La defensa d’Oriol Junqueras enllesteix el recurs que presentarà aviat al Tribunal General de la Unió Europea (TGUE) contra la decisió del Parlament Europeu d’excloure’l com a eurodiputat i acceptar, doncs, la decisió del Tribunal Suprem espanyol. L’equip jurídic del president d’ERC estudia a fons la situació de Junqueras, però té decidit de lluitar pels seus drets a tots els tribunals possibles per a fer-los valer davant la justícia espanyola. S’hi demanaran mesures cautelars perquè el TGUE suspengui la decisió de David Sassoli, president de l’eurocambra, i el tribunal haurà de determinar en poques hores si les accepta o no. El TGUE és un dels òrgans jurisdiccionals del Tribunal de Justícia de la Unió Europea (TJUE), que el 19 de desembre va sentenciar a favor dels drets de Junqueras reconeixent-li la condició d’eurodiputat de ple dret, amb les prerrogatives intactes –entre les quals, la immunitat– d’ençà de la proclamació del resultat de les eleccions europees, el 13 de juny. L’altre òrgan del TJUE és pròpiament el Tribunal de Justícia. Segons que recull l’article 263 del Tractat de Funcionament de la Unió Europea (TFUE), qualsevol ciutadà pot interposar un recurs contra els actes de les institucions europees que l’afectin directament. La presentació del recurs contra el Parlament Europeu obligarà novament el TJUE a pronunciar-se sobre la situació de Junqueras. Però ara la diferència és que el Suprem espanyol va decidir de mantenir-lo empresonat i aixecar la suspensió de la inhabilitació, de manera que donava la raó a la Junta Electoral espanyola (JEC) i feia una interpretació sui generis de la sentència del TJUE, que reconeixia els drets de Junqueras. Condemnat amb sentència ferma i privat dels drets de participació política i de llibertat, Junqueras espera que el Tribunal de Luxemburg torni a donar-li la raó i desautoritzi la justícia espanyola, amb la qual cosa posaria de manifest les irregularitats que el Suprem ha comès contra ell. El procediment d’aquest recurs pot durar uns quants mesos, però el pronunciament sobre les mesures cautelars serà immediat, poques hores després de registrar-se la petició. El TGUE podria acceptar-les o refusar-les. Si les acceptava, donaria un mandat al Parlament Europeu perquè protegís els drets de Junqueras, contra la voluntat de la justícia espanyola. A favor de les cautelars hi ha la jurisprudència del TJUE en el precedent del president Carles Puigdemont i del conseller Toni Comín, en què el 20 de desembre el tribunal va anul·lar la decisió de no admetre les mesures preventives el juliol i va determinar que s’havien d’haver acceptat. El precedent de Puigdemont i Comín El divendres 28 de juny la defensa de Puigdemont i Comín va presentar un recurs al TGUE sol·licitant mesures cautelars contra la decisió de la JEC d’excloure’ls de la llista d’eurodiputats elegits a l’estat espanyol que va enviar al Parlament Europeu. Puigdemont i Comín volien assistir a la sessió constitutiva de l’eurocambra el dimarts 2 de juliol a Estrasburg, però la falta de garanties de seguretat a territori francès va ser determinant perquè no hi anessin. El TGUE va refusar les cautelars el dilluns primer de juliol. Va ser una decisió presa per un jutge únic i sense escoltar els arguments de les parts, i ajornava la decisió sobre la condició d’eurodiputats de Puigdemont i Comín per a una vista més endavant. Els arguments adduïts pel jutge eren coincidents amb la posició espanyola, és a dir, que la llista d’eurodiputats publicada al BOE el 13 de juny –que incloïa els noms de Puigdemont, Comín i Junqueras– no era vàlida, que la bona era la remesa per la JEC al Parlament Europeu el 17 de juny amb els noms d’aquells que havien jurat o promès la constitució. El 20 de desembre, després de la sentència favorable a Junqueras el dia anterior, el TJUE va anul·lar la decisió de desestimar les cautelars presa el primer de juliol i va reconèixer Puigdemont i Comín com a eurodiputats des del 13 de juny. Ara resten pendents d’un pronunciament del TJUE sobre el fons de la qüestió, tot i que ja han estat reconeguts com a eurodiputats de ple dret. El recorregut paral·lel al TJUE Paral·lelament al recurs al TGUE, la defensa de Junqueras va anunciar un recurs de súplica al Suprem contra la decisió de mantenir-lo empresonat i d’inhabilitar-lo després de la sentència europea. Si el Suprem tombés aquest primer recurs, la defensa pot recórrer al Tribunal Constitucional espanyol per vulneració dels drets polítics de Junqueras i els seus electors. El pas següent i darrer seria la demanda al Tribunal Europeu dels Drets Humans (TEDH). En el pla polític, ERC durà el cas de Junqueras a la comissió d’afers jurídics de l’eurocambra perquè s’analitzi si la decisió de Sassoli s’ha pres seguint els procediments prevists. Aquest camí, que afecta tres tribunals diferents, és forçosament més lent que no la via del Tribunal de Luxemburg, però és possible de recórrer-lo paral·lelament per acabar demostrant que la justícia espanyola ha vulnerat els drets de Junqueras. Així mateix, pot continuar debilitant la credibilitat de la justícia de l’estat espanyol i enfortir la futura demanda dels presoners polítics contra la sentència del Suprem al TEDH.

Summary: Junqueras traça un altre camí a Luxemburg per ser reconegut eurodiputat


Demòcrates per Andorra (DA) ha estat una vegada més el gran guanyador de les eleccions comunals andorranes. Els Demòcrates –en moltes parròquies en coalició amb els liberals– han obtingut els consolats de quatre dels set comuns, els ens locals que gestionen les parròquies en què es divideix el Principat. Tanmateix, han perdut el comú d’Escaldes-Engordany, la segona parròquia més poblada. La victòria d’Escaldes-Engordany se l’ha enduta l’ex-consellera general socialdemòcrata Rosa Gili, que va deixar l’escó a darrera hora per plantar cara a DA al seu feu. Com era d’esperar, ha estat en aquesta parròquia on la lluita entre els Demòcrates i el Partit Socialdemòcrata (PS) ha estat més aferrissada. La fi del cicle Martí Les comunals havien de tancar un cicle electoral, i ho han fet. Amb els nous comuns constituïts, el govern de coalició entre DA i Liberals d’Andorra podrà començar a governar plenament. Però també es tanca alguna cosa més: un cicle polític, el que havia encapçalat aquests darrers vuit anys l’ex-cap de govern Antoni Martí, que sense ser candidat ha estat el gran derrotat de la nit. Ex-cònsol d’Escaldes, va vetar una llista conjunta entre DA i liberals, la coalició que governa el país i a la qual Martí s’havia oposat –infructuosament– a la primavera. De res no va servir que tant el seu delfí i actual cap de govern, Xavier Espot, com el dirigent dels liberals i ministre de Presidència, Jordi Gallardo, volguessin concórrer junts a la parròquia. L’ex-cap de govern va imposar el seu criteri a la seva parròquia. Ara, amb la victòria de Gili, Martí veu com la seva determinació ha fracassat i la d’Espot i Gallardo, allà on han repetit la coalició, ha triomfat. L’actual cap de govern té via lliure per agafar definitivament les regnes del partit, també a Escaldes, i governar sense por que Martí intenti torpedinar l’acció de govern i assagi un retorn a la primera línia política, que ara sembla que li és del tot negada. Caldrà veure en quina mesura el PS aprofita el comú escaldenc per posar en el debat comunal l’agenda social, especialment la qüestió de la manca d’habitatge de lloguer. DA manté el domini parroquial On liberals i Demòcrates es presentaven conjuntament era a Andorra la Vella. Conxita Marsol ha repetit la victòria de fa quatre anys, però amb cinc cents vots més respecte dels socialdemòcrates. Una victòria que reforça la seva posició dins el partit. A la Massana –on ha acudit a les urnes el 56,53% de l’electorat, gairebé 18 punts percentuals menys que el 2015–, no hi ha hagut sorpresa perquè només hi havia una candidata: la de Ciutadans Compromesos, Olga Molné, que serà la nova cònsol major. S’hi destaca que un 36,8% dels vots han estat en blanc. Canillo és l’altra parròquia on la participació ha augmentat. Segurament hi ha tingut a veure el fet que per primera vegada en vuit anys hi hagut una segona candidatura. Tanmateix ha tornat a guanyar DA, i el cònsol de la parròquia serà l’ex-ministre de Turisme Francesc Camp. Els Demòcrates també han guanyat a Encamp, amb la marca conjunta amb els liberals En Comú per Encamp. Laura Mas serà la primera cònsol de la parròquia. I a Ordino, malgrat que hi havia quatre candidatures, Josep Àngel Mortés ha revalidat la victòria de DA fa quatre anys. Pel que fa a la darrera parròquia, Sant Julià de Lòria la victòria ha estat per a Unió Laurediana. Josep Majoral, fins fa poc conseller general de Terceravia, en serà el nou cònsol. El comú lauredià és l’únic on la formació que lidera Josep Pintat obté representació. Els comicis han estat marcats pel descens de la participació: de mitjana ha estat del 56,4% –un 4,2% menys que no pas ara fa quatre anys. És especialment significatiu el cas de la capital, on, malgrat haver-hi tres candidatures, ni tan sols han votat la meitat dels electors: l’abstenció ha estat del 51,2%.

Summary: DA tanca l’etapa Martí a Andorra: guanya quatre comuns però perd el d’Escaldes-Engordany


L’audiència de Barcelona ha confirmat que hi ha indicis suficients perquè els ex-directius de Catalunya Caixa Narcís Serra i Adolf Todó s’asseguin al banc dels acusats. Així, la secció 21 de l’audiència rebutja els recursos que fa dos anys van presentar els dos banquers contra la decisió del jutjat d’instrucció número 30 de Barcelona, que va concloure que juntament amb trenta-nou directius més del banc, havien comès un delicte d’administració deslleial per haver aprovat sobresous a directius en plena crisi. Aquell 2014 el jutge va entendre el següent: «els acusats són beneficiaris directes per l’aprovació d’uns elevats ingressos a favor seu i d’altres convenis d’ordre econòmic i en connivència o amb temeritat al caire del dol amb el propòsit de ser ben vistos en la institució i obrint portes a alguna expectativa o possibilitat futura, tots en perjudici i menyspreu dels interessos de l’entitat, de la seva finalitat, i dels interessos generals». La interlocutòria també deia que el nomenament de l’ex-director general Adolf Todó i del seu adjunt Jaume Masana, que no està acusat, va estar ple de clàusules econòmiques excedien la prudència i les bones pràctiques del banc, ‘sobretot tenint en compte la precària situació econòmica de l’entitat que ha hagut de ser sostinguda amb diners públics, de tots els contribuents’. Concretament, Todó va passar a cobrar 800.000 euros a 812.501, i Massana, de 598.428 a 610.201, gràcies a l’augment retributiu aprovat en els consells d’administració del 19 de gener de 2010 i del 13 d’octubre d’aquell mateix any. També especificava que entre el 2010, Serra tenia un càrrec representatiu amb elevades retribucions en concepte de dietes. La resolució del recurs ha tardat dos anys a fer-se efectiva. Davant d’aquest demora, la CUP, que forma part de l’acusació popular, va presentar un escrit fa unes setmanes a l’audiència de Barcelona per a reclamar-la. Recordem a continuació la compareixença de Serra en la segona sessió de compareixences davant la comissió d’investigació creada al Parlament sobre les entitats financeres. David Fernández, aleshores diputat de la CUP, va fer aquesta intervenció on el va titllar de lladre, cleptòman i estafador. Vegeu el vídeo.

Summary: Narcís Serra i Adolf Todó, a judici pels sobresous de Catalunya Caixa


La fiscalia general de l’estat espanyol ha fet pública una nota de premsa per manifestar que refusa la concentració d’avui en suport d’Artur Mas davant el Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC), i avisar que farà ús dels mitjans legals de què disposa per preservar-la. Després d’expressar el suport al TSJC i als fiscals, critica així aquestes concentracions: ‘Són encara més censurables quan provenen de càrrecs públics que tenen el deure reforçat de respectar el sistema democràtic de divisió de poders.’ També diu que la independència de la justícia és un dels pilars fonamentals en què se sustenta el sistema judicial i que una de les funcions constitucionals de la fiscalia és defensar aquesta independència. Aquest matí milers de persones s’han concentrat a les portes del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya en suport del president de la Generalitat, que hi ha hagut d’anar a declarar com a encausat al TSJC pel 9-N. Mas hi ha arribat acompanyat de quatre-cents batlles i dels líders de diverses formacions polítiques.

Summary: La fiscalia general amenaça de fer servir ‘mitjans legals’ contra les concentracions de suport als encausats


El Tribunal Europeu de Drets Humans (TEDH) ha condemnat l’estat espanyol perquè el seu Tribunal Constitucional va inadmetre els recursos d’empara dels presoners bascs Ismael Berasategi Escudero i Rufino Arriga Arruabarrena, que demanaven que els fos computada la condemna complerta a l’estat francès. El TEDH considera que l’estat espanyol ha violat l’article 6 del conveni dels drets humans que protegeix el dret d’un judici just, però no avala computar les penes complertes a l’estat francès. El tribunal que ha examinat la demanda era presidit pel portuguès Paulo Pinto de Albuquerque i integrat també per la suïssa Helen Keller i l’espanyola María Elósegui. No han atès la petició dels querellants de ser indemnitzats per l’estat espanyol, perquè, segons que diuen, ho demanaven per la violació dels articles 5è i 7è del Conveni Europeu dels Drets Humans, relatius, respectivament, al dret de llibertat i seguretat i al dret de no ser condemnat per una pena més greu que l’aplicable en el moment en què es van dur a terme els fets castigats. La condemna d’Estrasburg és per la violació de l’article 6, i sobre aquest punt no hi havia una petició expressa de demanda d’indemnització. És per això que el TEDH no dóna la raó als dos demandants en considerar que els anys de presó complerts a França no han de computar a Espanya. De fet, el tribunal reitera ara aquesta posició, que ja va expressar en una altra sentència fa poc més d’un any. En les sentències, els dos demandants van ser condemnats per delictes comesos a França i relacionats amb la pertinença a ETA. L’any 2014 van demanar que les seves condemnes a França fossin computades a Espanya amb l’objectiu d’avançar la seva posada en llibertat.

Summary: El Tribunal d’Estrasburg condemna Espanya per no haver admès recursos d’empara de presoners bascs


L’imminent recurs de Carles Puigdemont i Toni Comín contra la Junta Electoral espanyola al Tribunal de Luxemburg ha començat a originar neguit a Madrid. Ahir, el periodista José Antonio Zarzalejos, ben connectat amb el poder polític i judicial, escrivia un article al diari El Confidencial en què demanava una euroordre immediata contra Puigdemont –article que va rebre la rèplica de l’advocat Gonzalo Boye. Avui, el Consell General del Poder Judicial (CGPJ) es reuneix amb el president del Tribunal de Justícia de la Unió Europea (TJUE), Koen Lenaerts, amb el rerefons de la situació de Puigdemont, Comín i Junqueras. Lenaerts es reunirà amb el president del CGPJ, Carlos Lesmes, i els cinc presidents de sala del Tribunal Suprem espanyol, entre els quals hi ha Manuel Marchena. El president del TJUE farà una conferència durant l’acte de constitució de les xarxes de cooperació judicial internacional del CGPJ. Acabat l’acte, té programat un dinar de feina amb Lesmes, Ángel Juanes –el vice-president del CGPJ– i els cinc presidents de sala del Suprem: Francisco Marín Castán –sala primera–, Manuel Marchena –sala segona–, Luis María Díez-Picazo –sala tercera–, Jesús Gullón –sala quarta– i Ángel Calderón –sala cinquena. Aquest acte del CGPJ i dels magistrats amb més poder del Suprem s’escau enmig de la polèmica pel vet de la Junta Electoral espanyola (JEC) a l’acatament de la constitució espanyola per poders de Puigdemont i Comín, a més de la denegació del Suprem al permís demanat per Junqueras per sortir de la presó per fer el jurament. Els casos de Puigdemont i Comín arribaran al Tribunal de Luxemburg quan Boye hi presenti un recurs i demani mesures cautelars perquè puguin assistir a la sessió constitutiva del Parlament Europeu el 2 de juliol a Estrasburg. El tret al peu de la fiscalia L’escrit de la fiscalia en què justifica per què no vol que el Suprem elevi una qüestió pre-judicial al Tribunal de Luxemburg, tal com demanava la defensa de Junqueras, conté una contradicció flagrant amb els arguments que ha adduït l’estat espanyol per a impedir que el president d’ERC, Puigdemont i Comín siguin eurodiputats. El Suprem va prohibir a Junqueres de sortir de la presó per acatar la constitució espanyola com a eurodiputat electe, tràmit imposat per la Junta Electoral espanyola. La fiscalia –tal com observa el vice-president primer del Parlament de Catalunya, Josep Costa– diu que el Parlament Europeu no pot qüestionar la proclamació de la junta electoral. Publicada al BOE la setmana passada, aquesta proclamació dels eurodiputats electes inclou Puigdemont, Junqueras i Comín. En conseqüència, segons Costa, la fiscalia admet que el jurament de la constitució ‘no té gens d’importància’, perquè el fet que compta és la publicació dels resultats, que és inalterable. Sense que serveixi de precedent, la Fiscalia avui té raó en una cosa. Això del jurament de la Constitució no té cap importància. El que val és la publicació dels resultats. Ni el Parlament Europeu ni ningú no pot alterar la llista de diputats proclamats per la Junta Electoral. pic.twitter.com/2GqSn4Hpws — Josep Costa🎗 (@josepcosta) June 20, 2019 Aquesta afirmació que fan els fiscals Cadena i Zaragoza connecta justament amb l’argumentari que ha desplegat Boye d’ençà que es va anunciar la candidatura de Puigdemont, Comín i Ponsatí a les eleccions europees: que l’acatament de la constitució espanyola a Madrid és un tràmit que no és decisiu per a ser eurodiputat; que allò rellevant és la proclamació dels eurodiputats electes per part del BOE, tal com va passar ara fa una setmana. Avui Boye aprofundia en l’observació que va fer Josep Costa: @josepcosta fíjate que la Fiscalía comienza a darnos la razón… se refiere a los resultados publicados en el BOE el viernes 14 de Junio: pic.twitter.com/zNGp5xlpZF — Gonzalo Boye (@boye_g) June 21, 2019 @josepcosta definitivamente Fiscalía nos da la razón… lo realmente valido es lo publicado en el BOE: pic.twitter.com/Lo5zIfV0CJ — Gonzalo Boye (@boye_g) June 21, 2019 Tot això passa amb un creixent neguit entre els opinadors més influents del Madrid del poder polític. El perodista José Antonio Zarzalejos feia una crida perquè el Suprem activés de nou una euroordre contra Puigdemont. Reconeix que ‘Puigdemont erosiona la reputació de la democràcia espanyola des de Waterloo’, que la situació del president a l’exili ‘comença a plantejar qüestions delicades de naturalesa jurídica i política, i una altra de més greu de comprensió internacional de la situació en què es troba’. Demana l’extradició per més que només fos possible per malversació, i que s’afanyi, que ho faci abans el cas sobre els drets de Puigdemont com a eurodiputat no arribin a les mans del Tribunal de Luxemburg.

Summary: La via de Luxemburg inquieta Madrid


El Tribunal de Justícia de la Unió Europea, amb seu a Luxemburg, ha admès a tràmit el recurs del president Carles Puigdemont i el conseller Toni Comín contra els impediments per a entrar al Parlament Europeu; només feia quatre hores que l’havien presentat. N’ha informat en un piulet l’advocat Gonzalo Boye. Estas decisiones consistieron en privar a Eurodiputados electos y proclamados de su derechos de sufragio pasivo, impidiéndoles ejercer como representantes de una minoría nacional.Siempre dijimos que este partido se iba a decidir en Europa y no en España — Gonzalo Boye (@boye_g) July 1, 2019 La petició reclama mesures urgents perquè siguin reconeguts com a eurodiputats i puguin prendre possessió dels seus escons al Parlament Europeu, que es constituirà demà. El recurs va contra la decisió de la Junta Electoral espanyola d’excloure els dos eurodiputats de JxCat de la llista enviada al Parlament Europeu amb els eurodiputats electes a l’estat espanyol. Després d’haver presentat el recurs, el president d’aquest tribunal haurà de prendre una decisió en un termini breu, tot i que no hi ha calendari precís. Tanmateix, és probable que es prengui de seguida, abans de constituir-se el nou Parlament Europeu. En un piulet, Puigdemont ha avisat que admetre a tràmit el recurs és un ‘molt bon començament’, però que no pressuposa el sentit de la decisió final. I insisteix a dir que s’admet que és un afer europeu que concerneix la justícia europea. Vam dir que aquest partit es jugaria a Europa, en terreny neutral i àrbitre independent. Admetre a tràmit és un molt bon començament, malgrat que no pressuposa el sentit de la decisió final. S'admet, tanmateix, que és un afer europeu, que concerneix a la justícia europea. https://t.co/4ZMY1CsAM1 — Carles Puigdemont (@KRLS) July 1, 2019 La petició de Puigdemont i Comín ha estat presentada pels seus advocats davant el Tribunal General, cosa que permetria a les parts de recórrer contra la decisió en segona instància, si calgués. El tribunal de Luxemburg és l’organisme que interpreta el dret de la Unió Europea. El vice-president primer del parlament, Josep Costa, va avançar divendres un dels arguments del recurs. El 2014, el president de la comissió d’afers legals de l’eurocambra, Pavel Svoboda, qüestionava el tràmit que vol imposar Espanya de jurar la constitució. El PP va pressionar Svoboda perquè ho eliminés del dictamen definitiu de la verificació de les credencials dels eurodiputats. Oye @boye_g podemos confesar ya que eso de que jurar fidelidad a la Constitución va contra las leyes europeas no nos lo inventamos nosotros? Fue el presidente de la Comisión de Asuntos Legales del Parlamento quien lo dejó por escrito en el 2014 y quiso denunciar a España por eso. pic.twitter.com/T8qse5BvQH — Josep Costa🎗 (@josepcosta) June 28, 2019 Entrebans de la JEC i del Suprem Boye va presentar-se a Madrid per jurar per imperatiu legal la constitució espanyola en nom de Puigdemont i Comín. Ho feia per poders, però la Junta Electoral espanyola va negar-li la capacitat de fer-ho, cosa que contradiu el codi civil. Per una altra banda, el Tribunal Suprem espanyol va denegar un permís a Junqueras per a assistir al jurament i va negar-se a retirar l’ordre de detenció a l’estat espanyol contra Puigdemont i Comín. El Suprem va denegar mesures cautelars als dos eurodiputats de JxCat perquè dimarts puguin assistir al ple de constitució del Parlament Europeu, i el president en funcions de l’eurocambra, Antonio Tajani, responia per carta a Puigdemont i Comín que ell actuaria d’acord amb les autoritats espanyoles. Boye va piular sobre la carta de Tajani: ‘És justament allò que ens faltava per a guanyar.’ Querido @EP_President gracias por tu carta de ayer porque es justo lo que nos faltaba para ganar… @josepcosta y yo queremos invitarte a cenar la semana próxima ¿te va bien? — Gonzalo Boye (@boye_g) June 28, 2019

Summary: El Tribunal de Luxemburg admet a tràmit el recurs de Puigdemont i Comín contra els impediments per a entrar al Parlament Europeu


Més de quatre-cents batlles i batllesses dels municipis catalans acompanyaran al president de la Generalitat, Artur Mas, a la declaració que farà demà com a encausat davant el Tribunal Superior de Justícia de Catalunya pel 9-N. L’Associació de Municipis per la Independència (AMI) ha informat a través del seu compte de Twitter de la convocatòria d’una concentració de càrrecs electes del món local. El punt de trobada serà el Parlament de Catalunya, a dos quarts de nou del matí. La concentració de batlles farà una marxa des del Parc de la Ciutadella fins a la seu del TSJC, ubicada molt a prop del parlament, al Passeig de Lluís Companys. Amb aquest gest de suport a Mas els batlles volen repetir la imatge del 4 d’octubre de l’any passat quan van lliurar al president les mocions municipals de suport a la consulta del 9-N.

Summary: Una marxa de mig miler de batlles acompanyarà Mas a la declaració al TSJC


Entre Estrasburg i Luxemburg, entre la sots-seu del Parlament Europeu i la del Tribunal de Justícia de la Unió Europea es decidirà aquesta setmana el futur de Carles Puigdemont, Toni Comín i Oriol Junqueras com a eurodiputats i quina protecció tenen els drets dels més de dos milions de votants que els van elegir el 26-M. Demà començarà la legislatura a l’eurocambra, amb una sessió a Estrasburg, on hi ha convocada una concentració independentista per a protestar contra els impediments perquè Puigdemont, Comín i Junqueras puguin exercir plenament com a eurodiputats. Junqueras, retingut en presó preventiva a l’espera de sentència del Tribunal Suprem espanyol, és segur que demà no hi podrà ser; Puigdemont i Comín mantenen la incògnita fins al darrer moment sobre la seva assistència, que dependrà en bona mesura de com es pronunciï el Tribunal de Luxemburg sobre el recurs que divendres va admetre contra els impediments per a poder exercir d’eurodiputats. I a Madrid augmenten els nervis: fins i tot Pablo Casado ha demanat al govern espanyol que faci tant com pugui perquè Puigdemont sigui detingut ‘tan bon punt trepitgi territori francès’. Heus ací els cinc punts d’atenció principals d’aquests dies decisius. El Tribunal de Luxemburg admet a tràmit el recurs de Puigdemont i Comín contra els impediments per a entrar al Parlament Europeu 1. El recurs a Luxemburg i l’actitud de Tajani Carles Puigdemont i Toni Comín no han estat inclosos a la llista enviada per la Junta Electoral espanyola al president del Parlament Europeu, Antonio Tajani, amb tots els eurodiputats elegits en la circumscripció espanyola. El pretext és que no van prometre la constitució espanyola; si haguessin entrat a l’estat espanyol els haurien detingut. Oriol Junqueras tampoc no la va prometre, però perquè, tot i ser a la presó i haver-hi el precedent de la promesa com a diputat al congrés, li ho van impedir. La diferència és que Junqueras roman segrestat, sense capacitat de moviments, i Puigdemont i Comín es poden moure en qualsevol lloc del món tret de l’estat espanyol. Aquesta llibertat de moviments neguiteja l’estat, que ha maniobrat amb un personatge clau en la seva estratègia europea: Tajani, guardonat amb nombrosos premis i distincions honorífiques en favor de la unitat d’Espanya. La defensa del president i del conseller a l’exili fonamenta la seva causa en el fet que tots dos (i Junqueras també) van ser proclamats oficialment eurodiputats en el BOE del 14 de juny proppassat (pdf), i que d’aleshores ençà disposen d’immunitat. No els poden refusar l’exercici de les seves prerrogatives com a eurodiputats, i els entrebancs que els posa Tajani són abusos d’autoritat i soscaven els seus drets. A final de la setmana passada, l’advocat Gonzalo Boye ja va disposar d’un document fonamental: la carta de resposta a Puigdemont i Comín, després de molts dies de silenci sobre les seves reclamacions, dient-los que no els podia donar un tracte de ‘futurs eurodiputats’ i que només feia cas de què li diguessin les autoritats espanyoles. Tajani ja va moure una fitxa dijous passat: formalment els va dir que no els rebria com a eurodiputats demà a Estrasburg. I, en canvi, el BOE és clar sobre la proclamació d’eurodiputats: ells en són. Boye va activar divendres el recurs directe al Tribunal de Luxemburg. La petició reclama mesures urgents perquè siguin reconeguts com a eurodiputats i puguin prendre possessió dels seus escons al Parlament Europeu, que es constituirà demà. El recurs va contra la decisió de la Junta Electoral espanyola d’excloure els dos eurodiputats de JxCat de la llista enviada al Parlament Europeu amb els eurodiputats electes a l’estat espanyol. Després d’haver presentat el recurs, el president d’aquest tribunal haurà de prendre una decisió en un termini breu, tot i que no hi ha calendari precís. És probable que es prengui de seguida, abans de constituir-se el nou Parlament Europeu, la qual cosa implicaria un sotrac polític d’una gran dimensió. També podria ser que la decisió trigui uns quants dies, o setmanes, però si finalment és favorable als interessos de Puigdemont i Comín, i els concedeix les mesures cautelars, el revés a l’estat espanyol seria greu. La petició de Puigdemont i Comín ha estat presentada pels seus advocats davant el Tribunal General, que és la primera instància del Tribunal de Justícia de la Unió Europea, cosa que permetria a les parts de recórrer contra la decisió en segona instància, si calgués. La decisió que prengui ara Luxemburg serà sobre la concessió de la mesura cautelar de poder exercir d’eurodiputats; la resolució sobre el fons de l’afer arribaria uns quants mesos més tard. 2. L’escó buit de Junqueras A la sessió constitutiva del Parlament Europeu de demà hi haurà, entre els escons del grup Verds-Aliança Lliure Europea, un seient buit, que serà ocupat o bé per una fotografia d’Oriol Junqueras o un llaç groc per a donar visibilitat a la repressió contra el president d’ERC i eurodiputat electe (i proclamat) dels republicans. D’ara endavant, i mentre no es resolgui la situació judicial de Junqueras, el grup Verds-ALE haurà de decidir què fa en totes les altres sessions de l’eurocambra, que es faran a Brussel·les. La decisió més probable és que ocupi l’escó, si més no temporalment, el següent en la llista electoral, que en aquest cas és Jordi Solé, també d’ERC. Els terminis de resolució en el cas de Junqueras són una mica més llargs, en principi, que no pas en els de Puigdemont i Comín, que hi podrien recórrer abans. L’advocat del president d’ERC, Andreu Van den Eynde, és a l’espera de saber què decideix finalment el Tribunal Suprem espanyol sobre la possibilitat de presentar una qüestió prejudicial al Tribunal de Luxemburg per a saber quin és l’abast de la immunitat de Junqueras com a eurodiputat, i qui hi té la darrera paraula. La fiscalia i l’advocacia de l’estat es van oposar a presentar la prejudicial, però és probable que el Suprem l’acabi formulant, afinant-la de tal manera que es pugui garantir una resposta que avali les seves decisions. Serà complicat, si acaba presentant la pregunta, perquè les giragonses dels magistrats per a mantenir tancat a la presó l’eurodiputat Junqueras van ser inèdites, contradictòries i sorprenents per molts juristes. De prevaricació i tot. Amb molta probabilitat el Suprem prendrà la decisió aquesta setmana, però la resposta no la tindrà fins d’ací a uns quants mesos; si són pocs mesos (posem-ne dos) el tribunal es podria trobar que Luxemburg els diu que Junqueras té immunitat i que no pot ser condemnar si abans no es tramita un suplicatori al Parlament Europeu perquè hi doni via lliure. Això implicaria la congelació de la publicació de la sentència, que es preveu cap a la tardor. Si la resposta trigués uns quants mesos (posem-ne quatre o més), la resposta serà paper mullat perquè llavors Junqueras ja haurà estat condemnat i inhabilitat, i l’única sortida que li mancarà serà la demanda (lenta) al Tribunal Europeu dels Drets Humans. 3. Puigdemont i Comín, l’ALE i l’estigma Mentre s’anaven coent els litigis en instàncies judicials internacionals, dos dels eurodiputats afectats, Puigdemont i Comín, demanaven al grup de l’ALE al Parlament Europeu de poder formar-ne part. Un dels partits que en forma part de manera natural és ERC, i ja hem vist que Oriol Junqueras és dels setanta-cinc eurodiputats que conformen el grup Verds-ALE de l’eurocambra, com consta en la llista pública dels seus membres. Però no incloïa ni Puigdemont ni Comín, que feia setmanes que ho demanaven. La resposta rebuda pel president Puigdemont en una conversa telefònica recent amb el president de l’ALE, Alyn Smith, de l’escocès SNP, fou que primera calia que s’aclarís la seva situació com a eurodiputats a tots els efectes i que després ja en parlarien. A Waterloo, aquesta actitud ha originat sorpresa i malestar. ‘Una vegada hagin estat admesos, llavors es podrà prendre la decisió sobre si són acceptats a l’ALE, però mentrestant la prioritat de tothom, i Alyn Smith en particular, és garantir que seran admesos com més aviat millor’, exposava la setmana passada un portaveu de l’oficina d’Alyn Smith en declaracions a l’ACN. Els ecologistes i l’ALE conformen una agrupació parlamentària de coalició que és la quarta força política de la cambra. El fet de pertànyer a un grup parlamentari és d’una gran importància. Si Puigdemont i Comín acabessin essent eurodiputats no inscrits trobarien molt limitada la capacitat de maniobra i de treball com a parlamentaris, i sobretot la possibilitat de fer intervencions i formular preguntes parlamentàries. Els no inscrits no constitueixen formalment cap grup parlamentari –a diferència, per exemple, del grup mixt d’alguns altres parlaments. No entren en el repartiment de la participació en comissions ni de les intervencions en els plenaris. Ara, qualsevol eurodiputat no inscrit pot entrar a formar part del grup que sigui en qualsevol moment de la legislatura. Guia de la manifestació del 2 de juliol a Estrasburg 4. Una tercera euroordre? El rumor d’una tercera euroordre contra Puigdemont i Comín fa dies que corre, sobretot d’ençà de la publicació, ara fa una setmana, d’un article del periodista José Antonio Zarzalejos que pràcticament l’exigia al jutge Pablo Llarena. Seria una maniobra a la desesperada, d’última hora, d’evitar que el president i el conseller a l’exili entressin al Parlament Europeu dimarts. El fet que la sessió sigui a Estrasburg, a l’estat francès, i no a Brussel·les, ha alimentat més aquest rumor, per la suposada predisposició de la justícia francesa a concedir l’extradició. Un element a tenir present: Estrasburg és a tocar del Rin, que fa de frontera amb Alemanya… I la justícia alemanya ja es va pronunciar sobre la situació de Puigdemont, desestimant la rebel·lió, però avalant el lliurament per malversació. Llarena no el va voler, per l’impacte, el contrast i la vergonya per a la justícia espanyola de no poder jutjar el president per rebel·lió i fer-ho, en canvi –i com hem vist–, amb els presos polítics. Segons Zarzalejos i un cert corrent d’opinió a Madrid (Pablo Casado ha estat el darrer que s’hi ha afegit), ara mateix l’extradició per malversació seria un mal menor, atès el mal que consideren que fa a la imatge d’Espanya que els moviments i les declaracions de Puigdemont posin en qüestió la qualitat democràtica de l’estat espanyol. I que ho demostrin amb fets, com en els fracassos des les euroordres prèvies, a Bèlgica i sobretot a Alemanya. Ara, cal tenir present també que Gonzalo Boye ja va convidar Llarena a reactivar l’euroordre, perquè està convençut que la condició d’europarlamentaris de Puigdemont i de Comín, i la immunitat que això els atorga, n’impediria l’extradició. 5. La mobilització Tots els moviments explicats fins ara han ocorregut en despatxos o s’hi esdevindran. Però hi ha el factor del carrer, que demà serà important amb la mobilització, convocada pel Consell per la República i a la qual han donat suport diversos partits i entitats independentistes davant el Parlament Europeu, a Estrasburg. S’hi han desplaçat milers de manifestants, amb mitjans diversos, com l’avió, l’autocar organitzat o el cotxe privat. L’objectiu és aconseguir una demostració multitudinària de suport a la democràcia i per la llibertat dels presos polítics. Un gest per a reclamar al Parlament Europeu que no permeti l’exclusió dels tres diputats catalans, que han rebut el suport de 2,3 milions de ciutadans a les urnes. Hi ha dos actes prevists el 2 de juliol. La primera convocatòria serà a les nou del matí, per a acompanyar els eurodiputats quan entrin al Parlament Europeu. I més tard es farà un acte central al pont de Joseph Bech, a la cantonada amb la Rue Lucien Febvre, davant l’eurocambra. Serà a les dotze del migdia, durant el descans parlamentari. D’aquesta manera volen que la pausa coincideixi amb accions de protesta i discursos polítics.

Summary: Les cinc claus de la setmana d’Estrasburg, entre els nervis a Madrid i la decisió de Luxemburg


Xavier Ros-Oton, el jove matemàtic premiat ahir per Felipe VI en els premis de la Fundació Princesa d’Astúries, ha escrit un missatge a Twitter sobre la decisió de dur el llaç groc en la cerimònia al Palau de Congressos a Barcelona. Després de tot un dia parlant del seu gest, Ros ha dit: ‘El llaç groc no va contra ningú. Representa allò que l’àmplia majoria de la societat catalana i una part important de l’espanyola pensa: que en democràcia les coses es decideixen votant, i que no té sentit que per debatre un tema al parlament o manifestar-se de manera pacífica avui hi hagi gent a la presó. Crec que és una qüestió política i no judicial. El llaç me l’hauria posat independentment de si venia la casa reial o no. El llaç me’l vaig posar només durant la cerimònia, i per això hi ha fotografies meves amb llaç i sense llaç. La FPdGi és una fundació privada de Girona que fa una feina excel·lent de suport als joves a través de premis, programes d’emprenedoria, mentoring, etc. i estic molt content d’haver rebut el premi per part de la fundació.’ Ho ha escrit en aquest fil de piulets: Como mucha gente pregunta, os cuento aquí lo de ayer: 1) El lazo amarillo no va en contra de nadie. Representa lo que la amplia mayoría de la sociedad catalana y una parte importante de la española piensa: — Xavi Ros (@ros_xavi) November 5, 2019 …que en democracia las cosas se deciden votando, y que no tiene sentido que por plantear un tema en el Parlamento o manifestarse de forma pacífica, hoy haya gente en prisión.Creo que es un tema político y no judicial. — Xavi Ros (@ros_xavi) November 5, 2019 2) El lazo me lo hubiera puesto independientemente de si venía la casa real o no. 3) El lazo me lo puse sólo durante la ceremonia y por eso hay fotografías mías con lazo y sin. — Xavi Ros (@ros_xavi) November 5, 2019 4) La FPdGi es una fundación privada de Girona que hace un trabajo excelente de apoyo a los jóvenes a través de premios, programas de emprendimiento, mentoring, etc. y estoy muy contento de recibir el premio por parte de la fundación. — Xavi Ros (@ros_xavi) November 5, 2019 Vegeu el moment en què va recollir el guardó: Xavier Ros-Oton és doctor en Matemàtiques per la Universitat Politècnica de Catalunya. Ha fet estades de recerca i docència a la Universitat de Texas a Austin (Estats Units) i actualment és professor lector de matemàtiques a l’Institut de Matemàtiques de la Universitat de Zuric (Suïssa). Ha centrat les investigacions en el camp de les equacions en derivades parcials, una branca de la física i l’enginyeria, entre més ciències, en què encara hi ha moltes qüestions per resoldre, inclosos alguns dels problemes més famosos de les matemàtiques. Les seves contribucions en aquest àmbit han tingut un impacte molt destacat en la comunitat matemàtica i els resultats de les recerques que ha dut a terme s’han publicat en les millors revistes matemàtiques del món; en aquests moments, és el matemàtic de la seva edat més citat del món. Per tots aquests motius, el Dr. Ros ha rebut nombrosos reconeixements, com ara el Premi Rubio de Francia de la Reial Societat Matemàtica Espanyola (RSME), l’any 2017, el premi SeMA Antonio Valle al jove investigador i una subvenció de l’European Research Council el 2018. Enguany ha estat seleccionat com un dels conferenciants plenaris del congrés biennal de la RSME.

Summary: Xavier Ros reivindica el gest de portar el llaç groc davant Felipe VI


El Mercat de Música Viva de Vic ja escalfa motors abans de donar el tret de sortida el dia 13 de setembre. La 29a edició d’un dels festivals de més prestigi de casa nostra farà una festa de presentació el dimarts 5 de setembre a l’antiga Fàbrica Damm de Barcelona, a les 19:30. Entre els subscriptors de VilaWeb sortegem entrades dobles per assistir a l’acte, que comptarà amb l’actuació en acústic de Xarim Aresté, Guillem Ramisa, Dolo, Brighton 64, Marga Mbande i Xavier Baró entre més. Els interessats han d’enviar un correu a l’adreça publicitat@vilaweb.cat abans de les 12 de la nit de dijous 31 d’agost indicant que volen participar del sorteig. Ens posarem en contacte amb els guanyadors el divendres 1 de setembre a través del correu electrònic.

Summary: VilaWeb sorteja entrades dobles per la presentació del MMVV a la Fàbrica Estrella Damm


Desenes de refugiats sirians han auxiliat els milers de víctimes de l’incendi massiu que crema a Fort McMurray (Canadà), guiats per un sentiment de correspondència després que el país va decidir obrir les portes en un moment en què els desplaçats es troben tenallats pel tancament de les fronteres a Europa. ‘No és fàcil perdre-ho tot’, explica al ‘Calgary Herald’ Rita Khanchet, que va arribar fa cinc mesos des de Síria acompanyada del seu marit i del seu fill petit. ‘Entenem la gent de Fort McMurray més bé que ningú al Canadà. Estem a la mateixa situació’, afegeix. Khanchet va decidir penjar una petició d’ajuda en un grup privat de Facebook per als refugiats sirians al Canadà. ‘La meua família i jo volíem fer alguna cosa per esta gent. La societat canadenca ens va ajudar quan vam arribar ací. Els canadencs ens ho han donat tot. I és hora de tornar-los el favor’, va escriure. La seva petició va rebre un enorme suport, en particular quan va arribar a les orelles del Grup de Suport per als Refugiats Sirians, una ONG dedicada a facilitar la integració de la comunitat siriana al Canadà i que es va encarregar de la coordinació de l’esforç d’ajuda. ‘Tots els sirians estan dient: ‘estic disposat a ajudar”, segons la cofundadora del grup, Saima Jamal. ‘És sorprenent com, tot i el poc que tenen, entenen la idea que una ciutat sencera puga perdre la llar. És una cosa amb la qual s’identifiquen. Hi han passat’, afegeix.

Summary: Desenes de refugiats sirians auxilien les víctimes de l’enorme incendi de Fort McMurray


Avions elèctrics, que volen amb bateries carregades per energia solar o eòlica, sense soroll ni contaminació, seran una realitat d’aquí a deu anys, amb models amb capacitat per a cinquanta passatgers. És el pronòstic de l’aeronauta suís Bertrand Piccard, director i pilot del Solar Impulse –l’avió que fa la volta al món amb energia solar i sense ni una gota de combustible. En una entrevista d’Europa Press, Piccard confessa que té ‘addicció’ per seure als comandaments d’aquesta aeronau revolucionària. Tot i que només resta un 10% del vol per completar la volta al món, Piccard no vol cantar victòria. ‘Cada etapa consisteix a utilitzar un avió experimental, volant només impulsat per l’energia solar. És alguna cosa nova i és un desafiament. Així que hem de concentrar-nos completament en la missió d’arribar a Abu Dhabi’. Abans recalarà al Caire. Sí que remarca que, fins ara, ha estat un èxit fantàstic. ‘Fa uns quants anys, ningú no hauria apostat ni un cèntim a fer un vol al voltant del món amb un avió solar, llevat d’alguns socis, que ens van donar suport des del principi, com Schindler, ABB, Solvay, Covestro, Swiss Re Corporate Solutions, empreses que són fora del món de l’aviació i que no sabien que era impossible, de manera que ens van ajudar’, explica. Piccard destaca el valor de la missió com a plataforma per a parlar de les tecnologies netes i energies renovables. ‘Sens dubte, al final tindré una plataforma molt creïble, a la qual la gent donarà suport, i continuaré utilitzant-la, per reunir tots els especialistes en la indústria de tecnologies netes, ONG, fundacions, amb la finalitat de parlar amb una sola veu dins del món de la tecnologia neta. Tot això servirà per a assessorar els governs i ser més eficients en la manera d’aplicar aquestes tecnologies’, diu. I explica que durant el vol de Hawaii a San Francisco, sobre l’oceà Pacífic, va poder parlar perfectament en viu des de la cabina de l’avió, per satèl·lit, amb l’Assemblea General de les Nacions Unides, on es van reunir 175 caps d’estat per signar l’Acord de París sobre canvi climàtic. ‘Jo els deia que no només protegien el medi, sinó que començaven la revolució de l’ús de la tecnologia neta. I això és important, perquè és el que fomentarà el creixement, generarà riquesa, crearà ocuapció; perquè totes aquestes noves tecnologies netes són el que el món necessita, per obtenir un planeta més saludable.’ Sobre la utilitat real de l’energia solar per a l’aviació comercial, Piccard ha dit que això és només el començament. ‘És atractiu que, d’aquí a deu anys, fins i tot si els avions encara no són completament impulsats per l’energia solar, almenys seran avions elèctrics, que transportaran un màxim de cinquanta persones, sense utilitzar ni una gota de combustible, tot elèctric, endollat abans de l’enlairament, carregat per energia solar i eòlica, sense causar contaminació i sense fer soroll.’ A més de la propulsió elèctrica, Piccard ha destacat millores d’eficàcia aconseguides amb Solar Impulse, com la col·laboració amb Schindler per a obtenir materials més lleugers. El pitjor, travessar les Açores En relació amb les experiències durant el vol, Piccard ha destacat la tranquil·litat de la singladura del Pacífic, mentre que el vol per l’Atlàntic va resultar la cosa més difícil en termes de vent i mal temps. ‘El meteoròleg em va dir en arribar a Sevilla: si ens fixem en el mapa de l’Atlàntic gairebé és impossible creure que ho hagis travessat. Prop de les illes Açores va ser on realment vaig haver de lluitar per mantenir l’avió estable, perquè és un avió lleuger, però molt gran, i molt sensible a les turbulències’, ha explicat. Sobre la reacció en els moments més compromesos, Piccard explica que és fonamental mantenir la calma i seguir totes les instruccions. Pel que fa a la vida solitària de la cabina de l’avió –es tornava per etapes amb el seu col·lega André Borschberg–, Piccard explica que sempre estava acompanyat pel centre de control de la missió a Mònaco, i que gaudeix molt observant les imatges de les cambres a bord a la cabina i les ales de l’avió. ‘És una casa petita, molt petita, però té de tot. Es pot reclinar el seient, fins que estigui totalment pla, on es pot dormir en terminis de 20 minuts. També hi ha bany a bord, es pot escalfar el menjar, em rento les dents, em canvio de roba, em rento amb tovalloletes humides, i tinc la vista més bella del món. Quan utilitzo el bany, no he de tancar les cortines, perquè no tinc veïns!’, explica Piccard, que es troba a Espanya després de recalar amb el seu avió a Sevilla, procedent de Nova York. Abans de cada vol a Solar Impulse, Piccard pensa en els últims 17 anys que porta somiant amb això. ‘No necessito convèncer-me, és gairebé com una addicció. Per a mi volar amb aquest avió és una addicció. Perquè és màgia. Tinc la impressió d’haver-me colat en una pel·lícula de ciència-ficció. Em fixo en el Sol, em fixo en les hèlixs en els dos costats, que no hi ha combustible, no fa soroll. I continues, i voles a través d’oceans, voles per tot el món, i és de bojos. És una cosa del futur, que ocorre avui mateix, i cada vegada que em munto a l’avió, m’he de recordar sí, estic al món actual. No és el futur. La tecnologia fan possible l’impossible.’ Pel que fa als reptes pendents per a l’aviació, Piccard diu que el pròxim pas serà el transport suborbital, on l’avió s’enlaira, per exemple des d’Europa, i entra en els confins de l’espai. Després s’apaga el motor, vola en parabòlic, i 45 minuts més tard, aterra a Austràlia. ‘Això serà una mica com el que Virgin Galactic està intentant fer per als turistes, però crec que serà possible volar a una distància més llarga, estalviarà una gran quantitat de combustible, i deixarà de contaminar’, explica. Un altre avanç serà, segons la seva opinió, els avions elèctrics de curt recorregut, que carreguen bateries a terra i després volen. És una manera de portar avions més prop de les ciutats, fer aterratges i enlairaments silenciosos, sense contaminació, i amb molts avantatges més. Una vegada completada la volta al món, Piccard vol seguir treballant amb la plataforma Solar Impulse a favor de tecnologies netes. En concret, pretén desenvolupar un Solar Impulse 3, sense pilot, teledirigit, fet per volar durant mesos o anys en l’alta atmosfera, impulsat només per l’energia solar, i que pot albergar antenes per a GSM, Wi-Fi, telecomunicacions, i altres coses per l’estil. ‘Pot ser molt molt útil, i baratíssim també, especialment per a les nacions en desenvolupament, que requereixen satèl·lits’, ha dit.

Summary: Bertrand Piccard: ‘Hi haurà avions elèctrics de 50 passatgers d’aquí a 10 anys’


Ahir es va viure l’enèsim intent de quadratura del cercle: unir Santi Vila i Joan Coscubiela en un acte al Cercle d’Economia on tots dos elogiessin la moderació. I, efectivament, tots dos polítics, l’un convergent i l’altre comú, van parlar de la necessitat d’un nou partit nacionalista català i constitucionalista, i de la necessitat d’impulsar una plataforma de moderats que unís independentistes i unionistes. L’acte, doncs, tenia la part morbosa de veure Santi Vila, convergent, i Joan Coscubiela, comú, defensant tesis semblants, com va passar. De fet, el Cercle feia dies que promocionava l’acte a les xarxes socials amb aquesta etiqueta: #SantiCoscubiela, com si tots dos polítics s’haguessin fusionat en un ésser únic. Dimecres 18 d'abril a les 19h. a la conversa entre @SantiVila i @jcoscu "Propostes per a un nou relat i un nou acord"https://t.co/2B53ov0ivu #VilaCoscubiela pic.twitter.com/wiIh33h3IB — Cercle d'Economia (@CdEconomia) April 17, 2018 El problema és que #SantiCoscubiela no va omplir ni tan sols la sala d’un dels temples de la tercera via, el Cercle d’Economia barceloní. Ahir al vespre, doncs, la premsa no va arribar mai a ser un estol de càmeres. A la sala hi havia cadires buides, la mitjana d’edat era més alta que no en els actes de l’ANC i més d’un assistent va manifestar en públic el baix to dels moderats nostrats. Diguem que ahir al Cercle d’Economia l’ambient es movia entre l’opportunité dins la calamité, que descriu Anton Costas, president del Cercle; la negror més absoluta de Joan Coscubiela (‘no veig cap futur’) i l’humor també fosc de Santi Vila: ‘Optimista pel futur? Per mi el futur són dos judicis: el de Sixena i el del procés.’ Santi Vila i Joan Coscubiela, moderats i coincidents ‘Quins temps més estranys on s’ha de tenir més coratge per a ser un moderat que per a ser un radical. Per tant, gràcies a tots dos.’ Aquestes van ser les paraules d’Antón Costas dedicades als dos protagonistes de l’acte. Tots dos polítics, efectivament, es van mostrar força coincidents durant la vetllada. Segons Coscubiela, ‘necessitem una plataforma de moderats que uneixi independentistes i unionistes. Hauríem de començar a posar en marxa una gran plataforma per la moderació i els mitjans de comunicació. Moderació no és propostes conservadores. Moderació no es propostes de dreta. Moderació és una manera d’abordar els problemes que, com deia Alberto Boglio, és transversal a esquerra i dreta i que remarca la capacitat del diàleg i l’acord’. Santi Vila ho veia així: ‘Un nou partit acabarà apareixent. Crec que en el futur es constituirà una plataforma liberal progressista que ocuparà l’espai del centre.’ Tots dos també coincidien que la solució potser no implica votar la independència. Per Coscubiela, una sortida seria ‘la disposició addicional primera’, que era l’aposta d’Herrero de Miñon per dotar de més autonomia els catalans, però sense tocar la constitució. Coscubiela, de fet, va arribar a dir que seria millor que els catalans ara aparquessin grans idees com la de la reforma constitucional ‘per intentar sortir del pou primer’, i que, atenció ‘s’oblidessin de tenir poder polític i se centressin en el poder econòmic tal com ja havia dit Pasqual Maragall: la importància de la sobirania econòmica per sobre de la política’. Això va dir Coscubiela ahir. Per Santi Vila la solució també podria passar lluny de la independència política: ‘Els catalans haurem de votar. Això segur. Sense votació no hi ha solució. Altra cosa és què haurem de votar. I si podem conjurar-nos per votar primer de tot una enèsima reforma.’ Tant Vila com Coscubiela creuen que els presos han de sortir de la presó immediatament. I que és una injustícia que hi siguin… preventivament. Per Coscu la llei s’ha vulnerat, i per tant ha d’haver-hi sentència, però després d’un judici, no abans. I Santi Vila creu que ell personalment ‘ha d’assumir responsabilitats, si calen penals, però proporcionades. I el procés judicial ha d’acabar com més aviat millor’. Tots dos accepten, doncs, que ha d’haver-hi un càstig proporcionat. Això sí, tant Vila com Coscubiela troben a faltar una proposta de Madrid: ‘Jo trobo a faltar la definició d’un projecte d’Espanya. Al final els moderats hem quedat totalment desautoritzats, aquí, i la proposta també hauria de fer-se, i venir, de Madrid. Però de moment, no arriba’, deia Vila. ‘Recordem les hòsties que van rebre els de Podem a Madrid quan van intentar explicar la plurinacionalitat. Però que aquest sigui un projecte difícil no vol dir que llancem la tovallola’, afegia Coscubiela. Finalment, tant Vila com Coscubiela van coincidir a afirmar que l’ANC, i més espais del moviment independentista, són espais antipolítics. Les crítiques de tots dos a l’entitat van ser, potser, els moments més durs del vespre. I el moment més tendre fou quan tots dos van atrevir-se a mostrar una discrepància en públic. Atenció: per Santi Vila, els convergents van restar a la mercè de la CUP els darrers anys i per Coscubiela, va ser a l’inrevés: la CUP no va aconseguir imposar res del seu programa. Coses. El públic, un punt abatut El públic va mostrar alguns moments d’abatiment. La gent d’ordre, veient el caos actual, es troba un punt perduda. I es preguntaven d’entrada què havia fallat en el bàndol moderat aquests darrers temps: ‘Crec que no hem analitzat què ha fallat en el sector no nacionalista per construir una proposta amb garanties d’èxit. Jo he vist tot un programa polític en la definició de Santi Vila. Què es pot fer per articular aquest espai? I què ha fallat a la part de la societat contrària a la deriva independentista?’ Un altre afegia: ‘Els independentistes diuen que hi ha dos milions que no són escoltats. Doncs jo dic que hi ha 2 milions i escaig que som transparents. Ningú no ens veu. Hem de construir un relat de Catalunya que també tingui sentit.’ Un tercer soci va intervenir per dir que ‘és curiosíssim que ningú no parli de Ciutadans. Jo voldria saber si és que no n’espereu res. Ha xuclat el vot del PSC. Té més d’un milió de vots. Què n’espereu, de Cs?’ Però la darrera pregunta que es va adreçar a Santi Vila i a Joan Coscubiela, a Santi Coscubiela en definitiva, va ser aquesta: ‘No hem parlat gens d’Europa. No seria el moment que ens donessin un cop de mà? Oi que Macron ha dit que el separatisme no va enlloc? Doncs que vinguin i ens ho expliquin aquí.’ Mentre la gent se n’anava ordenadament del col·loqui es va sentir un assistent que deia a un altre: ‘Molt bé aquest wishful thinking d’avui. Molt bé, tu.’ Per a veure l’acte sencer, aquest n’és el vídeo:

Summary: La quadratura del Cercle es diu Santi Coscubiela


Les lleis federals dels Estats Units deixaran d’incloure les paraules ‘oriental’ i ‘negre’, així com altres referències despectives cap a les minories. A causa del caràcter antic d’aquestes etiquetes, el senat ha aprovat de manera unànime la reforma de llei proposta per la republicana Grace Meng. La reforma ataca dos punts de la legislació nord-americana aprovats el 1970 en els quals es fa referència a les minories. ‘Agraeixo als meus companys de la Cambra de Representants i el Senat haver entès que ha arribat l’hora que el Govern es refereixi als ‘asiaticoamericans’ o a qualsevol altra minoria en uns termes tan despectius’, ha declarat Meng per al mitjà estatunidenc ‘The Hill’. Les paraules ‘oriental’ i ‘negre’ seran substituïdes per ‘asiaticoamericà’ i ‘afroamericà’ respectivament. A més d’aquestes dues paraules, la llei també fa referència a ‘hispanoparlants’, terme que serà substituït per ‘hispans; ‘esquimals’ se substituirà per ‘natius d’Alaska’ i ‘indis’ es canviarà per ‘natius americans’. A més d’aquests canvis, també s’incorporaran els termes ‘natiu hawaià’ i ‘illenc del Pacífic’ per designar les minories que abans no eren esmentades a la llei.

Summary: Estats Units eliminarà les paraules ‘oriental’ i ‘negre’ de les seves lleis


El conseller de Polítiques Digitals i Administració Pública, Jordi Puigneró, ha anunciat una ‘ofensiva judicial i política’ contra el decret llei de seguretat digital publicat aquest dimarts al BOE. En una conferència de premsa, Puigneró ha assegurat que hi ha escletxes suficients per tombar una mesura que veu com ‘el procés més gran de recentralització’ després de la LOAPA. El govern està esperant els informes dels serveis jurídics de la Generalitat i del Consell de Garanties Estatutàries però avisa que hi ha la possibilitat de plantejar un recurs al Tribunal Constitucional espanyol. Pel conseller, la Moncloa ha travessat una ‘línia vermella’ aprovant el decret llei, que ha comparat amb la ‘Llei Corcuera’, que permetia a les forces de seguretat entrar en una propietat privada sense ordre judicial. ‘Ara ens trobem amb la “llei Sánchez”, la llei de la puntada de peu al servidor sense una ordre judicial agafant-se a àmbits tan ambigus com l’ordre públic’, ha dit. Puigneró ha assegurat que el govern buscarà la complicitat de governs com el basc per engegar un font comú que permeti evitar la convalidació del decret llei. Alhora, el conseller ha exigit una resposta per part de les autoritats de la Unió Europea (UE) en considerar que la normativa xoca de ‘forma frontal’ amb el concepte d’Internet lliure recollit a les directives europees. Puigneró també ha penjat un vídeo a Twitter. El govern espanyol, el govern del PSOE, torna a cometre l'error de la Llei Corcuera: de la puntada de peu a la porta, a la puntada de peu al servidor. Amb la Llei Sánchez poden tancar Internet sense ordre judicial (fil 👇)#RepúblicaDigital pic.twitter.com/nffZ0kWYOw — Jordi Pu1gnerO (@jordiPuignero) November 5, 2019

Summary: Puigneró anuncia una ‘ofensiva judicial i política’ contra el decret llei de seguretat digital de la Moncloa


‘Jo sabia que passaven aquestes coses, però no t’imagines mai que t’entrin a casa.’ L’Anna no esperava res de tot allò que va passar la matinada del 23 de setembre, quan nombrosos agents de la Guàrdia Civil van entrar a casa seva fent crits i clavant cops de porta. Venien a detenir Xavier Duch, la seva parella, ara empresonat a Soto del Real, acusat de terrorisme. De llavors ençà, assegura haver viscut un ‘huracà de sentiments’ que mira de superar gràcies al suport i la força dels qui l’envolten. Parlem amb l’Anna –que s’estima més que no escriguem el seu cognom– al Casal Can Capablanca de Sabadell, la seva ciutat. També hi ha Xavier Pellicer, portaveu d’Alerta Solidària, que ens diu què pensa sobre les irregularitats que s’han comès durant el procés i les traves burocràtiques que vulneren el dret de defensa: ‘El joc brut a la curta els pot sortir bé, però a la llarga tot això que han fet aquests quinze dies pot fer que el procés s’impugni i es declari nul.’ Després de parlar amb l’Anna, a les portes del casal ens trobem també David Budría, un dels detinguts que van ser alliberats. David Budria: ‘Em preocupa com em tornaran a venir a buscar’ ―Què recordeu primer de tot, de la matinada de la detenció? ―El primer record és de fotre-li un cop a la cama al Xavi dins el llit i dir-li: ‘Són dins, Xavi.’ Vaig veure llum per sota de la porta d’entrada de casa i vaig pensar que ens robaven les bicis. Vaig anar darrere la porta per aguantar-la, vaig picar i vaig dir ‘Fora!’ perquè els lladres s’espantessin i se n’anessin. Llavors van començar els cops i els crits: ‘Guàrdia Civil!’ El centre de la porta va caure a terra i vaig veure llanternes i cascos. ‘A terra! A terra!’, cridaven. Picaven a la porta del costat, on no hi ha res. I ‘Aquí hi ha nens! Aquí hi ha nens!’, ‘A terra!’ Jo vaig anar cap a l’habitació dels nens, el Xavi cap a l’altra banda, al menjador. I van començar a entrar tot d’agents de la Guàrdia Civil. ―I després? ―Els nens eren dins del llit. No es van moure. El petit feia l’adormit. De seguida em van venir a dir que jo i els nens en quedàvem al marge, que venien a parlar amb ‘Javier’, i jo sentia que parlaven al menjador, no sabia gaire bé de què. Al cap d’una estona vaig sentir una veu de dona i després vaig saber que era la lletrada de l’administració de justícia. Després em van informar que el Xavi m’havia triat a mi per dir-me que se l’enduien detingut. Els vaig preguntar que a on i per què, i em van dir que això era una informació que no em podien donar. Vaig estar moltes hores amb una incomprensió total: no sabia què hi feia la Guàrdia Civil, a casa meva, ni per què s’enduien el Xavi. Van estar-hi unes sis hores, de quarts de sis a quarts de dotze. ―Quan comenceu a saber què passa i que la detenció és per terrorisme? ―Que la detenció és per terrorisme no ho vaig saber fins al final, quan em van ensenyar l’atestat. Vaig veure entre parèntesis i subratllat: ‘delicte de terrorisme’ i el vaig llançar a la taula directament. Vaig dir: ‘Això, de què?’ Però vaig començar a saber una mica què passava a quarts de nou, quan vaig sentir els primers crits de ‘Llibertat’ des del carrer. Estava sola al menjador amb un dels agents, me’l vaig mirar i em vaig posar a plorar. Em vaig retenir molt, però vaig pensar: ‘Hòstia, no pot ser… què passa?’ ―Què es van endur durant l’escorcoll? ―Principalment tot allò que era digital: telèfons mòbils, càmeres digitals… Des de la dels meus fills fins a discs durs amb pel·lícules i sèries, ordinadors, la tauleta, llapis de memòria plens de fotografies… No en trauran res. M’han robat tots els records que tinc en fotografia i vídeo i les fotografies del Xavi de tota la seva vida. Ens anaven preguntant ‘I això què és, i això què és?’ Els meus fills tenien unes ampolles d’aigua que havien fet amb paper pinotxo, que s’havien destenyit i ara són de colors. I em demanaven què era allò i què hi havia a dins. Els van fer anar de corcoll coses tan absurdes com un treball manual d’un nen. També em van demanar per uns mapes i els vaig dir que eren de quan feia rutes en bicicleta. Es van endur llibretes meves, diaris de viatge… ―Com són les hores posteriors? ―Entre tensió, sensació de putada, ràbia, tristesa… Un superhuracà de sentiments que no saps què et passa. Vaig fer pujar les persianes i vaig veure tot el poble allà davant. Hi havia premsa, però tant me feia. Buscava cares amigues, d’algú que em pogués dir què coi havia passat. De seguida van venir els advocats d’Alerta i, hòstia, em van baixar les espatlles… No saps on agafar-te, no saps què ha passat. T’ho han vulnerat tot i saps que havia d’haver-hi un advocat i que no hi ha estat perquè no has pogut avisar i t’han tingut aïllat. Ens van prendre els mòbils… ―Quan en torneu a tenir notícies, d’ell? ―Em va poder trucar la mateixa nit, cap a les onze, per dir-me on era. Em va dir que no em podia dir res més. Li vaig preguntar com estava i si l’havien tractat bé, ell em va demanar com estava, com estaven els nens… I ja està, no em va poder dir res més. Des d’aleshores no he pogut parlar amb ell directament, ni veure’l. Això és perquè no sóc familiar directe ni som casats. ―No heu pogut tornar a parlar ni per telèfon? ―No. Crec que cap no ha pogut trucar. ―No sabeu ni quan podreu parlar-hi per telèfon ni quan podreu tornar-lo a veure? ―Quan el deixin…  Sí que passarà, eh? Però no sé quan. No hi ha compte enrere. ―I sabeu com està? ―Sí, els familiars que l’han visitat el veuen bé, fort i segur. Jo m’agafo molt fort a això. En certa manera entenen tot el que passa, però no tenen informació sobre què els passarà ni si continuaran aïllats. Jo crec que anímicament, en general, estan bé tots, pel que hem compartit amb les famílies. Ell ha explicat que només pot sortir dues o tres hores de la cel·la. Alguns tenen dret de fer tallers, alguns altres no… No sé ben bé què li deixen fer i que no, però està sol en una cel·la i té estonetes que comparteix amb un parell de companys. L’últim dia no vam poder entrar un paquet, no sé per quina raó. El primer paquet que li vam enviar amb samarretes, pantalons i mitjons no el té. Potser s’ha perdut als llimbs… ―I les cartes? Si finalment es confirma que són en règim FIES –com sospiten els advocats per totes les restriccions que tenen–, fins i tot les cartes han de ser revisades. ―Alguns familiars ens han dit que potser agilitzem més tot això de les cartes si les escrivim en castellà, així no les han de traduir. On s’encallen les cartes no és en el fet d’arribar a la presó, sinó un cop a dins, que les han de revisar totes, per dir-ho així. M’he de rumiar si recupero el meu castellà o no…  ―Què en penseu que els hagin dispersat en mòduls i que alliberessin dos dels detinguts el primer dia? ―Veig que volen cansar-nos, maltractar-nos i destruir-nos anímicament. Tot plegat té tan poc sentit, em va tan gran i és tan surrealista que veus que clarament volen espantar-nos i que se’ns acabi la paciència i la insistència que tindrem durant el procés, que ja és prou dur perquè trobes a faltar la persona, que no hi és. Quan t’ho posen tan difícil dius ‘Em vols fotre la vida impossible. I res més. Doncs no te’n sortiràs.’ ―Tenint en compte tot això, com ha estat el procés psicològic des del dia de la detenció fins ara? ―Ha estat tot tan dens que em fa la sensació que va ser abans-d’ahir. Aquesta setmana començo a estar més lúcida. Al començament va ser total incomprensió, no entenia res i volia que m’expliquessin què passava. A mi em va sortir primer la tristesa profunda i incontrolable i ara crec que començo a notar més ràbia. Suposo que és un procés que té les seves etapes, com una mena de dol, perquè aquesta persona ja no hi és. Però, bé, no és mort. Tens l’esperança i t’hi agafes fermament. Hi confies cegament. Tard o d’hora tot això caurà perquè no s’aguanta per enlloc. ―Teniu dos fills, de sis i vuit anys. No són fills del Xavi, però heu explicat que eren a casa durant la detenció. Com ho viuen? ―Aquest cap de setmana vam fer una festa de pijames perquè el gran tenia ganes de venir a dormir a casa, ja, però el petit deia que se sentia més segur a casa del pare. Volia que veiessin que és casa nostra i que, malgrat que ha estat vulnerada, s’hi pot dormir, és segura i no passa res. Els nens estan bé, són molt més resilients que nosaltres, però sí que pregunten moltes curiositats sobre la presó: què mengen, si les cel·les tenen barrots… Tenen inquietud per la part dels qui són els ‘dolents’ per a ells, els qui han entrat a casa. No em pregunten res del Xavi, com els adults. Els he de demanar si el troben a faltar. Entenc que també em veuen trista a mi, i la relació amb ells és molt sincera. No m’amago dels meus sentiments perquè estiguin millor. Vull que vegin la seva mare expressar-se. ―Com els recorden, els guàrdies civils? ―L’altre dia, després d’estar abraçats i plorant mitja hora, vam poder compartir com vam viure aquell moment, cosa que fins ara no havíem fet: ‘Jo, quan van entrar, em vaig espantar’, ‘Jo era dins el llit i vaig fer l’adormit…’, ‘Vaig veure un Guàrdia Civil que portava una pistola’… Els impressiona tot això. Però, malauradament, ja saben què fa la policia. Ells juguen al primer d’octubre. Juguen a fotre’s hòsties. Fan veure que són dos equips i uns persegueixen els altres. I jo no els els ensenyo, aquests jocs. A casa meva no hi entren armes ni bastons. L’adoctrinament aquest que diuen no ve de part nostra, ben al contrari. El petit va fer un dibuix del dia de la detenció. Va dibuixar una llitera molt grossa, amb ells dos al llit amb els ulls molt oberts. Em van dibuixar a mi, molt petitona, a terra. I al costat hi havia dos guàrdies civils somrient. De fet, un, que anava amb passamuntanyes, els va dir que no s’espantessin, que anaven amb passamuntanyes perquè en realitat són molt lletjos. El gran em deia: ‘Què es pensen, que som rucs?’ S’estaven pentinant i l’agent els deia ‘Si us sabeu pentinar! Ho feu molt bé!’ Se’n fotien, de nosaltres… ―Els dies posteriors a la detenció us heu sentit assetjada d’alguna manera? ―Jo ara no tinc por. Sé que segurament em poden veure o que potser a casa meva van deixar micròfons. No en tinc ni idea, però l’endemà de la detenció van pintar una creu vermella a la vorera davant la porta de la veïna. Es van equivocar de porta, pobra… Estem marcats. Vés a saber… Estic exposada i tinc la sensació que casa meva és oberta a tothom qui vulgui. Però m’és igual. Quan t’han entrat i t’ho han tocat tot… De fet, el primer que vaig pensar quan vaig aixecar les persianes va ser: ‘Si us plau, que tot el poble pugi a casa.’ Tinc la sensació que necessito abrigar-me amb la gent. ―Com el valoreu, el suport popular? ―Jo crec que és la nostra base, de tots els familiars. És brutal que la gent que no coneixes t’aturi pel carrer i t’abraci. També com et cuida la gent de més a prop. I la resposta que hi va haver amb la manifestació. ―No heu consultat cap mitjà d’ençà del dia de les detencions? ―No. L’altre dia vam mirar amb els nens fotografies de quan el Xavi sortia de casa. Però només això, no he pogut llegir cap notícia. No ho necessito gens perquè tot són mentides. No tinc força per a això ara mateix, no tinc fetge. Totes les filtracions que hi va haver… No cal. És molt destructiu tot plegat. Em nodreixo de la força de la gent i d’allò que em diuen. L’Anna parlant amb David Budría, un dels detinguts que va ser posat en llibertat. ―Com us ho expliqueu, tot això que ha passat? ―No ho sé. Jo sé que és una maniobra totalment política, perquè, si no, no té sentit. Però no sé quina mena d’estratègia volen fer servir ni cap a on volen anar… Jo sóc una patata, amb això. No m’interessa gens. Entenc que això només es pot desencallar si hi ha algun moviment polític. La vida d’aquestes persones i la de la primera tongada de presos no es desencallarà si no hi ha moviments polítics, però això no és a les meves mans. Pot haver-hi molta força legal, però si ni tan sols informen els advocats i hi ha tantes irregularitats… per on més es pot atacar? ―Més enllà del perquè de l’operació, suposo que una de les preguntes que us heu fet aquests dies és ‘per què ell?’. Qui és en Xavi i quina ha estat la seva relació amb l’independentisme? ―En Xavi és un paio normal. Jo crec que la seva afició preferida és ajudar la gent, sempre, per davant de tot, fins i tot d’ell mateix. És una persona molt generosa, molt disposada i molt sacrificada. És dins el teixit associatiu de Sabadell i dins la comissió de festes. Forma part de la Sèpia Verda, una entitat amb què fem jornades gastronòmiques, concursos de canelons, campionats de petanca… Som gent normal… Pel que fa a l’independentisme, el Primer d’Octubre s’hi va implicar molt, com tots. Però és força apolític. Ell és del poble. Tant li fa si ets més de cap aquí o més de cap allà. El Xavi és del poble, i el poble ha de decidir.

Summary: ‘No he pogut parlar amb el Xavi des de la nit de la detenció’


La portaveu en funcions del govern espanyol, Isabel Celáa, ha amenaçat, de nou, amb l’aplicació de l’article 155 de la constitució espanyola contra l’autogovern de Catalunya. ‘Aquest govern no està disposat a consentir cap atac a l’Estatut ni a la constitució, la nostra aposta ha estat sempre convivència, respecte i diàleg, dins de la constitució’, ha dit, i ha afegit que ‘la constitució també serà, si cal, l’eina per a fer defensar els nostres valors que siguin amenaçats’. A preguntes dels periodistes, ha matisat que ‘per ara no es donen les condicions per aplicar el 155’, però que si es donessin, el govern no dubtaria a aplicar-lo. Celáa també ha elogiat la Guàrdia Civil per la ràtzia de dilluns, a partir de la qual han empresonat set independentistes més. ‘Actuant com a policia judicial a ordres de l’Audiència Nacional, ha fet un treball discret i digne d’elogi’, ha dit. A més, ha anunciat que l’executiu de Sánchez impugnarà tres resolucions aprovades ahir pel Parlament de Catalunya. Aquestes són la resolució que demanava que el parlament lideri la resposta institucional a la sentència, la promoció d’un acord nacional per l’autodeterminació, i l’expulsió de la Guàrdia Civil de Catalunya. Seguidament, la portaveu en funcions del govern espanyol ha atacat el president de la Generalitat Quim Torra: ‘El govern refusa de pla les afirmacions del president Torra acusant l’estat de voler criminalitzar els independentistes o aquells que pensen diferent pel mer fet de ser-ho. Li demanem un cop més que deixi clar el respecte als principis de la democràcia i l’estat de dret, un dels quals és la separació de poders’.

Summary: El govern espanyol torna a amenaçar amb el 155 i elogia la ràtzia de la Guàrdia Civil a Catalunya


La periodista i escriptora Pilar Rahola ha denunciat que un usuari de Twitter l’ha amenaçat amb un vídeo on dispara contra un paper que emula la figura d’una persona i hi ha escrit ‘Pilar Rahola’ en lletres vermelles. L’enregistrament no va acompanyat de cap missatge i és una resposta a un piulet de l’escriptora. pic.twitter.com/OYsYuh7bFZ — Gustavo (@Sadecornio) 27 de juny de 2017 Rahola té previst denunciar el tuitaire i ja ha fet piulades demanant ajuda als Mossos d’Esquadra i al col·lectiu Drets. Posteriorment ha publicat un piulet assegurant que ‘davant les amenaces, l’amor dels que m’estimen, la força de les conviccions i la denúncia penal’.

Summary: Rahola denuncia un usuari de Twitter que amenaça de disparar-li en un vídeo


En el vostre treball sobre l’origen de la vida, trobeu necessari definir què és la vida? És una bona qüestió, perquè de definicions de vida n’hi ha moltes. Una vegada ho vaig discutir amb dos amics molt llestos, Robert Pascal i Addy Pross, i vam estar en un restaurant escrivint definicions en tovallons de paper. Ens vam posar d’acord que, més que una definició, necessitàvem parlar de què és estar viu. Gràficament ho podríem representar en una escala, amb el que tot el món entén que no és viu, en l’esglaó més baix i allò que tothom entén que és viu, en el més alt. Entremig és on tenim el debat i, sobretot, saber com passem d’un a l’altre: Amb una línia d’ascens progressiu? Ho dubte. Tot d’una? Molt improbable. Potser a través de salts discrets que representen innovacions evolutives que porten el sistema d’un estat inert en equilibri a un estat més complex, allunyat de l’equilibri. Identificar aquestes transicions discretes, aquests esglaons, és la nostra tasca. En quin esglaó posaríeu la vostra investigació? Nosaltres estudiem com apareixerien els monòmers més simples per construir les cèl·lules primitives: aminoàcids (els monòmers de les proteïnes), nucleòtids (els monòmers dels àcids nucleics), els components dels lípids de les membranes, tot allò que constitueix el fonament químic de la vida. És a dir, exploreu els orígens químics de la vida. Sabrem mai com va passar? No com va passar exactament però sí com podria haver succeït en termes químics molt específics. Em sembla que si la gent sent la incertesa de com de clara serà la resposta és perquè subestimen el potencial del que la química pot arribar a fer. La química té el potencial d’escriure la majoria de les regles, per exemple com els subsistemes de la biologia estructural i cel·lular interaccionen i s’integren en sistemes més complexos. Els físics tenen molt bones preguntes, per exemple, l’origen de l’univers. Els biòlegs poden atacar grans qüestions, relacionades amb el càncer o l’evolució. Si preguntes a la gent et dirà que els reptes de la química són aconseguir nous materials, per exemple. Però la pregunta més gran que es poden fer els químics és com aparegué la vida. No tenim proves absolutes sobre el Big Bang, però disposarem de demostracions experimentals de l’origen de la vida. Això seria la major contribució a les ciències naturals. En tot cas no sembla possible solucionar-ho només amb la química. Fixen-se que he dit «ciències naturals». Ara tenim aquestes divisions en departaments, instituts, laboratoris. Però si vols resoldre un gran problema, i això és el de l’origen de la vida, necessites informació sobre la formació del planeta, la història de les col·lisions amb asteroides i cometes, necessites química inorgànica, orgànica i química-física, necessites biologia… Si vols dissenyar un institut sobre l’origen de la vida o establir una xarxa de científics dedicats a l’estudi de l’origen de la vida, necessàriament has de travessar fronteres. Irònicament, l’evolució de la recerca i de l’ensenyament universitari no ens porta a l’estructura ideal per abordar una qüestió com la de l’origen de la vida. I tanmateix, vostè ha trobat ací, a l’MRC-LMB, un centre de biologia molecular, l’ambient i el suport necessaris. Com ho justifica, això d’investigar l’origen de la vida envoltat de científics treballant en l’àmbit biomèdic? La meitat del meu finançament prové de l’MRC. Aquesta és una institució singular que des del començament ha confiat en la investigació de qualitat sense impacte immediat. És a dir, l’MRC dóna suport a una diversitat de projectes, alguns de ciència bàsica, de resultats a llarg termini, i d’altres de més aplicats. Per exemple el cas de Francis Crick. La seua recerca sobre l’estructura del DNA mai fou motivada per cap consideració monetària o per si tindria cap aplicació mèdica. Ell volia saber com funciona la vida i l’MRC li va deixar estudiar un tema d’interès. No hi ha dubte que la troballa de la doble hèlix ha tingut un valor enorme per a la salut. Ara, com encaixa ací el meu treball? Si vols millorar la salut humana, necessites comprendre la biologia. Si vols comprendre la biologia, has d’entendre la història i la història inclou l’origen. A mi m’interessa esbrinar quins són els orígens químics dels components biològics. Aquest model de l’MRC no es pot dir que siga el més general… No, per desgràcia. El Regne Unit i els Estats Units han seguit una deriva desafortunada. Cada vegada més l’educació s’entén com un combustible de l’economia i la ciència com una manera de produir diners. Llig l’entrevista sencera a la web de Mètode. Paola Marco-Casanova. Investigadora postdoctoral associada al Queens’ College. Protein and Nucleic Acid Chemistry Division, Medical Research Council-Laboratory of Molecular Biology, Cambridge. Juli Peretó. Professor titular i investigador a l’Institut Cavanilles de Biodiversitat i Biologia Evolutiva. Universitat de València.. Què és Mètode?

Summary: John Sutherland: ‘La gent subestima allò que pot arribar a fer la química’


Aquest matí han declarat als jutjats de Reus el regidor de la CUP a Reus Édgar Fernández, l’ex-regidora Mariona Quadrada i Ricard Aragonès, militant d’Endavant, com a investigats per desordres públics pel tall de les vies del tren, el 23 de setembre, durant una protesta per la detenció de nou CDR. Dilluns ja va comparèixer Oriol Ciurana, també ex-regidor de la CUP. Els investigats han declarat que van participar en aquella protesta i també en altres mobilitzacions arran de la sentència del Tribunal Suprem espanyol contra el procés. A més, han tornat a denunciar la utilització de fitxers policials per part dels Mossos d’Esquadra amb l’objectiu ‘d’assenyalar’ persones visibles de l’esquerra independentista. Als investigats se’ls acusa d’haver dirigit la protesta per tallar les vies del tren arran de l’operació Judes. Adif va presentar una denúncia en què feia constar que el tall havia afectat a nou trens i havia suposat un retard de més de 200 minuts, però segons l’esquerra independentista l’acció va durar menys de deu minuts. Una cinquantena de persones s’ha concentrat davant els jutjats de Reus per donar suport als investigats, sota el lema ‘La solidaritat no és delicte’.

Summary: Declaren els investigats per un tall de les vies del tren a Reus arran de les protestes contra les detencions del 23-S


Repsol i La Caixa es troben en converses amb el fons d’inversió Global Infraestructure Partners (GIP) per a la venda d’un 20% de Gas Natural Fenosa, han indicat a Europa Press en fonts del mercat. Altres fonts asseguren que, a banda de GIP, existeixen com a mínim dos fons interessats més en l’adquisició d’aquest paquet accionarial, entre els quals figura la firma KKR. El procés es troba obert i subjecte a canvis, però Repsol i Criteria, que és la societat a través de la qual La Caixa articula la seva participació, han proposat vendre cadascun d’ells un 10% de Gas Natural Fenosa. El 20% de la companyia presidida per Salvador Gabarró, les accions de la qual experimenten aquest dijous una pujada superior al 3,3%, té un valor actual a preu de mercat pròxim a 3.830 milions d’euros. Fonts de Repsol, Criteria i Gas Natural Fenosa consultades per Europa Press no han volgut fer comentaris sobre aquesta operació, que, en cas de materialitzar-se, es convertiria en una de les grans transaccions dels últims anys en el sector elèctric, comparable a l’OPV de finals del 2014 per a la venda d’un 22% d’Endesa per part d’Enel per uns 3.150 milions. Actualment, la petroliera dirigida per Josu Jon Imaz disposa d’un 30% del capital de Gas Natural Fenosa, respecte del 34% a poder de La Caixa, i els dos socis disposen d’un acord de sindicació que els permet aglutinar un 64% i controlar l’empresa. Repsol i La Caixa han de definir ara si venen la participació a un dels fons o a diversos d’ells; de moment, el procés es troba en una fase inicial, però podria tancar-se abans de final d’any. Els socis també han de definir com afecta la transacció al seu vigent acord de sindicació, condicionat que cadascun d’ells retingui un mínim d’un 15% del capital i que, entre els dos, sumin més del 50%. Sobre la venda de la participació en Gas Natural Fenosa, Jon Imaz ha indicat a final de febrer que no havia cap decisió presa i que la petroliera té una ‘àmplia cistella d’actius’ en què ‘sempre donarà prioritat’ a la protecció del valor de l’empresa.

Summary: Repsol i La Caixa negocien la venda d’un 20% de Gas Natural a un fons d’inversió


L’ex-ministre socialista i ex-president de Catalunya Caixa, Narcís Serra, va declarar el passat 22 de gener davant de la Guàrdia Civil en el marc d’una investigació per unes pèrdues de 900 milions d’euros de l’antiga caixa mentre va estar sota el seu control, segons que ha informat el diari El Mundo. Entre els investigats -que substitueix l’antiga figura de l’imputat-, també hi ha la resta de membres de l’antiga cúpula, que entre 2005 i 2008 va arribar a ser una de les entitats amb més volum de capital i que va haver de ser rescatada pel FROB el 2012. Narcís Serra va ser el l’últim dels membres de l’antic consell d’administració en ser interrogat per aquesta causa. Al costat del seu advocat i en condició d’investigat, l’ex-ministre de Defensa va ser citat fa poc més d’un mes a la comissaria que la Guàrdia Civil té a la Travessera de Gràcia de Barcelona.

Summary: La fiscalia investiga Narcís Serra per pèrdues de 900 milions d’euros de Catalunya Caixa


El Confidencial ha publicat avui que Corominas, Guinó y Ramona Barrufet processats per delicte de desobediència com a membres de l’anterior mesa del parlament acceptarien aquest delicte davant la fiscalia a canvi d’una rebaixa de la pena. El PDECat desmenteix ‘rotundament’ aquesta informació i la titlla de totalment falsa. El Tribunal Suprem espanyol va confirmar el processament per delicte de desobediència de cinc ex-membres de la mesa del parlament: Lluís Maria Corominas, Lluís Guinó, Anna Isabel Simó, Ramona Barrufet i Joan Josep Nuet, i, a més, també de Mireia Boya, ex-presidenta del grup parlamentari de la CUP, i Anna Gabriel, ex-portaveu de la CUP. El jutge Pablo Llarena va acusar la mesa per incomplir els requeriments del Tribunal Constitucional espanyol per impedir l’aprovació de les lleis del procés constituent, que van culminar amb la declaració unilateral d’independència el 27 d’octubre. El delicte de desobediència no implica penes de presó, però sí sancions i una inhabilitació de fins a dos anys. Similar, per tant, a la que van afrontar els condemnats pel 9-N. Segons la informació d’El Confidencial, el suposat acord amb la fiscalia, que els partits polítics han negat, reduiria la inhabilitació de tres mesos.

Summary: El PDECat desmenteix pactes de l’antiga mesa amb la fiscalia


Hem encarat dilemes complicats i hem hagut de fer concessions difícils per evitar l’aplicació dels plans d’alguns cercles ultraconservadors europeus’, ha dit Alexis Tsipras a la sortida de la reunió que ha propiciat l’acord sobre el nou rescat de Grècia amb els màxims dirigents de la Unió Europea. Així ha justificat un acord que no agrada gens als sectors de l’esquerra i que havia estat tombat en el referèndum que va convocar el govern grec. Tsipras ha destacat que l’acord és difícil però permet evitar la fallida. El màxim dirigent de Syriza ha venut com un èxit el fet d’haver aconseguit frenar que ‘es moguessin actius de l’estat a l’estranger’, forçant que el fons de privatitzacions es mantingués Grècia i no a Luxemburg, com era previst en els plans inicials d’Alemanya. Segons Tsipars, l’acord ‘ha evitat el pla d’estrangulament financer i el col·lapse del sistema bancari’. Alexis Tsipras ha acceptat, de fet, quasi totes les exigències que li plantejava l’Eurozona, en unes negociacions en què en un moment de la nit hi ha hagut l’amenaça del Grexit sobre la taula. El primer ministre grec ha acceptat la creació d’un fons amb actius per a privatitzar per valor d’un màxim de 50.000 milions d’euros que, tot i que inicialment s’havia de basar a Luxemburg, finalment serà a Grècia. El president de l’Eurogrup, Jeroen Dijsselbloem, ha dit que el fons s’utilitzarà ‘per reduir el deute’ i també per generar diners. En concret, el neerlandès ha dit que 25.000 milions del fons podrien servir per a la recapitalització de la banca grega, i la resta per a rebaixar el deute i per a la despesa del govern d’Atenes.

Summary: Tsipras: ‘Hem hagut de fer concessions difícils’


L’Exèrcit turc ha atacat avui amb foc d’artilleria posicions de les milícies kurdo-sirianes Unitats de Protecció Popular (YPG) a la regió siriana d’Afrin. Les forces kurdes, aliades amb els Estats Units i la seva coalició contra l’Estat Islàmic, es van retirar d’Afrin amb milers de civils l’any passat després d’una ofensiva de Turquia. Les unitats de YPG i les Unitats de Protecció de les Dones (YPJ), la branca femenina, es van mantenir actives a les proximitats de Tell Rifaat, que està majoritàriament sota el control del govern de Damasc. Els Estats Units s’estan retirant del país i Turquia havia dit que posposava una ofensiva en els territoris on es troba les Forces Democràtiques Sirianes. YPG i YPJ però, formen part d’aquest col·lectiu. ‘S’ha emprat l’artilleria per respondre a les provocacions de les YPG contra les nostres forces a Tel Rifaat, a la regió d’Afrin’, ha assenyalat el ministeri turc de Defensa en el seu compte de Twitter. Afrin, un any de l’ocupació turca

Summary: Turquia bombardeja les milícies kurdes al nord de Síria


El fiscal Pedro Horrach, peça clau en la lluita contra la corrupció política a les Illes aquests últims anys, abandona el ministeri públic. Després de finalitzar la setmana passada el judici del cas Nóos, l’acusador va prendre la decisió de manera definitiva i ahir li va comunicar al fiscal en cap d’Anticorrupció, José Salinas, segons han informat fonts de la fiscalia. Horrach (Sa Pobla, 8 de setembre del 1966), que procedeix del Centre d’Estudis Judicials, va ser nomenat per ordre ministerial del 10 de març del 1993 advocat fiscal de l’adscripció permanent d’Eivissa. El 1994 va ser nomenat a la Fiscalia del Tribunal Superior de Justícia de les Illes Balears, on va prendre possessió el 15 de juliol d’aquell any. Es troba en el lloc 821 de l’escalafó de la carrera fiscal. El fiscal ha liderat les principals indagacions obertes contra ex-alts càrrecs com l’ex-president del govern Jaume Matas i, a les seves instàncies, van ser impulsades causes com el cas Palma Arena –del qual es va escindir el cas Nóos–, Son Espases i Scala. ‘Passos curts, vista llarga i bastant mal humor’ són, de fet, els requisits que, segons va enunciar Horrach quan va acabar el judici per una de les nombroses causes de corrupció obertes, es necessiten perquè aquestes culminin ‘amb èxit’. I afegeix que ‘es necessiten moltes hores de feina’ i ‘pressió investigadora’.

Summary: El fiscal Pedro Horrach abandona Anticorrupció per dedicar-se a l’advocacia


Diversos ex-batlles i ex-regidors socialistes han impulsat avui un manifest de suport al candidat del PSC a la Batllia de Barcelona, Jaume Collboni, presentat ell mateix en un acte amb els signants a la terrassa del Museu Nacional d’Art de Catalunya (MNAC) de Barcelona. ‘És l’únic capaç de passar pàgina del conflicte del procés independentista a la ciutat, per posar Barcelona i els barcelonins al capdavant’, conclou l’escrit que signen tres ex-batlles de la capital catalana: Narcís Serra, Joan Clos i Jordi Hereu. També el signa l’ex-regidora i diputada al congrés espanyol Carmen Andrés, i membres de la seva actual candidatura com Albert Batlle, Montserrat Ballarín, David Escudé i ex-regidors com la diputada al parlament Assumpta Escarp. També s’han sumat al document Ramon García Bragado, Katy Carreras-Moysi, Carles Martí, Daniel Mòdol, Gemma Mombrú i Joan Torres entre d’altres, molts d’ells presents en l’acte.

Summary: Diversos ex-batlles i ex-regidors socialistes impulsen un manifest de suport a Collboni


Ahir el diari El Mundo va publicar que el FC Barcelona i Leo Messi havien inclòs una clàusula ‘anti-independència’ en el nou contracte del futbolista argentí segons la qual Messi abandonaria el club català en cas d’independència del Principat. No és la primera vegada que s’utilitza l’espantall de la marxa de Messi del Barça des dels mitjans espanyols i ràpidament aquesta informació va ser repicada pels diaris esportius Marca i As, a més d’altres mitjans. Però què hi ha de cert sobre aquesta informació? El periodista de Catalunya Ràdio Francesc Garriga va advertir que, en cas d’independència, el Barça pot deixar de jugar a la Lliga de Futbol Professional (LFP). En aquest cas, que tampoc és clar malgrat les amenaces reiterades del president de la LFP, Javier Tebas, s’extingiria el contracte de tots els jugadors del club. La petició de Messi rau en el fet que el Barça pugui continuar competint en una de les grans lligues de futbol europees, encara que no sigui la lliga espanyola. És a dir, que malgrat que Messi quedaria lliure de cap obligació, es va comprometre a continuar vinculat al Barça si el club queda fora de la lliga espanyola però competeix a la lliga anglesa, alemanya o francesa. Així mateix, el pare i representant del futbolista, Jorge Messi, va explicar ahir a la nit a la ràdio argentina La Red que ‘tot el que es parla no és veritat’ i que Messi té un ‘compromís total’ amb el Barça per a quedar-se ‘sempre que jugui en una lliga de primer nivell’. En aquest sentit, la premsa britànica ha especulat sovint sobre la possibilitat que el Barça competeixi a la lliga anglesa en cas d’independència. I la lliga francesa va sondejar el club blaugrana per a incorporar-s’hi. ⚠ Que no us intoxiquin.1. En cas d’independència, si Barça deixa de jugar LFP s’extingeix el contracte de TOTS els jugadors (segons llei)2. El q fa Messi és dir: fins i tot amb independència, em quedo al Barça en molts casos. Compromís total. — Francesc Garriga (@fgarriga) January 5, 2018 Posats a buscar titulars cridaners podríem dir que és una clàusula PRO independència. Messi posa facilitats pq la seva continuïtat no sigui un argument unionista, ja que es quedarà igualment al Barça. 😲 — Francesc Garriga (@fgarriga) January 5, 2018

Summary: Desintoxicació: Messi no condiciona la continuïtat al Barça a la independència de Catalunya


Universitat de Jaffna Sir. Pon, Ramanathan Rd Mapa a Google A la seva tesi doctoral El ioga de Joan Mascaró (2005), Joan Miquel Mut Garcia deia de l’eminent filòleg i orientalista margalidà: ‘Podem afirmar sense gaire risc d’error que Mascaró deu ser l’autor mallorquí més llegit del món després de Ramon Llull.  La magnitud internacional de la figura de Joan Mascaró en el context de les traduccions i opinions sobre les obres principals de l’hinduisme i budisme és cabdal.’ I afegia, tot seguit: ‘Això sí, escrivia en anglès i això pot justificar, en part, que sigui tan poc conegut a Mallorca.’ Joan Mascaró i Fornés (Santa Margalida, 1897- Cambridge, 1987) va néixer en el si d’una família pagesa que va haver d’emigrar a Alger el 1908, tot i que ell va romandre a Mallorca amb un oncle seu. En l’etapa d’estudiant a l’Escola Superior de Comerç de Palma va destacar per la facilitat d’aprendre idiomes, com l’alemany i l’anglès, a més de l’esperanto: a només setze anys, l’agost de 1914, va anar amb un grup d’esperantistes mallorquins al X Congrés Universal d’Esperanto de París, que es va haver d’anul·lar per l’esclat de la Primera Guerra Mundial. Durant aquella època, va exercir d’intèrpret d’alemany (1915), de secretari del consolat britànic a Mallorca (1916-20) i de professor d’anglès a la mateixa Escola de Comerç (1919-21). I el 1924, gràcies als seus dots lingüístics, l’influent contrabandista Joan March Ordinas, margalidà com ell, li va demanar d’acompanyar un fill seu a estudiar a l’estranger, i els va acabar matriculant a la Universitat de Cambridge. Al prestigiós campus, Joan Mascaró va cursar estudis d’anglès a més de sànscrit i pali (la llengua canònica del budisme primitiu). El 1930, un any després d’haver-se llicenciat, va ser nomenat vice-director i director d’estudis d’anglès al col·legi Parameshvara de Jaffna (actual Sri Lanka), càrrec que va exercir fins al 1932. En un text primerenc seu, escrit de l’illa estant, ell mateix destacava la influència que va tenir l’estada a Jaffna quant a ‘indagar i aprofundir les tendències actuals de la filosofia hindú’, i també hi deixava constància de la seva profunda admiració pels aspectes ètics de la no-violència predicada i practicada per Gandhi ‘amb tanta força i habilitat contra l’imperialisme britànic’. A la darreria de 1932, va ser nomenat professor de llengua i literatura angleses a l’Institut Escola de la Generalitat de Catalunya i de sànscrit a la Universitat Autònoma de Barcelona, on es va estar fins a l’esclat de la guerra de 1936-1939. Malgrat que es va oferir a l’exèrcit republicà, les autoritats no van considerar convenient que un intel·lectual de la seva talla lluités al front, i per això va decidir tornar a Cambridge, on va continuar la traducció a l’anglès de grans obres sànscrites com el Bhagavad Gita, els Upanishads i el Dhammapada, que ja havia començat a traduir en català. Una llengua, val a dir, de la qual no es va desvincular mai, malgrat la dedicació absoluta pel sànscrit i la cultura hindú: ‘Qui sap l’avenir de la nostra llengua?’, es preguntava en un altre escrit seu. ‘Jo cada dia l’estim més, si bé m’he allunyat d’ella tal vegada per sempre, ja que visc de cada dia més en les coses d’Orient.’ El 1936, per exemple, es va adherir a la Resposta als catalans, un manifest en favor del procés de recuperació lingüística a les Illes i de la unió cultural amb la resta de Països Catalans; d’Anglaterra estant, Mascaró també va ser un dels principals impulsors del Diccionari català-valencià-balear, i el 1949 va llegir un recital de poesies de Mallorca des de la BBC a Londres. La cadena de radiotelevisió britànica és, de fet, la protagonista involuntària d’un dels episodis més curiosos de la vida de Mascaró, i punta de l’iceberg de la seva grandíssima contribució a difondre l’orientalisme a Occident: el 4 d’octubre de 1967, al programa de David Frost, va participar com a especialista en textos sagrats hindús en un debat amb la presència dels beatles John Lennon i George Harrison. Fruit d’aquell encontre, el mes següent Mascaró va escriure a Harrison i li va suggerir de musicar un poema que havia traduït, inclòs al seu llibre Lamps of Fire (Llànties de foc), que li adjuntava a la carta. Poc després, el 25 de gener del 1968, va rebre resposta del guitarrista i membre més místic dels Beatles: ‘Penso que li agradarà aquest enregistrament de R. Tagore que vaig comprar a l’Índia. Estic encantat de dir-vos que he enregistrat la música de la cançó “La llum interior” i us n’enviaré una còpia més endavant quan estigui enllestida.’ ‘The Inner Light‘, la primera cançó composta per Harrison on canta i toca el sitar, es va publicar al single Lady Madonna (1968), abans de la famosa estada a l’Índia del grup de Liverpool i que va representar un veritable punt d’inflexió per a l’entrada de l’orientalisme al món anglosaxó. I una mica més: El col·legi Parameshvara, on Joan Mascaró va formar part de la direcció del 1930 al 1932, és actualment la Universitat de Jaffna, la capital cultural dels tàmils a Sri Lanka i principal ciutat de la guerrilla dels Tigres d’Alliberament de Tàmil Eelam fins a la derrota a mans de l’exèrcit srilankès, el 2009. Des del 17 de gener del 2001, al mateix campus on va exercir el filòleg mallorquí, hi ha un memorial dedicat a la revolta tàmil i en favor de l’autodeterminació, un dret que el poeta local Rudhramoorthy Cheran reivindicava fa poc també per als catalans. —Què és Com a casa? —Tots els articles —Suggeriments per a la secció: marti.crespo@partal.cat

Summary: L’eminent orientalista mallorquí que va influir els Beatles