Diversos militants i simpatitzants d’Esquerra Republicana de Catalunya (ERC) han presentat aquest migdia al Col·legi de Periodistes, a Barcelona, el manifest Nova Crida Nacional a ERC. Demanen que els republicans s’afegeixin a la CUP i al PDECat en una llista conjunta a les eleccions europees i que els partits es coordinin al parlament per a recuperar la majoria absoluta independentista. Respecte de les eleccions municipals, només demanen unitat d’acció entre totes les forces independentistes. També que es doni per bo el mandat del primer d’octubre i que es faci efectiva la República, que es defensi la unilateralitat i la mobilització popular i que el Consell per la República es converteixi en un Consell de la República, essent la màxima institució a nivell internacional del govern a l’exili en coordinació amb la Generalitat. El manifest l’han presentat el batlle de Montblanc, Pep Andreu; l’economista Xavier Martínez; i l’ex-delegat de la Generalitat a Perpinyà, l’historiador Enric Pujol. Entre els signants hi ha el regidor d’ERC a Girona Martí Terés, l’ex-senador Miquel Bofill i l’ex-diputat al congrés espanyol Joan Puig, entre altres militants i simpatitzants republicans, com per exemple el director de cinema Francesc Bellmunt. ‘ERC s’hauria de plantejar un congrés’ ‘La reflexió que fem dins ERC és introduir un debat de forma neta. Amb els esdeveniments que hi ha per endavant , ERC s’hauria de plantejar un congrés’, ha dit Pep Andreu. I ha afegit: ‘No som un corrent dins d’ERC ni preveiem ser-ho. Volem esperonar a la militància d’ERC a fer reflexió. L’empresa és tan gran que si no és amb unitat, no ens en sortirem. Nosaltres som gent d’ERC de tota la vida, amb cap altra pretensió d’influir en un debat democràtic. No estem plantejant res més que aquest debat. I ens agradaria que la direcció emprengués el repte de veure cap a on anar. Ja ens està bé la direcció que hi ha. Amb el president a Lledoners i amb la secretària general a l’exili, volem transmetre el màxim caliu i tot el suport a tots ells’. Mobilització popular Per la seva banda, Enric Pujol ha afirmat: ‘Hi havia veus que apostaven per destensar el conflicte i explorar pactes amb el govern espanyol. Ara veiem que no serà viable. I una certa tendència d’esperar els judicis, s’ha demostrat que no es pot esperar més. Caldrà recórrer a mesures de mobilització i unilateralitat. Perquè una vaga de fam fa que s’acceleri tota aquesta situació política. La previsió que ens espera és que hi hagi una major confrontació amb l’estat. I creiem que com més aviat ERC reaccioni davant aquesta nova situació més aviat podrem fer feina’. Per últim, Xavier Martínez ha afirmat que ‘ERC es va comprometre el 21D a implementar la república. Ha passat un any. I ara cal fer deliberació interna’. Llegiu ací el manifest. «Els sotasignats, militants i simpatitzants d’ERC, el darrer partit que queda de la tradició republicana a Catalunya, amb més 80 anys d’història, ens veiem en la necessitat de reformular les estratègies de l’independentisme després del primer aniversari dels fets d’octubre de l’any passat. ERC ha de liderar aquest nou full de ruta amb tota consistència i, si s’escau, amb la celebració sempre que sigui factible d’un congrés nacional extraordinari o un d’ordinari que clarifiqui aquesta nova estratègia. «El repte és decisiu: apostem perquè entre tots fem possible el retorn d’Esquerra Republicana de Catalunya al tremp i a la confiança popular que en foren l’origen. Seria el millor servei cívic que la nostra nació –al nostre entendre i estem segurs que a l’entendre de molts– exigeix» (Extret de la primera Crida Nacional a ERC, 18-12-1986). Per això exigim: 1. Unitat independentista Es fa necessari un acord entre tots els grups independentistes per tal que la República Catalana sigui una realitat reconeguda internacionalment. Cal fer una planificació, no pas a partir d’acords puntuals, sinó a partir d’una estratègia compartida a curt i mitjà termini. En aquest sentit, demanem una àmplia candidatura republicana i unitària a les properes eleccions europees, així com una coordinació clara i contundent dels grups parlamentaris a Madrid del PDECAT i ERC (sobretot després de les greus penes demanades als nostres presos polítics per un Estat espanyol que no vol negociar i que només sap reprimir), sense descartar una eventual retirada dels diputats catalans de les Corts espanyoles com a mesura de pressió. És necessari també recuperar la unitat d’acció dels partits independentistes al Parlament de Catalunya per tal de preservar la majoria absoluta i assegurar una acció de govern que impulsi, amb l’aval del Parlament, la implementació de la República. I, finalment, cal prioritzar en tots els municipis on sigui factible la unitat d’acció amb la resta de forces amb l’objectiu d’assegurar el màxim d’alcaldies independentistes. 2. Vigència del 1-O i de la República proclamada Cal reconèixer la vigència del referèndum del dia 1-O i del mandat que se’n va derivar: la proclamació de la República catalana. Aquests foren els actes de sobirania més importants del segle XXI, perfectament equiparables al realitzat per Francesc Macià el 14 d’abril de 1931. Prou de desmerèixer els més de dos milions de persones que hi van participar. El referèndum de l’1-O va demostrar que som majoria democràtica i que vam guanyar. No tenir com a objectiu prioritari implementar la República Catalana quan es té la majoria social i parlamentària seria una renúncia inadmissible al mandat democràtic assumit pel Govern de fer efectiu el resultat del Referèndum «sense dilacions ni excuses». El fet que l’Estat espanyol no accepti el joc democràtic no és motiu per dir que «que no som prou i que cal una majoria inapel·lable». Espanya mai no negociarà per voluntat pròpia, sense una pressió popular catalana. 3. Mobilització popular i unilateralitat No es pot renunciar de cap manera a la mobilització popular i a l’adopció de mesures de caràcter unilateral, via avalada per la Ponència Política de la darrera Conferència Nacional. Com acceptarà l’Estat espanyol cap solució política sobre el repte català si no es troba pressionat per la majoria del poble i pels seus legítims representants? Com diuen la majoria d’advocats, els presos polítics i els exiliats només sortiran de la presó i retornaran a Catalunya amb la implementació de la República Catalana. 4. Condicions de tota negociació Qualsevol negociació que s’emprengui amb l’Estat espanyol s’ha de fer amb unes condicions mínimes: sense presos polítics que fan d’ostatges i en condicions de bilateralitat i d’igualtat entre les dues parts, Catalunya i l’Estat espanyol. Sense això, no hi ha pròpiament negociació, sinó imposició de mesures polítiques que una part obliga a l’altra a complir. La negociació no l’han de dur en cap cas ni els diputats catalans a Madrid ni els líders polítics cadascun per la seva banda i sense tenir en compte la resta. Cal un bloc negociador independentista que tingui com a principals referents els màxims representants legítims del poble de Catalunya. 5. Convertir el recent creat Consell per la República en un veritable govern a l’exili Cal convertir el Consell per la República en un Govern a l’exili, que funcioni com a institució referencial de la República Catalana a nivell internacional. En no tenir una dependència legal amb l’Estat espanyol, és l’única instància política que pot actuar d’una manera més lliure que no la mateixa Generalitat. Naturalment, no ha d’actuar al marge de la resistència a l’interior, sinó que ha de fer-ho de manera coordinada amb els moviments socials i els partits polítics, i també amb la Generalitat i la majoria parlamentària independentista. Només així s’explotarà al màxim la circumstància actual d’una actuació política interior i una acció política exterior i tindrem una eina per fer front al nou embat amb l’estat que segurament es produirà més aviat que tard.» Aquests són els signants. Albert Mestres (escriptor i director teatral) Alexandra Genís Falgueres Blanca Palmada (professora de la Universitat de Girona) Daniel Valentí Cruset (psicòleg i educador) David Pujol Fabrelles (mestre i pedagog) Enric Pujol Casademont (historiador, professor i membre de l’IEC) Ferran Ymbert Almodín (mestre) Francesc Bellmunt (director de cinema) Francesc Guillamet (fotògraf) Francesca Martínez Planas (professora i traductora) Gemma Clarissó Garcia (professora de llengua, expresidenta d’Òmnium Cultural) Geoffroy Lourdou (comptable i jugador de rugbi) Gerard Sesé Lara (creador) Jaume Domènech i Domènech (metge) Jaume Giménez Palau (metge ex-regidor d’ERC pel Bages) Joan Cusí Forch Joan Garcia Codina (obrer de les arts) Joan Llobell Martorell (advocat) Joan Puig Cordón (ex-diputat ERC i editor) Joan Sabartés (alcalde de Cantallops per ERC) Joan Carles Massip (agrupació de Sant Andreu) Jordi Oliva Llorens (historiador) Jordi Taurinyà (membre del secretariat de l’ANC, president del Casal del Conflent) Jordi Torrent Padrosa (músic) José M. Murià (Historiador. Acadèmic de la llengua mexicana i membre corresponent de l’Institut d’Estudis Catalans) Josep Lluís Fernández Safont (coordinador de la Comissió d’Actes Lluís Companys de La Vajol) Josep M. Aguirre (professor de dret administratiu, expresident de la secció local d’ERC de Girona) Josep «Pep» Andreu i Domingo (Alcalde de Montblanc i ex-diputat i ex-senador per ERC) Lali Vila (dissenyadora) Lluís Mundet (professor de la Universitat de Girona) M. Victòria Peris Montia (psicòloga i psicoanalista) Martí Terés (regidor d’ERC per Girona) Miquel Amorós i March (enginyer) Miquel Bofill Abelló (ex-senador d’ERC a Madrid –2004/2011) Miquel Duran Carrera (artista) Miquel Gironès Nicolàs Martin Fernandez (administratiu) Òscar Mascarilla Miró (professor d’economia) Pere Homs Joaquim (jubilat, membre d’Òmnium cultural) Toni Martínez (empresari sector digital) Xavier Martínez Gil (economista i doctor en dret tributari)

Summary: Manifest de militants d’ERC per la unilateralitat i una llista unitària a les europees


La policia espanyola va visitar tres vegades Abdelbaki es-Satti, l’ex-imam de Ripoll considerat el cervell del grup que va cometre els atemptats del 17-A a Barcelona i Cambrils. Ho va avançar VilaWeb i avui ho ha manifestat públicament Hamid Barbach, secretari de la comunitat islàmica Annour de Ripoll, a la comissió d’investigació del parlament sobre aquells atemptats. Segons Barbach, en la tercera visita de la policia, van trucar des d’un número ocult i van avisar que farien un escorcoll a l’entitat. L’última visita va ser tan sols un mes abans del 17-A. Segons la informació de què disposa VilaWeb, el juliol del 2017, funcionaris de la policia espanyola van fer aquesta tercera visita i van demanar si hi havia hagut cap canvi en l’organigrama de l’oratori. Els van respondre que Es-Satti havia estat acomiadat i que havia dit que se n’anava al Marroc. Els policies espanyols no van fer cap comentari. Sabien que havia fugit. Posteriorment, el govern espanyol va reconèixer que Es-Satti era confident de la policia espanyola de feia anys. Reportatge: Cent hores perseguint Younes El rastre d’una dècada Es-Satti ja havia aparegut al sumari de l’anomenada operació Chacal, en què el gener del 2006 hi va haver cinc detinguts acusats d’haver reclutat mujahidins a Vilanova i la Geltrú per enviar-los a l’Irac. Una setmana després dels atemptats de Barcelona i Cambrils, els sindicats de la policia espanyola i la Guàrdia Civil, SUP i AUGC es van arribar a queixar que no s’hagués comunicat aquesta informació a les autoritats catalanes tot i tenir-la el Ministeri d’Interior i, per tant, la policia espanyola. Però el control d’Es-Satti ve d’abans: uns documents del jutge de l’Audiència espanyola Fernando Grande-Marlaska, publicats pel diari ABC el mes d’agost del 2017, revelaven que la policia va demanar el 2005 d’intervenir el seu telèfon per presumptes activitats de suport a gihadistes. I el jutge hi va accedir, perquè sospitava que treballava per al-Qaida. Marlaska deia que Es-Satti podia ‘actuar com a mitjancer a l’hora de donar suport logístic per a xarxes terroristes’. La policia judicial espanyola sospitava que Abdelbaki es-Satti tenia vincles amb Ansar al-Islam i el Grup Islàmic Combatent Marroquí, responsable de l’atemptat de l’11-M del 2004, a qui donava suport logístic. Segons els documents que la policia va fer arribar al jutge Marlaska, arran dels atemptats contra la Casa d’Espanya de Casablanca del 2003, que van causar quaranta-cinc morts, es va començar a seguir uns individus com a presumptes responsables dels atacs i que havien arribat a l’estat espanyol procedents de Síria. Seguint-ne el rastre, van topar amb Es-Satti, que els donava cobertura. Així, doncs, La policia espanyola va seguir el rastre d’Es-Satti durant més d’una dècada, fins a fer-lo confident. I va controlar-ne els moviments quan ja era imam a Ripoll, poc abans dels atemptats.

Summary: Un testimoni confirma que la policia espanyola va visitar tres cops l’ex-imam de Ripoll abans del 17-A


Ignasi Fortuny Ribas (1950), advocat d’empreses a París, i Barcelona, ha escrit un llibre amb un títol poc cridaner: ‘De la Catalunya Nord a la Catalunya Sud. Història d’una família transfronterera‘ (Pagès Editors), però intens. Un llibre de memòries intens que explica el segle XX a través de les vivències del seu avi, el seu pare, i ell mateix. Tots tres membres d’una família de la burgesia catalana, alguns de l’alta burgesia catalana, que participen de la I Guerra Mundial, la II Guerra Mundial, la Guerra Civil Espanyola, i la Transició Espanyola en primera persona. Hi veiem negocis i guerra a parts iguals. Negocis amb Paul Ricard, l’inventor del Pastís, l’entrada de Seagrams i Chivas a l’estat, l’arribada de Freixenet als Estats Units, o la purga, compra i la venda de propietats a l’Espanya de Franco. En ple segle XX aquests són diners barrejats amb política, política de valors republicans: els veiem dirigint hospitals de guerra a Barcelona, l’exili republicà, la purga franquista, la col·laboració amb la resistència francesa, en la compra d’armes per a la Generalitat Republicana durant la guerra, o la militància al partit d’extrema esquerra PSAN durant la transició. El senyor Fortuny Ribas ha estructurat el seu llibre en tres apartats cronològics: la història del seu avi, la història del seu pare, i la seva. Tres històries escrites per un advocat que avui en dia viu a cavall de França i Catalunya. L’avi, el doctor Francesc Ribas Soberano (1893-1965) Francesc Ribas (Foto: Arxiu Familia Fortuny) Nascut a Reus, els orígens del doctor Ribas Soberano són humils. El doctor és fill d’un boter de Reus, de qui als 14 anys en queda orfe. El nen i la mare es traslladen a la Barcelona. La mare, a fregar terres i el nen, es posa a estudiar medicina i a treballar alhora en una farmàcia de Rambla Catalunya. Dorm a la farmàcia on treballa. I coneix i es casa amb una rica clienta de la farmàcia, Maria Lluïsa Ribas, una de les hereves de l’empresa DAMM. Els diners, a casa, els gestionarà la dona. Però l’humil estudiant de medicina acaba la carrera, i el fill del boter es fa doctor, i comença a guanyar-se bé la vida. Obre consulta. Un dels primers pacients del jove doctor és el senyor Planas. El ric senyor Planas. Tuberculós. Pacient i doctor s’entenen tant bé que tots dos acaben ideant, i construint, el Sanatori per a tuberculosos del Puig d’Olena. El sanatori on el poeta Màrius Torres crearà l’obra poètica i per on també hi passarà el president Lluís Companys. Quan el pacient morí, la filla del pacient i el doctor, continuaran dirigint el sanatori, la seva gran obra. Militant d’Esquerra Republicana, en la consulta de Barcelona, el doctor cobrava diferent si el pacient era ric, o pobre. I durant la guerra de l’any 1936-1939, treballa a l’Hospital Clínic, on veu passar milers de morts i ferits. Acabada la guerra, el doctor republicà s’ha d’exiliar. Però acaba tornant, d’amagat, a la Catalunya franquista per seguir el seu somni: el sanatori per a tuberculosos de Puig d’Olena. Però el règim desterra el doctor a Alacant. No el deixen exercir a Catalunya i la filla, Planas acaba cedint el sanatori a l’església, que no vol tenir un director republicà. El seu somni, esvaït. Des d’Alacant, el doctor veurà com el sanatori el porten uns altres, com s’acaba inventant la penicil·lina, que cura els tuberculosos i com el centre acaba tancant. I el pitjor de tot: veu com la seva filla Maria Lluïsa mor, precisament, de tuberculosi. Era al·lèrgica al tractament recentment inventat. I ni li servia la penicil·lina, ni tampoc el sanatori. Amb els anys el doctor acaba tornant a Barcelona. El meu avi matern va tenir tres grans obsessions, diu l’autor del llibre: que es curés la tuberculosi, veure implementar-se la seguretat social, i la llibertat del seu país. Ens falta la tercera. El pare, Ignasi Fortuny Tarrés (1907-1991) Ignasi Fortuny Tarrés rep una condecoració de mans del general francès Larminat (Fotografia Arxiu família Fortuny) El pare és Ignasi Fortuny Tarrés, nascut a l’Alta Cerdanya, la que cau a l’altra banda del Pirineu. És un català de la Catalunya del Nord, i per això té la nacionalitat francesa. Emprenedor, de jove dirigeix l’empresa Fortuny SA, que té les caves Mont-Ferrant. Però també introduirà el Chivas i Seagrams a l’estat, farà créixer Freixent als Estats Units, o obrirà negocis a Madrid. És allà és on ell, molt enamorat de França, es fa separatista català. Concretament, l’any 1931, quan va viure en directe la proclamació de Francesc Macià de la República des de Madrid, i la reacció posterior dels homes de negocis i altres a Madrid, es va fer independentista de cop. Per altra banda, cinc anys més tard, durant la guerra de 1936-1939, veu com molts dels seus negocis queden col·lectivitzats pels obrers. I com perilla la seva vida. Un dels sindicats amenaça públicament de matar-lo. Intervé el ministre anarquista Garcia Oliver, i li salva la vida. Perquè Ignasi Fortuny Tarrés és l’home que el govern Tarradellas fa servir, pels seus dots comercials, per a comprar armes per a la Generalitat republicana. Acabada la guerra es queda a França i gràcies a parlar idiomes, treballa per a l’exèrcit francès primer, i la resistència, després. Ja n’havia fet de soldat durant la mili, que li va tocar durant els anys de la I Guerra Mundial. Acabada la guerra continua fent negocis a l’estat. S’alia, per exemple, amb Paul Ricard, l’inventor del mític Pastís francès, i l’introdueix a l’estat, i fa el mateix amb el whisky Chivas i la ginebra Seagrams. Republicà francès, entre la democràcia francesa i la dictadura espanyola, no hi veia color. I una anècdota final preciosa: el pare podia votar a les eleccions franceses, però el seu fill, que va heretar la doble nacionalitat espanyola i francesa, no va poder fer-ho fins als 21 anys. Doncs el pare va estar uns anys dient el fill que votaria en el seu nom. I el fill demanava el vot per partits d’esquerra francesos. I el pare, que era de dretes, complia. Això sí, li demanava que raonés el vot. A partir dels 21 anys, quan el fill ja va poder votar pel seu compte, el pare va tornar a votar dretes. El fill, Ignasi Fortuny Ribas (1950) El fill és l’autor del llibre, un advocat que s’ha acabat venent les accions de l’empresa Damm que va heretar, i que ha treballat en alguna ocasió per Seagrams als Estats Units, l’empresa on va treballar son pare, però que la seva passió ha estat el dret, i la història. Ignasi Fortuny Ribas ha intensificat el vincle amb la Catalunya Nord. Perquè nascut a Barcelona, ha estudiat a França, i viu a cavall dels dos països Políticament inquiet, a la Barcelona dels seixanta, i amb només 14 anys, va demanar classes de català al Liceu Francès on estudiava. I son pare, que havia fet d’espia, li demana que no entri en política (!) Evidentment, ho fa. Coneix Joan Colomines, del Front Nacional de Catalunya. I de mica en mica l’Espanya de Franco li cau de les mans. El 1970 se’n va a Perpinyà a estudiar dret, i s’involucra en la vida política, i d’ajuda als refugiats, de l’altra banda dels Pirineus. Recollien refugiats polítics, també abertzales. Ajudaven a creuar la frontera a anti-franqusites i funda Esquerra Catalana del Treball, milita al PSAN, i al PSAN-P. És deixeble de Carles Castellanos, Miquel Mayol i coneix Carod-Rovira. Es fa marxista no ortodox, crític amb la Unió Soviètica. Acaba dret a París, on coneix alguns dels 30.000 nord-catalans que hi viuen, l”any 1983 marxa a Estats Units, on treballa un temps per Seagrams i finalment torna Barcelona, on funda la revista KO amb Julià de Jòdar, l’associació Tramuntanta de nord-catalans i la Delegació de la Vila de Perpinyà. Dublin, 1971. Al centre el president del Sinn Fein Amb barret, Ignasi Fortuny Ribas. (Fotografia Arxiu familia Fortuny) Ara ha escrit aquest llibre en català, però n’està preparant la versió en francès, perquè la seva identitat és doble, com la del seu pare: ‘Aquí a França’, explica des del telèfon parisenc, poques hores abans de l’atemptat de Niça, ‘els valors republicans es noten. I el ciutadà no és anorreat com a Espanya’. Actualment l’autor és membre actiu de l’Assemblea Nacional Catalana. I explica perfectament perquè l’ha escrit, el llibre. L’ha escrit pensant amb ‘tots aquells que han donat llur vida per una causa, política o científica, i a tots aquells qui han estimat el seu país fins a sacrificar llur pròpia vida. En definitiva, a tota la gent important oblidada.’

Summary: L’increïble segle XX d’una família de la burgesia catalana, i republicana


La companyia aèria Cathay Pacific acaba d’anunciar l’estrena del vol directe entre Barcelona i Hong Kong, des del 2 de juliol vinent. D’entrada serà una connexió que durarà els mesos d’estiu i fins al 27 d’octubre. Hi haurà quatre vols a la setmana, dilluns, dimecres, divendres i diumenge, operats per un Airbus A350, i hi haurà l’opció de volar en classe econòmica, ‘Premium’ i ‘Business’. En l’anunci de la nova ruta, el cap executiu de Cathay ha dit: ‘Barcelona és una gran ciutat pel seu turisme i la cultura rica que té i que atrau visitants de tot el món. Estem encantats de poder oferir l’enllaç directe per primera vegada entre Hong Kong i Barcelona.’ El director comercial d’Aeroports de Catalunya, Òscar Oliver, valora en declaracions a VilaWeb la importància d’aquesta nova ruta aèria: ‘El 2015 hi va haver 62.000 passatgers que van volar indirectament entre Barcelona i Hong Kong, via Frankfurt, Heathrow, Milà… És una demanda no coberta que teníem fins ara. Si valorem la presència d’empreses catalanes a la Xina, a l’àrea de Hong Kong, és evident que és una connexió molt interessant per a nosaltres. I ens interessa d’una manera molt clara per als creuers del port de Barcelona perquè comença a haver-hi una demanda de passatgers que vénen de la Xina a Barcelona. A més, Cathay Pacific és una de les companyies amb més bona reputació del món, amb molt bona qualitat de servei.’ Rècord de passatgers al Prat L’aeroport del Prat va batre l’any passat el seu rècord de passatgers, amb 44,1 milions, un augment de l’11,2% respecte de l’any anterior. Són dades fetes públiques ahir per Aena, i són un indicador més que consolida Barcelona com un dels principals aeroports europeus, en un moment en què s’han anunciat noves rutes intercontinentals que connectaran el Prat amb destinacions d’Àsia i d’Amèrica amb vols directes. Més informació en aquesta entrevista al director comercial d’Aeroports de Catalunya, Òscar Oliver: ‘S’haurà d’esforçar més Ibèria que no Norwegian per a competir a Barcelona’

Summary: L’aeroport del Prat estrenarà aquest estiu el vol directe entre Barcelona i Hong Kong


Bill Micthell és un economista australià reconegut, considerat un dels grans valedors de la Teoria Monetària Moderna, tan allunyada dels postulats dominants. La setmana passada va visitar Barcelona i València. Va parlar a cambres d’economia i facultats per presentar la traducció a l’espanyol del seu llibre, La distopia del euro, on proposa de retornar a les monedes estatals i abandonar l’euro. D’aquest llibre, l’economista Antoni Soy en va fer una ressenya al Punt Avui. A Barcelona, just abans d’agafar el tren cap a València, Bill Mitchell va rebre VilaWeb a l’hotel del Putxet on s’havia allotjat. I ens parlà del seu llibre, de la Teoria Monetària Moderna i de l’independentisme català, que ha vist amb nous ulls gràcies a aquest viatge. —Per situar el lector, què és la Teoria Monetària Moderna que proposeu? —N’és el punt essencial que un govern que imprimeix la seva moneda no es pot comparar amb una família que gestiona els seus diners. Aquí ens fan creure que els governs són com famílies. Que portem un país com portem una família. Que els pressuposts s’han d’equilibrar, que no podem gastar més del que tenim, que no podem adquirir grans deutes. La Teoria Monetària Moderna et diu que això és fals. Les famílies fan servir monedes. Els governs imprimeixen moneda. No és igual. La idea que un govern ha d’equilibrar pressuposts, com fan les famílies, és absurda. A vegades ho han de fer, és cert, però el pressupost mateix no és pas res tancat en si mateix sinó el reflex de la resta de l’economia. La despesa dels governs serveix per a assegurar que hi ha prou activitat econòmica. Que hi ha feina per a quin en vol, que els qui no en tenen reben ajuts, etc. —I què creieu, els diners són limitats o il·limitats? —Il·limitats. Mireu, quan la crisi va afectar els Estats Units, en un parell de dies es van injectar milers de milions a l’economia americana. El congrés americà va demanar al Banc Central d’on sortien, tots aquells diners. Resposta del banc: els diners surten de l’aire. Així que entens que els diners només són un una cosa virtual –no pas una cosa existent que has de guardar– i que el govern té el monopoli de la creació del diner, i que en pots crear tant com vulgui, tota la resta de qüestions són més fàcils d’entendre. Per exemple: un govern no pot quedar-se mai sense diners. Són il·limitats, els diners. I tampoc no creiem que imprimir més diners causés inflació i l’economia se n’anés al desastre. —Visiteu Catalunya per primera vegada? Us ha sorprès res durant l’estada? —No és la primera vegada. Hi he estat unes quantes vegades. Sorpreses? Em pensava que el moviment independentista era una cosa de classe alta. Un moviment nacionalista i elitista. Em pensava que històricament això anava així, que la majoria de la classe treballadora, la gent que cobra els sous més baixos, era d’unes altres parts d’Espanya. I crec que encara és cert. Però ara he après, especialment aquesta vegada, que el sentiment independentista és generalitzat. Molts dels pensadors d’esquerres a Espanya, els de fora de Catalunya, s’oposen a la independència perquè encara creuen que és un moviment nacionalista elitista i xenòfob. Per mi ha estat realment il·luminador de veure que l’independentisme català és un moviment molt més de base, i no d’elits. I fins i tot gent que potser no té grans arrels a Catalunya també volen la independència. Això dóna força al cas català. Ara, he llegit documents de grups independentistes que volen mantenir-se dins l’euro. I això és una bogeria. I autodestructiu. —Aquí durant anys Europa va ser com un alliberament respecte d’Espanya. —A Grècia passa igual. Es pensen que Europa els salva de retornar al règim militar. A Itàlia creuen que és millor tenir polítics europeus que no pas haver d’aguantar els italians. Però per mi l’esquerra ha de trencar el relat que Europa és l’euro i punt. No. L’euro és un aspecte disfuncional d’Europa. Europa i l’euro són diferents. Pots tenir moneda pròpia i a Europa hi seràs igual. L’esquerra ha confós aquests dos conceptes. Si deixes l’euro, deixes Europa. I no. Geogràficament segur que no. Culturalment, tampoc. —Parleu d’això, al llibre. Ara, una Europa políticament unida però amb monedes diferents és possible? —Ja ho havíeu fet. Fa molts anys que ho dic: el concepte polític d’Europa és útil com a marc organitzatiu per a certs aspectes. Per exemple: el canvi climàtic. Catalunya no pot gestionar-lo sola, sense la cooperació de tota la resta. O lleis compartides. Els drets humans. Polítiques d’immigració. Un mínim d’acord és indispensable, i particularment a Europa, on els països són l’un a tocar de l’altre. Per mi un marc europeu pot ser increïblement funcional. En certa manera aquest era el projecte inicial. Projecte que després es va contaminar per l’ortodòxia de la unitat monetària, que ha anat massa lluny. —Qui hi surt guanyant i qui hi surt perdent, amb l’euro? —Clarament, la part de la societat amb uns sous més baixos hi surt perdent. Pensionistes del sud d’Europa. I els grans perdedors seran els joves. De quant és l’ocupació juvenil, a Espanya? Encara del 50%? I si et mires els ni-nis, com més va més n’hi ha. Sense escola, sense feina. Un dels elements bàsics per a l’estabilitat social és que la gent tingui oportunitats. I que hi hagi una bona transició entre l’escola i la feina. Això va crear la prosperitat de la postguerra. I ara no la tenim. Per una altra banda, els grans guanyadors són els banquers de Wall Street, i els seus tentacles, que arriben a la City de Londres i als bancs de tot Europa a través dels mercats financers. Han aconseguit persuadir la gent, i els legisladors, de privatitzar els beneficis i socialitzar les pèrdues. Els deutes dels bancs, ara els tenen els estats. Tota l’espera i l’ansietat del rescat grec, en el fons, era la manera de guanyar temps perquè les elits de Brussel·les ideessin com rescatar els bancs alemanys i els bancs francesos. —La vostra tesi és que no vam rescatar Grècia, sinó els bancs a través de Grècia. —I els bancs a través d’Espanya. El deute espanyol va directament als bancs. —Dieu que a Brussel·les saben que l’euro no funciona. Però que s’activa la negació de la realitat en grup. Neguen les dades que tenen. —Els legisladors són bojos. Tancats en dinàmiques de grup que propicien la negació en grup. La por de no ser com la resta els fa negar les evidències. Les dades. L’euro no funciona. Però te’l venen convençut. I neguen les evidències i les dades. —Un americà pot solidaritzar-se amb un altre americà. Costa més que un alemany se solidaritzi amb un grec. —I un alemany no permetria mai que el control de les seves polítiques i els seus imposts fossin transferides a una institució europea. Jo visc en un estat, a Austràlia. Similar a un estat membre de la Unió Europea. I sóc feliç que el govern federal ajudi unes altres zones més pobres. Són ciutadans de la meva mateixa unitat. No crec que als alemanys els pugui passar mai això mateix. O als catalans. O a qui sigui. El debat sobre la integració europea es va aturar als anys setanta. Aleshores es va definir què era la integració europea, es va veure què calia i es va veure que era impossible d’aconseguir-ho. —Ho expliqueu al llibre. —Els primers informes sobre integració europea ja eren molt clars respecte de la unitat monetària. Només es pot tenir si hi ha coherència cultural interna. La pregunta ‘d’on ets’ del començament. Hi ha més requisits. Tenir la capacitat fiscal, poder cobrar impostos d’àmbit federal i imprimir moneda. I que imprimir moneda es faci servir per ajudar regions de la federació que ho passen malament. Poder redistribuir recursos i creixement com passa als EUA, per exemple. Un altre requisit és que aquest poder emani d’una institució democràtica federal. Només es podran aplicar polítiques si la gent les fa seves per mitjà de les votacions. Passa als Estats Units, o a Austràlia, exemples de federacions reeixits. Nosaltres, si el govern federal a Austràlia ho fa malament, el fem fora. Creiem que tenim control sobre la situació. A Europa això no és pas així. Quin control teniu, vosaltres? A Europa, els informes dels anys cinquanta i dels anys setanta ja deien que tot això no era possible, entre més coses, per les enormes diferències culturals. —Doncs se n’han sortit prou. Com ho han fet? —Amb l’emergència del neoliberalisme i l’ortodòxia de la moneda única, que va infiltrar-se als bancs centrals, entre els legisladors, i que va portar a un canvi de poder a França i arreu. El ministre de Finances va passar a ser més important que no pas el ministre de Família. I el ministre d’Economia francès pensava d’una manera més semblant al ministre d’Economia alemany que no pas a la resta de francesos. La rivalitat franco-alemanya va canviar. Jacques Delors, el 1999, va fer l’informe que va portar a Maastricht. S’abandonava la capacitat fiscal federal de cobrar impostos i la idea d’un govern federal a tot Europa, i van pugnar perquè els estats membres mantinguessin les diferències culturals, i la capacitat de cobrar imposts es mantingués en l’àmbit estatal. Però la ideologia neoliberal s’imposà arreu. —També estudieu com els governs van reaccionar a la crisi, —Sí, la resposta dels estats membres europeus. Al començament el dèficit va augmentar i el creixement tornava, com als EUA o Austràlia. Però aleshores la ideologia neoliberal va començar a actuar. La troica va començar la batalla ideològica per l’austeritat. I l’austeritat es va imposar. Errada. Perquè la darrera cosa que vols fer quan els sectors no estatals (el sector immobiliari o els cotxes) gasten menys és fer retallades. Home, necessites justament el contrari. Europa hauria sortit de la crisi ràpidament, com els EUA, o Austràlia, si no s’hagués imposat l’austeritat. Però la ideologia grupal negà la realitat. I va imposar l’austeritat en diferents nivells. Una dada: Grècia és un 35% més petita que no era. —La tercera part del llibre són les sortides que ens queden. —En teniu tres. Continuar com fins ara, amb la integració monetària, que ha arribat a un punt que amenaça el projecte europeu inicial. Haureu de vèncer els ressentiments nacionals, darrerament a l’alça, i gestionar la crisi de la immigració, per exemple, amb hostilitats polítiques i moviments populistes creixents. I aquests moviments són històricament molt antiimmigratoris. La primera opció és caos. Quedar-se com ara vol dir 50% de joves sense feina. Tu mateix. La segona sortida és atrevir-se a cobrar imposts, la capacitat fiscal, en l’àmbit federal. Cobrar imposts com un estat federal. Ara tindríeu un govern federal europeu invertint a Grècia, o a Espanya, per exemple, i no deixant que passés això que passa, i aniríeu molt millor. Però ací, aquesta és la meva conclusió, no s’hi arribarà mai. Per les diferències culturals. —Varufakis intenta aquesta opció. Reformar Europa des de dins. —Amb en Iannis, en aquest punt, no estem d’acord. La seva croada actual per una nova Europa democràtica no treu cap a res. —I finalment expliqueu la vostra opció. La tercera. —Tornar a les monedes nacionals. De la mateixa manera que als anys noranta vau intentar un experiment, ara us reuniu en un hotel plàcid i accepteu que l’experiment no ha funcionat. Ho heu provat. No ha funcionat. No ha funcionat perquè es va dissenyar malament. I ara el grup hauria de fer tant com pogués per facilitar legalment la separació. Permetria de solucionar els deutes transfronterers, per exemple, de la millor manera per a tothom. Però em sembla que aquest acord plàcid tampoc no arribarà. Per tant, per mi la millor opció és anar-se’n unilateralment, de la Unió. Argumento alguns mites i el llibre aporta força dades sobre la manera de minimitzar el cost de la sortida de la Unió Europa. No dic pas, en cap cas, que sortir de la Unió sigui una utopia que soluciona tots els problemes. D’entrada, no n’hi prou sortint de la Unió Europea. També heu de canviar radicalment les polítiques dels governs. I acceptar que els governs tenen la responsabilitat de crear llocs de feina, i assegurar-se que els més desfavorits també hi surten guanyant. No seran rics, però sí que obtindran seguretat. Els governs van exercir aquesta responsabilitat dels anys quaranta fins als anys setanta. I van veure com les societats milloraven. Per tant, les dues condicions per a tornar a tenir prosperitat són sortir de l’euro i fer que els governs reprenguin la seva responsabilitat i que abandonin un mite. El mite que diu que els mercats lliures, pel seu compte, donaran prosperitat a les societat.

Summary: Bill Mitchell: ‘Ha estat il·luminador veure que l’independentisme català és un moviment de base i no d’elits’.


El procés judicial arran del procés participatiu del 9-N comença a veure el final. Avui declaren al Tribunal de Comptes espanyol, a Madrid, l’ex-president de la Generalitat Artur Mas i els ex-consellers Joana Ortega, Francesc Homs i Irene Rigau. Després de les condemnes d’inhabilitació del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC) contra Mas, Ortega i Rigau i del Suprem contra Homs per desobediència i prevaricació, ara els quatre ex-dirigents afronten un judici per la despesa del 9-N. Del 9-N, en va derivar una despesa de 5,25 milions d’euros que, preventivament, els quatre encausats han hagut d’avançar amb una fiança i l’aval de les seves propietats, embargades pel Tribunal de Comptes. Tots quatre respondran a les preguntes dels seus advocats, que preveuen que avui mateix o demà es facin les conclusions del judici i que la sentència es publiqui les setmanes vinents. Fonts de la defensa de Mas han explicat a VilaWeb que, en el cas que el tribunal els absolgui o bé redueixi la culpabilitat de l’ex-president i els ex-consellers, demanaran immediatament que es retornin les garanties. És a dir, que es retornin els diners de la fiança –2,9 milions van sortir de la caixa de solidaritat de l’ANC– i que s’aixequi l’embargament de les propietats dels acusats. Concretament, els immobles embargats com a aval de la resta de la fiança que calia pagar són un pis de Mas al carrer Tuset de Barcelona, la meitat d’un immoble d’Homs a Taradell (Osona), finques d’Ortega a Barcelona i de Rigau a Ribes de Freser (Ripollès) i també una propietat de l’ex-secretari general de Presidència Jordi Vilajoana. Les línies argumentals de la defensa L’ex-president i els ex-consellers han argumentat que no hi ha responsabilitat comptable sobre la despesa del 9-N. Mas ha dit que el procés participatiu el van organitzar els voluntaris i que no es van gastar diners públics específicament per a aquest objectiu. ‘Neguem que això sigui constitutiu de malversació’, diuen fonts de la defensa. La principal despesa és la compra d’ordinadors que es van emprar per crear la base de dades dels votants. Posteriorment, aquests ordinadors s’han fet servir a les escoles públiques, per la qual cosa la defensa argumenta que no hi ha cap perjudici per a la Generalitat. ‘Es van adquirir per a les necessitats del servei educatiu i van tenir un ús puntual i per a dos dies per al procés participatiu’, ha argumentat Mas. L’acusació, exercida per l’advocacia de l’estat, Societat Civil Catalana i l’entitat Abogados Catalanes por la Constitución, s’aferra a l’argument que el procés participatiu del 9-N era una consulta encoberta –suspesa pel Tribunal Constitucional espanyol el 4 de novembre– i que, per tant, totes les despeses van ser il·legals. ‘La realitat documental i el desenvolupament del 9-N demostren que, en els termes en què es va presentar, no va ser cap consulta encoberta, sinó un procés participatiu’, raona la defensa. De fet, després de les condemnes del TSJC, consideren que el judici al Tribunal de Comptes és un ‘doble càstig’. La defensa també critica durament que les tres parts acusadores sostinguin que la fiscalia del TSJC va ‘oblidar-se’ d’acusar Mas, Ortega i Rigau de malversació de fons públics, un delicte que comporta penes de presó. Va ser durant el judici, que la fiscalia del TSJC va desestimar aquesta acusació. ‘La fiscalia va dir que era evident que la consulta s’havia suspès i que no se’ls podia responsabilitzar de les despeses anteriors al 4 de novembre’, diu la defensa. ‘No es pot parlar de despesa indeguda abans del dia 4, això ja es va analitzar.’ Possibles recursos d’apel·lació i al Suprem Sigui quina sigui la sentència, ambdues parts poden presentar sengles recursos d’apel·lació al mateix Tribunal de Comptes. En última instància, també poden presentar un recurs de cassació al Tribunal Suprem espanyol. Les fonts consultades per VilaWeb dubten com actuaria l’advocacia de l’estat, però tenen clar que tant Societat Civil Catalana com l’entitat Abogados Catalanes por al Constitución recorrerien fins a l’última instància. A més, sostenen que el procediment pot prolongar-se dos anys o tres, fins que es resolguin tots els recursos posteriors a la sentència del Tribunal de Comptes. ‘Hi ha molta jurisprudència contradictòria entre el Suprem i el Tribunal de Comptes. És força habitual que el Suprem modifiqui una resolució del Tribunal de Comptes o no hi estigui d’acord’, expliquen. En tot cas, el màxim càstig per a Mas, Homs, Ortega i Rigau seria una condemna a pagar els 5,25 milions, i fins que no els paguessin, les seves propietats continuarien embargades.

Summary: El ‘doble càstig’: Mas, Ortega, Homs i Rigau afronten el judici del Tribunal de Comptes per la despesa del 9-N


Una de les notícies més positives per a Compromís va ser la victòria a la ciutat de València, on la coalició va ser la força més votada a les eleccions valencianes, amb el 20,88% dels vots, un punt més que el PSPV. El PP va caure fins al quart lloc, superat per Ciutadans. Amb aquestes dades a la mà, el batlle Joan Ribó no ha amagat la satisfacció ni l’esperança de repetir el govern de la Nau encapçalat per Compromís. Aquests resultats demostren, segons Ribó, que ‘la ciutadania sap que Compromís és l’única formació política a València capaç d’assegurar governs de progrés’. Ha dit que maldaria per repetir l’actual fórmula de govern i ha criticat l’efecte d’arrossegament de ‘les grans marques dels partits polítics d’àmbit estatal’, en referència als socialistes valencians, però sense esmentar-los directament. Tanmateix, ha constatat la fortalesa del nacionalisme d’esquerres, que a València ha resistit l’efecte del vot útil i ha guanyat a la majoria de districtes de la ciutat.

Summary: La victòria de Compromís a València reforça les possibilitats de Ribó de tornar a ser batlle


Durao Barroso, president de la Comissió Europea entre 2004 i 2014, serà el pròxim president no executiu de Goldman Sachs, el principal banc d’inversió del món i un actor principal de la crisi de les hipoteques escombraries. Goldman Sachs ha justificat la porta giratòria assegurant que necessiten l’assessorament de l’ex-polític portuguès per gestionar el Brexit. Quan era president de la comissió, Barroso cobrava gairebé 26.000 euros al mes, un cop es retiri té dret a una pensió del 70% d’aquest salari, uns 18.000 euros. La delegació socialista francesa ja ha demanat al Parlament Europeu que no se li pagui la jubilació, però tant la Comissió com el Consell només poden demanar la retirada al Tribunal de Justícia en el cas que l’ex-president incompleixi les seves obligacions. Quelcom poc probable perquè sense responsabilitat pública només se li demana que sigui ‘honest i discret’. Barroso va deixar la presidència el novembre del 2014 i, passat un període de 18 mesos, no ha de passar comptes amb Brussel·les. Així s’explica el seu fitxatge per Goldman Sachs. Durant l’any i mig posterior abandonar el càrrec, els comissaris han de comunicar al comitè d’Ètica les seves intencions professionals, evitant, així, que es generin conflictes d’interessos. Després d’aquest període, només es demana que mantinguin principis d’integritat, discreció i secret professional. Més informació ací: —Pluja de crítiques a Barroso per la porta giratòria amb Goldman Sachs

Summary: Durao Barroso cobrarà una pensió pública de 18.000 euros mensuals malgrat fitxar per Goldman Sachs


Parlem amb l’escriptor Josep Penadés (Albaida, 1967) arran de la publicació de Deliri (Bromera, 2016), just un any després d’haver guanyat el Premi de Literatura Eròtica de la Vall d’Albaida 2015, i quan s’acaba de tancar el període per a enviar manuscrits per al premi d’enguany. —Bona vesprada, Josep! Comenceu explicant-nos què és Deliri. —Home, l’argument és a la contraportada, es pot llegir fàcilment . Bé, va d’un home que arriba un divendres de matí a casa i descobreix que la seua dona és amb un amic seu. Aleshores, per venjar-se de l’esposa, se’n va a passar el cap de setmana a València, a viure-hi aventures boges. No obstant això, res li ix com ell imagina. I aquest és l’argument. Però realment la novel·la és molt més que això, que únicament és l’excusa per a escriure-la, però lògicament hi passen moltes coses. I com vaig dir en alguns mitjans de comunicació quan vaig guanyar el premi, res no és com sembla, i jo crec que el final sorprendrà la gent. —I tant que la sorprendrà. Però conteu-nos, si us plau, com naix. —Bé, el primer que t’he de dir és que jo ja havia presentat una altra novel·la dos anys seguits al premi, L’olor del pensament. Tots dos anys va quedar finalista, però no va guanyar. L’havia escrita més pensant en el sexe femení; de fet, són quatre històries de quatre dones. És més poètica, però ja el segon any de no guanyar vaig decidir de fer alguna cosa completament diferent. El primer que em va vindre al cap va ser la primera escena que passa a les primeres pàgines de la novel·la, que realment és un fet que es desenvolupa molt més endavant. —Sí, un inici in media res… —Sí, sí, exacte! És una cosa que va cridar una mica l’atenció als membres del jurat. I em va vindre a la ment aquella escena, i vaig pensar: aquest home per què és amb aquesta dona? I a partir d’ací, tota la resta: que ha anat a casa i ha descobert que la dona l’enganya, per la qual cosa decideix d’anar-se’n a València a viure aventures amoroses, etcètera. Però, ja et dic, era perquè volia escriure alguna cosa diferent d’allò que ja hi havia presentat abans. Això sí, molt més bèstia, i que enganxàs el lector des del primer moment. Perquè l’altra novel·la és molt mes lenta, mes poètica, i em vaig dir: ara veuràs tu! I bé, la vaig encertar. A més a més, també vaig decidir que, com que l’altra novel·la eren quatre històries llargues, havia de fer capítols curts perquè el lector es quedàs amb ganes, quan arribàs al final, de començar el nou capítol. I, de fet, jo sabia que ho havia aconseguit perquè em passava a mi mateix; jo me l’anava inventant i, quan arribava a final de capítol, em quedava amb ganes de continuar. —Hi ha novel·les eròtiques que abusen d’enquadrar cada escena sexual en cada capítol. —Però és que Deliri és una història seguida! Però passa que jo l’he dividida en capítols curts intencionadament. Jo m’he divertit molt escrivint-la. Crec que és la novel·la que he escrit més de pressa, encara que després he estat un any revisant-la. Però en tres mesos o tres mesos i mig vaig escriure’n la història; em va eixir de manera molt natural i molt ràpida. I jo crec que això es nota molt a l’hora de llegir-la. Em va eixir d’una tirada. I com sol passar-me, normalment quan comence a escriure i a desenvolupar una història, el final ja el tinc al cap. Jo ja sabia com s’acabaria. Algunes escenes m’han eixit sobre la marxa, però veia claríssim el final. —És a dir, que no eres d’aquells escriptors que diuen que no saben el final fins que no hi arriben? —Jo, normalment, quan comence una novel·la, el principi i el final els veig clars. Els fets que passen al mig no, però el principi i el final són molt importants. I el final t’ha de deixar content, o t’ha de sorprendre. T’ha de tocar alguna fibra. —Durant la novel·la hi ha moltes referències literàries i cinematogràfiques, com ara Philip Marlowe de Raymond Chandler, Samuel Spade de Samuel Dashiell Hammet i Anna Karènina de Lev Tolstoi. Quines referències has tingut per a construir Deliri? —Mira, jo a la novel·la he barrejat dos gèneres que m’agraden molt: la novel·la negra i la novel·la d’humor. Té una mica de cada. A part de ser eròtica, la veritat és que més que posar-te… és divertida, és una novel·la –si més no per a mi– divertida. I barreja una mica de novel·la negra. Hi surten els goril·les, la rossa, els camises blaves, el feixista… És això, que a mi m’agrada. M’he divertit molt escrivint-la. Supose que hi ha coses meues; els coneguts que em lligen em diuen que si sóc jo, i m’he de defensar, perquè no és així, no sóc jo. Hi veuen moltes referències al món que m’envolta. Jo, la veritat, és que sóc un escriptor a qui agrada molt poc informar-se, i sóc més de sentiment, de coses que jo veig que em passen a mi i a les altres persones. —Ara que ho traus a la conversa: t’han fet moltes voltes la pregunta sobre si això que contes t’ha passat a tu de veritat? —Clar, i jo dic que sí . Lògicament, és que no, és tot inventat. —Però em sobta perquè a una persona que escriu escenes de crims o de violacions, no se li pregunta mai. —Clar, clar, però la veritat és que jo llig molt també. I llegir és bàsic per a escriure. I agafes un poc d’ací, un poc d’allà. I, sobretot, veig allò que em conten. Totes les coses que escric sempre tenen referències a coses que jo he sentit o que he vist. —I quina literatura hi ha darrere de la vostra novel·la? —Bé, jo llig de tot. Cal que diga que la novel·la eròtica no és de les meues preferides. I crec que no fou fins que vaig escriure la primera novel·la eròtica, L’olor del pensament, que en vaig llegir. Després ja vaig començar a llegir novel·la eròtica del premi. Home, sí que és cert que havia llegit alguna coseta; recorde la col·lecció de ‘La Sonrisa Vertical’. Però a mi m’agraden més uns altres gèneres, com ara la novel·la negra. Això sí, com et deia, llig de tot. A veure, escriptors? Doncs jo què sé. Manuel Baixauli m’agrada moltíssim. Joan Olivares, també el llig, naturalment. Francesc Mompó… Tots els escriptors de per ací que jo conec intente llegir-los. Llig moltíssim en català; moltes traduccions també. Jo què sé, són infinits els escriptors que m’agraden. —I què penses que s’haja tornat a instaurar el premi anualment? —Jo crec que havia de ser anual. De fet, la mateixa nit que em van lliurar a mi el premi, amb Josep Gregori, el fundador de Bromera, vam abordar Vicent Gomar, el president de la Mancomunitat, i li vam dir que el premi havia de tornar a ser anual. Jo crec que és molt important per a la comarca, perquè així la Vall d’Albaida traspassa fronteres. És una promoció de la comarca molt important i, a més, no hi ha premis de novel·la eròtica. Mira, aquesta novel·la, com tot allò que escric, li la vaig enviar a un amic meu que està a Olot, Càndid Sempere. Ell és el qui em corregia quan vaig començar a escriure. Doncs li vaig enviar els primers capítols, i em va dir: ‘Josep, tu estàs aixina?’, una mica esglaiat. I jo: ‘home, no!’, però jo sabia que sí . I em va comentar que si no guanyava el premi seria molt difícil de publicar. Tenia raó. A veure, per a mi, més que novel·la eròtica, és senzillament novel·la. Lògicament hi ha sexe explícit perquè volia presentar-la al premi, però per a mi és més important la història. L’altra novel·la que t’he esmentat abans anava més dirigida al sexe femení. Però aquesta, pensava, mare de Déu, això a les dones no agradarà perquè el protagonista, si més no al principi de la novel·la, és misogin. I deia, aquesta novel·la, quan les dones lligen els primers capítols, l’abandonaran. Però, mira, dels membres del jurat, tres eren dones: Maria Josep Micó, Conxa Rovira i Lucía Arenas. I després, persones conegudes que l’han llegida, a totes agrada. I per això estic molt sorprés. Però és clar, has d’arribar al final, perquè, si no, et quedes amb la imatge del protagonista masclista. —La contraportada parla d’una València imaginària, però no creus que València pot tindre alguns punts com els que descrius? —Home, jo he viscut a València, sóc biòleg. Hi he estudiat la carrera, he transitat pels carrers de València, i em conec Vivers perquè hi vivia al costat. Però tampoc no en conec gaires carrers. De fet, no hi trobaràs gaires noms de carrers: Vivers i poc més. És a dir, que jo he posat València perquè sóc d’ací, però podia passar també a qualsevol ciutat. No hi ha gaires referències a València, crec jo, eh? Tanmateix, allò de la València imaginària no ho vaig escriure jo. No ho recorde bé, però crec que algun periodista ho va redactar. Jo em vaig sorprendre quan ho vaig llegir, perquè, a part de Vivers o la plaça de l’Ajuntament, hi ha molt poca referència. Tampoc no me la conec gaire i no volia espifiar-la. —Canviant de tema, en el llenguatge, que sembla molt treballat, hi ha frases i refranys típics de la Vall d’Albaida… —Sí, però, no sé, si publicàs més coses veuries que és la meua manera d’expressar-me. He cercat alguna frase i això, però normalment jo escric així. És el meu estil, la meua manera de fer. Sempre amb referències humorístiques, amb una llumeta d’humor, d’esperança. —I teniu més projectes literaris previstos? —Sí, jo sempre, o bé escric coses noves, o bé reviso novel·les ja escrites. Tinc algunes novel·les que he enviat a premis, tinc una novel·la d’humor… Ara, una novel·la que és de relats curts amb algunes coses en comú amb Deliri, una mica picant, amb una mica d’humor. I passe molt de temps revisant. Enguany forme part del jurat del Premi de Literatura Eròtica de la Vall d’Albaida, i em vaig llegint els manuscrits. Doncs ara m’adone com de difícil és captar l’atenció d’un lector que s’ha de llegir quinze o vint manuscrits. Jo he tingut sort perquè tinc tot l’estiu per davant, però imagina que els has de llegir com va passar el meu any, al febrer o març. I, a sobre, la majoria d’escriptors envia les novel·les a última hora, i te les has de llegir molt ràpidament. Realment he tingut molta sort, perquè és difícil cridar l’atenció dels membres del jurat. —Ara que parles de cridar l’atenció del jurat: personalment, trobe que és molt difícil fer una novel·la eròtica sense sobrepassar la línia entre erotisme i pornografia. —Sí, a mi això em feia por. Jo m’he deixat portar per la història. Però com que hi ha escenes divertides, crec que no he caigut en la pornografia. A veure, jo he llegit bastants premis eròtics de la Vall d’Albaida, i t’he de dir que no n’hi ha gaires que m’hagen agradat. Alguns, per mi, i això depén de gustos, sí que han caigut en la pornografia. Però és que el sexe, tots no el veiem igual: allò que per a tu és pornogràfic, per a un altre pot ser una cosa casta. És molt complicat. —A la vostra novel·la, per exemple, no esperem que el protagonista se’n vaja al llit amb una dona, o que li faça tal cosa a una altra. Volem veure què passa… —Però és que jo tampoc no he intentat excitar el lector o la lectora, saps? Si en alguna escena ho he aconseguit, fantàstic, però jo, conscientment, no cercava això; volia escriure la història que tenia al cap. És clar que la mateixa història que jo he escrit es podia contar d’una altra manera, però volia enviar-la al Premi de Literatura Eròtica de la Vall d’Albaida, i hi havia d’haver sexe explícit. De fet, comença amb una fel·lació. —Una fel·lació d’una viuda molt vella, és a dir, que els personatges, si més no més pròxims al protagonista, no són estereotips, són humans. —Sí, no són models. Hi ha maduretes, viudes, una bruixota de dispesera, etcètera. Jo, la veritat, estic molt content, perquè la gent que se la llig em diu que li ha agradat, tant homes com dones. Crec que he aconseguit allò que jo volia, n’estic molt content. I bé, què més puc dir? Si la gent queda satisfeta, jo, encantat. Nosaltres volem això, contar històries i que agraden a la gent. —Voleu afegir algun comentari per a acabar? —Mmm, doncs que el premi, per a mi, ha estat molt important perquè m’ha donat un nom; jo havia publicat una novel·leta i prou en una editorial menuda. Era conegut al meu poble i en algun poble de la comarca, i guanyar m’ha servit per a això, a més de veure que sóc capaç de guanyar un premi literari, la qual cosa m’anima a continuar escrivint amb intencions literàries. I vaig començar tard, però ja tenia moltes experiències i moltes coses. Doncs és això, que m’ha animat molt a continuar escrivint.

Summary: Josep Penadés: ‘El sexe, no tots el veiem igual’


Del 25 de juny a l’1 de juliol, es fa a Palma la primera Setmana de la Dramatúrgia, un esdeveniment teatral organitzat per l’ajuntament, el govern de les Illes, el Consell de Mallorca, l’Institut d’Estudis Baleàrics, el Teatre Principal, el programa Art Jove i l’Associació de Dramaturgs de les Illes Balears. Entre més, s’hi faran tallers, lectures dramatitzades i conferències relacionades amb la dramatúrgia. Què podem fer aquest cap de setmana: deu propostes Avui destaca la lectura dramatitzada ‘Veus Emergents’, que es farà a les 20.00 a la sala petita del Teatre Principal. Consistirà en una lectura de textos creats al taller de dramatúrgia del programa ‘Principal Jove’. Divendres, a les 19.00 i a les 20.30 al Teatre Mar i Terra, es faran lectures dramatitzades de dues obres inèdites guanyadores del certamen Obra D.O.r Balears. Són les obres Peus inflats i Noir. La primera és un text escrit per Josep R.Cerdà que experimenta amb la narrativa dels videojocs i de Youtube. Noir és escrita per Xavier Uriz i parla d’un catedràtic de Filosofia del Dret que decideix de visitar l’assassí de la seva dona a la presó. Dissabte i diumenge es farà un taller d’escriptura al mateix teatre, anomenat ‘Safari de les històries’ i impartit per Helena Tornero. Podeu consultar ací tota la programació.

Summary: Arriba a Palma la primera Setmana de la Dramatúrgia


El jutge emèrit del Tribunal Suprem espanyol Antonio Martín Pallín i el catedràtic de dret constitucional de la Universitat de Sevilla Javier Pérez Royo van fer ahir uns duríssims ‘jo acuso’ durant el lliurament del 36è Premi Internacional Alfonso Comín. El primer va fer miques la sentència del Tribunal Suprem espanyol contra el procés i va afirmar que el judici del Primer d’Octubre s’havia ideat entre Soraya Sáenz de Santamaría, Manuel Marchena i el difunt fiscal Maza. El segon va explicar com l’havien fet fora del diari El País després de denunciar el cop d’estat judicial del PP amb la sentència sobre l’estatut i va trinxar la sentència del Tribunal Constitucional espanyol. Tots dos magistrats van llançar els atacs després de rebre el premi Alfonso Comín al Saló de Cent de l’Ajuntament de Barcelona de mans de la batllessa Ada Colau (que l’ajuntament paga la majoria del premi) i d’una combativa Maria Lluïsa Oliveres, presidenta de la Fundació Comín, mare del conseller a l’exili Toni Comín i esposa del difunt Alfonso Comín, l’eurocomunista, cristià i figura cabdal de la transició espanyola. El premi l’han rebut, per exemple, Nelson Mandela i Pere Casaldàliga. ‘Vull expressar tota la solidaritat amb tots els presos i preses polítics, i reclamar-ne la llibertat, com també el retorn dels exiliats a casa nostra. Ja!’, deia d’entrada la mare Comín, només de començar un acte dens i intens a la vegada. Pérez Royo i Pallín van rebre el premi ‘pel seu compromís amb una concepció i una visió democràtica del dret i de la justícia’ i tots dos van ser glossats per l’advocadessa Eva Labarta, en un vibrant i llarg discurs de denúncia. ‘Som en plena deriva autoritària de l’estat espanyol, on es manipulen les paraules dels que no són afectes. Es menysprea la dissidència i es pretén, potser, el pensament únic. Tot amb una part de la ciutadania que ho aplaudeix, potser perquè “desprecia todo cuanto ignora”.’ La referència a Machado se la van perdre els regidors socialistes, tots absents de l’acte. Cap regidor del PSC, l’antic partit de Toni Comín. Ni el tinent de batlle Jaume Collboni, ni Laia Bonet, que porta l’àrea d’internacional de què depenen aquests premis. Sí que s’hi va veure l’ex-conseller d’Economia del PSC Antoni Castells, del barri del Putxet, com la família Comín. Joan Subirats, Ernest Maragall, Elsa Artadi, Ferran Mascarell, Laura Masvidal i Arcadi Oliveres, sí que van assistir a un acte d’una hora llarga de durada. Soraya Sáenz de Santamaría, Marchena i Maza Pallín, ex-magistrat del Tribunal Suprem, va assenyalar que el judici de l’1-O havia nascut del triangle Soraya Saénz de Santamaría, jutge Marchena i José Manuel Maza –el fiscal general, amic de Pallín, mort ahir va fer dos anys. ‘Ells van moure els fils. Volien espantar, però els va fugir dels dits. I no esperaven que el Tribunal Suprem assumís la causa’, va dir Pallin. Va fer un discurs molt dur. Va criticar que la causa no fos jutjada pel tribunal competent (TSJC), va parlar de presos polítics (‘Són presos polítics perquè el mòbil era polític’), va atacar els fonaments de la sentència (‘Es veu que va ser una rebel·lió muntada per lleis aprovades en un parlament. Una cosa inèdita en la història. Mai una rebel·lió no ha nascut d’un parlament’), va ironitzar sobre la idea que el govern havia ‘inoculat’ idees a milions de persones (‘També a Julian Assange i Yoko Ono, doncs’), va blasmar que les trenta-set pàgines del capítol de fets provats de la sentència siguin les més fluixes, pecat capital en dret penal, i va qualificar Vox de ‘moderns feixistes’. Finalment, va rebatre la idea que els jutges manin en un país (‘No és bo que el país sigui governat pels jutges perquè no tots els conflictes que sorgeixen a la vida es poden judicialitzar ni s’han de judicialitzar, perquè s’acaben limitant llibertats’) i va reivindicar la necessitat que els jutges coneguin la realitat, la història, o acabaran essent substituïts per intel·ligència artificial, que engolirà articles del codi penal, per una banda, i expulsarà sentències per una altra. Va posar d’exemple l’esborrany de la constitució de la Primera República espanyola (1873), esborrany que mai no es va aplicar, on ja s’apuntaven les disset autonomies que tardaren un segle a aparèixer i que defensava la idea d’una Espanya federal, que ell, personalment, també defensa, per a alegria d’una Ada Colau que prenia apunts. De fet, el senyor Pallin va fer seu el discurs de Francesc Macià (‘l’estat català que, amb tota la cordialitat, procurarem integrar a la Federació de Repúbliques Ibèriques’) comparant-lo amb el seu desig personal, ‘una unió des de la llibertat’, passant per alt que Macià no parlava d’Espanya, sinó de Repúbliques Ibèriques, i que els republicans espanyols que Pallín (i Colau) defensen van obligar a rectificar, si no de grat per força, l’independentista Macià: l’Estat Català va acabar essent l’espanyola Generalitat de Catalunya i les Repúbliques Ibèriques, l’Espanya republicana. Sigui com sigui, un gran i empàtic Pallín, gallec de naixement, i elogiós d’Azaña, va defensar que ‘el sistema republicà és el que ha comprès millor la profunditat del problema i la solució federalista’ davant un públic d’edat avançada, llaç groc a la solapa i aplaudiments al final d’un discurs de vint minuts amb moments brillants i ritme millorable. El cop d’estat judicial del PP i la censura d’El País ‘Vinc a rebre el premi amb satisfacció, alegria i tristesa. Aquí hi falta gent que no hi hauria de faltar.’ Un aplaudit Pérez Royo, el segon guardonat de la nit, va començar el discurs amb una força que ja no va perdre durant el quart d’hora de fil argumental: ‘Hem de saber compartir la tristesa, però també la valentia i resiliència de la societat catalana. Si es pensaven que amb uns quants empresonaments ho resoldrien, s’equivocaven. Ja hem fet dues eleccions generals i els nacionalistes a Catalunya obtenen els millors resultats. No es resol res, empresonant la gent. Els problemes es resolen d’una altra manera’, deia Pérez Royo, el jurista que ha signat manifests a favor de Colau, ha fet campanya per la candidata de Més País a Andalusia, ha estat assessor del PSOE i va ser un dels redactors de l’estatut andalús en nom del Partit Comunista. Pérez Royo, animal polític, va centrar el discurs en la sentència del Tribunal Constitucional del 2010 contra l’estatut, que qualifica de cop d’estat. ‘Sí, cop d’estat. I no ho dic ara, ho vaig dir el 2007 en un article a El País abans que em fessin fora precisament per haver parlat d’això. Vaig enviar-los un segon article, Per què cop d’estat?, responent a Pantxo Unzueta, que ja no em van publicar.’ Pérez Royo, de verb àgil, va explicar ahir la seva coneguda tesi sobre la sentència del TC: ‘El pacte constitucional es basa en dues garanties, una que afavoreix l’estat (qualsevol estatut, per molt que neixi al Parlament de Catalunya, després s’ha d’aprovar al Congrés dels Diputats, fruit de la negociació) i l’altra que afavoreix Catalunya (qualsevol estatut ha de ser votat en referèndum pels catalans). Amb la sentència, el PP va liquidar totes dues garanties. Va desautoritzar el pacte entre els dos parlaments i va menystenir el referèndum. El cop d’estat va provocar una gran crisi. I encara hi som.’ La idea del cop d’estat, Pérez Royo, la va ampliar així: ‘El cop d’estat li surt bé al PP, i després de la sentència obté grans resultats electorals. Però en els cops se sap com s’hi entra però no com se’n surt. I ara ha començat un procés de descomposició intern dins el PP, que ha afectat la governabilitat de tot l’estat. El caos que es va crear a Catalunya, ara el tenim a Espanya. Fins que no desbloqui la política a Catalunya, no es desblocarà a Espanya. De fet, no tenim govern a Espanya des del 2015, només consells de ministres. Tot ve de la sentència del TC.’ ‘La crisi té una deriva dels referèndums del 9-N i el Primer d’Octubre’, afegia Pérez Royo. ‘Perquè aquí el PP ha subcontractat la política territorial al Tribunal Constitucional i el Tribunal Suprem, que han gestionat les dues situacions. És una monstruositat. Perquè els jutges serveixen per a allò que serveixen. I ens trobem que ara el PSOE no sap escapar-se de la subcontractació. I mentre hi siguem serem en un cercle tancat. Per sort som a la UE. I tenim finestres d’oportunitat que s’expressaran ràpidament. El Tribunal de Justícia de la Unió Europea (TJUE) serà el primer. I corregirà els disbarats de la subcontractació. És cert que jo estic preocupat, però hem de continuar lluitant i podem capgirar la situació i tornar a la política. Aquesta és la meva batalla. I hem de prendre exemple d’Alfonso Comín, que lluitava per tot. Lluitava per tot. Persones com ell ens són exemple.’ Ada Colau va cloure un acte que ella havia obert. I si al començament havia afirmat que ‘l’excepcionalitat, la injustícia i la judicialització havien impedit que Toni Comín assistís a l’acte’ i ho havia reblat amb contundència dit que ‘no solament perillen els drets dels independentistes, ja per si greu, sinó que el dret de protesta de tots els ciutadans és avui amenaçat’, al final la senyora Colau va dur l’aigua al seu molí: després dels contundents discursos dels dos guardonats, va concloure que es demostra que és de fanàtics creure que Espanya és irreformable, essent com és un país ple de demòcrates, com demostren Pallín i Pérez Royo.

Summary: Els duríssims ‘jo acuso’ de Pallín i Pérez Royo


Falten tan sols quinze dies per a votar en un referèndum d’autodeterminació a Catalunya. Entrem al despatx del president Carles Puigdemont per entrevistar-lo enmig d’una pluja de notícies sobre les accions policíaques i judicials espanyoles que persegueixen urnes, batlles, butlletes i mitjans de comunicació. No sabem quantes coses més hauran fet quan hàgim acabat. Els fets es precipiten i desconnectar una hora fa vertigen. Puigdemont ens parla d’aquestes dues setmanes que ens separen d’un dia històric per als catalans. I ens parla també de les accions repressives d’aquests dies i valora fins on està disposat a arribar l’estat. Avisa que quedar-se al sofà de casa el dia 1 d’octubre implica afavorir Rajoy i la seva política. Li demanem també pels mecanismes que té per a desconnectar, les lectures, els consells de la mare, els pensaments abans de dormir i de llevar-se… Mentre parlem, ens avisen que la Guàrdia Civil s’ha presentat a VilaWeb amb un advertiment judicial. Ho comentem breument. I el president, convidant a la normalitat i sense perdre el somriure, ens diu: ‘Continuem.’ —El departament d’Estat, Juncker, i ara el document dels diputats danesos, que és molt contundent. —En quaranta-vuit hores s’han mogut coses que durant anys no s’havien mogut. I no crec que sigui casualitat. Per descomptat, la carta dels diputats danesos és molt explícita, molt contundent, i crec que reflecteix amb claredat el pensament central d’Europa davant la situació a Catalunya i a Espanya, amb un llenguatge carregat de la legitimitat democràtica que envolta sempre els països nòrdics. Per què Rajoy rebutja fer política? Per què no escolta demandes? Per què no s’asseu a negociar? Això no vol dir res més que això, no prejutja res, ni n’hem de treure més conclusions. Però al final canvien coses. —Vau ser a Dinamarca, justament, fa unes setmanes. Hi ha una feina prèvia, una tasca d’explicació. —A nosaltres sempre se’ns ridiculitza molt dient-nos que no ens rep ningú, que no ens fan cas… I sempre diem que no demanem que ens rebi ningú. En segon lloc, no podem demanar que reconeguin res perquè no sabem si el poble de Catalunya vol que Catalunya sigui un estat independent. Ho sabrem el dia 1 al vespre. En canvi, sí que fomentem el coneixement, perquè hi haurà un moment que, si els catalans decideixen esdevenir un estat independent, aleshores els països tercers hauran de prendre una posició, i aquesta posició volem que sigui com més documentada millor. Que no ho facin només amb els informes que envia la diplomàcia espanyola sinó també que tinguin l’oportunitat de contrastar la informació, que preguntin, que expressin dubtes… I això va molt bé. Allà on hem anat, i amb la gent que ha vingut a escoltar-nos, això ha anat molt bé. A Dinamarca hi vaig ser fa poques setmanes, i va anar molt bé per aquest propòsit. Estic content que l’estratègia del govern de Catalunya d’estendre el coneixement faci l’efecte que volia que fes. —Avui el govern espanyol ha anunciat un pas més en la intervenció financera, vol suplantar la Generalitat en la gestió de les finances. Com hi respondreu? —Fa l’efecte que el govern espanyol gairebé desplega l’article 116 i el 155 sense haver-los de decretar. Busca efectes pràctics d’estat d’excepció, suspèn actes, requisa material informatiu, intimida mitjans de comunicació, crea un clima de persecució generalitzada de tots els batlles… Coses que serien pròpies d’un estat d’excepció, sense haver-lo decretat. I per altra banda, i això ho hem sabut oralment perquè jo no he rebut res, hi ha aquest intent d’intervenció en tota regla. Nosaltres hem de fer la nostra. Si l’estat espanyol continua pensant que la resposta al problema polític català no passa per allà on li diuen els diputats danesos que ha de passar, o per on li diem una majoria de forces polítiques a Catalunya, i pensa que incrementant la pressió judicial i la persecució pot contribuir a resoldre el problema, aleshores no hi ha la mínima possibilitat que puguem compartir el mateix terreny de joc. —De capacitat real per a fer complir les amenaces, l’estat en té? —L’estat espanyol fa molt temps que controla les finances de la Generalitat, per més que ara gesticuli més. Un dels problemes que tenim és que fa molt temps que estem controlats per aquesta manera d’entendre l’autogovern. Per tant, hem de veure quina practicitat té això. —Ho enteneu com un pas previ a l’activació del 155? —El govern espanyol té tots els mecanismes a l’abast. Ara modifica lleis per la lectura única o la via d’urgència, com la llei del Tribunal Constitucional, per donar-li unes atribucions que suposo que voldrà fer servir algun dia. I també hi ha el 155… Bé, nosaltres hem de fer la nostra. I cada dia que passa i que s’acosta el primer d’octubre és un dia que consolida la nostra posició. Qui mantingui la posició, en aquesta estratègia, és fonamental. Aquests últims divuit mesos, el que ens ha permès d’arribar fins aquí ha estat haver mantingut la posició. —Us mostreu molt confiats que es podrà votar el dia 1. Tan blindada teniu la logística del referèndum? —Nosaltres sabíem en quines condicions es podia arribar a desenvolupar un referèndum no acordat. I ja teníem pensat com havíem d’organitzar un referèndum en cas d’absència d’acord amb l’estat espanyol, cosa que hi afegia unes dificultats. I hem treballat aquesta hipòtesi. La nostra responsabilitat és màxima per a garantir que el primer d’octubre es pugui votar. Som conscients d’això. —El fet que també s’hagi ordenat a policies locals que impedeixin el referèndum pot afegir problemes a l’hora d’organitzar-lo? —Cadascú ha de fer la feina que ha de fer. El govern ha d’organitzar el referèndum i tenir-ho tot a punt, conscient de les dificultats que intuíem. Que ningú no oblidi que el referèndum és conseqüència d’una voluntat popular i d’una extraordinària mobilització popular. Som un instrument necessari però no som la gènesi, ni de la reclamació ni de la resolució. És la gent qui valida un referèndum. —El cap de la guàrdia urbana de Barcelona ha donat una instrucció concreta d’impedir el referèndum. El govern municipal hi hauria de fer alguna cosa? —Si és això, la guàrdia urbana dóna trasllat de l’ordre de la fiscalia. Però el referèndum no l’organitza la policia local ni els Mossos. El referèndum l’organitza el govern i el fa la gent. No crec que posin un policia darrere de cada votant. —Els Mossos d’Esquadra actuaran d’acord amb la legalitat catalana? —Crec que és bo insistir que els Mossos d’Esquadra, com les policies europees, tenen com a prioritat garantir un pilar central de la democràcia, que és la seguretat. I que ningú no pensi ni per un minut que els Mossos deixaran de complir la seva obligació de vetllar per la seguretat dels ciutadans. No canviaran les prioritats i faran la feina en tot moment. I en un moment de nivell 4 sobre 5 d’alerta terrorista això no és cap broma. I els recursos s’han de prioritzar. En el compliment de totes les obligacions que han de complir els Mossos d’Esquadra. Però repeteixo: els Mossos no fan ni desfan referèndums. —Però veurem mossos detenint guàrdies civils per garantir allò que diu la llei del referèndum? —Ens hem de situar en la idea d’un referèndum fet amb la màxima normalitat possible. El debat ha de ser entre el sí i el no, i el vot en blanc també. Cal fer un debat polític i no pas sobre els procediments. La cosa que ens ha de preocupar és saber què cal votar. No ens hem de quedar atrapats en aquest debat sobre els mecanismes. Això no preocupa la gent que ha d’anar a votar. La gent no votarà per validar un procediment administratiu de contractació d’unes butlletes. Al final sembla que vagi d’això! —Tot això que fa l’estat és per aconseguir una participació baixa i deslegitimar el referèndum? —L’estat vol impedir el referèndum de totes totes. I tot allò que no sigui impedir el referèndum ho llegirà en clau de fracàs. Hem de ser conscients que el govern espanyol ho farà tot per evitar-lo i nosaltres ho farem tot per fer-lo possible. Ja veurem quina situació es dibuixa quan es tanquin els col·legis electorals i veiem el resultat. La nostra prioritat i la nostra obsessió és la màxima normalitat el dia 1. Arribar-hi amb la màxima normalitat i amb la màxima mobilització. —Quines coses s’han de tenir clares el diumenge 1 d’octubre al matí quan se surti de casa? —D’entrada, la convicció que a les teves mans tens una capacitat de canviar coses com no l’has tinguda mai. I la generació com la meva, que no va tenir l’ocasió de votar la constitució ni el primer estatut, tindrà a les mans aquest poder. Per a definir un model d’estat. Per a definir un model de país. Ser conscient d’això dóna un gran protagonisme i un gran poder al ciutadà. És l’hora dels ciutadans. El dia 1 haurà arribat l’hora dels ciutadans. Crec que la política haurà fet tot allò que haurà pogut i més, però aquell dia no podrà decidir el resultat del referèndum. Seran els ciutadans els qui ho podran fer. Quan agafin aquest testimoni, que siguin conscients d’aquest poder immens que tindran a les mans. El seu poder canvia les coses. Tindran aquesta capacitat real. —L’Onze de Setembre, amb els carrers plens, vau notar l’apoderament de la gent? I quan aneu als llocs, el noteu? —Sí. Es nota a Valls, quan reacciona la gent. Es nota aquests dies quan hi ha inspeccions d’impremtes. Es nota quan vam obrir la campanya a Tarragona. Es nota quan vas pel país. I notes que la gent és conscient que això que fem els apel·la a ells. Això no és una cosa de quatre polítics i de les institucions. Es nota que passa una cosa molt transcendent i que la gent hi té el paper protagonista. Que tots plegats ens compliquem la vida –batlles, parlamentaris, consellers– perquè ens hem compromès a fer una cosa que la ciutadania espera dels seus dirigents. I la gent retorna aquesta confiança. I la tornarà amb escreix el dia 1. —Us esperàveu aquesta actitud reactiva del govern espanyol i aquest anar a remolc? —Fa molt de temps que sorprèn la incapacitat de fer política d’alguns. La dimissió de la política que ha fet el govern del PP i el sistema polític espanyol en general. Han fet de tot: utilitzar els jutges, els fiscals, els tribunals, les clavegueres de l’estat, els empresaris, els mitjans de comunicació… Ho han fet tot excepte una cosa, que és la que els toca: fer política. No han fet cap esforç polític, que és el que tocaria fer al sistema polític espanyol. I això tant serveix per al PP com per al Partit Socialista. Han estat uns mandrosos polítics tots aquests quaranta anys. No ha existit una sola proposta espanyola per a Catalunya. Sempre han viscut de les rendes de les propostes catalanes per a Espanya. Sempre. Han viscut còmodament. I potser aquest ha estat un dels errors que ha fet el catalanisme. Si examinem aquests quaranta anys, i especialment els últims, i mirem quines propostes s’han fet des d’Espanya quan hi ha hagut una situació de màxima discrepància, no en trobem cap. I quan els diem que el referèndum pot ajudar a resoldre les discrepàncies i demanem quina proposta fan ells, són incapaços de declinar-ne cap. En el millor dels casos diuen allò de l’Espanya federal o l’Espanya plurinacional. Però els qui diuen això, quan han governat, no han federat mai res ni han plurinacionalitzat mai res. Quina credibilitat tenen? Cap ni una. És clar que sorprèn la inacció i la incapacitat de l’estat espanyol per a fer política. —Una part destacada de la premsa de Madrid té una mirada com més va més crítica de l’actuació de Rajoy. Penseu que el PP arribarà sencer a l’1 d’octubre? —No ho sé. I la veritat és que m’importa relativament poc. Si hem decidit d’emancipar-nos, allò que decideixi el sistema polític espanyol l’endemà del dia 1, si ha guanyat la independència, no és de la nostra incumbència. A més, no hi veig tanta discrepància. Més aviat veig que la premsa espanyola és força monolítica. Tanca files entorn del govern. I no només la premsa. També el PSOE. Per no parlar de Ciutadans, que n’és l’apèndix o la marca blanca. Han tancat files entorn de Rajoy de manera acrítica. Jo veig que si el referèndum no anés bé perquè la gent no hi participés prou, el resultat seria la consolidació del senyor Rajoy. I de l’Espanya que representa el PP. A Catalunya, no es pot entendre que una actitud passiva pugui acabar reforçant el senyor Rajoy. —Què ha de passar perquè el referèndum no vagi bé? —Nosaltres no hem fixat cap percentatge de participació. Però és evident que una participació del 5% o del 10% no ens ajudaria. Però si realment aconseguim de fer el referèndum i superem les expectatives que hi tenim posades, no tenim cap temor. Si no va bé, haurà estat per un cataclisme que no tenim pas previst. Quedar-se a casa al sofà consolida Rajoy i totes les polítiques que han portat a la situació actual. Parlava d’això quan he parlat de no anar bé. Les conseqüències de quedar-se a casa les monetitza l’Espanya de Rajoy. —És un ‘si tu no hi vas, ells es queden’. —Efectivament. És exactament així. —Si tornéssim deu anys enrere, us hauríeu imaginat que Miquel Iceta o Joan Coscubiela serien a la trinxera oposada? —És una pregunta difícil de respondre perquè fa deu anys segurament cap de nosaltres no s’hauria imaginat que arribaríem al punt on som ara. I si ells s’ho haguessin imaginat, potser algunes de les coses que van dir aleshores i que són contradictòries amb les que fan ara no les haurien dites. Però cadascú ha de fer allò que cregui millor. I haurà d’explicar amb el temps a venir la seva actitud davant d’un tombant de la història de Catalunya. Vull ser molt respectuós amb les decisions de cadascú. Espero que ells també ho siguin amb les que prengui jo. Tothom haurà d’explicar les seves decisions. I ho haurà de fer durant molt de temps. Molt de temps. —Havíeu dit que l’única situació que justificaria desconvocar el referèndum seria que hi hagués un risc per a la integritat física de les persones. Què enteneu per integritat física de les persones? —No hem de donar cap concessió a l’estratègia de la por ni a les dinàmiques que cerquen escampar la por. És aquí on ens vol arrossegar el govern espanyol. De cap manera. L’única possibilitat per a alterar el referèndum de l’1 d’octubre és que el govern espanyol acceptés de seure en una taula a negociar com podem fer un referèndum acordat i s’hi comprometés. Sempre ho hem dit i ho reiterem. Això passarà? No. Totes les peticions que li hem fet en aquest sentit han estat menyspreades. I això no canviarà, malauradament. El millor per tothom seria un acord per a fer aquest referèndum. Això és clar. Però no passarà. La gent ha demostrat que, encara que la por faci respecte, la resposta és l’esperança, el coratge i l’alegria. —La carta enviada a Mariano Rajoy, què té de sincera i què té de tàctica? —Sincera, tota. Està per escrit. Vull dir amb èmfasi que recull amb paper el que jo he anat reiterant públicament a tot arreu sobre com hauria de reaccionar el govern espanyol. És una invitació que hem fet moltes vegades i que la reiterem ara per escrit a vuit mans. Sinceritat, tota. És un moment per a fer-ho? Sí. Ja som al final. Però el govern ha d’entendre que li demanem una cosa que ja li demana molta més gent arreu del món. Cada vegada més gent. El govern espanyol té una oportunitat de fer política. Per nosaltres no quedarà. —Aquesta carta també va adreçada a Felipe VI. Com valoreu la seva actuació fins ara? —Si realment volgués ser el rei de tots els ciutadans de l’estat espanyol, també ho hauria de ser dels dos milions, com a mínim, que vam votar independència el 27-S. En les seves accions, el rei espanyol hauria de tenir en compte que hi ha un país amb gent que pensa d’una manera determinada i que la política encara no hi ha donat resposta. N’ha de ser coneixedor. I ell decidirà quin rol vol tenir en aquest moment històric. Per això li fem arribar la carta. No l’hem adreçada a ell. Li hem enviat una còpia. —La carta també va signada per la batllessa de Barcelona. De què és fruit el gir d’aquests últims dies d’Ada Colau? —Si he de dir la veritat, sempre he vist i llegit que la batllessa Colau sempre ha estat al costat del dret de decidir. Una altra cosa és que unes decisions o unes declaracions hagin anat més en un sentit o en un altre. No hi veig un canvi de posició. L’espai que ella representa a Barcelona és un espai on molta gent vol votar. I ella n’és conscient. Hem trobat la fórmula per a poder vehicular el seu compromís democràtic amb la petició de preservar la institució i els treballadors públics. Hem arribat a una entesa molt positiva que farà que es pugui votar amb normalitat a Barcelona. —L’estat fa aquesta batalla a l’antiga. Abans perseguia ciclostils i ara regiren impremtes. Trobeu que l’independentisme els desborda a les xarxes i amb una nova manera d’entendre l’actuació pública? —La nostra força és la gent, que té unes eines de poder a les mans, i l’estat espanyol encara actua amb lògica del segle XX i amb mentalitat del segle XIX. No s’adona que hi ha una transformació molt profunda de les societats, que vol dir dels països. Els països ja no tindran mai més una única manera de pensar, una única llengua… Els països seran diversos i canviants. Aniran movent-se al compàs dels canvis tecnològics, que ara ja són fundacionals de la civilització. Per tant, la gent que incorpora tots aquests canvis tecnològics a la seva vida, no entén que pugui relacionar-se amb tot el món i interactuar amb tot però que no pugui decidir sobre allò que afecta el seu país. La gent no ho entén, això. Els vells estats nació que no entenen aquesta transformació se situen a prop del col·lapse. Les seves bases fundacionals trontollen. Per exemple, no entenen que quan volen tancar una web no poden fer-ho perquè hi ha espais on els seus braços no arriben. —La batalla es juga en aquest camp? —També. Es juga en el camp de la comunicació, el relat, la tecnologia, les xarxes socials… Som conscients que l’estat espanyol és molt potent, té molta força i sembla no tenir límits. No ho menystenim. Però nosaltres també tenim una fortalesa. Diverses. La gent. És molt important. I tenim l’agilitat de voler fer un país modern sobre bases noves. No volem replicar els vells països. Per fer el mateix amb un altre nom, ja no ens hi posaríem. I aquí tenim molta més agilitat. Ser petit o gran pot representar el revés d’allò que representava els segles XIX i XX. Ser gran avui fa més difícil reaccionar al ritme que imprimeixen els canvis. Els canvis són molt ràpids. No és casualitat que els estats petits liderin els rànquings de benestar i progrés del món. —Ser periodista us serveix en aquesta situació? —Sí. Ser periodista em serveix de molt. M’ha servit tota la vida. I en el moment que la comunicació juga un paper tan important, tenir una visió periodística ajuda. —Què en penseu, de la línia que segueixen els mitjans de Madrid? —Em preocupa la pèrdua d’independència i pluralitat informativa del sistema de comunicació espanyol. Però hi ha una bombolla mediàtica a Espanya de la qual no s’escapa res i en què no entra res que no s’inscrigui en un determinat pensament. Això és preocupant per la democràcia. I això deu explicar en certa manera la crisi del sector. I sóc pessimista. Com que la gent s’informa també per altres canals, per més que es vulgui mantenir un sistema mediàtic de pensament únic, la societat que s’hi relaciona no necessàriament acompanya aquest pensament únic. Aquí és on fallen moltes de les previsions. Hem vist mitjans de comunicació fent campanya descarada per determinats candidats que després han tingut un fracàs rotund. —Un dels missatges d’aquesta premsa és que l’economia s’enfonsa. Al govern què li arriba? —Ens arriben dos missatges. El dels empresaris que treballen aquí i volen invertir. Aquest és de confiança plena amb Catalunya. L’altre missatge és el de les dades. És incontestable. Jo no seré tan agosarat de treure conclusions de causa i efecte entre procés d’independència i inversió estrangera directa, exportacions i creixement de l’economia. Però si les hagués de fer, ens portarien a la conclusió contrària del que diuen. Quan no hi havia procés exportàvem menys i rebíem menys inversió directa que ara. Això vol dir que el procés estimula les inversions? Això és delirant, de la mateixa manera que és delirant dir el contrari. Com va dir el responsable de Ryanair, els negocis són negocis. I les empreses que volen fer negoci el fan en qualsevol situació. Ja ho han demostrat. Les empreses s’adapten a les noves situacions, els agradin o no. —En tot cas, els negocis s’allunyen de la inestabilitat. Això pot ser un handicap per a l’endemà de l’1 d’octubre? —És important que tots tinguem clar que és bo per a tots –i quan dic tots vull dir Unió Europea, estat Espanyol i Catalunya– que, si el resultat del referèndum és un sí, l’endemà ens asseguem per començar a implementar la transició. En aquest sentit, nosaltres podem donar la tranquil·litat que el govern mantindrà el seu compromís amb la seguretat jurídica. Som un govern fort que continuarà governant i que té la confiança de la gent i del parlament. Nosaltres farem tots els esforços per a contribuir a la màxima normalitat i estabilitat. —Les declaracions d’ahir del president Junker us van sorprendre? Indiquen algun canvi? És un avís al govern espanyol? —Una cosa és la capa pública que la Unió Europea ha expressat i l’altra és la capa real, la realpolitik. És cert que a Europa hi ha inquietud i preocupació per com el govern espanyol no atén una qüestió que pot arribar a ser un problema europeu. Les paraules de Junker no són un error, ni s’ha equivocat. Ha dit el que volgut dir i ha enviat un missatge determinat. No em sorprèn ni una cosa ni l’altra, entenc que hi ha un interès dels estats de protegir-se els uns als altres, però també hi ha un interès general perquè els problemes polítics de gran transcendència, com aquest, es puguin resoldre a la manera europea, que és abordar-los. El Brexit no agrada gens, però si han de relacionar-se amb aquesta realitat, l’han d’afrontar de la manera més pragmàtica. Si les coses passen, no pots negar la realitat. Si hi ha la independència de Catalunya, el realisme polític s’haurà d’imposar. —La premsa internacional també ha canviat la visió? L’editorial de Le Monde o altres articles semblen indicar-ho. —A mesura que s’ha incrementat el coneixement de què passava a Catalunya, els mitjans de comunicació s’han allunyat de les visions simplistes i propagandístiques de la diplomàcia espanyola. Han vist que tot era molt més complex. Que valia la pena fer dos o tres clics més i no creure d’entrada cap versió. Ni la nostra ni la seva. Els periodistes dediquen molts esforços a saber i a contrastar. I ara, quan et reuneixes amb un grup de periodistes estrangers, el nivell de preguntes i coneixements que tenen no té res a veure amb el de fa cinc anys. Saben de què parlen, han llegit. Hi ha un interès i això facilita el rigor i no a la pinzellada gruixuda. Descobreixen que la realitat no és com els la pintaven i això fa que creixi l’interès per explicar bé les coses. Quan s’expliquen bé i amb normalitat, la posició que defensem s’entén una mica més, fet que no vol dir que la compateixin. —Us arriba el suport de la gent de la resta dels Països Catalans? —El notem i és molt encoratjador veure com hi ha molta més solidaritat de la que es publica. Molta més comprensió i acompanyament. És molt esperançador. —Sentiu cada vegada més pressió per continuar un temps més? —Afortunadament és un tema que està resolt. Per sort, la gent està fixada amb l’1 d’octubre. —Segur que us ho diuen. —La gent ara pregunta: ens en sortirem?, podrem votar? —Si guanya el sí, què fareu el matí del dia 2 d’octubre? —Evidentment, convocar el govern. Analitzar la situació i prendre les decisions que es desprendran del nostre compromís d’implementar els resultats. —Abans que passi, expliqueu-nos què feu per desconnectar? —Costa molt desconnectar. No desconnecto al llarg del dia, només a la nit, quan em poso uns podcasts, que no tenen res a veure amb els temes que tractem. —No van d’urnes, ni de paperetes… —No, no. —Què penseu abans d’anar a dormir? —Que pugui adormir-me ràpid. A quina hora he de posar el despertador per a l’endemà i quina cosa he de fer primer i ja està. —I quan us desperteu? —Si m’he despertat abans que soni el despertador, no tinc un pensament gaire agradable. Normalment em desperto al primer clic. Em poso de peus a terra i en marxa. Vaig per feina. No m’entretinc gaire. No m’agrada entretenir-me gaire. —Sempre heu estat així o cada vegada sou més pragmàtic? —Sempre, és una qüestió de caràcter. Tinc el meu protocol de despertar-me. El cafè, dutxar-me i anar a la idea. Procurar passar poc temps ociós a casa. —Què us diu la vostra mare? —Parlem poc, perquè com sabeu viu a Amer, però tota la família fa el que pot per encoratjar i expressar el seu afecte. —No diu ‘vigila’? —Totes les mares del món diuen ‘vigila’. No en conec cap que no ho digui. —I a les filles, com els expliqueu tot això que viviu? —Amb les filles, normalitat plena i absoluta. En parlem poc. Parlem de l’escola, que ara ha començat, i de les seves coses. —Se us veu content i no feu gaire cara de cansat. Alguna recepta màgica? —Sóc conscient que no es pot afrontar aquesta etapa com a president de la Generalitat amb l’ànim per terra. O estàs tranquil i convençut del que fas o no t’hi poses. Si fas tot el que pots d’allò que creus que has de fer, això ajuda a estar més serè, més content. —Teniu temps de llegir alguna cosa? —Miro de llegir llibrets fàcils que es puguin llegir al cotxe. A la Setmana del Llibre en Català em van regalar el que va escriure Quint Ciceró, Manual de campanya electoral. El llegeixo ara i és interessant. A vegades, als municipis em regalen opuscles i llibres sobre història local. Les èpoques de llegir pausadament hauran d’esperar que acabi la feina.

Summary: Carles Puigdemont: ‘Despleguen el 155 sense haver-lo decretat; però nosaltres a la nostra’


El sector professional de la traducció està indignat per la crida que ha fet TV3 per a trobar voluntaris que ajudin a subtitular programes sense cap remuneració. El projecte EasyTV, finançat per la Comissió Europea per a subtitular en castellà, anglès, àrab i amazic, ha escollit TV3 per a la seva fase pilot. La primera part de la traducció es fa de manera automàtica, però per a corregir els errors d’aquesta traducció cal la intervenció humana. És per a aquesta tasca que cerquen voluntaris, que hauran de repassar cada línia de subtítol i comprovar que la traducció sigui acurada i s’adequa al context de cada escena. En un tercer pas, preveuen que un equip de professionals repassi novament els subtítols i faci les darreres esmenes. Angelica Maria Ripa, de l’Associació Professional de Traductors i Intèrprets de Catalunya (APTIC), és cauta a l’hora de valorar la iniciativa, perquè creu que TV3 no n’ha donat prou informació, però avisa que els sembla ‘potencialment una mala pràctica’. ‘Si la finalitat és esquivar la contractació de professionals per acabar fent un producte que no serà de qualitat, ens sembla una mala notícia’, afegeix. Consultades per VilaWeb, fonts de TV3 ho justifiquen dient que és un projecte europeu en què la cadena pública s’ha prestat a participar, però que no té capacitat de decisió en el procediment per a fer les traduccions. ‘La filosofia d’EasyTV és fer servir col·laboracions, no és una feina retribuïda. No és TV3 ni la CCMA que decideix fer-ho d’aquesta manera, el projecte és així’, diuen. EasyTV està coordinat per la Universitat Politècnica de Madrid (UPM) i, a més de la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals, hi participen la Fundació Confederació Nacional de Sords d’Espanya (CNSE), la Universitat Autònoma de Barcelona (UAB), les empreses italianes Engineering Ingegneria Informatica SpA i Mediavoice SRL, i les gregues Ethniko Kentro Erevnas Kai Technologikis Anaptyxis (CERTH) i Arx.net S.A. La filosofia inicial d’EasyTV és afavorir l’accessibilitat dels continguts audiovisuals a persones amb discapacitat, però TV3 veu l’oportunitat de poder oferir produccions en català a una audiència mundial. Tanmateix, l’APTIC avisa que la qualitat dels subtítols pot estar en dubte pel fet que els professionals no hi intervenen fins a la revisió final. ‘Hi ha una diferència molt gran entre la redacció d’un especialista i el d’una màquina’, diu Ripa. En traduccions tècniques, per exemple, cal un llenguatge molt precís i això exigeix una especialització. Amb tot, Ripa reconeix que avui dia la traducció automàtica és una eina creixent en el sector professional a la qual no poden tancar les portes. ‘Si s’utilitza de manera correcta, amb professionals que netegin després el text, és una eina útil’, diu. El problema de fons és que aquesta primera revisió la facin voluntaris que únicament han de demostrar els seus coneixements de la llengua a partir d’un test en línia. La validació final dels subtítols en castellà, anglès i àrab corregits pels voluntaris la farà Punts suspensius, una de les empreses proveïdores de subtitulació de la CCMA. En el cas de l’amazic, se n’encarregaran directament traductors de la Casa Amaziga de Catalunya. A banda, la Universitat Oberta de Catalunya (UOC) promourà que estudiants de traducció participin en la correcció de les traduccions automàtiques i els estudiants de màster seran els qui validin aquests subtítols.

Summary: Polèmica per la crida de TV3 a subtitular de franc els seus programes