sobre uns suposats seguiments de la policia catalana a l’ex-ministre espanyol Jorge Fernández Díaz. I aleshores utilitzava com a font de la informació uns confidents dels Mossos, dels quals deia que ‘van arribar a elaborar una relació dels comandaments de la policia autonòmica que haurien de ser “neutralitzats en cas d’intervenció del govern central per la seva lleialtat manifesta al moviment independentista”. I en la notícia d’avui torna a aparèixer aquesta llista de noms de comandaments que suposadament elaboraven aquests confidents. I entre la informació publicada avui, hi ha també el pagament de 40.000 euros per part del ministeri de l’Interior a membres de la policia espanyola perquè fessin seguiments a agents dels Mossos d’Esquadra que segons ells es dedicaven a fer aquells seguiments a Fernández Díaz. Uns pagaments que es van fer fins el setembre del 2015, segons El Mundo. La informació sobre aquests seguiments, i la filtració a la premsa, va sortir suposadament de les caixes que els Mossos van portar el 26 d’octubre del 2017 a la incineradora de Sant Adrià de Besòs i que la policia espabyola va interceptar. Les querelles contra els Mossos per aquest cas han estat arxivades. Però l’incident a la incineradora va posar de manifest justament la possibilitat que hi hagués confidents dins dels Mossos que treballaven per la policia espanyola. Així ho va publicar el diari Público l’any passat, quan va difondre les sospites dins dels Mossos que hi havia algú del cos que va orquestrar un muntatge per incriminar els superiors, fent un lliurament controlat de documentació preparada a la policia espanyola.

Summary: El govern espanyol pagava fons reservats per a impedir l’1-O, segons El Mundo


A la tercera setmana del judici i després de la declaració dels dotze acusats, avui comença una segona fase: la de les proves testificals. És el moment de declarar els testimonis proposats per les parts, i avui serà el torn dels polítics més destacats: Joan Tardà, Artur Mas, Soraya Sáenz de Santamaría, Cristóbal Montoro, Mariano Rajoy, Marta Pascal, Núria de Gispert, Eulàlia Reguant i Antonio Baños. Roger Torrent també és cridat a declarar, però no hi anirà, perquè la seva citació coincideix amb un ple del parlament. Serà la segona vegada en què Rajoy testificarà en un judici penal, si bé ara hi anirà en qualitat d’ex-president i no de president de govern, com era en el cas Gürtel. Del seu gabinet compareixeran també l’ex-vice-presidenta Sáenz de Santamaría i els ministres Zoido i Montoro. El testimoniatge de Montoro és anhelat per les defenses perquè va assegurar que no s’havien destinat partides a finançar l’1-O. Tots els testimonis d’avui, llevat de Núria de Gispert, han estat sol·licitats, almenys, per Vox. Serà la primera oportunitat d’entrar en acció que tindrà aquest partit d’ultradreta, atès que fins ara ha estat relegat a un segon pla, arran del rebuig de tots els acusats de respondre a les seves preguntes. Vegem qui ha proposat els testimonis d’avui: Joan Tardà – Vox i la defensa de Jordi Cuixart Roger Torrent – Vox Artur Mas – Vox i les defenses de Jordi Cuixart i Jordi Sànchez Soraya Sáenz de Santamaría – Vox Cristóbal Montoro – Vox Mariano Rajoy – Vox Marta Pascal – Vox Núria de Gispert – la defensa de Carme Forcadell Eulàlia Reguant – Vox i la defensa de Jordi Cuixart Antonio Baños – Vox El tribunal ha previst mitja hora de declaració per cada testimoni que ha de declarar, una previsió que en alguns casos sembla molt limitada, tenint en compte que són tres acusacions i dotze defenses que aprofitaran el torn per desplegar sengles estratègies. No obstant això, sols podran preguntar al testimoni sobre allò que ha presenciat o allò de què ha tingut coneixement en relació amb els fets que s’enjudicien. La llei també impedeix que es formulin ‘preguntes capcioses o suggestives’ i emprar la ‘coacció, l’engany, la promesa’ o altres artificis per induir-los a declarar en un sentit o un altre. Qui haurà d’intervenir és Manuel Marchena, el president del tribunal, que ha deixat clar en alguns cercles, segons fonts d’EFE, que no permetrà que els interrogatoris es converteixin en una excusa per a fer al·legats polítics o ideològics. ‘L’ordre dels factors sí que altera el producte’ No és pas habitual que es barregin testimonis sol·licitats per les defenses amb els demanats per alguna de les acusacions. El dret de defensa empara que els testimonis de les defenses siguin els últims a declarar i els primers, per tant, haurien de ser els de les acusacions. Tanmateix, Marchena, amb el pretext de la proximitat de la campanya electoral i l’existència de 560 testimonis, n’ha barrejat de la defensa i de les acusacions per allunyar-los de les eleccions espanyoles del 28-A. Ho va explicar l’advocat Gonzalo Boye, coordinador de la defensa dels exiliats, en un article al Nacional: ‘Aquest avançament de les testificals demostra que estem davant un judici polític però, a més, generarà indefensió perquè les defenses tenen el dret d’interrogar els seus testimonis després d’haver declarat els de les acusacions. Aquí, però, declararan no pas en funció de qui els va proposar sinó de la seva activitat política. I, en dret, l’ordre dels factors sí que altera el producte.’ I aquest no és pas l’únic abús respecte dels testimonis. El tribunal no ha estat equànime en l’acceptació de testimonis proposats per les defenses i les acusacions. Les dades són clares: el 93% dels rebutjats van ser proposats per les defenses i el 47% dels acceptats són policies. Dels 311 proposats per l’acusació, n’han estat acceptats 308 (99%). Però dels 289 de les defenses, 250 (87%). Altrament, el 13% dels de la defensa han estat rebutjats, mentre que de l’acusació només n’han rebutjat un 1%. Això pot respondre a una estratègia d’acord amb els interessos de la fiscalia per a acusar els nou presos polítics de rebel·lió. Durant els interrogatoris, els fiscals han centrat bàsicament les seves preguntes a mirar de provar els delictes de desobediència i malversació. Els processats han negat cap mena de violència i han denunciat la brutalitat de l’actuació policíaca del Primer d’Octubre. A més, han reivindicat el caràcter cívic i pacífic del moviment independentista. Demà serà al torn d’Iñigo Urkullu, Gabriel Rufián, Albano-Dante Fachin, Ernest Benach, Ada Colau, Juan Ignacio Zoido, Xavier Domènech, Josep Ginesta, Francesc Iglesias i Adrià Comella.

Summary: De Mas a Rajoy: la fase de testimonis comença amb nou declaracions de polítics


L’economista Xavier Sala i Martín ha deixat en evidència el periodista Xavier Vidal-Folch i el diari El País a propòsit de les manipulacions informatives sobre la marxa d’empreses de Catalunya. En un fil publicat a Twitter, Sala i Martín explica que Vidal-Folch va acusar-lo de ‘traïdor’ per haver negat que el canvi de seu d’algunes empreses catalanes provocaria desocupació i pobresa. Mesos després, l’economista ha fet una recopilació de dades i ha citat el ministeri d’Hisenda espanyol mateix per demostrar que el seu impacte econòmic ha estat gairebé nul. També assenyala que una de les raons per les quals Vidal-Folch pot haver fet una ‘anàlisi esbiaixada’ de la situació econòmica a Catalunya és la mala situació econòmica d’El País, que, segons Sala i Martín, ‘no pot sobreviure sense els ajuts econòmics del govern espanyol’ i per això ha de sumar-se a la lluita contra l’independentisme. Vegeu el fil sencer ací: En aquest “brillant” article escrit a l’Octubre, Xavier Vidal-Folch em va qualificar de “l’economista més sectari de Catalunya”, de “miserable intel·lectual”, de formar part de “l’apparatchik sobiranista” i fins i tot de “traïdor a Catalunya” (Obro FIL) https://t.co/9turRHZ1lB — Xavier Sala-i-Martin (@XSalaimartin) 5 de maig de 2018 La raó per a tants insults era que jo havia dit que l’impacte del trasllat de seus seria limitat i que una gran part des trasllats responien a amenaces del govern central per fer entrar por als independentistes. Ell, en canvi, deia que generarien “paro y pobreza a mansalva”. — Xavier Sala-i-Martin (@XSalaimartin) 5 de maig de 2018 Avui dia, ja tenim les dades de PIB, atur, exportacions, inversió i ja sabem qui tenia raó: la catàstrofe econòmica que anunciava Vidal-Folch no s’ha produït. I l’impacte dels trasllats ha estat limitat. I no ho diu un sectari com jo. Ho diu HISENDA! https://t.co/AcrhLVagmM — Xavier Sala-i-Martin (@XSalaimartin) 5 de maig de 2018 També sabem (perquè ho han declarat algun dels implicats, com el president del comitè d’Empresa de SEAT) que, efectivament, hi va haver amenaces i coaccions per part del govern de Madrid. Fins va haver-hi pressions de la casa real. https://t.co/00TAV2HBXY — Xavier Sala-i-Martin (@XSalaimartin) 5 de maig de 2018 La pregunta és: com pot ser que un periodista de l’alçada intel·lectual de Xavier Vidal-Folch, que pontifica amb aquell aire de sofisticació dels bisbes, faci unes anàlisis tan esbiaixades, equivocades i plenes d’insults? Una explicació és que no té ni idea del què parla. — Xavier Sala-i-Martin (@XSalaimartin) 5 de maig de 2018 Una segona explicació és que ell acusa els altres de ser el què, en realitat, és ell: en aquesta època de resurrecció del franquisme espanyol, el doble llenguatge Orwellià segons el qual les coses volen dir el contrari del què pretenen, s’ha posat molt de moda. — Xavier Sala-i-Martin (@XSalaimartin) 5 de maig de 2018 Però hi ha una altra explicació més “econòmica”: gràcies a la incompetència de Cebrián, el diari El País està totalment arruïnat. No pot sobreviure econòmicament sense els ajuts financers de Soraya y el govern espanyol. — Xavier Sala-i-Martin (@XSalaimartin) 5 de maig de 2018 A canvi de l’ajuda financera, El País ha posat les seves plomes agraïdes a disposició del govern del PP. Els que, com Vidal-Folch, no fa gaire defensaven les bondats del socialisme, ara defensen l’extrema dreta més reaccionària en la seva lluita contra l’independentisme català. — Xavier Sala-i-Martin (@XSalaimartin) 5 de maig de 2018 I així és com en Vidal-Folch i els seus col·legues s’han convertit en un exèrcit de soldats socialistes derrotats pel franquisme i la dreta reaccionària. Aquells a qui ells sempre havien odiat i menystingut els obliguen a escriure ara, escarnits, amb els pantalons baixats. — Xavier Sala-i-Martin (@XSalaimartin) 5 de maig de 2018 Això explica per què, en lloc de fer anàlisis serioses i intel·ligents, es dediquin a escriure articles plens de mentides, falses acusacions, insults, i desqualificacions. També censuren a tot el què discrepa. Sembla que tot s’hi val per a lluitar contra el sobiranisme català. — Xavier Sala-i-Martin (@XSalaimartin) 5 de maig de 2018 Recordo q El Pais va publicar un article de Borrell on preguntava pels 16.000 milions de dèficit fiscal. Jo li vaig explicar on eren però el El Pais NO M’HO VA PUBLICAR. El què si va publicar El Pais és la resposta de Borrell a la meva resposta no publicada! Un diari imparcial! — Xavier Sala-i-Martin (@XSalaimartin) 5 de maig de 2018 Ara bé, l’estratègia de la tergiversació té un petit problema: LA REALITAT!!! I és que tard o d’hora apareixen les dades i es demostra que el què deien era mentida i que els insults només demostraven la seva falta d’arguments. — Xavier Sala-i-Martin (@XSalaimartin) 5 de maig de 2018 No demanaré a Vidal-Folch que demani perdó o que corregeixi els seus errors. Sé que no ho farà. Tampoc l’insultaré ni li diré que és un traïdor perquè, en el fons, sé que només és un pobre home que fa el què pot per cobrar una miserable nòmina. — Xavier Sala-i-Martin (@XSalaimartin) 5 de maig de 2018 Només li diré a Vidal-Folch que arribarà un dia que l’extrema dreta deixarà de necessitar-lo i el deixarà tirat. Llavors perdrà la feina, el poder i tot el que ara valora. I s’adonarà que no li queda res. Ni tan sols la dignitat. — Xavier Sala-i-Martin (@XSalaimartin) 5 de maig de 2018

Summary: Sala i Martín desmunta les manipulacions d’El País sobre el canvi de seu d’empreses catalanes


‘Vicent, com a fill de collidor i de treballadora de magatzem de taronja, va treure de la terra i del treball de les mans la força per viure com ha viscut’: d’aquesta manera comença la nota de condol que ha fet pública el Sindicat de Treballadors de l’Ensenyament del País Valencià (STEPV). Aquesta matinada, com en la cançó, la veu tremolosa i trista d’un campanar imaginari ens anuncia que el nostre benvolgut company i amic Vicent Esteve i Montalvà ens ha deixat. https://t.co/r4srAAAhWf pic.twitter.com/tIlQbQV2pL — STEPV-Iv (@STEPV_Iv) March 30, 2018 Ha estat avui mateix, 30 de març, de matinada: Vicent Esteve i Montalvà, mestre, sindicalista, treballador compromès, s’ha mort a València a causa de la malaltia que, de feia temps, l’havia obligat a anar-se retirant de l’activitat pública. Nascut a Alzira l’any 1955, Vicent Esteve va fer de la vocació de mestre una dedicació compromesa tot al llarg de la seva vida, que també va canalitzar des del treball sindical: membre del Secretariat Nacional de l’STEPV, del Secretariat Confederal de l’STES (on es va fer càrrec de la política educativa) o d’Intersindical, Esteve va tenir diverses responsabilitats a l’STEPV, de les més bàsiques a la coordinació d’àrees com l’acció sindical, els serveis jurídics o les polítiques lingüístiques o educatives. Durant vuit anys va dirigir l’àrea de publicacions del sindicat. A més a més, va estar implicat a Escola Valenciana, al Consell Escolar Valencià, a la Mesa per l’Ensenyament del Valencià, a les Escoles d’Estiu i als Moviments de Renovació Pedagògica o a l’Observatori Estatal de la Convivència Escolar. Marc Candela, coordinador d’acció sindical de l’STEPV, destaca, sobretot, ‘el seu bon fer’. ‘Tenia una gran capacitat d’anàlisi de la realitat educativa. No es deixava emportar pels impulsos i sabia estar sempre on feia falta.’ El portaveu d’Intersindical Valenciana, Vicent Maurí, ha destacat el fet que Vicent Esteve ‘ha estat una persona consensuadora, reflexiva i, des de la humilitat, una peça clau en la construcció del sindicat: sempre ha estat en primera línia, tant en la consolidació d l’STEPV com, després, en la construcció d’Intersindical Valenciana. La seva feina ha estat molt important: Vicent Esteve és un referent tant en el sindicat com en el conjunt del moviment de l’educació valenciana’. La cerimònia de comiat serà al Tanatori Municipal de València, el 31 de març, dissabte, a les 12.15 hores. Mostres de condol La mort de Vicent Esteve ha provocat una gran consternació, per la qual cosa diferents veus destacades i entitats culturals han mostrat el seu condol a les xarxes socials. In memòriam VICENT ESTEVE I MONTALVÀ Que ens ha deixatorfes de la seua presènciaperò la seua lucidesa vitalens acompanyarà per sempre. Que la terra et siga lleu,amic i company. pic.twitter.com/hcF7JGCapQ — Escola Valenciana (@escolatv) March 30, 2018 Ha mort Vicent Esteve, professor i sindicalista que sempre treballà al servei del país. El nostre condol a familiars, amics i als companys d'@STEPV_Iv @IntersindicalV @escolatv i el nostre més sincer reconeixement públic a la persona i el llegat de Vicent pic.twitter.com/qrgMIejDT7 — Acció Cultural PV (@AccioCulturalPV) March 30, 2018 Ha faltat Vicent Esteve, mestre, sindicalista i valencianista. En el Magnànim precisament preparàvem l'edició de les seues memòries, un projecte que l'il·lusionava molt i que veurà la llum esta primavera. Una forta abraçada a familiars, amics i companys. Que la terra et siga lleu pic.twitter.com/41LcIJzUib — El Magnànim (@Inst_Magnanim) March 30, 2018 Ens ha deixat Vicent Esteve. Tot el nostre condol i afecte a familiars, amics i companys de l'@STEPV_Iv. Ha estat, és i serà tot un exemple de treball valent, tenaç i pacient a favor del país, la llengua i l'ensenyament públic. Tot el nostre agraïment i reconeixement. pic.twitter.com/boBbCQcmAv — El Tempir (@ElTempirdElx) March 30, 2018 Ens ha deixat Vicent Esteve. Un home compromés, coherent i bona gent. Una vida d'eixes que paga la pena. També ens deixa el seu llegat. Eixe és per a sempre. Que la terra et siga lleu.https://t.co/uI5xo8M2k6 — Mónica Oltra Jarque (@monicaoltra) March 30, 2018 Un mestre referent que ens deixa: Vicent Esteve; hem d'agrair el seu treball constant i compromés per la renovació pedagògica, l'ensenyament públic i la nostra llengua. Gràcies per tant company, seguirem avançant pel teu camí. https://t.co/Z6HF1Sq9dG — Vicent Marzà (@VicentMarza) March 30, 2018 Impressionat i dolgut pel sobtat traspàs de Vicent Esteve. Gran persona. Lúcid i humà. Un gran mestre que ens va donar lliçons de vida i lluita pels nostres drets col.lectius. Les meues condolències a la familia, amics i companys d’ @IntersindicalV pic.twitter.com/mqLPpeZUC1 — Enric Morera (@enricmorera) March 30, 2018 Ens acaba de deixar Vicent Esteve i Montalvà, un model de compromís amb l'escola pública, popular i valenciana, des de la cooperativa "Els Mestres" (1978) al seu pas inesborrable pel @STEPV_Iv "La nit és morta, i ja es fa clar." — Vicent Monroig (@Vicent_Monroig) March 30, 2018 Ens ha deixat Vicent Esteve, treballador de l'ensenyament i defensor de l'escola pública i del valencià amb @STEPV_Iv https://t.co/APl9UvznkZEl meu condol i una abraçada solidària ben forta per a la gent propera a Vicent i que estimem l'escola pública de qualitat i en valencià pic.twitter.com/qJwSF4sOwM — Ferran #PensionsDignes (@FerranVGarcia) March 30, 2018 Collons quin divendres… Ens ha deixat Vicent Esteve. Poca cosa a dir, acompanyar al sentiment a la familia, amistats i pair la pena. Bon viatge Vicent !!! pic.twitter.com/QxNG4o9JNX — miquel gil (@GilMiquel) March 30, 2018

Summary: Comiat al mestre i sindicalista valencià Vicent Esteve