De menges: Història de la cuina catalana i occitana (I) Vicent Marqués Edicions Sidillà Aquest és un projecte ambiciós i necessari, el projecte de vida de l’historiador de la cuina Vicent Marqués. L’obra completa constarà de deu volums que s’aniran publicant en els anys a venir. El primer és dedicat a les salses, aperitius, ensalades i sopes. Hi trobareu, per exemple, els avatars històrics de la sopa de peix, els aperitius que entretenien la gana dels nostres avis o les llepolies que emplenaven les taules dels nostres reis, dels nostres pagesos i dels nostres pescadors. Històries de cuina. Plats i relats Òscar Gómez i Lluís Rey Onada edicions Obra guanyadora del III Premi Internacional de Llibre Gastronòmic Ciutat de Benicarló. Dotze ingredients i estris de la cuina universal (la sal, el sucre, l’arròs, la patata, la pasta, el blat, la cullera, la nevera…) serveixen als autors per exposar de forma senzilla i amena que la cuina és un contínuum en la història humana. El que ara cuinem (i mengem) és el resultat d’una evolució cultural teixida al llarg de segles que uneix a tots els pobles. Cada ingredient ha viatjat per la història del món fins a arribar a les cassoles actuals. Ho fan en dotze relats, acompanyats cadascun d’ell amb receptes de la nostra tradició culinària més popular. Llibre de totes les maneres de potatges Col·lecció Set Portes Receptaris històrics de la cuina catalana 7 Portes i editorial Barcino Apareix el tercer volum de la col·lecció Set Portes Receptaris històrics de la cuina catalana, Llibre de totes les maneres de potatges, després de la publicació de Llibre de Sent Soví i Llibre d’aparellar de menjar. Tots tres, per ordre d’aparició, són els llibres de cuina més antics que es conserven en llengua catalana. La col·lecció és impulsada per Francesc Solé Parellada, propietari de les 7 Portes, emblemàtic restaurant barceloní, i director del comitè científic. El Llibre de totes les maneres de potatges és un receptari extens format per dos-cents vint capítols o receptes, molt variades, que també contenen l’elaboració de les apreciades salses que acompanyen els plats, i amb diversos capítols amb indicacions sobre la manera de tractar els aliments, com ara la tècnica de trinxar els animals que es presenten a taula. No se sap la data exacta en què es va publicar el llibre ni tampoc el compilador de les receptes. És un receptari anònim, com els altres dos receptaris publicats fins ara. Destil·lant Escòcia Joan, Josep i Jordi Roca Librooks Els germans Roca publiquen un nou volum, el dinovè, en el qual viatgen per la gastronomia escocesa, a través de quaranta receptes i el relat de cinc viatges que han fet durant un any tots tres germans. Prenent com a guies els llibres de viatge del segle XVIII A Journey to the Western Islands of Scotland, de Samuel Johnson, i The Journal of a Tour to the Hebrides, de James Boswell, s’endinsen en la cuina d’Escòcia, un territori proper geogràficament a Girona, però exòtic des de la perspectiva mediterrània. ‘Volíem fer una mirada a la cuina del nord i imaginar com seria El Celler de Can Roca si estiguéssim al paral·lel 60’, ha explicat Josep Roca, el sommelier i copropietari del restaurant El Celler de Can Roca. Felicitat Carme Ruscalleda Columna edicions Es tracta d’un volum de gran format, amb fotografies de Carles Allende i textos de la periodista Rosa Rivas, que aplega la cuina, els valors, les idees i les experiències, que Carme Ruscalleda, la xef més estrellada del món, ha anat bastint al llarg de la seva trajectòria. El llibre és un bon colofó a la brillant etapa de trenta anys, que ha ocupat bona part de la joventut i maduresa de la cuinera, que ara clou. Ruscalleda va obrir el Sant Pau un 27 d’octubre del 1988 i l’ha tancat aquest 27 d’octubre. L’anunci del tancament del Sant Pau es va fer quan el llibre era a la recta final de la seva elaboració. També va causar sorpresa als editors i coautors. Va canviar d’alguna manera Felicitat quan es va saber que clarament passaria a formar part del tancament d’una etapa? Segons va explicar Ruscalleda en la presentació del llibre, la decisió no va afectar el llibre. I va confessar: ‘La cuina condueix la nostra vida. I continuarà conduint-la, però ara amb menys pressió.’ Això també és felicitat. Casa Cacao Jordi Roca i Ignacio Medina Planeta Gastro Jordi Roca, especialitzat en la part dolça del Celler de Can Roca, experimenta un viatge als orígens del cacao, acompanyat pel periodista gastronòmic Ignacio Medina. Tots dos van arribar a la selva amazònica. El llibre ofereix les noves receptes que Jordi Roca va crear arran d’aquest viatge inicàtic i que es poden tastar al restaurant i també al Rocambolesc, la gelateria que fa uns quants anys va obrir a Girona. El rebost perfecte. La cuina de Miquel Barrera Joan Garí Onada edicions L’escriptor i crític gastronòmic Joan Garí proposa una aproximació sensorial als secrets del xef de Cal Paradís (una estrella Michelin), a la Vall d’Alba. El llibre fes valdre els tresors gastronòmics d’un territori (el centre imaginari del qual seria la Vall d’Alba) que són els que usa quotidianament Barrera als seus plats, i garanteixen el seu èxit: les tomates de penjar d’Alcalà de Xivert, les carxofes de Benicarló, els llagostins de Vinaròs, les tòfones de Morella, l’aigua de Benassal, el vi de les Useres, el formatge de Catí, els bolets del Penyagolosa… Aquest volum acaba de ser reconegut amb dos premis Gourmand i ara opta al premi Gourmand que reconeix el millor llibre de gastronomia d’enguany en tot el món. Aroma àrab. Receptes i relats Salah Jamal Cossetània edicions El llibre va aparèixer el 1999 i d’aleshores ençà ja porta deu edicions. Aquesta darrera és la més cuidada: tapa dura, profusament il·lustrada, molt bonica. Conté un pròleg del gastrònom Ignasi Riera. Aroma àrab. Receptes i relats és una visió molt personal i un viatge sentimental per a conèixer el món àrab a través de la seva cuina. Aplega cinquanta-quatre receptes il·lustrades i trenades amb relats històrics, costums culinaris i anècdotes del món àrab. L’ha escrit el palestí Salah Jamal, nascut a Nablus el 1951 i que va arribar a Catalunya fa cinquanta-un anys. Aquí va cursar els estudis de medicina i es va convertir en dermatòleg i historiador de la cultura àrab. L’Odissea culinària Enric Herce i Jaume Fàbrega Viena edicions Un viatge gastronòmic apassionant per les diferents cuines de la mediterrània. Un viatge imaginari a través de set menús que fan la flaire càlida del nord d’Àfrica, picant i perfumada del Pròxim Orient, refrescant de les illes… sempre amb receptes clares, fàcils i detallades. Les millors coques dolces catalanes Vicent Marqués Cossetània edicions En aquest llibre hi trobareu totes les coques dolces d’arreu de les terres catalanes, receptes tradicionals de sempre que han estat trameses de pares a fills. Hi ha coques per a tots els gustos: de pasta bamba, de panoli, de pa de pessic, d’ametla, per sucar a la xocolata, i de moltes altres maneres. N’hi ha de més senzilles i de més historiades, de més cares i de més barates. I també hi trobareu diferents preparacions de pastisseria, com són tortells, bescuits, cócs i altres pastissos. Les receptes que m’agraden Pilar Criado Cossetània edicions Aquest llibre neix del bloc del mateix nom que Pilar Criado alimenta des del 2014. El subtítol, ‘Plats fàcils per lluir-se’, resumeix la intenció d’aquest receptari, que conté una seixantena de receptes variades i saboroses, molt fàcils d’elaborar, basades en ingredients senzills i fàcils de trobar, que permeten elaborar plats que fan quedar bé. Tape’s World Toni Monné Cossetània Tape’s World és una col·lecció de receptaris, a càrrec del periodista gastronòmic Toni Monné i amb il·lustracions de Juan Linares Vargas, que es concebeixen com a monogràfics. Els tres primers volums que han sortit són dedicats als cebiches, les croquetes i mandonguilles, i delícies en llauna. Productes de mercat: la galera, el formatge d’ovella, el safrà i els macarrons Diversos autors sd·edicions Productes de Mercat és una col·lecció de llibres monogràfics sobre ingredients de tota la vida o de nova incorporació, però habituals avui a la nostra cuina. Les últimes quatre monografies que s’han publicat ja superen la seixantena. El periodista Jordi Cervera parla de la galera i ofereix dotze maneres de preparar-les. El cuiner Pep Nogué ens proposa deu receptes per cuinar el formatge d’ovella i les seves variants (recuit d’olleta, mató, recuit de drap). La periodista Carme Gasull recopila deu receptes amb safrà, la reina de les espècies, de diferents cuiners de restaurants del país: Albert Marimon (La cava), Xavier Franco (Saüc), Joan Carles Sánchez (es Portal), Xesco Bueno (ca l’Esteve), Vicent Guimerà (L’Antic Molí), Carlos Barneda (Sant Francesc), Jordi Bernús (Sants es crema), Joan Ollé (el Molí del Mallol), Sergi de Meià (Sergi de Meià) i el barman Gerard Ruiz. I el periodista Josep Sucarrats ofereix deu maneres de preparar els macarrons. Les paelles per a petits i grans Pierrette Chalendar i il·lustracions de Maria Tarragó Sd·edicions Una proposta ben singular, que barreja receptes de paelles ben singulars per als adults en una primera part i, a continuació, ofereix un seguit de receptes fetes amb paella per als més petits. Això sí, sempre acompanyats per algun adult. D’entre les ‘paelles infantils’, hi trobem la paella de Xahrazad, la paella a l’estil dels germans Grimm i la paella d’en Patufet. El receptari groc Ada Parellada Viena edicions El 9 de gener del 2018, la cuineta Ada Parellada, propietària del restaurant Semproniana, va organitzar juntament amb Òmnium i amb l’ANC un sopar groc en solidaritat amb els presos polítics. S’hi van sumar molts altres cuiners d’arreu del país. Aquest llibre en recull les receptes. Els drets d’autoria es destinaran a la caixa de solidaritat. De vins: Vinos Volumen I. Contextualización y Viticultura Equip de la Bullipedia RBA És el primer de sis volums d’El Sapiens del vino per a la restauració gastronòmica. Aquesta enciclopèdia, integrada en el projecte Bullipedia impulsat per Ferran Adrià, és una obra que pretén aglutinar el mínim de coneixement necessari per a comprendre el món del vi i el paper que juga en un context gastronòmic. Raïms. Les principals varietats catalanes: història, cultiu i vins Més d’un autor Edicions i Propostes Culturals Andana Raïms ha estat coordinat per Josep Maria Puiggròs, Xavier Fornos i Jordina Escala. És un treball col·lectiu fet per sis especialistes procedents de diferents àmbits relacionats amb la viticultura i l’enologia: Agustí Villarroya, Montserrat Nadal, Josep M. Puiggròs, Lluís Giralt, Joan Rovira i Carme Domingo. De la suma dels seus coneixements n’ha resultat aquest manual. Existeixen altres publicacions que tracten l’ampelografia, la viticultura o l’enologia des d’un punt de vista tècnic. Però no és gaire freqüent que s’hi incorporin també elements d’història i cultura. Ha estat imprescindible per a la construcció del discurs històric de les dotze varietats de raïm protagonistes (carinyena, garnatxa, macabeu, malvasia de Sitges, monastrell, moscatell, parellada, picapoll, sumoll, trepat, ull de llebre i xarel·lo) el conjunt de quinze mil fitxes manuscrites que guarda el Centre de Documentació de VINSEUM, recopilades al seu moment pel doctor Emili Giralt i Raventós. Vinos naturales en España Joan Gómez Pallarès Integral Nova edició revisada, ampliada i actualitzada d’aquest volum de referència, que és molt més que una guia dedicada als vins naturals, perquè, com bé diu el subtítol, cerca el plaer autèntic i l’agricultura sostenible a la copa. És un llibre imprescindible, i literàriament impecable i deliciós de llegir, tant per les reflexions i coneixements que aporta en la primera part, com pels personatges vinícoles que ens presenta en la segona, dels quals comparteix informacions importants per conèixer-los i conèixer els seus projectes vitivinícoles. Tal com Gómez Pallarès diu, el llibre és un viatge, i ell ens convida a compartir-lo. Aquesta nova edició inclou un pròleg nou, a càrrec del sommelier i copropietari del Celler de Can Roca, Josep Roca. La guia de vins de Catalunya 2019 Jordi Alcover i Sílvia Naranjo La Subversiva Lectura La Guia de vins de Catalunya 2019 conté 1403 vins tastats a cegues de 267 cellers, de les dotze denominacions d’origen catalanes. I els premiats d’aquesta edició (o sigui, els més ben puntuats) han estat variats pel que fa a territoris i també pel que fa a les elaboracions, tipus d’agricultura i varietats de raïm. Enguany, el millor vi de l’edició i també millor vi negre ha estat el Picapoll Negre 2015 del Celler Oller del Mas, DO Pla de Bages. En aquesta edició, La Guia té dues virtuts pel que fa als vins més ben puntuats: per una banda, representen gairebé tot el paisatge vinícola del Principat, on hi són presents totes les denominacions d’origen (excepte una). Per altra banda, ens endinsa en molts projectes vitivinícoles petits, uns emergents, altres consolidats, molts valorats perquè recuperen varietats a punt de desaparèixer, que contenen un ventall de valors i maneres d’entendre la viticultura prou diferents, que arriben fins a l’agricultura biodinàmica. I aquest retaule de persones i paisatges construeix un retrat potent i atractiu del què és avui el món del vi a Catalunya. Ric i divers. Guia d’Enoturisme de Catalunya Lluís Tolosa Tolosa Wine Books Lluís Tolosa, especialista en l’elaboració de guies d’enoturisme ens proposa ara una selecció de 700 llocs per gaudir del turisme del vi: més de 200 cellers, més de 300 restaurants i allotjaments, prop d’un centenar de botigues de vins i una cinquantena de visites culturals. Tolosa comença per Barcelona i després ressegueix els cellers, restaurants i altres establiments que es troben inscrits en la Ruta del Vi de Lleida, Enoturisme Penedès, Priorat Enoturisme, Ruta del Vi DO Alella i Ruta del Vi de l’Empordà. També apareixen les DO Conca de Barberà, Pla de Bages, Terra Alta i Tarragona, que no tenen Ruta del Vi, i on l’autor de la guia proposa una primera ruta, en part consensuada amb cadascun d’aquests territoris. La volta a Catalunya en 50 vins Àngel Garcia i Petit Larousse És una invitació a recórrer l’àmplia i diversa geografia catalana dedicada al vi, de l’Empordà fins a la Terra Alta, de les marges del Segre als suaus turons d’Alella. Un recorregut per les dotze denominacions d’origen de vins catalans que descobreix les singularitats de cadascuna d’elles. De la mà de l’enòleg Àngel Garcia i Petit proposa una acurada selecció de cinquanta cellers i d’un vi o cava de cadascun d’ells, així com de destacats o insòlits llocs dels voltants que mereixen una visita, perquè la invitació al viatge suposi tot un èxit. La carta de vinos, por favor Adrien Grant Smith Bianchi i Jules Gaubert-Turpin Cincotintas Llibre de gran format, ben il·lustrat, però que aporta una informació insuficient, excessivament sintètica. Amb tot, ajudarà a situar les regions vinícoles als amants del vi que s’inicien. Tal com diu el subtítol, es tracta d’un atles de les regions vinícoles del món. Conté 56 països, 92 mapes i 8000 anys d’història. El volum té una singularitat remarcable: l’atles s’ordena en funció de l’antiguitat de les regions vinícoles al món. De manera que els primers territoris dels quals parla aquest atles són els del Mar Negre (Geòrgia, Turquia, Armènia) i els d’Orient Mitjà (Líban, Egipte i Israel-Palestina), territoris on es va començar a elaborar vi abans de l’any 3000 aC. Reinas de copas Zoltan Nagy Tolosa Wine Books Descobriu cinquanta retrats de dones que es dediquen al món del vi a l’Estat espanyol. Cinquanta perfils molt diferents: De María José López de Heredia a Anna Martí de Ca n’Estruc, passant per Mireia Pujol-Busquets (Alta Alella Mirgin), Carme Casacuberta (Vinyes d’Oliverdots), Anna Espelt, Sara Pérez (Mas Martinet i Venus la Universal)… Són cinquanta històries breus però que conviden a conèixer millor aquestes elaboradores i els seus vins. Retrats de vi: Xavi Garcia Ruth Troyano Publicacions de la Universitat Rovira i Virgili Un nou retrat de vi protagonitzat per Xavi Garcia, enòleg i propietari d’Alella Vinícola (DO Alella). Ell va començar aquest projecte vinícola el 1998, després que la cooperativa centenària tanqués les portes i la seva família adquirís el celler modernista, la marca i el projecte vinícola. Ara, vint anys després, els germans Garcia Muntané ofereixen una gamma de vins que combinen tradició i innovació, apostant per mantenint el prestigi dels vins dolços i generosos, que tants paladars van degustar i apreciar durant la primera meitat del segle XX i nous vins, en especial un d’una varietat antiga, que no es troba catalogada en la base de dades ampelogràfiques europea. La garnatxa d’Alella, diuen els pagesos vells de la localitat, que ara Xavi Garcia elabora com a monovarietal. Un projecte de futur ple d’expectatives. Col·lecció Envinats Vibop edicions Vibop Edicions té com a temes vertebrals el vi, la cuina i el paisatge. El projecte s’ha iniciat aquest any amb la col·lecció Envinats, que vincula el món del vi amb l’art, la història, els sentits, la ciència, la literatura, la poesia, el disseny, la cultura popular, el surrealisme, la terra, el paisatge, la cuina… I sempre oferint llibres de petit format molt cuidats i sorprenents. Perquè és una col·lecció heterogènia i heterodoxa. I ben exigent amb la qualitat dels continguts que ofereix. Els quatre primers títols són els següents: Josep Roca, a l’avantguarda del vi (que recull dos tasts significatius que ha realitzat aquest sommelier de referència internacional); Les olors en la literatura (a cura de Vicenç Pagès Jordà, que ha fet una selecció de trenta cites de la literatura universal, que parlen de les olors); Vins de memòria (relats autobiogràfics amb el vi com a protagonista, de personatges com Josep M. Espinàs, Màrius Serra, Vicenç Altaió, Imma Merino…); Vins, vinets i vinasses (el dissenyador gràfic Enric Satué aplega tots els seus treballs relacionats amb el vi de la seva trajectòria. Una part són inèdits. I van companyats per uns relats del mateix Satué). Agendes i calendaris: Agenda 2019 Etselquemenges. Zahorí books ‘Ets el que menges’ és una revista digital de salut i nutrició. Amb aquesta agenda, l’equip que elabora els continguts de la web proposa dotze menús (un per a cada mes de l’any) i detalla una recepta de cada menú. també inclou consells i suggeriments per a una alimentació sana, equilibrada i de temporada. Calendari de l’ermità 2019 Un opuscle ple de coneixements de tradició i cultura popular per a tot l’any. Amb dades astronòmiques, remeis i guisats, informació sobre flors i plantes remeieres, el calendari de l’hortolà, el calendari de collites de fruita i hortalises…i un espai dedicat als infants. A més, hi ha una relació de festes majors, mercats i fires. UnDiaUnVi agenda i calendari 2019 elaboració i edició de Patrícia de Golferichs Amb l’etiqueta UnDiaUnVi, Patrícia de Golferichs ens proposa una agenda i un calendari de vins catalans: ens acosta a 365 vins d’una manera expressiva i expansiva. Amb vocabulari desinhibit i festiu, que pretén fer proper el món del vi a un públic ampli. Per això, s’aporten dades bàsiques de cada vi, però també el preu, les sensacions que provoca en els tastadors experts que col·laboren amb el projecte. Inclou informació sobre les dotze Denominacions d’Origen catalanes, varietats de raïm i fires vinícoles. Propostes literàries: El camí del bosc. Buscar bolets, trobar consol Long Litt Woon, Traducció de Laura Segarra Vidal Ara Llibres Long Litt Woon (Malàisia, 1958), l’autora del llibre, és antropòloga. Va arribar a Noruega com a estudiant d’intercanvi. Va conèixer el seu marit, Eiolf Olsen, i s’hi va quedar a viure. La seva era una vida confortable i establerta quan, d’una manera inesperada, el seu marit es va morir. Ella no tenia consol i només va començar a aixecar el cap mentre feia el dol, gràcies a un curs sobre micologia. Els bolets, que es van convertir en una passió, van ajudar-la a refer la vida. Long Litt Woon ens ofereix un testimoni únic i singular sobre la vida que creix al bosc i la mort que fa niu dins de qui ha perdut un company estimat. Ho fa amb la mirada d’antropòloga que observa el món que l’envolta amb curiositat i coneixement. I, també, amb la mirada serena de qui ha sabut deixar enrere la tristor bo i mantenint el record de l’amor. I no deixarà de sorprendre’ns i divertir-nos amb les peculiaritats de la cultura boletaire de Noruega. Fungus. El rei dels Pirineus Albert Sanchez Piñol La Campana Albert Sanchez Piñol acaba de publicar una nova novel·la fantàstica, protagonitzada per uns bolets monstruosos i gergants. S’emparenta amb els seus llibres anteriors La pell freda i Pandora al Congo, però aquests ‘fungus’ es convertiran en una nissaga que pot ser llarga. Sánchez Piñol situa Fungus al Pirineu, en una vall feréstega, a final de la segona meitat del segle XIX. Diu Sanchez Piñol: ‘No entenc que unes criatures tan estètiques i atractives de formes i textures com els bolets no hagin tingut més explotació narrativa. A més, simbòlicament, el bolet és la fondària del bosc. I per als catalans, la fal·lera que tenim pels bolets és l’última pulsió que ens queda del caçador recol·lector que vam ser. És aquesta idea que dins el bosc hi ha una cosa meravellosa que ens espera i podem tenir.’

Summary: Llibres de vins i menges 2018 (ampliat)


Diversos avions militars del Brasil estan tirant aigua sobre els incendis de la selva amazònica a l’estat de Rondonia com a resposta a la indignació mundial pel desastre ambiental. El president del Brasil, Jair Bolsonaro, ha autoritzat operacions militars a set estats per combatre el foc a la regió de l’Amazones, després de les sol·licituds dels seus governs locals, segons ha informat una portaveu de la seva oficina. A @portalfab emprega, a partir de hoje (24/08), duas aeronaves C-130 Hércules no combate aos focos de incêndio na #Amazônia, partindo de Porto Velho (RO). Confira a ação: pic.twitter.com/Fq4fGddL0O — Ministério da Defesa (@DefesaGovBr) 24 d’agost de 2019 El vídeo, que ha divulgat aquest dissabte a la nit el Ministeri de Defensa brasiler, mostra un avió militar que descarrega milers de litres d’aigua mentre travessa núvols de fum. La mesura s’ha produït mentre els líders del G7 reunits a França expressaven la seva consternació pels incendis. El president francès, Emmanuel Macron, ha assegurat que el G7 s’aproximava a un acord per oferir ajuda tècnica i financera als països afectats pels incendis. Bolsonaro va anunciar divendres passat que hi enviaria l’exèrcit, després de diversos dies de crítiques dels líders mundials que van dir que el govern brasiler no feia res per lluitar contra el foc. No obstant això, més enllà de Rondonia, el govern encara no ha donat detalls operatius sobre l’activitat en altres estats.

Summary: El Brasil comença a lluitar contra els incendis de l’Amazones amb avions militars


La posició a l’avançada on se situa sempre Kosmopolis fa que sigui un festival de literatura no tan sols atractiu, sinó també important per la conformació de visió i sentit crític. Enguany, Kosmopolis, que organitza el CCCB (Centre de Cultura Contemporània de Barcelona), se centra en tres qüestions d’avantguarda: la revolució feminista, les transicions del capitalisme i el relat quàntic. Aquests grans temes es posaran a debat i en diàleg des de perspectives ben diverses. I tot això, envoltats per l’ambient i les activitats de l’exposició ‘Stanley Kubrick’, que s’acaba aquest cap de setmana. Enguany, hi participen noms com ara l’escriptor britànic Julian Barnes, la científica nord-americana Lisa Randall, el sociòleg nord-americà Richard Sennett, l’escriptora i periodista siriana Rasha Abbas, l’escriptor portuguès Gonçalo M. Tavares, el científic anglès Philip Ball, la il·lustradora Paula Bonet, l’escriptor nord-americà Dave Eggers, la filòsofa Marina Garcés, el poeta i traductor kurd Golan Haji, l’escriptora coreana Han Kang, la periodista egípcia Mona Eltahawy, l’assagista francès Éric Sadin, el periodista britànic Paul Mason, l’arquitecte Carles Muro, la periodista nord-americana Susan Orlean, el poeta Josep Pedrals, l’escriptora Tina Vallès, l’escriptor Enrique Vila-Matasi l’escriptor britànic Ian Watson, entre els més de cent vint participants. Un projecte militant Judit Carrera, nova directora del CCCB, va explicar durant la presentació del programa els valors que conté Kosmopolis, un festival que vol obrir camins nous, detectar l’impacte que tenen les noves tecnologies en el món de la paraula, mostrar veus emergents, va dir. I també va explicar: ‘En un món incert i hostil, Kosmopolis és un projecte militant amb la literatura com a instrument privilegiat per entendre els altres. Un festival compromès amb el multilingüisme com a manera de ser al món. On la paraula és el vehicle fonamental per a fomentar la curiositat i la imaginació, que com deia Amos Oz, són les úniques receptes que tenim avui per a lluitar contra el fanatisme.’ Carrera també va posar Kosmopolis en el context literari i editorial de la ciutat: ‘El festival s’insereix en un ecosistema literari local molt ric i molt divers. Barcelona és una capital literària de primer ordre i el festival vol ser un reflex d’aquesta capitalitat. Alhora, Barcelona i Catalunya són terra d’escriptors, de poetes, de traductors, de lingüistes i d’altres amants de la llengua i la literatura i Kosmopolis aspira a representar aquest esperit i a catalitzar tot aquest potencial.’ Onze propostes 1. Sessió inaugural amb un diàleg entre el sociòleg Richard Sennett i l’arquitecte Carles Muro. La conversa se centrarà en la trilogia de l’Homo Faber de Sennett, sobre els artesans, la cooperació i el disseny de les ciutats. Dimecres 20 de març a les 18.30, al vestíbul del CCCB. 2. Diàleg entre els escriptors Gonçalo M. Tavares i Enrique Vila-Matas. Dimecres 20 de març a les 19.30, al vestíbul del CCCB. 3. L’escriptor Julian Barnes entrevistat per la periodista Anna Guitart, sobre el sentit d’un relat. Dijous 21 de març a les 20.00, al vestíbul del CCCB. 4. Nuccio Ordine i Daniel Cassany, un elogi de la lectura crítica (i inútil) dels relats. Divendres 22 de març a les 11.00, a la Sala Teatre del CCCB. 5. Taula rodona amb les escriptores amb primeres novel·les d’èxit: Eva Baltasar, Marta Orriols, Tina Vallès i Laura Pinyol. Presentat per l’editora Laura Huerga. Divendres 22 de març a les 18.00, a la Sala Teatre del CCCB. 6. Diàleg entre la periodista Mona Eltahawy, referent periodístic i literari sobre la igualtat de gènere al nord d’Àfrica i l’Orient Mitjà, i l’escriptora Najat El Hachmi. Divendres 22 de març a les 21.00, al vestíbul del CCCB. 7. Els relats des de l’exili de Rasha Abbas, Hamid Sulaiman i Gola Haji. Modera l’escriptor i traductor d’origen albanès Bashkim Shehu. Dissabte 23 de març a les 12.00, al Mirador del CCCB. 8. Conferència del periodista Paul Mason. Rellegeix el relat de ciència-ficció de 1908, Red Stard, d’Alexander Bogdanov, on proposa una societat comunista a Mart que destrueix l’espècie humana per ser incapaç d’enderrocar el capitalisme. Mason es decanta per salvar la humanitat, perquè davant dels moviments del mercat neoliberal comença a sorgir una nova economia col·laborativa. Dissabte 23 de març a les 19.00, Sala Teatre del CCCB. 9. Diàleg entre Éric Sadin i Marina Garcés, sobre una nova il·lustració radical davant de la ‘silicolonització’ del món. Dissabte 23 de març a les 20.00, al vestíbul del CCCB. 10. Conferència de Paula Bonet: Cos d’embarassada sense embrió. Diumenge 24 de març a les 13.00, al vestíbul del CCCB. 11. Conferència de Lisa Randall: Trucant a les portes del cel: com la física escala l’univers. Diumenge 24 de març a les 17.00, al vestíbul del CCCB.

Summary: Comença un nou Kosmopolis: onze propostes


Tret de sortida de la campanya de JxCat per les eleccions espanyoles amb tres presidents de la Generalitat: Artur Mas, Quim Torra i Carles Puigdemont -per videoconferència- han donat el toc institucional de l’acte d’inici, aquest dijous a la nit a la fàbrica Fabra i Coats (Barcelona). La número dos de la llista al congrés espanyol, Laura Borràs, ha llegit una carta del número u, Jordi Sànchez, que des de la presó de Soto del Real ha marcat l’objectiu de JxCat a la cambra baixa: ‘Deixarem la pell per arribar a acords a Madrid’. Puigdemont ha situat la candidatura com el veritable ‘vot útil’ en enfront del PSC, i també com l’eina per plasmar la unitat independentista. Torra ha advertit que el líder del PSOE, Pedro Sánchez, pot tornar a aplicar el 155 si guanya les eleccions i governa amb el candidat de Ciutadans, Albert Rivera. Sànchez ha subratllat que cal ‘molta energia’ per seguir el ‘combat democràtic’ iniciat l’1-O. En aquest sentit, el candidat empresonat ha asseverat que JxCat no es presenta el 28-A per demanar perdó pel referèndum de l’any passat. I és que la formació que encapçala l’ex-president de l’ANC pretén anar al congrés i al senat espanyols per arribar a acords amb qui governi la Moncloa després de les eleccions espanyoles. Sànchez ha deixat clar, a través de la carta, que JxCat treballarà ‘a fons’ per evitar tant un govern de ‘dreta’ i ‘extrema dreta’ com un govern entre el PSOE i Cs. Això sí, ha advertit que no pagarà per avançat a ningú. Des de Waterloo, Puigdemont ha erigit JxCat com el garant de la unitat independentista. Ha constatat que l’element unitari també es pot aconseguir a través dels votants, després de fer-se evident que no hi hauria llista única amb ERC: ‘Tenim la capacitat de fer possible la unitat a les urnes’, ha reiterat Puigdemont. En aquest sentit, el líder de JxCat ha apuntat que aquesta llista és la ‘fórmula’ per qui defensi la unitat sobiranista. Unitat i utilitat Puigdemont també ha marcat el to a l’hora d’indicar rival electoral: el PSC. Des de Bèlgica, l’excap del Govern ha descrit els socialistes com els ‘més experimentats’ a l’hora de demanar l’anomenat ‘vot útil’. ‘Però de què ha servit aquesta utilitat? De res, és una utilitat efímera’, ha opinat. Abans de focalitzar el discurs contra el PSC de Meritxell Batet, Borràs ha subratllat que JxCat ha demostrat ser ‘els de la unitat en positiu’. La número dos de la llista de Sànchez ha apostat per ser ‘decisius’ a Madrid per impedir que les formacions del 155 tornin a governar la Moncloa. Al seu torn, l’ex-president Mas ha subratllat que el vot per JxCat és ‘triple’ i que serveix per aturar el ‘tripartit de la ultradreta’, per aturar la coalició entre PSOE i Cs, i també val per la unitat del sobiranisme. A l’acte també hi han participat la número 2 de JxCat a les eleccions de Barcelona, Elsa Artadi, i els candidats al congrés i senat espanyols Míriam Nogueras, Lluís Puig -des de Bèlgica- i Meritxell Lluís, a més de Laura Masvidal, dona del cap de llista a Barcelona, Quim Forn, a més de la gran majoria dels membres de les llistes.

Summary: Jordi Sànchez: ‘Deixarem la pell per arribar a acords a Madrid’


Junts per Catalunya ha anunciat que no dóna suport a la investidura de Pedro Sánchez perquè ‘no es donen les circumstàncies’ davant de la ‘vulneració de drets’ als tres diputats d’aquesta formació que són presos polítics i als quals la mesa del congrés espanyol ha suspès els seus drets polítics. Així ho ha apuntat en una conferència de premsa la portaveu de JxCat, Laura Borràs, qui després de lamentar que el seu partit no pugui votar ‘en bloc’ amb els seus set escons per la suspensió dels seus tres companys. Borràs ha advertit també que no hi haurà ‘més xecs en blanc’ a Sánchez per part d’aquesta formació. ‘Els xecs en blanc nosaltres ja els hem concedit, no els concedirem més. Ho vam fer en la moció de censura i un any després estem en la situació en la qual ens trobem’, ha dit Laura Borràs després de mantenir una reunió amb la portaveu socialista, Adriana Lastra. Segons que ha explicat, Lastra no li ha demanat explícitament l’abstenció, però sí que no bloquin la investidura perquè ‘no hi ha una altra alternativa’ al govern de Pedro Sánchez. Això no obstant, en cap moment no han parlat ‘de condicions concretes’. Totes dues portaveus s’han emplaçat a ‘continuar parlant’, ha comentat Laura Borràs, encara que sense fixar cap cita per a la setmana vinent. La portaveu parlamentària ha insistit que Sánchez ‘no pot fer-se el desentès’ davant el conflicte polític i que el seu grup es manté en la posició que ja tenia: poder dialogar. ‘Fins ara mateix el que hem obtingut és una negativa permanent’, ha lamentat. Una de les principals reivindicacions de Junts per Catalunya és aixecar la suspensió de drets als diputats presos. ‘Estem dient que volem votar en grup i hi ha tres vots que, si no es modifica la situació, no podran ser vots negatius sinó abstencions’, ha afirmat la diputada. A més, ha insistit que els tres diputats ja han deixat clar que no volen renunciar a les seves actes. Per facilitar la investidura, Laura Borràs manté que no hi pot haver vulneració de drets dels diputats presos i també demana reactivar el diàleg sobre el conflicte a Catalunya. ‘Necessitem que hi hagi algú a l’altra banda per poder dialogar’, ha subratllat.

Summary: JxCat no dóna suport a la investidura de Sánchez per la vulneració de drets


El règim del 78 s’ha exhaurit. Hi ha símptomes evidents aquests dies que posen de manifest l’erosió d’un pilar fonamental de dret com la justícia. La cúpula judicial espanyola és polititzada, actua per impulsos polítics en casos com el cas de l’impost de les hipoteques, el judici contra l’1-O i la reprimenda d’Estrasburg per la manca d’imparcialitat en el judici que va condemnar Otegi. Tot això és un efecte més d’aquest esgotament d’un sistema que va néixer tutelat per l’exèrcit i la dreta i limitat per una monarquia sense legitimitat. El professor de dret constitucional Javier Pérez Royo i el periodista i politòleg Antón Losada s’han unit per a discutir en el llibre Constitución: la reforma inevitable (Roca Editorial) la possibilitat d’actualitzar la constitució espanyola i la possibilitat real de reformar Espanya perquè pugui donar un resposta política i democràtica al procés de Catalunya cap a la independència. Una de les conclusions a què arriben és inquietant: sí, la constitució es pot reformar, però és possible que sigui per a involucionar. —Què us sembla l’espectacle del Suprem amb les hipoteques? —Javier Pérez Royo  El Tribunal Suprem s’ha ficat en un embolic del qual li serà difícil de sortir, i de sortir-ne bé. Primer, per la manera com es va reaccionar: quan hi ha un afer que afecta la banca immediatament reaccionen, cosa que no ha passat mai en cap altre cas. I en segon lloc perquè ara augmentaran els litigis d’una manera significativa. Perquè és un afer que a més d’una dimensió administrativa en té una altra de civil. I ens trobarem amb un problema que anirà creixent, que la pilota es farà més grossa i que no se sap on acabarà. Del punt de vista de la seguretat jurídica és fatal. L’error del Suprem ha estat claríssim, i que el president del tribunal hagi hagut de demanar perdó i tot… El cost de reputació per al Suprem és molt gran. —Antón Losada  Molts tenim la sensació que la justícia, i especialment el Suprem, té vares de mesurar i ritmes diferents, depenent de què es tracti. —Un símptoma més d’erosió d’un pilar d’un estat de dret com la justícia. —A. L: I això pot refermar encara més la sensació que té molta gent que el judici a l’1-O no serà just i que la condemna ja és escrita. És així. —J. P. R: Aquí hi ha hagut una decisió judicial, que ha suscitat una reacció política. La decisió del president de la sala sobre les hipoteques és una decisió política, no pas jurisdiccional. Vista la sentència i la repercussió que va tenir, va decidir de convocar el ple per a revisar-lo. —A. L.: Perquè afectava la banca. —J. P. R.: És clar! Vull dir que hi ha una reacció política immediata, una reacció de govern. El president de la sala no va actuar com un òrgan jurisdiccional, sinó com un òrgan polític, i ho porta a un òrgan integrat per tots els magistrats que componen la sala i que són els que prenen la decisió definitiva sobre aquesta matèria. És aquesta reacció política que fa que els ciutadans desconfiïn. —Aviat començarà el judici de l’1-O. Com condicionarà el debat que exposeu, d’actualitzar la constitució espanyola? Hi haurà un trencament. —J. P. R.: És que hi ha una quantitat brutal de drets fonamentals vulnerats. Hi ha una gent en presó preventiva que no hi haurien d’haver estat ni un moment; s’ha vulnerat el dret del jutge ordinari predeterminat per la llei, que en cap cas no podia ser el Tribunal Suprem; s’ha vulnerat el dret de la segona instància, pel fet que ha intervingut el Suprem; s’ha vulnerat el principi de legitimació democràtica, perquè no s’ha acceptat la decisió del tribunal superior de Slesvig-Holstein: no es pot actuar contra Puigdemont i, en canvi, actuaran contra els consellers. Per tant, manca el pressupòsit constitucional perquè es pugui obrir el judici oral contra tots. Hi ha una quantitat de vulneracions de drets fonamentals terrible. És una corrupció del procés penal absoluta. —Com poden arribar a un extrem com aquest, judicialment? —J. P. R.: Perquè saben que en última instància el Tribunal Constitucional no s’atrevirà a dir-los res quan se li plantegi el recurs d’empara. I al cap de sis o set anys el Tribunal Europeu de Drets Humans dictarà sentència. —I ells ja s’hauran jubilat. —A. L.: Però és que tampoc no és la primera vegada que passa. —J. P. R.: Mireu la sentència d’ara a Estrasburg sobre el judici a Otegi. —A. L.: En una part de la magistratura espanyola es va instal·lar la idea que la gravetat i l’excepcionalitat dels esdeveniments justificava una aplicació excepcional de les regles jurídiques. Això ha passat en la sentència que acabem de conèixer sobre el cas Bateragune i passa en el cas català. Per això la justícia espanyola s’endú les rebolcades que s’endú a Europa. Perquè quan aquests casos arriben a Europa, l’argument que la situació és excepcional i requereix mesures excepcionals topa amb un altre argument que té molt més valor: que això és dret penal i no hi ha lloc per a situacions excepcionals. Tot això que passa amb el judici al procés és excepcional; des del moment en què es troba al Suprem… —J. P. R.: El delicte de rebel·lió! —A. L.: És que l’escrit d’acusació de la fiscalia… algú ha demanat a la fiscalia com pretén justificar un delicte de rebel·lió sense cridar a declarar com a testimoni cap dels membres del govern contra el qual hi va haver suposadament aquella rebel·lió? Perquè efectivament testifiquin que sí, que hi va haver rebel·lió. Com es demostrarà un delicte de rebel·lió sense cridar a declarar el govern que va haver d’encarar aquella rebel·lió? Un govern que, per cert, ens va dir que tot estava bé, tot estava controlat i que no hi havia hagut referèndum. Aquesta és la dimensió jurídica. La dimensió política: això enrareix l’ambient polític, el posa en tensió, l’hiperventila. L’any vinent tot serà força irreal, perquè tindrem un cicle electoral llarguíssim i el judici. Hi haurà molta escenificació, que impossibilitarà un debat una mica més serè, el que requereix activar un procés de reforma constitucional. L’any que ve, impossible. El judici passarà, hi haurà una sentència i veurem què diu; les eleccions passaran, en veurem el resultat, i després jo crec que la hiperventilació baixarà una mica. —Fins i tot després de la sentència? —A. L.: Sí. La sentència és una incògnita, i sóc dels que creuen que no és escrita. —J. P. R.: D’aquí a la sentència hi haurà un moviment polític molt intens. I jurídic. Poden passar moltes coses. És clar que en relació amb la sentència, amb la qualificació jurídica que ha fet la fiscalia en el seu escrit, ja s’han llançat els daus. Perquè realment el delicte de rebel·lió no hi és, i això se sap perfectament. Llarena va haver de retirar l’ordre de detenció dels tribunals europeus quan va tenir la resposta del tribunal alemany sobre Puigdemont. —Que va dir que no hi havia hagut rebel·lió. —J. P. R.: És que la sentència del tribunal alemany és molt expressiva. Es va posar les mans al cap. En el primer argument jurídic que exposa diu que en la llarguíssima experiència del tribunal en matèria d’extradició, no havien vist mai res de semblant. L’ordre és completament atípica; és l’expressió que utilitza. I diu que no hi va haver delicte de rebel·lió, i el jutge escocès, el belga i el suís li haurien dit el mateix. A Europa no és rebel·lió, però a Espanya, sí. —A. L.: L’argument d’Espanya és que això ha estat molt greu i no pot quedar així, i ha de ser castigat. Però el dret penal exigeix una cosa que es diu tipicitat. I això no hi encaixa. —J. P. R.: Què passarà? No ho podem saber. El jutge alemany no discuteix els fets; que hi va haver tants incidents? Sí. Que hi havia gent davant dels col·legis, sí. Però és que això no és delicte de rebel·lió. Tot es construeix sobre una cosa falsa. I tot això impedeix de parlar de política. Quan un tribunal de justícia entra amb aquestes decisions impedeix de parlar políticament. La moció de censura va reeixir perquè el nacionalisme, al voltant del qual hi va haver un cordó sanitari després de l’1-O, fa que es trenqui aquest cordó, i passa a ser un actor polític. Per això surt Sánchez, però ara es torna a construir el cordó sanitari: amb els nacionalistes no es pot anar enlloc, que és el discurs de Rivera i de Casado. —Quan parleu de reformar la constitució, no caldria resoldre abans la situació de Catalunya, si ha d’encaixar a Espanya o ha de ser independent? —A. L.: És que no és tan sols un problema català. El problema territorial d’Espanya, que diuen alguns, ni Catalunya és la primera que el formula ni l’única. Una altra cosa és el nivell de conflicte que hi hagi, però tenim el precedent del pla Ibarretxe. S’ha de resoldre si és possible de construir un nou consens amb la idea que Espanya és un estat plurinacional amb diverses realitats nacionals; que l’Espanya del segle XXI ha de ser el resultat d’un acord entre nacions i ciutadans iguals. Aquest és el debat que s’ha d’obrir. Hem de veure si som capaços d’arribar a un acord constitucional sobre aquesta premissa: tots acceptem que Espanya és un estat plurinacional. I ara seiem i parlem de com construir-lo. Però pensar que ara arreglem això de Catalunya no és del tot correcte, perquè Espanya té un problema de definir-se a si mateixa què vol ser el segle XXI. —J. P. R.: En la Segona República, sense la guerra, és possible que s’hagués arribat a un estat federal. Però no hi va haver temps. I en la constitució del 1978 s’arriba a un compromís, una mena de drecera, que és l’estat de les autonomies. L’estat no pot ser unitari i centralista perquè hi ha unes demandes que no es poden desatendre. I se cerca una fórmula per a obrir vies per a un procés de descentralització política que acabi en un estat polític descentralitzat. I allí es defineix amb claredat la posició de Catalunya i el País Basc i es deixen pràcticament sense definir les de totes les altres. I, d’acord amb els compromisos que hi ha a la constitució mitjançant el desenvolupament de la constitució, es construeix l’estat de les autonomies. Però Espanya no ha fet mai un pacte constituent per a definir la seva estructura. Aquest és el problema que tenim: quina estructura territorial té Espanya? Fins ara no ho hem fet mai i ara mateix això presenta problemes. La conflictivitat a què s’ha arribat a Catalunya i que potencialment pot arribar el País Basc en la mesura que s’avanci en alguna solució a Catalunya pot suscitar problemes a la resta de l’estat. —A. L.: Javier, no és conflictivitat. O em reconeixeu o me’n vaig. Això diu Catalunya. I la resposta és que no, que no estan disposats a reconèixer-ho. El 1978 aguanta relativament bé fins a la segona legislatura d’Aznar. És aleshores quan tot rebenta, quan la dreta diu que no, que fins aquí hem arribat i ni una passa més. Perquè tots hem treballat entenent que les autonomies era on es podia arribar, però que es podria revisar… —Es veu que el 1978 era un límit, i no un punt de partida, com dieu al llibre. —A. L.: Per a la dreta és així. I la segona legislatura d’Aznar és la primera vegada que ho fa explícit, que diu obertament que aquest és el límit. I és quan hi ha la reacció en el cas basc i en el cas català. —I hi ha hagut intents des de Catalunya de renovar el pacte, de negociar l’encaix, però això no es respecta. I molta gent a Catalunya diu que per què cal participar en una reforma de la constitució, havent-ne vist el resultat? Que per això paga més la pena anar-se’n. —A. L.: Si s’ha demostrat que no és un acord entre iguals, què vol dir reconeixement nacional? No vol dir tan sols més competències o més pressupost. Vol dir que vostè em reconeix com a nació. Sóc sobirà, i no he de demanar autorització per a aprovar les meves lleis fonamentals, i els acords a què arribem no són entre un superior i un inferior, sinó entre iguals. Això és un estat plurinacional. La dreta espanyola sobretot ha de dir si està disposada a negociar això, i la resposta ara sobre la taula és que no. I jo no crec que es pugui sostenir. —J. P. R.: El 1978 s’arriba a un acord amb Catalunya fonamentalment. Que consisteix a dir que pactem, i el pacte el sotmetem a referèndum. De manera que ni Catalunya pot imposar a l’estat un estatut d’autonomia amb què no estigui d’acord ni l’estat pot imposar un estatut sense el consentiment dels ciutadans. El pacte entre els dos parlaments amb l’última paraula dels ciutadans de Catalunya. Què passa després de la sentència del 2010 del TC? Que els ciutadans de Catalunya diuen que de què serveix el referèndum, si el tribunal desautoritza el pacte? Per això el trànsit cap al referèndum del dret de decidir. El referèndum, que era el punt d’arribada, ara passa a ser el punt de partida. Això és el que fa difícil que es pugui resoldre el problema a Catalunya sense un referèndum. A causa de la posició de l’estat espanyol i de PP, Cs i PSOE, hi ha resistència que es faci el referèndum com a punt de partida. —Penseu que és inevitable un referèndum acordat a Catalunya? —A. L.: Sí. No en tinc cap dubte. Perquè és l’única sortida. Qualsevol situació necessita una legitimació a les urnes. És indiscutible. Una altra cosa és què es votarà. —J. P. R.: Sánchez ha estat el primer president espanyol d’ençà del 2010 que ha reconegut que a Catalunya hi ha un estatut que no és el que van votar els ciutadans i que això s’ha de resoldre votant. El problema és què es vota i com es fa. Perquè un nou estatut d’autonomia… Buf. —A. L.: Hi ha coses que han canviat. Ja no hi ha un partit que representi la monopolització de la dreta i que pugui blocar qualsevol solució. Fins ara reformar la constitució, eixamplar l’àmbit d’autonomia, tenia un impediment estructural, que era que el PP podia blocar qualsevol intent de reforma. Sense el PP no sortien els comptes. Això ha desaparegut; la dreta es dividirà, i cap partit no tindrà la possibilitat de blocar solucions. I és necessari trobar una solució. —J. P. R.: Però la dreta s’ha radicalitzat més. —A. L.: Jo crec que és una posició conjuntural. Hi haurà un partit que guanyarà, no sé quin, i un altre que perdrà, i aquest dirà que no pot continuar competint en aquest terreny, perquè perd. —J. P. R.: La radicalització que hi ha i la utilització política de Catalunya les veiem en les eleccions andaluses. La dreta espanyola arriba a Andalusia a unes eleccions en què no es parla d’Andalusia. —A. L.: És un discurs que et serveix per a guanyar eleccions, però no per a governar. No pots governar amb aquest discurs. —J. P. R.: Doncs jo tinc curiositat per a saber-ne el resultat. Perquè la posició que mantenen tant PSOE com Podem és que hem de parlar d’Andalusia i vostès només fan que resoldre els seus problemes de conflictivitat, entre vostès, per a veure quin gall s’imposa utilitzant Catalunya. Com ho rebrà, això, la ciutadania andalusa? —Pot ser un bon termòmetre per a veure fins a quin punt la radicalització de la dreta té base electoral. —J. P. R.: Sí, veurem quina receptivitat té. —Penseu que l’auge de Vox és un símptoma d’això o és una anècdota? —A. L.: L’auge de Vox és un artifici. Qui li dóna visibilitat són el PP i Ciutadans. El votant de dretes espanyol se situa entre el 6 i el 7 en una escala de 0 a 10, essent 10 l’extrema dreta. Són lluny de Vox. No s’havien proposat mai de votar Vox. Qui l’ha oberta, aquesta porta? El PP i Ciutadans. Hi ha uns senyors que competeixen amb nosaltres i amb qui compartim moltes idees. En el marc mental d’un votant de dretes, una opció que fins ara era fora, els seus partits els la inclouen. Per què? Perquè les direccions de PP i Ciutadans són molt més pròximes a les posicions ideològiques de Vox que no els seus votants. Segons el CIS, els votants de PP i Ciutadans situen sistemàticament els seus partits un punt i mig a la seva dreta. Quan els dirigents del PP diuen que hi ha una fuita de votants del PP a Vox en realitat parlen de si mateixos. Perquè s’hi troben còmodes, amb el discurs de Vox. Això els dóna visibilitat. El fenomen de la dreta extrema a Espanya i a Europa és que a Europa els partits conservadors van haver de reaccionar davant la irrupció d’aquestes forces. Aquí reaccionen al no-res. —Senyor Pérez Royo, dieu que Ciutadans pot esdevenir el gran partit d’extrema dreta d’Espanya. —J. P. R.: Sí, és que aquesta és la deriva que agafa Ciutadans. Ho hem vist amb l’acte a Altsasu, o en aquest altre que volen fer a Madrid contra els indults. Contra els indults d’una sentència que no existeix! —A. L.: Ciutadans pot anar cap aquí, però el PP no. Perquè t’imagines Núñez Feijóo donant suport a un discurs de dreta extrema del PP durant gaire temps? No. Te l’imagines donant suport a les propostes de recentralització del PP? No, mai de la vida. Perquè el PP és el que és, un partit de dretes, conservador, però no és dreta extrema. Ciutadans no té aquesta restricció, i pot anar més enllà que Vox. No té estructura territorial, és un partit de trenta mil militants. —J. P. R.: Ciutadans no ha viscut encara la restricció que significa haver de governar. Quan ets a l’oposició pots dir el que et doni la gana. I s’han trobat en aquest procés en una lluita acarnissada amb el PP per veure qui guanya; perquè veuen que aquesta és la seva, si aconsegueixen desbancar el PP en aquest moment en l’ordre preferencial del vot. Tenint en compte tots els casos de corrupció pendents que té el PP, puc fer-lo desaparèixer, substituir-lo. Això el porta a un discurs extrem i a fer coses com la d’Altsasu. El PP hi ha d’acabar enviant el seu president, perquè no pot no donar suport a la Guàrdia Civil. És una deriva que fa impossible el govern; tu no pots governar Espanya de cap de les maneres; el País Basc i Catalunya formen part de la constitució material d’aquest país. Un país que volen mantenir unit però fent una política que n’impedeix la governació. I veiem la radicalització que hi ha ara mateix, la lluita caïnita per un espai electoral petitíssim, que se’l disputen tres partits. —Realment és tan petit aquest espai? —A. L.: Sí. —J. P. R.: Aquest espai és petitíssim, però pot acabar arrossegant en una competició electoral un gran nombre de gent. És el que ha fet Trump. —A. L.: Aquest espai és petit, no creix, representa entre l’1,5% i el 2% de l’electorat. —J. P. R.: Però pot arrossegar més gent, eh? —És l’espai de l’extrema dreta declarada. Amb el discurs del PP i Cs no pot haver augmentat? —A. L.: El PP té una memòria històrica, que és que ja sap què li passa quan va a l’extrem, que perd eleccions. Quan el PP ha guanyat eleccions, ho ha aconseguit anant cap al centre. Cap a l’extrema dreta no hi ha votants; i si hi vas massa, cedeixes el centre al PSOE. Si alguna cosa ha après el PP és que les eleccions les guanyen pel centre. Ara ens trobem en una situació conjuntural, amb un problema de lideratge i amb un competidor que no tenies i que t’ha forçat a extremar el discurs. Però tard o d’hora hauran d’anar al centre. —Quan parleu de la possibilitat de reformar la constitució, no penseu que potser sí que es podrà fer, però per involucionar? Per recentralitzar i retallar drets? —A. L.: Ah, i tant. Fins ara gairebé totes les ofertes per a reformar-la eren per a més: més descentralització, més reconeixement… Ara hi haurà ofertes de menys, també. Començar el procés de reforma constitucional no vol dir que acabi amb més reconeixement; pot acabar amb menys. Tant en el reconeixement nacional com en drets socials. Hi ha qui vol blindar drets, les pensions, etc. Però n’hi ha que volen llevar-ho de la constitució, perquè és política econòmica.

Summary: Pérez Royo i Losada: ‘Ciutadans pot anar més enllà que Vox’


El batlle de Roquetes (Baix Ebre), Paco Gas, ha declarat aquest matí als jutjats de Tortosa com a investigat per un suposat delicte contra la llei electoral per no haver fet retirar els llaços grocs i cartells demanant la llibertat dels presos polítics d’edificis privats i de mobiliari urbà durant la campanya electoral del 21-D. Juntament amb ell ha declarat també com a investigada la secretària municipal accidental. Acompanyat per desenes de persones, veïns, militants d’ERC i càrrecs institucionals, Gas ha assegurat davant de la jutgessa que va complir els requeriments de la junta electoral de zona de Tortosa retirant els símbols els edificis municipals i ha defensat la llibertat dels veïns d’expressar-se penjant llaços grocs pel poble. La declaració judicial del batlle és fruit de la investigació oberta d’ofici per la mateixa junta electoral de zona que s’ha basat en tres informes amb imatges gràfiques elaborats pels Mossos d’Esquadra per uns fets que se situen entre els passat dies 5 i 20 de desembre. ‘Crec que s’ha d’arxivar, perquè no hem comès cap delicte. Al contrari. Ens hem ratificat en el que ja vam respondre els dos cops que ens van requerir retirar la simbologia partidista, com diuen ells’, ha explicat a la sortida. Ha recordat davant la jutgessa que el consistori va complir el requeriment de retirar llaços grocs i cartells en dos ocasions d’edificis municipals. Preguntat per què van aparèixer més símbols als carrers entre aquests requeriments, ha respost que ‘la iniciativa popular de la gent del poble reivindicava la llibertat dels presos i preses i és lliure de penjar els llaços que creuen adients’. Respecte el segon requeriment, ja en campanya electoral, ha recordat que l’ajuntament no va ‘interferir’ a l’hora de retirar cap símbol, entenent que era dels partits polítics que concorrien. També ha argumentat que l’ajuntament va adduir que no podia retirar aquests elements d’edificis de propietat privada provant documentalment aquesta titularitat. ‘Considero absurd que se’ns torni a citar després de complir i demostrar que havíem complert tot el que ens van dir. Imagino que la connotació política d’aquests fets és el que fa que contínuament haguem de passar pels jutjats nou mesos després dels fets. Això ratifica encara més el que veiem últimament: hi ha presos polítics, que no estan privats de llibertat o a l’exili per cap delicte sinó que, al meu parer, és pura venjança per part dels aparells repressors de l’Estat espanyol i ens volen fer pagar el fet que el primer d’octubre la gent a Catalunya podés anar a votar i expressar lliurement el futur que vol per aquest país, que és la constitució d’una república catalana’, ha argumentat el batlle. El seu advocat, Javier Faura, creu que la investigació serà arxivada. ‘De cap manera pot prosperar el delicte del qual són objecte d’investigació. Això requereix una actuació en positiu, que és el que diu la llei electoral: els que facin, afavoreixin o promoguin. No ha estat el cas. Tant l’alcalde com la secretària han explicat que ha estat un moviment espontani del poble i al marge de la seva intervenció com a autoritats municipals. Espero que en pocs dies puguem tenir una resolució desestimant-ho o d’arxiu’, ha dit. Més d’un centenar de persones, entre veïns, simpatitzants, militants d’ERC i càrrecs institucionals de partits independentistes s’han aplegat aquest matí a les portes del jutjat de Tortosa per donar suport a Gas i han llançat crits de llibertat per als presos polítics.

Summary: El batlle de Roquetes declara als jutjats pels llaços grocs al mobiliari urbà durant la campanya del 21-D


L’Agència Tributària de Catalunya (ATC) vol completar el juliol del 2017 el desplegament previst de quinze noves oficines territorials, que se sumaran a les quatre que té ara. Amb això, el govern fa un pas més per aconseguir totes les competències tributàries per a Catalunya. Segons que ha anunciat el secretari d’Hisenda de la Generalitat, Lluís Salvadó, aquesta operació costarà 6,3 milions d’euros. Les noves oficines, una vegada obertes, tindran una despesa de funcionament de 3,2 milions anuals, i de personal de 8,4 milions anuals. L’ATC contracta actualment 375 persones i preveu d’arribar a 800 l’any que ve, fet que implica passar d’un cost laboral de 14,9 milions anuals a 31,5, per assumir la recaptació directa de tots els imposts que són competència de la Generalitat.

Summary: L’Agència Tributària de Catalunya obrirà quinze oficines noves abans del juliol del 2017


L’ANC ha demanat al govern de la Generalitat que tanqui la frontera amb Espanya per la crisi sanitària del coronavirus 2019. Fonts de l’entitat han explicat a VilaWeb que el posicionament de l’Assemblea Nacional Catalana és el confinament del Principat, atès que avui el cap dels Mossos ha dit que era possible i que el cos tenia els recursos suficients per a fer-ho. Tota la informació sobre el Coronavirus, minut a minut A Twitter, l’ANC ha fet dos piulets en què ha instat el govern a ‘actuar com a estat, com es va fer amb èxit davant dels atemptats del 2017, i aplicar les mesures necessàries per a controlar la propagació de la Covid-19 i el col·lapse del sistema sanitari català’. L’ANC ha assegurat que cal actuar amb ‘valentia pel bé de tothom’, amb l’etiqueta #TanquemCatalunya. Per últim, ha expressat el seu suport a les persones afectades, confinades o aïllades i a Jordi Sànchez, així com als serveis sanitaris. ⬛⬜ Tot el suport de l'@assemblea a les persones afectades, confinades o aïllades, com és el cas del nostre expresident @jordialapreso. El nostre agraïment més sincer al personal dels serveis sanitaris del país. En moments d'emergència, responsabilitat i solidaritat! — Assemblea Nacional Catalana (@assemblea) March 13, 2020

Summary: L’ANC demana a la Generalitat que tanqui la frontera amb Espanya


El 15 de setembre vinent els militants d’ERC hauran de votar en la primera part del congrés del partit quina serà la direcció. I de moment hi ha només la candidatura que encapçalen Oriol Junqueras i Marta Rovira per a ser reelegits president i secretària general, l’un des de la presó i l’altra des de l’exili. Així ho han fet saber a l’Agència Catalana de Notícies, que ha publicat avui els noms de l’equip de la nova executiva que vol continuar dirigent Junqueras. En aquesta mateixa candidatura hi ha dues persones que opten a tenir dos càrrecs de nova formació, i que d’aquesta manera guanyarien pes dins del partit; es tracta del vice-president del govern, Pere Aragonès, que seria el nou coordinador nacional d’ERC si el congrés així ho ratifica; i l’actual portaveu, Marta Vilalta, que ocuparia el càrrec d’adjunta a la secretaria general. Si no hi ha cap més candidatura a la direcció, els militants votaran a favor o contra aquesta, ratificant-la o desestimant-la. Els membres de la candidatura de Junqueras, Rovira, Aragonès i Vilalta es van reunir ahir a l’Arc de Triomf de Barcelona per fer-se la primera foto abans de presentar-se davant de la militància. A la candidatura hi ha com a vice-secretaris generals de diferents àrees altres reconeguts republicans com Lluís Salvador (Coordinació Interna), Isaac Peraire (Vertebració territorial i Partit obert), Raquel Sans (Dones), Sara Bailac (Acció Política) i Marta Vilaret (Drets, llibertats i lluita antirepresiva). Completen la direcció Sus Martí (Organització), Cristina Gómez (Coordinació Municipal), Marc Sanglas (Estratègia Municipal), Eva Baró (Gestió del coneixement), Eduard López (Formació), Sílvia Casola (Transició Ecològica), Jordi Castellana (Treball i Política econòmica), Agnès Rotger (Drets socials i ciutadania), Natàlia Garriga (Educació, política cultural i esports), Jordi Solé (Internacional) i Jordi Roig (gerència i secretaria de Finances i recursos).

Summary: Junqueras i Rovira encapçalen la candidatura per a dirigir la pròxima executiva d’ERC


‘Elogi de la vida’ és el nom que rep el nou número de Mètode, un monogràfic coordinat per l’ecòleg valencià Francesc Mesquita-Joanes i dedicat a l’anàlisi del concepte de la biodiversitat. En la revista, els nostres redactors i col·laboradors habituals proposen quatre novetats editorials d’aquest estiu, cadascuna amb la seua ressenya corresponent també disponible al nostre web. Donada la temàtica del pròxim número 98 de Mètode, la primera de les recomanacions literàries no és cap casualitat. Cristina Vilanova proposa El mesías de las plantas, batejat pel malnom que s’ha guanyat l’autor, Carlos Magdalena, gràcies a les seues fites botàniques. Horticultor del Reial Jardí Botànic de Kew, a Londres, entre les seues proeses es troba la resurrecció de la Ramosmania rodriguesii, una planta nativa de l’illa Rodrigues (a Maurici) considerada extinta durant dècades fins a l’actuació de Magdalena. Aquesta i més històries configuren una obra científica, biogràfica i política, en la qual les anècdotes i la divulgació deixen lloc a les reivindicacions en defensa del paper de les plantes als nostres ecosistemes. Juli Peretó acosta l’última publicació de José Pío Beltrán, professor d’investigació a l’Institut de Biologia Molecular i Cel·lular de Plantes (CSIC-UPV). Cultivos transgénicos aposta per la biotecnologia com a mètode per a garantir l’accés físic, social i econòmic als aliments necessaris per a una dieta equilibrada, desmentint algunes de les mentides més esteses sobre la transgenesi i presentant les noves tècniques d’edició genètica, com el CRISPR. De mites i enganys també en parla J. M. Mulet al seu últim projecte, ¿Qué es comer sano?, un recull de cent un dels mites més polèmics sobre productes alimentaris que actualment es troben en el punt de mira a causa, en gran mesura, al sensacionalisme dels mitjans de comunicació: la llet, la carn, el sucre, els additius… Carmen López Valiente opta per un llibre que segueix l’estil irreverent d’un dels divulgadors més mediàtics del panorama nacional. L’últim suggeriment ve de Jordi Solbes, que recomana Persiguiendo a Einstein. L’obra d’Antonio Acín i Eduardo Acín s’adreça a tots aquells atemorits que prefereixen defugir de la física moderna a causa de la seua suposada dificultat, una idea que ambdós autors s’esforcen a desmuntar al llarg de les seues cent quaranta-quatre pàgines. El llibre se cimenta sobre una primera part dedicada a la història i fonaments del pensament científic i, tot seguit, recórrer la cronologia de la física fins a arribar a la quàntica d’Einstein, però oblidant algunes contribucions remarcables pel camí. Alguns continguts complementaris inclosos fan d’aquest volum una eina recomanable per a estudiants i professors. Podeu trobar més recomanacions en la web de Mètode Què és Mètode?

Summary: Divulgació científica per a les vacances (II)


Nova Convergència s’ha constituït aquest dilluns com a entitat sense afany de lucre que vol impulsar “el debat ideològic i polític”, i aquest dimecres es registrarà. La secretària general serà Maria Teresa Pitarch, i el seu president, l’exconseller de Justícia, Germà Gordó. Ho han anunciat aquest dimarts en una roda de premsa al Parlament, en la que Gordó ha assenyalat que, en qualitat de diputat no adscrit, votarà a favor de la reforma del reglament al Parlament. “Perquè és un reglament basat en la sobirania del propi Parlament, però també en la legalitat, d’acord amb l’ordenament jurídic”, ha dit. Preguntat sobre la informació que publica el digital ‘El Español’ i que parla de l’existència d’un informe intern elaborat per una comissió formada per diverses conselleries per ordre de l’àrea d’Infraestructures, depenent de vicepresidència, l’exconseller de Justícia ha tret importància que el document no es portés al tribunals. Basant-se en “les informacions que he anat llegint” sobre aquesta qüestió, Gordó ha valorat que “si hi ha un informe que es va fer i va quedar damunt la taula era per introduir millores” i que si feia constar elements constitutius de delicte, ja s’hagués portat a Fiscalia. “Si (l’informe) era per introduir millores, perquè es deia que hi havia amb certes mancances, vol dir que ha estat un informe positiu”, ha assenyalat.Canvis de GovernEn l’atenció als mitjans, Gordó ha felicitat la tasca dels conseller que han sortit del Govern i ha desitjat sort i encerts als nous consellers i als alts càrrecs designats. Preguntat sobre si l’executiu de Puigdemont estava patint una “profunda crisi interna”; el diputat no adscrit ha posat de manifest que no s’ha de donar un significat pejoratiu o negatiu a la paraula “crisi”. “Són crisis de govern acotades”, ha puntualitzat l’exconseller de Justícia.

Summary: Nova Convergència es constitueix com a entitat amb Germà Gordó com a president i Mercè Pitarch com a secretària general


El test de Bechdel és un mètode que avalua com és de masclista una ficció mitjançant tres simples criteris: que hi apareguin si més no dos personatges femenins, que parlin l’una amb l’altra en algun moment i que la conversa tracti sobre una qüestió que no impliqui cap home. Si s’aplica als homes, trobem que gairebé la totalitat de novel·les, films i sèries de ficció compleixen els criteris, però, en canvi, si hi reflexionem veurem com és de dominant la visió androcèntrica. ‘Les de l’hoquei’, la nova ficció juvenil de TV3 que ja ha comprat Netlfix, trenca aquest paradigma de ple. La Raquel, la Lorena, la Flor, la Gina, l’Emma, la Berta i la Laila són les jugadores de l’equip femení del Club Patí Minerva. Totes adolescents, es rebel·len contra la intenció del club de tancar l’equip per centrar l’esforç econòmic en el dels nois. Si la història ja és trencadora, també ho és el camí que ha seguit fins a convertir-se en sèrie. És el resultat del Treball de Final de Grau (TFG) de quatre estudiants de Comunicació Audiovisual de la Universitat Pompeu Fabra: Laura Azemar, Natàlia Boadas, Marta Vivet i Ona Anglada. No van voler que la idea acabés al calaix i la van presentar al pitching del Clúster Audiovisual de Catalunya i van aconseguir de cridar l’atenció de TV3 i de les productores presents. Si en teniu curiositat, podeu llegir ací el TFG, però heu de pensar que és ple de filtracions. Per saber com ha estat el procés per a les guionistes, hem parlat amb Marta Vivet i Marta Grau, coordinadora del guió i tutora del TFG. —Quan neix ‘Les de l’hoquei’? —Marta Vivet  Va néixer com a idea per al TFG. Ens vam ajuntar la Laura, l’Ona, la Natàlia i jo, que ens coneixíem però mai no havíem treballat juntes. Vam trobar que totes volíem parlar de l’adolescència en femení i parlar de temes que no havíem vist representats a les pantalles quan nosaltres érem adolescents. Volíem ajuntar un grup de noies diferents però amb un objectiu en comú i ens va semblar que un equip d’algun esport era ideal, però que no fos una cosa típica com el futbol o el bàsquet. Sóc de Manlleu, i es juga molt a l’hoquei. De fet el meu germà hi juga i els en vaig parlar. Ja que parlem de donar visibilitat a algunes realitats, per què no agafem un esport que no en té? —I el TFG consistia a filmar una sèrie? —M.V.: El nostre TFG era escriure la ‘bíblia’ d’una primera temporada –què havia de passar als capítols– i fer el guió del primer episodi. Un cop vam presentar el treball ens vam animar a filmar algunes seqüències. Vam fer un Verkami i vam poder enregistrar un tràiler que ens va servir de carta de presentació. Vam tenir l’oportunitat de participar en el pitching que organitza el Clúster de l’Audiovisual de Catalunya, que és la presentació de projectes universitaris davant productors de tot Catalunya. —Com vau aconseguir d’atraure l’atenció perquè compressin la idea? —M.V.: Vam dir que volíem fer la sèrie que ens hauria agradat veure quan érem adolescents. El vídeo promocional ens va anar molt bé perquè teníem imatges molt potents. Era un moment que a TV3 s’acabava ‘Merlí’ i semblava que podia haver-hi espai per a una sèrie com la nostra. Aquestes presentacions es fan davant una taula de productors amb un moderador, que en aquest cas era Joan Sol, un dels coordinadors de continguts de ficció de TV3. Li va interessar molt el projecte i ens ho va dir, i això va fer que les productores també s’hi interessessin. De fet, TV3 ens va contactar, abans i tot no vam escollir productora, perquè expliquéssim al departament de ficció de què anava. Ens van dir que hi estaven interessats, però que havíem de trobar una productora. —Tot just havíeu acabat la universitat. Com us vau guiar? —M.V.: Teníem diferents propostes, de gent que ens volia més involucrades en el projecte a qui només ens volia comprar els drets. Teníem clar que volíem començar la carrera professional formant part del projecte. Així que vam anar a parlar amb els guionistes que coneixíem, els professors de la universitat, entre els quals la Marta Grau, que havia estat la tutora del nostre TFG. Li vam dir que estàvem molt perdudes i ens va parlar de Brutal Media. Vam decidir tirar endavant amb ella de coordinadora de guió i amb Raimon Masllorens de Brutal Media com a productor. —Quin paper havia tingut Marta Grau en el projecte i en les passes que vau fer després de la presentació del TFG? —Marta Grau  Un cop presentats els TFG, a la universitat triem els que presentem al pitching. Curiosament, sempre costa que els projectes de guió siguin escollits perquè no tenen una part filmada per a ensenyar. Vaig lluitar molt i els altres professors van veure que era un projecte amb prou solvència per a anar-hi. El valor afegit que va tenir és que durant l’estiu havien filmat pel seu compte. —Com va canviar el projecte de la idea inicial fins a la sèrie que s’emet a TV3? —M.V.: L’univers que teníem nosaltres s’ha expandit. Havíem plantejat una sèrie amb vuit protagonistes, les jugadores de l’equip i l’entrenadora. Però els pares no tenien gaire entitat, els nois de l’equip masculí apareixien per allà, però no gaire… Quan s’hi interessa TV3 cal fer una sèrie per un públic més generalista, així que hi van afegir molts personatges i els van fer créixer. Han estat dos anys amb moltes reescriptures. M.G.: Quan Brutal Media s’hi va implicar vam començar a treballar una altra vegada pensant ja en TV3 i Netflix. Perquè sigui així, la ‘bíblia’ ha de tenir trames potents que englobin els tretze episodis que ja sabíem que serien. Als personatges els vam donar una trama més profunda i vam construir un món que gira al voltant del Club Patí Minerva i el poliesportiu. —Les actrius que veiem a TV3 són les mateixes amb les quals vau rodar per primer cop? —M.V.: Han canviat totes menys dues, la Yasmina Drissi –que fa de Laila– i la Dèlia Brufau, que en la nostra campanya d’intriga feia de Raquel i ara fa d’Emma. Quan es va fer el nou càsting per a filmar a la sèrie vam dir a totes que s’hi tornessin a presentar. —No fa vertigen de comandar un projecte així tot just acabada la carrera? —M.V.: Ha estat una muntanya russa d’emocions. És impressionant, tan gros, que no saps com gestionar-ho. És el nostre primer contacte amb el món professional i ha estat com un màster, perquè hem après tant coses de guió com del funcionament de l’audiovisual. —El vostre cas no és habitual. Quin camí sol seguir qui s’acaba de graduar de comunicació audiovisual? —M.G.: Cadascú troba el seu camí. Pots començar picant pedra fent molta anàlisi de guió i edicions, que n’aprens molt, i anar escrivint en paral·lel. També pots entrar en algun equip com a júnior. Potser no escriuràs com la resta de l’equip però podràs desenvolupar algunes trames. Però el salt tan directe que han fet elles és realment inusual. Hi ha casos d’alguns altres ex-alumnes que han filmat coses, però d’una manera més independent. L’equip de guionistes. D’esquerra a dreta: Núria Parera, Laura Azemar, Natàlia Boadas, Marta Grau, Marta Vivet. No hi sa Ona Anglada. —L’anterior sèrie d’adolescents de TV3, ‘Merlí’, va rebre crítiques durant la primera temporada perquè els personatges femenins no tenien gaire trames pròpies, sinó que eren només personatges secundaris. La vostra proposta és totalment oposada. —M.G.: Teníem claríssim que ‘Merlí’ ens agradava molt perquè va aconseguir que el públic jove mirés TV3, que no sol passar, però realment hi faltava una mirada femenina. Els personatges femenins no tenien tanta entitat com els masculins i el mateix Merlí tenia una actitud bastant masclista. La nostra aposta era fer una sèrie on tots els personatges protagonistes fossin dones, però sense oblidar els personatges masculins. Veurem si a l’espectador li agraden igual els personatges protagonistes femenins. El públic femení estem molt acostumades a veure personatges masculins i femenins escrits per homes. —Com espereu que el públic femení rebi la sèrie? —M.V.: Que se sentin identificades amb coses que els passen. Som un equip de guionistes de només dones i hi ha coses que són més fàcils d’explicar quan les has passades en primera persona. Ja hem començat a rebre respostes, moltes de noies esportistes, que ens diuen que els han passat coses similars amb el seu equip i que s’han vist menystingudes. —I el masculí? —M.G.: Esperem que també li interessi de veure una història de dones. Al públic femení sí que ens interessa veure històries sobre homes. Per molt que tinguem personatges femenins com a protagonistes parlem molt dels masculins. Els volem incloure, tenen entitat i són presents dins les trames. M.V.: Esperem que s’hi puguin identificar simplement perquè són personatges amb molts dilemes, encara que siguin noies adolescents. —Quin coneixement teníeu de l’hoquei català? —M.G.: D’una banda vam tenir la sort que la Marta és de Manlleu i el seu germà juga a l’hoquei, però el Raimon Masllorens, el productor, també té molta vinculació amb aquest esport i els seus fills hi juguen. Vam poder parlar amb alguns clubs i amb algunes jugadores, de les millors d’Europa, que van tenir l’amabilitat de trobar un moment per a veure’ns, ensenyar-nos uns quants tocs i explicar-nos les seves vivències. M.V.: Durant la filmació, Arnau Casanovas, que és l’entrenador del Manlleu femení, ha fet d’entrenador esportiu per a les actrius. —Darrerament hi ha més atenció mediàtica sobre l’esport femení. És una coincidència o tot va lligat? —M.G.: A vegades hi ha sincronies a la vida. Quan començàvem a treballar en el projecte ens vam fixar que cada cop hi havia més notícies sobre l’esport femení. És curiós que nosaltres fem aquesta denúncia dins la sèrie i, paral·lelament, els mitjans posin cada cop més en primer pla l’esport femení. —A la sèrie mostreu una escletxa generacional entre la manera com entenen el feminisme les adolescents i com l’entenen els adults. Ho veieu així? —M.G.: Els nostres personatges joves tenen un punt de rebel·lia pel sol fet de ser joves. Tenen l’empenta de lluitar contra coses que quan et fas gran acceptes més. Aquesta força i empenta fa que visquin el feminisme d’una manera més lluitadora que els grans sembla que hagin perdut. També hi ha alguna cosa a l’ambient que fa que la gent jove pugi amb molta més força, dones i homes amb moltes més ganes de lluitar i rebel·lar-se contra un sistema imposat. M.V.: Es nota molt el canvi generacional. Quan jo era adolescent dir que eres feminista era una cosa estranya i ara és molt habitual trobar noies –i nois també– que ho diuen. I no fa tant que jo era adolescent, en poc temps ha canviat molt. M.G.: Ens agradaria que amb la sèrie creéssim nous models de funcionar, de cuidar-nos, que són propis del feminisme. —L’enfrontament amb els pares és un dels temes recurrents de les sèries adolescents, com les drogues i el sexe. També ho tractareu? —M.V.: Hi ha moltes coses que apareixen a les sèries d’adolescents i que nosaltres hem intentat no tractar-les igual. El primer episodi se centra en l’Emma, que és una noia molt rebotada amb els pares, però la resta són molt diferents entre si. L’alcohol i les drogues apareixen al rerefons. M.G.: La gent jove surt i beu, però la nostra idea era d’intentar obrir més trames i mostrar què passa a les dones. Hi ha temes que toca explicar encara que ja se n’hagi parlat molt, però que volem explicar amb la nostra mirada femenina. I hi ha alguns altres dels quals sembla que ‘toqui’ parlar pel sol fet que sigui una sèrie juvenil, com la primera borratxera o els comes etílics, però que no hem volgut tractar. —Un dels debats de la nostra ficció és l’ús del català en l’argot. Com heu fet parlar les vostres noies? —M.V.: Buscàvem un to realista i volíem que això es reflectís en els diàlegs, que la manera de parlar d’elles fos com la dels nois i noies joves. També és veritat que fas una sèrie per a TV3 i hi ha lingüistes que han treballat tant revisant-se els guions com durant la filmació. S’accepta que de manera col·loquial es diguin algunes coses, però hi havia qüestions de gramàtica que vigilaven moltíssim. És trobar un equilibri molt complicat. M.G.: És un estira-i-arronsa. Sabem que hi ha molts espectadors que es queixen de la manera com parlen, però no és culpa dels lingüistes. És el debat habitual a televisió: Fins a quin punt la ficció ha de simular la realitat o fins a quin punt ha d’instruir. Nosaltres lluitàvem per ser un mirall de la realitat; qui ha d’educar en la manera com s’ha de parlar potser són els presentadors o alguns altres elements que veiem a la televisió. No cal que siguin les nostres noies. Volem que l’espectador jove s’hi senti representat. —La nota de color la posa la banda sonora en català, també en estils on és menys habitual com el trap. —M.G.: Vam demanar molt ferventment d’intentar sortir dels cantants més habituals i anar a buscar les coses més modernes. I sobretot que fos d’aquí, que hi ha molts músics desconeguts que mereixen tenir un lloc a la nostra ficció. —La sèrie també s’expressa a les xarxes socials. Era una idea vostra d’entrada o es va desenvolupar més endavant? —M.V.: Sempre vam tenir la idea que les xarxes socials formessin part de la ficció, que parlessin entre elles pel grup de WhatsApp o interactuessin per Instagram. Hi ha ficcions on sembla que no existeixi el mòbil. Tota l’estratègia transmèdia va anar sorgint a mesura que desenvolupàvem la sèrie. La noruega ‘Skam’ n’és un referent, agafava els personatges i feia un perfil d’Instagram a cadascú. Ens semblava que si volíem interessar els adolescents, havíem de ser a les xarxes socials. M.G.: Un cop vam tenir tots els guions, part de les guionistes van treballar el transmèdia, i no un gestor de comunitats. Elles coneixen els personatges i saben quines fotografies penjaria cadascuna. És pensat perquè entre capítol i capítol hi hagi fotografies, vídeos, etcètera, que dialoguin amb allò que hem vist. M.V.: Hi ha una planificació que parteix de la psicologia dels personatges i de la manera com evolucionen al llarg de la temporada que es reflecteix a les xarxes socials. De coses tan bàsiques com la foto de la festa que has vist al capítol a coses com ara que un personatge està trist a la sèrie però penja una foto fent veure que està súper bé.

Summary: ‘Amb “Les de l’hoquei” volíem fer la sèrie que ens hauria agradat veure d’adolescents’


Els compromissaris participants en el XIX Congrés Nacional del Partit Popular han decidit que Pablo Casado serà el relleu de Mariano Rajoy. El qui fins ara era vice-secretari de Comunicació del partit s’ha imposat a la seva contrincant, Soraya Sáenz de Santamaría, gràcies al suport de 1.701 vots dels delegats d’aquest congrés contra 1.250 per a l’ex-vice-presidenta: 451 vots de diferència. També hi ha hagut 18 vots blancs i quatre de nuls. En el discurs previ a les votacions, Pablo Casado ha mantingut la línia dura que l’ha caracteritzat durant la campanya. No ha frenat pas i en el seu discurs durant el congrés del PP ha arribat a comprometre’s amb Tabàrnia: ‘Vull representar els catalans que començarem a reconquerir. Aquella Tabàrnia hipotètica serà una Tabàrnia de veritat.’ A banda, Casado ha reivindicat el PP com ‘el partit de la família i de la vida’ i ha anunciat el compromís d’oposar-se a la llei de l’eutanàsia que vol impulsar el govern de Pedro Sánchez. També ha dit que és el seu és partit de les víctimes del terrorisme i ha diferenciat entre patiments: ‘No ens fan pena els familiars dels terroristes, ens en fan les famílies de les víctimes.’ D’altra banda, el discurs de Soraya Sáenz de Santamaría ha reivindicat la seva tasca contra ‘els populistes i els independentistes’ i ha fet una crida a la ‘unitat’ perquè ‘units fem més ferms els nostres principis i els fem realitat guanyant eleccions’. Ha desplegat un ventall amb la bandera d’Espanya per assegurar que vol un partit ‘obert’ que atregui cada vegada més gent i que sigui alhora ‘ferm’. ‘Així és com es guanyen eleccions’, ha afirmat abans d’haver promès que farà un partit que ‘es renovi’ i que ‘atregui la base social’ del ‘centre-dreta espanyol’. ‘Som el gran partit del centre-dreta europeu’, ha afirmat reivindicant ‘una societat oberta’. ‘Sempre he tingut un desafiament: viure d’acord als principis, tals com la sinceritat envers un mateix, la lleialtat, el respecte al company, la coherència entre allò que diem en privat i en públic i la feina pública’, ha dit sense citar el seu contrincant, perquè aquest ‘és un partit honrat amb afiliats honrats’. L’ex-vice-presidenta espanyola ha reivindicat la seva acció de govern i ha acusat el PSOE d’haver fet una moció de censura ‘injustificable’ amb ‘allò més danyí que hi ha en aquest país: els independentistes’. ‘Mai no he vacil·lat davant l’independentisme’, ha afirmat abans de recordar que el president de la Generalitat, Quim Torra, li va posar una querella criminal ‘per haver-se negat que ell se saltés la llei’, cosa que va fer ‘a molta honra’, perquè, ‘per haver defensat la unitat d’Espanya, que em posin una i mil querelles’.

Summary: Pablo Casado guanya la cursa per a succeir a Mariano Rajoy


Estimat Jordi, Hola, valent, com estàs? Estic segur que a hores d’ara ja deus haver organitzant un grup parlamentari per Estremera i que ja has fet amics a dojo. Faran bé d’acostar-se a tu, ets un tio collonut que estimes la vida, les persones i un país, diguem-ne, petit. Durant els dos anys que tu i la Marta m’ensenyàreu a fer de diputat, mai no m’hagués imaginat que, en el transcórrer dels mesos, aniríem forjant un entramat de complicitats que em permeten de fa poc temps, a una persona que en té setanta, dir-te que et considero un amic magnífic. No voldria que el to desenfadat d’aquesta carta em fes passar per malla la dignitat del teu currículum des que t’he conegut. Diputat president del grup parlamentari de Junts pel Sí, molt honorable conseller de la Presidència i, finalment, candidat a molt honorable president de la Generalitat. Junts pel Sí era un grup imponent per la quantitat de diputats i sorprenent per la diversitat d’adscripcions, tarannàs i procedències. Jo, que només et coneixia de fotos, entrava amb el nas arrufat a la primera reunió del grup que tu presidies. Bajanades, amb poques setmanes, a mi, i a molts més que érem nous, el nas, ens el vas destapar del tot. Calia algú d’un tarannà i tremp molt especial per gestionar aquell mega-grup de confluències insospitades. Però tu, amb l’ajut de la Marta, tingueres la cintura i el sentit pràctic que calia. Felicitats i admiració. Segurament vaig ser un dels primers a saber que el president Puigdemont t’investia conseller, em sembla que fou el 14 de juliol. Recordo molt bé que vingueres a veure’m al despatx del parlament i que et vaig demanar si t’adonaves de les conseqüències que el nomenament tindria per a tu. Més o menys, potser amb unes altres paraules, em vas dir: ‘Lluís, jo estic en política pel meu país i això que vivim ara és extraordinari.’ I, com si no hi donessis importància, hi vas afegir: ‘Al revés d’uns altres que tenen els fills petits, les meves ja són grans i, si vaig a la presó, ho entendran’. Per a mi, aquesta conversa no va ser una anècdota més de les moltes que visquérem aquells dies. I contra tots els oracles malastrucs arribà l’esperat 1r d’octubre. I tant que hi varen haver urnes. I tant que hi hagué paperetes. I tant que aparegué un cens. I tant que hi hagué referèndum. Però, sobretot, i tant que hi hagué una munió de persones disposades a defensar la democràcia, la llibertat i la república contra les forces repressives d’un estat embogit. Quin orgull conformar un país amb una gent així, Jordi! Pocs dies abans del 27 d’octubre, en què la majoria de diputats aprovàrem la república, em vares venir a trobar per dir-me: ‘Recorda’m abans que les coses es compliquin que t’he de demanar un favor.’ I arribaren aquells dies de vertigen, ja no recordo si fou el 26 o el mateix 27, però sí que sé que les coses estaven molt complicades. ‘Ep, Jordi, recorda que m’has de demanar no sé què’. Vas acostar-te, com mig avergonyit, amb un gest molt particular de la teva cara i m’agafares del bracet. Jo estava molt encuriosit, esperant aviam per on em sortiries. I més o menys va anar així: ‘Mira Lluís, com que havent vist què ha passat amb en Jordi Sánchez i en Jordi Cuixart, la cosa més segura serà que em posin a la presó… em sap greu demanar-t’ho, però hi ha una cosa que em faria molta il·lusió, només si no et molesta fer-la. M’agradaria que escrivissis a mà la cançó de la Laura i, com que té tres estrofes, en dediquessis una a la Blanca, la meva dona, una a la Marta i una a la Laura, que són les meves noies, i que, quan em tanquin, els la portessis a Parets perquè sàpiguen que mentre faig això que hem de fer no deixo de pensar en elles.’ Et vaig jurar que ho faria. Quan te’n vas anar em vaig quedar amb un garbuix de sentiments trontollant-me. I ara, que t’han tornat a tancar a la presó, vull explicar-ho a la gent, perquè sàpiga que, amb totes les limitacions i desencerts que s’hagin pogut cometre, la qualitat del coratge dels homes i dones que han arribat fins al final del seu compromís polític, així com la seva lleialtat a la gent que els va delegar el seu vot sobirà el 2015, va ensems a una sensibilitat d’alta qualitat humana. Això és el que penso de tu, Jordi. I si un dia algú em diu que et veié en no sé quina foto, em giraré d’esquenes per recordar-te com t’he conegut. Jordi Turull. Compromès, humil, sensible, lleial i valent. Gràcies a tu i a tots els qui com tu, avui, viviu empresonats o a l’exili per haver defensat el mandat democràtic que la gent us comandà. Una abraçada tan llarga com aquests sis-cents quilòmetres que ens separen. Ah, t’estimo. I visca la República Catalana. Lluís Llach (Podeu llegir també totes les altres ‘Cartes per la Llibertat‘)

Summary: ‘Et vaig jurar que ho faria’, carta de Lluís Llach a Jordi Turull


ERC i PSOE s’han reunit aquest matí a la seu de l’Àrea Metropolitana de Barcelona amb motiu de les negociacions per a la investidura de Pedro Sánchez com a president del govern espanyol. Segons un comunicat pactat per ERC, el PSOE i el PSC, els equips negociadors han ‘constatat avenços en la definició d’instruments necessaris per a encarrilar el conflicte polític sobre el futur de Catalunya’. Vegeu ací el comunicat: En el comunicat, s’evita la referència explícita al marc constitucional espanyol, com recentment havien demanat dirigents socialistes i Pedro Sánchez mateix. A més, es deixa palès que volen abordar el conflicte polític ‘des del respecte i el reconeixement institucional mutu’. Els equips negociadors ja es van reunir ahir a Barcelona; una reunió no anunciada públicament i que, segons fonts d’ERC, era una ‘reunió de treball preparatòria de la de l’endemà, com a vegades es fa en aquests casos’. El Periódico va avançar que hi havia hagut la reunió, la qual, segons que va poder confirmar VilaWeb, es va fer al Consorci de la Zona Franca amb els equips negociadors habituals: Gabriel Rufián, Marta Vilalta i Josep Maria Jové (ERC) i José Luis Ábalos, Adriana Lastra i Salvador Illa (PSOE). Abans de la reunió, Vilalta havia esvaït les esperances dels socialistes espanyols perquè Pedro Sánchez fos investit abans de Nadal. Havia assegurat que la distància entre ERC i el PSOE encara és gran: ‘Les posicions estan allunyades, cal que el PSOE reconegui el conflicte polític i accedeixi a constituir una mesa de negociació com la que proposem per construir la solució democràtica.’ En una entrevista a VilaWeb, Vilalta ja va dir que la seva formació no tenia pressa: ‘Ells treballen amb un calendari més ajustat, voldrien anar més de pressa. Però ja els hem dit que no tenim pressa, que no es tracta dels dies que es trigui, sinó d’aconseguir activar aquesta via política. Si tenen pressa, que vagin més de pressa. Si ells són capaços d’abordar en pocs dies això, tot anirà més de pressa’, va dir. Vilalta va detallar que la reunió d’avui tenia tres objectius: ‘Concretar la mesa de negociació entre Catalunya i Espanya, exigir respecte a les institucions catalanes i els seus màxims representants i reiterar que cal posar fi a la via repressiva.’

Summary: ERC i PSOE constaten ‘avenços per a encarrilar el conflicte polític’ sobre Catalunya


La batllessa de Barcelona, Ada Colau, ha demanat l’alliberament dels presos polítics després de reunir-se aquesta tarda amb l’ex-consellera Dolors Bassa a la presó del Puig de les Basses (Figueres). Ha explicat a Twitter que havia parlat de ‘moltes coses’ amb Bassa: ‘De la presó, de com encara el judici, de la situació política, de com fer ponts més enllà de discrepàncies.’ En el mateix escrit, afirma que ha compartit amb Bassa ‘una visió feminista de la política que no podrà aturar cap presó’. Acabo de visitar @dolorsbassac, hem parlat de moltes coses: de la presó, de com encara el judici, de la situació política, de com fer ponts més enllà de discrepàncies… I hem compartit una visió feminista de la política que cap presó podrà aturar #LlibertatPresesPolitiques — Ada Colau (@AdaColau) August 22, 2018

Summary: Colau es reuneix amb Dolors Bassa i reclama l’alliberament dels presos polítics