Joan Benesiu (Beneixama, 1971) ha guanyat el premi Crexells amb Gegants de gel (Edicions del Periscopi). Aquesta novel·la ja havia guanyat l’any passat el premi Llibreter. És la primera vegada que un llibre obté tots dos guardons a obra publicada. La novel·la se situa a Ushuaia, l’enclavament més austral de la terra i, doncs, convertit en mite de la fi de món. I en aquest lloc de frontera, de la frontera amb el no-res, es troben una colla de personatges amb problemàtiques concretes, a la recerca de la seva identitat. Cadascun, al voltant d’una taula, explicarà el seu relat vital, amb les seves pors, les angoixes, els silencis… Gegants de gel s’ha imposat als altres finalistes: Formentera Lady de Jordi Cussà i Hollister 5320 de Daniel Palomares. Aquestes tres obres van ser escollides per un jurat format per Mita Casacuberta, David Castillo, Rosa Delor, Anton M. Espadaler, Jordi Llovet i Patricia Gabancho (presidenta sense vot). A partir d’aquí, els socis de l’Ateneu Barcelonès van poder votar-ne un (ho han fet 87 socis) i també han votat 29 clubs de lectura de 28 biblioteques. Un total de 348 lectors han participat en les votacions. Per segon any consecutiu, el premi Crexells va a parar a mans d’un escriptor del País Valencià. L’any passat es va destacar La cinquena planta de Manuel Baixauli. I precisament Baixauli té un paper determinant en el fet que la novel·la de Joan Benesiu arribés a les mans de l’editor Aniol Rafel de Periscopi. I per acabar d’embolicar la troca, hem de recordar que el premi Llibreter d’enguany, que es va fer públic dilluns, l’ha guanyat l’obra d’Alícia Kopf amb un títol ben semblant a la de Benesiu, Germà de gel. Alícia Kopf parlava dilluns de com n’és de capriciosa, inesperada i necessària la cadena de reconeixents en una carrera literària. Doncs el llibre de Benesiu n’és un exemple digne d’explicar i que fa pensar. Ho explica ell així: ‘Vaig escriure aquesta novel·la i la vaig portar a diferents editorials i també la vaig presentar a alguns premis literaris. De Bromera al Grup 62. Tots em van donar carabasses. Jo no cercava l’autoedició, perquè ja havia publicat un llibre amb Bromera i també un petit assaig amb la Universitat de València, però, amb tot això, a la web del Grup 62 vaig trobar un botó que deia: ‘Enviament manuscrits’. I vaig enviar-lo. La resposta fou que em proposaven de publicar el llibre en un segell d’autoedició que tenien i que ara ja no existeix. I me’l vaig autoeditar. Segurament ho vaig fer per poder tancar el projecte i passar pàgina. Aquesta negativa de les editorials la trobava dins la lògica del capitalisme. Jo no espere res del capitalisme. És així el sistema.’ I com va arribar a Periscopi el llibre? Continua Benesiu: ‘Un cop autoeditat, el vaig enviar a Manuel Baixauli. M’agrada molt la seva literatura, la sent propera i volia saber què en pensava. Al cap d’una setmana em va trucar i em va dir que havíem de fer-ne alguna cosa. Però, què havia de fer jo, si ja donava per acabat el recorregut de la novel·la? Aleshores Baixauli va parlar-ne en un article que es va publicar al Quadern del diari El País del País Valencià (avui desaparegut).’ Aniol Rafel de Periscopi continua el relat: ‘En Manuel Baixauli em va enviar un correu convidant-me a llegir l’article i el llibre, i li vaig fer cas.’ I des del febrer del 2015, data en què es va publicar per segona vegada i amb el títol de Gegants de gel, aquesta novel·la ha obtingut el premi Llibreter, el premi Crexells, se n’han fet set edicions (cinc mil exemplars venuts) i una editorial argentina el traduirà a l’espanyol i el distribuirà per l’Argentina, Xile i l’Uruguai. Benesiu, abans d’acabar la conferència de premsa, ha pres un to reivindicatiu que no volem deixar de difondre. Ell, que és professor vocacional de filosofia en un institut de Cocentaina, ha fet una crida a defensar la filosofia i la literatura en els plans d’estudi, avui matèries arraconades: ‘Sense aquesta estructura de pensament que et donen la filosofia i la literatura farem joves més pobres, perquè no els podrem transmetre una part del món. Perquè només des d’aquestes disciplines prenem consciència que existeix la diferència. La filosofia és l’eina imprescindible per a defensar la diferència. És important de dir-ho.’ L’editor Aniol Rafel i l’escriptor Joan Benesiu.

Summary: Joan Benesiu guanya el premi Crexells amb ‘Gegants de gel’


El 9 de gener de 2016 és un dels dies més trepidants de la política catalana recent. L’imprevist ho capgira tot. Passa allò que no s’havia imaginat ningú, com en les ocasions en què els fets bons o dolents es presenten, de sobte, rotunds i no els pot aturar ningú. És el dia de cara o creu. La discrepància sobre Mas sembla precipitar els fets cap a unes noves eleccions. Ja no hi ha temps de res més. El to és agre, tant dels partidaris de Mas com dels de la CUP. I de sobte passa un fet inesperat. Fumata bianca en forma de piulets accelerats. No hi ha eleccions, hi ha president, no serà Mas, serà Puigdemont. Tothom enganxat a les xarxes. Puigdemont? Segur? En Mas hi ha renunciat? No pot ser? Sí que pot ser? És. I d’això ja fa un any. En menys de vint-i-quatre hores el nou Molt Honorable converteix les seves intervencions al parlament en virals, fent broma amb Anna Gabriel o responent al discurs d’Arrimadas amb paraules esmolades. Puigdemont supera la investidura amb bona nota mediàtica. Mas comença a quedar enrere més ràpidament que no havien previst cap dels dos. Puigdemont esquerda la imatge que en fa l’oposició i l’unionisme: només és un titella de Mas. Però, malgrat aquests primers èxits, no tot són flors i violes. Recels a dins de casa i a fora L’aire fresc que representa el nou líder no és prou fort per a vèncer els recels, ni de dins de casa ni de fora. Per alguns dels seus, és un intrús que ha saltat massa passes; per ERC, un competidor massa igual que ells. Sectors del seu partit, superats pels fets, se’l miren desorientats i sobretot en guàrdia. Homs i els seus havien jugat fort la carta de les eleccions pensant que valia més desempallegar-se de la CUP. Això no ha sortit bé i a sobre Puigdemont, des del moment zero, deixa clar amb gests simbòlics que vol mantenir oberta la porta del diàleg amb els cupaires. Aquests primers mesos, malgrat el xoc que li causa la soledat estructural, Puigdemont troba aliats de la seva mateixa pasta: independència o independència. Gent ben situada més enllà de les estructures de partit que li han fet costat enmig del foc encreuat, perquè hagi pogut anar dibuixant la seva estratègia. Lluís Llach en seria un exemple, però no pas l’únic. Puigdemont veu clar on vol anar des del primer moment, encara que no ho demostri ni en nomenaments ni en discursos. Ni li interessa manar en el partit ni ser president de la república. Ho deia al primer segon i ho continua dient ara. Estratègia pròpia: moció de confiança i RUI La negativa de la CUP a acceptar el nou pressupost podia haver estat el seu final. Ni amb les xifres ni amb les negociacions no n’hi havia hagut prou, molta maror de fons en totes direccions. Puigdemont no dilata la resposta. L’entoma amb estratègia i mostra amb determinació la voluntat de lideratge: moció de confiança al setembre, sense avís previ a ningú. No deixa temps a maniobres de curt termini. Envia el missatge a la CUP però també als de casa, als veïns i als de fora: no està disposat a cedir ni un mil·límetre a l’hora de blindar el procés cap a la independència de qualsevol temporal. Encara més, aprofita l’ocasió per guanyar temps i trobar la manera de ser més inclusiu. Esquiva allò que hauria pogut ser la serp de l’estiu i un nou front de baralles amb la CUP: referèndum sí, referèndum no. Ho fa deixant portes obertes i escoltant, sense menysprear ningú i encara menys el missatge de l’ANC. Entre més decisions determinants fruit de l’aprenentatge, es reserva el paper de negociar directament amb la CUP. Sembla que no vol ensopegar dues vegades amb la mateixa pedra. El final, tothom el sap: Puigdemont guanya la moció de confiança, amb un inequívoc referèndum o referèndum. S’acaba la polèmica, que alguns interpreten com una cessió a la CUP, però tal com ja es pot comprovar els últims dies és una jugada de molt més abast. El president de la Generalitat ha modificat el full de ruta? Pot haver-hi molts matisos, gairebé tècnics, en la resposta. Potser tots vàlids. N’ha tret la DUI i hi ha posat el RUI? Sembla que té respostes per a convèncer que no ha estat així, però aquesta no és la pregunta fonamental per a entendre com ha quedat marcada la política d’aquests mesos vinents. Puigdemont ha jugat les seves cartes per trencar una inèrcia que polaritzava i enfrontava partits o independència i ha fet possible un espai més nítid per al consens independentista, on els ganivets esmolats no causin baixes i l’independentisme s’autocentri amb comoditat. Oriol Junqueras ho ha entès. Marta Pascal, també. Les eleccions no frenaran el referèndum, ni el futur d’ERC i PDECat no interferirà en el procés. La qüestió deixa de ser tabú i la carpeta pot tancar-se. Aquesta cohesió té més força que mai en la recta final per a l’aprovació del pressupost del 2017, però no ho és tot. Un any després, aquest torna a ser el gran envit, perquè els recursos són l’eina imprescindible per a avançar. Si una vegada es va poder superar el ‘sense pressupost no hi procés’, és impossible de passar aquest tràngol una segona vegada sense que acabi en fracàs. De moment ha passat el primer escull, el de la tramitació. Ara l’aprovació té el punt d’inflexió en la vaga anunciada pels sindicats sobre l’educació, i aquí cal veure com la majoria independentista troba resposta a l’evidència que la situació de l’educació és un pou on el país s’escola. En aquest sentit, Puigdemont haurà de sortir del cofoisme amb què de vegades es mira el Departament d’Ensenyament i moure fitxa, però tenir la mirada centrada en el referèndum pot ajudar tothom a ser més clarivident. Durant aquest any, les habilitats de comunicador de Puigdemont han estat un dels seus actius principals. Coneix les xarxes i l’ofici de periodista. Però això no li ha estalviat relliscades importants, com la de permetre que Pilar Rahola utilitzés la seva imatge en una festa privada d’una manera frívola i inconsistent i que hi reincidís amb una entrevista tronada a Marcela Topor. La lleialtat als seus pot ser una de les seves fortaleses, però també un dels seus punts febles. La distensió dins el territori, la confrontació amb Espanya Un dels efectes que han passat més desapercebuts de la presidència de Puigdemont en la política catalana és la facilitat per a crear distensió. Es veu en les fotos amb Ada Colau o amb les batllesses del cinturó roig. Ha dut distensió en situacions d’estancament endèmic, gairebé putrefactes, creades per governs anteriors. Pensar diferent ha deixat de ser un obstacle per a fer polítiques sobre el territori d’una manera conjunta entre Generalitat i municipis. Això s’ha notat especialment al Baix Llobregat, on problemes blocats durant anys s’han pogut començar a tractar i resoldre. Núria Marín en pot donar testimoni. El seu passat de batlle facilita les coses en aquest sentit i probablement també va influir perquè no deixés passar per alt l’actuació de Gas Natural arran de la mort de Rosa P. V. a Reus i denunciés la companyia. Un fet totalment insòlit i de gran valor simbòlic i polític. Aquesta capacitat de destesar no ha tingut cap repercussió en la relació amb Espanya, on el president veu clar que no vol jugar cap més partit de la lliga de l’autonomisme ranci. Ara Puigdemont rebrà molta pressió perquè es repensi la seva decisió, que ja va manifestar al novembre, de no anar a la cita autonòmica amb Rajoy el dia 17 de gener. I és que ara, quan fa un any del mandat, el perfil del president de la Generalitat és molt més dibuixat i aquest no a Rajoy acaba de tancar el cercle de la seva estratègia. Qui no la vulgui entendre ha begut oli. El president Puigdemont tenia agenda pròpia des del minut zero i la compleix.

Summary: Un any de Carles Puigdemont, les claus d’un lideratge diferent


El diputat de la CUP Carles Riera ha anunciat que hi ha un acord amb JxCat i ERC per a crear una Assemblea Constituent que ha d’impulsar el procés constituent. Així ho ha anunciat en una entrevista a Catalunya Ràdio. L’assemblea estaria formada per diputats del parlament i càrrecs electes de l’àmbit municipal i supramunicipal. L’objectiu del nou òrgan serà instar la ciutadania a organitzar-se per iniciar els debats que han de culminar amb una constitució catalana. Riera considera que s’està treballant ‘en el bon sentit’ amb JxCat i ERC però encara veu ‘lluny’ tancar un pacte. Ha explicat que hi ha temes que encara s’estan debaten amb JxCat i la ERC de cara a la pròxima legislatura i ha insistit que qui governi ha de materialitzar la República. Segons Riera, la CUP no ha fet un ‘plantejament de màxims’ i no demana a JxCat i ERC que assumeixin el seu programa ideològic sinó que acceptin les mesures que suposen aplicar la República. Segons Riera, s’ha acordat que una de les primeres coses que faci el govern sigui impulsar el procés constituent i crear l’Assemblea Constituent. Ha confiat que els comuns se sumin a aquest acord i ha recordat que en la legislatura passada una de les poques coses amb què van estar d’acord va ser el procés constituent. El diputat ha avançat que la CUP té previst de parlar sobre aquesta qüestió amb els comuns aquest mateix dilluns.

Summary: La CUP anuncia un acord per a crear una Assemblea Constituent


El ministres espanyol d’Afers Estrangers, Josep Borrell, va intentar rebatre una ‘falsa idea’ estesa a l’estranger sobre l’estat espanyol: ‘Als Estats Units i a Europa creuen que, a Espanya, Franco encara és viu’, va declarar ahir al vespre a Nova York. Per tal de negar-ho, va exposar que ‘Espanya és una de les vint democràcies més desenvolupades del món, més avançada que Bèlgica o que França’. Així doncs, per a Borrell, la idea a l’estranger sobre la pervivència del franquisme a l’estat espanyol és falsa. A parer seu, el risc més gran a Espanya és ‘perdre una part del territori. L’afer català’.

Summary: Declaracions polèmiques de Borrell: ‘La democràcia espanyola és més avançada que la belga’


Els agents de seguretat que controlen els accessos al recinte del Camp Nou, requisen les caretes de Leo Messi que el club mateix ha repartit fora de l’estadi. Abans d’entrar al recinte, obliguen els afeccionats a llançar-les en una paperera. EN DIRECTE I La seguretat privada del Camp Nou requisa caretes i cartells del @tsunami_dem https://t.co/439EHi6Zx8 pic.twitter.com/LdTXC8K9yE — VilaWeb (@VilaWeb) December 18, 2019 Alguns assistents també denuncien que els agents els prenen les cartolines que ha repartit el Tsunami Democràtic i on es pot llegir ‘Spain, sit and talk’. El periodista Ricard Torquemada ha explicat que li havien requisat una pancarta de ‘Spain, sit and talk’: ‘Seguretat té l’ordre de no deixar-les entrar al Camp Nou’. El Tsunami havia demanat als afeccionats que l’ensenyessin quan acabés de sonar l’himne del Barça i fins que comencés el partit. El Tsunami ha retret al president del Barça, Josep Maria Bartomeu, que retirin aquests cartells: ‘Això contradiu el que es va dir públicament. Això és censura’, diu el compte de Twitter del Tsunami, en al·lusió a les paraules de Bartomeu que va dir que l’estadi continuaria essent un espai de llibertat d’expressió. Els escorcolls dels agents de seguretat són intensos. En aquest vídeo es pot veure que fins i tot escorcollen els entrepans dels afeccionats.

Summary: Indignació perquè el Barça requisa les caretes de Messi a l’entrada del Camp Nou


La regidora de l’Ajuntament de Palma Neus Truyol, de Més, ha demanat que es retiri de manera immediata el projecte d’ampliació de l’aeroport de Palma. Truyol, que ha comparegut a la seu de Més per Mallorca amb el coordinador del partit, Antoni Noguera, ha explicat que després d’haver analitzat els documents del projecte exposats al públic, havia confirmat que el govern espanyol tenia el projecte d’ampliació de son Sant Joan en el procés de licitacions. Més ho ha qualificat d’aberrant i deslleial, perquè mentre a les Illes es treballa per posar límits al turisme i s’ha decretat l’emergència climàtica, l’estat espanyol va en direcció contrària amb aquesta mesura. Truyol ha lamentat que AENA impulsi l’ampliació sense tenir en compte l’opinió dels ciutadans ni la situació ambiental. Més calcula que una ampliació de l’aeroport pot fer que d’ací a cinc anys hi hagi quatre milions de turistes més a les Illes i 1.900 places més d’aparcament a son Sant Joan. La regidora ha lamentat que mentre Sánchez inverteix 678 milions d’euros en fons per al clima, dóna més de 200 milions per a l’ampliació de son Sant Joan.

Summary: Més per Mallorca demana que es retiri el projecte d’ampliació de l’aeroport


El president de la Generalitat, Quim Torra, i la batllessa de Barcelona, Ada Colau, es reuniran dilluns a la tarda al Palau de la Generalitat, segons que ha informat avui l’Ajuntament de la ciutat. És la primera trobada formal de tots dos d’ençà que Torra va prendre possessió. Colau ja havia expressat diverses vegades la necessitat de reunir-se amb Torra per abordar assumptes urgents i pendents des de l’aplicació de l’article 155, com l’habitatge. El mateix divendres, al matí, Torra s’haurà reunit amb líders sindicals i patronals, començant a les 9.30 amb el secretari general de CCOO de Catalunya, Javier Pacheco, i el de la UGT Catalunya, Camil Ros, segons un comunicat del govern català. Els comentaris de Colau Enmig de la polèmica pels articles que Torra havia escrit en el passat, Colau va dir en un escrit a Facebook que determinades consideracions suposen un perill per la cohesió social. I va titllar els seus comentaris de ‘profundament despectius cap al que ell considera ‘els espanyols’ i cap als catalans que parlen ‘espanyol’ de forma habitual’. A les 11 es reunirà amb representants de patronals catalanes: el president de Pimec, Josep González; la presidenta de Fepime, Helena de Felipe, i el vicepresident de Foment del Treball, Ramon Adell. Es tracta de la ronda de contactes que està portant a terme el president d’ençà que va prendre possessió del càrrec: aquesta setmana, per exemple, ja s’ha reunit a la Generalitat amb els representants de partits del Parlament.

Summary: Quim Torra i Ada Colau es reuniran dilluns a la Generalitat


La Unió Europea (UE) ha avisat aquest dissabte Veneçuela que ‘qualsevol mesura que pogués posar en risc la llibertat, la seguretat o la integritat personal’ de l’autoproclamat president interí del país, Juan Guaidó, suposaria ‘una escalada de tensions més gran i la ferma condemna de la comunitat internacional’. En un comunicat, la UE ha assegurat que la solució de la crisi que afecta Veneçuela només pot ser ‘política, democràtica i pacífica’. A part, ha recordat que els membres de l’Assemblea Nacional veneçolana gaudeixen d’immunitat constitucional, que ‘ha de ser plenament respectada’. ‘Han de poder exercir el seu mandat parlamentari lliure d’intimidació a ells o als seus familiars’, ha precisat la UE. A més, la comunitat política ha expressat el seu compromís de seguir ‘de prop’ els esdeveniments en cooperació amb els membres del Grup Internacional de Contacte i els seus socis regionals i internacionals.

Summary: La UE avisa Veneçuela que la detenció de Guaidó representaria una ‘escalada de tensions’


El recorregut de la manifestació de la Diada de la plaça d’Espanya fins al passeig de Gràcia per la Gran Via s’omple de gom a gom. Vegeu aquestes imatges aèries enregistrades minuts abans de les 17.14 i realitzades per l’ANC: Vegeu en directe les imatges de la manifestació: Tota la informació de la Diada, minut a minut

Summary: VÍDEO: Imatges aèries espectaculars de la manifestació de la Diada


Mentre faig temps per a l’entrevista en un bar sento que la noia del costat parla d’en Romeva. Diu que ara està més relaxat, que la seva vida potser… Per més que m’hi acosti no acabo d’entendre la paraula clau. Sens dubte, tothom està intrigat sobre el seu paper en el futur immediat. Però ell aquests dies es dedica al cent per cent a promoure ‘Pont de cendra’, la seva tercera novel·la, que havia quedat aparcada als magatzems esperant el 27-S. L’acord és que només parlarem de la novel·la, però la pregunta és inevitable: Acabarà bé? La resposta no queda engabiada: ‘Crec que sí, el punt de no-retorn ja l’hem passat, però ens falta una cosa, ens falta empatia.’ La frase continua i s’entén molt més bé al final de l’entrevista perquè la novel·la va d’això: d’identitats, de ponts, d’empatia, d’etiquetes i d’estigmes. De com les coses poden ser fàcils o terribles, tant si són personals com socials. La conversa podria ser un màster en resolució de conflictes o no? Potser només parlem d’una història complexa. —La novel·la ha estat víctima del vostre canvi de vida? — Per sort ja era feta. Potser la promoció, que s’ha ajornat fins ara. —No voleu dir massa coses? —De fet, només en dic una. —Quina? —Tota la novel·la gira entorn de la mateixa idea, del mateix neguit: la necessitat d’entendre que les identitats són realitats plurals i a la vegada dinàmiques. Són el resultat d’experiències, vivències i contextos que evolucionen. El que ens falta com a societat és aprendre a empatitzar i a construir ponts amb les identitats dels altres. —Això no és molt abstracte per explicar-ho en una novel·la? —Ho aplico al context de la guerra, com és el cas de Bòsnia, i també en un context d’identitat sexual o d’orientació sexual o de relació entre comunitats o de relació entre religions. Com et deia, d’idea n’hi ha una, però té moltes derivades. —També molts missatges? —Tothom hi pot trobar el missatge que hi vulgui trobar. Qui vulgui llegir una història d’amor la hi trobarà, qui vulgui llegir una aventura també, qui vulgui llegir més enllà també. —El tema de la identitat sexual…? —Això forma part de la trama i millor que no ho toquem. —A la novel·la anterior tractàveu de la bisexualitat… —És molt més estigmatitzada que no ens pensem… —Però vivim en un moment en què sembla que la sexualitat no té gaires prohibicions… —Per molt moderns i avançats que ens creguem que som, avui encara hi ha nens a l’escola a qui fan ‘bulling’ pel fet de ser homosexual o d’estimar diferent. Hi ha gent que la fan fora de la feina o no la contracten perquè han vist al Facebook que són homosexuals. A l’Iran et pengen i aquí no, però passen aquestes altres coses. Hem d’estar alerta. Estem millor que en uns altres contextos però encara hi ha estigmes que fan que la gent pateixi. La llei contra l’homofòbia és una necessitat més que mai. A mi em preocupa que a vegades no siguem conscients del mal que pot fer l’estigma o l’etiqueta. Etiquetem perquè és més còmode. Aquesta necessitat de simplificar el món a través de grups estigmatitza i genera patiment a molta gent. —Evolucionem? —Per sort, sí. Ara dues persones del mateix sexe es poden casar i abans no. Evolucionem en la mesura que aprenem a viure en la complexitat. Quan aprenem que la complexitat no és el problema sinó l’oportunitat és quan evolucionem. —Això és molt teòric. —Oh, no! Per què es disparen uns obusos al mercat de Sarajevo i maten la gent? Perquè algú ha estigmatitzat aquell grup i ha dit aquells que viuen allà baix no són persones, són diferents de tu i els pots fer mal sense tenir mala consciència. La complexitat és entendre que en alguns aspectes no són com tu, però en uns altres ho poden ser. Això no és teòric, és dramàticament real. En el moment que entenem que el fet que tinguem una diferència amb els altres no impedeix que hi hagi uns altres punts de connexió, vol dir que assumim la relació d’una manera diferent. Si ens limitem a dir que com que som diferents no tenim cap connexió, el que fem és generar una relació que es basa en la separació. El que és molt teòric és que el pont és impossible. La complexitat exigeix la dimensió múltiple de les identitats. Una situació extrema porta a una guerra, en una situació no tan complexa al conflicte, al racisme, al masclisme, a l’exclusió social… Responen a un fet. —Parleu de tolerància. —D’empatia. —L’empatia és més difícil que no pas la tolerància? —És clar, la tolerància vol dir acceptar, l’empatia vol dir entendre, posar-me a la teva pell i pensar què faria jo en el teu lloc. La tolerància està molt bé, però prefereixo parlar d’empatia perquè genera ponts. En canvi amb la tolerància pots viure separadament: tu a la teva habitació i jo a la meva. L’empatia és anar una mica més enllà, és entendre que tenim un punt de connexió. Jo vull fer valer el pont, encara que a vegades la millor relació possible és la tolerada i no pots anar més enllà. —Tots en posem d’etiquetes. —Sí, però quantes vegades no t’ha passat que aquella persona que tenies etiquetada d’una manera te la canvien de context i descobreixes que és una persona radicalment diferent. Què vol dir això? Doncs que jo m’aplico la premissa i quan crec que tinc un prejudici em pregunto: ‘Aquesta persona fora d’aquest context com seria?’ —Això feu? —Viure una guerra per dins va fer que jo que venia amb molts prejudicis i tenia molts estereotips sobre moltes coses, canviés molt. Viure la guerra et porta a canviar estereotips. Jo sóc molt refractari a l’etiquetatge. A vegades és inevitable pel mateix relat, però amb gent que no t’entendries mai sempre hi ha aquell espai, aquell pont, aquella connexió. Vaig escriure el llibre per contestar això, l’estigma. A mi m’afecta molt quan m’etiqueten. —Doncs deveu haver patit molt, en aquesta campanya? —En aquesta i en totes perquè és un reduccionisme molt empobridor. —Sovint, per acostar-nos a les coses l’opció més fàcil és posar una etiqueta. —L’etiqueta és la porta o la finestra però no l’habitacle. Tots som tres ‘jo’ a la vegada. El que tu ets, el que creus que ets i el que els altres veuen que tu ets. A mi, de les etiquetes, me n’interessa desmuntar-les, és una cosa que m’apassiona. Els meus amics ja ho saben, sempre sóc el tocaperes que quan malparlen d’algú ho desmunta tot. Jo ho veig en la mesura que jo pateixo el conflicte entre el personatge i la persona. Sempre hi ha un xoc. L’etiqueta és una singularització del personatge, però la persona és molt més. En una guerra aprens que això, en un context determinat, és una manera de posar-te una diana al damunt. De l’etiqueta al tret hi ha un pas. —Per més que escriviu us serà difícil de superar la frase de ‘Som el vent’. Crec que no la superareu mai escrivint. —Aquesta frase en el fons no és meva. En el fons res no és teu. —Jo hi era, la vàreu dir. —Sí però té una autoria: és d’en Joan Carreras i té tot el dret que se li reconegui. En un moment determinat durant la campanya, intentàvem trobar el que volíem dir, però tot el vocabulari marí era molt suat, i de cop en Joan va dir ‘Raül, ja està: som el vent.’ Les coses no són mai el que semblen i no t’acaben mai de pertànyer. Tots som la suma del que els altres ens han donat. —A la novel·la l’atzar és decisiu? És aquest un dels missatges. —No. Jo em pregunto fins a quin punt l’atzar és casual o és buscat. Existeix l’atzar o és induït? L’atzar és causal o no és casual. Tu has de ser-hi, allà, perquè passin coses. Si hi ets pot haver-hi una connexió que no era visible. No trec el mèrit a l’atzar perquè té un paper, però mai no és cent per cent determinant. —Si el vostre tema és la identitat per què no us atreviu a fer una història tocant el tema de les identitats al nostre país? —No ho saps mai, potser acabarà passant. Això que vivim és molt important. La història que explico a ‘Pont de cendra’ m’ha costat deu anys de fer-la. A vegades és bo agafar distància. Les emocions quan estan revoltades et poden desorientar. Quan parles d’un àmbit emocional és bo de deixar reposar i que es faci el pòsit, que no deixa de ser les emocions calmades. —Aquí teniu teca. No hi ha conflicte, però…. —Sempre hi ha conflicte. El conflicte no és dolent. Si el saps gestionar no és un problema en si mateix. En el fons, és una disparitat d’opinions, de criteris i de punts de vista. És clar, jo vinc de la formació de resolució de conflictes. Quina és la norma zero per a resoldre un conflicte? —No ho sé. —Posar-lo sobre la taula. —Però parlar d’identitat a Catalunya es va tornant difícil? —Tothom fa servir el concepte segons els seus interessos i/o prejudicis. És un concepte instrumental i que pots utilitzar segons allò que tu vols. Què faig amb això? El pots utilitzar per marcar distàncies i justificar una guerra o per construir oportunitats o per construir relacions diferents. Jo no me n’amago: la utilitzo per visualitzar un pont que d’una altra manera no veuria. Tot té una intencionalitat, res no és innocu. La pregunta és: quina intenció tens? Llavors tu decideixes si construeixes un pont o dispares un tret. —Feu literatura política? —En ficció puc fer unes reflexions que en format d’assaig no serien possibles. Intento fer compatible els dos àmbits. Si faig literatura política? Parlo d’activitats humanes, entre les quals les que jo he viscut i, òbviament, hi ha la política però també altres coses. —Només una pregunta de l’actualitat política. Això acabarà bé? —Crec que sí, el punt de no-retorn ja l’hem passat, però ens falta una cosa, ens falta empatia. —Cap a qui? —De tots amb tots. Som en la fase que, a mesura que anem construint aquests ponts, arribarà a una situació de normalitat, que vol dir que si una majoria vol una cosa s’ha d’acabar acceptant. —Després de sentir-vos parlar de la novel·la, veig clar que us heu dedicat a crear aquesta empatia de què parleu durant la campanya. —En tots el àmbits de la vida, sempre m’he sentit més còmode fent de pont que de trinxera. Però passa que els ponts tothom els trepitja i acabes rebent de tot arreu. Si algú em situa en una trinxera jo sempre en surto. Els dic, nois ho sento molt. —A les entrevistes de política no estàveu tan relaxat. —No . Agraeixo molt parlar així… —No hem parlat dels ‘Amants de Sarajevo’ ni de moltes coses, però no podem passar per alt Jules Verne. Amb ‘Pont de cendra’ li heu fet un homenatge? —Sí, és una persona que és capaç d’imaginar realitats que superen els marcs establerts. En els altres llibres que havia fet buscava llibres d’aventures. Sóc lector i m’agrada que els llibres et facin passar una bona estona. Jules Verne té dos elements excepcionals. La ciència-ficció és un dels grans invents de la humanitat. És el paradigma de la necessitat que tenim de trencar els marges establerts. A més té aquella capacitat de fer-te viure aquella d’història, de fer-te’n partícip. A anys llum per a mi és una referència a l’hora de buscar aquesta empatia amb el lector, que el lector se senti part d’aquella història que explico. —Teniu pretensions literàries? —No, tinc pretensions de fer-ho bé que, és diferent. Tinc clar en quina lliga jugo: jo faig ficció i la literatura és una altra cosa. Per fer literatura has de tenir un domini del llenguatge, de l’estructura narrativa que jo no tinc, en sóc molt conscient. Dit això, quan jo faig una cosa sempre intento que sigui una mica millor que l’anterior. A mi m’agrada veure que la gent millora, que quan cau s’aixeca, que quan s’equivoca corregeix. Jo intento aplicar aquesta manera de fer.

Summary: Raül Romeva: ‘Tu decideixes si crees un pont o dispares un tret’


‘De fet, el tortell de Reis és un brioix enriquit, que vol dir que hi posem una mica més de mantega, i que podem substituir l’aigua per llet o per un ou més.’ Així comença l’explicació de com fer el tortell de Reis que ens fa el forner artesà Lluís Artés, del Forn de la Plaça d’Alella. Amb ajut de les imatges, potser us animareu a provar de fer aquestes postres tradicionals de la diada més màgica de l’any. Elaboració: Dins un bol, fem una muntanyeta amb la farina i, dins, hi introduïm el sucre, la sal, el llevat i l’ou. Comencem a barrejar la pasta amb les mans i hi anem afegint l’aigua a poc a poc, a mesura que la pasta la va absorbint. Quan la pasta comenci a agafar textura hi afegim la mantega (a punt de pomada) en dues tongades. La mantega no s’hi posa abans perquè el greix envolta les partícules de la farina i això dificulta el procés de pastar. També s’hi afegeix la canyella i les ratlladures de llimona i taronja. Quan la pasta comenci a fer el tel sense trencar-se, es deixa reposar trenta minuts, tapada amb un drap humit. Això reforça la massa de manera que, en acabat, només caldrà pastar-la cinc minuts més i ja la tindrem a punt. Per elaborar el massapà, es barreja la farina d’ametlla i el sucre. S’hi pot posar la clara d’un ou per a afavorir la barreja. Al massapà, li fem fer forma de cilindre i, dintre, hi amaguem el rei i la fava. La pasta del brioix s’estira amb un corró i s’unta amb llard de porc (això farà que quan el tortell sigui al forn es fregeixi la pasta i agafi una textura de capes fullades). Es dóna una forma rectangular a la pasta de brioix i el cilindre de massapà es col·loca en un dels cantons curts. I es comença a caragolar fins que quedi un cilindre amb el massapà a dins. En un cap el massapà sobreeixirà i en l’altre, no. D’aquesta manera, quan s’ajuntin els dos caps per fer el tortell, aquesta juntura també contindrà massapà. El cilindre, abans de fer rotlle, s’allarga una mica amb les mans i després s’ajunten els dos caps. El que no té el massapà s’aixafa i l’altre es col·loca a sobre i s’ajunta. Ja tenim el tortell. Es pinta amb ou batut per enganxar la fruita confitada i perquè llueixi. Lluís Artés acaba així: ‘Si jo fes el tortell a casa, com que només en faria un, el deixaria reposar vint-i-quatre hores perquè fermentés (el millor lloc és a dintre el forn, apagat, és clar). El tortell ha de doblar el volum. Després el pintaria amb ou i hi posaria la fruita. Per sobre el tortell, també s’hi pot tirar ametlla en làmines i sucre.’

Summary: Tortell de Reis, pas a pas


El ministre de Finances francès, Bruno Le Maire, ha ratificat la intenció del govern de crear un impost que gravi els serveis digitals, l’anomenada taxa Google, malgrat l’amenaça del president dels Estats Units, Donald Trump, de respondre-hi amb aranzels comercials, sobretot contra el sector vinícola. Le Maire li ha respost que ‘no barregi’ les dues qüestions. ‘Volem tenir un impost digital just’, ha dit en declaracions a la premsa quan li han demanat pels piulets amenaçadors de Trump. ‘Si us plau, no barregem els dos afers. La qüestió clau ací és com aconseguir el consens necessari per a aconseguir una imposició justa de les activitats digitals’, ha reiterat. El president francès, Emmanuel Macron, ja ha anunciat un impost del 3% sobre el volum de negoci generat per les grans companyies de serveis digitals, cosa que també estudien alguns altres governs europeus. De fet, la ministra espanyola d’Economia i Empresa, Nadia Calviño, ha afirmat que la implantació de la taxa Google a Espanya aniria ‘més o menys’ en la mateixa línia. El 19 de juliol Trump i Macron van mantenir una conversa telefònica en la qual el president nord-americà ja va expressar la preocupació per l’impost. Avui ha anunciat a Twitter que aquests dies desplegarà una ‘acció recíproca i substancial’. ‘Sempre he dit que el vi nord-americà és millor que no pas el vi francès’, ha escrit, amenaçant amb aranzels el sector vinícola francès. Le Maire ha insistit que França renunciarà al seu impost si s’arriba a un acord global sobre la taxa Google, cosa que Macron pretén d’aconseguir en la cimera del G-7 del mes vinent a Biarritz.

Summary: França tirarà endavant la taxa Google tot i les amenaces de Trump


MADRID, 28 (EUROPA PRESS) Més de 450 persones, entre les quals hi ha personalitats del món de la cultura, activistes socials, professionals i sindicalistes, han publicat aquest dijous un manifest en el qual demanen ‘un govern de progrés’ basat en un acord de PSOE, Units Podem i Ciutadans. El manifest ho subscriuen alguns polítics en actiu, entre els quals hi ha l’excoordinador federal d’IU i actual diputat al parlament d’Astúries, Gaspar Llamazares, i el portaveu de Compromís al Congrés, Joan Baldoví. Les dues formacions es van presentar en coalició amb Podem el passat 26J. Tot i això, entre els signants no hi ha representants de Podem ni de Ciutadans. Sí que hi ha l’ex-candidat d’IU a la presidència de la Comunitat de Madrid, Luis García Montero, la diputada d’aquesta formació a Astúries Concha Masa i l’economista Juan Torres, que va col·laborar inicialment amb Podem a l’esborrany del seu programa econòmic. També figuren els exdiputats del PSOE Manuel de la Rocha Rubí i Antonio Gutiérrez (exsecretari general de CCOO) i l’exalcalde de Vitòria José Ángel Cuerda (PNB). El manifest, publicat aquest dijous com a publicitat en ‘El País’, té el suport d’algunes personalitats de la cultura, entre els quals hi ha el premi Cervantes Antonio Gamoneda, tot i que la seva signatura no va arribar a temps d’incloure’s en el text imprès, segons ha assegurat a Europa Press un dels promotors del text, Joanen Cunyat, de la plataforma Retallades Zero. També estan el pintor Antonio López —membre de Retallades Zero— els escriptors Juan Madrid, Juan José Millás, Javier Reverte, Antonina Rodrigo i Manuel Rico i l’humorista gràfic Antonio Fraguas, ‘Forges’. El text argumenta que, tot i que el PP ha estat el partit més votat el passat 26J, la majoria dels espanyols van votar per canvi i regeneració, de manera que PSOE, Units Podem (incloent-hi les seves confluències territorials) i Ciutadans van sumar 13,6 milions de vots, ‘gairebé el doble dels obtinguts pel PP’, i 188 escons. Per això, crida a no desaprofitar l’oportunitat d’emprendre els canvis que ‘la ciutadania exigeix’ i a no ‘permetre quatre anys més d’un govern del PP que ha portat l’empobriment i l’increment de les desigualtats’, així com ‘reculada en importants conquistes socials’, ‘pèrdua de llibertats’ i ‘avanç de la corrupció i degeneració de la democràcia’. ‘Necessitem un altre govern que reverteixi les retallades, defensi la sanitat i l’educació pública, els drets laborals, la cultura, la ciència i el medi ambient, que protegeixi als autònoms, ajudi les pimes i generi feina. Necessitem altres polítiques que acaben amb la desigualtat, castiguen exemplarment la corrupció i posen fi al deteriorament democràtic’, argumenten els signants. Per això, criden a les tres formacions ‘a fer els esforços necessaris per a aconseguir un nou govern que posi fi a les retallades, comenci un procés de regeneració democràtica i respongui a les necessitats socials més urgents’.

Summary: Joan Baldoví signa un manifest per a un govern de PSOE, Units Podem i Ciutadans


La por que el coronavirus esdevingui una pandèmia que alenteixi l’economia global ja fa petja a les borses. Els mercats financers han tancat avui la pitjor setmana d’ençà de la crisi del 2008. Per a l’Íbex-35 ha estat la pitjor setmana d’ençà del rescat a Grècia. Ha caigut un 11,76% aquests últims cinc dies. Només avui, la caiguda ja ha estat alarmant i significativa: un 2,92%. És la quarta pitjor caiguda de tota la història de l’índex. Avui, la borsa de Londres ha caigut un 3,39% i la de Frankfurt, un 4,44%. A l’altra banda de l’Atlàntic, també hi ha hagut xifres vermelles durant bona part de la setmana, i a les sis de la tarda el Dow Jones nord-americà ja queia més d’un 3%. Una xifra similar a la del Nikkei japonès, que ha caigut un 3,67% en l’última sessió de la setmana, i la borsa d’Hong Kong ha caigut un 2,42%. En conjunt, la caiguda de les borses mundials ha estat aquesta setmana de dos dígits, descensos que no es registraven des del 2010, quan la crisi mundial va posar en qüestió la viabilitat de l’euro, i fins i tot del 2008, arran de la fallida de Lehman Brothers.

Summary: La borsa tremola pel coronavirus i registra la pitjor setmana en una dècada


El grup de Catalunya En Comú Podem ha demanat que el vice-president del govern, Pere Aragonès, comparegui al parlament per l’ajust pressupostari a les conselleries i la retallada del 6% a les empreses públiques ordenada pel Departament d’Economia. A la sol·licitud, registrada avui, afegeixen la reclamació que comparegui a la Diputació Permanent, cosa que haurà de ser abans del 16 d’agost. La presidenta del grup, Jéssica Albiach, ha afirmat que amb la seva proposta de reforma fiscal i l’aprovació del pressupost espanyol, els ‘més progressistes dels darrers anys’, ara no hi hauria aquesta situació. ‘Cal una nova proposta valenta des de la Generalitat’, ha instat avui en un piulet. El grup ha criticat que Aragonès ‘aprofita que tothom fa vacances a l’agost per anunciar més retallades’. Detallen que volen ‘explicacions’ per saber en què afectaran concretament les noves retallades. També la CUP demanarà explicacions a Aragonès, segons que ha confirmat el diputat Carles Riera a l’agència EFE. ‘Volem saber per què el Govern decideix d’acatar una vegada més el límit de despesa imposat per l’estat espanyol i assumeix una altra vegada les retallades, en compte de fer com nosaltres proposem, que és desobeir aquesta normativa i adoptar una política econòmica i financera sobirana.’ Riera demana al govern de desobeir el límit de dèficit imposat per Madrid: ‘Si volem avançar en el procés d’autodeterminació i tenir els recursos mínims necessaris per a aplicar polítiques socials, cal desobeir la normativa europea i espanyola que limita el dèficit i la despesa pública.’ Aragonès ordena retallades als departaments i empreses públiques

Summary: Els comuns i la CUP demanen explicacions a Aragonès per les retallades


La comissió bilateral d’infrastructures entre la Generalitat i el govern espanyol, que no es reunia des del 2007, ha acabat sense acord. El conseller de Territori i Sostenibilitat, Damià Calvet, ha explicat després de la reunió amb el secretari d’estat d’Infrastructures, Transport i Habitatge, Pedro Saura, que només han decidit d’impulsar un grup de treball per a determinar el mètode de pagament de 200 milions d’euros que l’estat espanyol deu a Catalunya procedents de la disposició addicional tercera de l’Estatut. La comissió d’afers econòmics i fiscals va acordar que aquests 200 milions es pagarien el 2019, però encara no s’ha concretat com. El deute de l’estat amb Catalunya de la disposició addicional tercera de l’Estatut han estat un dels greuges que ha denunciat la Generalitat els últims anys. S’estableix que el govern espanyol ha de compensar el dèficit d’inversió en infrastructures respecte al pes de Catalunya en el PIB estatal. Entre el 2007 i el 2013, l’estat espanyol només ha pagat 335 milions corresponents al primer any. Posteriorment, es va acordar que dels 759 milions corresponents al 2008, 200 es pagarien el 2019. ‘Encara no hem arribat a cap acord’, ha dit Calvet. Els arguments de l’estat i de la Generalitat El govern reclama que aquests 200 milions es paguin directament a la Generalitat, tal i com va fer-se amb els 335 milions del 2010. En canvi, Calvet ha explicat que el govern espanyol pretén convertir-los en una inversió continuista respecte dels projectes d’infrastructures que ja estan en marxa, com ara la variant de Vallirana o la millora de la xarxa de Rodalia. ‘Una cosa és el deute i una altra les inversions ordinàries que han de programar pressupostàriament’, ha criticat Calvet. Preguntat sobre per què l’estat planteja els 200 milions en inversió a través dels pressupost i no com una aportació directa a la Generalitat, com va passar el 2010, Saura ha contestat que ‘el que volen els ciutadans és que les administracions es posin d’acord i resolguin els seus problemes’. Llistat d’obres Calvet ha reconegut que durant les tres hores de reunió no s’ha abordat cap altre punt, tot i que Saura ha assistit a la trobada amb un llistat d’obres a impulsar mitjançant els pressupost espanyol del 2019. Entre elles figuren els desdoblaments de la R3 de Rodalia, els accessos ferroviaris i viaris al port de Barcelona, l’accés ferroviari al port de Tarragona i els soterraments de les vies del tren de Montcada i Reixac, Sant Feliu de Llobregat i l’Hospitalet de Llobregat (Barcelona). També són a la llista la connexió de la A-2 i la AP-7 amb la B-30 a Castellbisbal, la connexió de la C-32 amb la Ronda Litoral a Sant Boi i el conveni per a la cessió de la B -23 entre Sant Joan Despí i la Diagonal, que contempla la construcció d’un carril bus d’entrada a la capital catalana, entre altres projectes.

Summary: La comissió bilateral d’infrastructures entre la Generalitat i el govern espanyol acaba sense acord


Els dirigents de Ciutadans Inés Arrimadas i Albert Rivera han anat a Vic a protagonitzar una nova acció de provocació en una ciutat on tenen una representació política nul·la. S’hi han passejat i han anat fins a la plaça Major, on han fet unes declaracions en defensa de la Guàrdia Civil, dos dies després de la ràtzia contra l’independentisme. Els ciutadans de Vic els han rebuts entre la indiferència i un repic de cassoles que els membres de la comitiva de Ciutadans han provat de tapar amb aplaudiments. El diputat de Bildu al congrés espanyol Jon Inarritu ha parlat a ETB sobre aquest acte de provocació, comparant-lo amb els que va fer Rivera mateix en ciutats del País Basc, com Altsasu i Errenteria, on Ciutadans tampoc no té ni un regidor. ‘A hores d’ara, això està desmuntat. Es va filtrar un informe intern de Ciutadans dient que els anava genial quan muntaven un ciri en municipis on no tenen implantació. Evidentment, poden anar allà on vulguin. Però l’objectiu és provocar i intentar tenir fotos. Mirem el resultat de les eleccions municipals del maig a Vic: onze regidors per a Junts per Catalunya, cinc per a ERC, quatre la CUP i un el PSC.’ 🔴Rivera y Arrimadas acuden a Vic para un Errentereria 2.0Ciudadanos no tiene representación en el Ayuntamiento de Vic#EnJake➡ https://t.co/OY83zEh0fK@Xlapitz pic.twitter.com/IUqKS0r0tY — En Jake (@enjakeETB) September 25, 2019

Summary: Jon Inarritu desmunta en un minut la provocació de Ciutadans avui a Vic


‘Plebiscit entre Margallo i Junqueras’. Així presenta i així titula El País la notícia sobre el cara a cara que faran el candidat de Junts pel Sí i el ministre d’Afers Estrangers espanyol el dimecres vinent a 8TV. El cara a cara ha posat en evidència el malestar d’una part de la premsa de Madrid i també d’una part del PP i del govern espanyol amb la manera com Margallo ha vingut gestionant mediàticament i discursivament el procés sobiranista català. Tal com explica El País, ‘un dels membres rellevants de la direcció nacional (sic) del PP’ va expressar així el malestar i el desconcert pel cara a cara: ‘Això no ho entén ningú: com pot ser que el ministre ni més ni menys que d’Afers Estrangers del govern d’Espanya converteixi el seu debat amb un líder independentista en el centre de la campanya i transformi la nostra tesi que són només unes importants eleccions autonòmiques en un plebiscit entre ells dos? És com si aquí estiguéssim com fa un any estava el govern britànic amb el referèndum escocès’. Un malestar que es veu evident en la manera com es refereix al cara a cara el ministre d’Interior, Jorge Fernández Díaz, en les declaracions incloses en aquesta notícia de La Sexta: Podeu veure que en aquest vídeo apareix Xavier Garcia Albiol dient que li sembla bé la iniciativa, Margallo la hi va comentar i que ell li va donar el vist-i-plau. Però es veu que en realitat va trucar a la direcció del PP per queixar-se, segons diu El País. I la cara que fa en el vídeo sembla que el delati. Sigui com sigui el cara a cara es farà, malgrat les pressions que hi ha hagut per part tant del PP com de la Moncloa. Margallo s’ha fet famós per algunes declaracions pujades de to contra el procés d’independència, com aquella que en què deia que ‘una Catalunya independent vagaria per l’espai’. Però la seva manera de fer i la seva personalitat l’han fet entrar en col·lisió amb les tesis i els discursos oficials que el govern de Rajoy vol imposar en relació amb el cas català. Perquè Rajoy sempre ha volgut donar un perfil baix el procés sobiranista, intentant treure-li rellevància, no elevar-lo a la categoria d’afer d’àmbit internacional. Tot i que des de l’inici de la campanya, com hem vist, ha hagut de recórrer a la diplomàcia, provant d’arrencar quatre paraules sobre la qüestió a dirigents com Merkel, Cameron i Obama. Però Margallo també ha irritat l’àmbit més, diguem-ne, ‘cavernari’, de la premsa espanyola, que també acusa Rajoy de no fer res per a parar els peus als independentistes. Per exemple, una de les columnistes de La Razón, Ely del Valle, diu en l’article ‘Indigestión‘ que ‘són difícils d’endtendre les raons per les quals García Margallo participarà en un debat televisat amb el dirigent d’ERC’. I afegeix: ‘ Junqueras, que no és foll, ha aconseguit arrossegar una vegada més l rival al seu terreny, i perquè no hi hagi cap dubte que aquesta campanya la guanyen als punts els independentistes faran seure al ministre d’Afers Estrangers del país del qual volen marxar, com si ja fos de visita oficial’. A El Mundo, Lucía Méndez diu a propòsit del cara a cara que ‘Espanya es bat contra Catalunya, i viceversa’. Explica que ‘la personalitat desbordant del ministre d’Afers Catalans s’ha imposat a la direcció del partit, al comitè de campanya i a l’estratègia electoral’. Més: ‘Rajoy va respondre al procés català només amb les lleis, els tribunals i el TC. Perfil baix i ja es cansaran. Margallo va creure sempre que la resposta legal era insuficient i ell mateix es va decidir a donar una resposta política. Rajoy no el va desautoritzar mai (…). El cara a cara amb Junqueras serà el seu últim servei’.

Summary: Tremolor de cames a Madrid amb el cara a cara Junqueras-Margallo


L’Ajuntament de Tarragona ha incoat expedients sancionadors a tres entitats bancàries per no facilitar les dades d’un interlocutor respecte els pisos buits que tenen en propietat. Segons informa l’Ajuntament, el batlle, Josep Fèlix Ballesteros, ha signat els decrets contra Aliseda Servicios de Gestión Inmobiliaria, Altamira Santander Real Estate i Kutxabank. Les entitats tenen deu dies per facilitar les dades sol·licitades i presentar al·legacions. En el decret s’adverteix que, no donar compliment al requeriment en el termini establert, podria suposar una infracció sancionadora greu, que preveu multes d’entre 9.000 i 90.000 euros. Segons l’ajuntament, les entitats han infringit la Llei del dret a l’habitatge. Recentment, el grup municipal de la CUP va exigir celeritat a l’ajuntament perquè les dades es van requerir el 2016 i la infracció prescriu al cap de tres anys. Per contra, 43 entitats financeres van respondre a aquest requeriment municipal de facilitar un interlocutor i es van mantenir reunions per tractar la problemàtica envers els seus habitatges buits. Posteriorment, les principals entitats financeres van signar convenis de col·laboració i cessió d’habitatges amb la Generalitat. Els habitatges disponibles i provinents d’aquests convenis s’han anat incorporant al parc disponible de la Mesa d’Emergències Econòmiques i Socials de la Generalitat, que s’adreça a persones en situació de risc imminent de pèrdua d’habitatge. El regidor de Territori, Josep Maria Milà, va afirmar en el darrer plenari que, fent una extrapolació d’estudis realitzats en altres ciutats, a Tarragona hi ha menys de 1.000 pisos buits. En aquest sentit, va anunciar que l’Ajuntament ha tret a licitació un estudi de la qualitat de l’espai públic dels barris del Pilar, el Serrallo i la Part Baixa que recollirà la realitat actual dels pisos buits.

Summary: L’Ajuntament de Tarragona obre expedients sancionadors a tres entitats bancàries pels pisos buits


Enguany, que és un any ple de celebracions editorials, també celebrem el desè aniversari de la fundació de l’editorial Comanegra, de Joan Sala. El seu catàleg és un dels més eclèctics del panorama editorial català i un dels més arriscats en àmbits com la no-ficció. És una editorial molt marcada pel gust del seu editor i del seu entorn d’amics, sobretot de Cadaqués. Un dels darrers projectes més interessants i sobris que ha dut a terme és la col·lecció Dramaticles de textos teatrals, que s’ha fet juntament amb l’Institut del Teatre. Combina peces d’autors clàssics i contemporanis de la dramatúrgia catalana. Disposar d’aquests textos és important per a la cultura teatral. Fa uns mesos, Comanegra va publicar Els encantats de David Plana. Us n’oferim un fragment. Comanegra va néixer l’any 2007 amb el llibre Diari d’un astre intercomarcal, de Quimi Portet. Durant gairebé sis anys va ser un projecte amateur, i el grup de cinc socis fundadors va publicar un nombre reduït de títols treballats per ells mateixos. En els darrers quatre anys, l’editorial s’ha professionalitzat i, alhora, la propietat ha passat a ser d’un sol soci, Joan Sala. Durant aquests anys el seu creixement s’ha mantingut, i actualment publica entre cinquanta i seixanta títols l’any, amb un equip fix de cinc persones (direcció, executiva, edició, disseny i comunicació). ‘El futur del catàleg editorial de Comanegra, que fins ara ha estat bàsicament de no-ficció, demana de sumar-hi també propostes diferencials de narrativa catalana contemporània. Això es farà amb una nova col·lecció que veurà la llum el 2018. Actualment tenim un equip molt consolidat que ens permet d’afrontar el futur plens d’optimisme’, explica Joan Sala, responsable de Comanegra i president de la Setmana del Llibre en Català: Els encantats va guanyar el premi Frederic Roda. Jordi Julià explica al pròleg: ‘Tot i que Plana continua traient un bon rèdit de diàlegs enginyosos i de situacions jocoses, cada cop confia menys l’èxit de l’obra a aquests moments de comicitat o absurd; de fet, a Els encantats, la broma es torna sarcasme. (…) De fet, Plana, en alguna ocasió, ha explicat que aquesta obra li sembla el seu text més pinterià, precisament perquè el seu mètode d’escriptura no venia marcat per cap arquitectura prèvia, encàrrec o imposició, sinó que potser havia sorgit de la mateixa manera que Harold Pinter començava les seves obres, tal com ho explicava a la conferència “Escrivint per al teatre” (1962): “Jo sempre he escrit una obra d’una manera força simple; trobar una parella de personatges en un context particular, posar-los junts i escoltar el que deien, sense aixecar el nas de terra.” (…) Els encantats és, sens dubte, el súmmum d’aquesta nova manera, ja que només hi trobem una acotació, gairebé al final, al llarg de les set escenes (amb el·lipsis internes) que retraten mig any de relacions paternofilials, concentrades pràcticament en tres moments: l’abans, el durant i el després d’una escapada de vacances a Aigüestortes, que és, al mateix temps, un viatge simbòlic al passat i un intent de repetir aquell món ideal de la felicitat familiar…’

Summary: ‘Els encantats’ de Comanegra, editorial que compleix deu anys


El govern de l’Iran ha superat avui el límit de reserves d’urani poc enriquit que contemplava l’acord nuclear signat el 2015, fixat en 300 quilograms, segons fonts citades per l’agencia iraniana de notícies FARS. Segons aquestes fonts, els inspectors de l’Agència Internacional de l’Energia Atòmica (AIEA) han confirmat durant els seus treballs que les reserves han superat el nivell citat, sense que l’organisme s’hagi pronunciat sobre aquest tema. El portaveu de l’Organització per a l’Energia Atòmica de l’Iran (OEAI), Behruz Kamalvandi, va ressaltar el 17 de juny el començament del ‘compte enrere’ per ‘superar el sostre de 300 quilograms’ en un termini de deu dies. Aquesta situació es dona després que l’Iran anunciés que deixaria de complir part dels seus compromisos amb l’acord a causa de la retirada dels Estats Units del mateix al maig de 2018 i de la seva decisió de reimposar sancions contra Teheran. Ormuz, el tic-tac de la guerra pel petroli

Summary: L’Iran supera el límit de reserves d’urani que contempla l’acord nuclear de 2015


Els serveis d’emergències han trobat aquest cap de setmana a Eivissa dos cossos que podrien ser els dos desapareguts a Portinatx —un home jove de nacionalitat britànica de qui s’ha trobat la jaqueta— i cala Sant Vicent durant el temporal Glòria. Avui els faran proves per si coincideixen les identitats. De moment, però, es manté el dispositiu de recerca ordinari que encapçala la Guàrdia Civil. El primer cos es va trobar dissabte a la zona d’Allà Dins i el segon ahir a la platja d’Aigües Blanques. Ahir capvespre es va recuperar un cos a la zona d’Aigües Blanques, Eivissa. Avui es realitzaran les proves als dos cossos trobats aquest cap de setmana. El manté, de moment, el dispositiu de recerca ordinari de la @guardiacivil. — Emergències 112 Illes Balears (@112IllesBalears) 27 de gener de 2020 D’altra banda, la Guàrdia Civil manté l’operatiu de recerca del barranquista David Cabrera, que va desaparèixer dilluns en el torrent de Na Mora (Mallorca) en ple temporal. Els serveis d’emergència focalitzen ara els seus esforços a la costa i la zona marítima del nord de l’illa.

Summary: Troben dos cossos a Eivissa que podrien ser els desapareguts durant el temporal


Els trenta-sis diputats de Ciutadans es reuniran dissabte al poble del president Carles Puigdemont, Amer (Selva). Segons que explica el diari El Punt Avui aniran a defensar que ‘Girona és de tots’, amb la seva líder al capdavant, Inés Arrimadas: ‘Defensaren la nostra província i denunciarem la situació que vivim’, diuen textuals de la formació recollits pel diari. Ciutadans defensa que l’espai públic ‘és de tots’ i recorda que, tot i no ser ‘benvinguts’, a Torroella de Montgrí (Baix Empordà), hi van anar. El partit es refereix a l’acte del 26 de gener a Torroella de Montgrí, la vila de la consellera Dolors Bassa, empresonada i jutjada ara al Tribunal Suprem. Aquell acte va provocar una protesta de més d’un centenar de veïns i el coordinador local de Ciutadans, Pere Cuadros, va denunciar el portaveu de la CUP per amenaces. Aquell dia, el regidor de Cs de Blanes Sergio Atalaya va rebre un cop de llauna al nas.

Summary: Ciutadans cerca la provocació convocant una reunió del grup parlamentari al poble de Puigdemont


Esquerra Republicana de Catalunya (ERC), el Bloc Nacionalista Gallec (BNG) i Euskal Herria-Bildu han presentat a Sant Jaume de Galícia la candidatura conjunta a les eleccions europees, a les quals concorreran sota la marca Ara Repúbliques, Agora Repúblicas i Orain Errepublikak, respectivament. A l’acte hi han assistit la candidata del BNG, Ana Miranda, el candidat d’EH-Bildu, Josu Juaristi, i Diana Riba, que va de número dos d’Oriol Junqueras, actualment en presó preventiva. ‘Aquesta és una candidatura per a lluitar contra el feixisme i per defensar sense fissures les llibertats i la democràcia, així com els sectors productius gallecs i els interessos dels seus ciutadans’, ha dit l’eurodiputada gallega Ana Miranda, que ja havia concorregut a les últimes eleccions europees amb EH-Bildu i la candidatura Els Pobles Decideixen’. Miranda ha dit que l’escó al Parlament Europeu del BNG seria ‘l’escó de Galícia’, però també ‘un escó internacionalista’ amb el qual ‘potenciar les relacions amb els pobles germans’ per ‘construir una Europa solidària, davant l’Europa fortalesa que defensen alguns’. Ha presentat com a aval d’aquestes promeses ‘els dos èxits aconseguits aquesta setmana pel BNG’ a Brussel·les: la reobertura de la Comissió de Peticions del Parlament Europeu de l’informe sobre l’estat de les ries gallegues, i l’obertura de la Comissió Europea d’un procediment d’infracció a l’estat per la seguretat ferroviària. Per la seva banda, Diana Riba ha destacat que el projecte conjunt de les tres formacions defensaven ‘la llibertat davant la regressió democràtica de l’estat espanyol’ en nom ‘d’Oriol Junqueras i el meu marit, Raül Romeva, que han renunciat a fer política perquè fa més d’un any que són a la presó’. ‘Som en un moment en què tenim dues alternatives: el populisme autoritari o l’esquerra transformadora, és això que hi ha en joc el 26 de maig’, ha dit Riba, i ha advertit que la legislatura vinent hi hauria ‘diputats de l’extrema dreta’ a l’eurocambra, per la qual cosa era convenient ‘reflexionar sobre què es fa malament’. En el seu torn, l’eurodiputat i candidat d’EH-Bildu, Josu Juaristi, ha destacat la importància de reforçar ‘la cultura de la col·laboració històrica davant de l’alienació de l’estat espanyol’ i ha traslladat la disponibilitat ‘dels companys de les Canàries, Astúries i Aragó’ per sumar-se a aquesta candidatura, com ja havien fet el 2014. L’europarlamentari ha reivindicat la necessitat de ‘crear moments polítics decisius per als nostres pobles’ i per aconseguir ‘el reconeixement de les nacions sense estat’, un objectiu de cara al qual s’ha compromès a ‘reforçar la feina’. Aquest acte a Galícia ha significat la primera posada de llarg d’aquesta candidatura conjunta, si bé està previst que sigui presentada pròximament al País Basc i a Catalunya. Els caps de llista d’aquesta candidatura seran Oriol Junqueras, d’ERC, Josu Juaristi, d’EH-Bildu, i Ana Miranda, del BNG, però encara es desconeix la composició i l’ordre en què figuraran en les paperetes en la jornada electoral del 26 de maig, encara que aquesta es detallarà ‘pròximament’. A més d’aquesta llista unitària, cadascun dels partits que integren la candidatura presentarà les seves pròpies. ERC va obtenir 629.071 vots i dos escons a les eleccions europees del 2014, en les quals va ser la setena força més votada a l’estat espanyol, mentre que ‘Els Pobles Decideixen’, la candidatura conjunta de BNG i EH-Bildu, va aconseguir 326.464 sufragis i un escó, que es van repartir Juaristi i Miranda durant la legislatura.

Summary: Ara Repúbliques: primer acte a Galícia de la candidatura europea d’Esquerra


Fa exactament dos-cents anys que va néixer Karl Marx (5 de maig de 1818 – 14 de març de 1883). Per parlar d’aquest economista, sociòleg i filòsof alemany influent arreu del món entrevistem l’economista Josep Manel Busqueta. Ex-diputat de la CUP, ha estudiat i divulgat l’obra de Marx des del Seminari Taifa. Ara té al cap de fer una obra basada en els Grundrisse de Marx. Fill de militant del PSUC, el primer lloc on Busqueta va sentir a parlar de Marx va ser a casa. I dels llocs on menys li’n van parlar, la Facultat d’Economia. Busqueta rep VilaWeb a la pastisseria que regenta a Bellpuig (Urgell). Pare recent, Busqueta no parla solament de Marx i marxisme, sinó d’actualitat política, de per què va deixar la militància de la CUP i ens explica que treballa en un projecte de la Generalitat de Catalunya per a impulsar cooperatives arreu del país. —Sou economista. A la carrera d’economia us van parlar mai de Karl Marx? —No. A la universitat no ens van parlar de Marx com a economista. Me’n van parlar com una raresa de l’economia. La carrera d’economia té un tronc central: l’escola neoclàssica. I tota la resta, inclòs el keynesianisme, queda en el calaix dels estranys, de l’anècdota. Me’n van parlar a història del pensament econòmic. Però sense aprofundir-hi. Les facultats, no ho oblidem, són espais de reproducció de l’statu quo. Són una mena de funeral del pensament crític. —On vau llegir Max i ‘El capital‘, doncs? —Els meus orígens familiars hi tenen influència. El meu pare era militant del PSUC i, per tant, ja me’n parlava de petit. És una cosa que de ben petit ja t’intriga. Què deu explicar aquest llibre? I per un aniversari, me’l van regalar. Després el vaig llegir a fons al Seminari d’Economia Crítica Taifa. —Per a un neòfit, com resumiríeu Karl Marx? —Marx va ser el primer gran pensador de la totalitat del capitalisme. I el primer gran pensador crític amb el seu desenvolupament. La seva gran aportació és demostrar que el capitalisme és un sistema injust i humanament indesitjable. I no per qüestions morals ni ètiques, sinó pel seu funcionament lògic. El capitalisme és un sistema intrínsecament explotador. Marx era molt crític amb els dogmes i les idees preconcebudes. —Hi ha ideòlegs dogmàtics que són marxistes. —Una cosa és Marx i una altra els marxistes. De marxistes n’hi ha de moltes menes. Hi va haver formes d’organització de les societats que es van inspirar en el pensament de Marx, més encertadament o menys. I en algun cas, es fa servir un Marx enllaunat, preconcebut, un Marx útil a la idea del poder constituït en diversos països. Per exemple, a la Unió Soviètica. L’URSS va ser un moment propi de l’evolució del pensament marxista, però no és l’única, ni la veritable, ni la millor, ni la més encertada. —Si la via de l’URSS no us fa el pes, quina us atrau? —A mi m’atrau ell, Karl Marx. És brutal veure com algú, a les acaballes del segle XIX, és capaç de descriure i d’analitzar el desplegament de la lògica del capitalisme. A Grundrisse, per exemple, hi ha tota la part del maquinisme. Explica com serà la societat de les màquines. No he llegit cap teòric de la robotització que sigui capaç d’explicar-me tan bé una societat dominada per la màquina. Marx era un privilegiat del pensament, un fora de sèrie. —Fa uns anys, la paraula comunista tenia més mala fama que ara. Per què? —Perquè s’acostava a allò que representava la Unió Soviètica. I la Unió Soviètica era el dimoni. La societat infernal. I ara, en canvi, ens trobem que un dels millors jugadors de la història del Barça signa un contracte per un equip d’un país comunista com la Xina. Quines coses, eh? Ens trobem amb aquesta contradicció. Si el model comunista de l’URSS era el dimoni, i no seré jo qui em posi a defensar l’URSS, ara els cracs d’ESADE diuen que la limitació democràtica que hi ha a la Xina té un efecte positiu en els processos de creixement! —Fa uns anys, ens deien que la democràcia no podia créixer en el comunisme, només en el capitalisme. I ara el capitalisme se’n va a la Xina. —La relació entre democràcia i sistema econòmic donaria per a molt. Marx deia que quan ets a la porta de la fàbrica i hi entres, s’acaba la democràcia. A dins, hi mana el patró. Tenim molt assumit que durant la jornada de treball tu ja no manes, no decideixes, fas el que et manen. En el capitalisme, tothom té clar que pots decidir fins a l’entrada de la fàbrica. I encara, perquè jo crec que no decidim res de res. Tampoc fora de la fàbrica. Aquí decideixen els mercats. —El projecte ‘Democracy at work‘ de Richad Wolff proposa que la democràcia entri als llocs de feina. —L’any 1948, un dels grans debats va ser entre Stalin i Tito. D’una banda, un comunisme que creia que el poble era l’estat i, per tant, que l’estat organitzava la societat. Un comunisme estatista de planificació central. L’URSS. I d’una altra, allò que en bona mesura proposava Tito, un home que va lluitar a les Brigades Internacionals el 1936 i va veure el model cooperativista català i va pensar que una bona manera d’organitzar la República Federal de Iugoslàvia seria que els treballadors fossin els propietaris dels mitjans de producció. —A la catalana. —A la catalana. No tan estatista. Durant força anys el model va funcionar de manera prou correcta. Els treballadors eren els propietaris dels mitjans. A la vegada, ells s’organitzaven políticament mitjançant els municipis, no solament el lloc de feina. I la comuna es federava amb altres comunes. I tenien el seu parlament. Hi ha molta teoria sobre la raó per la qual no va continuar el model iugoslau. Per exemple, per què no es va redistribuir entre federacions. Però el model jo el trobo suggerent. —Us definiu com a comunista? —Sí. —I per què no com a socialista? —Perquè entenc que el socialisme l’interpretaríem com una fase cap al comunisme. I des de la meva perspectiva, el comunisme el podem construir des d’ara, sense cap fase prèvia. —Quins mestres del marxisme heu tingut? —Els que he llegit. Em va atraure molt Manuel Sacristán, perquè anava més enllà del Marx economista. El va vincular molt a l’ecologia. I David Harvey, fonamental per mi. Algunes de les seves obres són il·lustradores de com es pot analitzar la realitat actual des de la perspectiva de Marx. I un altre: Michael A. Lebowitz, que és brutal per a pensar societats diferents i alternatives. —Per què el marxisme no s’ha acabat d’implementar, com sí que ho ha fet el capitalisme? —Es podria implementar el comunisme, no pas el marxisme. El marxisme és una teoria d’anàlisi del capitalisme. I concretament, analitza el capital, que és el rovell de l’ou: les persones, per sobreviure, han de vendre la seva habilitat, la seva força de treball, i això els converteix en l’element central en la producció de la riquesa. La resta d’elements de la societat se subsumeixen a aquesta lògica de la mercaderia. No hi ha res que no es compri o es vengui. Ho descriu Marx. Com tot això es gesta, es genera, evoluciona i esdevé hegemònic. Quina és la manera com una societat es pot organitzar diferent? Això Marx no ho exposa. —Quines crítiques a Marx recomaneu? —M’agrada força la de Silvia Federici. Des del feminisme. Diu que Marx no entén que hi ha una part de la societat, les dones, que és bàsica per a la reproducció de les forces salarials del capitalisme. I diu que en l’obra de Marx no són considerades. Segons Marx, les dones no serien explotades perquè no entren en la relació salarial. Federici fa la crítica des de dins i amb eines marxistes. —De Marx, alguna cosa que no us hagi preguntat i vulgueu afegir? —M’agradaria deixar clar que Marx és un pensador de la totalitat del capitalisme. No és un pensador de com s’ha d’organitzar la societat comunista. No entenc el marxisme com una teoria aplicable. Marx no va escriure mai una teoria per a ser aplicada. No hi ha una teoria de Marx en què ell pretengui que es construeixi una societat. Ell ofereix un pensament crític i analític del capitalisme. Però no és un teòric de la societat comunista. —I ara, canviant de tema, a Puigdemont com el veieu? —Penso que Puigdemont és el president que van triar els catalans i les catalanes. El president legítim. Una altra cosa és si és el president que jo triaria. —Seguiu amb interès el procés polític? —No gaire. M’avorreix el tacticisme. No sé fins a quin punt hi ha gent que ha fet servir el procés com a regeneració d’un partit que era corrupte. Tampoc no sé si una altra part d’aquest independentisme ha estat capaç de dir ‘nosaltres serem els qui dirigirem’. I si hi ha una altra part de l’independentisme que no ha estat capaç de consolidar un projecte propi i que ha acabat assumint un projecte polític que no és el seu, en aquesta voluntat de no estirar més la manta. Tot això genera tacticisme. A mi em sembla obvi que, si volem construir una República de la justícia social, inclusiva, de la fraternitat, hem d’avançar en aquesta direcció. I aquí està clar que la via parlamentària no és suficient. Necessària sí, però no suficient. —Doncs la via sindical… —Quan parlem del règim del 78 no oblidem que CCOO i UGT ho són. Són les centrals sindicals del pacte i la consolidació de l’estructura capitalista pròpia de l’estat espanyol. Dels pactes de la Moncloa a Maastricht, per entendre’ns. Aquesta és una de les coses que Marx teoritza. Ara Kevin Anderson ha fet un llibre interessant, Marx als marges, en què analitza Marx a partir de les relacions de gènere, nacionals, ètniques i ho relaciona amb els processos d’emancipació. Hi ha un moment que Marx considera que el millor que poden fer els treballadors del Regne Unit és donar suport a la independència d’Irlanda. I els hi diu: si no feu això esteu fent el joc a l’imperialisme britànic. En aquests moments, nosaltres ens trobem que bona part de les classes treballadores espanyoles han crescut en un estat que no ha sabut entendre ni respectar els pobles de l’estat. Tenim poques aliances. —I a la CUP com la veieu? —Jo ja no sóc militant de la CUP. Me’n vaig donar de baixa fa un temps. La segueixo de manera molt perifèrica. Cec que la CUP té coses positives i coses que no ho són tant. L’esquerra catalana li cal un projecte transformador, que sigui independentista, que entengui que el dret d’autodeterminació és fonamental i que la independència no té únicament a veure amb fronteres estatals, sinó amb l’emancipació econòmica i social. Entenc que cal un POUM. I que tingui un procés de construcció antagònic al que té la dreta i el capital. —I la CUP no és el POUM? —Jo crec que no. Entenc la lògica de les companyes, que van apostar per això. Però des de la meva perspectiva, aquesta organització no donarà mai suport a un pressupost constituït des de la dreta, legitimat per l’austerocràcia, perquè et diuen que si no l’aproves no tindràs referèndum. Un projecte emancipador de l’esquerra independentista no hauria d’assumir el xantatge. —A Catalunya, per primera vegada en quaranta anys, les esquerres són majoritàriament independentistes (ERC i CUP sumen més que PSC i comuns). I els independentistes són majoritàriament d’esquerres (ERC i CUP sumen més que el món convergent). —Des del setembre del 2015 fins ara, no hem estat capaços de llegir això. Si haguéssim vist que el procés independentista sumava per l’esquerra i que hi havia una part, que és l’independentisme de dretes, que s’havia de subordinar a una lectura d’esquerres, ara seríem més. Però no hem tingut l’audàcia –no la CUP i prou, sinó també ERC– d’entendre que el procés independentista va cap a l’esquerra. Hauríem hagut de generar un lideratge que anés cap aquí. I ara ens podem trobar, com segurament passarà, que a manca de poder investir Carles Puigdemont acabem investint Elsa Artadi. Jo optaria per un altre lideratge en la construcció de la República. Amb tots els respectes per ella, amb qui podríem tenir un debat dur en termes econòmics però que en altres coses ens entendríem. —Per exemple? —En política antirepressiva, que crec que és una lluita àmplia en aquests moments.

Summary: Josep Manel Busqueta: ‘Karl Marx deia que quan entres a la fàbrica, s’acaba la democràcia’


La filtració de la conversa entre el ministre d’Interior espanyol, Jorge Fernández Díaz, i el director de l’Oficina Antifrau de Catalunya, Daniel de Alfonso, va mostrar com s’utilitzaven les institucions de l’estat contra l’independentisme. Des de l’ús d’una unitat dedicada a actuar contra els polítics independentistes, fins a fiscals que ‘ho afinen’ i línia directa amb diaris disposats a publicar noticies poc fiables. L’anomenada ‘operació Catalunya’ comença el 2012, després de l’11-S i el viratge ideològic de CDC. La ‘policia patriòtica’ contra l’independentisme El 6 de juliol d’enguany el comissari José Manuel Villarejo reconeixia als jutjats l’existència d’una unitat de policia dedicada a incriminar els polítics independentistes i el seu entorn. Fins aquell moment el Ministeri d’Interior espanyol ho havia negat sistemàticament. El 2012, El País ja publicava l’existència d’aquest grup de policies, emparats per dirigents del govern, que tenien per objectiu elaborar informes contra els líders del procés. Els informes eren anònims i utilitzaven dades reals, barrejades amb dades sense verificar i fins i tot fonts anònimes, sense contrastar, i en molts casos falses. Els documents eren filtrats a mitjans afins per aconseguir ressò mediàtic i pressionar per obrir una investigació judicial. Aquest grup, conegut per policías patrióticos, funcionaven en secret dins el propi cos i era format per una trentena d’agents de la Unitat d’Afers Interns i la Unitat de Planificació de la Direcció Adjunta Operativa (DAO). Més enllà de no signar informes, no hi havia control de les actuacions, s’eludien les lleis i s’extralimitaven les seves competències. Teòricament, la policia ha d’actuar amb absoluta neutralitat política i imparcialitat. No es pot investigar sense indicis, a veure si es troba res. A més, la Unitat d’Afers Interns té la funció d’investigar incidents i sospites dins la policia, de cap manera casos de corrupció o delictes econòmics, competència de la Unitat Central de Delinqüència Econòmica i Fiscal (UDEF). Una prova d’aquesta extralimitació és una oferta per a treballar a Afers Interns, descrita per ElDiario.es, on es demanava coneixements sobre delinqüència econòmica i fiscal, emblanquiment de capital i coneixement de llengües cooficials de l’estat. El fals informe de la UDEF contra Artur Mas, publicat nou dies abans de les eleccions de 2012, o les acusacions a Xavier Trias de tenir comptes a Suïssa, poc abans del 9-N, en són exemples. Documents sense signatura ni destinatari. Aquest mateix grup va fer informes de Carme Forcadell i la seva família, i de més membres de l’ANC. Més enllà dels informes, poc abans de les eleccions del 2012 el director de la Unitat d’Afers Interns, Marcelino Martín Blas, i el comissari José Luis Olivera, tots dos sense vinculació amb la investigació, es van reunir amb els fiscals anticorrupció de Catalunya per convèncer-los que en plena campanya electoral s’escorcollés la seu de CDC, dins el cas Palau. Però els fiscals hi van veure indicis massa febles. Tant el comissari Olivera, com Martín Blas i Villarejo serien condecorats per Fernández Díaz. Justament la lluita interna entre els dos últims condecorats ha permès que sortís a la llum l’operació Catalunya i els enregistraments de Fernández Diaz i De Alfonso. El comissari Villarejo va rebre la jubilació el 21 juny. El 22 de juny sortia l’escàndol de les converses de Fernández Díaz i De Alfonso. Una justícia que ‘afina’ el govern espanyol Un dels informes fets per la policia patriòtica era una denuncia anònima contra el jutge del cas Palau en aquell moment, Josep Maria Pijuan. Es posava en dubte la imparcialitat del jutge perquè aquest havia impulsat una fundació (Fundació IReS) que rebia finançament públic. Es volia suggerir que protegia els interessos del govern català en canvi de les subvencions rebudes des del 2006. L’objectiu era pressionar el jutge perquè encausés membres del govern o perquè s’apartés i fos reemplaçat per un jutge més afí. Més enllà de la pressió mediàtica als jutges, la ingerència de la política en el poder judicial és constant. L’òrgan del poder judicial, el Consell General del Poder Judicial (CGPJ), que nomena gran part dels magistrats, té una majoria de tarannà conservador designada pel PP. Aquesta majoria ha estat clau en la designació del president del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC). El CGPJ no va renovar el president Miguel Angel Gimeno, progressista, perquè va considerar que havia estat poc contundent en les investigacions contra Mas, Rigau i Ortega. Al gener la presidència va passar a Jesús María Barrientos, candidat més conservador i més crític amb el sobiranisme. El president serà clau, perquè és un dels tres magistrats de la causa del 9-N. Barrientos va ser triat pel CGPJ, davant de Gimeno, per 12 vots a 9. Aquesta mateix nombre de vots (12 a 9) va ser el resultat de la votació que va inhabilitar al jutge Santiago Vidal per haver redactat una constitució catalana durant el seu temps lliure. Una mostra de la politització dels magistrats del CGPJ. El govern espanyol també ha intervingut clarament en la fiscalia, teòricament imparcial i independent. A Catalunya, el 2013 el fiscal superior de Catalunya, Martín Rodríguez-Sol, va haver de dimitir, després d’obrir-li un expedient per haver declarat que era legítim que es consultés als catalans sobre el seu futur polític. El substitut és ‘un fiscal molt polític, que executarà sense dubtar les ordres que vinguin de Madrid’. També s’ha influït en la Fiscalia General de l’Estat. El fiscal general, Eduardo Torres-Dulce, va dimitir poc després del 9-N, per les pressions polítiques rebudes i per haver obligat la fiscalia catalana a presentar una querella contra la consulta, de clar caràcter polític, perquè aquesta s’oposava per unanimitat a presentar-la. Seguidament, fou nomenada una fiscal que va prometre mà dura contra l’independentisme. Finalment, dins de la justícia, ha tingut un paper destacat el Tribunal Constitucional, que ha anul·lat lleis i resolucions catalanes. L’òrgan s’ha convertit en l’últim recurs de la política, i ha portat la interpretació partidista de la constitució espanyola al límit. Per aquest objectiu el govern espanyol ha col·locat magistrats cada vegada més obedients. El president va ser militant del PP fins i tot quan ocupava un seient del TC. Un magistrat va ser diputat del PP durant disset anys i es va oposar durament a l’estatut de Catalunya. També hi ha el magistrat que va dictaminar el 2010 que el castellà havia de ser considerat llengua vehicular a l’escola catalana, un altre va escriure un article titulat ‘L’elixir nazionalista’, amb zeta de ‘nazi’, en ple debat de l’estatut. Una estreta relació amb el PP i un clar perfil antisobiranista. L’últim moviment del PP ha estat atorgar al tribunal capacitat penal, amb la capacitat de sancionar i inhabilitar càrrecs, fent que polítics votats pels ciutadans pugui rebre una pena sense judici previ ni dret a apel·lació. Cal sumar, en l’administració de l’estat, que la Defensora del Poble, que supervisa l’activitat de les administracions, ministres i empreses públiques, és Soledad Becerril, diputada del PP fins el 2011. El Tribunal de Comptes i la Junta Electoral Central també tenen una majoria del PP. El servei d’intel·ligència, contra els ciutadans independentistes Paral·lelament a l’activitat ‘alegal’ de la policia patriòtica, el CNI també ha actuat contra la independència. Aquesta mateixa setmana, un encausat de la trama de corrupció, l’operació Púnica, revelava dotze trucades i 25 missatges amb membres del CNI per feines contra l’independentisme a la xarxa. Especialitzat a millorar la reputació dels seus clients, havia estat contractat pel CNI per difondre informació contra l’independentisme i a favor de la imatge d’Espanya en xarxes socials i fòrums d’internet. S’unia a fòrums sobiranistes, es guanyava la confiança de la resta d’usuaris i acabava difonent contingut i missatges contra independentistes de manera dissimulada. El CNI indicava les noticies i articles que s’havien de difondre. L’operació del CNI s’anomenava ‘Horizonte Después’. El pla constava de tres fases. La primera potenciar a Catalunya tertulians i periodistes contraris a la independència. La segona, pagar diners a mitjans de comunicació que publiquen a Catalunya. Finalment, reunir la màxima informació sobre els dirigents independentistes, que en molts casos es troben acumulats als arxius dels serveis secrets i que no s’havien utilitzat en el seu moment. A més, s’efectuen enregistraments i seguiments de líders catalans. L’operació va tenir un cost de deu milions d’euros entre el 2012 i el 2014. Les ambaixades: un braç polític El govern espanyol ha basat la política exterior espanyola en l’oposició a l’autodeterminació. El cos consular ha intentar impedir els debats sobre el procés català fets en diversos parlaments, utilitzant políticament les ambaixades. El 2014, el ministre d’Afers Estrangers, García-Margallo, va enviar l’informe ‘Per la convivència democràtica’, de 210 pagines, a 129 ambaixades i 90 consolats de tot el món amb arguments contra la independència de Catalunya. A la vegada, el govern va enviar a les principals capitals dues ‘ambaixadores especials’, María Bassols i Cristina Ysasi-Ysasmendi, per contrarestar la campanya internacional en favor de la independència. Ultra aquesta actuació més ‘pública’, trobem una actuació discreta dels agregats de l’ambaixada. Per la lluita entre Villarejo i Martín Blas, ha sortit a la llum que l’agregat de l’ambaixada d’Andorra va pagar 500.000 euros dels fons reservat al conseller delegat del Banc Privada d’Andorra, en canvi de facilitar els moviments de diners dels Pujol. A més, van amenaçar de fer un informe dur contra el BPA, en què seria considerada una entitat emblanquidora de capital si no col·laborava. Les dades han permès al màxim propietari del BPA presentar una querella. El 2015, un dels impulsors de l’operació Catalunya, l’inspector en cap José Ángel Fuentes Gago, que va facilitar la trobada entre Fernández Díaz i De Alfonso, va ser destinat com a agregat a l’ambaixada d’Espanya als Països Baixos. Aquest mateix inspector va anar a Suïssa amb un maletí per pagar la informació contra Xavier Trias, que després resultà falsa. Diaris al servei de la causa Com mostren els enregistraments de De Alfonso amb el ministre d’Interior, hi havia un seguit de diaris afins al PP disposats a publicar els informes sense signatura i de dubtosa veracitat. El Mundo va publicar el fals informe de l’UDEF que incriminava Artur Mas pocs dies abans de les eleccions de 2012 i també fou El Mundo que publicà l’exclusiva sobre el fals compte de Xavier Trias a Suïssa. El mateix diari publicava també que l’ex-conseller Felip Puig havia rebut 250.000 euros en el cas Palau, que li va valdre una nova querella. La Razon va publicar el març del 2014 dades personals i la fotografies del carnet d’identitat de 33 jutges que van signar una declaració a favor de la consulta sobre el futur polític de Catalunya. Les fotografies eren extretes dels arxius d’una base de dades de la policia. Els jutges van presentar una querella, perquè als arxius no s’hi pot accedir sense que hi hagi una investigació oberta, i encara menys un diari. Però es va tancar argumentant que no es podia determinar l’autor de la filtració. La noticia sobre el fet que dos confidents oferien dades de comptes a Suïssa de Mas i Pujol va sortir a la Voz de Galicia, mentre les acusacions contra el jutge del cas Palau, Josep Maria Pijuan, foren publicades per La Gaceta d’Intereconomía. Si la notícia era rebutjada per un mitjà, aquesta era publicada per un altre amb encara menys escrúpols. En l’article d’El País del 2012 també s’esmentava un informe anònim on se cercaven delictes fiscals o emblanquiment de capital dels directius dels principals diaris que s’editaven a Barcelona, segurament per influir en la posició dels diaris en el procés independentista.

Summary: ‘Operació Catalunya’: el mapa d’una trama amb origen a La Moncloa


Després del debut en català amb la novel·la Mare i filla (Amsterdam, 2015), l’escriptora Jenn Díaz presenta el recull de contes Vida familiar (Proa), que li ha donat el premi Mercè Rodoreda. En l’entrevista assegura que el conte és un gènere amb què gaudeix, a diferència de la novel·la, que la fa patir. Parla del seu estil i dels pros i contres de publicar en català. Aquest és el sisè llibre que escriu, des que va debutar el 2011, en espanyol, amb Belfondo. A l’abril coincidiran cinc volums seus a les llibreries: la reescriptura de Belfondo, alhora que la traducció al català feta per ella mateixa; l’edició de butxaca de Mare i filla, juntament amb l’edició en espanyol, i aquest Vida familiar que ara tot just comença a caminar. —Què us ha empès a escriure un recull de contes sobre la família? —El fet que hagi tractat moltes menes de famílies i, per tant, que sigui un eix temàtic del llibre, la importància del qual fins i tot s’ha escolat en el títol, Vida familiar, suposo que té a veure amb el poc temps que vaig tenir per a escriure aquest aplec de contes. Era massa poc temps perquè em passessin prou coses per a construir els setze relats, de manera que em vaig servir dels meus records, del que m’ha passat aquests deu últims anys de la meva vida, per escriure’ls. Després d’enllestir el relat ‘La bicicleta’, vaig decidir de presentar-me al premi Mercè Rodoreda. Les bases demanaven cent pàgines. Aleshores vaig parir un altre conte, ‘El sanatori’ i, després, ‘L’home’. I vaig començar a fer memòria de la meva vida: amb les diverses parelles que he tingut, jo com a filla, etc. M’he mirat des d’angles diferents i per això el llibre és una mena de catàleg de família. —Em sorprèn que digueu això. Perquè, tot i que els relats comparteixen un estil i un to, semblen històries allunyades les unes de les altres. Són prou variades. —Home, és cert és que hi ha algunes històries que han arribat per unes altres vies: ‘L’home’ és una història que m’havia explicat la meva àvia; ‘La visita’ la vaig escriure després d’haver llegit Y esto fue lo que pasó de Natalia Ginzburg. I ‘El dol’ el vaig escriure per a la revista digital Paper de Vidre. —I què us va fer decidir a presentar-vos al premi Mercè Rodoreda? —El nom, sobretot. La meva agent, Ella Sher, me’n va enviar les bases. El fet que es digués Mercè Rodoreda va ser molt important per a decidir-me, i també que fossin contes. Escriure contes em diverteix, a diferència d’escriure novel·les, que ho visc d’una forma més dramàtica. Però hi ha més raons: un premi et consolida. És com dir, ets aquí i vals, la teva feina és reconeguda. De fet, aquest any els premis de la Nit de Santa Llúcia han reconegut dues escriptores joves, la Maria Cabrera i jo mateixa. Que premiïn el principi d’una trajectòria està molt bé. Recordo que un dia vaig quedar per dinar amb la Tina Vallès, la Marta Orriols i la Fe Fernández (escriptores i llibretera) i, sense que la Tina sabés que m’havia presentat al premi Mercè Rodoreda en va parlar. I va dir que per a ella guanyar-lo havia significat una gran promoció, que els mitjans hi fixessin l’atenció, a més de la promoció que fas per les seus d’Òmnium Cultural. Jo no m’hi vaig presentar per la dotació econòmica. Per diners m’hauria presentat al Sant Jordi. Per diners escriuria en castellà, que paguen més bé. Tot i que t’he de dir que la resposta immediata que ha tingut la meva primera novel·la en català, Mare i filla, ha estat molt més agraïda que totes les que he publicat en castellà. —Què voleu dir? —En castellà no he tingut cap premi ni figures públiques que m’hagin donat suport dient que em llegeixen (com en català ho han manifestat Raül Romeva o Marta Rovira); prescriptors com Rafael Nadal parlen bé del meu llibre a les xarxes socials… En català ha estat més fàcil. —Tot i que no ho és gens, de fàcil. —No. A més, jo pensava que els escriptors se’m tirarien a sobre, en contra que aquesta castellanoparlant se’ls volgués menjar una part del pastís. I no, tot el contrari, ni un retret, més aviat agraïment per l’esforç i l’aposta. —Tot i que amb la vostra primera novel·la en català encara us faltava llengua. Com va el procés? —Precisament, en Màrius Serra em comentava que aquest llibre de contes té un català millor. Home, suposo que el temps juga a favor en aquest cas i que es nota l’esforç i que tot suma. —Les històries aplegades a Vida familiar tenen un estil que les unifica. —És cert, tot i que si m’ho fessis explicar no en sabria. És instintiu. Perquè un conte funcioni ha de contenir certes coses, però quan escric no en tinc interioritzada la teoria ni hi penso. Em surt. Penso que el conte és el meu gènere. Em resulta molt natural. —Teniu una veu narrativa sincopada, sovint desassossegada, una veu infantilitzada (hi ha protagonistes que són infants, però també n’hi ha d’adolescents i d’adults que prenen aquest to infantil). —Sí, la veu infantilitzada és la meva veu, la que em surt d’una manera més natural. Necessito trobar aquesta veu quan escric. Si no em surt, em poso nerviosa. Si no trobo aquesta veu, el relat se’m torna massa seriós, massa correcte. Aleshores treballo la puntuació, buscant l’oralitat, que em dóna el ritme també. Aquesta veu és la meva des del llibre Es un decir. Abans no la tenia. —I són històries inquietants, plenes d’insatisfacció, plenes de gravetat, on l’home, el mascle, es troba molt qüestionat. —Això no ho puc controlar. És el meu inconscient que ho aporta.En els meus relats les àvies sovint són rondinaires, mentre que els avis són més agraïts i afables. Però això només em passa amb els avis. Els homes adults, de mitjana edat, els trinxo. Hi ha un qüestionament del paper que juga l’home en la societat, tot i que les dones no les converteixo en heroïnes per oposició. A vegades també en surten malparades, les faig més aviat dèbils. Potser és un fet generacional: ens sentim feministes per la manera com carreguem i encara som víctimes de molts tics masclistes que ens fan dèbils. Els homes ens han malmès durant segles i per això en puc parlar amb tanta crueltat. És qüestió de gènere. Hem estat subordinades per se. —Abans parlàveu de Natalia Ginzburg. En un article recent de VilaWeb, l’editora Maria Bohigas n’apuntava alguns elements favorables: el protagonisme creixent de la literatura escrita per dones, l’interès de l’edició independent pels ‘clàssics contemporanis’ i la família com a tema central. Què en penseu? —Sí que és cert que entre els llibres més venuts hi ha escriptores que tracten de la vida quotidiana. I això ja no és només una literatura per a dones. I la Ginzburg és una escriptora lúcida en aquests temes. N’és la degana. Per força ha de trobar el seu públic. I això em fa pensar en un volum que acaba de treure Lumen de la Ginzburg, A propósito de las mujeres. Me n’he llegit el primer relat, que porta aquest mateix títol. Parla del pou de tristesa, incomoditat, inseguretat en què caiem les dones sistemàticament. Per molt fortes que siguem, hi caiem en un moment donat, en aquest pou. I ella diu que les dones, per ser lliures, han de mirar de caure-hi tan poc com sigui possible. Tot i que ella mateixa, essent-ne conscient, hi cau. M’interessa aquesta manera de ser feminista fent un discurs que no exclou les febleses. Per ser feminista no cal fer sempre l’heroïna. Reconèixer les debilitats ens fa més fortes. Per exemple, Natalia Ginzburg no nega la maternitat i parla de la part més fosca de la maternitat que sovint es tapa: patir pels fills, per exemple, que sembla una debilitat. Avui (mira quants anys fa que és escrit el seu text) encara caiem al pou. I quan vaig llegir això de la Ginzburg vaig pensar: ‘Al·leluia!, algú que parla d’aquesta malenconia que ens atrapa!’ El meu conte ‘Desordre’ és això, tot i que encara no havia llegit aquesta història del pou de la Ginzburg, quan el vaig escriure.

Summary: Jenn Díaz, de contes i de caure al pou


Era el 31 d’agost de 2008, a Chamonix (Alta Savoia), ara fa just nou anys, quan el joveníssim Kilian Jornet, de només vint anys, travessava primer la línia d’arribada de l’Ultra Trail del Mont Blanc (UTMB), la cursa de muntanya amb més ressò mediàtic del món. Acabava de recórrer 166 quilòmetres i més de 9.000 metres de desnivell positiu en 20 hores i 56 minuts, cosa que significava un rècord de la cursa. Kilian Jornet impressionava el món de l’esport, per haver estat capaç de fer una proesa com aquella amb una jovenesa insultant. I demà, després de cinc anys d’absència, Jornet hi torna a participar. Recorregut de la UTMB, al voltant de tot el massís del Mont Blanc. Quan va vèncer a la UTMB per primera vegada, dins el món de les curses i de l’esport de muntanya ja feia anys que el seu nom sonava amb molt força; de fet, l’any anterior, el 2007, ja s’havia proclamat campió del món de curses de muntanya. Però una victòria a la UTMB, pel prestigi i ressò que té, i havent-ho fet amb la facilitat i contundència que ho va fer, va projectar la imatge de Jornet més enllà, a un públic molt més ampli. Es començava a forjar una llegenda, s’ensumava l’inici d’una trajectòria esportiva sense límits, i tothom es demanava fins on era capaç d’arribar Jornet. Ara, nou anys després, la resposta pot ser: haver pujat al cim de l’Everest dues vegades en una setmana. Però ell no ho considera un sostre, sinó un pas més, en un camí d’exploració constant dels límits propis. I és això que aquell final d’estiu del 2008 va fer que Kilian Jornet pensés que havia d’anar més enllà, i que l’any següent comencés una colla de desafiaments, amb el nom de ‘Kilian’s Quest’, que el van dur a tornar a guanyar la UTMB i a batre els rècords d’algunes de les proves més dures del món. Fins que el 2012 es va proposar un nou projecte, Summits of my Life, que ha tancat aquesta primavera amb l’Everest, i en què durant cinc anys ha batut rècords d’ascensió a algunes de les muntanyes més emblemàtiques del món, com ara el Mont Blanc, el Cerví, el Denali i l’Aconcagua. I tot això, encara, compaginant-ho amb la seva activitat de competició habitual: l’esquí de muntanya a l’hivern i les curses de muntanya a l’estiu. Jornet va vèncer a la UTMB el 2008 i hi va tornar el 2009. I el 2011. Però l’any següent ja no hi va anar, ja no li aportava res de nou. I ha passat tots aquests anys sense competir-hi. Com hem dit, els seus desafiaments corrien per uns altres indrets i eren d’una naturalesa diferent. A més, li va quedar un mal regust el primer any que hi va participar, quan els organitzadors van tractar-lo amb un excés de zel pel material que duia, excessivament reduït. ‘Des del primer any que la vaig fer, per la manera com em van tractar, no hi tinc bona relació, amb ells’, reconeixia en aquesta entrevista recent amb VilaWeb. Per què hi torna, doncs, enguany? Pels noms dels participants, per la set de competició, perquè, tal com diu ell, és un picat. ‘La faré perquè hi ha molt bon nivell. Hi ha hagut molt pocs ultres amb un bon nivell. Jim Walmsley, Sage Canaday, Tim Tollefson, Luis Alberto Hernando… Hi van els millors. Al final sóc un competidor i m’agraden les curses en què hi ha nivell.’ Jornet torna al lloc, Chamonix, on va viure durant molts anys (ara viu a Noruega amb la seva parella, la corredora de muntanya Emelie Forsberg), i a la cursa, la UTMB, que va descobrir un talent esportiu sense precedents. Torna allà on va començar tot. Oups!! I was a bit younger then 😅 memories from my first ultratrail 9 years ago!! #utmb pic.twitter.com/yNbl9Isi5D — kilian jornet (@kilianj) August 30, 2017

Summary: Kilian Jornet torna allà on va començar a forjar la seva llegenda