L’Audiència de Girona avala que la Generalitat exerceixi d’acusació en la investigació oberta contra les càrregues de l’1-O a Girona, Sant Julià de Ramis i Aiguaviva. L’origen de la causa és la querella col·lectiva interposada pels tres ajuntaments. El jutjat d’instrucció 2 de Girona va admetre la personació com a acusació popular de la Generalitat però la fiscalia va recórrer la decisió interposant recurs d’apel·lació. Segons que informen els advocats voluntaris, l’Audiència de Girona ha desestimat el recurs. A la causa hi ha, de moment, 23 policies espanyols investigats per les càrregues a diferents col·legis de Girona per delictes de lesions, danys i tortures. Estan pendents de declarar al jutjat. Encara no s’han pogut identificar cap dels guàrdies civils d’Aiguaviva i Sant Julià.

Summary: La Generalitat pot continuar sent acusació per les càrregues de l’1-O a Girona, Sant Julià i Aiguaviva


El president d’ERC, Oriol Junqueras, ha transmès al secretari general de Podem, Pablo Iglesias, que els republicans no s’asseuran a cap taula de negociació pel pressupost espanyol. Així ho ha transmès el portaveu d’ERC a Madrid, Joan Tardà, després de la reunió a la presó dels Lledoners. Tardà ha reafirmat que ERC no parlarà del pressupost espanyol ‘si no es donen les condicions’. ‘La clau de la negociació només la té el govern espanyol’, ha dit. Esquerra ha insistit els últims dies que és necessari que el govern espanyol insti la fiscalia general de l’estat a retirar les acusacions contra els presos polítics. També ha agraït la visita d’Iglesias, de la diputada d’En Comú Podem Lucía Martín i del tinent de batllia de Barcelona Jaume Asens, així com la seva empatia amb els presos polítics. Ni ERC, ni el PDECat ni Compromís han mostrat el seu suport al pressupost de Pedro Sánchez, que necessita els vots a favor de dos dels tres partits i una abstenció per a aprovar el pressupost. Tot i que el PSOE ha dit que convocaria eleccions si no s’aprova el pressupost, pot prorrogar els comptes del govern de Rajoy per a esgotar la legislatura.

Summary: Junqueras transmet a Iglesias que ERC no s’asseurà a cap taula de negociació pel pressupost espanyol


‘De Ciutadans a Ciudadanos. La otra cara del liberalismo‘ (Foca, 2015) és el darrer llibre escrit sobre el partit d’Albert Rivera. En són autors un català, Pep Campabal (Barcelona, 1977), i un valencià, Francesc Miralles (Xàbia, 1988). Expliquen el partit des que es va formar, ara fa nou anys, fins al 27-S. Hi veiem passar el grup Prisa, el senyor Zaplana, Francesc de Carreras i l’Íbex-35, per exemple. El llibre ens descobreix el partit en termes econòmics més que no pas ideològics. VilaWeb ha entrevistat un dels autors, Francesc Miralles, llicenciat en dret i ciències polítiques per la Universitat de València. Miralles, autor del bloc ‘La paella russa‘ sobre actualitat política valenciana, ens atén telefònicament. —Que en destacaríeu, de Ciutadans, després d’haver fet aquest llibre? —Allò que més m’ha sobtat és el fil de la qüestió dels diners. Es parla molt de Ciutadans des del punt de vista ideològic. De la nova dreta, etcètera. Però recorda per què Ciutadans va acceptar d’anar amb Libertas a les europees. No era tant pel fet de ser ultradreta europea, sinó per aquella frase de Rivera: ‘Si em poses diners davant, no et puc dir que no.’ Això descriu molt bé què és el partit. És un partit canviant, d’interès. D’alguna manera té a veure amb el perfil sociològic dels seus quadres i el programa formulat: estat del benestar, reduir costos empresarials, reinventar la roda. En el fons hi ha una gran coherència entre allò que fan i al servei de qui estan. Ciutadans és, molt més que no sembla, un projecte de classe. Un projecte de classe per dalt, regressiu. I el nacionalisme els serveix d’aglutinador. Albert Rivera, Inés Arrimadas, Matias Alonso (fotografia: ACN). —Quina classe? —Ciutadans és una classe emergent que té ganes d’ascendir al poder. És producte de l’Espanya contemporània, de la bombolla financera, de l’escola concertada i privada. Què produeix trenta anys d’èxit de la rajola, de la bombolla financera? Doncs Ciutadans. —Quin és el perfil dels quadres de Ciutadans, fora de Catalunya? —S’assembla molt al que té a Catalunya. Gent relacionada amb el sector financer, amb els cossos i forces de seguretat de l’estat, l’exèrcit i la construcció. Molts, consultors. Dels diputats de Catalunya, tres provenen de l’exèrcit i cossos de seguretat de l’estat. El número 2 del País Valencià, Alexis Marí, ex-guàrdia civil, ‘pied noir’, treballa de consultor de seguretat. Això, al costat de gent de la construcció per a veterans de l’exèrcit. Ací hi ha un embull que, per motius obvis, no s’ha investigat massa, a Espanya. —Quins més? —El número 3 de Ciutadans a Madrid és assessor del magnat Villar Mir. Arrimadas prové d’una constructora on feia de consultora. Consultoria privada al sector públic. I també hi ha una cosa curiosa: a diferència del PP i PSOE, no són fills de ningú. Potser el qui ho és més és Toni Roldán, fillastre de Francesc de Carreras, i fill del Roldan catedràtic de la UAB d’economia. Però no són estirps. Són més ascensor social. L'aparició del castellà a ERC seria una conseqüència secundària d'eixa translació que origina el naixement de Ciutadans. —Quines són les conseqüències del naixement de Ciutadans a Catalunya? —Recordem que el 2006, el PSOE fulmina Pasqual Maragall i el PP fulmina Josep Piqué. En l’òrbita socialista, Francesc de Carreras, ell mateix ho reconeix, volia moure el PSC cap a unes actituds determinades. I quan mou les posicions dels socialistes més retrògrades en termes nacionals o territorials, deixen un espai lliure. L’independentisme parla d’estat del benestar, diu que els orígens no importen i, en canvi, una part de l’espanyolisme, la de Ciutadans, tira pel dret, amb un discurs molt lingüístic. Amb el naixement de Ciutadans, hi ha un espai sense ocupar. L’aparició del castellà a ERC, per exemple, seria una conseqüència secundària d’aqueixa translació. Exagerant una mica, ERC fa aleshores el pas per omplir un espai que permet que avui Gabriel Rufián vaja de número 1. —Quina relació hi ha entre Ciutadans i ‘la Caixa’, més enllà d’Albert Rivera? —És molt fàcil de buscar-hi una explicació mecànica: el senyor Fainé, o Oliu, decideixen de crear un partit per als seus interessos. Les coses no són tan fàcils. Però els efectes finals són semblants. L’origen sociològic de Rivera pesa bastant. Els primers dirigents de l’espanyolisme a Catalunya als anys vuitanta són gent de lletres. La generació de Rivera són gent al voltant de sectors financers o la construcció. Rivera, Cañas, Arrimadas, Espejo. Gent que amb ‘la Caixa’ i el sector financer tenen una certa coincidència d’interessos. A Ciutadans no són el banquer, directament, però tampoc l’oficinista. Són zona intermèdia: assessors advocats, etc. A part, programàticament, hi ha sintonia total. —Com es finança el partit? —Si mirem els comptes de Ciutadans, hem trobat xifres que no quadren. No especifiquen quins ingressos privats i públics tenen. Tenen una fundació fa anys i panys que, segons que sembla, només fan una sèrie de cursos, però només ix una aportació primera, i que després es gasten el que no tenen. Sabem que no han enviat al Tribunal de Comptes els papers que hi havien d’enviar. No han estat un partit transparent. La nostra hipòtesi és que Ciutadans és una creació del diari El País. Del Grup Prisa —Quina relació hi ha entre Ciutadans i els mitjans de comunicació? —Ací intentem ser prudents. Que a la primera tens una querella. Intentem anar a veure què hi ha. I trobem dades de sobres perquè tothom en trega conclusions. La nostra hipòtesi és que Ciutadans és una creació del diari El País. Del Grup Prisa en general. En són una creació nua i crua. És qui més els ha beneficiat, i amb molta diferència. Jo no ho puc assegurar perquè no en tinc proves. Però sí que diem que hi ha finançament que no és directe. Per exemple, la publicitat als mitjans val diners. I no és casual que darrere dels mitjans que els donen ampla cobertura hi haja el sector financer espanyol i català. En són els accionistes, a El País. —Per què El País? —Potser l’aposta forta és un pacte amb el PSOE. No ho sé. Però qui els fa pujar en dos mesos d’un 4% d’intenció de vot a un 19% és el País i la cadena SER. Grup Prisa. —A les eleccions europees es van presentar amb Libertas. Em pensava que era aliança ideològica. Dieu que era simplement econòmica. —Sí, sí. Hi ha declaracions de Rivera, dient-ho: qui pot dir que no a aquests diners que ens donen per la campanya? —Més tard, en canvi, Ciutadans s’alia a Europa amb l’ALDE. —S’alia amb el grup liberal, l’ALDE. Que fins llavors tenia Convergència de socis. Però quan n’hi ha uns de millor se’n van amb ells. Hem de preguntar-nos si el grup liberal té cap mena de principis. Guy Verhofstadt, per exemple, és un fitxa total. Darrere de l’ALDE, en eixe espai del Benelux, trobes la qüestió financera i holdings molt clavats amb institucions europees. Ciutadans s’hi incorpora sense problema. S’entén que hi ha una activitat de lobby. —Molt interessant el paper de Zaplana amb Ciutadans al País Valencià. —L’any 2011 Camps liquida l’últim zaplanista, el president de la Diputació d’Alacant, José Joaquin Ripoll. Però el PSOE col·loca Zaplana a Telefònica, a través de Javier de Paz, amic de Zaplana i de Zapatero. Ell accepta el càrrec i la immunitat a canvi de lliurar el seu partit. El PSPV presenta moltes querelles per molts afers contra zaplanistes, però no directament a Zaplana. Ni l’esmenten. Es diu que Zaplana va comprar la seua immunitat. Al País Valencià Ciutadans es queda els zaplanistes descarrilats. Gent de l’entorn del PSOE deixa entreveure que això és així. Quan apareix Ciutadans el 2012 i 2013, amb l’acte al Siglo XXI de Madrid, els zaplanistes descarrilats comencen a acostar-se a poc a poc al partit de Rivera. En ‘off the records’, et diuen que Zaplana telefonava personalment als regidors, un per un, i els deia: ‘Vés a Ciutadans.’ Rivera es queda els zaplanistes. —Dels setze regidors expulsats per Ciutadans després de les municipals, nou són valencians que pactaven amb Compromís. —Perquè la prioritat de Ciutadans és poder dir que són un bastió contra el nacionalisme. Al País Valencià, Ciutadans va fer una campanya de perfil baix. Deien que Mònica Oltra està prou bé, perquè és un referent contra la corrupció. I que bé, que ací s’ha d’entendre tothom. Perquè el PP ha fet una calamitat. Quan arriben les expulsions de regidors que han pactat amb Compromís, ells en veu baixa fan el mateix discurs: ha estat una imposició des de Barcelona. I que ho descobreixen, per la premsa. És una mesura de negociació amb vista a la resta de l’estat: som el dic contra el nacionalisme. Creen un marc que no existia tant, ací. Perquè la percepció general que hi ha ací sobre Compromís no és exactament nacionalista. Sí, són els nacionalistes. Però també ho són de renovació democràtica, de classe mitjana. Compromís podria assemblar-se a Podem o Barcelona en Comú. I des de Barcelona diuen: no, aquests són els nacionalistes d’allà i, per tant, llenya. Xavier Pericay i Albert Rivera (fotografia: ACN) —Paradoxa: com pot ser que Ciutadans mantingui el discurs anticatalanista, si és un partit fundat per catalans? —Exactament. I Ciutadans fa seu el discurs anticatalanista. I a les Illes, també, potser amb més conya. Pericay, de Ciutadans a les Illes, és català! Que el discurs anticatalanista el faça un català és alienígena. Per això ho modelen una mica, i diuen que no és que siguen anticatalanistes, sinó antinacionalistes. Això, ací, no s’havia fet mai. La gent no és antinacionalista. No existeix eixe públic. Funciona el vot conservador, això sí. I la Mare de Déu. Però ara s’ha trencat. Que es vulga crear Societat Civil Valenciana, forma part del mateix desficaci.

Summary: Francesc Miralles: ‘Ciutadans és un projecte de classe’


Els pobles han d’optar per la cultura, no solament la popular. Fa unes quantes setmanes vaig trepitjar Agramunt, a la comarca de l’Urgell, conegut pels torrons i la xocolata. Un poble acollidor i actiu que, amb només cinc mil habitants, té una singularitat que el fa gairebé únic: gaudeix de dues fundacions artístiques. A Agramunt s’hi va instal·lar ara fa vint-i-cinc anys l’Espai Guinovart d’art contemporani, impulsat per l’artista Josep Guinovart, i el 2001 s’hi va crear la Fundació Guillem Viladot-Lo Pardal, dedicada a l’artista, poeta i escriptor Guillem Viladot. Dues fundacions privades que reben el suport imprescindible de les institucions públiques i que fan que Agramunt tingui dos motius d’altura perquè la gent la conegui i la visiti. I, més important i tot: dues fundacions que tenen la capacitat de generar i irradiar creació i cultura, cap endins i cap enfora, fent xarxa amb els altres centres d’art del país. Aquesta vegada, vaig visitar la Fundació Viladot, que va ser tota una sorpresa: Guillem Viladot (Agramunt, 1922 – Barcelona, 1999) era fill d’una nissaga de farmacèutics del poble i ell mateix va continuar la tradició estudiant farmàcia i prenent el relleu del seu pare com a farmacèutic d’Agramunt. Però les seves inquietuds eren eminentment artístiques i ben aviat va començar a escriure. Del relat va passar a la poesia i després a la poesia experimental (la desintegració del llenguatge i jocs d’alfabets), que juntament amb l’objecte trobat van fer un mateix camí. Duchamp com a guia primer i la psicoanàlisi de Lacan després van anar conformant tota una obra poètica i visual que avui podem veure a la fundació, en tres edificis situats a l’Agramunt històric, que s’anomenen lo Pardal 1, 2 i 3. En els dos primers edificis de lo Pardal s’hi pot visitar la col·lecció permanent, amb esperit de ‘magatzem visitable’, que recull la seva obra prolífica segons les diferents sèries que va executar al llarg de la seva vida: ‘Films-Cartrons’, ‘MOX-Cartrons’, ‘Iconografies de l’ús i de l’oci’, ‘Volumetries’, ‘Meta-Objectes’, ‘Música i objectes musicals’, ‘Ferros’, ‘Self’… El tercer edifici es reserva per a les exposicions temporals. Ara es pot veure l’exposició ‘Transgressions’ de l’artista Marta Bisbal, d’anàlisi crítica, que s’articula al voltant de la muntanya de Montserrat. Conèixer la muntanya al llarg de set anys d’observació. Però quan hi vam ser, vam poder veure l’exposició ‘Poesia concreta. Joan Brossa, Josep Iglésias del Marquet, Guillem Viladot. Petite Galerie, Lleida 1971’. La mostra recuperava l’exposició que aquests tres artistes vam presentar a la Petite Galerie de Lleida l’any 1971, que és considerada (si no la primera) una de les primeres exposicions sobre poesia concreta a l’estat espanyol. A més, es mostraven també alguns dels llibres de l’editorial lo Pardal (d’aquí el nom dels edificis de la fundació), que Viladot i Iglésias del Marquet van fundar el 1969, fa cinquanta anys. Aquesta mostra també és una altra línia traçada que la Fundació Viladot vol explorar, juntament amb la d’acollir joves artistes contemporanis com ara Marta Bisbal i posar-los en diàleg amb l’obra de Viladot. L’exposició ‘Poesia concreta. Joan Brossa, Josep Iglésias del Marquet, Guillem Viladot’ commemora el cinquantè aniversari de la inauguració de la Petite Galerie, el centenari del naixement de Joan Brossa i el vintè aniversari de la mort de Guillem Viladot. S’ha fet amb la col·laboració de la Fundació Joan Brossa de Barcelona i el Museu d’Art Jaume Morera de Lleida. Ara l’exposició es pot veure al Jaume Morera de Lleida i després a la Fundació Brossa de Barcelona. Pau Minguet a l’entrada de la Fundació Viladot. Però aquesta vitalitat no s’entendria ni seria factible sense la dedicació i visió del jove Pau Minguet, que fa un any que ha assumit la direcció de la fundació. Historiador de l’art i pagès, establert a Belltall (el regidor més votat aquestes darreres eleccions), va entrar en contacte amb la fundació Viladot gràcies al curs Art i Territori de la Universitat de Lleida. Calia que la fundació Viladot fos oberta (el dijous i el divendres de 10.00 a 14.00 i de 15.00 a 19.00, i el dissabte de 10.00 a 14.00), però a més ell hi ha imprès la capacitat de treballar, d’entendre’s amb les altres institucions vinculades i de tenir la mirada ben posada; la d’un professional jove que es dedica a treballar en la manera com la ruralitat pot generar pensament contemporani. Creació feta als marges. I així, per exemple, ha aconseguit que a la tardor del 2020 Can Framis de Barcelona aculli una mostra d’obres de Viladot.

Summary: Vinyaserra: Guillem Viladot i lo Pardal


Agents dels Mossos d’Esquadra treien ahir a la tarda del Banc Expropiat de Gràcia l’activista que s’hi havia amagat des de diumenge, quan se’n va fer el desallotjament. A mig matí, el col·lectiu ocupant va publicar un vídeo on es veia el noi dins l’antiga oficina de Caixa Catalunya. Poc després, els mossos van arribar-hi i van envoltar-la. Els operaris van obrir un forat en una de les planxes metàl·liques que blocaven l’accés al local. Dos agents van entrar-hi amb un gos de la unitat canina i, més tard, també dos membres del SEM. Finalment, la policia va treure’n l’activista, que va ser posat en llibertat una vegada identificat. D’aquesta manera es posava fi a l’intent del col·lectiu de recuperar el Banc Expropiat. Al matí havien anunciat una concentració davant el local per a celebrar-ne la recuperació. Amb l’actuació dels mossos, els responsables del col·lectiu es van trobar obligats a anul·lar la convocatòria ahir al vespre, però van dir que tornarien a intentar ocupar l’espai. Una jugada legal? Segons que sembla, el col·lectiu del Banc Expropiat havia enginyat una argúcia amb l’objectiu de recuperar legalment el local. Ahir a migdia es complien setanta-dues hores d’ençà que havien estat desallotjats. Segons que van anunciar des de les xarxes socials, no es podia considerar que el desallotjament fos complet: un dels membres no n’havia estat expulsat perquè s’havia amagat dins un moble buit. Un cop exhaurit aquest període de 72 hores, l’ocupació ja no es podia considerar un delicte flagrant i, per tant, la policia havia d’obrir un nou procediment judicial i obtenir una ordre judicial per a poder fer el desallotjament. Aquest procediment és llarg i permetia als activistes de tornar a ocupar l’espai i tornar-lo a ‘obrir a la ciutadania’. Tanmateix, la policia diu que sí que tenia cobertura legal per a desallotjar l’activista del local passades aquestes hores.

Summary: Els mossos treuen del Banc Expropiat l’activista que s’hi havia amagat


El nou atac de l’Audiència espanyola contra l’advocat Gonzalo Boye, ordenant-ne l’embargament dels comptes, ha causat una onada de rebuig i de solidaritat. L’independentisme considera majoritàriament que és un nou abús de la justícia espanyola contra Boye pel fet que exerceix la defensa dels exiliats. L’advocat d’Oriol Junqueras i Raül Romeva, Andreu Van den Eynde, ha declarat a VilaWeb: ‘La degradació de l’estat de dret que representa la criminalització de la defensa tècnica de qualsevol ciutadà, com a fórmula d’atemptar contra els seus drets fonamentals, no fa sinó allunyar-nos cada vegada més de l’ideal democràtic. El desprestigi de la justícia espanyola costarà molt de reparar i repercutirà en el benestar de la ciutadania, que no es mereix que les institucions i poders de l’estat adoptin tàctiques oportunistes i tramposes i contaminin més la imatge d’un estat ja molt criticat internacionalment’. Benet Salellas, advocat de Jordi Cuixart, diu que és un procés polític: ‘Es fa molt incomprensible, des del dret i des del dia a dia dels tribunals, la decisió que ha adoptat l’Audiència Nacional sobre Boye. Més aviat, hem de buscar arguments per a entendre-la fora del dret i de la justícia. El fet que la decisió tingui un vot particular d’un magistrat de la solvència de Ramon Sáez també ens indica que hi ha qui ha decidit de fer carrera judicial cap a una plaça al Suprem a costa d’enfonsar el patrimoni de Gonzalo Boye. Hi ha moltes formes de judici polític i el cas Boye n’és un exemple recaragolat.’ El despatx de Salellas també s’ha expressat públicament amb un piulet. L’advocada Judit Gené, que va defensar Meritxell Borràs al judici contra el procés, ha expressat la seva solidaritat amb Boye: ‘Realment, tot plegat sembla molta casualitat’, ha dit en declaracions a VilaWeb. El seu company de despatx, Xavier Melero, que va defensar Joaquim Forn, ha dit: ‘Desconec completament el tema, però expresso tota la meva solidaritat amb el company Boye. És molt significatiu que un magistrat del prestigi del Ramon Sanz Valcárcel no veiés cap motiu per a la reclamació.’ La jurista Gemma Calvet creu que és un requeriment extemporani i injustificat: ‘No es poden fer judicis d’intencions sobre les actuacions judicials però sí valoracions sobre les actuacions objectives. Ara mateix aquest embargament, sense cap mena de suport en matèria de prescripció és absolutament fora de lloc. Les executòries penals tenen uns terminis de tramitació i unes actuacions obligades que no s’han respectat. Boye fa anys que exerceix d’advocat i el requeriment ara extemporani, injustificat i sobrevingut només es pot relacionar amb la seva tasca d’advocat en el procés català, perquè no l’havien fet en aquests vint-i-un anys. Més enllà que la responsabilitat civil ha prescrit, és una qüestió gravíssima que haurà de ser valorada per l’ONU en l’empara que han demanat associacions d’advocats internacionals. És una clara contravenció del dret de defensa.’ Diversos juristes també han reaccionat a les xarxes. L’advocat escocès Aamer Anwar també li ha donat suport: ‘Sempre un lluitador per la justícia. Serem al teu costat.’ Tot el meu suport amic @boye_g ✊🏽🎗 Always a fighter for justice 💛 Estarem al teu costat https://t.co/eDGpJpenV9 — Aamer Anwar🎗✊🏽 (@AamerAnwar) February 6, 2020 L’advocada Neus Torbisco-Casals ha acusat l’estat espanyol de no saber jugar net i de no saber perdre. ‘No poden guanyar als tribunals i utilitzen la revenja’, ha dit. La persecució dels advocats que exerceixen la defensa de causes que no agraden a l’Estat és la pitjor cara del #lawfare. Solidaritat amb @boye_g, pateix la incapacitat de l’Estat de jugar net i saber perdre. No poden guanyar als tribunals i utilitzen la revenja. — Neus Torbisco-Casals🎗 (@casals_neus) February 7, 2020 El jurista Joan Queralt ha estat taxatiu: ‘Qui es mou, aniquilació’. L’Audiència espanyola embarga els comptes de @boye_g https://t.co/xrU8oGL1XZ. Al que se mueve, aniquilació — Joan Queralt (@JoanQueralt) February 6, 2020 La Coordinadora de l’Advocacia de Catalunya ha recordat tots els abusos comesos contra Boye. Des de que @boye_g és la defensa del #GovernExili li han denegat empara col.legial, escorcoll al despatx, clonat del mòbil, “robatori” centrat al seu servidor, i ara li embarguen els comptes. Sempre coincidint amb victòries jurídiques internacionals.Siempre contigo compañero! https://t.co/98sdfeWpwG — 🎗La Coordinadora🎗 (@AdvoCATsPerCAT) February 7, 2020 La Xarxa Jurídica d’Advocats critica que l’Audiència espanyola hagi fet una interpretació ad hominem contra Boye i contra tota la jurisprudència establerta fins ara. La "Doctrina @boye_g" decide cambiar el criterio pacífico de que una mera averiguación patrimonial no interrumpe la prescripción. Una interpretación ad hominem contraria a la doctrina asentada de la AN pic.twitter.com/SUwpZxksu9 — RedJurídica Abogad@s (@laredjuridica) February 7, 2020 Boye ha agraït el suport i la solidaritat que havia rebut i ha insistit que no es deixaria intimidar per la justícia espanyola. Agradezco todas las muestras de apoyo y solidaridad. La Audiencia Nacional tienen una larga tradición de doctrinas con nombre y apellido… doblegaran al que se deje doblegar #Seguimos — Gonzalo Boye (@boye_g) February 7, 2020 La seva sòcia de despatx i companya, Isabel Elbal, ha denunciat que l’Audiència espanyola havia modificat la doctrina imperant sobre la prescripció per perjudicar-lo. Muy grave, doctrina Boye. Han modificado la doctrina sobre la prescripción solo para perjudicar a @boye_g , activando el procedimiento tras 22 años. Hay una treintena de autos de la AN que dicen lo contrario. La arbitrariedad está servida. https://t.co/g2eCMOFX4w — Isabel Elbal Sánchez (@isaelbal) February 7, 2020 Suport polític a les xarxes Boye també ha rebut suport de diversos dirigents polítics, entre els quals els presidents Quim Torra i Carles Puigdemont. Estimat amic @boye_g , al teu costat i disposa pel que calgui. Amb tot el cor, el que necessitis o et calgui. Abraçades https://t.co/Ori6vkYVCa — Quim Torra i Pla (@QuimTorraiPla) February 6, 2020 La lawfare portada als límits de la raó. Volen la mort civil dels dissidents polítics i de tots els qui els fan nosa. Tot el suport a @boye_g. És una persecució indecent que només té un objectiu. I no té res a veure amb la justícia. https://t.co/RB2FuRFQdE — Carles Puigdemont (@KRLS) February 6, 2020 La consellera Clara Ponsatí també ha donat ànims a l’advocat. Jutges enfurismats enfollits d'arbitrarietat; no podran amb tu @boye_g ! https://t.co/YLuEehwLKI — Clara Ponsatí (@ClaraPonsati) February 6, 2020 La presidenta de l’ANC, Elisenda Paluzie, i el vice-president d’Òmnium, Marcel Mauri, han expressat el seu suport a Boye. Tot el suport @boye_g https://t.co/blKolo2zD5 — Elisenda Paluzie (@epaluzie) February 6, 2020 Aquesta és la resposta dels poders de l’Estat davant d’aquells qui posen en evidencia el sistema judicial parcial i venjatiu espanyol. Tot el suport @boye_g https://t.co/EqGDWy7Ns7 — Marcel Mauri de los Rios (@marcelmauri) February 6, 2020 L’advocat i dirigent d’En Comú Podem, Jaume Asens, ha denunciat la persecució contra Boye. Perseguir als advocats és perseguir el dret de defensa. Tot el suport @boye_g — Jaume Asens (@Jaumeasens) February 6, 2020 El cap dels serveis jurídics de la Generalitat, Francesc Esteve, ha acusat la justícia espanyola de ‘venjativa’. Lo que no saben, amigo @boye_g , es que la justicia vengativa no podrá embargar nunca las ideas, la estrategia, la implicación, el compromiso y la fuerza de la razón.Un abrazo ‘imprescrptible’.https://t.co/9Yo7YLye1M — Francesc Esteve (@cescesteve) February 7, 2020 Les diputades de JxCat Laura Borràs i Míriam Nogueras i el diputat d’EH Bildu Jon Iñarritu també han denunciat la ‘guerra bruta’ contra Boye. No es pot aguantar tanta maldat. @boye_g ja ha patit injustícies acumulades que no tenen reparació. Ara li embarguen els comptes? Tota aquesta guerra bruta,lawfare de manual,amb prevaricacions continuades i vulneracions de drets se’ls ha de girar en contra.Tot el suport,et temen! https://t.co/UCwu0qT3nr — Laura Borràs 🎗 (@LauraBorras) February 6, 2020 Com sempre dius, amic @boye_g , ni un pas enrere. Estem amb tu, fins al final.#llibertat https://t.co/RyntNPdo7h — Míriam Nogueras 🎗 (@miriamnoguerasM) February 7, 2020 El abogado, @boye_g, ha ejercido sin problemas durante varios lustros, pero desde q defiende a @KRLS y @QuimTorraiPla: – Acusado d blanqueo.– Sus cuentas embargadas por causa prescrita.– La Policía clonó su móvil. -”Alguién” entró en su despacho… ¿Casualidad?#Lawfare pic.twitter.com/ffkzfcDiWv — Jon Inarritu (@JonInarritu) February 7, 2020 Carlos Sánchez, dirigent d’Esquerra Unida, ha acusat la justícia espanyola de trencar la imparcialitat per a atacar Boye. La Justicia que se levanta la venda de los ojos cuando resulta conveniente para ver quién es quien se sienta ante ella, no es Justicia.Hoy la venda se levanta para @boye_g Mañana puede ser por cualquier de nosotros.Imprescindible artículo de @elisabeni https://t.co/Hqq1GOBzyb — Carlos Sánchez Mato🔻 (@carlossmato) February 7, 2020 L’Oficina de Drets Civils i Polítics de la Generalitat també ha denunciat les ‘amenaces, atacs i coaccions’ contra Boye. Les amenaces, atacs i coaccions contra un advocat degraden el dret de defensa i a un judici just de tota la ciutadania. La persecució a la que està sotmès @boye_g és inacceptable.https://t.co/BIB70PThaz — Drets Civils i Polítics (@hitensdret) February 7, 2020

Summary: ‘Qui es mou, aniquilació’: reaccions contundents dels advocats arran de l’atac contra Boye


Mónica Oltra va topar ahir obertament amb l’organització juvenil del Bloc Nacionalista Valencià pel suport d’aquesta organització al dret d’Arnaldo Otegi de presentar-se a les eleccions basques. Tot va començar amb un piulet de JovesPV-Compromís, el nom de l’organització jove de Bloc Nacionalista Valencià, que deia: ‘Vindrà el dia en què la història política espanyola mirarà enrere i sentirà vergonya dels seus actes. Otegi Lendakari’. Oltra va acabar criticant aquest piulet, dient que no representava Compromís i referint-se al dirigent abertzale com a algú que no havia tingut ‘empatia per al patiment aliè’. L’equip de campanya d’Otegi, l’ex-diputat de la CUP David Fernàndez, ha respost les paraules d’Oltra: @monicaoltraI és sofriment aliè estar 6 anys injustament pres precisament per provar d'evitar més sofriments? Amb tot respecte. — DavidFernàndez (@HiginiaRoig) August 28, 2016 .@monicaoltra hi ha 472 víctimes mortals més i 4.009 torturats sempre bandejats. Memòria de tots els sofriments. https://t.co/S3Us8TcB5w — DavidFernàndez (@HiginiaRoig) August 28, 2016 Oltra ha replicat Fernàndez, que ha dit que Compromís era una organització plural i cadascú tenia les seves opinions. @HiginiaRoig amb tot el carinyo tb, Compromís és una organització plural i diversa. X això cadascú té les seues opcions. — Mónica Oltra Jarque (@monicaoltra) August 29, 2016 @HiginiaRoig i les opinions del conjunt se consensuen. Este era el debat q ens ocupava. Sobre l altre dbt tinc la meua opinió jurídica i pol — Mónica Oltra Jarque (@monicaoltra) August 29, 2016 @li_llet @HiginiaRoig no ens representa al conjunt efectivament en la mesura q no s’ha parlat, consensuat, acordat… és així de fàcil — Mónica Oltra Jarque (@monicaoltra) 29 d’agost de 2016 L’actitud d’Oltra contrasta obertament amb la del president Ximo Puig, que va defensar el dret d’Arnaldo Otegi de presentar-se a les eleccions. També ho ha fet, entre més membres destacats de Compromís, el cap del partit al congrés espanyol, Joan Baldoví. Notícia relacionada: Mónica Oltra s’enfronta als Joves del Bloc que donen suport a Otegi

Summary: David Fernàndez respon Mónica Oltra per la crítica al dret d’Otegi de presentar-se a les eleccions


El cap de llista de Compromís al congrés espanyol a València, Joan Baldoví, ha culpat al president del govern espanyol, Pedro Sánchez, del fet que l’extrema dreta torni a estar al congrés. Tanmateix, ha volgut deixar clar que ‘malgrat el que ha fet Pedro Sánchez, hi ha possibilitat de formar govern, les mateixes que hi havia abans’ i ha afegit que si volen un govern progressista, ‘surten els números’. Així ho ha manifestat a la seu de Compromís, on ha comparegut acompanyat de la número dos al congrés espanyol, Maria Josep Picó, la co-portaveu de Compromís i vice-presidenta de la Generalitat, Mónica Oltra, i el batlle de València , Joan Ribó, entre d’altres. Baldoví s’ha mostrat ‘raonablement satisfet’ amb els resultats obtinguts després de l’aliança entre Compromís i Més País per concórrer junts a aquestes eleccions espanyoles, ja que pugen en percentatge i en vots, ha apuntat. A la vegada, Baldoví manté l’únic escó de Compromís. ‘Ara serem tres al Congrés dels Diputats i estem satisfets amb els resultats. Ha estat una campanya complicada però hem triat el camí correcte’. ‘Probablement hem sembrat un arbret que en algun moment acabarà fent-se molt gran’, ha augurat. En tot cas, ha dit, ‘si hi ha alguna cosa important, és que hi ha una Espanya més enllà del centralisme, perifèrica, que està mantenint-se aquí, a Aragó, Galícia i en altres llocs que no són exclusivament ni Catalunya ni el País Basc’, una ‘nova manera de dir d’una vegada per totes: senyors de PSOE i PP que s’ha d’arreglar el problema territorial, els desequilibris territorials’, ha sentenciat.

Summary: Baldoví demana de formar un govern progressista: ‘No valen excuses’


Era 2011. Algunes estudiaven, d’altres treballaven, fora o dins de la llar. Era 2011 i la seva vida va canviar radicalment. Era 2011 i unes protestes pacífiques en contra de l’empresonament d’uns joves, atiades per la mala gestió del govern i per la Primavera Àrab va desembocar en guerra civil. Era Síria. Moltes dones van decidir armar-se i anar a la guerra. Així naixien, mesos més tard, les Unitats Femenines de Protecció (YPJ) del Kurdistan Sirià. El que va començar el març de 2011 com una protesta pacífica va esdevenir un conflicte intern entre l’exèrcit sirià del règim de Baixar al-Assad i l’oposició armada. Aquesta oposició es va anar fragmentant a mesura que la contesa avançava, en gran part a conseqüència de l’adveniment i creixement de forces de caràcter islamista o jihadista. Així doncs, contra el règim d’al-Assad hi ha un front de l’Estat Islàmic, així com, en menor mesura, Tahrir Al-Sham –la branca siriana d’Al-Qaeda. Però també s’hi troba l’Exèrcit Lliure Sirià, desertors de l’exèrcit d’al-Assad, i aliats amb Turquia, i les Forces Democràtiques de Síria que lluiten conjuntament amb els kurds. Els kurds, oprimits en les últimes dècades pel règim de Baixar al-Assad, van defensar la seva terra alhora que veien en la guerrilla l’oportunitat per defensar el seu model polític. Una ideologia que és en gran part hereva del Partit dels Treballadors del Kurdistan (PKK, creat el 1978 a Turquia) i del seu líder Abdullah Öcallan, empresonat i condemnat a cadena perpètua des del 1999. El PKK, que si bé en uns inicis era un grup marxista – leninista que buscava la independència pel poble kurd, d’uns anys ençà va decidir apostar per un confederalisme que els donés més autonomia en les diverses regions en què s’hi assenten i que, alhora, permetés estretitir lligams entre els diferents Kurdistans. Els kurds, doncs, lluiten en les Unitats de Protecció Popular (YPG) com a braç armat del Comitè Suprem Kurd (creat el juliol de 2012). Busquen garantir la pau a les zones kurdes i protegir als seus habitants. Dins d’aquest grup s’hi troben també les Unitats Femenines de Protecció, l’YPJ. “La creació d’una milícia kurda femenina enmig de l’Orient Mitjà és un rara avis, perquè si bé tot el món encara és força masclista i hi predomina el patriarcat, a l’Orient Mitjà, encara més”, analitza David Meseguer, periodista free-lance a Síria i Turquia i co-director del reportatge La revolució silenciosa. Aquesta milícia kurda femenina desenvolupa les mateixes tasques al front de guerra que la masculina (YPG), tenen la mateixa importància, porten armes pesades, entren en combat, etc. “No és una qüestió purament estètica o de imatge”, afegeix Meseguer, distingint-ho de les dones militars a l’exèrcit sirià o Daesh. Amina Husssein, una periodista kurda resident a Barcelona, explica com, de fet, en les fotografies que arriben d’aquestes ‘guerrilleres’ se les veu maquillades i depilades. De fet, home i dona lluiten junts en les trinxeres kurdes. Els quarters i les formacions sí que són diferenciats, així com els caps, un home i una dona, que comparteixen, no obstant això, un co-lideratge a la milícia. I és que, la fórmula de co-lideratge paritari és quelcom establert pels kurds en quasi totes les seves organitzacions i càrrecs, militars i polítics. Una doble lluita COM A KURDES/ Les milicianes lluiten, per un costat, pel seu poble, que consideren oprimit pels estats centrals de l’Orient Mitjà on hi són presents (l’Iran, l’Iraq, Turquia i Síria), així com per moviments arabistes i islamistes com Estat Islàmic. El seu projecte polític, hereu del PKK, passa per la laïcitat, el feminisme i el socialisme. La independència per això, ja no està en la seva agenda política. Aposten ara per un confederalisme democràtic, considerant que amb l’Estat-nació independent no es garanteixen els drets del poble. Lluiten, per tant, per “assolir la major quota d’autonomia possible en els diferents estats, sobretot partint del municipalisme i de tenir el control dels ajuntaments mitjançant eleccions”, explica David Meseguer. Alhora, busquen també poder enfortir els vincles entre les diferents regions del Kurdistan. COM A DONES/ La lluita de les milicianes també té molt de feminista, explica Amina Hussein. Des de l’YPJ es busca tanmateix l’emancipació de la dona i portar la revolució feminista a l’Orient Mitjà. De la mateixa manera, és en gran part de la ideologia d’Öcallan d’on prové el caràcter feminista o d’emancipació de la dona present en les guerrilles. El dirigent kurd va voler extrapolar el record de la fortalesa de la seva mare i el seu rol social i familiar a tota la societat, amb una clara intenció d’empoderar la dona a tots els nivells. El militar inclòs. Comparat amb la resta d’Orient Mitjà, la societat kurda, sobretot en termes de feminisme, està més avançada, segueix Hussein. Però si la compares amb Occident, encara queda un llarg camí. “La societat kurda, en termes de feminisme, està més avançada” La lluita contra Estat Islàmic El 13 de setembre de 2014 EI entrava a la ciutat de Kobane –un dels cantons del Kurdistian sirià, juntament amb Afrin i Jazira-. Qui va defensar la ciutat però no va ser pas l’exèrcit sirià, sinó les pròpies milicianes de l’YPJ que van aconseguir alliberar-la el 15 de març del 2015. Aquest és només un exemple de la importància que han tingut les guerrilleres kurdes per combatre l’EI a l’Orient Mitjà. La rellevància de les guerrilleres al front ve per la seva vàlua militar però també pel temor que inspiren entre les files del Daesh, en què s’ha propagat que si els soldats cauen en mans de dones mai arribaran al paradís. A Kobane, quan ja semblava que l’EI acabaria amb tota la ciutat, la coalició internacional i Estats Units van intervenir posicionant-se al costat dels kurds. De fet, Estats Units ja feia uns anys que buscava armar milícies de la oposició contra al-Assad però totes acabaven en mans dels jihadistes. En aquell moment veuen en les milícies kurdes un bon aliat per combatre l’Estat Islàmic. Els kurds prenen aleshores una projecció internacional, de la seva lluita i de les seves demandes. No obstant això, i tot i havent estat els primers en combatre l’EI sobre el terreny, els kurds van tornar a ser ‘abandonats’ aquest passat gener, ara que l’Estat Islàmic està quasi erradicat de Síria. Turquia a la contra El 20 de gener Turquia engegava, amb l’aprovació russa, l’Operació Branca d’Olivera contra Afrin (Kurdistan sirià). Teòricament l’operació anava en contra l’EI i l’YPG. Van bombardejar amb 72 avions, destruint 153 blancs, i matant i ferint civils kurds, cristians i musulmans. A principis de març l’Observatori Sirià pels Drets Humans calculava més de 200 civils morts a causa de l’Operació Branca d’Olivera. A mitjans de mes, Afrin queia sota la brutalitat i la força de l’exèrcit turc. Tot plegat sota la mirada de la comunitat internacional, que observava impassible com Ankara rebutjava la treva de pau amb el cantó kurd aprovada per l’Organització de les Nacions Unides (ONU). David Meseguer atribueix la inactivitat de la comunitat internacional als acords comercials i d’armament, atès que Ankara compra molt d’armament tant a Rússia com a Estats Units. Però a més d’això, “una de les armes de pressió en la guerra de Síria i perquè Europa miri cap a una altra banda és la qüestió dels refugiats”. “Una de les armes de pressió de Turquia perquè Europa miri cap a una altra banda és la qüestió dels refugiats” El març de 2016 la Unió Europea i Erdogan pactaven a Brussel·les que qualsevol persona que arribés de manera irregular a les illes gregues (la ruta habitual en fugir de Síria des de Turquia), seria retornada a Turquia. A canvi, Ankara rebria 6.000 milions d’euros per “atendre” els refugiats i els nacionals turcs podrien viatjar a Europa sense visat. “Occident sempre dona suport a països ja formats i acceptats internacionalment, no a pobles com el kurd”, es queixa Amina Hussein. Hussein és pessimista amb el desenvolupament del conflicte, no creu que l’ajuda internacional i dels Estats Units arribi. No obstant això, parlant amb família i amics que segueixen al Kurdistan Sirià els veu optimistes, tot i que saben que el conflicte durarà encara molts anys. “És com una tercera guerra mundial de proxys”, opina Meseguer, és a dir, una guerra en què les potències utilitzen a tercers, subministrant armament o ajuda i combaten per ells. En aquest cas, “els sirians són els que posen els morts”.“La guerra durarà fins que Turquia, Rússia i Estats Units, que són enemics i estan a Síria, no arribin a un acord per la pau”, sentencia el periodista. “És com una tercera guerra mundial de proxys en què els sirians són qui posen els morts” El moviment polític kurd, per això, ha suposat un gran canvi social en què la dona ha pres un paper actiu tant en l’àmbit educatiu, com social, polític o militar. Meseguer, que ha conviscut amb la comunitat siriana, ha vist com “aquest empoderament de la dona no només afecta a la societat kurda, sinó que dones musulmanes o cristianes també s’estan veient empoderades”.

Summary: Les dones de la guerra


Les Armilles Grogues han convocat el seu 56è dissabte de mobilitzacions contra el govern francès per a sumar-se a la vaga indefinida convocada per sectors clau per protestar contra la reforma de les pensions. Les accions més importants han tingut lloc a París, on ha començat una marxa des del barri de Bercy amb direcció a la porta de Versalles, al sud de la ciutat mentre la policia ha advertit que qualsevol manifestació d’aquest col·lectiu està prohibida en punts estratègics com els Camps Elisis, l’Elisi, la casa Matignon (residència del primer ministre), l’Assemblea Nacional o la catedral de Notre-Dame. També hi ha manifestacions convocades a altres ciutats del país com Le Mans, Laval o Lons-le-Saunier i a Marsella, on hi havia el dirigent d’esquerra Jean-Luc Mélenchon, i també a Bordeus, Lilla o Montpeller. Manifestation des #GiletJaunes a #Paris, cortege bloqué aux alentours de la gare Montparnasse empêchant la convergence avec les syndicats, usage de gaz lacrymogènes, les manifestants partent dans une rue adjacente. #Acte56 pic.twitter.com/sO1xXGciOK — Jeanne G (@Jeanne_gbd) December 7, 2019 Mélenchon, líder de La França Insubmissa, ha fet una crida a respectar escrupolosament la filosofia de no violència sense renunciar a la ‘pressió màxima’ per aconseguir l’anul·lació de la iniciativa de reforma de les pensions. ‘El poder, el règim, no té més que això, el recurs repulsiu a la violència, així que us demano que feu un esforç perquè les coses surtin bé fins i tot a París, on estem acostumats a les provocacions’, ha apuntat. Mentre, el secretari federal de la Federació de Sindicats de Treballadors/es del Ferrocarril (SUD-Rail), Eric Meyer, ha advertit que la convocatòria es mantindrà fins que el govern anunciï la retirada del projecte de llei de reforma de les pensions i ha recordat que dimarts vinent, 10 de desembre, hi ha convocada una nova manifestació. Meyer ha destacat la ‘històrica mobilització’, una vaga majoritària en els ferrocarrils amb participació de moviments interprofessionals ‘molt massius’, i ha denunciat que el govern pretén amb la seva iniciativa ‘preparar l’obertura de les pensions a la capitalització’. La mobilització social deriva de la reforma de les pensions plantejada per Emmanuel Macron, que aspira a unificar els més de quaranta esquemes contemplats ara per ara per un únic marc que, segons el president, afavoriria la igualtat entre els treballadors. Entre les preocupacions expressades pels sindicats figura que el càlcul de les pensions es faci en virtut dels ingressos obtinguts tota la vida laboral i la suspensió de plans de prejubilació per a funcionaris com treballadors del transport públic i personal mèdic, si bé el govern encara no ha acabat de concretar el seu projecte. Vaga general a Catalunya Nord: les claus de la protesta Impost al dièsel Els camioners han començat avui mobilitzacions, bloquejos i marxes lentes en almenys quinze punts per protestar contra l’augment dels impostos sobre el dièsel. ‘El govern ha d’escoltar l’ira dels transportistes i treballar amb la professió en el finançament d’infraestructures’, ha apuntat l’Organització dels Transportistes en Ruta Europeus (OTRE) en un missatge publicat a Twitter. En les properes setmanes el parlament francès haurà de votar i validar o no el nou impost al dièsel que gravaria els transportistes i que s’inclouria en el pressupost públic pel 2020. De la mateixa manera, s’han sumat a les protestes sindicats de periodistes com el Sindicat Nacional de Periodistes-Confederació Nacional de Treballadors (SNJ-CGT) o la Confederació Francesa Democràtica del Treball-Periodistes davant ‘un atac sense precedents contra les condicions de vida de molts periodistes independents i els contractes precaris’. ‘La nostra precarietat és la informació errònia’, denuncia una de les pancartes en la protesta.

Summary: Les Armilles Grogues s’afegeixen a la vaga indefinida contra la reforma de les pensions a l’estat francès


El president de la Generalitat, Quim Torra, ha refermat a Falset el compromís de l’executiu amb la candidatura del Priorat perquè el seu paisatge sigui declarat Patrimoni Mundial per la Unesco. Torra s’hi ha referit durant l’acte inaugural de la Fira del Vi, després que el president del Consell Comarcal, Jordi Sabaté, l’hagi interpel·lat perquè la Generalitat faci seva la candidatura i l’encapçali com un projecte propi. El cap de l’executiu ha defensat que no hi ha comarques de primera ni de segona i que no vol un país buit, sinó viu. Per això, ha dit, l’executiu també s’oposa a l’arrencada d’oliveres mil·lenàries i treballa per donar oportunitats per a comarques com els Pallars.’En els deu anys vinents ens hi juguem el país si no som capaços de valorar la pagesia, que és la que vetlla i cuida la terra‘, ha advertit el president. A més, Torra ha situat l’impuls del sector vitivinícola del Priorat com un exemple per a aquelles comarques on el despoblament és una amenaça. ‘Vàreu saber tornar als orígens, cuidar la terra i tornar a conrear-la. I ho heu fet oberts al món, fent aquest gir que ha fet del Priorat un exemple a seguir’, ha afegit. El president del govern ha insistit que la república per la qual treballa és ‘un país viu, on tothom pot tirar endavant el seu projecte de vida i oportunitats’. ‘Si exportem el 50% dels vins del Priorat, exportem una part molt important de nosaltres. Qui el compra es beu amb ell la nostra cultura, el nostre paisatge i el nostre esforç; es beu la terra. I qui beu el nostre vi ja ens coneix millor i sap millor qui som’, ha dit Torra en agraïment a la tasca feta pels cellers de la comarca. ‘La batalla que tenim per guanyar és la de la llibertat de Catalunya i de fer efectiva la república’. Prèviament, el president de la Generalitat ha visitat el Castell de Falset i Museu Comarcal, on ha descobert una placa al coronel Antoni Vidal i al capità Pere Joan Barceló (Carrasclet), per commemorar la darrera victòria catalana de la Guerra de Successió sobre les tropes borbòniques, el 2 de setembre de 1714. Aprofitant la descoberta d’aquesta inscripció, el president Torra ha afirmat que ‘la placa que necessitem posar aquest país és la que digui que la batalla de Falset va ser la penúltima que vam guanyar; la batalla que tenim per guanyar és la de la llibertat de Catalunya i de fer efectiva la república catalana’, ha conclòs.

Summary: El govern referma el compromís amb la candidatura del Priorat a Patrimoni Mundial de la Unesco


L’ex-primer ministre escocès Alex Salmond escriu avui un article a Bloomberg en què parla de les eleccions catalanes de diumenge. Sobre els resultats, diu que Catalunya no ha decebut, que hi ha una clara majoria d’independentistes amb Junts pel Sí i la CUP i que l’argument de Madrid que no hi ha una majoria de vots és pobre. Demana a la comunitat internacional que deixi de veure Catalunya com un problema i comenci a prendre’s com una oportunitat l’expressió democràtica dels catalans: ‘En un món on la violència abunda i en un país que fa només dues generacions va ser governat per un dictador feixista, els moviments democràtics i pacífics ha de ser respectats i han de tenir legitimitat.’ Salmond creu que els mandataris internacionals ‘haurien de donar suport al dret de decidir de la gent a l’hora d’escollir el seu futur’. Es refereix a les intervencions de Barack Obama, David Cameron i de la Comissió Europea que hi va haver durant la campanya i en diu: ‘Tindran poc impacte en l’opinió pública i és probable que atiïn el ressentiment’. Així mateix, diu que Espanya hauria de reconèixer les aspiracions de Catalunya: ‘El govern de Mariano Rajoy fa anys que espera que el problema se’n vagi sol. No se n’ha anat i ara és un dels problemes que amenacen l’hegemonia política del Partit Popular.’ A l’article, Salmond recomana calma als independentistes catalans: ‘Tenen un mandat democràtic. Ara han de construir l’acceptació internacional de la legitimació de les seves aspiracions i cercar aliats a les eleccions espanyoles del desembre i a més comunitats autònomes’. I acaba: ‘A Irlanda, temps enrere, hi havia una dita que era “Les dificultats que tingui Anglaterra són una oportunitat per a Irlanda”. Catalunya no és Irlanda ni és Escòcia, però les dificultats que tingui Madrid aviat poden convertir-se en una oportunitat per a Catalunya.’

Summary: Alex Salmond als catalans: ‘Calma i endavant’


Què uneix l’actual guerra civil a Síria, la política d’austeritat imposada per Alemanya durant la darrera crisi econòmico-financera o el conflicte àrabo-israelià? Doncs el seu origen, que radica en el món que nasqué ara fa cent anys en un vagó de tren a Compiègne, al nord-est de París. L’11 de novembre de 1914 s’hi va signar l’armistici entre les potències aliades i l’Imperi Alemany. Aquest fet va significar de facto la fi de la Primera Guerra Mundial (1914-18), un conflicte que va canviar el món i que avui encara hi projecta l’ombra. El seguirien la Conferència de Pau de París, els tractats de pau de Versalles, Sèvres i més. El naixement de la Societat de Nacions, la política de ‘reparacions’ o la dissolució total dels imperis austro-hongarès, alemany, otomà i la parcial del rus. Molts d’aquests fets continuen presents en l’agenda política internacional i marquen la vida de milions de persones. El Llevant, el Kurdistan i Síria La dissolució de l’Imperi Otomà arran del tractat de Sèvres l’agost del 1920 va obrir una capsa de Pandora que encara maldem per tancar. Per exemple, tres conseqüències: el conflicte israelià-palestí, la guerra civil a Síria i el Kurdistan. Comencem pel darrer: el tractat esmentat preveia un referèndum per a decidir el futur del Kurdistan però no es va fer mai. El cop d’estat de Kemal Atatürk a Turquia, la guerra que el seguí i el tractat de Lausana (1923) en foren la causa principal, però la desunió entre els kurds que podríem anomenar ‘pragmàtics’ i els partidaris d’un gran Kurdistan també hi influí. Igualment, el fet que Sèvres preveiés d’incloure dins el territori d’un eventual Kurdistan lliure la província petrolera de Mossul, en la qual els britànics tenien l’ull clavat, ajudà a inclinar la balança a favor dels interessos turcs. També en part una altra herència malaurada és l’actual conflicte civil a Síria. És prou sabut que l’origen és vinculat a l’eclosió de la primavera àrab, la resiliència del règim d’al-Assad, la infiltració dels grups radicals de matriu gihadista, i els jocs d’interessos regionals de moltes potències. Però part de l’acarnissament és fruit d’un estat resultant de la fi de la Primera Guerra Mundial traçat amb tiralínies que barrejaren i dividiren sense pudor grups i col·lectius ètnics i religiosos diversos per satisfer exclusivament els interessos colonials francesos i britànics. I tot en virtut d’un acord secret franco-britànic pactat durant la mateixa guerra, l’acord Sykes-Picot del 1916. I la cirereta de tots els conflictes, l’àrab-israelià. Molts veuen que prové de la declaració Balfour (1917), anterior a la fi de la gran guerra però assumida per la Conferència de San Remo (1920), vinculada també a la Conferència de Pau de París en el marc dels complexos moviments de les potències i d’influents grups de poder en la redefinició de les fronteres del Llevant postotomà. Les herències en política financera En un altre ordre de coses, un dels elements principals que definí també els tractats resultants de la Conferència de Pau de París, i en especial del Tractat de Versalles, fou la política de ‘reparacions’, per la qual els països perdedors havien de pagar sumes elevadíssimes per tal d’indemnitzar els aliats, els vencedors. Aquesta política, tan agressiva, motivà la dimissió d’un jove economista de la delegació britànica a la Conferència de Pau, un tal Keynes, que avisà de les conseqüències desestabilitzadores en l’economia i les finances que això podia tenir. I de fet aquesta fou una de les causes destacades de la crisi hiperinflacionista alemanya dels anys 1920-23, en la qual una barra de pa arribà a costar bilions de marcs alemanys. És sabuda la influència d’aquesta crisi en el descrèdit de la república de Weimar i el consegüent ascens del nazisme. Aquesta seqüència de fets és la base de l’animadversió quasi patològica dels economistes alemanys a la inflació. Des de l’establiment de la República Federal d’Alemanya, la política econòmica i financera oficial ha estat sempre condicionada a un control estricte de la inflació, percebuda com la mare de tots els mals possibles i imaginables. I aquesta és la política que la cancellera Merkel va imposar a Alemanya i a Europa durant la darrera crisi econòmica i financera; una política restrictiva de la despesa que allunyés el perill d’una inflació que es pogués desbocar. Amb les polítiques d’austeritat consegüents i les seves seqüeles… I tot això i més va començar en un vagó de tren a Compiègne, al nord-est de París, avui fa cent anys.

Summary: Un vagó de tren a Compiègne: cent anys després l’armistici encara marca la política global


L’origen de l’incident d’aquest matí al servei de rodalia de Renfe i del metro de Barcelona es troba en un foc aquesta matinada a l’estació ferroviària sense ús de Bifurcació Vilanova, a tocar del mercat dels Encants. El foc ha començat a quarts de dues de la nit. Els veïns de l’estació fantasma van sentir les sirenes de les ambulàncies i camions de bombers. Alguns veïns han explicat que a l’estació abandonada hi vivien un parell de famílies —deu persones en total, entre les quals hi havia tres nens. Fonts de l’Ajuntament de Barcelona han apuntat a l’acumulació de deixalles i altres materials com a causa del foc. Segons l’Ajuntament de Barcelona, els Bombers han donat el foc per extingit al voltant de dos quarts de vuit del matí i s’ha descartat que el seu origen fos elèctric. Heus ací el piulet de Bombers de Barcelona: Foc no elèctric. Extingit. Produït per acumulació de deixalles i altres materials a l'antiga estació d'Arc de Triomf. — Bombers Barcelona (@BCN_Bombers) February 9, 2016 La tinent batlle de Mobilitat, Janet Sanz, ha explicat que les instal·lacions on s’ha originat el foc que ha acabat omplint de fum els túnels de la xarxa de trens ‘són d’Adif i per tant corresponen al govern de l’estat’. En aquest sentit, Sanz ha dit que aprofitaran la reunió de coordinació de rodalia que hi ha aquesta tarda amb l’estat i la Generalitat per ‘posar la qüestió sobre la taula’ i ‘exigir que cada administració es faci responsable dels seus espais’ per mantenir les instal·lacions i el servei ‘en condicions’. ‘Situacions com aquesta no és el primer cop que les tenim, i exigim que els serveis estiguin a punt per donar un bon servei a la ciutadania’, ha afegit Sanz. Tanmateix, Sanz ha explicat que l’ajuntament ‘no té constància que hi hagués ningú a l’espai’ on s’ha originat el foc i que tan sols hi havia ‘diferents objectes’ i brossa en el moment de l’incendi a l’altell de l’antiga estació. Una estació que mai no va funcionar A la pàgina d’informació subterrània Vinals s’explica que l’estació Bifurcació Vilanova no s’ha arribat a utilitzar mai: ‘Aquesta estació fantasma es troba a prop del pont de Marina, entre l’estació d’Arc de Triomf i el Clot-Aragó. Formava part del projecte del Pla d’Enllaços Ferroviaris de Barcelona, en concret del ramal Vilanova-Sagrera per unir l’estació de Sants (línia de Vilafranca) amb les línies de Granollers i de Manresa.’ Segons Vinals, l’estació ‘havia de substituir l’antiga Estació del Nord, anomenada estació de Vilanova o Vilanova-Nord (Vilanova-Norte)’. La construcció va durar 4 anys i el 1974 es van acabar les obres ‘amb andanes de 318 metres de longitud, quatre vies disposades en dues andanes centrals i una connexió amb l’estació del metro Marina de la línia 1’.

Summary: Un foc per acumulació de deixalles en una estació fantasma, origen del caos a Renfe


Els preus van pujar un 1,2% al Principat, un 1,1% al País Valencià i un 1,3% a les Illes durant tot el 2017, segons les dades de l’institut espanyol d’estadística. Al Principat, el preu dels carburants puja (4,2%), però no tant com a principis d’any, i destaca l’increment d’alguns aliments com els olis i greixos (9,7%) i les aigües, els refrescos i els sucs (9,2%). Els aliments i les begudes pugen de mitjana un 2,1%. Destaca també l’increment de l’aigua mineral, els refrescos i sucs (9,2%) els ous (5,7%), el peix (5,4%) i el marisc (5%). Els béns i serveis relacionats amb l’oci i la cultura baixen un 0,8% i en aquest grup destaca el descens dels paquets turístics (-1,2%). Al País Valencià, destaca el creixement dels preus dels aliments i begudes no alcohòliques (1,6%), el de les begudes alcohòliques i el tabac (1,9%), el del transport (2,2%) i el d’hotels cafès, i restaurants (1,9%). Destaca la baixada dels preus del menatge (-0,4%) i l’ensenyament (-0,5%). A les Illes, han pujat, sobretot, els preus dels aliments i begudes no alcohòliques (1,5%), el de les begudes alcohòliques i el tabac (1,6%), els de l’habitatge (1,9%), els del transport (1,6%) i els dels hotels, cafès i restaurants (2,7%). Només disminueixen els preus de l’oci i la cultura (-0,8%).

Summary: Els preus pugen un 1,2% al Principat, un 1,1% al País Valencià i un 1,3% a les Illes el 2017


Joaquim Gay de Montellà, president de Foment del Treball, va pronunciar ahir la conferència ‘Una economia més oberta per a una societat que canvia’ dins el cicle organitzat per Tribuna Barcelona. Fou presentada per l’advocat de la infanta Cristina, Miquel Roca i Junyent. Les primeres paraules de Montellà van ser d’agraïment als patrocinadors: ‘Voldria agrair el suport de Telefónica, Gas Natural i Deloitte. Gràcies al seu esforç tenim la possibilitat d’intercanviar aquestes paraules.’ Davant l’auditori, la majoria homes amb corbata, Gay de Montellà va dibuixar les grans línies que l’economia catalana, i espanyola, haurien de seguir en el futur. Se l’escoltaven el conseller d’Empresa de la Generalitat de Catalunya, Jordi Baiget; l’ex-diputat Josep Antoni Duran i Lleida; el vice-president de la Caixa, Javier de Godó; i el sindicalista de CCOO Joan Carles Gallego, entre més. Ja en plena conferència, es va viure un moment màgic. Quan el representant de la patronal catalana va agrair la prudència dels sindicats durant la crisi: ‘Jo agraeixo als sindicats la prudència. Han vist que hem estat en una situació molt delicada. Ens n’hem pogut sortir, d’aquell 2012-2013, quan teníem una situació molt complexa. La raó era el deute. Teníem un deute molt alt. I un dèficit que no podíem controlar. Aquestes dues eines ara s’han controlat.’ Montellà va enfilar els vint minuts del discurs sobre els passos que han de seguir l’economia catalana, i espanyola. I els punts forts, també. En primer lloc, la indústria: ‘Mireu, nosaltres som industrials. El Foment es va fundar des de la indústria i Alemanya és el nostre camí. No perquè ens hàgim tornat germànics, sinó perquè hem vist que les economies que tenen una dependència de la indústria aguanten molt bé i no són tan vulnerables com les que depenen dels serveis i el comerç.’ En segon lloc, la internacionalització: ‘Hem fet un esforç ‘tremendu’ en el camp de la internacionalització. El que diem és que ens han d’ajudar. I miro el conseller. Ens han d’ajudar des de les administracions amb aquesta internacionalització, amb la no-concentració en mercats recurrents com l’europeu.’ I en tercer lloc va alertar que les empreses catalanes són, segons ell, massa petites: ‘Una de les dificultats és la mida de les nostres empreses. Si busquem la comparació: Alemanya té un 82% de microempreses. Doncs a Espanya n’hi ha un 94%. Hem de fer un esforç important per a afavorir el creixement de les empreses. Ens hem d’acostumar a crear aliances. A ser més oberts.’ Potenciar la indústria, la internacionalització, i les empreses grans. Això diu Gay de Montellà, un home que té una sola empresa, Estram, que no té pàgina web en anglès per internacionalitzar-se, que és tan gran que consta de tres treballadors (ell, la seva dona i un tercer) i que es dedica al sector immobiliari, un celler de vi, restaurants i hotels a l’Empordà. Indústria pesant pesant. Amics, és clar que Gay de Montellà no segueix el consell de José Martí: ‘Fer és la millor manera de dir.’ Gay de Montellà, això sí, és vocal del consell d’administració d’Abertis, l’empresa de les autopistes, i conseller de l’asseguradora Fiatc. Abans havia treballat disset anys de directiu del banc neerlandès ABN AMRO. Més endavant, Gay de Montellà va fer un elogi tot curiós del jovent: ‘Tenim una joventut fantàstica, mai formada com ara. Una generació diferent, amb els seus hàbits i habilitats. Hem de reconèixer que nosaltres no els hem ajudat. És una generació molt més crítica, que vertaderament no vol posseir. Vol compartir. És una generació de comunicació. I és una generació que serà un nou referent. No són com la nostra generació, que només volia progressar i treballar. Ells tenen molt de compromís social i diàleg. No acceptaran el tot s’hi val.’ Al torn de preguntes, el periodista de La Vanguardia Ramon Aymerich va preguntar-li sobre el govern de Pedro Sánchez (‘Li desitjo tota la sort’), la desavinença amb Pimec (‘No ens porta enlloc, tot això’) i el model de ciutat d’Ada Colau (‘S’equivoca’). El dinar, que els 150 comensals –premsa inclosa– van pagar a 50 euros, tenia aquest menú: ravioli de bolets. lluç amb parmentier de patata i col amb trufa i cansalada, i cremós de cítrics. El vi, Abadal. Mentre la gent sortia a la Gran Via, es va poder veure com Duran i Lleida i Javier de Godó feien un apart.

Summary: Gay de Montellà: ‘Agraeixo als sindicats la prudència’


Quan ens trobem a l’Estartit, Lluís Llach no fa gaire bona cara. Més tard, durant la conversa, s’animarà. La vaga de fam dels seus amics li travessa la pell i els ulls. Es veu preocupat. Així i tot, haver viscut la política per dins no l’ha trencat. Malgrat la situació extrema, sembla haver adquirit la capacitat d’anar a fons, sense perdre la forma ni l’exigència, amb una empatia que impressiona. Haver-ne vistes de tots colors, en una situació política d’alt voltatge i de gran sofriment, ha fet que la seva intel·ligència sigui més evident i es mostri més aguda. Sempre ha dit què pensa. Però jo diria que ara més. Algunes frases de l’entrevista en són una bona mostra. —Impossible de no començar parlant de la vaga de fam de Jordi Sànchez i Jordi Turull. —La situació fa patir molt, i el primer problema meu és que són dos amics, de procedències diferents, però dos amics. Un que ve de molt lluny, que és en Sànchez, que ens vàrem conèixer a la Crida i que em feia servir tant com podia –i jo encantat que em fessin servir bé! I, és clar, més enllà que et vegis poc amb la gent, hi ha uns lligams. I després durant tot l’últim període vàrem fer moltes coses junts. —No us hauríeu imaginat mai de ser amic de Jordi Turull i, en canvi, en sou molt. Recordo la carta que li vau escriure a VilaWeb. Impressionava molt. —En Turull, en aquests anys que vaig estar al parlament, em va sorprendre i em va enamorar. Una persona d’una fortalesa interior, una capacitat de servei enorme. ‘Servei’ crec que és la paraula que més li escau. Servei a les idees, a unes finalitats, a disposar-ho tot perquè les coses funcionin… —Què en penseu, de la seva decisió? —És impressionant, assumeixen un compromís i un risc personal molt grans. Vaig fer una piulada que deia què penso: ‘Estan fent a la presó el que nosaltres no som capaços de fer al carrer i les institucions tampoc.’ Encara que la justificació és la que és i està molt bé, crec que hi ha un altre discurs que va més lluny de tot això. Fan allò que a fora no se sap fer. Per part de ningú. De ningú que sigui poder constituït. —La situació, com dèieu, és molt complicada. —Sí i molt complexa. El govern té prou feina a fer-ho mínimament bé amb les eines que té i les forces independentistes al parlament són un desgavell sense control; fins i tot, a vegades, els desgavells es pacten. Hi ha decisions precipitades, reculades precipitades… És una cosa que dius: com pot ser? —Això: com pot ser? —A mi, que he estat dos anys al parlament, aquesta situació em fa pensar que el 155 ha fet molt d’efecte, que ha estat molt més determinant que no podíem pensar. Et trobes amb Esquerra escapçada. Amb unes distàncies fins i tot físiques entre els dirigents més importants… Amb una indefinició de lideratge entre el president del parlament i el vice-president del govern… A més, amb Joan Tardà que fa de director del relat, mentre és en un mullader fantàstic que és el congrés espanyol, que és una altra història. Aleshores amb tot plegat el missatge que arriba és espantós. —… —Per una altra banda, els del PDECat que no sabem on són. La Crida, que li és molt difícil de poder tenir una obertura ideològica de 180 graus perquè la condicionen molt. I la CUP que va a la seva, amb els mateixos problemes d’indefinició i de direcció que els altres. I tot això en el moment que més lideratges necessitaríem perquè s’han de prendre determinacions. No tenim gaire temps i després d’Andalusia encara menys. Tenim un panorama difícil, molt difícil. —Alguna cosa bona? —L’única cosa bona d’aquest panorama, i que és la que a mi em continua mantenint dempeus –si no, no sabria què fer– és que el protagonista de tota la història continua essent la gent. Aleshores el guió és en un moment molt fotut, però l’actor principal és sobre l’escena mantenint el tipus. —I pot modificar el guió? —Això pot tenir moltes conseqüències. Una, que obligui tots els altres a repensar la seva situació i a recol·locar-se. Una altra, que hi hagi una espurna que faci que esclati la indignació de la gent per uns cantons que ara ni tan sols imaginem. —La vaga de fam és un exercici de sobirania personal, que no s’ha de discutir en cap comitè, però pot ser molt determinant… —De cop i volta dues persones soles  han posat tothom en alerta. Parles amb la gent avui i no et contesten com fa quatre dies. És claríssim. Et diuen: què hem de fer?, què fem? Per això jo crec que aquesta vaga tindrà moltes més conseqüències que no preveu l’adversari ara mateix. No saben que això es pot convertir en una cosa molt important, que tindrà raó de ser. En el sentit que seria coherent amb moltes coses que han passat en aquest moviment des del començament. Aquest protagonisme de la gent, que de cop i volta no es deixa controlar i obliga partits, associacions, entitats, etc. —Serà un tombant? —Sí, serà un revulsiu importantíssim, eh? Em sembla que en el món que es podria dir independentista, sobiranista, o no sé què… ja no es parla de sentències. I només fa tres dies, d’això. De manera que si la vaga se sap vehicular bé pot saltar qualsevol espurna. Jo, per exemple, el primer dia deia: acampar a la Diagonal és molt bonic. Estic segur que si s’acampa al ‘llapis’, a Barcelona, l’endemà serien el doble de gent, i l’altre serien el triple o potser molts més. Tot això es podria vehicular i a més hi ha gent que es prepara de fa molt de temps. —Hi ha una cosa que angoixa molta gent: no saber com passar de la mobilització a una desobediència més explícita, que sigui més eficaç. —Sí. Jo hi estic totalment d’acord. A més, d’un punt de vista d’estratègia (jo no en sé d’això), hem de demostrar a Europa que a la regió econòmica més important del sud d’Europa, en dinàmica industrial i econòmica, hi ha un problema enquistat i que si no fan res aquest problema no es resol. Canviar l’opinió pública a Europa és un punt d’esperança perquè és la que pot canviar els tarannàs dels governs. Estratègicament, a nosaltres ens convé ara. —Quan dieu ara, voleu dir ara? —Sí. Dic ara i no d’aquí a sis mesos. Hem de demostrar que aquí hi ha un problema molt gros. I això no ho farem amb un acte d’un dia o una manifestació. Hem de fer accions de desobediència cívica prou contundents perquè Europa vegi que aquí hi ha un problema. També perquè nosaltres ens adonem del poder que tenim. El primer d’octubre vam descobrir aquest apoderament i les possibilitats de canvi que té un país quan decideix d’anar a l’una. Des d’aleshores no l’hem practicat més i ho hem de fer. Jo sóc molt partidari de no esperar res de l’estat i de tirar endavant. —Sou molt contundent. —Jo no esperaria que hi hagués la sentència per fer una acció contundent, cívica, pacífica. Seria massa tard. I ara, encara més, tal com està l’estat espanyol. Cada mes que perdem ens acostem més a un abisme del qual no hi hauria sortida. Per això necessitem tota la força per a demostrar-nos a nosaltres mateixos, a l’estat i a Europa que en aquest país hi ha enquistat un problema i que es pot afrontar de dues maneres: o liquidant la democràcia o defensant-la. Ja ho sé que això a Europa, avui, és molt difícil, però tanmateix a mi em sembla que ho hem de fer. No parlo de tacticisme, parlo de supervivència. I després de les imatges que vaig veure diumenge encara més. —Ho veieu molt clar. —Claríssim. Ara, l’únic dubte que podem tenir és si Pedro Sánchez aplicarà també el 155. Tota la resta són seguretats. Amb una situació com aquesta, has de jugar les teves cartes en el moment que les pots jugar. I aquí l’única cosa que tenim és la gent. Ens tenim a nosaltres. No crec que cap partit, si parla amb sinceritat, s’atreveixi a dir a les seves bases independentistes que han d’esperar sis anys o vuit! De debò que algú pot pensar que ens hem d’esperar sis anys o vuit? —Però ho diuen sempre una mica confusament. —Si algú ho creu, que ho digui clarament d’una vegada. Perquè tothom es resituï i els militants també. En la nostra partida d’escacs, tenim les torres avall, els alfils també… Ens queda una mena de rei virtual i la resta som els peons. Què esperem? Que el parlament ens ho mani? —La gent no sap com fer-ho? —Jo no sé si en política hi juga l’atzar, però és que qualsevol dia pot passar qualsevol cosa, que una espurna faci una foguera de Sant Joan bestial. Per què hem de renunciar a això? Per què no posem l’esforç a buscar camins perquè la gent es trobi… Hi ha molta gent que hi pensa i es fan reunions, però mentrestant allò que hauria de ser l’equip polític és un petit galliner de galls destrossats. —Davant la presó dels Lledoners vàreu dir: ‘Exigim la unitat!’ Ho teníeu pensat? —No, no faig gaires previsions. A vegades es pensen que la meva carrera va ser planificada i reflexionada… I ca! Tant de bo fos tan llest! No. Però són respostes que suposo que es couen sense que tu te n’adonis, de cop i volta paf!, et surten. —La creieu possible, la unitat? —No anar units és un suïcidi. Sempre hem dit que la qüestió social i la nacional van juntes. Això ja ho dèiem fa trenta anys. Hi ha cançons meves que ja ho explicaven i això venia de molt lluny. Però en el moment en què som?, amb un estat en contra armat fins a les dents, amb totes les menes d’armes que et puguis imaginar, dir que la solució per a aconseguir l’alliberament nacional és fer polítiques socials em sembla ridícul. En aquests moments sabem que volem fer una república progressista, lliure, del segle XXI. Si amb els adversaris que tenim, amb l’estat que tenim i el resultat de les eleccions andaluses no ens adonem que no hi ha possibilitat de resoldre els problemes socials sense resoldre el problema nacional, no sé què farem. Jo vaig ser durant dos anys en un parlament que va fer més de vint lleis progressistes. Sense alliberament nacional no n’ha passat ni una! I quan sento alguns polítics dir que hem de fer més política social i tot això dius: però amb permís de qui? Perquè has de demanar permís. O no ens n’hem adonat, després d’aquests dos anys que hem passat? —Amb quina força moral creieu que ho diuen, això? —No n’hi ha, de força moral, darrere d’això. Crec que ells saben que és mentida. Són preses de posició. Una persona d’esquerres que va contra l’autodeterminació no la considero d’esquerres. Que una persona d’esquerres no vagi favor de l’autodeterminació personal i col·lectiva? Em sap greu, que es foti els jocs de mans que vulgui però no quadra. I per mi una persona d’esquerres que no va favor de l’autodeterminació vol dir que el sentiment nacionalista espanyol el domina tant que li anul·la el sentiment d’esquerres. M’explico? —El sentiment nacionalista espanyol l’exploten a fons. —A vegades diem que el nacionalisme espanyol no ha proposat alternatives. És que no en pot proposar! Només poden guanyar pels sentiments. Fa uns anys ens deien que els nacionalistes érem sentimentals i ara resulta que els nostres adversaris juguem constantment amb els sentiments d’espanyolitat i ho fan amb uns mitjans de comunicació, que segurament ocupen el 80% de l’arc informatiu del país. Han despertat aquest sentiment i ho volen fer. Ara, a mi que no em diguin que una senyora d’esquerres, sigui alcaldessa o no, pot ser d’esquerres si no va a favor de l’autodeterminació. Com un principi democràtic ineludible. La a de l’abecedari… Per mi, per això, intentar convèncer… S’han de dir noms i no en puc dir… —Els podeu dir. —Intentar convèncer qualsevol d’aquestes personalitats, que els hem vist en llocs com Iniciativa, a veure si d’aquí a sis anys… No, home no. Això no va així! Perquè en altres coses convèncer-los és demanar-los que abandonin el seu espai que els dóna el petit poder que tenen i no l’abandonaran perquè si vénen al teu camp perden el seu poder. I això a Catalunya en Comú, Podem, o com es digui el grup que encapçalava Coscubiela és claríssim. Com els has de dir que renunciïn al seu espai de poder? —Us he de demanar pel Consell Assessor del Fòrum? —Entre nosaltres en diem Consell Impulsor del Debat Constituent. Som quinze, però és obert. Tenim un equip pencaire. —Ja éreu quinze? —No, s’hi ha afegit la Francina Alzina, que és presidenta de la Taula del Tercer Sector. Després, una economista molt interessant que és l’Ada Ferrer; en Manolo Tomàs, un ebrenc de pro; en Miquel Puig, conegut de tothom. No em voldria deixar ningú. Estic molt agraït de com treballem perquè procurem superar molts reptes. I el primer, les pròpies ideologies. A final de gener o a mitjan febrer estarem en posició d’explicar la metodologia de treball i una certa cronologia, variable segons les circumstàncies. I d’aquí a poc temps començarem a citar persones i entitats que hi han treballat des de fa anys, per exposar i intercanviar criteris. —Que hi hagués Bea Talegón va sorprendre molta gent. —La Talegón va sorprendre i jo no la canviaria per res. Hi aporta una visió necessària. Jo ja vaig avisar que ha de ser molt dinàmic i adaptar-se contínuament a les necessitats que vagin sorgint. Nosaltres som impulsors i, honestament, no volem condicionar el debat amb posicions preconcebudes. Això vol dir un esforç d’obertura de gent que acostumada a estar molt obsedida amb les nostres pròpies conviccions, no? És un exercici molt maco. —Això de ‘assessor’ i ‘impulsor’ la gent no ho va entendre gaire… —No volíem enganyar ningú. Nosaltres el tenim dret d’impulsar, però no tenim el dret de fer una constitució. La part que ens toca, l’única que estem legitimitats a fer, és impulsar un debat constituent que sigui participatiu, transversal, ordenat, amb patrons transparents. Tan participatiu que els resultats, el cos semàntic que en quedi, obligui els partits, sobiranistes o no, a tenir-lo en compte. El procés constituent començarà el dia que unes eleccions triïn una cambra que decideix de fer-lo. —Què us agradaria que en resultés? —No volem fer volar coloms, però ens agradaria que la creativitat social i democràtica, que ha exhibit molta gent del nostre país, continuï per decidir què, qui i com volem ser en el segle XXI. I que amb aquesta creativitat impulsem un debat que acabi amb una síntesi dels valors de convivència en els quals volem basar el nostre futur col·lectiu. Aquest –diguem-ne– cos semàntic constituent, és el resultat a què aspirem. —Entenc que al fòrum hi participarà molta gent. —D’aquí a un mes això s’explicarà molt millor. Jo ara no voldria avançar-me perquè, com us dic, hi anem treballant. —Només una mica perquè s’entengui millor? —Segurament la feina es farà per fases. Una vegada acabada l’actual, hauria de seguir la d’informació al territori, trepitjar-lo tot i anar convocant gent de tots els àmbits. Pretenem no anar de dalt a baix, sinó tot al contrari. Procurarem contactar, informar i impulsar les xarxes socials, entitats, associacions, organitzacions sectorials, gent privada i municipis, perquè s’autoorganitzin. Després, segurament, també hem de donar un material assequible perquè la gent hi treballi a partir de qüestions molt bàsiques que més tard s’aniran aprofundint. Quan aquest procés participatiu s’hagi acabat serà quan, sota una presidència col·lectiva de personalitats que representin entitats, sindicats, associacions, col·legis de tot el país… es farà una mena de taula nacional. Aquesta taula patrocinarà, avalarà i legitimirà allò que en podríem dir el Fòrum pròpiament dit, de mil a dues mil persones, amb una part de gent més especialitzada, una altra de gent que ha treballat en el debat participatiu, una altra amb persones triades per sorteig i una part que representi els actors polítics. Però tot això ho dic amb prudència, perquè encara som en una fase inicial i molt complexa. —En aquesta feina, doncs, veig que hi ha també la voluntat de crear un element de cohesió? —I tant. Molt important. —Abans heu estat molt contundent dient que calia actuar ara i no es podia esperar. En canvi, hi ha gent que interpreta aquest organisme com un instrument de dilació… —La primera cosa que vaig dir al president Torra va ser: ‘President, crides una mala persona si vols un aparador.’ I tots dos vàrem somriure. Jo crec que és una persona intel·lectualment preparada per a entendre que una vegada creat un organisme com aquest no podem ser dependents. I no ho som. Si tu mires la composició del consell, no va per aquí. Ara, també és cert que no és un procés curt. —Però hi ha gent que ho analitza com una contradicció amb l’afany d’avançar. Com si fos una feina per a entretenir-nos… —Si abans hi hagués una revolta que ens acostés a tot, la feina que volem fer també seria necessària. Però, a banda de repensar el país que volem, també haurem dinamitzat capes socials que ho necessiten, haurem fet interactuar la gent, gent no necessàriament independentista… Tot això ho hem d’intentar i crec que podem fer-ho. Pot ser molt positiu per al procés i estic convençut que es pot fer bona feina. Si no, no hauria acceptat l’encàrrec, entre altres coses perquè la meva vida privada se n’ha anat a parir panteres una altra vegada. —I en el Consell per la República, hi creieu? —El considero una eina imprescindible. I com més difícils vagin les coses més imprescindible serà. A banda la utilitat immediata i evident, hem de jugar aquesta carta com una assegurança per si aquí les coses es desgavellen encara més. He d’aclarir que el consell impulsor segurament no hi ha de fer cap paper, més enllà d’informar-los tant com calgui. Però, personalment, com a ciutadà, el considero completament necessari, el Consell per la República. I ja m’ha fet enfadar molt que tardés tant a fer-se.

Summary: Lluís Llach: ‘Si esperem a la sentència per fer una acció contundent serà massa tard’


Fra Valentí Serra, sacerdot de l’orde dels caputxins, historiador i arxiver dels Caputxins de Sarrià, autor de receptaris com ara ‘Cuina caputxina. Les pitances dels frares’ (2010), ’Els caputxins i les herbes remeieres’ (2011), ‘Hortalisses i flors remeieres’ (2014), tots publicats per l’editorial Mediterrània, acaba de treure un quadern, el primer de la col·lecció L’Ermità i a un preu molt popular (3 euros), titulat ‘Cuinar en temps de crisi. Receptes de frare i guisats populars’ (Edicions Morera). Explica l’autor en la introducció: ‘Les receptes aquí recollides, malgrat la seva antiguitat, encara ens poden ajudar a reeixir a l’hora de cuinar plats de bon nodriment i molt econòmics i, a la vegada, poden contribuir a instruir-nos en l’«art» de reaprofitar convenientment els plats sobrers dels menjars anteriors. En aquest sentit, ja en el llunyà any 1745, el religiós franciscà fra Joan Altamiras va publicar un ‘nuevo arte de cocina sacado de la experiencia económica’ per tal d’instruir els cuiners de les comunitats monàstiques i religioses en un ‘novell art’ de saber aprofitar al màxim les menges.’ Les receptes es troben distribuïdes en quatre apartats: receptes per cuinar i confitar verdures i hortalisses; receptes per guisar les carns i l’aviram; receptes per cuinar peixos i salaons; receptes per preparar begudes refrescants i postres. Us n’oferim un exemple: RECEPTA: Penques o tiges de bleda Triaràs les tiges o penques de les millors mates de l’hort i les netejaràs bé abans de posar-les a bullir amb aigua i sal, a foc lent, amb un raig d’oli d’oliva. Després, batràs quatre ous i els posaràs en una altra cassola amb sal, nou moscada i un grapat de pinyons i ametlles trossejades. Un cop cuites les tiges, les posaràs amb la salsa anterior, ho tindràs un moment al foc abans de servir-ho ben calent. Notícies relacionades: D’hortalisses, flors i herbes remeieres. Cinc consignes per a aquesta tardor, de fra Valentí Serra.

Summary: Cuina popular en temps de crisi, recollida per Fra Valentí Serra


L’Observatori Contra l’Homofòbia (OCH) de Catalunya ha denunciat a través d’un comunicat les paraules del bisbe de Solsona, Xavier Novell, en la seva darrera glossa dominical on vincula l’homosexualitat amb la manca d’una figura paterna. El president de l’OCH, Eugeni Rodríguez, ha sol·licitat ‘contundència’ al Departament d’Assumptes Socials i Família davant les paraules de Novell i ha assegurat que ‘aquest tipus de manifestacions que qüestionen les famílies LGTB fomenten el discurs de l’odi cap al col·lectiu’. A més, Rodríguez creu que ‘generen un ‘brou de cultiu’ perquè posteriorment es produeixin situacions d’aïllament, discriminació i assetjament sexual’. El president de l’OCH ha assegurat que les paraules del bisbe poden tractar-se d’un ‘possible cas de vulneració de la Llei 11/2014 contra la LGTBIfòbia a Catalunya’ i ha anunciat que ‘si la Generalitat no pren les mesures oportunes, l’OCH acudirà a la fiscalia o al síndic’. El cas va arribar a mans de l’OCH després que el col·lectiu lleidatà en defensa dels drets LGTBI Colors de Ponent denunciés el 23 de maig les paraules de Novell. Novell ha rebut diverses crítiques, tant de col·lectius LGTBI com de grups polítics i Ajuntaments, arran de la glossa que va publicar diumenge passat on plantejava que l’homosexualitat en l’adolescència podia estar relacionada amb el fet que ‘en la cultura occidental la figura del pare estaria simbòlicament absent, desviada i esvaïda. Fins i tot la virilitat semblaria qüestionada ’. L’alcalde de Cervera, Ramon Royes, va anunciar que portarien al proper ple una moció per declarar el bisbe com a persona ‘non grata’ i l’Ajuntament de Solsona també va expressar el seu rebuig a les paraules del bisbe a través de les xarxes socials. Els diputats de la CUP al Parlament van enviar una queixa al director general d’Assumptes Religiosos de la Generalitat, Xavier Novell, en què demanaven que actués contra el bisbe de Solsona. Contràriament, el bisbe de Lleida, Salvador Giménez Valls, va treure ferro a les declaracions de Novell i es va mostrar sorprès per ‘la repercussió negativa’ que han tingut.

Summary: L’Observatori contra l’Homobòbia demana ‘contundència’ a la Generalitat davant les paraules del bisbe de Solsona


Aquest setmana s’ha mort el gastrònom, cuiner i divulgador de la cuina Pere Sans. Tenia seixanta-vuit anys i se l’ha endut un càncer de pulmó rabiós. Ha deixat un llegat de literatura gastronòmica curt però important, sobretot centrat en dos volums: Cuina catalana de veritat i La cuina del vi (que podeu trobar en el catàleg de Comanegra). Els noctàmbuls de Barcelona habituals del Gòtic, el Raval i el Born potser recordaran Pere Sans a l’Ascensor, al Paraigua, al Pastís, al Berimbau, al Miramelindo o al Gimlet: cabell llarg, barba i bigoti, nas ganxut i ulls blaus. Sempre portava posat un barret Borsalino. Tenia l’aire de bohemi d’altre temps i recordava personatges de la Barcelona modernista, a l’estil de Santiago Rusiñol. Ens explica un dels seus grans amics, Joan Romeu, amics de tota la vida perquè es van conèixer estudiant als Escolapis del carrer Diputació, que Pere Sans va estudiar la carrera de química i posteriorment va fer els estudis d’enologia. De jove va començar treballant en laboratoris industrials, però més endavant, i a través del pare, va entrar a treballar per a la casa Lafort, empresa francesa de productes enològics. Hi va desenvolupar la vida professional fins que no es va jubilar, de manera que el seu entorn professional va estar lligat al món vinícola. Joan Romeu recorda l’esperit inquiet de l’amic: de ben jove en Pere Sans ja organitzava trobades amb amics en bars de la ciutat, en què parlaven de poesia i llegien poemes propis, abrandats, romàntics i tètrics. De jove, Sans era un apassionat de l’esoterisme, de la màgia i de l’alquímia. Es comprava tots els llibres de vell que en trobava. En tenia una bona biblioteca. I ja de més gran va passar d’una alquímia a una altra alquímia, la de la cuina i la gastronomia. Ell ja venia d’una família de gastrònoms. La seva àvia era una mestressa dels fogons i feia cuina francesa. Pere Sans relatava amb gran passió als amics els grans àpats que es cuinaven a casa en dies assenyalats. A principi dels anys setanta es va casar amb Teresa Cabré. Vivien a Barcelona i feien estades en una casa que tenien al Penedès, al poble del Bedorc, entre Piera i Sant Sadurní d’Anoia. Allí Pere Sans cuina per als amics i organitzava àpats per a molta gent, alguns amb el famós Pep Salsetes, amb el qual també eren bons amics. Tots dos compartien una manera d’entendre la vida i la cuina, des d’un compromís amb la gent, des del vincle amb el territori, la tradició i les persones, des del fet popular, lluny dels focs d’artifici i les batalles per qui aconsegueix més estrelles. Ell era un gran crític de la cuina com a espectacle i estava al marge del poder. El seu llegat ens remet a l’estudi aprofundit de la cuina tradicional. Pere Sans. També cal destacar les activitats gastronòmiques que organitzava amb amics i amants de la cuina en entitats culturals, com ara les ‘Tastúlies’, en les quals proposava el tast d’un plat que ell mateix cuinava i sobre el qual feina una dissertació que s’acabava amb una bona tertúlia. Van començar a l’Ateneu Barcelonès i després van passar al Pipa Club. Joan Romeu explica que un dels projectes que Pere Sans tenia era obrir un restaurant per als amics. Perquè si un aspecte destaquen els qui el van conèixer és que era una bona persona i un gran amic. Pere Sans es va decidir a escriure arran de l’amistat amb Joan Agut, l’editor de Barcanova, qui el va esperonar a publicar. I així va néixer el 1991 el llibre Cuina catalana tradicional i moderna, amb un pròleg de Manuel Vázquez Montalbán. Aquí va començar la seva aventura literària, que després de la mort de Joan Agut va continuar a l’editorial Comanegra. L’editor Joan Sala recorda que va conèixer Pere Sans a través del propietari del bar l’Ascensor, Àngel Juez, també un bon amic. I aleshores van decidir de fer una nova edició del volum Cuina catalana tradicional i moderna rebatejat amb el nom de Cuina catalana de veritat (Comangra, 2007). Després, dos anys més tard, va aparèixer La cuina del vi, amb un pròleg del cuiner Fermí Puig en el qual assegura que el primer llibre de cuina tradicional de Pere Sans és el que té a la cuina de casa seva. I també en va publicar un per a infants, Cuina catalana amb la quitxalla, amb receptes sense foc, pensat en primera instància per gaudir de la cuina amb la seva néta. Sans ha deixat dos llibres inèdits, els de la cuina de l’estiu i de l’hivern (dins la sèrie ‘La meva cuina de cada dia’, en què ja havia publicat els de la primavera i la tardor), que l’editor de Comanegra, Joan Sala, ha dit a VilaWeb que publicarà, però no n’ha concretat la data. A més, Sans treballava en un altre llibre quan la malaltia el va interrompre. Un llibre sobre la cuina màgica, que relaciona la cuina amb l’esoterisme. És curiós aquest final circular, amb un gastrònom i divulgador de la cuina que torna als interessos de joventut, l’alquímia total.

Summary: Pere Sans, el bohemi alquimista que estimava la cuina i els amics


El portaveu de Ciutadans, Carlos Carrizosa, ha dedicat part de la seva rèplica del ple sobre la convivència a mofar-se del món casteller. El diputat ha imitat la veu del president de la Generalitat, Joaquim Torra, i ha dit: ‘Vagi a veure Catalunya i els castellers.’ Segons Carrizosa, la retòrica de Torra és ‘nacionalista i menyspreadora.’ De totes maneres, el portaveu no n’ha tingut prou, encara. ‘Vostè què sap de la meva vida i vostè què sap del meu vincle amb Catalunya. I per on he passejat i per on no. Vostè suposa que com que sóc una bestiola d’aquestes que crida i posa recursos, doncs no he anat a veure un p… punyeter castell en la meva vida’, ha continuat. Podeu veure-ho en aquest vídeo del periodista Joan Solé: Parlar així dels castellers és insultar un pilar de la cultura catalana pic.twitter.com/xyro2B3SZg — Joan Solé Giménez (@JoanSole_) October 10, 2018 Ciutadans, de fet, també ha penjat el vídeo de la intervenció, però tallat justament abans que Carrizosa s’encallés en ‘doncs no he anat a veure un p… punyeter castell en la meva vida’. 🏛@carrizosacarlos “El Pleno de la Convivencia es para recuperar la agenda social y la convivencia. Torra no se ha ocupado de la fractura social porque no ve la realidad, nos habla como si fuéramos turistas y no conociéramos nuestra propia tierra” #Parlament pic.twitter.com/DaXuYrUPaC — Ciutadans (@CiutadansCs) 10 d’octubre de 2018

Summary: Carrizosa ridiculitza el món casteller al parlament


La Junta Electoral Provincial de Barcelona ha tombat el recurs que van presentar JxCat i ERC per la visita del rei espanyol de dilluns. Els partits independentistes consideraven que resultava electoralista que Felipe VI participés en un acte en plena campanya electoral en un lloc com Catalunya, on l’afinitat o rebuig a la seva figura forma part de l’argumentari habitual de la discussió política. Tanmateix, la Junta ha denegat les peticions per a ajornar l’acte fins després del 10-N. ‘És una visita institucional amb motiu del lliurament dels premis anuals de la Fundació Princesa de Girona. Aquest acte no té gens de contingut electoral i, en conseqüència, no és aplicable l’article 50 de la LOREG’, diu la resolució. Així, la Junta veu ‘manca de fonament legal i constitucional’ en la petició de JxCat i ERC d’ajornar l’acte del rei i que ‘es limiti el discurs que correspon a Felipe VI’. A més, retreu als partits independentistes que hagin presentat el recurs ‘pressuposant que el rei no guardarà els deures de neutralitat política a la qual es deuen els qui encarnen poders públics’. ‘El cap de l’estat no té cap adscripció política’, conclou, recordant l’article 56.1 de la constitució que detalla aquesta qüestió. Contra aquesta resolució, els partits encara poden presentar-hi un recurs fins demà, si ho desitgen.

Summary: La Junta Electoral tomba el recurs de JxCat i ERC per la visita de Felipe VI a Barcelona


En les eleccions del 27-S, un 47,8% de catalans va optar per candidatures independentistes. Un mes després, en una enquesta del GESOP, un 52% de catalans s’oposava a impulsar actes de desobediència de la llei espanyola en el procés cap a la independència, mentre que un 36% defensava la unilateralitat. La majoria, segons l’enquesta, considerava cque la millor solució era una consulta acordada. Passat un any, un 65% dels catalans ja considerava que no era possible cap acord entre els actuals governs ,i en l’últim baròmetre del CEO, un 50,3% optava per un referèndum, tant si el govern espanyol s’hi avenia com si no. La via pactada, doncs, s’ha anat reduint en les expectatives dels ciutadans de Catalunya. En aquest últim any i mig, hi ha hagut dues eleccions espanyoles, en les quals Unidos Podemos, l’única força espanyola favorable al referèndum català, ha quedat molt lluny de la majoria. Per la seva banda, el PSOE ha tancat qualsevol possibilitat de fer una consulta i el PP, amb el suport de C’s, continua intentant criminalitzar-la. En paral·lel, la política catalana ha anat avançant. Ha avançat la legislatura, amb la investidura i els pressupostos, i s’ha avançat en el camí cap al referèndum, després d’haver pactat les lleis de desconnexió i de modificar el reglament del parlament. Per a ampliar la majoria, a més, s’ha constituït el Pacte Nacional pel Referèndum, que ha obtingut centenars de milers de signatures i suports internacionals, a més de la implicació de milers d’entitats. Unes xifres de participació molt superiors al 9–N El 9 de novembre de 2014 va tenir lloc el procés participatiu i no vinculant, que, amb múltiples entrebancs, va assolir una participació del 37% del padró. Comparativament, des que el 6 d’octubre de 2016, el Parlament de Catalunya va instar el govern a fer un referèndum vinculant abans del setembre, les enquestes han situat la possible participació en una forquilla d’entre el 63% i el 74%, gairebé el doble de l’assolida el 9-N i clarament superior als altres referèndums fets fins ara. Aquestes enquestes mostren diferències importants sobre quina seria la participació dels votants de cada partit. Sobretot, mostren una participació molt més alta dels no-independentistes. El consens del 80% dels ciutadans sobre la necessitat de resoldre el conflicte per les vies democràtiques i votant és, sens dubte, la principal raó d’aquest increment en la xifra de participació. Amb tot, una part del nou vot, respecte del 9-N, prové encara del camp independentista. I això és perquè el 27-S les formacions independentistes, JxSí i la CUP, van obtenir 232.000 vots més que no pas CiU, ERC i la CUP el 2012. A aquests vots nous, cal sumar-hi encara un nombre de votants provinents de CiU, ja que només un 80% dels votants convergents assegurava haver votat en el procés participatiu del 9-N. Partint de la consideració que el 95% dels votants actuals de JxSí diuen que hi participarien, si sumem els votants de CiU que no ho van fer el 9-N amb els nous votants independentistes, ens trobarem que podria haver-hi prop de 400.000 vots independentistes més que en el 9-N. Això, sense comptar que n’hi podrien haver més (provinents dels 103.000 votants d’Unió), la qual cosa incrementaria encara més la diferència. Pel que fa als vots negatius, en el cas de Ciutadans, les tres enquestes recents mostren una participació en el referèndum molt més alta de la que hi va haver el 9-N, quan prop del 95% dels seus votants es van abstenir. El 27-S, Ciutadans va obtenir 470.000 vots més que en les anteriors eleccions, segurament perquè era el vot que més bé mostrava l’oposició a la independència. Aquest augments de votants és, amb tota probabilitat, el que ha fet que ara hi hagi votants de Ciutadans partidaris de participar en el referèndum. Pel que fa al PSC, els socialistes podrien tenir un nivell de participació similar al del 9-N, però cal destacar que els seus votants tenen un perfil diferent, ja que en cada convocatòria electoral els socialistes han anat perdent el votant més sobiranista. D’entre els votants socialistes del 2010, un 35% hauria votat a favor de la independència, però aquesta xifra cau després de les del 2012, quan només eren el 12% ,i encara més després del 27-S, quan es va reduir fins al 6%. Tot i que el PSC ha anat perdent votants sobiranistes, manté els partidaris del referèndum, cosa que només es pot explicar per un creixement de la voluntat de participar en el referèndum entre els votants del PSC no sobiranistes. La desil·lusió respecte de la tercera via Abans de les eleccions espanyoles, hi havia l’esperança d’una sortida negociada al procés català, principalment entre els votants de CSQEP i del PSC, segurament a l’espera d’una victòria electoral de les respectives formacions. Però l’opinió s’ha capgirat, i actualment set de cada deu votants de CSQEP i més de la meitat dels socialistes consideren que no és possible un acord entre governs sobre el futur de Catalunya. I això ha portat a canvis respecte de si es vol un estat independent o no, principalment pel que fa a CSQEP. Si després del 27-S, només el 23% dels votants dels comuns volia un estat independent, un any i mig després el percentatge creix fins a un terç dels votants. Alhora, s’ha reduït encara més el nombre de comuns que estan en contra de l’estat independent, que ha passat d’un 67,5% l’octubre del 2015, a un 52%, amb un 16% d’indecisos. El PSC també ha tingut un lleuger augment dels partidaris de la independència, mentre que també s’han reduït en set punts els que hi estan en contra (del 93% al 86%). Estat-Catalunya: dues realitats cada dia més incompatibles En contrast amb la gran majoria de catalans que voldria un referèndum i l’evolució del seu parer, cada vegada més favorable també a un referèndum unilateral, un 56% dels espanyols s’hi oposa, segons un sondatge de la SER. L’oposició és majoritària entre els votants de PP, PSOE i Ciutadans, que tenen el 73% dels escons al congrés espanyola i el 83% del senat. La diferència entre els votants espanyols i catalans es reprodueix quan es planteja quina ha de ser la sortida a l’actual crisi política. Així, un 44% dels espanyols estaria d’acord a suspendre l’autonomia catalana si la Generalitat incomplís la llei; en canvi, la majoria de catalans optaria per la negociació. Al mateix temps, una majoria d’espanyols (54%) està també en contra de millorar el sistema de finançament, mentre que tres quarts dels catalans considera que aquesta millora és imprescindible. Els escenaris de les dues societats, doncs, són clarament contraposats. Mentre que a Catalunya hi ha una majoria que vol la sobirania per a decidir el seu futur i no preveu cap possibilitat de resoldre-ho només mantenint l’autogovern actual, a l’estat espanyol no es vol que les comunitats autònomes tinguin més competència, i s’exigeix (82%) que es garanteixi el mateix tracte a totes, sense preveure, doncs, cap canvi en l’encaix català. Amb preferències tan allunyades, una via de consens sembla impossible.

Summary: Les enquestes constaten una acceptació de la unilateralitat cada vegada més gran