Si alguna cosa va evidenciar-se en l’entrevista al president Rajoy– a part d’ell mateix– va ser un as a la màniga que els catalans podrien jugar per seguir sent ciutadans de la Unió Europea: com diu la Constitució, “cap espanyol d’origen podrà ser privat de la seva nacionalitat”. Per tant, en el moment d’esdevenir un Estat, els catalans tindrien dues nacionalitats, a no ser que individualment renunciessin a l’espanyola. El més probable és que hi hagués un període d’adaptació en el qual els ciutadans poguessin escollir quina de les dues nacionalitats voldrien, o fer els tràmits per conservar les dues. En tot cas, aquest període quedaria definit per la llei de nacionalitat catalana, que com puntualitza Ferran Requejo, membre del Consell Assessor per la Transició Nacional, seria postconstitucional. Que l’escenari sigui tan incert, però, no implica que no s’hagi establert un debat sobre les cartes que podrien jugar-se. Tenir més d’una nacionalitat La nacionalitat és un vincle que s’estableix entre una persona i un estat. La seva regulació a nivell internacional pretén evitar que una persona no pugui emparar-se en el dret de cap estat, és a dir, que sigui apàtrida. Partint del fet que cal garantir com a mínim una nacionalitat per persona, també s’ha legislat sobre tenir-ne més d’una. Mentre que el Conveni del Consell d’Europa de 1963 es manifestava contrari a la pluralitat de nacionalitats, el de 1997 reconeix que, en determinades ocasions, fins i tot és convenient. Tot i així, segons Mònica Vinaixa, professora de Dret Internacional Privat a la Universitat Pompeu Fabra, els estats intenten evitar les situacions de doble nacionalitat, que s’acaben donant només si la persona es troba en una sèrie de situacions previstes per la llei, en aquest cas, l’espanyola. Tenir dues nacionalitats implica la possibilitat de beneficiar-se dels drets garantits pels dos països, però també una sèrie d’obligacions. Els nacionals dels EUA, per exemple, han de tributar-hi encara que no hi visquin. Els del Perú són sancionats si no participen a les eleccions, com explica Isabel Blasi, espanyola i peruana, que ha de votar des del Consulat del Perú a Barcelona. Com a avantatges pràtics de tenir dues nacionalitats, hi ha les facilitats per travessar fronteres o poder votar. Això és el que voldria John Crockett, galés casat amb una catalana i que viu al Masnou. “Vaig mirar la possibilitat de tenir les dues nacionalitats perquè vull votar aquí, perquè és on visc i pago impostos, però vaig veure que he de renunciar a la nacionalitat britànica per poder fer-ho”, explica Crockett. Efectivament, alguns estats exigeixen que es reuniciï la nacionalitat anterior per adquirir la nova, com Àustria, els Països Baixos o Espanya. Tot i això, a la pràctica, hi ha molta gent que té la nacionalitat espanyola i la d’un altre país, reconegudes pels dos estats sense que hi hagi un conveni institucional específic. “Per Espanya continuarà sent espanyol, encara que tingui una altra nacionalitat”, explica Ramon Viñas, Catedràtic de Dret Internacional Privat de la Universitat de Barcelona. No obstant, hi ha països en què la doble nacionalitat es prohibeix estrictament, com a Andorra o a la Xina. Així ho explica Xiaoan Ji, que fa 11 anys que viu a Catalunya, i voldria les dues nacionalitats. Per tenir l’espanyola ha de renunciar a la xinesa, però prefereix no fer-ho per si algun dia torna al seu país. Jordi Sellarés explica que, inclús en aquests casos, hi ha gent que té més d’una nacionalitat: “Acaba sent normal que la gent les tingui i no ho digui. Mentre el país no se n’assabenti, es va tirant”. Passa el cursor sobre la imatge per saber en què consisteix cada mètode Obtenir la nacionalitat Hi ha diversos mètodes per obtenir una nacionalitat; cada territori estableix quins criteris prioritzarà. De moment, els que prevaldrien a Catalunya són una incògnita, motiu pel qual cal basar-se en l’exemple de l’estat Espanyol. En aquest cas, el mètode principal d’adquisició de la nacionalitat és el dret de sang –ius sanguinis–, que permetia als fills dels emigrants emparar-se en el dret espanyol. Això ha donat situacions peculiars, com la de Buenos Aires, que ha arribat a ser la tercera ciutat on neixen més espanyols, perquè així els argentins poden gaudir de drets com la lliure circulació per Europa, explica Jordi Sellarés. Avui, l’estat espanyol s’ha convertit en un país receptor d’immigrants, i segons Viñas, “Espanya ha estat molt benèvola concedint nacionalitats a gent no filla d’espanyols”. Aquestes persones tenen diferents opcions per demanar-la, però contràriament al que s’acostuma a pensar, només hi ha convenis de doble nacionalitat amb els països iberoamericans. Els habitants de les Flilipines, Guinea Equatorial, Andorra i Portugal, a més els sefardites, poden adquirir l’espanyola sense haver de reunciar a la seva nacionalitat d’origen. El cas de Dorcas Mangue ho exemplifica: va néixer a Guinea Equatorial i viu a Catalunya des dels quatre anys. Té la doble nacionalitat guineana i espanyola, ja que en tractar-se d’una antiga colònia, els seus habitants gaudeixen d’un tracte especial en aquest sentit. En el cas dels països amb els quals no hi ha un conveni, Eduard Sagarra, professor de Dret Internacional especialista en nacionalitat, explica que és la ciutadania qui ha de preocupar-se d’acceptar una nacionalitat o altra, o de fer veure que no en té cap, per poder tenir la nova. En aquest cas, si un estat fa renunciar a la nacionalitat estrangera, el rebuig pot ser de paraula, no efectiu. És el cas de l’Emma, alemanya i espanyola que ha volgut mantenir l’anonimat en explicar que té les dues nacionalitats sense haver efectuat la baixa que li demanava l’administració espanyola. És un cas de possessió de dues nacionalitats de fet, i no pas de doble nacionalitat, ja que no està previst per cap conveni ni cap llei, explica Viñas. Obre el mapa interactiu en gran format per veure què expliquen alguns testimonis sobre les seves nacionalitats La doble nacionalitat catalana-espanyola La situació en la qual es trobaria Catalunya si s’independitzés, no té cap precedent clar, tot i que Jordi Sellarés considera que el més similar seria Algèria l’any 1962. No era una colònia, sinó un Departament, és a dir, una part de la França metropolitana que formava part Comunitat Econòmica Europea. “Va ser una secessió, i es van modificar els tractats de la CEE perquè no se li apliqués el dret comunitari”, explica Sellarés. Els habitants van perdre la nacionalitat francesa en passar a ser algerians, fins i tot aquells que havien anat a viure a França. El que es planteja fer a Catalunya, per tant, seria peculiar. Per tot plegat, Jordi Sellarés veu en el procés “un punt de pilleria jurídica”. El professor de Dret Internacional creu que tenir pretencions de marxar de l’Estat, però “conservar els beneficis del territori pel que interessa és una mica contradictori”. A més, reitera que la Constitució pot canviar en qualsevol moment. Tot i així, Eduard Sagarra considera que, en ser Catalunya un país “ibèric”, podria beneficiar-se dels convenis que l’estat espanyol té amb els països iberoamericans. Així, els ciutadans tindrien la doble nacionalitat catalana i espanyola, perfectament acceptada. Ara bé, malgrat que els espanyols d’origen no poden ser privats de la nacionalitat segons la Constitució, Ramon Viñas reconeix que sí que podria veure-se’n afectat “un marroquí que als deu anys de residència ha adquirit la nacionalitat espanyola”, és a dir, qui no tingui la nacionalitat des del naixement. Viñas destaca que, ara per ara, no hi ha cap norma penal que contempli aquest cas, però que “es podria dictar una llei en aquest sentit, de la mateixa manera que França, per Decret, privarà de la nacionalitat francesa als terroristes”. Sigui com sigui, per veure què decideix fer l’estat espanyol, cal esperar que la independència de Catalunya sigui efectiva. A dia d’avui, l’única manera de perdre l’espanyola és rebutjar-la; no pot ser retirada per part de l’estat. I l’europea? Basant-se en l’article 20 del Tractat de Funcionament de la UE, si els catalans esdevinguessin dobles nacionals catalans i espanyols, seguirien gaudint de l’estatus de “ciutadans de la Unió Europea”. Un as a la màniga que, en un primer moment, podria ser de gran utilitat si Catalunya en quedés fora.

Summary: Jugant les cartes de la doble nacionalitat


El 7 d’abril els electors andorrans hauran de votar entre les llistes nacionals i territorials per formar el nou Consell General. Diumenge a les dotze del migdia va començar la campanya electoral i el compte enrere per a la votació. Per primera vegada els comicis tindran set candidatures, de les quals tres són de nova creació. Si a més tenim present que es vota amb dues urnes, tot plegat converteix aquestes eleccions en les més disputades i incertes. Com funciona el sistema electoral? El sistema electoral andorrà és mixt, amb dos vots per elector. La meitat dels consellers –catorze– és elegida en una circumscripció nacional i són repartits de manera proporcional. El llindar és de 7,14%. En canvi, els altres catorze són triats en circumscripcions locals, amb dos escons per cadascuna de les set parròquies, independentment de l’extensió i la demografia. Les parròquies d’Andorra. El vot local és a una candidatura i es correspon a un sistema majoritari, de manera que els dos consellers elegits a cada parròquia són sempre de la mateixa llista electoral. El fet que la meitat dels consellers sigui simplement de la candidatura més votada fa que hi hagi moltes possibilitats que el partit amb més sufragis al conjunt del país aconsegueixi la majoria absoluta de consellers. Qui hi podrà votar? El Principat d’Andorra és caracteritzat per una peculiaritat respecte de la majoria d’estats del món: hi ha més ciutadans amb nacionalitat estrangera que no pas amb la nacionalitat del país. Hom estima que la població és de 76.177 persones, però només 27.278 conformen el cens electoral, una realitat que es manté a totes les parròquies. Els ciutadans que no disposen de la nacionalitat andorrana, doncs, són majoritaris, però no tenen dret de vot. Tampoc no poden ser presidents ni posseir més d’un terç del capital social d’una empresa. Electors i població total per cada parròquia. Els requisits per a obtenir la nacionalitat andorrana són força restrictius, encara que siguin ara menys exigents. Habitualment cal tenir la residència principal a Andorra durant vint anys i haver provat d’integrar-s’hi. Tot i això, com que no és permès de tenir doble nacionalitat, cal afegir que hi ha més de 14.000 residents que compleixen els requisits legals per a sol·licitar-la però que no han fet cap pas per a obtenir-la. A més, tornant als comicis i tenint present l’abstenció, s’escau que el 2015 només 16.084 persones van acabar decidint la configuració del consell. Qui s’hi presentarà? Hi ha un total de set candidatures nacionals, encara que fa menys d’un any només hi havia quatre partits polítics amb la voluntat de presentar-s’hi. Tanmateix, els darrers mesos han aparegut noves llistes electorals que han canviat les perspectives de tots els partits. L’actual partit de govern, Demòcrates d’Andorra, de centre-dreta, aspira a repetir la majoria absoluta de la qual ha gaudit els darrers vuit anys. Aquesta vegada, l’actual cap del govern, Antoni Martí, ha arribat al màxim d’anys de mandat i el candidat serà Xavier Espot, ministre d’Afers Socials, Justícia i Interior. Aquesta legislatura ha rebut una forta oposició. Han estat acusats de fer retallades i d’haver augmentat la desigualtat i el cost de la vida. Així i tot, l’executiu s’ha defensat adduint que han augmentat les partides socials i el salari mínim interprofessional. La gran alterativa és el Partit Socialdemòcrata (PS), d’esquerres, protagonista de les mobilitzacions socials sense precedents que hi ha hagut recentment. D’entrada les protestes eren contra la reforma laboral que facilita l’acomiadament, però s’hi van afegir moltes més demandes, com ara unes pensions justes, el dret de manifestació, mesures contra els lloguers desorbitats i l’avortament lliure i gratuït. El partit, amb una candidatura encapçalada per Pere López, i que ha rebut el suport de Podem Andorra, n’ha inclòs una gran part en el programa, com ara l’augment del salari mínim i de les pensions, permetre la doble nacionalitat, el dret de vot dels residents i la despenalització de l’avortament. El Partit Liberal, la segona força a les eleccions del 2015, que presenta Jordi Gallardo com a candidat, aquesta vegada té unes expectatives més baixes. El motiu són dues escissions els darrers mesos. La primera, el desembre, quan Josep Pintat (actual cap de llista) i quatre consellers més van deixar el grup parlamentari. Juntament amb el partit comunal Unió Laurediana han format Tercera Via, de tarannà conservador i euroescèptic. Alhora, el president liberal d’Escaldes-Engordany, Alfons Clavera (actual cap de llista) va abandonar els liberals al mes de gener i va formar Units pel Progrés d’Andorra. El candidat va dimitir després de no haver volgut prendre posició sobre l’avortament i haver criticat el pacte electoral a les parròquies entre socialdemòcrates i liberals. El quart partit que va assolir representació és Socialdemocràcia i Progrés-SPD, de l’ex-cap de govern socialista Jaume Bartumeu (2009-2011). Va aconseguir dos diputats i un 12% del vot a escala nacional. També ha participat en les mobilitzacions socials, encara que té una ideologia més de centre que no pas el PS. El cap de llista és Josep Roig. Finalment també s’hi presentarà Andorra Sobirana, format enguany mateix. El cap de llista és l’ex-conseller Eusebi Nomen, amb una candidatura que destaca perquè s’oposa a l’acord d’associació amb la Unió Europea i perquè considera que l’homologació internacional ha portat l’empobriment del país. Les llistes territorials: on hi ha en joc les eleccions A les eleccions del 2015 les votacions parroquials van ser fonamentals per a assolir la majoria absoluta. Demòcrates d’Andorra va obtenir només cinc dels catorze escons en joc en la circumscripció nacional. En canvi, en la parroquial va obtenir deu dels catorze diputats. Resultats parroquials de les eleccions del 2015. Els Demòcrates esperen de repetir el resultat de fa quatre anys, però ara liberals i socialdemòcrates han pactat la coalició d’Acord. És tot un nou paradigma, perquè fa quatre anys la suma de les dues formacions els hauria donat la majoria en cinc de les set parròquies i, per tant, la majoria del consell. La coalició no implica que automàticament aconsegueixin d’aglutinar tots aquests vots, i més després d’haver-se format nous actors polítics, però la veritat és que també ha estat una manera de destacar-se com a alternativa i convertir les eleccions en un plebiscit entre aquesta candidatura i el govern actual. Les candidatures que es presentaran a cada parròquia aquestes eleccions. Però no totes les candidatures es presentaran a cada circumscripció. La Massana és l’única parròquia on els Demòcrates han renunciat a presentar-se, perquè hi concorreran Ciutadans Compromesos, teòricament una plataforma estrictament comunal, però que ha presentat candidats pròxims a Tercera Via i Demòcrates, que han renunciat a presentar-s’hi. És l’únic districte en què només hi haurà dues candidatures. Cal afegir que Tercera Via, en tant que hi forma part la Unió Laurediana, té moltes possibilitats d’aconseguir els consellers a Sant Julià de Lòria, com ja va passar el 2015. El fet que hi hagi tantes candidatures, que varien segons les circumscripcions, en un escenari en què molt pocs vots poden capgirar les majories, fan gairebé impossible de poder preveure clarament cap resultat. A banda, a les llistes de cinc d’aquestes formacions hi ha o hi ha hagut algú que ha estat cap del govern. Aquest element fa imprevisible el suport de cada formació i apunta a una nit del recompte electoral incerta, amb una configuració del parlament més oberta que mai.

Summary: La campanya de les eleccions més disputades comença al Principat d’Andorra


El pas que ha fet el diari El País per a esdevenir definitivament una arma declarada de l’estat espanyol per a atacar per terra, mar i aire l’embranzida independentista quatre dies abans del 27-S és cada vegada més desvergonyit. Ho vam veure amb l’editorial dedicat a atacar i menystenir l’article que van publicar precisament a les pàgines d’aquell diari els candidats de Junts pel Sí, un editorial que queia en l’insult i el menyspreu dels autors. I ara veiem com El País estén aquest menyspreu a més llocs i a més gent de Catalunya. L’exemple més clar és la sèrie que el diari ha començat fa dos dies i que ha batejat amb el nom de ‘Cataluña extrema’. Una sèrie que ha encarregat a un periodista anomenat Rubén Amón, que fins ara havia escrit per a mitjans com El Mundo i El Confidencial i que també havia treballat o col·laborat a Onda Cero, Antena 3 i La Sexta. I ara s’estrena amb El País, un diari que l’ha convertit durant aquests primers dies de campanya en una mena d’enviat especial a Catalunya. A la ‘Cataluña extrema’. El concepte d’enviat a la província per veure i explicar a la metròpoli què hi fan els vilatans és d’una innegable mentalitat colonial: ja tenen una redacció a Catalunya que coneix bé el país i que el pot explicar des del punt de vista polític o ideològic que honestament vulgui. Però no, hi envien en Rubén Amón. No és el primer cop que ho fa, El País: l’any passat, pocs mesos abans del 9-N, el diari va encarregar uns quants reportatges al periodista Daniel Verdú, el primer dels quals va titular ‘Viatge al sobiranisme‘. Era també una mirada externa a Catalunya que venia al Principat per a explicar a Espanya què hi passa, què s’hi cou. Però, a diferència d’Amón, Verdú venia amb una mirada neta, disposat a entendre el creixement del sobiranisme i com i per què havia penetrat en tantes capes de la societat catalana; ho feia amb respecte, amb un punt de vista espanyol, però amb una evident curiositat personal i la voluntat d’anàlisi periodística seriosa. Aleshores, quan Daniel Verdú escrivia aquests reportatges, El País ja havia dedicat més d’un editorial a l’opció independentista, amb un to absolutament despectiu. Però, tot i amb això, apareixia entre les pàgines, ocasionalment, un text que intentava fer allò que aquests últims dies Iñaki Gabilondo ha lamentat que no es fes més: intentar entendre què passava a Catalunya. Ara El País ja no deixa espai ni a això. I l’enviat especial que escriu sobre la ‘Cataluña extrema’ ho fa amb una voluntat ridiculitzadora, gairebé provocadora. Què fa Rubén Amón? Escrivia aquest dimarts el reportatge (amb vídeo inclòs) ‘Una “estelada” a Springfield‘, en què comparava Flix amb el poble dels Simpson. El to de l’article (‘l’Ebre proporciona als veïns tots els requisits per a sentir-se diferents i maltractats alhora…’) presenta els veïns de Flix com gent abduïda per l’independentisme. L’independentisme com un virus, ‘com un xarampió’, tal com s’hi refereix un dels pocs testimonis recollits pel periodista, ‘una àvia del poble tarragoní’, que diu que ‘és un xarampió perquè es contagia molt ràpidament. La malaltia no és greu. Els passarà aviat i continuarem essent espanyols’. L’elecció dels testimonis és curiosa: a part aquesta àvia, un parell de veïns més escèptics o contraris a la independència. Només una noia favorable, que apareix al vídeo, al final, amb una música de fons que sembla sortida d’una comèdia musical; i el vídeo s’acaba i les paraules de la noia es confonen amb la melodia ridícula. Un punt de vista ridiculitzador de Flix, perdó, de ‘Flics’, com sembla que es diu el municipi on ha anat a parar aquest periodista que vol parlar de la ‘Cataluña extrema’. Aquest era el segon reportatge de la sèrie. En el primer es preguntava què se’n faria, del Poble Espanyol de Barcelona si Catalunya esdevenia independent. Res més a dir. Les preguntes d’El Periódico. I els experts que les responen… I ja que parlem de preguntes sobre el futur d’una Catalunya independent cal destacar la sèrie que ha començat El Periódico. Ja ha preguntat ‘cobrarem la pensió?’ i (fins i tot) ‘hi haurà trens i avions?’. I tot seguit ha estat el torn de la pregunta ‘estaríem protegits?‘. I l’article comença així: ‘Terrorisme gihadista, narcotràfic, immigració clandestina, ciberdelinqüència, crim organitzat, blanqueig de capitals…’ És a dir, una enumeració dels perills als quals la nostra societat està exposada i als quals la Catalunya independent en primera instància (podrien ser anys, diu l’article) seria més vulnerable. I com fonamenta l’anàlisi? Amb uns quants experts: un expert en terrorisme i catedràtic de la Universitat de Granada; un investigador del Real Instituto Elcano i, sorpresa, ‘l’experta en seguretat pública’ Gemma Galdon. Ah, i l’ex-diputat d’ICV Jaume Bosch, que és presentat així: ‘Possiblement el polític català amb més coneixements en matèria de seguretat’. La foto: Iceta balla Queen o ‘El xou de Truman’ I una foto per a la reflexió. Ja fa moltes campanyes electorals que es diu que els mítings de campanya, el lloc on es fan, són com un plató de televisió, en què es fa una escenificació, uns enquadraments de candidats en actitud ferma, deixant anar els missatges que els convenen, acompanyats habitualment de gent jove amb banderes del partit. Però aquestes últimes hores ha circulat a la xarxa una foto que és el gran exemple d’això que dèiem: Miquel Iceta envoltat de senyeres i de banderes vermelles del PSC-PSOE, amb un grup més aviat escàs de seguidors que s’hi atansen; possiblement ballant el ‘Don’t stop me now’ de Queen; les càmeres de televisió i de fotos enfocant-lo i, rere les càmeres, res, la buidor del pavelló. Escenificació i els minuts que li corresponen per bloc electoral a TV3 i el que li vulguin donar les televisions privades espanyoles. L’ex-diputat de la CUP Quim Arrufat l’ha fet córrer, amb aquest missatge: ‘La tele enganya. Aquí l’acte-bailoteo d’Iceta (o com es descomposa el règim, en directe)’. Un altre usuari de Twitter exclamava: ‘El Show de Truman!’. La tele enganya xDAquí l’acte-bailoteo d’Iceta. (O com es descomposa el règim, en directe) pic.twitter.com/xrL0MLxH4L — Quim Arrufat (@quimarrufat) September 15, 2015

Summary: El 27-S i la premsa: El País ridiculitza Flix i Iceta fa un ‘xou de Truman’


Brigitte Vasallo (1973), escriptora i professora a la Universitat Autònoma de Barcelona (UAB), ha escrit un llibre intens i viscut sobre la teoria i pràctica del poliamor. L’ha titulat Pensamiento monógamo. Terror poliamoroso (La Oveja Roja) i no solament és una crítica contundent a la monogàmia imperant, sinó que també mostra els punts febles del poliamor –que ella ha practicat durant dècades i del qual fa tallers arreu–, que no presenta en cap cas com un paradís. Vasallo ha impregnat el llibre de fort contingut teòric, d’intenses i llargues planes viscudes sobre la seva vida. Nascuda a Barcelona, descobrim la fugida d’un pare violent cap al Marroc, on va viure deu anys i on va trobar una mare escollida, unes germanes islàmiques, la llengua àrab i Juan Goytisolo, que li va fer de figura paterna. Narrat del punt de vista feminista d’una lesbiana, que es reivindica xarnega, i partidària de l’autodeterminació, aquest és un llibre crític també amb els crítics. VilaWeb ha entrevistat Vasallo al seu estudi del barri de Gràcia de Barcelona i ha dividit l’entrevista en dues parts. La primera, sobre la seva vida. La segona, sobre la seva obra. —Brigitte Vasallo i les llengües. Tot un món. —A casa meva no es parlava el castellà, sinó el gallec. La meva família d’acollida al Marroc parlava l’àrab i jo al meu fill li parlo el català. Quan em demanen per la llengua materna els dic ‘quanta estona tens perquè t’ho expliqui?’ —Frase del llibre: ‘La meva mare era una dona que mentia.’ —Ho dic. M’agrada pensar en les dones com que fem com podem, tu. Fem com podem. Ma mare va tenir una vida complicada. Pare i mare. Tots dos la van tenir. Molta misèria. Processos migratoris de persones d’un context rural, aïllat, a les muntanyes. Passar gana a la postguerra. Tothom troba les seves estratègies per anar tirant. Estratègies per a fer-se una narrativa. —Una altra: ‘El meu pare era violent i no sabia estimar.’ —O, si més no, no va saber com estimar-me a mi. —Dieu que la violència del vostre pare la vèieu a venir, i abans no explotés, vau anar-vos-en de casa. Teníeu 18 anys. —Quan va començar a ser física, jo vaig fotre el camp. Però abans hi havia la cosa de créixer amb por. Aquell soroll. Allò de pensar ‘això en qualsevol moment explota’. Aquesta incertesa és brutal. Jo tinc una experiència de violència en la infància que he trigat molts anys a entendre i poder narrar. I he entès que a la nostra societat la figura de la mare i del pare tenen molta importància, però ens pensem que només una persona pot fer aquest paper. Un dels aprenentatges que he tingut a la vida és que hi ha moltes persones que poden ocupar aquest espai, i no necessàriament tota la vida. I que et vas trobant figures maternes i paternes al llarg de la vida i que és com un regal. Una persona que t’acull, que t’estima, que t’acompanya, que t’ensenya. I que està bé que li ho reconeixem. —En el vostre cas parleu de la mare escollida que vau trobar al Marroc. —Jo al Marroc hi arribo a 18 anys i no sabia ni parlar el francès ni l’àrab. Volia anar a un lloc on el meu pare no em pogués trobar. D’entrada hi anava per tres mesos i van ser deu anys. Si arribo a pensar que era per a deu anys, no començo. Jo allà no hi treballava. Tornava aquí tres o quatre mesos, de cambrera a l’estiu, a l’Empordà. I amb això feia. Tornava i donava els diners a la meva mare d’acollida, que els administrava. La mare escollida és una dona amb bastants estudis reglats per a l’època que era. Filla d’un imam que va dir: ‘Tal com jo entenc l’Alcorà, tant els homes com les dones han d’estudiar.’ I totes les filles tenien estudis bastant alts. Família de classe obrera, molt religiosa. I amb un islam que a mi m’agrada. —I què hi feia una ultrafeminista com vós al Marroc, i a gust? —Aprendre. Em vaig fer feminista gràcies a aquell aprenentatge. La feminista que sóc avui n’està impregnada. I no perquè veiés les condicions de les dones allà, que això ja ho portava de casa, sinó perquè allà les dones em van ensenyar moltes coses de la realitat. Jo sempre explico que vaig ser feminista quatre hores l’any 1994. Quatre hores i prou. A Barcelona hi havia una trobada feminista, i vaig veure que era islamòfoba. Em venien amb el relat que la qüestió eren els musulmans i la seva homofòbia. Jo tenia 19 anys i només sabia una cosa: si em proposaven un paradís sense la meva gent, preferia quedar-me a l’infern amb la meva gent. Què m’expliqueu? La meva mare i germanes són musulmanes i o trobem solucions per a totes o no em serveix. Molts anys després, les feministes islàmiques em van venir a cercar i em diuen ‘quins llibres llegeixes? On vas amb això? Llegeix les postcolonials’. I llavors em vaig tornar a fer feminista. —I quines diferències hi ha entre el feminisme occidental i el seu? —Per exemple, les islàmiques treballen sobre els textos sagrats, sobre l’Alcorà. I com es fa per netejar-lo de lectures patriarcals. I jo n’he après molt d’elles, per exemple, en el treball d’arqueologia amb les paraules. Perquè l’Alcorà és paraula revelada, i no pots canviar-la, però si fer-hi arqueologia. Aquesta paraula, quants significats tenia? I en quin context? I quin significat ha primat? Coses així. —Lesbianes com vós i l’islam. Més acceptades o menys, que aquí? —Ni més, ni menys. Són diferents. —Impressiona molt el capítol de Juan Goytisolo. I com us va deprimir que es morís. —Era com el meu pare, sí. La sensació de veure un pare orgullós de tu a mi me la va donar el Juan o la meva mare al Marroc. No tinc paraula per a definir-ho. El Juan era com aquella persona gran, que té tot aquell pes d’experiència, al qual t’hi acostes durant vint anys i ets com la seva protegida, la seva germana petita o la seva filla. Pensa-hi: vint anys. Em va alimentar la inquietud intel·lectual. Me la va guiar. Perdre aquesta figura, que en algun sentit per a mi va ser de substitució del pare, va ser molt bèstia. No vaig voler anar ni a l’enterrament. Allà enterràvem el Goytisolo, no el Juan. De fet, encara no he tornat al Marroc després de llavors. Ara ja començo a estar-hi preparada. I ja aniré a la casa a fer-hi el comiat en la intimitat. L’altre dia vaig llegir una frase que deia: ‘El dol consisteix a aprendre que res no tornarà a ser igual però que tot tornarà a estar bé.’ I és exactament això. —Per acabar el tema familiar: al llibre us reivindiqueu xarnega. —Reivindico aquest espai, sí. ‘Xarnega’ és la traducció de queer, tan moderna. Ho és. La identitat xarnega ha estat estripada d’una banda i d’una altra, tirant d’aquí i tirant d’allà. La meva manera de ser xarnega és no ser gaire de cap banda. Sóc la primera generació de catalanes de la meva família, la primera persona que parla el català. Doncs la violència que això em va significar, perquè per a ells era una traïció. Volien conservar una mena d’essència nacional. Tota la meva generació va parlar el gallec menys jo, que vaig dir, ‘doncs no’. I en canvi, al carrer em trobava allò de: ‘Tu no ets catalana de debò.’ Give me a break, oi? Però al final jo crec que és un lloc interessant d’habitar. I crec que aquesta història del xarneguisme l’hem d’explicar. Hem de treure el xarneguisme de les mans de l’unionisme. Crec que se’n va molt cap a la banda fatxa perquè li falta una reparació. Li manca un reconeixement en aquest país i crec que l’hem de fer. Jo m’emporto molts pals per haver-ho intentat. Hem de fer-ho, perquè, si no, se l’emportaran els dolents de debò. —Al llibre dieu: ‘Que jo cregui que les pàtries són una merda, no vol dir que no cregui que Catalunya té dret de decidir el seu futur.’ —Però és que a més, quan els anarquistes diuen, sobre Catalunya, que no creuen en les fronteres, fixa’t, Catalunya ja té fronteres. Són les de l’estat espanyol. No se les ha inventades ningú. Vol tenir-ne unes altres! A qui no té fronteres, ara li demanes que canviï el sistema? No ho trobo just. Fan igual amb les trans, ‘que no copiïn models’. Home, precisament les trans són els responsables del sistema, ara? —El Primer d’Octubre on éreu? —Era a Vilassar. Plovia. I hi érem. I tant. La policia va venir poc. —Passem a la part teòrica. Heu fet un llibre criticant la monogàmia. Però expliqueu que la monogàmia és un sistema, no pas una pràctica. —Totalment. Si fos una pràctica, no hi hauria dedicat quatre anys a parlar-ne. Una pràctica és una més de les opcions, i com a individu decideixes. Res en contra. Però la monogàmia no és això. La monogàmia vol dir que vivim en un món on no tenir parella és molt complicat de sostenir. Vius sota sospita. Si no tens parella, la primera cosa que et diuen és si estàs bé. Que pots ‘viure’ fora de la parella? Pots ‘anar fent’, que és diferent. És complicat de pagar la declaració de renda, quan no tens parella. És complicat de pagar hipoteca i lloguer, si no tens parella. El cotxe té els seients de davant pensats per a la parella, i els de darrere per als fills. És una estructura superfixada. És un sistema, no una opció. I un sistema que genera violències. Jo no em vull carregar aquest sistema per se. Em vull carregar la monogàmia per les violències que genera. Hi ha relació directa entre aquest sistema amorós i els feminicidis, per exemple. I això em preocupa. —I voleu desmuntar el sistema monògam. —No es podrà fer de manera individual. Perquè crec que aquesta manera d’enganxar-nos a les relacions des del minut zero, creure que l’amor ha de ser una addicció o una obsessió, i no una simple dependència, tot això no solament genera violència, sinó que fa que, quan arriba, no en puguis fugir. Hem focalitzat, i ben fet que fem, les violències masclistes. Però les feministes també ens hem de mirar al mirall. Com és que no podem fugir? Què hem de canviar no perquè només puguis fugir, sinó perquè tinguis les condicions materials per a fer-ho? A vegades és una qüestió de pasta. O és per les criatures. I a vegades per una qüestió emocional. Perquè estàs atrapada emocionalment i ens hem de donar línies de fuga. És també per això que hem de desmuntar la monogàmia. —En el llibre no idealitzeu el poliamor. D’entrada, dieu que el poliamor no és ‘anar’ amb molta gent. És el ‘com vas’ amb molta gent. —És com vas amb la gent. La monogàmia és un sistema que porta a l’exclusivitat sexual. I la reacció ha estat: ‘Doncs carreguem-nos l’exclusivitat sexual, però deixem el sistema sense tocar.’ I així ens va. Diazepams i teràpies. Cors trencats. Si en el poliamor es reprodueix l’escalada del desig, si es creen relacions que serveixen per a lluir socialment i que ens il·luminen, aleshores quan es vol obrir a més gent… potser ja no cal. Si la identitat és tan tancada, com vols que no entrin els diazepams! Un dels dos sentirà que ho perd tot. A vegades jo demano a la gent: ‘Voleu desmuntar la monogàmia. Molt bé. I per què?’ Silenci. —Monogàmia successiva. Parella rere parella. Com ho veieu? —Pot ser l’infern a la terra. Dol rere dol! Ara, si em dius que canvies de parella però que hi ha una transformació, hi ha un tall clar i el trencament es fa bé… Però no sempre va així. —Parelles obertes? —Hi ha qui té eines i acaba muntant coses boniques. Però hi ha el perill d’instrumentalitzar la tercera persona. Obrim la parella perquè estem avorrits? Agafa un ‘dildo’ i passa-ho teta, que parlem d’una personeta. Darrerament he vist que entra amb força aquesta pràctica: Uns vénen d’una monogàmia i volen anar cap a una altra amb un període de poliamor al mig. I això és una trampa mortal. No acabem de deixar ningú i no comencem res nou del tot. Ens hem de plantar. Hi ha tota aquesta aurèola, si més en el meu món, d’haver de ser els més moderns. I jo passo. Jo no sóc moderna. Seré la primera. Pas endavant. Jo passo de ser moderna. —Hi ha un moment bonic, quan expliqueu la importància de les relacions llargues. —Si us plau, és clar. Em diuen ‘ets una romàntica, perquè creus en l’amor etern’. Doncs sí. Hi crec. Però no hi crec, en un amor en concret i d’una manera concreta. Tinc relacions de molts anys. Molts. I de moltes fases diferents. Gent amb tanta memòria de tu és un plaer. —No tenim gaires models on mirar fora de la parella clàssica. —Cert. No tenim models, no tenim espais. És normal que no hi hagi gaires situacions d’èxit de tot això. No hi ha res on agafar-nos. Després, quan vas coneixent, hi ha moltes experiències boniques. Que passen, han passat, i han passat sempre. Però els grans diaris sempre posen l’accent en un poliamor que no posa en risc el sistema. Perquè hi ha un poliamor que no posa en risc el sistema, la purpurina. —‘Les lesbianes romantitzen el sexe molt més’, dieu al llibre —Entre dones, i a més feministes, ens passa que no volem cosificar, perquè hem estat cosificades. Però si vull el teu cos només pel plaer, et cosifico? I aquí entrem en un pollastre. —I vós reivindiqueu de poder fer sexe i prou. —És clar. Aquí també hi ha la criminalització de la sexualitat. La sexualitat de les dones té càrrega. Si ets lesbiana, més. Pensar en la sexualitat per si mateixa ja és tota una muntanya. La manera com ho solucionem és romanitzar. ‘No, és que és amor’, diem. Ah. Tenim uns pollastres importants, amb això. Doncs mira, es pot cardar i prou, i de manera molt bonica, amorosa, que duri uns quants minuts i que no us torneu a veure. —Als tallers de poliamor que feu demaneu a la gent quan comencen la gelosia i la possessió. Els heterosexuals diuen la primera nit. Les lesbianes, la segona. —Hi ha aquell acudit. Es troben una lesbiana i un gai. I la lesbiana diu que a la segona cita elles ja arriben amb la maleta, disposades a viure juntes. I el gai respon: ‘Segona cita? Quina segona cita?’ Ells s’han de lesbianitzar una mica. ‘Quan ens donarem una mica de tendresa’, em diuen els amics gais. I nosaltres ens hauríem de fer una mica més marietes.

Summary: Brigitte Vasallo: ‘Obrim la parella perquè estem avorrits? Agafa un “dildo”‘


Tradicionalment, la novel·la negra ha estat molt compromesa amb la crítica a la societat on es desenvolupen les seves trames i això ha fet que, en molts moments, hagi estat considerada com una literatura d’esquerres. Així i tot, hi ha autors clarament de dretes –el nord-americà James Ellroy en podria ser un bon exemple– que també han aprofitat el gènere per esbudellar la societat que descriuen. A Europa, després del Maig del 1968, els escriptors francesos encunyaren el terme néo-polar per definir la nova novel·la negra, que es caracteritzava per una forta politització. Autors com Jean-Patrick Manchétte, Didier Daeninckx i Thierry Jonquet són alguns dels representants clàssics d’aquesta tendència entre els autors francesos. A la Gran Bretanya, en canvi, hi ha dues maneres d’entendre el gènere negre. Si el sud sempre ha estat més procliu a la literatura policíaca, d’enjòlit i de suspens a l’estil d’Agatha Christie i tot l’estol de seguidors, al nord, a Escòcia, s’ha optat per una literatura molt més fosca, molt més social i més compromesa. L’autor que ens n’ha arribat més sovint és Ian Rankin. També cal destacar el gran esforç que ha fet David Peace –en aquest cas, anglès– per mostrar en clau negra la lluita obrera contra el thatcherisme. El cas és que a la BCNegra d’enguany han coincidit a Barcelona dos dels autors més representatius de la novel·la negra polititzada. Ambdós han situat les seves obres en èpoques pretèrites. D’una banda, Hervé Le Corre, que fa més de trenta anys que escriu novel·la negra a França i de qui fa poc que ens ha arribat Sota les flames (publicada a Bromera, amb traducció d’Albert Pejó), una novel·la negra ambientada als darrers dies de la Comuna de París, el 1871. D’una altra, Alan Parks, debutant en el gènere, que publica Gener de Sang (Univers, amb traducció de Xavier Zambrano), ambientada al Glasgow del 1973. Parlem vint minuts amb cadascú sobre els seus llibres, sobre la concepció que tenen de la novel·la negra i sobre la posició dels escriptors. Comencem per Hervé Le Corre. ―Situeu la vostra novel·la en una època pretèrita, en aquest cas la Comuna, però s’hauria pogut centrar en nombrosos moments de la història contemporània francesa. Per què la Comuna? ―Ambiento Sota les flames a la Comuna en primer lloc perquè és un moment històric que era important per a mi i per a la gent d’esquerres a França. Va ser un moment de desfeta, és clar, però sobretot va ser un moment polític fundacional; i també perquè és un moment que ha estat molt oblidat. ―Aquí, al sud, sempre l’hem vist com el moment en què neix tot el moviment de resistència francès al poder, més enllà de les revoltes del 1820 i del 1848, que aquí és quan realment el poble posa contra les cordes el poder… ―Sí, és exactament això. Precisament per això és quan neixen tot un seguit d’idees i de canvis polítics i fins i tot es formula la pregunta sobre l’existència de l’estat, quin paper ha de fer, i la possibilitat d’organitzar la societat en una mena de democràcia directa. ―La vostra història és violenta, dura. Suposo que la història de la gent normal és així… ―Volia traduir de la millor manera possible l’extrema violència d’allò que passava a Paris el maig del 1871, és a dir, una guerra civil amb uns mitjans militars molt considerables perquè l’exèrcit regular, l’exèrcit de Versalles, tal com era anomenat, tenia uns seixanta mil efectius, amb artilleria pesant i amb una potència de foc molt important. Era evident que m’havia de situar molt a prop dels personatges i que les ferides que els infligeixen havien de ser com si les veiés, sense filtres. ―També les olorem, aquestes ferides. I la por. I això és molt complicat de fer… ―No ho sé, però he mirat de traduir els sorolls, les olors, la cruesa de les ferides. També he volgut transmetre la por dels personatges i he provat de submergir-me en la situació mateixa i fer com si jo fos al mig de tot plegat. ―Afirmeu en una entrevista que les elits s’han dedicat a destruir la societat per garantir el seu confort. La Comuna és la plasmació absoluta d’això? ―Crec que les elits polítiques –i val a dir que desconfio molt de la paraula ‘elit’ i que és millor anomenar-ho ‘poder’– sempre ho han fet, això. El poder burgès o el dels liberals d’avui que són al poder, es basa en un programa que dura de fa molt temps i que segueixen un model antic: la idea de preservar els seus privilegis per qualsevol mitjà. Si aquests mitjans han de ser militars, els fan servir sense recança. Tenim el cas de la Comuna de París, evidentment, i avui dia els mitjans de repressió han canviat, tenen la policia, la violència policíaca. Però, salvant totes les distàncies, és la mateixa actitud i la mateixa voluntat de conservació de poder. ―Heu emprat la novel·la negra per explicar la Comuna com una fórmula per a arribar a un públic més ampli? ―No, no és ben bé això, és que la història em demanava que l’expliqués així. Fer-ho emprant les estructures de la novel·la negra no sé si és una manera de tenir un públic més ampli o no, perquè tampoc no hi ha tanta gent que en llegeixi, el públic de novel·la negra no és pas és infinit. Però hi ha uns quants fets que m’hi decanten, sobretot el fet que la novel·la negra és una literatura ultrarealista que ens permet de ser a prop de la realitat social i també de les situacions de violència que jo vull descriure; per tant, la novel·la negra és un mitjà, és com un esglaó per a arribar a aquest mitjà. ―Us heu definit molt sovint com un escriptor compromès i, veient la França contemporània, podríeu fer una bona novel·la negra, o ho deixeu per a algú que la retrati d’aquí a cent anys com féu vós amb la Comuna? ―És cert que la situació política i social actual és complexa i dóna per a una bona novel·la negra, però a mi em sembla molt complicat d’escriure sobre la situació política i social actual perquè tindria por de caure en una mena de literatura massa demostrativa. Quan escric novel·les ambientades en l’època contemporània m’estimo més deixar el context social en un rerefons i concentrar-me en l’acció principal i en el destí personal dels personatges. ―La novel·la negra en francès hi és ben representada, en la BCNegra d’enguany… ―És que a França n’hi ha molta, de novel·la negra, se’n publica molta i n’hi ha de molt bona. En canvi, no sé si hi ha una bona quantitat de traduccions al català i al castellà, no en sóc conscient. Una de les autores que hi haurà, la Dominique Manotti, no té por d’afrontar directament la realitat política i social del moment. De fet, ella treballa d’una manera gairebé periodística. ―A casa nostra els lectors us coneixen per Gossos i llops. És una novel·la ben diferent, tot i que conté trets d’estil evidents. Hi ha dos Hervé Le Corre? ―No, n’hi ha molts!  M’agrada canviar d’univers, m’agrada canviar de tipus de relat i això m’obliga a adaptar la meva escriptura a allò que vull que la gent senti. Ho faig per evitar la monotonia. ―Potser faig una afirmació agosarada perquè tot just he llegit aquests dos llibres vostres, però en tots dos hi ha un ambient asfixiant, frases molt dures en els diàlegs i personatges que parlen poc… ―Els meus personatges provenen d’entorns populars i per tant no sempre han de menester les paraules per dir les coses; per això no fan grans discursos i actuen més que no parlen. Després hi ha el fet que en els diàlegs intento estalviar. Com a lector no m’agrada un llibre amb massa diàleg perquè és com si mirés una sèrie a la televisió. Em fa l’efecte que quan ets novel·lista has d’assumir la feina de narrador i no amagar-te darrere els diàlegs dels personatges perquè l’acció avanci. Per tant, faig que els personatges parlin només quan penso que tenen alguna cosa important a dir. ―A França la cultura de la novel·la negra s’associa també amb els festivals, amb més de vuitanta de diferents. És viable per als autors? ―Refuso la invitació de molts certàmens. En faig només quatre o cinc l’any perquè a França de vegades t’hi avorreixes, als festivals. Sovint et deixen darrere una taula per signar llibres i de vegades no signes res. És cert que sol haver-hi taules rodones i debats, però la major part del temps els autors són darrere una taula signant llibres i, és clar, al cap de dos dies ja n’estàs tip. ―I per què heu acceptat de venir a BCNegra? ―Oh, perquè és Barcelona i perquè volia acompanyar els editors que han traduït el llibre, no podia ser indiferent a això. Acabada l’entrevista a Hervé Le Corre vam poder entrevistar Alan Parks. ―El vostre llibre sorprèn ja de bon començament. Als paratexts citeu Plató i Rod Stewart… ―És una bona combinació. ―Això ja crea unes expectatives singulars. Per què aquests dos referents? ―No ho sé, realment. Hi ha una citació de Plató que em sembla molt adequada i que reflectia exactament allò que volia dir al principi del llibre i després la de Rod Stewart també, totes dues coses eren importants, però també perquè al protagonista li agrada The Faces, n’és un fan. M’agradava que hi sortís i que hi hagués un referent d’alta cultura i de baixa cultura, perquè al llibre hi ha aquesta barreja i vaig pensar que era un bon encaix. ―El llibre es publica en una col·lecció que especifica que Harry Mc Coy, el vostre protagonista, tindrà continuïtat. Llavors ja sabem que no morirà, però heu tingut la temptació de matar-lo? ―No, perquè el primer llibre el vaig escriure sense saber que això seria una sèrie. El vaig escriure de manera autònoma. Quan vaig parlar amb l’editorial em demanaren de què anava el següent i vaig dir que no ho sabia, que m’hi havia de posar. No vaig sentir la temptació de matar-lo, però sí que m’ha agradat fer-lo patir molt. Segurament l’apallissen i l’acaben deixant fet xixines moltes vegades, però matar-lo no. ―Mc Coy és un inspector de policia en la tradició més hard-boiled del gènere. Si ens fan allò que li fan a ell ens passaríem tres setmanes a l’hospital i ell en un dia en surt… ―És com un personatge de Philip Marlowe, que l’apallissen i l’endemà ja està bé. És veritat que té una recuperació miraculosa, però a mi m’agraden aquesta mena de clixés i de tòpics de la novel·la negra, aquest heroi que el poden estomacar però que aconsegueix la noia i després la perd. Sempre hi ha aquesta part psicològica del personatge, que és molt estereotípica i que se suposa que tu no has d’utilitzar quan fas un llibre, que a mi em fascina. ―Els policies de Glasgow del 1973 eren molt més virils que no els d’ara? ―En aquella època cercaven gent de les zones altes d’Escòcia, pagesots molt forts, i els contractaven per al cos policíac de Glasgow perquè físicament eren robusts i perquè a més a més allà no hi coneixien ningú i no tenien ni un cosí ni un conegut que els demanés cap favor. Per tant, en aquella època al cos policíac gairebé tots eren pagesos del nord d’Escòcia i havien de ser gent dura. Ser policia els anys setanta era una feina físicament exigent, t’havies de poder defensar, no hi havia armes, ni gas lacrimogen. T’havies de poder defensar i arraconar algú només amb el teu cos. ―Gener de sang és una novel·la sobre la destrucció de la classe obrera? ―És una novel·la sobre l’explotació de la classe obrera. Les classes més riques i els personatges més cruels tracten els pobres com si fossin d’usar i llençar, apareixen uns lords i uns nobles que viuen en unes grans mansions que creuen que tenen tots els drets del món i que la resta són tots criats, són gairebé prescindibles, com d’una altra espècie. A més, en aquella època, com que la indústria pesant començava a tancar les portes, les drassanes i la construcció naval també, tot anava a la baixa, aquestes feines més tradicionals per als proletaris començaven a desaparèixer. Va haver-hi moltes vagues i moltes crisis. Molts homes i també dones que havien treballat a la indústria tradicional van haver de reinventar-se i trobar feina en uns altres sectors. ―També parla de l’inici de l’epidèmia de l’heroïna, que després serà absolutament brutal a Escòcia. ―Sí, en aquests moments l’heroïna continuava essent una droga una mica esnob, era típica dels bohemis, dels artistes, de les estrelles de rock. Però al cap de deu anys va començar a arribar als habitatges de protecció social, als barris més pobres, i va acabar essent una droga que va matar moltíssima gent, sobretot a Edimburg, on es va entrellaçar amb l’epidèmia de la sida. L’actitud envers aquesta droga va canviar en un període de deu anys. ―Mc Coy diu en un moment de la novel·la que el món es divideix entre Glasgow i fora de Glasgow… ―Res més, efectivament. Els escocesos diuen ‘jo sóc de Glasgow i prou’, i creuen que Escòcia és Glasgow i que la resta és una altra cosa. I allò que hi ha fora els és igual, potser hi van de vacances i res més. Glasgow és realment diferent de la resta d’Escòcia, té molta població d’origen irlandès i per tant un lligam entre les dues cultures; és molt més catòlica que no Edimburg o que la resta del país i per tant sí que és veritat que hi ha diferències, en part és veritat. ―Ah, i ja teniu passaport per a tornar a casa?  ―No ho sé, en tenia un quan vaig venir i vaig passar per la porta on deia ‘Ciutadans europeus’. No sé com tornaré ara, em sembla que em quedaré aquí a Barcelona i no podré sortir, que tampoc no està malament. ―Aquí també ens agrada organitzar referèndums. ―Sí, ja ho he llegit ja. Són coses difícils. ―Tornem a la novel·la, sembla un llibre escrit per algú que no fa una primera novel·la, sinó per algú que té un domini de l’ofici i de les regles i dels arquetips i la duresa de la novel·la negra… ―No sé per què és així, és curiós. Potser és perquè n’he llegida molta. ―Així doncs, éreu lector de gènere abans d’escriure’n? ―Llegia bastant, llegeixo bastant, de fet, però no solament novel·la negra, s’ha de llegir de tot en general. Quan vaig començar a escriure el llibre vaig ser era del ritme que havia de tenir i planificava l’aparició dels personatges. Potser això crea la sensació que ja sabia què feia. En això, m’hi vaig mirar molt, no tant en la trama com en l’estructura, que és important. ―Teniu amics a la policia de Glasgow o els heu perduts tots amb el llibre? ―Tinc un bon amic que treballa al departament de policia que n’està fins als dallonses que constantment li enviï missatges demanan-li ‘què passaria si…?’. I després en tinc un altre que és advocat criminalista que és llegeix els llibres perquè el dret escocès és, del punt de vista penal, diferent de l’anglès, i llavors hi ha coses que es diuen diferent i ell comprova tota la part legalista; també està bastant tip dels meus missatges. Per tant, a tots dos els dono les gràcies al final del llibre. ―També és una novel·la sobre la corrupció, en tots els àmbits i en totes les escales socials. És inherent a la condició humana? ―No diria que és inherent, però sí que passa. Els policies, sobretot a Londres, en aquesta època eren coneguts perquè eren corruptes. Hi ha un tipus de corrupció, que és que et convidin a fer un beure quan vas al bar, la de ‘sou policies i no cal que pagueu’; i llavors hi ha corrupció en grans estructures. Crec que hi ha molta diferència entre uns actes i uns altres. La corrupció que representa la família rica, lord Dunlop i companyia, vol dir aprofitar les connexions per eludir pagar tants imposts o per arribar a un càrrec més alt. Això és una classe de corrupció, aprofitar que es tenen amics ben col·locats que t’obren portes. Això segurament passa molt més que no pensem. ―Us sentiu part del moviment del tartan noir? ―Veig que es considera tartan noir qualsevol llibre que es publica a Escòcia on hi ha un assassinat, amb la qual cosa hi ha una noció molt àmplia, és un calaix desastre. ―Però quan els crítics van posar aquesta etiqueta era per a diferenciar perfectament que aquesta novel·la era negra i no policíaca, com es fa al sud. És una manera molt més americana de concebre el gènere… ―Sí, hi ha molts llibres que es consideren tartan noir que tenen una cosa en comú. Potser no són humorístics, però sí que es miren les coses d’una manera molt freda, els personatges fan broma entre ells, els personatges es prenen les coses poc seriosament encara que hi hagi una atrocitat davant seu. Són personatges molt més rodons, i la novel·la se centra més en els personatges que no en la trama. Això ho tenen en comú. ―Déu n’hi do el pes que té la culpa a la novel·la i sobre el personatge de Mc Coy… ―Sí, la culpa és una gran motivadora. Mc Coy s’ho pren tot molt a la valenta a la vida. És incapaç d’aparcar la seva culpa, continua barrinant les coses del passat i amoïnant-se per tot allò que no queda net. És absolutament contrari al seu amic Stevie Cooper, que no mira mai enrere, que és com un tauró i sempre va endavant. Mc Coy no, sempre pensa si les coses es poden haver fet més bé. ―Lord Dunlop és expeditiu i liquida els problemes per la via ràpida, però posats a triar potser m’estimaria més acabar a les seves mans que no pas a les de Stevie Cooper. ―No voldríeu estar ni amb un ni amb l’altre. Però mireu, a Stevie Cooper si li caus bé, li caus bé, és d’aquesta mena de persones, i farà qualsevol cosa per tu. Els baixos fons són la seva feina i no sent cap mena de culpa perquè ha de demostrar a la gent que no li poden buscar problemes, i ja està. ―Em sembla una novel·la profundament d’esquerres. ―Això espero, volia que es notés. Si escrius un llibre sobre una ciutat on hi ha molta gent pobra, si no ets una persona molt desagradable, sentiràs l’empatia per aquells que tenen menys. No sé si era una intenció volguda però és el que jo pensaria, crec que és el que cal i al final t’has de situar en un bàndol o en un altre. Jo crec que tota la gent rica és gent horrorosa i més enllà de Stevie Cooper la gent pobra és maca. És una teoria simplista, aquesta visió del món, ja ho sé.

Summary: Hervé Le Corre i Alan Parks, una reivindicació de la política d’esquerres des del gènere negre


Les Forces Armades Revolucionàries de Colòmbia (FARC) han entregat a la missió de l’ONU un primer llistat de béns que servirà, entre altres qüestions, per reparar les víctimes del conflicte que ha assolat el país sud-americà durant més de mig segle. Així ho ha anunciat aquest dilluns l’Alt Comissionat per a la Pau, Sergio Jaramillo, qui ha confirmat que les Nacions Unides va rebre aquest llistat el cap de setmana. En les pròximes hores la missió avalarà públicament aquest document, en espera que el 15 d’agost es conegui l’inventari final. Les FARC es van comprometre l’octubre del 2016 a renunciar a tots els seus béns en un termini de deu mesos per contribuir a la reparació de les víctimes, un dels punts dels acords de pau subscrits amb el Govern de Juan Manuel Santos. Part del material servirà també per ajudar la integració dels exguerrillers. Jaramillo ha destacat en una entrevista a Caracol Radio que, amb aquests béns ‘s’obrirà la possibilitat de contribuir a la reincorporació dels membres de les FARC a la vida civil’. La guerrilla té previst llançar a principi de setembre el partit polític amb el qual concorreran a les eleccions.

Summary: Les FARC entreguen a l’ONU un primer llistat de béns


L’Assemblea de Càrrecs Electes s’ha constituït per començar a aplegar el refús a la sentència del Tribunal Suprem. JxCat, ERC i la CUP han acordat una posició política de mínims, en un text que denuncia que la sentència vulnera els drets dels condemnats i dels ciutadans, demana l’amnistia i la llibertat dels presos i els exiliats, dóna suport a la mobilització popular, exigeix diàleg a l’estat espanyol i es compromet a treballar per l’autodeterminació ‘i per una solució política que permeti als catalans decidir el seu futur polític a les urnes’. Quan falta poc perquè comenci la campanya electoral, les forces independentistes han prioritzat un manifest polític de consens per a la creació d’aquesta estructura institucional alternativa a les institucions autonòmiques, que ha de servir per a superar les intervencions de l’estat espanyol. També el voldrien obrir als comuns, que avui no hi han participat. Durant l’acte, ha aflorat el malestar de les actuacions de la policia i s’han sentit crits demanant la dimissió del conseller d’Interior, Miquel Buch. Aquest és el document que s’ha aprovat. En un context de divisió estratègica, i amb la proximitat de la convocatòria electoral, els partits han negociat el text durament, i finalment ha estat aprovat per unanimitat. Els 1.900 càrrecs electes assistents també s’han compromès a impulsar una acció amb el lema promogut pel Tsunami Democràtic ‘Spain, sit and talk’, i que consisteix a posar-se en contacte amb càrrecs electes de l’estat espanyol i internacionals per denunciar la repressió i defensar la necessitat d’una negociació amb el govern espanyol. En una videoconferència, el president a l’exili, Carles Puigdemont, ha dit que cal crear una institucionalitat alliberada dels límits i de les censures i ha instat l’independentisme a reprendre la iniciativa política. ‘Parlem de república, d’autodeterminació, de procés constituent’, ha proposat. Segons Puigdemont, que va convocar la constitució de l’assemblea, l’independentisme se sent més fort ara que no pas fa dos anys. Justament avui era el segon aniversari de l’arribada d’una part del seu govern a l’exili. Amb una carta, Carme Forcadell ha fet una crida perquè el moviment no s’aparti del camí de la no-violència. D’aquesta manera, l’assemblea naixia amb un vincle directe amb l’octubre del 2017 i els dos màxims càrrecs institucionals. Finalment, l’assemblea no ha escollit president. Hom deia que ho seria la regidora i ex-batllessa de Badalona Dolors Sabater, de Guanyem Badalona en Comú. Sabaté, això sí, forma part de la comissió gestora que farà una proposta organitzativa per a la reunió següent de l’assemblea. Avui la mesa ha actuat en bloc, sense presidència ni portaveus. Formen el grup promotor, a més de Sabater, Miquel Pueyo, paer de Lleida; Carmina Blay, batllessa de Montbrió del Camp; Jordi Coronas, regidor de Barcelona; Aurora Carbonell, batllessa de Sitges i diputada; Najat Drjouech, diputada; Marta Madrenas, batllessa de Girona; Anna Erra, batllessa de Vic; Marc Solsona, batlle de Mollerussa; Elsa Artadi, regidora de Barcelona; Carles Luz, batlle de Gandesa; Marta Llorens, regidora de Reus; Marta Barnils, regidora de Caldes de Montbui; i Cristina Mundet, batllessa de Vilobí d’Onyar. Sabaté havia de facilitar l’entesa amb els comuns, que no volen integrar-se en l’assemblea i diuen que prioritzen una solució dialogada en el marc institucional existent. L’anunci de Puigdemont de convocar l’assemblea per a respondre a la sentència enmig de la pre-campanya electoral va despertar suspicàcies entre els partits independentistes. La CUP va convocar el 21 d’octubre una assemblea d’electes pròpia, a la qual no s’afegiren ni JxCat ni ERC, tot i que hi van assistir alguns regidors d’aquestes formacions per iniciativa pròpia. Hi van aprovar l’anomenada Declaració de Sants, que advoca per crear una ‘institucionalitat nacional pròpia’ que apel·li a tots els Països Catalans, defensa el reconeixement del dret d’autodeterminació, l’amnistia i la retirada de les forces de la polcia espanyoles de Catalunya. Precisament, la CUP ha fet sentir la seva presa de posició en moltes de les intervencions que hi ha hagut avui a l’acte al Palau de Congressos de Catalunya. La primera ha estat la regidora de Reus Marta Llorens, que ha admès que totes les forces havien fet renúncies per acordar el manifest, i alhora ha defensat la necessitat d’estendre la desobediència civil i institucional, de promoure la mobilització constant i de denunciar la violència policíaca. Madrenas ha al·legat que, amb l’assemblea, era possible de mantenir la riquesa de la diversitat independentista i pactar respostes unitàries. En la mateixa línia, Pueyo ha convidat els càrrecs electes a subratllar què els uneix i no què els separa. Un cop aprovat el pronunciament polític i les primeres accions a emprendre, han intervingut nombrosos regidors i batlles i alguns diputats. Una d’aquestes intervencions, que criticava l’actuació de la policia i defensava que la Generalitat no es personés com a acusació particular contra els detinguts i els presos per les protestes, ha desfermat crits de ‘Buch dimissió’. No han estat pas tan solament càrrecs electes de la CUP que s’han manifestat contra les actuacions de la policia. El diputat d’ERC Ferran Civit ha clamat per ‘un país sense Brimo (en referència a la brigada mòbil dels Mossos d’Esquadra), sense desnonaments i amb justícia social’. L’Associació de Municipis per la Independència (AMI) va crear l’Assemblea d’Electes de Catalunya l’octubre del 2016 per si era necessària per a garantir el referèndum de l’1-O, que aleshores encara no tenia data. En aquell moment, l’AMI va fer una crida als 9.283 càrrecs electes catalans a adherir-s’hi. Aquest organisme havia d’entrar en funcionament si les institucions no podien dur el procés endavant, però no es va arribar a formar. La constitució de l’assemblea també va formar part del pacte de govern entre JxCat i ERC el març del 2018. Aleshores l’anomenaven Assemblea de Representants, i havia de formar part de l’anomenat Espai Lliure de l’exili, al costat del Consell de la República (que finalment es va anomenar ‘per’ la República) i de la presidència del consell, de Carles Puigdemont. Aquell document ja fixava que havia de ser Puigdemont qui convoqués l’assemblea, i establia que havia de reunir-se, pel cap baix, dues vegades l’any. Però finalment no ha estat a l’exili on s’ha constituït, sinó a Barcelona. Podeu veure la primera Assemblea de Càrrecs Electes ací:

Summary: L’Assemblea de Càrrecs Electes es constitueix amb un document de mínims sobre l’autodeterminació i l’amnistia


El grup parlamentari socialista ha registrat al Congrés espanyol una moció de censura contra el president del govern espanyol Mariano Rajoy, segons que han confirmat fonts del partit a l’agència Europa Press. La iniciativa s’ha registrat abans que se celebrés la reunió de l’executiva federal del partit, convocada a les 11 hores. Segons les mateixes fonts, el secretari general del partit, Pedro Sánchez, va decidir no esperar a la reunió després de sondejar els membres de l’executiva, que hi donaven suport. La moció ha de menester 176 vots per triomfar, amb un vot que implica la investidura del candidat alternatiu, en aquest cas Pedro Sánchez. Una abstenció de Ciutadans deixaria la moció en mans dels partits independentistes catalans –que de l’octubre ençà han ofert suport a una moció contra Rajoy en canvi de no res– i del PNB, que tornaria a ser clau malgrat haver votat favorablement al pressupost aquesta setmana. L’Audiència espanyola va condemnar ahir a un total de 351 anys de presó a vint-i-nou dels trenta-set acusats de la trama Gürtel que han estat jutjats. El cap de la trama, Francisco Correa, ha estat condemant a 51 anys i 11 mesos de presó; l’ex-secretari d’Organització del PP de Galícia, Pablo Crespo, a 37 anys i 6 mesos, i l’ex-tresorer del PP Luís Bárcenas, a 33 anys i 4 mesos i a una multa de més de 44 milions d’euros. Aquesta condemna arriba quan encara s’ha de jutjar una altra part de la trama, la que correspon a la caixa B i als papers de Bárcenas. De moment, però, l’Audiència ja ha condemnat el PP a una multa de més de dos-cents mil euros per haver-se lucrat amb les maniobres de la trama. És per tant el primer partit condemnat per corrupció a l’estat espanyol.

Summary: El PSOE registra una moció de censura contra Mariano Rajoy


El portaveu de Catalunya en Comú i diputat d’En Comú Podem al congrés espanyol, Joan Mena, ha descartat que el referèndum sigui una condició perquè els comuns facilitin la investidura del secretari general del PSOE, Pedro Sánchez, com a president del govern espanyol. ‘De les línies vermelles tots n’hem sortit escaldats‘, ha afirmat en una conferència de premsa. Mena ha reivindicat la consulta per resoldre el conflicte polític català però ha matisat que ‘la correlació de forces’ que hi ha al congrés fa impossible impulsar-la. ‘Volem seure en una taula de negociació, presentar la nostra proposta i escoltar quines altres hi ha’, ha dit Mena, que ha apel·lat a la responsabilitat del PSOE. Mena ha lamentat que han passat tres mesos de les eleccions espanyoles i ha retret al PSOE que tot hi haver guanyat els comicis ‘no ha assegut a una taula’ les forces que podrien investir el seu candidat, per la qual cosa els ha demanat ‘que deixin de fer tactisme’. ‘Demanem a Pedro Sánchez que assumeixi la correlació de forces que hi ha al congrés’, ha insistit el portaveu dels comuns, que ha assegurat que l’única investidura possible passa per un acord amb Unides Podem. Per això, ha tornat a posar sobre la taula un govern de coalició com el de les Illes Balears, les Canàries i ajuntaments com el de Barcelona.

Summary: Els comuns no posen el referèndum de condició per a investir Sánchez


La primera ministra del Regne Unit, Theresa May, ha previst avui contactes telefònics amb el president del consell europeu, Donald Tusk, i amb el cap de l’executiu comunitari, Jean-Claude Juncker, en un intent per superar el bloqueig provocat pel ‘no’ del Parlament britànic a l’acord negociat entre Brussel·les i Londres per un Brexit ordenat. Es tracta dels primers contactes directes que manté la primera ministra amb els presidents de les institucions europees des del vot negatiu a Westminster dilluns passat. Les trucades han estat programades per a primera hora de la tarda i s’han fixat a petició de la primera ministra britànica, segons han informat les fonts dels equips de Tusk i Juncker. El portaveu de Juncker, Margaritis Schinas, ha evitat donar més detalls quan ha anunciat el contacte en una roda de premsa, alhora que ha apuntat que no és possible saber quant de decisiva o no serà aquesta conversa. Encara que el cap de l’executiu comunitari ha estat en contacte permanent amb els dirigents de la UE en els darrers dies, amb May tan sols s’havia intercanviat missatges de text. May va veure dilluns passat com la Cambra dels Comuns rebutjava per una aclaparadora majoria el Tractat de Retirada negociat per assegurar una sortida ordenada del Regne Unit, la qual cosa posa en risc que el proper 29 de març es produeixi un divorci caòtic. Després de superar el dimarts una moció de censura, May s’ha compromès a presentar un pla alternatiu amb el qual aspira a desbloquejar la situació, encara que no n’ha revelat els detalls. La dirigent britànic té previst exposar el seu ‘pla B’ davant dels diputats britànics dilluns vinent, 21 de gener, amb l’objectiu que sigui sotmès al vot de la cambra dimarts 29 de gener, a dos mesos exactes de la data prevista per al Brexit. Una de les hipòtesis que es barregen és que Londres sol·liciti a la UE ajornar la data de sortida, per guanyar temps i revisar les condicions del divorci o plantejar la celebració de noves eleccions o un segon referèndum. Des de Brussel·les eludeixen posicionar-se sobre aquests escenaris i recorden que de moment no hi ha cap petició oficial sobre aquesta qüestió. Si arriba, afegeixen diverses fonts europees, haurà d’estipular clarament quines són les raons per a aquesta pròrroga i serà un assumpte que els dirigents de la Unió Europea hauran de discutir i decidir per unanimitat si accepten o no. Durant les darreres hores, la primera ministra britànica ha parlat també amb la cancellera alemanya, Angela Merkel, i amb el primer ministre holandès, Mark Rutte, en un intent per guanyar suports en els seus esforços per trobar una solució a la crisi. Juncker és l’últim nom afegit a la seva llista de trucades, però es tracta d’una agenda flexible a la qual es podrien sumar altres contactes, han assenyalat les fonts del Govern britànic consultades per Europa Press.

Summary: May parla amb Tusk i Juncker per desbloquejar la situació després del ‘no’ a l’acord del Brexit


—I tu qui ets? A partir d’aquest moment, Josep Maria Vilà va entendre que la seva xicota, Mònica Gudayol, començava a desvariar. Eren dins un torb inacabable, amb vents de més de 100 quilòmetres per hora i una sensació tèrmica de -30°. No eren ni a l’Himàlaia ni als Andes, sinó al Pirineu, al voltant del Balandrau, que té una alçària de 2.585 metres. Les paraules de la Mònica, nítides malgrat el soroll eixordador de les ràfegues de vent, van ser un punt d’inflexió per a en Josep Maria. Ell va ser l’únic supervivent del grup de cinc esquiadors que aquell dia volien pujar al Balandrau. Aquella tragèdia, succeïda el Cap d’Any del 2000, la recupera ara el meteoròleg Jordi Cruz al llibre 3 nits de torb i 1 Cap d’Any (Símbol Editors), una crònica emocionant dels fets més dramàtics que s’han viscut al Pirineu. Aquesta història, poc coneguda entre els qui tenen menys de trenta-cinc anys, va marcar la comarca del Ripollès i, especialment, la gent afeccionada a la muntanya, molt menor dues dècades enrere. El 30 de desembre del 2000, Josep Maria Vilà i quatre amics més –Josep Artigas, Oriol i Elena Fernández i Mònica Gudayol– que practicaven esquí de muntanya es van veure sorpresos per un episodi de torb com no s’havia presenciat mai al Pirineu. El torb és un fenomen meteorològic en què fortes ventades aixequen la neu del terreny, dificultant la visibilitat fins al punt que poden fer que sigui nul·la. El torb va ser tan intens, que va durar dotze hores. Les previsions no n’havien avisat –els mitjans tècnics aleshores no ho permetien. ‘Una setmana abans, hi havia hagut una llevantada que va deixar entre mig metre i un metre de neu a Vallter. Aquella neu no s’havia compactat i quan va entrar aquest vent de sobte, es va trobar tota la neu i la zona es va convertir en una autèntica gola de llop’, explica amb detall Jordi Cruz, amb qui ens hem trobat per parlar del llibre. A l’esquerra, Josep Maria Vilà, i a la dreta, l’autor del llibre, Jordi Cruz. També ens acompanya Josep Maria Vilà, que posa paraules a l’incident: ‘Era molt estrany. Com si fóssim dins un núvol molt dens. El vent ens empenyia i els trossos de gel impactaven contra tot el cos. Quan quèiem, era pitjor, perquè per terra encara circulaven trossos de gel molt grossos. Ens havíem d’aixecar de pressa perquè feien molt de mal. I sobretot, no vèiem res i estàvem completament desorientats.’ Fontlletera, una trampa mortal Davant un mapa de grans dimensions d’aquesta zona del Pirineu amb el qual Cruz fa les presentacions del llibre, tots dos expliquen el recorregut que van fer els cinc esquiadors, on va caure l’allau que va atrapar un d’ells i els punts on més tard acabarien trobant els cossos. Amb una serenitat que impressiona, Vilà explica com, víctimes de la desorientació i el torb, que no afluixava, tots van encaminar-se erròniament cap al torrent de Fontlletera, fet que acabaria essent una trampa mortal. El grup es va desfer, i ja no es van tornar a veure. Els GRAE no van poder recuperar els cossos d’alguns d’ells fins a la primavera, quan la neu es va desfer i els va deixar al descobert. Vilà es va quedar amb la seva xicota, molt afectada pel fred. ‘Jo ja veia que no se’n sortiria, que anava empitjorant. De primer, li costava caminar, després va perdre la vista i al final em demanava qui era. Va ser molt ràpid. Sabia que no podria arrossegar-la.’ Conscient que no podien avançar més, Vilà va trobar una pedra i va fer-hi un forat darrere perquè tots dos es resguardessin del fred. Hi van dormir abraçats, cercant escalfor, però la Mònica va acabar morint. En Josep Maria, atrapat en aquell torrent, va anar baixant fins a arribar a un salt d’aigua que ja no podia superar. Saltar-lo era massa perillós.Va decidir de passar una segona nit al ras en una escletxa de pedra. L’endemà, ja tenia les forces sota mínims, també per sobreviure. Es pensava que ja li havia arribat el moment. ‘Em vaig deixar anar, no tenia por del que vingués. Em vaig ficar dins l’escletxa de dues pedres, em vaig cobrir amb el tapaboques i la caputxa de Gore-tex. Ja no em preocupava estar visible per als operatius de rescat. No sé quanta estona va passar. Fins que, de sobte, vaig sentir un helicòpter molt a prop.’ Va sortir de la petita cova i allà, davant seu, hi havia l’helicòpter. Estava salvat. En aquella tragèdia no van morir únicament els quatre companys d’en Josep Maria. El llibre també reconstrueix el cas de tres muntanyistes que havien fet el cim del Balandrau el mateix dia 30 i que també van perdre-hi la vida; i el d’una parella de Molins de Rei que els GRAE van trobar morta al coll de la Coma d’Orri, situat a menys d’un quilòmetre al sud-oest del Gra de Fajol. Arran de la publicació del llibre, l’autor podrà saber què li va passar, exactament, a aquella parella. En la presentació que farà el dia 1 de febrer a La Garriga, coneixerà les quatre persones que eren amb ells i a les quals no va poder localitzar durant la investigació. ‘Sembla que ell va caure pel vent i la seva dona es va quedar al seu costat. Els altres quatre excursionistes van anar a buscar ajuda. Però ja no els van trobar fins al cap de moltes hores.’ Josep Maria Vilà va poder sortir d’entre aquelles muntanyes per explicar-ho. De fet, aquesta ha estat la clau per a evitar traumes. ‘La pèrdua de la Mònica és la cosa més forta que m’ha passat a la vida. Perdre la parella… Però no m’ho he guardat mai per a mi, com si fos una cosa prohibida. He anat descarregant el pes en amics i familiars.’ Després d’unes setmanes de recuperació a l’hospital, aquell mateix estiu va tornar al torrent maleït per saber per on havia passat exactament: ‘Per a mi era important tornar-hi. Vaig baixar pel torrent i, fins i tot, vaig trobar un pal d’esquí nostre, la cascada que no vaig baixar, la roca on vaig passar una nit i d’on em van rescatar. Ho tinc tot al cap.’ Anys més tard, el 2013, acompanyat de la seva germana, va fer el cim del Balandrau, el mateix cim que el 30 de desembre de l’any 2000 se li havia resistit. Podeu comprar 3 nits de torb i 1 Cap d’Any a la Botiga de VilaWeb

Summary: Nou morts entre el torb: la tragèdia del Balandrau


La batllessa de Barcelona, Ada Colau, ha fet una crida per Facebook per a trobar testimonis i proves documentals de la mort d’una gossa a trets d’un agent de la Guàrdia Urbana. Colau ha dit que farien tant com poguessin per esclarir què va passar i com, i també per evitar que es repeteixi, ‘millorant els protocols d’actuació que calgui’.  La policia carrega contra els animalistes que es manifestaven per la mort d’una gossa a trets d’un urbà Segons Colau, la investigació continua oberta, però no tenen imatges dels fets, només dels moments posteriors. En aquest sentit, ha remarcat que ella no podia ‘especular ni prejutjar res basant-se en imatges o missatges que circulen per les xarxes’. ‘Cal esclarir primer què va passar, amb proves sobre la taula, i segons quina sigui la veritat, prendre les mesures pertinents. I així ho farem.’ ‘No serveix com a prova documental un testimoni que relata que va presenciar els fets i que circula per les xarxes socials’, ha dit Colau. Per això, ha instat els testimonis a posar-se en contacte amb l’ajuntament o interposar directament una denúncia al jutjat. Ha explicat que ja havien fet una primera reunió amb les entitats que defensen els drets dels animals i han acordat de començar a treballar de seguida per millorar els protocols. D’altra banda, ha dit que les diligències de la investigació les portava la Unitat Deontològica d’Afers Interns de la Urbana. També s’ha contactat amb una veterinària independent per fer l’autòpsia de l’animal. Es rastregen les càmeres de l’entorn per mirar de trobar-ne imatges. ‘Tenim la responsabilitat i ens comprometem a esclarir els fets. I a fer-ho amb total transparència. Per això us demanem la vostra ajuda’, ha insistit Colau, que ha assegurat que el govern de Barcelona es prenia molt seriosament els drets dels animals. Llegiu ací la publicació:

Summary: Colau demana testimonis de la mort d’una gossa a trets d’un urbà


JxCat ha tancat un acord amb el PSC per a governar la Diputació de Barcelona, malgrat el 155 i descartant un pacte amb ERC. La presidència recaurà en els socialistes i probablement serà la batllessa de L’Hospitalet, Núria Marín. Demà, el consell nacional del PSC decidirà el candidat. En el document, al que ha tingut accés l’agència EFE, les dues forces acorden la seva presència en el govern i recalquen que se centraran en les polítiques pròpies d’aquesta administració, deixant de costat qüestions d’una altra índole, en les que poden tenir posicions diferenciades. Les eleccions a les diputacions: un gran poder amb moltes ombres A la Diputació de Barcelona hi ha 51 diputats: el PSC i ERC van quedar empatats com a primera força amb 16, JxCat va obtenir-ne 7, els comuns 5, Ciutadans 4, el PP 1 i Tot per Terrassa 1. El pacte entre JxCat i el PSC suma 23 diputats i podria fructificar en una segona volta perquè no hi ha cap pacte alternatiu possible. JxCat i ERC podrien haver pactat un repartiment de la Diputació de Barcelona com la legislatura passada canviant els rols. CiU va presidir la institució i ERC va ostentar-ne la vice-presidència. Tanmateix, JxCat ha optat pel PSC. L’única alternativa a un acord entre els dos partits independentistes, que també sumen 23 diputats –a tres de la majoria absoluta– hagués estat un pacte entre el PSC, els comuns, Ciutadans i el PP. La presidenta de l’ANC, Elisenda Paluzie, ha criticat l’acord: ‘La base social de l’independentisme no es mereix aquest retorn accelerat a l’autonomisme i a la política partidista’. La base social de l’independentisme no es mereix aquest retorn accelerat a l’autonomisme i a la política partidista que el pacte de @JuntsXCat i @socialistes_cat exemplifica, amb fins i tot major cruesa que altres pactes amb el 155 d’@Esquerra_ERC als ajuntaments — Elisenda Paluzie (@epaluzie) July 5, 2019 ERC apel·la a la ‘responsabilitat’ i confia en revertir-ho El vice-president de la Diputació de Barcelona i candidat d’ERC a la presidència de l’ens, Dionís Guiteras, ha apel·lat aquest divendres a la responsabilitat de JxCat i ha explicat que fins la data de constitució de la Diputació de Barcelona intentaran revertir l’acord de govern a la corporació del PSC i JxCat. En declaracions a l’ACN, Guiteras ha indicat que els republicans estan oberts fins l’últim dia a pactar amb JxCat, però ha avisat que ‘han de voler-ne parlar’. En aquest sentit, ha lamentat que JxCat hagi decidit pactar amb el PSC quan en una reunió ERC ‘els havia garantit la majoria per tirar endavant la presidència i el govern’. Per això Guiteras ha atribuït la decisió de pactar amb el PSC enlloc d’ERC ‘quan havia les mateixes condicions i possibilitat de millorar-les’ a les batalles internes de JxCat i al fet que en alguns sectors donar la presidència a ERC els sembli ‘horrible’. Dirigents del partit com Sergi Sabrià i Gabriel Rufián també han criticat durament el pacte de JxCat amb el PSC. A més de la crítica a les xarxes, Sabrià ha dit a Catalunya Ràdio que ERC oferia a JxCat un acord ‘igual al del PSC’ i ha afegit que no entén perquè han optat per la via del PSC ‘d’Illa, Zaragoza i tot el que representa’. També ha lamentat que la confiança entre els dos partits independentistes ‘ha quedat tocada’ i ha considerat un error de primera magnitud ‘regalar’ la tercera institució del país als socialistes. A més, ha posat en dubte que els presidents Carles Puigdemont i Quim Torra hi estiguin d’acord. Dubte… No se si és #JugadaMestra o 🍿🍿🍿 🤔🤔🤔https://t.co/htbRE7cFl1 — Sergi Sabrià (@sergisabria) July 5, 2019 Si esto lo hace ERC Tardà y yo tendríamos ya 10 artículos de urgencia del sanedrín convergente y 155 tuits de sus palmeros a sueldo.https://t.co/h4nZYQQhib — Gabriel Rufián (@gabrielrufian) July 5, 2019 Crítiques també des de JxCat Polítics de JxCat també han criticat l’acord a través de les xarxes. És el cas del diputat de la formació al congrés espanyol Jaume Alonso-Cuevillas o el del vice-president del parlament, Josep Costa. Censura absoluta a tots les forces independentistes que hagin pactat o pactin amb el partits del 155 A TOTES ! — Jaume Alonso-Cuevillas Sayrol (JACS) (@JaumeAlonsoCuev) July 6, 2019 Vaig entrar en política per l’1O i fa massa temps que sent que m’arrosseguen cap a la renúncia al mandat del referèndum. Crec que la situació exigeix revertir tots els pactes amb el 155, acabar amb les renúncies i tornar a la unitat que va fer possible l’1O. — Josep Costa🎗 (@josepcosta) July 5, 2019 Els diputats al parlament Francesc de Dalmases i Albert Batet han parlat de ‘revertir’ tots els acords municipals entre partits independentistes i el PSC. Compromís públic de revertir tots els acords municipals de la vergonya (gairebé 30!) i tindrem força per revertir també aquest. Si @Esquerra_ERC assumeix aquest compromís, @JuntsXCat ho farà, segur. https://t.co/WMLh9SWuFN — Francesc de Dalmases @JuntsXCat (@francescd) July 5, 2019 Em sembla una molt bona proposta, però si ho fem, fem-ho bé: revertim-ho a tot arreu. Som-hi? https://t.co/TzlItb6yoV — Albert Batet🎗 (@albertbatet) July 5, 2019 Aquest és el document de l’acord entre JxCat i el PSC.

Summary: JxCat pacta amb el PSC a la Diputació de Barcelona malgrat el 155


L’economista Xavier Sala i Martín ha traduït al castellà el seu últim llibre, ‘És l’hora dels adéus?’ (Rosa dels Vents), una radiografia sobre la situació econòmica i política d’aquests últims anys i de quin pot ser el futur de Catalunya. Una versió en castellà que es pot descarregar en PDF, atès que Sala i Martín ha decidit de penjar-lo íntegre i de franc. ‘A causa d’una demanda reiterada d’una versió en castellà del llibre he decidit de penjar-ne aquesta traducció mecànica al meu bloc. Es tracta d’una traducció feta per ordinador i sense supervisió humana. L’autor del llibre no es fa responsable, doncs, de les errades lingüístiques que hi pugui haver’, avisa. Sala i Martín explica al pròleg: ‘Al llarg del llibre que llegiu miraré de comparar els costos i els beneficis econòmics d’una hipotètica Catalunya independent amb els costos i els beneficis econòmics d’una hipotètica permanència a Espanya. Dels costos sentimentals que la unió o la separació tenen per a cadascun de vosaltres, jo no us en puc parlar. És una cosa personal de cadascú. Sí que parlaré, doncs, dels arguments econòmics. Un cop vistos i examinats, els podeu enllaçar amb els vostres sentiments i les vostres valoracions no econòmiques i sereu en posició de decidir, amb llibertat, quina de les dues alternatives us dóna més garanties per a aconseguir la vostra felicitat’. Més informació: Sala i Martín esmicola una per una les amenaces contra la independència Sala i Martín revela com va acorralar Barroso sobre la independència de Catalunya Sala i Martín desfà els arguments d’un article polèmic publicat a El País Les balances fiscals, explicades per Sala i Martín Xavier Sala i Martín: ‘Continuar a Espanya és ofegar-nos’

Summary: Xavier Sala i Martín penja de franc la versió en castellà de ‘És l’hora dels adéus?’


Entre els centenars de novetats que arriben a les llibreries aquest mes de gener, hi trobem una nova edició, amb tapa dura i sobrecoberta, de Camí de sirga, la primera novel·la i la més coneguda de Jesús Moncada (Mequinensa, 1941 – Barcelona, 2005), que és considerada un clàssic contemporani. És interessant el fet que aquesta nova edició, a Edicions 62, no coincideixi amb cap efemèride de l’autor ni de l’obra (no serà fins l’any vinent que farà trenta anys que es va publicar per primera vegada). Per això hem volgut parlar amb l’editora, Pilar Beltran, sobre la política que tenen entorn dels clàssics contemporanis. Beltran ens diu: ‘Camí de sirga és un títol que sempre ha estat viu al nostre catàleg, però de fa uns anys només es trobava en edició de butxaca. I les obres com aquesta, els lectors les regalen i prefereixen conservar-les en una edició més acurada. Des que vam adquirir els drets de publicació de l’obra de Jesús Moncada, el 2004 , no se n’havia fet cap més edició a la col·lecció ‘El balancí’, i ja tocava. A més a més, juntament amb l’edició de tapa dura i sobrecoberta de Camí de sirga, també publiquem a ‘La butxaca’ les seves altres dues novel·les: Estremida memòria i La galeria de les estàtues. Els contes ja es troben en edició de butxaca. De manera que podem dir que tota l’obra de Jesús Moncada és disponible per als lectors.’ A aquestes reedicions de l’obra de Jesús Moncada, cal afegir-hi que al febrer apareixerà una traducció seva d’El comte de Montecristo a la mateixa editorial. La nova coberta de ‘Camí de sirga’ a la col·lecció ‘El balancí’. Quina política de reedició de clàssics contemporanis segueix l’editorial? És pertinent de preguntar-ho a la responsable d’Edicions 62, perquè es tracta segurament del segell més important en llengua catalana de la segona meitat del segle XX, amb un gran nombre d’autors ben significatius al catàleg. Beltran explica: ‘Mirem la situació dels drets i l’estoc de cada títol. Aleshores fem un estudi sobre quins títols ens podem permetre de reeditar. En el cas de l’obra de Jesús Moncada, havíem detectat que hi havia set per part dels lectors, hi havia una demanda. Però això passa poc.’ ‘No és fàcil de reeditar aquests clàssics moderns, tot i que sabem que és una responsabilitat de l’editorial, però que ha de ser compartida també per llibreters i lectors. Els llibreters, que sovint es troben amb falta d’espai, solen tenir les edicions més econòmiques, no pas les edicions en tapa dura, que són més cares. Però ja dic que hi ha lectors que per a aquests clàssics contemporanis volen una edició que els duri molts anys o per sempre. Sempre que podem, mirem d’oferir totes dues versions, en tapa dura i butxaca. Però no és habitual.’ Continua: ‘Quan una obra ha representat tant per a una literatura i per a un país, hem d’afavorir que les noves generacions de lectors la puguin tenir. L’any passat vam recuperar El temps de les cireres de Montserrat Roig, en el vint-i-cinquè aniversari de la seva mort. Els aniversaris i commemoracions literàries ens ajuden a recuperar aquests autors. Aquesta nova edició d’El temps de les cireres va anar molt bé: n’hem fet dues edicions i això vol dir nous lectors també.’ I les administracions, més enllà de les efemèrides, quin paper hi tenen?: ‘L’administració fins ara no les havia afavorides gaire, aquestes reedicions, més aviat a l’inrevés, perquè imposava que haguessin passat vint anys d’una edició per a subvencionar la següent. Això ha impedit molts projectes amb expectatives de venda mínimes.’ L’editora Pilar Beltran. Si ja és difícil que els clàssics contemporanis siguin ben atesos i a disposició dels lectors, com es deuen trobar els autors vius actuals, a qui ben sovint l’editorial els notifica que en comptes de reeditar-los els llibres els els destruirà? Sobre això, Pilar Beltran diu: ‘Això és logística! I cal tenir en compte que al segle XXI, l’obra dels autors actuals també s’ofereix en llibre digital. L’edició digital també ajudarà a mantenir vives les obres.’ I encara afegeix: ‘Per passar a la categoria de clàssic, la condició és que t’has de morir. Però hi ha obres d’autors d’avui, com Dins el darrer blau de Carme Riera, per exemple, que estic convençuda que passaran a ser un clàssic. Per això el lector té a disposició el 95% de l’obra de Carme Riera. També hi ha una altra cosa: els editors podem tenir disponible l’obra d’un autor, però això no vol dir que les llibreries la posin a disposició del públic. Penso que els llibreters haurien de tenir un espai dedicat als clàssics i a aquelles obres que no deixen de tenir lectors. A partir d’ara, les llibreries que facin aquesta tasca de llibre de fons disposaran d’un distintiu de qualitat  i això és una bona notícia. N’estic molt contenta, perquè ajuda a caminar en aquesta direcció. Ara, ja ho he dit abans, també els lectors han de respondre, perquè els llibreters acaben prioritzant allò que els lectors demanen. Ens hi hem de comprometre tots, també els mitjans: és un peix que es mossega la cua. I això lliga amb el fet que a la televisió pública no hi hagi cap programa de llibres i que el sector el reivindiquem sempre que en tenim l’oportunitat.’

Summary: Reeditar ‘Camí de sirga’, reeditar un clàssic contemporani


La militància d’ERC ha fet pinya amb Oriol Junqueras i Marta Rovira i ha avalat amb una àmplia majoria (90,39%) la renovació de l’executiva. Pere Aragonès és el nou coordinador general, al costat de Marta Vilalta, que passa a ser secretària general adjunta. La participació de les bases ha estat d’un 57,14% (5.192 persones), significativament més alta que en els congressos anteriors. El 2015, fou del 32,92% (2.416 vots) i, el 2011, del 44,77% (3.249), i en tots dos casos es votava el lideratge de Junqueras. En aquest cas, el president d’ERC revalida el càrrec amb un 88,34% dels vots afirmatius, al costat de Rovira com a secretària general, que ha obtingut un suport del 86,75%. ‘En sortim més forts, amb els lideratges a la presó i l’exili reforçats’, ha dit Vilalta. Junqueras i Rovira continuen a la primera línia, però alhora han engegat un procés de renovació encimbellant una nova generació de dirigents en llocs clau de la formació i a les institucions. Aragonès, que ja va rellevar Junqueras a la vice-presidència del govern, es consolida com el seu alter ego i Vilalta ho esdevé de Rovira. El doble tàndem s’ha proposat de culminar el projecte de Junqueras perquè ERC esdevingui la força hegemònica de l’independentisme i les bases han tornat a donar suport a aquest projecte gairebé sense fissures. Segons Vilalta, Junqueras, amb qui acabaven de parlar, ha agraït la implicació de les bases i ha expressat la satisfacció pel suport rebut. Al capdavant de la formació, i deixant pas al tàndem d’Aragonès i Vilalta, també es reforcen a la vice-secretaria general de Comunicació i Estratègia Sergi Sabrià, que alhora és l’home fort del partit al parlament, i Lluís Salvadó, que assumeix la vice-secretaria general de Coordinació Interna. La nova direcció també la integren Raquel Sans (vice-secretària general de les Dones), Marta Vilaret (vice-secretària general de Drets, Llibertats i Lluita Antirepressiva), Sara Bailac (vice-secretària general d’Acció Política), Isaac Peraire (vice-secretari general de Vertebració Territorial i Partit Obert), Jordi Roig (gerent i secretari de Finances i Recursos), Jordi Solé (secretari de Política Internacional), Agnès Rotger (secretària de Drets Socials i Ciutadania), Sílvia Casola, (secretària de Transició Ecològica), Natàlia Garriga (secretària de Política Cultural, Educació i Esports), Jordi Castellana (secretari de Treball i Política Econòmica), Eduard López (secretari de Formació), Eva Baró (secretària de Gestió del Coneixement), Sus Martí (secretària d’Organització), Cristina Gómez (secretària de Coordinació Municipal), i Marc Sanglas (secretari d’Estratègia Municipal). Tots han obtingut un suports de més del 80%, llevat de Salvadó (71,21%) i Peraire (77,89%) que en l’executiva anterior ja sostenien el pes organitzatiu de la formació. Els militants votaven el conjunt de la candidatura i, en acabat, cada membre. Tardà, el conseller nacional més votat Les bases també han elegit vint consellers nacionals de manera paritària. El més votat ha estat l’ex-portaveu d’ERC al congrés espanyol Joan Tardà (3.460 vots), seguit de Josep Maria Jové (2.374), que va ser secretari general de la vice-presidència i del Departament d’Economia en el govern anterior amb Junqueras. Pel que fa a les dones, les que han obtingut més suport han estat Maite Aymerich (1.935), ex-batllessa de Sant Vicenç dels Horts, i la politòloga igualadina Mònica Morros (1.790). L’elecció de l’executiva i dels consellers nacionals ha reflectit el suport minoritari dels membres del Col·lectiu Primer d’Octubre, crítics amb la direcció, que havien demanat un vot de protesta, amb abstenció o vot en blanc. Un dels integrants més actius, l’ex-diputat al congrés espanyol Joan Puig, no ha aconseguit prou vots per a entrar al consell nacional (n’ha obtinguts 825). Amèlia Àgueda, també d’aquest sector, sí que en formarà part perquè ha estat elegida amb 1.123 vots. Els militants d’ERC debatran d’ara endavant, a la segona part del congrés, l’estratègia política. L’executiva haurà de nomenar la comissió que redactarà la ponència i després les bases podran esmenar-la. Fonts del partit preveuen que el plenari es farà el mes de novembre. Per tant, és probable que s’hagi fet pública la sentència del Tribunal Suprem contra els presoners polítics i que faci impacte sobre la discussió interna.

Summary: La militància d’ERC ratifica que Junqueras i Rovira encapçalin una direcció renovada