El consell de ministres espanyol aprovarà avui el canvi de nom de l’Aeroport de Barcelona – el Prat, que passarà a dir-se ‘Aeroport Josep Tarradellas’. Ho han confirmat fonts de la Moncloa, que afegeixen: ‘És una decisió carregada de simbolisme, comunicada a la Generalitat i a la família.’ La família en va ser informada fa dies i va donar l’autorització a fer ús del nom del president Tarradellas. Però la Generalitat, segons fonts del govern, no hi ha pogut dir la seva, i es queixa que no va ser pas una decisió acordada. A més, recorda que hi ha comissions de nomenclàtor per a prendre decisions com aquesta. El govern català demana a l’espanyol que rectifiqui i que no acabi aprovant aquest canvi de nom. La secretària general d’ERC, Marta Rovira, com a dirigent del partit de Tarradellas, ha criticat la decisió: Com a SG d'ERC que sóc a l'exili, i salvant les distàncies i la talla política de Tarradellas, no aspiro que el nom dels SG d'ERC serveixin per a fer canvis des de la metropoli. Si de veritat es vol dialogar, fa falta assumir la situació amb responsabilitat, no amb estètica — Marta Rovira Vergés🎗 (@martarovira) December 21, 2018 En directe: Les mobilitzacions de protesta contra el consell de ministres espanyol a Barcelona

Summary: La Moncloa imposa el canvi de nom de l’aeroport del Prat pel de Josep Tarradellas


L’aeroport de Barcelona aporta el 55% del benefici d’Aena i només rep el 7% de la inversió aeroportuària de l’estat espanyol,segons un informe que ha presentat avui el govern després de la reunió del consell executiu. Per una altra banda, l’aeroport de Madrid rep el 20% de la inversió estatal i aporta el 4% dels beneficis d’Aena. A més, l’estudi ambé destaca que l’aeroport de Barcelona tancarà el 2017 al 87% de la seva capacitat i sense cap inversió planificada per part de l’estat, més enllà de l’ampliació del dic Sud de la T1 i inversions en seguretat. En conferència de premsa, el conseller de Territori i Sostenibilitat, Josep Rull, ha criticat que el gestor aeroportari Aena representa ‘un fre molt considerable a la capacitat d’expansió de l’aeroport de Barcelona’ i que el sistema aeroportuari centralitzat de l’estat ‘està orientat a afavorir una xarxa amb un únic aeroport de referència, que és Barajas’, l’aeroport de Madrid. El govern estima que l’aeroport de Barcelona tancarà l’exercici del 2017 amb gairebé 48 milions de passatgers anuals, d’una capacitat anual total de 55 milions. Per contra, les projeccions de trànsit d’Aena estimen que l’aeroport de Barcelona registrarà un trànsit de 47,2 milions de passatgers l’any 2021. En aquest sentit, el govern denuncia ‘la manca o errada’ de previsió d’Aena respecte a aquesta ‘infraestructura estratègica de país’. ‘Ens trobem, doncs, davant d’un greu problema de planificació aeroportuària, ja que la pràctica habitual és començar a planificar ampliacions i alternatives quan l’aeroport està al voltant del 65%-70% de la seva capacitat’, ha retret el conseller de Territori i Sostenibilitat. Rull ha apuntat que la diferència de la inversió estatal entre l’aeroport de Barcelona i el de Madrid s’explica perquè la gestió de tot el sistema aeroportuari estatal està en mans d’un únic operador. ‘El monopoli d’Aena està orientat a afavorir una xarxa amb un únic ‘hub’ a Madrid complementada per altres aeroports secundaris que només interessen pels beneficis, on destaca per sobre de tots Barcelona”, ha explicat. La planificació estratègica actual que apareix al Document de Regulació Aeroportuària (Dora) per al període 2017-2021 mostra que es preveu una inversió per a Madrid de 445 milions i per a Barcelona de 157,1 milions. La inversió a Madrid és principalment per a una ampliació de plataforma d’estacionament remot i per a inversions en seguretat. Rull critica la gestió d’Aena dels conflictes a l’aeroport L’informe també analitza la gestió que ha fet Aena dels conflictes operatius d’aquest estiu, tant pel que fa a les cues en el control de passaports com la crisi amb controladors d’Eulen. Segons el conseller, els problemes s’han agreujat per la ‘poca predisposició a assumir cap responsabilitat ni compromís a nivell de servei’ per part d’Aena. En aquest sentit, Rull ha reclamat la gestió individualitzada de l’aeroport de Barcelona, però també que la Generalitat passi a exercir el lideratge en les diferents qüestions que tinguin a veure amb els aeroports comercials situats a Catalunya. D’aquesta manera, el govern ja treballa en la redacció del Pla Estratègic de l’Aviació a Catalunya 2030, que preveu les accions que cal dur a terme per garantir un desenvolupament adequat de les infraestructures aeroportuàries catalanes. Així doncs, l’executiu català prepara un pla d’acció amb propostes com individualitzar la gestió dels aeroports de Girona i Reus, amb polítiques tarifàries independents i comercials per tal que puguin ser competitius respecte altres aeroports complementaris europeus.

Summary: L’aeroport de Barcelona aporta el 55% del benefici d’Aena i només rep el 7% de la inversió de l’ens


El president de la Generalitat en funcions, Artur Mas, ha avisat avui la CUP que el procés no avançarà ‘vetant’ i que l’actitud que està demostrant fa que ‘un munt de gent baixi del tren’ de l’independentisme perquè té la sensació que les decisions les pren aquell que té menys força i menys vots al parlament. ‘La premissa del procés han estat els vots i les urnes, no vetar un o l’altre. Vetar ja ho fa l’estat espanyol, amb les finances, les competències, la projecció internacional’, ha argumentat durant el lliurament del XIXè Premi Ramon Trias Fargas d’assaig polític, a la fundació CatDem. Mas ha constatat que a Catalunya ‘falta més gent entrenada en anar a favor i no obsessionada amb anar a la contra’.

Summary: Mas avisa la CUP que el procés no avançarà ‘vetant’ i que la seva actitud fa que ‘un munt de gent baixi del tren’


L’Assemblea Feminista de València denuncia que una vintena d’activistes feministes van ser identificades ahir per la policia espanyola després d’una marxa nocturna no mixta per València. En un comunicat, l’Assemblea informa que la policia va fer les identificacions ‘per estar a la via pública’ i emparada per la Llei de Seguretat Ciutadana. L’entitat deixa clar que la manifestació va transcórrer ‘amb tranquil·litat i total normalitat pels carrers del centre de la ciutat i el dispositiu policíac en cap moment va intervenir-hi’. El recorregut va incloure una seguda davant de la discoteca Indiana, on recentment s’ha produït una violació grupal a una noia de 18 anys als banys del local. Des de l’Assemblea consideren els fets ‘un exemple més de repressió policíaca i política cap al moviment feminista i un intent d’atemorir les manifestants que, en la nit d’ahir, precisament reivindicaven la necessitat de sentir-se lliures i segures en tots els espais de la ciutat’. A més, recorden que aquestes identificacions arbitràries ja s’han produït en altres ocasions i que, encara avui, tenen multes per participar en piquets informatius legals durant la jornada de vaga feminista del 8 de març de 2018 i 2019, que sumen un total de 12.000 euros i també estan emparades en la llei mordassa. Marxa contra les violències masclistes Pel que fa a la marxa, va aplegar més de 400 manifestants a la plaça de Sant Valero, al barri de Russafa, segons l’organització. Sota el lema ‘Prenem la nit’, tenia per objectiu denunciar les violències masclistes, amb especial èmfasi a les agressions que es donen sota l’empara de la nit o contexts d’oci. Després de recórrer diversos carrers de Russafa, la marxa va aturar-se davant la discoteca Indiana al carrer sant Vicent –local on el passat mes de setembre es va produir una violació grupal, en què la víctima no va ser en cap moment auxiliada ni va rebre el suport del personal de la discoteca–. Allà es va dur a terme una seguda i les feministes van cridar consignes i missatges en contra de les agressions masclistes. Durant aquesta acció, un grup de policies nacionals va situar-se en tot moment davant les portes de la discoteca, custodiant el recinte. A continuació, la marxa va continuar fins a endinsar-se als carrers del barri del Carme, on es van dur a terme diverses accions: a la plaça del doctor Collado, es van llegir el nom i l’edat de les vora noranta víctimes mortals de la violència masclista el 2019, incloent-hi nois i noies assassinades aquest any pel masclisme. A la plaça del Tossal, la marxa va culminar amb una actuació del Cor Feminista Dona Veu i de membres de la Jove Muixeranga de València.

Summary: L’Assemblea Feminista de València denuncia identificacions després de la marxa nocturna pel 25-N


La visita de Pedro Sánchez a Barcelona es fa sense cap protesta convocada oficialment per les organitzacions ni els partits catalans, a diferència de les anteriors. Però ahir al vespre el CDR Eixample Dret va convocar un acte de protesta a la plaça de Sant Jaume. Durant l’acte es va parar una taula i es va simular un diàleg entre un Pedro Sánchez amb un nas llarg de mentider i Gabriel Rufián, representats amb sengles caretes. 5-2-20 La Taula de la vergonya Psoe-ER plaça Sant Jaume , acció CDR-ED.(by jou-cam)https://t.co/hq6wNZ3d6G pic.twitter.com/llJFmTqIrx — carmelo cotón maduro (@carmelocotnmadu) February 5, 2020 Sorprenentment, una volta acabat l’acte, un grup d’antiavalots dels Mossos va encerclar els assistents, els va retenir i en va fer identificar nou. Aquesta actuació dels Mossos ha estat denunciada pel CDR. Un petit acte pacífic sobre la farsa que representa la taula de negociació que preten @gabrielrufian amb @sanchezcastejon acaba amb 9 identificacions. No teniu més feina a fer @mossos ? Quin desencís i quanta ràbia però seguim!#BuchDimissió @CDREixampleDret @CDRCatOficial pic.twitter.com/lHPaJPmyEf — Roser Cullell 🎗 (@roser_cv) February 5, 2020 Editorial de Vicent Partal: Sánchez a Barcelona i no hi haurà cap protesta

Summary: Els Mossos encerclen la protesta d’un CDR contra la visita de Pedro Sánchez


Un dels arguments que fan anar la fiscalia i la Guàrdia Civil per a acusar la intendenta dels Mossos d’Esquadra Teresa Laplana de sedició pels fets del 20-S és que va negar-se a atendre les peticions que li feien els policies espanyols i que la seva actitud va permetre que la manifestació davant la seu d’Economia es fes més grossa. El testimoni del tinent de la Guàrdia Civil que ha declarat avui al judici contra Laplana, Trapero, Puig i Soler a l’Audiència espanyola hi ha volgut insistir; aquell dia era adscrit a la unitat de policia judicial que feia els escorcolls, i va parlar amb Laplana. Però ha volgut forçar tant la seva declaració incriminatòria envers Laplana, fent trampa amb els horaris d’aquell matí, que l’advocada de Laplana, Olga Tubau, l’ha acabat enxampant. Deia el tinent que a les 9.15 havia parlat amb Laplana, a una hora en què encara hi havia relativament poca gent davant d’Economia. D’aquesta manera pretenia demostrar que era fals l’argument de Laplana i dels Mossos segons el qual una intervenció d’antiavalots era inviable i no recomanable per la quantitat de gent que hi havia aplegada. Però Tubau l’ha caçat: —Olga Tubau: Vostè diu que va parlar amb Teresa Laplana a les 9.15. —Tinent: Sí. —En el registre horari de les càmeres del departament, Laplana va entrar a les 9.54. És possible que no arribés a les 9.15? —És possible. De fet, a veure… Les hores, o sigui, els fets és més fàcil, però les hores… Sí que sé que la conversa la tenim… Quan escric que a les 9.15 tenim la conversa vinculo com estava el carrer amb la conversa de la intendenta. No que a les 9.15 hi hagués quatre-centes persones, sinó que hi eren just abans d’haver parlat amb Laplana. A més, aquest tinent de la Guàrdia Civil ha dit avui, a diferència del que va fer durant la instrucció, que va informar Laplana que hi havia armes llargues dins els vehicles a les 10.30, i no a migdia, com havia dit ell mateix anteriorment i altres testimonis. Vegeu aquest fragment de l’interrogatori: Diari d’un judici polític: Tres patriotes espanyols en una reunió conspirativa uns quants dies abans del 20-S

Summary: Enxampat un guàrdia civil mentint sobre els horaris del 20-S per a incriminar Laplana


Han sonat les alarmes ben d’hora, quan gairebé tothom anava cap a les escoles, a la feina o a les reunions del dia. Havien entrat al Departament d’Economia. Havien detingut uns quants alts càrrecs del govern. La informació que corria era molt confusa, però ja es veia que la cosa anava de debò. De mica en mica, se sabien més informacions. Havien entrat als despatxos de Lluís Salvadó, secretari d’Hisenda, i de Pere Aragonès, secretari d’Economia. Entre els detinguts, corria el nom de Josep Maria Jové, secretari general del departament presidit per Oriol Junqueras. Les entitats sobiranistes feien una crida a la mobilització. Ja hi havia força gent que s’havia plantat davant la seu del departament, a la Rambla de Catalunya, a Barcelona. Escorcolls i detencions de bon matí Començava a circular nova informació: també havien assaltat el CTTI, el Departament d’Exteriors, l’empresa T-Systems… El president Puigdemont convocava una reunió d’urgència amb membres del govern al Palau de la Generalitat. Alguns manifestants tallaven la Via Laietana. Uns altres, seguint la crida de Jordi Sànchez (ANC), tallaven la Gran Via de les Corts Catalanes. La presidenta Carme Forcadell esperava al parlament per prendre decisions importants si corresponia de fer-ho. Calia tenir el cap ben fred enfront d’una agressió d’aquesta magnitud. Una expressió començava a fer fortuna a les xarxes i entre la gent mobilitzada: cop d’estat a la democràcia i a la Generalitat. Fotografia d’Albert Salamé ‘No passaran!’ La crida a la mobilització reeixia i cruïlla de la rambla de Catalunya amb la Gran Via s’omple d’una gernació que no està disposada a permetre aquest cop. Milers de ciutadans amb estelades, domassos demanant democràcia, cartells de tota mena… no hi cap ni una agulla. L’ambient és fort. Concentració concentrada i rotunda. Al capdavant, figures de la política, el pensament i la cultura. ‘No passaran’, és un dels crits més repetits. Diuen i corre que Jové i dos detinguts més del Departament d’Economia no són a l’edifici, que han estat detinguts en un altre lloc i que els volen dur al seu despatx per escorcollar-lo. Aquesta és l’ordre del jutge que ha autoritzat el cop. ‘On és Europa?’ Amb aquesta informació, la multitud es conjura: ‘No els deixarem passar i no podran sortir d’aquí.’ La porta del departament s’obre de tant en tant per a deixar entrar o sortir algun treballador. Els crits eixordadors omplen l’aire i gairebé no es pot ni respirar. Hi ha una cridòria absoluta. No passen vint segons sense que algun cant, alguna proclama o alguna cançó retrunyi als nostres timpans. ‘On és el Coscubiela?’, fa fortuna entre la gent. Albano-Dante Fachin, un dels que han arribat més d’hora a la concentració, riu sense amagar-se’n. Ramon Tremosa crida amb la multitud un altre crit: ‘On és Europa?’ També es canta ‘L’estaca’ i les tonades ja clàssiques de l’Elèctrica Dharma. Fotografia d’Albert Salamé Cares de pomes agres dels agents espanyols Els manifestants no s’aturen ni un segon. La disposició a plantar-se ‘perquè ja n’hi ha prou, ja no acceptem més agressions’ és rotunda. Els Mossos han fet una filera davant els agents de la Guàrdia Civil plantats a la porta. El missatge és clar: són els mossos que protegeixen els edificis del govern i es fan càrrec de la seguretat a la via pública. Les flors, clavells blancs i vermells, salten per damunt d’aquesta filera de mossos i van a parar a les boines dels de color verd. Cares de pomes agres dels assaltants de les nostres institucions. Uns quants homes entrenats per a caçar criminals perillosos i gihadistes fan guàrdia davant de gent que els dóna flors, els somriu i els canta cançons. Però ells han d’aguantar, impertèrrits. Fan el ridícul en nom d’un estat que es mostra disposat a tot i més. La revolució és transversal Han arribat també advocats del col·legi vestits amb togues per donar suport als afectats del departament. Avui hi ha un cop d’estat. Un govern estranger vol substituir el govern que ha decidit el poble de Catalunya. Volen intervenir les institucions i suspendre l’autonomia. La volen suspendre d’autonomia sense passar pel parlament. Amb la força policíaca. Advocats, polítics, artistes, intel·lectuals, professors, estudiants i més gent es planta avui davant l’agressió. Com ha passat sempre en qualsevol revolució. ‘Vo-ta-rem, vo-ta-rem’ Convicció, civisme, fermesa, il·lusió: ‘Vo-ta-rem, vo-ta-rem’, crida la multitud. I ‘les nostres armes són les urnes’, mentre una urna sura per damunt de la gentada amb la inscripció, en anglès: ‘Espanya, aquest és el vostre problema.’ No hi ha retorn. L’estat espanyol ha escopit a la democràcia i les institucions catalanes. I aquesta nova escopinada ha fet vessar el got. La determinació de la gent que s’ha aplegat a defensar les institucions i la democràcia és definitiva. No se n’aniran. Serà un dia llarg. Caldrà prendre decisions. La bona informació ara és decisiva. Fotografia d’Albert Salamé ‘El govern no es farà enrere’ Mentre a la rambla de Catalunya s’hi aplega com més va més gent, el president Puigdemont compareix davant la premsa per fer una declaració en nom del govern: ‘D’avui al dia 1, dia del referèndum, ens caldrà una actitud de serenitat i fermesa, denúncia d’abusos i il·legalitats. El dia 1 sortirem de casa, portarem una papereta i la farem servir. I això ha de contrastar amb l’autoritarisme de l’estat espanyol.’ Al carrer, les paraules de Puigdemont arriben amb comptagotes. Les comunicacions són difícils per saturació de la xarxa. Però els qui tenen una ràdio, expliquen què ha dit i se senten els aplaudiments. ‘Condemnem l’actitud totalitària de l’estat espanyol. Donem el suport i l’empara política i personal als membres del govern detinguts. Denunciem com a il·legítima la intervenció del govern de Catalunya. Ens reiterem en la resposta democràtica i pacífica a les amenaces. Considerem que el govern espanyol ha ultrapassat la línia vermella’, diu el president. Afegeix: ‘No acceptarem un retorn a èpoques passades ni tampoc que no ens permetin decidir les èpoques futures de llibertat i democràcia.’ I acaba: ‘El govern no es farà enrere.’ La determinació del president del govern ha estat rebuda amb mostres de confiança fins i tot dels més refractaris a les aliances amb el PDECat. Per exemple, l’activista Pau Llonch ha expressat la seva satisfacció amb el president a Twitter: Tenia por q @krls avui posés el fre i ens ha tornat deixar amb una sola opció: dir q sentim orgull també del q està fent. Zero equidistància —  (@paullonch) 20 de setembre de 2017 Fotografia d’Albert Salamé Nova alerta a la seu de la CUP Aviat hem sabut que la policia espanyola es disposava a entrar també a la seu de la CUP. Uns agents amb passamuntanyes envoltaven el local més gran de la candidatura de l’esquerra independentista al carrer de Casp. La crida per a anar a defensar aquest nou espai amenaçat ha corregut com la pólvora i al cap de poca estona ja hi havia milers de ciutadans disposats a resistir pacíficament. La protesta s’estén Alhora que passa tot això, estudiants de les universitats de tot el país suspenen les classes per anar a expressar la indignació per aquesta violació dels drets i les llibertats civils dels catalans. Gent d’arreu s’organitza per a desplaçar-se a Barcelona i defensar les institucions. Les entitats més multitudinàries del país organitzen mobilitzacions per al vespre. Cada minut que passa hi ha més gent als carrers del centre de Barcelona. També es fan concentracions a les places més importants dels pobles i ciutats dels Països Catalans i també de fora. Fins i tot, a Madrid s’ha convocat una protesta a la plaça del Sol. Als detinguts: ‘No esteu sols’ Hi ha una quinzena de detinguts. La majoria són alts càrrecs del govern. Són figures que poden haver organitzat el referèndum de l’1 d’octubre. Al carrer, els crits de suport als detinguts no deixen de ressonar per les façanes. ‘No esteu sols’, crida la gernació, que manté l’actitud de determinació i alegria. Corren rumors de detencions de persones que no han estat detingudes. Alguns diaris s’aboquen a l’última hora en cerca de clics, però han d’acabar rectificant. Corren més rumors sobre pronunciaments de mandataris europeus. Però a mitja tarda encara és hora que les institucions europees alcin la veu. De moment, les protestes arriben dels eurodiputats de tots colors i d’alguns partits de diversos països. La preocupació pels excessos del govern espanyol s’estén per tot el continent. ‘Estat d’excepció de facto’ A les quatre de la tarda, la presidenta del parlament Carme Forcadell es presenta davant els mitjans de comunicació per a llegir un comunicat. La presidenta de la cambra catalana ha insistit en la resposta democràtica i pacífica de la gent: ‘Ens mantindrem units davant dels atacs, defensarem les nostres institucions i respondrem units. La millor solució és omplir les urnes l’1 d’octubre.’ Forcadell és clara en la denúncia dels fets d’aquests dies: ‘Apliquen de facto un estat d’excepció.’ ‘Només el poble salva el poble’ La concentració més gran és encara davant del Departament d’Economia. Hi arriba el vice-president i conseller del ram, Oriol Junqueras. Està emocionat, però es veu decidit a fer valer el suport majoritari del poble català. I s’adreça a la gentada a plens pulmons: ‘Són les nostres institucions que vetllen pels drets dels nostres ciutadans. Tinguem tots clar que només el poble salva el poble. I que el futur d’aquest país és a les mans de tots nosaltres. Ens acompanyarem per fer triomfar la llibertat, la veritat i la democràcia.’ Més suport i més veus contra l’autoritarisme Les protestes es van fent sentir per tots els racons de la nació catalana. Al País Valencià i a les Illes, les concentracions van creixent. Els catorze col·legis d’advocats fan un comunicat molt contundent per la vulneració dels drets i les llibertats ciutadanes. El FC Barcelona també fa costat de les institucions i a la població que exigeix d’exercir l’autodeterminació. Arriben mostres de suport de veus notables del pensament europeu. Al vespre esclata la Revolta dels Somriures A les vuit del vespre, a Barcelona, la gernació que s’havia anat congregant tot el dia a la cruïlla de la rambla de Catalunya amb la Gran Via s’ha eixamplat encara molt més. Com si fos un altre Onze de Setembre, la gent ha respost a la convocatòria de les entitats i sindicats i ha ocupat tot el centre de la ciutat: la Gran Via fins a la plaça de Catalunya i la rambla de Catalunya fins a la Diagonal. Però la gentada que hi ha acudit no cabia en aquests carrers i ha saturat també els carrers paral·lels: Balmes per una banda i Diputació per una altra. Aquest 20 de setembre al vespre, els catalans, vinguts d’arreu, han pres la capital i la Revolta dels Somriures ha fet l’esclat definitiu. Són dies de lluita, de solidaritat, de joia i de cançons. Però, per damunt de tot, avui s’ha fet escampat als quatre vents un sòlid convenciment: el convenciment de la victòria. Avui és el dia. Avui pot ser el dia.

Summary: Un dia que durarà anys: la independència ja és al carrer


La secretària general d’ERC, Marta Rovira, ha apressat JxCat a presentar-los una ‘fórmula per a fer efectiva la investidura de Carles Puigdemont’. En una entrevista a l’ACN, la dirigent republicana diu que la seva formació està ‘a l’espera’ que JxCat els expliquin ‘en detall’ la manera com volen portar a terme la investidura, i avisa que ha de ser una fórmula que permeti de saber que, el minut següent de votar el president, es podrà nomenar els consellers, publicar decrets al DOGC i signar decrets efectius. Rovira ha fet una crida a totes les forces independentistes a no demorar gaire la situació i ‘no perdre el temps’. En aquest sentit, ha demanat que les converses i els detalls entre els independentistes avancin com més aviat millor. ‘Tenim a favor que el temps el controla el parlament. Els grups podran determinar el tempo. Tenim temps, però no el podem perdre. Ho hem de fer tot en el menor temps possible per tenir el millor acord possible i posar fi al 155, recuperar les institucions, nomenar un govern i continuar fent camí.’ També creu que cal tancar de seguida un acord amb una estratègia sòlida. ‘L’independentisme té un gran repte. L’independentisme només ha avançat i ha tingut èxits quan ha forjat una estratègia sòlida. Amb improvisacions i sense garanties, el bloc republicà no pot avançar. Per això insistim a forjar una estratègia sòlida i garantir una investidura efectiva.’ Per últim, ha advertit que seria una ‘irresponsabilitat molt gran’ que les forces independentistes no es posessin d’acord després d’haver guanyat les eleccions del 21 de desembre. ‘Farem el que toca, trobarem la manera de posar-nos d’acord’, ha sentenciat.

Summary: Rovira apressa JxCat a presentar la seva fórmula per a una ‘investidura efectiva’ de Puigdemont


En un piulet al seu compte de Twitter, l’Assemblea Nacional Catalana ha fet públic aquesta tarda el vídeo musical amb la cançó oficial de la manifestació organitzada per la Diada: ‘Endavant les atxes’. La cançó ha estat obra dels músics Francesc Ribera ‘Titot’ i David Rossell, tots dos membres del grup berguedà Brams, entre altres projectes. La direcció del videoclip ha anat a càrrec de Xavi Gómez. Al vídeo hi apareixen els diversos artistes que han col·laborat cantant un fragment de la cançó. Són Natxo Tarrés, dels Gossos; Els Catarres; Joan Reig; Meritxell Gené; Josep Bordes, de Pepet i Marieta; Albert García, d’Itaca Band; Guillem Solé, de Buhos; Aitor Cugat, de Xeic; Joan Rovira; Pastorets Rock i Crossing.

Summary: L’ANC presenta ‘Endavant les atxes’, la cançó oficial de la Diada


Una treballadora de l’aeroport de Palma que el passat 25 de juny va denunciar un Guàrdia Civil, per descriminació lingüística i delicte d’odi, ha trobat aquest matí que algú havia atacat el seu cotxe, segons que publica el Diari de Balears. El cotxe es trobava estacionat a un aparcament al costat d’altres vehicles, cap dels quals ha estat atac. Segons el mitjà, això confirmaria que es tracta d’un atemptat premeditat i discriminat. El cotxe ha aparegut amb dues pintades de color groc: una damunt el capó i l’altra a una de les portes del vehicle, que hauria fet malbé el pany d’aquesta. Discriminada a l’aeroport L’incident denunciat va tenir lloc després que la dona passés per segona vegada per l’arc de seguretat. L’afectada va ser escorcollada per un dels treballadors de seguretat privada de l’aeroport i va poder accedir a les instal·lacions. Tanmateix, de seguida una parella de guàrdies civil li van demanar que els acompanyés, que els ensenyés el DNI i la targeta d’Aena. La dona ho va fer i la van fer tornar a passar per l’arc de seguretat. Llavors, un dels agents li va dir que tot estava correcte i que podia accedir a l’aeroport. En aquell moment, l’afectada afirma que es va acomiadar en català i que l’agent es va exaltar molt. ‘A l’agent de l’autoritat se li ha de parlar en espanyol o no es pot entrar’, li va dir. Tot seguit, la dona va respondre que ella tenia el dret de parlar l’idioma que volgués.

Summary: Ataquen el cotxe de la treballadora de l’aeroport de Palma que va denunciar discriminació lingüística


El president de la Generalitat, Quim Torra, creu que del diàleg amb el govern espanyol n’ha de sortir la data per a un referèndum sobre la independència de Catalunya. En una entrevista que publica Reuters aquest divendres, el cap de l’executiu considera que el camí cap a la independència és ‘absolutament irreversible’. Fonts consultades de Presidència expliquen a l’ACN que Torra no aspira que de la primera trobada entre governs en surti aquesta data per un nou referèndum, però sí que espera que s’acabi acordant a mesura que avancin les negociacions amb l’Estat. La primera reunió de la taula de governs s’ha de produir aquest mes de febrer, tal com van acordar Torra i el president espanyol, Pedro Sánchez, després de la reunió d’ahir a Palau. Torra corregeix Bosch i demana ‘no barrejar’ la taula de diàleg i la Comissió Bilateral Al marge de la taula de negociació, avui Torra ha ordenat de convocar la comissió bilateral, l’eina estatuària ‘per abordar incompliments, greuges i dèficits’ de l’estat amb Catalunya. Però el conseller d’Exteriors i Relacions Institucionals, Alfred Bosch -que ostenta la presidència de la Comissió Bilateral-, ha prioritzat situar-la un cop hagi arrencat la taula de governs. La discordança ha arribat quan Bosch ha atès la premsa al Parlament per dir que rebutja convocar ara l’òrgan.

Summary: El govern fixa un referèndum d’autodeterminació com a objectiu per a la taula de diàleg


El grup Pepet i Marieta ha publicat un videoclip com a resposta a la denúncia de Vox acusant el cantant, Josep Bordes, d”exhibicionisme’ durant un concert en el 86 aniversari de les Normes de Castelló. ‘Davant la retallada de llibertats i la persecució del cos, presentem “Que nos quiten lo bailao” una oda a la llibertat d’expressió amb què reivindiquem el cos humà com a font d’inspiració artística’, explica el grup. Escolteu ací la cançó: ‘Que nos quiten lo bailao’ és a més la primera entrega de ‘Cossos’, un EP que publicaran progressivament durant els mesos vinents per a ‘denunciar els atacs a la llibertat d’expressió i el clar retrocés que suposen per a la creació artística’. ‘Tinc la consciència tranquil·la. No he comès cap il·legalitat. Algú vol treure rèdit polític d’una acció que forma part de la meua expressió artística dalt de l’escenari. Només he reivindicat la meva llibertat d’expressió’, va explicar llavors a l’ACN, arran de la controvèrsia que ha generat la denúncia. Com fa habitualment des de fa anys als escenaris, Bordes es va despullar per ensenyar les natges –i ocultant els genitals entre les cames- durant uns breus instants de l’actuació. ‘Forma part d’un número simpàtic en una cançó i no hi ha cap intencionalitat sexual’, va remarcar. Fins i tot, va dir, molts dels assistents, famílies i nens inclosos, es van apropar a la finalització del concert per felicitar-lo i fer-s’hi fotos. ‘Va transcórrer en un ambient distès, sense cap problema, ni paraula ni res que fes preveure que algú pogués desprestigiar un acte a favor de la llengua i cultura valencianes per treure’n un rèdit polític’, va dir.

Summary: Pepet i Marieta respon a la denúncia de Vox amb la cançó ‘Que nos quiten lo bailao’


La doctora en Geografia Anna Cabré (1943) és una de les persones sàvies d’aquest país. Va estudiar ciències polítiques i demografia a l’IEDES (Institut d’Estudis de Desenvolupament Econòmic i Social) de la Sorbona i a l’Institut de Demografia de la Universitat París. També fou professora d’anàlisi demogràfica a les universitats de Montreal (1969), Chicago (1969), la Sorbona (1970), Nanterre (1970-1978) i al Col·legi de Mèxic (1973 i 1981). Experta en prospectiva demogràfica, quan va tornar després d’anys fora, va impulsar el Centre d’Estudis Demogràfics de Catalunya, que dirigí, i on encara té despatx. ‘Però ara ja no el dirigeixo, perquè és en molt bones mans.’ Cabré és autora de El sistema català de reproducció (1999), obra cabdal per a entendre la manera com els catalans es reprodueixen, traspassen la seva cultura i per què en cerquen activament de nous. Cabré es basava en l’estudi de les cent cinc generacions que van del 1856 al 1960. Fa poques setmanes l’Institut d’Estudis Catalans (IEC) va invitar-la a revisitar l’obra, ara que complia vint anys. Va fer una conferència (vídeo) sobre demografia catalana i identitat que encara ara es comenta. En aquesta entrevista en parlem, i a fons, però a més té prou temps per a parlar de la seva intensa vida, de la seva lúcida visió del món, d’homes, dones i herències, i de la independència de Catalunya que, juntament amb el Maig del 1968 francès, li ha fet sentir la història com mai, i en primera persona. —A El sistema català de reproducció dieu que el 50% de cada generació de catalans ho són de naixement i que l’altre 50% són producte de la immigració. —Jo vaig fer l’estudi amb les cent cinc generacions del segle XX, i sí. La idea és que en una part important dels nous catalans són producte de la immigració. Hi ha grans onades immigratòries als anys vint, als anys seixanta i, quan em pensava que ja no en vindrien més, arriba la del segle XXI. —Un any clau és el 1964. —Josep Antoni Vandellòs i Solà (que, per cert, tenia dues àvies no catalanes, però com que els avis ho eren, té aquests cognoms), en el seu llibre Catalunya, poble decadent, que ha estat de referència fins i tot de polítics importants, va dir que la nostra fecunditat era insuficient per a mantenir el poble català. I que si això continuava així o pitjor, ‘dia vindrà que Catalunya estarà plena de gent, però no seran catalans’. Tenia una visió pròpia dels anys trenta, ètnica, i que tenien els de dretes, els d’esquerres i els de tots colors. Eren mals moments per a la cosa de la tolerància ètnica. Doncs, vist des del seu punt de vista, aquell dia va arribar exactament el 1964. Jo vaig començar a fer els càlculs de natalitat i fecunditat de l’any 1900 en endavant. I el 1964 a Catalunya hi havia el doble de gent que no podies esperar. 2, 2 milions eren fruit dels naixements i 2,2 milions de la immigració del segle XX. Ho dic de memòria. —L’any 1964 la meitat dels catalans eren nascuts fora. —S’ha d’anar amb compte. Dic ‘fruit de la immigració’. No dic ‘nascuts fora’. De fet, a Catalunya, no hi ha hagut mai més d’una tercera part de la gent nascuda fora. Jo en parlava, d’aquesta meitat, amb Jordi Pujol. ‘Mireu, president, vós un dia vau dir que l’àvia de la senyora Ferrussola era aragonesa, arribada al segle XX. Per tant, aquest 25% de migrant de la Marta Ferrussola també compta.’ (El rebesavi Soley del president va arribar cap al 1812, francès de Napoleó. Aquest ja no el compto perquè jo calculo a partir del s. XX.) Els Pujols tenen set fills i tots tenen una vuitena part d’aragonesa. Comptem-ho: dels nou membres de la família Pujol, pare, mare i set fills, ens surt que 7,87 són catalans i 1,12 fruit de la immigració. I tots ben catalans, i nascuts aquí. I aquí no comptem els néts de Jordi Pujol, alguns de barrejats. Per tant, quan dic que el 50% de cada generació és fruit de la immigració, parlo d’això, no pas dels nascuts aquí. —I quins han estat els punts alts de persones nascudes fora? —El 1931, el 1976 i el 2008. Ja és casualitat que els tres estatuts d’autonomia sempre han estat votats els moments en què hi ha hagut més nascuts fora. Passa que al darrer molts no van poder votar perquè eren estrangers, però els altres dos sí que van poder votar-los. Estatuts que van passar amb majories considerables i poca oposició, perquè els qui no votaven que sí, no votaven que no: s’abstenien. El dia 21-D vaig parlar a la ràdio i vaig dir que els nous votants no havien estat mai tan autòctons com en aquell moment. —Perdoneu? —Més que mai, els votants del 21-D eren fills de pares nascuts a Catalunya. Per als nascuts el 1999, els qui eren de fora eren els avis, no pas els pares. I això ho van veure, els polítics. Albert Rivera demanava a la gent que recordés els avis; no va dir ‘recordeu els pares’, perquè els pares ja eren d’aquí. Això sí que és voler crear ètnia, voler que et defineixis a partir dels avis. I Pablo Iglesias va dir que la gent no s’havia d’avergonyir de tenir un avi extremeny i va rebre una gran allau de crítiques. Aquí ningú no s’avergonyeix dels avis de fora, perquè molts en tenim un. De pares, en canvi, molts ja són nascuts aquí. —I com és que la llengua catalana es manté si a cada generació només el 50% de la població és nascuda a Catalunya? —Perquè la llengua catalana és una mena de carnet d’identitat del nouvingut. També ho són els castells, o el pa amb tomàquet. Recordo una vegada que en una fàbrica a Osona va haver-hi una expulsió de magrebins, i el germà d’un va sortir parlant per la televisió. I l’àvia d’una coneguda va dir: ‘No els poden fer fora. Aquest és un moro català!’ Era un ‘moro català’ perquè parlava en català. A Suïssa va passar un incident racista en un cantó suís. I la premsa destacava el fet que haguessin agredit el noi mestís tot i que parlava l’alemany amb l’accent del cantó. ‘On s’és vist!’ Aquesta adopció de signes identitaris dóna un dret d’autoidentificació, que és voluntari i que no imprimeix caràcter. Pots parlar en català, o parlar en castellà; pots menjar pa amb tomàquet, o pa amb mantega. Per això, quan la gent s’adreça d’entrada amb algú en castellà, molts se senten discriminats. Vol dir que el veus com un estranger, i no els agrada. Per a molta gent, que els parlin en català és considerat una deferència, perquè vol dir que el consideres d’aquí. —La llengua com a carnet d’identitat. No tots els pobles fan igual? —Hi ha pobles que defineixen la identitat basant-se en la sang, i uns altres en la terra. Nosaltres no som de sang, som de terra. Els teus fills, si viuen aquí, seran catalans. Els meus néts, que viuen a Ginebra i els Estats Units, no seran catalans. Per molt que ells es preocupin de tenir els papers, si no parlen el català i viuen fora… La condició de català es perd quan surts d’aquí. Diguem que el català que se’n va no deixa de ser català però no reprodueix catalans. —I al revés? —Tothom qui entra a Catalunya, tard o d’hora, es fa català. Tothom qui en surt, tard o d’hora, deixa de ser-ho. La catalanitat té un espai, un lloc, digues-li Catalunya, els Països Catalans. En canvi, els pobles germànics durant molts anys es van moure pel centre d’Europa, amb grans migracions, i continuaven essent germànics. Canviaven de lloc i no passava res. Poble més basat en la sang. Però si nosaltres ens baséssim en la sang, no quedarien catalans ni la llengua catalana. Som barreja, i la immigració forma part del sistema català de reproducció. És endogen. No és que siguem aquí tolerants amb uns i quan han vingut els hem oberts els braços, no. Si no vinguessin, els aniríem a buscar. Els necessitem pel seu vessant econòmic, sociològic, per molts vessants. I una particularitat és amb quina freqüència els catalans es casen amb gent de fora, molta gent. —Vós, per exemple. —Sí, dos cops. I tu. —I Carles Puigdemont. —I els meus fills. Molta gent, molta. —L’altre dia, un antropòleg em deia que els catalans cerquen unes nacionalitats per a casar-se i les catalanes unes altres. Homes i dones no triem els mateixos estrangers com a parella. —Jo aquí tinc una teoria. És una frase que m’atribueixen a mi, però que no és meva. L’he treta de no sé qui. Com que ve el 8 de març, te l’explico. La frase diu que les dones cerquen homes que encara no existeixen i que els homes cerquen dones que ja han deixat d’existir. —Expliqueu-m’ho bé, això, ara. —Els homes cerquen dones de fora i que siguin més tradicionals que les que poden trobar de dins. I les dones cerquen homes de fora més igualitaris dels que poden trobar dins, això vol dir. Per això hi ha molts homes que es casen amb llatinoamericanes, on les societats són més tradicionals. Cerquen dones que aquí ja no existeixen. En qualsevol cas, ens barregem. I això és un gran element de cohesió. —Una xifra que m’ha impressionat: 1,37‰. —L’any 1850 els catalans érem l’1,37‰ de la població mundial. I ara, després de tota l’esclat demogràfic i d’haver batut, els catalans, rècords de baixa fecunditat a escala mundial, resulta que, després d’aquesta dissonància, en aquests moments nosaltres som… una xifra similar. Som 7,5 milions, i la població mundial és de 7.500 milions. Som de l’ordre de l’1‰. O sigui que mantenim una quota de l’ordre similar, cosa que no passa a França, ni a Espanya. Tots aquests baixen. I nosaltres no. —Vós teniu cap arbre genealògic fet? —Sí, del 1567. I el primer nom que surt és Joan Piera, teixidor de lli, francès. Casat a Sarrià amb Antònia, filla de Miquel Jaumira, pagès a Terrassa. Jo he arribat a saber els cognoms fins als rebesavis: setze, tots noms catalans menys un, Maria Sancho. Nascuda a la Torre de Fontaubella. Si tu cerques, si tu grates, a un que diu que és català de soca-rel i que no té res a veure amb els espanyols del segle XX, segurament té a veure amb els francesos o occitans del segle XIX. La majoria tenim francesos per tots quatre costats. Trobaràs algun Duran, i Gaudí, i Bertran. En canvi, Garcia pot ser català. Hi ha un poble a la Rivera d’Ebre que es diu Garcia i n’hi ha de documentats a Catalunya des del segle XV. En canvi, llavors no hi ha Gaudís documentats. Els catalans, genèticament, no existeixen. Els bascs, sí que pots dir que tenen l’Rh negatiu. Però els catalans no tenim cap entitat genètica. Som barreja, com els guaicurús mbayá. —Els guaicurús mbayá? Qui són? —Llegit als Tristos Tròpics, de Lévi-Strauss, aquest és un cas molt extrem. És un poble amb continuïtat que pràcticament no es reprodueix. Els viatgers del segle XVI, XVIII,i XX els descriuen igual. Però, en canvi, segons Lévi-Strauss, el 90% dels fills de cada generació no eren seus. —I de qui eren, els fills? —Eren adoptats de pobles del voltant, no tan sofisticats i artistes com ells. Genèticament, els guaicurús són un compendi dels tres pobles, tal com podries dir que un català d’avui és un compendi d’andalús, aragonès, o nord-americà. Els nous catalans parlen català, i els nous guaicurús mbayá feien els dibuixos a la pell, tan característics del seu nou poble, que aprenien de petits. Per això, durant segles, els viatgers continuaven veient el mateix poble, amb els mateixos dibuixos a la pell. —I per què ho feien, això d’adoptar fills dels altres? —Lévi-Strauss deia que la societat dels guaicurús estava molt preocupada pel seu estatus i per no baixar de categoria. I no es podien casar, gairebé, perquè segons amb qui et casaves pujaves o baixaves de classe social. Per evitar un mal enteniment intern, fan un racisme a la inversa. L’adopció sistemàtica de fills estrangers i fins i tot enemics. I així s’estalvien tots els malentesos de classe relacionats amb el matrimoni i els fills. —Quina relació hi ha entre fills i classe? —Pensa en els hereus. El règim dels hereus, per als anarquistes, era la pitjor cosa que hi havia després del clero. Tots els qui havien vingut a treballar a Barcelona no eren hereus. Tots eren cabalers, que, amb les teories igualitàries, se sentien espoliats. El 1880 va anar d’un pèl que no desapareixen, els hereus. I al final va venir la consolidació del dret civil català, que dóna llibertat testamentària i es van poder mantenir els hereus. Però a molts llocs les mares es negaven a deixar-ho tot a l’hereu. Van començar a deixar el dot a alguns altres i es va crear un gran esvalotament. A França va passar un altre cas. Napoleó va imposar el repartiment igualitari entre fills. Tots els fills rebien igual i això era una catàstrofe. Com dividies igualitàriament un mas? Solució: només en tindrem un. I sí, sí, al sud de França es va començar a tenir només un fill, i fora problema. Tot això es feia per salvar la propietat, la classe. Tot allò que volien evitar els guaicurús mbayá. —I el model català del sud, quin era, respecte dels fills? —La parelleta: l’hereu, i la germana. Germana que s’havien de treure del damunt, col·locar. Se’n diu ‘col·locar les filles’. I els cabalers. A cada família només hi havia una entrada de diners frescs, quan es casava l’hereu. Hereu que, si podia, es casava amb una dona del mateix nivell social o superior. I així aportava un bon dot. Això crea el sistema, a Catalunya, d’hipogàmia. Les dones es casen cap avall, socialment, no cap amunt. Hipogàmia femenina. Normalment, els pares d’ella, els sogres, solien a estar una mica millor de diners. Per això hi ha una aliança catalana entre l’home i els seus sogres. Això fomenta l’ascensor social per la via del matrimoni. A molts més llocs tenen hipergàmia femenina: els més pobres regalen les filles cap a dalt. Aquí no. Quan a Catalunya et fumes un puro, i ben còmode al sofà, dius ‘sembla que siguis a cal sogre’. —Déu meu. Ara entenc d’on ve la frase! —El sogre té sofà, diners, comoditats. I el veus el diumenge i prou. Els hereus vivien a casa i visitaven els sogres, més rics, el diumenge. A Castella, en canvi, els homes van a viure a casa la dona. Viuen a casa la sogra. Tots els acudits castellans sobre la sogra, i com de dolenta és, són acudits castellans. Recordo una amiga castellana que em deia: ‘Pobres, les catalanes, que s’han de casar perquè no hereten!’ A vegades la visió de l’altre és molt esclaridora. ‘Les dones castellanes’, deia ella, ‘com que heretem tant o més que els nostres germans ens podem fer monges, funcionàries, i viure en un piset a Madrid tranquil·lament, sense haver de casar-nos.’ El sistema castellà és un sistema matriarcal, a diferència del català, que és molt més patriarcal que no es pugui imaginar. Tot per a l’hereu mascle. —La vostra mare, a què es dedicava? —La meva mare era mestressa de casa. Però havia fet de comptable, de jove. I d’ençà que vaig néixer jo, a casa. I el meu pare, comptable, i va ser-ho després bastant temps. Després es va dedicar a la importació i exportació de marbres. —Quan teníeu 17 anys vau anar als Estats Units. Per què? —Perquè treballava de dia, feia el batxillerat nocturn al Maragall i al meu costat seia una noia que hi havia estat un any abans, en aquest programa. I vaig anar-hi un any. —I perquè vau anar a parar a França? —Perquè tenia una parella que es va haver d’exiliar l’any 1962, per culpa de les vagues d’Astúries. La policia va agafar un munt de cartes meves, fins i tot dels Estats Units, i una en què enviava deu dòlars per a la causa. Van considerar oportú, la parella i el meu pare, que no posés els peus aquí. I així van ser setze anys. I si em preguntes com és que vaig anar a Mèxic, et diré perquè era companya d’una mexicana, a França, que ens partíem les classes i vam fer mig any cadascuna. Una vegada que explicava tot això a Ràdio Barcelonam el periodista va dir: ‘Escolteu, vós no heu decidit mai res! Vós heu fet sempre les coses perquè heu tingut algú al costat!’ ‘Doncs mireu, deu ser això, ara que ho dieu’, aquesta és la millor resposta que et puc donar. —I a França, què hi vau fer? —Jo vaig viure setze anys a França. Els meus fills hi van néixer. Allà vaig estudiar, primer de refugiada, sempre amb beques franceses. I em van tractar molt bé, vaig ser professora ajudant a la universitat, i sempre vaig trobar gent que es preocupava per mi. Doncs el dia que vaig anar-me’n de França no em vaig recordar mai més d’ells. I ara, amb la retrospectiva que et dóna l’edat, considero que he estat molt injusta amb França i els francesos. Em van donar molt i no ho he apreciat convenientment. —Per què? —Perquè estava amb fantasies de retorn, intentant mantenir la identitat com fos. Quan vam tornar, el nen entrava a la porteria i deia ‘bonjour, madame’. Ho vaig plantar tot, tenia lloc a la universitat, i vaig tornar amb una mà al davant i l’altra al darrere, amb el desgavell que hi havia a la fi del franquisme. Era un moment de transició, amb els valors d’abans que ja no valien i els nous no havien arribat. No n’estic orgullosa, d’haver tornat amb una filla de tretze anys en aquest moment. Pobra. Però mira, la meva filla i jo no havíem parlat mai en català, parlàvem en francès la majoria del temps. I en castellà al setembre, quan tornava de veure els avis. Doncs a tretze anys, un cop aquí, en qüestió de tres setmanes ja parlàvem català entre nosaltres, i fins ara. Ella va arribar a 13 anys i se’n va anar a 27. I els meus néts són clarament suïssos, ara. I el fill, el tinc als Estats Units, i els néts amb passaport nord-americà. —La independència, com la veieu? —Jo ara tinc la sensació total de fer història, que és una cosa que només la vaig sentir el Maig del 1968, a París. Allò que anaves pel bulevard Saint Michel i veies grupets de gent gran, joves barbuts, i un amb la baguet, que discutien de política. Un policia amagat, rere un arbre s’ho mirava i deies, ‘això és història’. Fins aleshores per mi la història era la guerra civil o la mundial, darrere. Però aleshores jo era en la història. I ara i aquí, això també és història, i potentíssima. Per mi, molt més potent que la del Maig del 1968. Molt més. Jo diria que una part important dels meus dies són llegir les notícies vejam què. I intentar pensar per mi mateixa, que és allò que sempre m’ha agradat de fer i intentar esbrinar què passa, quines coses són de debò, quina teatralització hi ha i quina no. Intentar posar-hi ordre. I no ho aconsegueixo. —La independència de Catalunya podria canviar el sistema català de reproducció? —No tindria per què, però és molt difícil de dir-ho. La qüestió és si la gent volgués anar-se’n corrents o volgués entrar dins, amb la independència. Perquè aquí suposadament han de passar tots els desastres i no conec ningú que se’n vagi. I sí que conec gent de fora que, amb broma o no, està disposada a treure’s la nacionalitat catalana. Però vaja, no crec que em toqui intervenir-hi gaire, en això. —Què voleu dir? —Què vols que et digui. Quan veig persones de la meva edat, setanta-cinc anys, que es presenten a les batllies o algunes altres que van fent mal pel món tancant delegacions, penso, ‘i aquests no podrien estar tranquil·lament jubilats, i que els joves facin la seva feina?’ Sí que hi ha una cosa que vull dir. Com que confio en això, crec que Catalunya serà un lloc molt agradable i que molta gent hi voldrà venir. I una altra cosa, et volia dir: a mi, la situació actual em fa reviure temps en què feia molt que no pensava; la postguerra. —La postguerra? —La postguerra. Jo, la postguerra, l’experimento cada dia, ara. Sóc nascuda el 1943. I en aquell temps tu sabies que no havies de passar a prop d’un policia, que no havies de parlar en català a prop d’algú que no fos de tota confiança, que el veí del tercer pis era de la Falange. I com a criatura que era, treia conclusions, que els perillosos eren els benestants, rics, i que parlaven castellà. I que els pobres, i que parlaven castellà, no eren perillosos. O la presència continua, cada diumenge, a casa la meva àvia, per parlar de la guerra. Sempre. I ara quan els meus néts nord-americans em demanen que els expliqui una true terrible story, very scary one, només he de recordar les que m’explicaven a mi. Les històries dels bombardament, i les bombes del Coliseum, i les de la fam, i de les cremes d’esglésies, i de la ràdio. De la guerra del front, no en sentia parlar gaire. Jo sospitava que hi havia alguna cosa estranya. —Quina? —Jo em demanava, ‘com pot ser que perdéssim la guerra, si nosaltres som tots, i ells tan pocs’. Al meu voltant, excepte dos, tots eren republicans. I preguntava, ‘papa, tu has matat algú a la guerra?’ I ell em deia: ‘No. Era a intendència.’ ‘Tiet, vas matar algú a la guerra?’ ‘No. Jo vaig ser presoner des del primer dia.’ L’altre tiet, tampoc no havia matat, tu. ‘I és clar que vam perdre, tots els qui anaven a la guerra no mataven ningú!’ Això pensava jo. —Haha! —I després hi ha la història de Ràdio Sevilla. El meu avi no deixava que l’escoltéssim, però en aquella ràdio es deien quins diners Franco considerava legals i quins no. A casa, quan anaven a treballar, que eren cinc, i gent de classe treballadora, portaven els diners al coll. Penjats al coll perquè, si es quedaven sense família ni casa per un bombardament, tots fossin independents. I aquest va ser el problema. Que Franco va reconèixer tots els diners que hi havia dins els bancs. Però els de fora, no. I aquestes històries les escoltaves una vegada i una altra. Una vegada i una altra, a casa l’àvia. Però després hi havia una història que es deia així, com qui no vol la cosa, que era la divisió. —La divisió? —Sí. La divisió pròpia. Els fets del maig del 37, a la ronda de Sant Pau, que es pelaven entre ells. Això era una cosa del ‘tu ja m’entens’. No se’n parlava tan directament com de la resta d’històries, per fidelitat no en parlàvem gaire alt, de la divisió. No en parlàvem alegrement, de la divisió entre comunistes i anarquistes, no. Només recordo una vegada el meu avi anarquista que, quan li vaig treure el tema dels comunistes, es va sentir com un que cau a l’aigua i que els qui se li acosten li foten un cop de rem al cap! Però en general era més encoberta, la conversa. De la divisió, a casa, no se’n va parlar obertament fins a la transició. Fins aleshores, era vist com un signe de traïció. —I ara? —Ara, per la divisió real que hi ha, la divisió que existeix, tampoc no en parlem tant. No en parlem, no. També són sobreentesos. I m’hi fa pensar. Conferència d’Anna Cabré sobre el sistema català de reproducció (min. 18.20):

Summary: Anna Cabré: ‘Tothom qui entra a Catalunya, tard o d’hora, es fa català, i tothom qui en surt deixa de ser-ho’


Govern i comuns avancen en la negociació del pressupost del 2020, sobretot en aspectes com la fiscalitat, i més concretament el tram autonòmic de l’IRPF i les successions. Així n’han informat avui fonts de les dues parts a l’agència ACN. Sense donar massa detalls, l’executiu català assegura que la idea és reduir la pressió fiscal per a les rendes més baixes i augmentar-la per a les rendes altes. En una entrevista a RAC-1, la batllessa de Barcelona i dirigent dels comuns, Ada Colau, ha confirmat que hi ha avenços, però ha pressionat també perquè pugui tirar endavant també el pressupost de l’Ajuntament de Barcelona. Ahir hi va haver una reunió en què van participar el secretari general de Vice-presidència, Economia i Hisenda, Albert Castellanos, i la secretària general de Presidència, Meritxell Masó, i per part dels comuns la delegació fou encapçalada pel responsable d’economia del grup parlamentari, David Cid. De la reunió, ha transcendit que parlen de la proposta de resolució aprovada al debat de política general que reclamava a la Generalitat ‘impulsar una reforma fiscal progressiva que modifiqui la fiscalitat en l’IRPF i l’impost de succession’, un text que va rebre el suport també de JxCat i ERC. La resolució també emplaçava el govern a ‘posar en marxa la fiscalitat verda per lluitar contra el canvi climàtic amb l’impost sobre vehicles contaminants, a les activitats econòmiques que generen més gasos d’efecte hivernacle i sobre les emissions portuàries de grans vaixells i creuers’. I segons les dues parts, les converses avancen també en relació a la fiscalitat verda. De moment, les dades que han transcendit dels nous pressupostos són que preveuen 2.500 milions més d’inversió respecte als comptes vigents, que són els del 2017 prorrogats. Així mateix, en els darrers dies el vice-president, Pere Aragonès, s’ha compromès a incloure en els comptes una reducció del 30% de les taxes universitàries. JxCat critica els ‘anuncis parcials’ Per la seva part, la diputada de JxCat i regidora a l’Ajuntament de Barcelona Elsa Artadi ha criticat que s’estiguin fent ‘anuncis parcials sobre acords parcials’ de la negociació pressupostària perquè creu que fa difícil que s’arribi a un acord. ‘Cada vegada que s’avança i es comença a explicar el contingut de les negociacions, això genera tensions’, ha afirmat, i ha recordat com les converses entre l’executiu català i els comuns van acabar sense acord l’any passat. És per això que ha demanat ser cautelosos però, a la vegada, aprofitar que Podem hagi signat un acord d’investidura amb el PSOE a l’estat espanyol. ‘Els mateixos amb qui estem negociant el pressupost són els mateixos que estaran asseguts al govern de l’Estat espanyol’, ha indicat, per la qual cosa ha reclamat que els comptes catalans incloguin el deute que l’executiu espanyol ha reconegut que té amb Catalunya.

Summary: El govern i els comuns avancen en aspectes de fiscalitat en la negociació del pressupost del 2020


La Creu Roja proporciona estufes, estris de primera necessitat, material escolar i assistència psicològica a més de cinc-centes famílies de més de 24 municipis de la Vega Baixa afectats per la gota freda del mes de setembre passat. Aquesta assistència és possible ‘gràcies a la col·laboració desinteressada d’empreses i persones particulars que han fet aportacions econòmiques a la Creu Roja en aquests últims mesos en solidaritat amb aquesta emergència’, ha destacat el president provincial a Alacant, Francisco Galvañ. Tota aquesta tasca, que va començar al final del passat mes d’octubre, és també fruit de la coordinació amb els ajuntaments de les localitats afectades i en el qual s’han fet valoracions a les unitats familiars damnificades per la catàstrofe, ha explicat la Creu Roja en un comunicat. Amb l’arribada de l’hivern, l’organització complementa aquesta ajuda amb el lliurament de calefactors i estufes en determinats habitatges on manquen. A més, ha reforçat els seus equips d’atenció social i logística per a fer front a aquesta necessitat, contractant més personal i reforçant l’acció voluntària a la Vega Baixa. Destaca especialment el suport emocional a persones que han requerit assistència psicològica per ansietat, estrès i trauma. Una psicòloga de Creu Roja organitza sessions individuals i grupals per a qui demandi aquest servei. La psicòloga de Creu Roja María Casanova ha destacat que ‘s’han identificat casos d’ansietat en joves que mostren l’obsessió de mirar el temps en aplicacions mòbils i pels canvis meteorològics’. Fruit d’aquesta identificació han sorgit propostes d’accions pedagògiques que es desenvoluparan en instituts i centres educatius de la Vega Baixa on puguin detectar-se aquestes situacions. La Creu Roja ha quantificat les necessitats d’ajuda que pot oferir en més de 900.000 euros, per la qual cosa calen encara més fons que permetin d’aconseguir de fer front a totes les necessitats.

Summary: La Creu Roja facilita estufes, ajuda material i suport psicològic a més de cinc-centes famílies per la gota freda


La mostra fotogràfica es podrà veure fins al 15 de gener a l’intercanviador del metro Diagonal i recull imatges guanyadores en gran format dels diferents concursos que ha convocat la Coordinadora de Pastorets de Catalunya, així com altres instantànies significatives Els Pastorets de Catalunya ja han començat la seva temporada de representacions arreu del país i també han arribat al Metro de Barcelona on s’hi estaran fins al 15 de gener en format d’exposició amb un recull d’imatges de gran format de més d’un metre quadrat cada una. La mostra fotogràfica es pot veure a l’intercanviador del metro Diagonal (Línia 3 verda i Línia 4 blava) i porta per títol Pastorets de Catalunya. Entre el cel i l’infern. L’exposició recull més d’una quinzena d’imatges guanyadores i participants dels foto concursos organitzats per la Coordinadora de Pastorets de Catalunya els anys 2013 i 2014. Aquesta entitat agrupa 58 grups d’arreu de Catalunya que posen en escena més de 240 representacions arreu del país. L’exposició aporta una visió nova i sorprenent dels Pastorets a través dels seus personatges, mirades i secrets cuits entre bambolines i sota els escenaris. Són fotos de Jordi Forés, Maria Pujal, Gael Piguillem, Antoni Monrós, Paula Giberga, Joan Mallofré, Manel Ocón, Juan Carlos Verde, Anna Maria Ferrarons, Jaume Pujal, Clara Forés, Lluís Zamora, Lluís Vilaró, Clara de Ramon, Pau Requesens, Ferran Daia i Joan Antoni Closas. El comissariat de la mostra ha estat responsabilitat de Josep Maria de Ramon, membre de la junta de la Coordinadora de Pastorets de Catalunya. Representació territorial Al ser una exposició coral, hi ha una absoluta representacions territorial que mostra el gran arrelament que tenen els Pastorets arreu de Catalunya. Les fotografies han estat fetes a Granollers, Manresa, Palafrugell, Mataró, Montblanc, Arenys de Munt, Puigcerdà, l’Hospitalet de Llobregat, la Palma de Cervelló, Sant Feliu de Llobregat o Calaf, per citar-ne alguns exemples. Més notícies com aquesta a Tornaveu, fent clic aquí.

Summary: Els Pastorets de Catalunya exposen el cel i l’infern al Metro de Barcelona


Els veïns de l’Entitat Municipal Descentralitzada de Bellaterra (Vallès Occidental) són cridats a les urnes els dies 10, 11, 14 i 15 de setembre per decidir si volen constituir-se en un nou municipi. La pregunta que han de respondre és: ‘Vol que Bellaterra esdevingui municipi?’ Els votants tindran una butlleta amb tres opcions: sí, no i altres. La consulta no és vinculant, però l’EMD té previst de presentar un expedient de segregació respecte de Cerdanyola del Vallès al parlament en cas que guanyi el sí. L’Ajuntament de Cerdanyola del Vallès considera positiu que la ciutadania ‘es pugui pronunciar sobre qualsevol tema’, però avisa que ‘el resultat s’haurà d’analitzar’. Hi tenen dret de vot els més grans de setze anys. El poble de Bellaterra, d’uns tres mil habitants, va aconseguir el rang d’EMD l’any 2008 després d’anys de reivindicació. Administrativament depèn de Cerdanyola del Vallès, però té competències en el manteniment d’espais públics, inspeccions d’urbanisme, regulació del trànsit, conservació del patrimoni i promoció de la cultura i l’esport. El 1974 hi va haver un primer intent frustrat de convertir-se en EMD i el 1992 la Generalitat li va denegar la sol·licitud de convertir-se en municipi al·legant que el poble tenia pocs habitants. Actualment és la segona EMD més gran de Catalunya. Per població, és més gran que el 70% dels municipis de Catalunya. Aprovat per unanimitat El partit Gent per Bellaterra va obtenir la majoria absoluta al plenari de l’EMD en les eleccions del 24 de maig, amb sis escons de nou. Ramon Andreu en va tornar a ser nomenat president. Un dels punts del programa electoral era precisament fer la consulta per saber si els veïns volien anar més enllà de l’EMD i constituir-se en municipi independent de Cerdanyola del Vallès. La decisió definitiva de dur endavant la consulta es va aprovar per unanimitat al ple del mes de juny. CiU i ERC també hi van votar a favor. Consulta La consulta es fa a les dependències de l’EMD durant els dies 10, 11, 14 i 15 de setembre. S’hi pot votar des de les nou del matí a les nou del vespre, i hi tenen dret de vot les persones més grans de setze anys, unes 2.200 aproximadament. El recompte de vots es farà el 16 de setembre. En cas de victòria, comencen els tràmits La consulta no serà vinculant i servirà per a saber l’opinió dels veïns. Així i tot, en cas de victòria del sí, l’EMD té previst de presentar un expedient de segregació de Cerdanyola al parlament perquè ‘elabori una llei per a convertir Bellaterra en un nou municipi’. En cas de victòria del no, l’EMD continuarà essent l’òrgan gestor d’un poble dins de Cerdanyola del Vallès. El membre i portaveu de la comissió de segregació, Juanjo Brugera, està convençut que hi haurà una participació important i que el sí guanyarà. Brugera ha afegit que els tràmits començaran encara que només es guanyi per un 51%. Cerdanyola avisa: primer, analitzar els resultats L’Ajuntament de Cerdanyola considera benvingut que la ciutadania es pugui pronunciar sobre qualsevol tema. El batlle, Carles Escolà (Compromís per Cerdanyola), avisa, amb tot, que després de les votacions caldrà ‘analitzar el resultat i veure la possibilitats dins d’una perspectiva legal’. Demana un debat a fons sobre la qüestió, amb ‘elements objectius i contrastables’: ‘No ens fa pas por el procés participatiu.’ Bellaterra ja ‘funciona bé’ Escolà també posa de manifest que ‘Cerdanyola és un municipi molt més cohesionat del que la gent es pensa’ i assegura que hi ha molta relació amb la gent de Bellaterra. Diu que Bellaterra ‘funciona molt bé com està’: ‘Si hi ha algú que té una opinió diferent haurà de treballar perquè això pugui canviar, si realment és el que vol la majoria de la gent.’ Estudis sobre la viabilitat de la independència Un estudi recent encarregat per l’EMD posa de manifest que, en cas d’esdevenir municipi, Bellaterra ‘seria viable econòmicament sense la necessitat d’apujar els impostos als ciutadans’. No hi hauria problemes per a pagar les despeses que tindria el nou municipi ni en les previsions més desfavorables amb què es planteja l’estudi, que preveu una important reducció de l’IBI de cara al 2016. A banda l’estudi econòmic, al principi del 2015 l’EMD també va encarregar a l’empresa Kéikom Solucions un estudi sobre els hàbits de consum dels bellaterrencs. Una de les dades a tenir més en compte és que només el 9% dels enquestats confessaven sentir-se identificats amb Cerdanyola. Sant Cugat, Sabadell i Barcelona eren preferits abans que Cerdanyola a l’hora d’anar a fer la compra o utilitzar serveis. L’estudi conclou que Bellaterra no té dependència de Cerdanyola i que disposa d’una identitat social pròpia i singular. Juanjo Brugera hi afegeix que hi ha un ‘sentiment de poble’ i que no hi ha cap nexe amb Cerdanyola del Vallès. Recorda que els orígens de Bellaterra es remunten al principi del segle XX, quan gent de Barcelona va començar a instal·lar-se a la zona en cases de segona residència. Segons Brugera, amb la independència el poble tindria més pressupost per a acomplir projectes i preservar la qualitat de vida.

Summary: Bellaterra fa una consulta ciutadana per decidir si es constitueix en municipi


Quan tots els ulls miraven cap a l’aeroport de Barcelona, el Tsunami Democràtic ha sorprès tothom amb una acció paral·lela a sis-cents quilòmetres de distància, a l’aeroport de Madrid. Ha començat una marxa lenta amb 1.200 vehicles amb l’objectiu de blocar tots els accessos de l’aeroport. Tal com mostren els mapes de trànsit de Google, l’acció del Tsunami ha col·lapsat les vies d’accés a Barajas, fet que han negat Aena i la premsa espanyola. A la primera imatge podeu veure el mapa de trànsit a hores d’ara i a la segona el d’un dia habitual. El col·lapse també es pot constatar en aquests vídeos: ‘El comunicat enviat per Tsunami Democràtic diu: ‘Fem una crida a tots aquells ciutadans de Madrid indignats amb una sentència que no apunta tan sols als dirigents polítics independentistes sinó que empobreix la qualitat democràtica i als drets civils i socials de totes els ciutadans espanyols.’ Les riuades de manifestants col·lapsen l’aeroport de Barcelona on ja s’han cancel·lat vols El Tsunami convoca tothom a anar en marxa lenta cap a aquest punt:  Talls de vies i carreteres arreu del país en una mobilització multitudinària contra la sentència

Summary: Els mapes de trànsit de Google i els vídeos que demostren el col·lapse de Barajas que la premsa espanyola vol amagar


El crític literari nord-americà Harold Bloom (Nova York, 1930 – New Haven, 2019) s’ha mort a vuitanta-nou anys. Passarà a la història per haver escrit el llibre El cànon occidental, en què va marcar una jerarquia dels vint-i-sis llibres més destacats, segons ell, de la literatura occidental, obra que va publicar l’any 1994. A dalt de tot del catàleg, hi va col·locar Shakespeare. Amb tot, era una llista qüestionable, dominada pels autors anglosaxons, amb molt poques escriptores i escriptors negres, en què va situar tan sols un rus, Tostoi. I Freud en formava part. Els vint-i-sis autors encimbellats per bloom: 1. William Shakespeare; 2. Dante Alighieri; 3. Geoffrey Chaucer; 4. Miguel de Cervantes; 5. Michel de Montaigne; 6. Molière; 7. John Milton; 8. Samuel Johnson; 9. Johann Wolfgang von Goethe; 10. William Wordsworth; 11. Jane Austen; 12. Walt Whitman; 13.Emily Dickinson; 14. Charles Dickens; 15. George Eliot; 16.Leo Tolstoi; 17. Henrik Ibsen; 18. Sigmund Freud; 19. Marcel Proust; 20. James Joyce; 21.Virginia Woolf ; 22. Franz Kafka; 23. Jorge Luis Borges; 24. Pablo Neruda; 25. Fernando Pessoa; 26. Samuel Beckett. El cànon de Bloom no inclou cap autor català, però sí alguns comentaris i referències. Va ser un gran admirador de Ramon Llull i va ajudar a internacionalitzar-lo. En part per això i pel seu prestigi mundial, l’any 2002 va ser destacat amb el Premi Internacional Catalunya. L’any 2006, la hispanista Mary Ann Newman va aconseguir que Bloom fes una extensa i completa conferència sobre Ramon Llull, a la Poets House de Nova York, en un acte organitzat pel Catalan Center, vinculat a l’Institut Ramon Llull. Aleshores, Bloom va dir que Llull representava la tradició cultural catalana pragmàtica i positiva: ‘No hi ha res més català en Llull que això’, en contrast amb ‘la nit fosca castellana de l’ànima’. Bloom va dir: ‘Sóc professor i no polític, però si jo fos català, desitjaria que el meu país fos independent d’Espanya, tot i que sé que això seria econòmicament inviable.’ I va afegir: ‘Catalunya i Castella tenen temperaments i personalitats diferents. Són dos pobles amb cultures i llengües diferents i no tenen res en comú’. També va defensar l’existència de diverses Catalunyes: Barcelona, Mallorca, València. Harold Bloom va fer classes d’humanitats durant més de tres dècades a la Universitat de Yale. Va ser un escriptor prolífic, que va publicar més de vint llibres importants de crítica literària i religiosa, a més de centenars d’articles i ressenyes.

Summary: S’ha mort el crític literari Harold Bloom, que va marcar el cànon de la literatura occidental


Divuit lleidatans estan citats a declarar entre aquest avui i demà a la comandància de la Guàrdia Civil de Lleida com a investigats arran del tall de la AP-7 a l’Alt Empordà convocats pel Tsunami Democràtic l’11 i 12 de novembre. En concret, el cos armat els acusa de desordres públics, danys i del delicte contra la seguretat en el trànsit per, suposadament, haver pres part al bloqueig de l’autopista. Avui compareixeran tretze persones, mentre que demà ho faran les altres cinc, tot i que les persones citades podrien acabar sent més. Els primers investigats que han comparegut s’han collit al dret a no declarar, de la mateixa manera que faran la resta. Des d’Advocacia per la Democràcia critiquen que la defensa no ha tingut accés als atestats perquè el jutjat d’instrucció 4 de Figueres que porta la investigació n’ha decretat el secret de sumari.

Summary: Lleidatans investigats pel tall de la AP-7 a l’Alt Empordà no declaren a la Guàrdia Civil


La regulació d’accés, circulació i estacionament de vehicles de motor a Formentera ha entrat en vigor avui i es prolongarà fins al 31 d’agost, segons han explicat la presidenta del Consell, Alejandra Ferrer i el conseller insular de Mobilitat, Rafael González, els quals han qualificat de ‘dia històric’ la jornada d’avui. Segons han recordat en roda de premsa, el nombre màxim autoritzat de vehicles durant els dos mesos d’estiu serà de 20.000, després que en el passat estiu s’arribés a 22.000 en un sol dia. La presidenta del Consell ha assenyalat que aquest projecte es va començar el 2014, quan la societat de Formentera va demandar una regulació en l’entrada de vehicles i que s’evités la saturació de carreteres en els mesos centrals de l’estiu. A més, han recordat que el passat gener el parlament de les Illes va aprovar la Llei per a la sostenibilitat mediambiental i econòmica de Formentera, amb el que es va atorgar al Consell la competència de delimitar el nombre de vehicles que podrien circular per l’illa durant el període d’aquesta regulació. Un altre factor important, han argumentat des de la institució insular, és el paper de les navilieres, que han col·laborat amb la iniciativa recordant als passatgers que han de tenir aquesta autorització i, en cas contrari, explicant-los com poden aconseguir-la durant la travessia. Entre altres detalls, el consell ha indicat que l’acreditació és gratuïta per a residents a les Illes i que les multes per no disposar del permís requerit poden oscil·lar entre els 1.000 i els 10.000 euros. Per la seva banda, González ha explicat que s’informarà els conductors sense autorització perquè regularitzin la seva situació i només es multarà en última instància. Així mateix, ha destacat que al carrer Almadrava de la Savina s’ha instal·lat una càmera de lectura de matrícules, connectada a una base de dades de vehicles autoritzats. Així, saltarà un avís si es detecta un vehicle no autoritzat. El Consell de Formentera ha editat i repartit 6.000 tríptics en zones d’informació turística i en els ports pitiüsos i s’ha gravat un vídeo explicatiu. La informació sobre aquesta regulació es pot consultar el web de reserves ‘formentera.eco‘.

Summary: Formentera activa avui la regulació de l’entrada de vehicles a l’illa


El síndic de Ciutadans a les Corts, Toni Cantó, ha dit que ‘hi ha més gent que ha d’assumir la seva responsabilitat‘ pel mal resultat electoral del partit a les darreres eleccions espanyoles i que, ‘per descomptat’, aquests també inclou dirigents del partit al País Valencià, de manera que espera ‘altres gestos’ de ‘generositat’ com el que va fer Albert Rivera. ‘Som molts els afiliats que demanem canvis’, ha dit. A més, ha afegit que esperen que s’aprengui ‘dels errors comesos i que es duguen a terme les reformes i els canvis necessaris’ perquè Ciutadans torni a ‘il·lusionar’ i continuï endavant. El síndic ha refusat donar noms de qui haurien d’assumir aquestes responsabilitats, perquè primer vol comunicar-ho en els llocs que correspon i després ja ho farà públic, però ha assegurat que els afiliats els demanen ‘que se’ls escolte’ i que ‘se’ls assegure que quan algú fracassa’ s’han de prendre mesures. En aquest sentit, ha assenyalat que la decisió d’Albert Rivera de dimitir l’endemà de la derrota electoral va ser ‘un gest de generositat’ que tots els afiliats li agrairan ‘tota la vida’ i que ‘li honra’. Cantó ha explicat que s’està recorrent el País Valencià per a participar en actes amb afiliats, per a explicar-los què va passar el dia de les eleccions espanyoles i l’endemà, quan va viure en directe la dimissió de Rivera com a president del partit. En aquestes trobades, diu, intenta comunicar que Ciutadans té a ‘la millor parlamentària d’Espanya al Congrés dels Diputats’, en referència a Inés Arrimadas, que ha postulat per a succeir Rivera. ‘Pot ser la primera dona a presidir el govern d’Espanya’, ha dit. Segons que ha dit, s’ha posat a la disposició d’Arrimadas i farà el que ella li demani i estarà on ella li demani. A més, ha precisat que parlarà amb ella per a comentar-li el seu ‘diagnòstic’ del que ha passat al País Valencià, però també al conjunt de l’estat espanyol, i li comentarà quins canvis creu que cal fer al partit. ‘Inés és una dona molt preparada, molt intel·ligent, i estic segur que pilotarà un partit que tornarà a il·lusionar a tots els afiliats’, ha dit.

Summary: Toni Cantó: ‘A Ciutadans hi ha més gent que ha d’assumir la seva responsabilitat’


El president en funcions del Parlament Europeu, Antonio Tajani, ha respost finalment avui a Carles Puigdemont i Toni Comín. Segons que ha confirmat a l’agència ACN el gabinet de Tajani, ha respost a les queixes de Puigdemont i Comín a través d’una carta formal enviada avui mateix en què es desentén de la seva situació. Fonts coneixedores del contingut de la missiva han explicat que Tajani argumenta que ell només pot actuar dins del marc legal. Així mateix, es remet a les decisions de la Junta Electoral espanyola (JEC) i a les autoritats de l’estat espanyol. Avui, el Tribunal Suprem espanyol ha refusat un recurs dels dos eurodiputats en què demanaven mesures cautelars i que deixessin sense efecte la decisió de la JEC d’excloure’ls de l’eurocambra, malgrat que el BOE va proclamar-los com a eurodiputats. Ahir, els Puigdemont i Comín van publicar els correus que havien enviat a Tajani, sense resposta, en què denunciaven les irregularitats de l’estat espanyol i la vulneració dels seus drets polítics. També criticaven que Tajani no exercia de president de l’eurocambra i que estava sotmès als desitjos dels partits polítics unionistes.

Summary: Tajani respon per carta a Puigdemont i Comín dient que només farà cas del que digui Espanya


Una família de Portugalete (País Basc) ha impulsat una campanya per a demanar la despenalització de l’eutanàsia perquè l’Alzheimer que afecta la mare, Maribel Tellaetxe, ha arribat a un punt crític. Anys enrere, ella ja havia cuidat la seva, també malalta d’Alzheimer. Sabia molt bé com evolucionava la malaltia i per això va signar el document de voluntats anticipades deixant clar que volia recórrer a l’eutanàsia en cas que continués viva quan perdés les facultats. ‘No serveix de res’, explica el seu fill petit, Danel Aser Lorente. D’això fa molts anys. Ella esperava que s’avancés legalment en aquest sentit, però no ha canviat res políticament, malgrat que la seva demanda tingui un suport social amplíssim. En pràcticament totes les estatístiques s’assenyala que entre un 75 i un 85% de la població està a favor de despenalitzar l’eutanàsia. La família de Maribel Tellaetxe està convençuda que la llibertat i la dignitat prevalen per damunt de qualsevol llei. ‘La legislació actual obliga la persona a sofrir i tenir una vida degradant fins al moment de la mort, cosa que hauria d’estar penada’, explica el fill, que defineix la situació física i mental de la mare de ‘terrible’. ‘Es perd a casa, en una casa que va dissenyar ella. Si mai sortís al carrer, no podria tornar sola. L’hem de canviar, dutxar, no recorda que ha d’anar al lavabo… És com un nadó. Moltes vegades, fins i tot si l’estires al llit, pot estar desperta durant hores i no és capaç de gestionar cognitivament el cos per a posar-se dempeus.’ Tal com assenyala, la memòria no afecta només als records, també influeix en coses tan senzilles com agafar una forquilla o netejar-se. La consciència de l’oblit, un patiment terrible Amb el pas del temps, cada vegada són més les dificultats comunicatives: ‘Pot començar una frase amb dues paraules que tenen sentit i potser la resta són inventades. No pot explicar què li passa, assenyalar on li fa mal o demanar ajuda. A vegades veus que plora amb els ulls oberts i li demanes què passa, però no connecta ni la mirada, no pot explicar què li causa el dolor.’ El fill de Maribel Tellaetxe parla d’un fet que sovint es desconeix sobre els pacients d’Alzheimer: ‘La pitjor part és que durant molts anys el pacient és conscient que la malaltia és degenerativa. És conscient que se li obliden les coses, que s’ha perdut… Això li causa un patiment terrible.’ En conèixer el diagnòstic, la mare, una dona forta i plena d’energia, va decidir d’estudiar i fer classes d’anglès per a exercitar la memòria. ‘Però en aquests moments la malaltia ha guanyat completament la batalla.’ L’afecte, l’única manera d’afrontar la malaltia Malgrat el patiment, el fill petit de la família explica que s’han fet forts amb l’experiència: ‘Fins i tot tenim moments en què riem amb ella… Si no, ploraríem tot el dia’ i reivindica l’afecte com l’única manera d’afrontar aquesta malaltia que canvia completament la vida dels pacients i dels familiars: ‘Crec que els hem de tractar amb molt d’afecte, amb molt de respecte, amb somriures… Si el pacient no pot raonar i intentes explicar-li les coses amb la raó, al final qui embogeix ets tu. Has d’entrar en el seu joc, connectar amb la seva manera d’actuar i fer les coses de la mateixa manera. Si no vols que agafi una cosa, no la hi pots treure, perquè l’agafa amb més força. No pots començar cap frase amb un no, perquè contra el no es posa a la defensiva. Si l’acaricies, potser es relaxa, si s’aixeca mentre dina potser li has de donar el menjar dempeus…Tot ha de ser en positiu i des de l’afecte.’ La seva experiència també ajuda més familiars de pacients d’Alzheimer mitjançant el bloc ‘SOS Amatxu’. Aquí, el pare, Txema Lorente, explica com és el dia a dia de la malaltia de Maribel i li dedica poemes i cançons, agrupades sota el títol de Relats d’un cuidador enamorat. A la web també s’hi pot llegir la carta en què el pare demana ajuda i l’escrit de la mare del 2006, en què deixa ben clara la seva voluntat: ‘Si comencés a oblidar a estimar, també voldria deixar de viure. (…) Si allò que em resta de vida ha de dificultar la vostra, no desitjo continuar viva. (…) Encara que no me n’assabenti, no hi senti, no hi vegi, no parli, no escolti… us continuaré estimant.’ Jordi Clarimón: ‘Podem tenir una certa esperança amb la vacuna contra l’Alzheimer’

Summary: ‘SOS Amatxu’: la lluita d’una família d’una pacient d’Alzheimer per a despenalitzar l’eutanàsia


Manuel Valls, ex-primer ministre de França i candidat a la batllia de Barcelona amb el suport de Ciutadans, ha dit que el resultat de Vox a Andalusia no és cap bona notícia. Valls considera que Vox és ‘populisme d’extrema dreta’ i ha demanat una aliança entre Ciutadans, PP i PSOE per frenar-lo. ‘Cal cercar l’estabilitat amb els grans partits constitucionalistes, sigui a Madrid, a Andalusia o a Barcelona’, ha dit. I per això ha demanat ‘una gran aliança entre allò que va ser la socialdemocràcia i el liberalisme polític, no únicament per a contenir el populisme, sinó per a crear il·lusió i optimisme’. Als polítics andalusos els ha dit que els electors esperen que decideixin ‘amb responsabilitat’, i que a Espanya els pactes ‘hauran de ser intel·ligents i pensant en el respecte a les persones i les opinions, amb moderació i amb sentit comú’. També s’ha referit, sense anomenar-lo, al PP i a Pablo Casado, que ahir va dir que a Andalusia havia de governar el seu partit. Segons Casado, el seu projecte ha estat ‘ratificat’ a les urnes, enfront del ‘fracàs històric’ del PSOE. Valls, que s’ha mostrat sorprès per ‘l’entusiasme’ d’una formació que ‘ha perdut vots i escons’, ha dit que s’havia acabat el bipartidisme. Per encarar qüestions com la immigració, el canvi climàtic o determinades reformes, ‘continuaran dividint o podrem sumar?’, ha demanat.

Summary: Valls s’oposa a un possible pacte de Ciutadans amb Vox a Andalusia


Un incendi impressionant ha destruït aquest matí un edifici residencial de vint-i-quatre plantes a l’oest de Londres. És la torre Grenfell, al barri de Notting Hill. Les flames es podien veure des de molts quilòmetres de distància. Els bombers han confirmat que hi ha hagut morts i una trentena de ferits. A l’edifici, hi viuen unes 500 famílies i té 120 pisos. De moment la policia cofirma la mort de sis persones, però es tem que n’hi hagi més. El foc, que que gairebé està sota control, sembla que ha començat cap a la una de la matinada, hora local, a les plantes inferiors per causes que encara no se saben i les flames s’han enfilat ràpidament fins a engolir tota la torre. Dos-cents bombers hi han treballat tota la nit. Ara un dels principals riscs és que l’edifici, amb una estructura greument afectada, pugui desplomar-se. Segons alguns mitjans britànics, la Torre Grenfell, construïda l’any 1974, havia estat reformada just l’any passat i se n’havia renovat, entre més coses, el sistema de calefacció i l’aïllament. Alguns edificis de la vora han estat evacuats i els carrers adjacents s’han tallat. La Torre Grenfell és a tocar de l’estació de metro de Latimer Road. Per això no hi ha servei entre les estacions de Hammersmith i Edgware Road. A més, el trànsit a l’autopista de l’oest, l’A-40, és tallat en totes dues direccions. HORROR:: #Grenfell Tower #London Eyewitness: We can see residents trapped & jumping#GrenfellTower firepic.twitter.com/I1R5uZgYao — Zippy (@princezip) 14 de juny de 2017 The latest video here – taken at 0550 – Grenfell Tower near Latimer Road in West #London @BBCLondonNews firefighters still here pic.twitter.com/UDhzPfp6gp — Barry Caffrey (@BarryCaffrey) 14 de juny de 2017 Grenfell tower is on fire near Ladbroke Grove 😮 hope everyone’s alright 🙏🏽 pic.twitter.com/0UaXCbBF8u — Irv (@Livinnnn__) 14 de juny de 2017 #NorthKensington tower block fire declared major incident, crews working hard at scene ©@Natalie_Oxford For updates:https://t.co/Gy6gUYc4ML pic.twitter.com/079acRjt7W — London Fire Brigade (@LondonFire) June 14, 2017 Firefighters continue to work extremely hard at the scene of #NorthKensington tower block fire https://t.co/QYF9V38wWJ pic.twitter.com/GJqaJV3H0i — London Fire Brigade (@LondonFire) June 14, 2017 Vegeu en directe la situació de l’edifici:

Summary: Almenys sis morts en l’incendi que ha calcinat un edifici de vint-i-quatre plantes a Londres


Cent metres quadrats de moqueta verda, una vintena de militars uniformats i plafons amb infografies sobre les forces armades. A l’espai central, sobre un fons groc, hi ha l’escut de l’estat espanyol amb la inscripció ‘Ministeri d’Interior’. Així llueix l’estand polèmic de l’exèrcit espanyol al Saló de l’Ensenyament: el més gran d’ençà que participen en la fira (el 2002). Uns quants militars atenen els joves, majoritàriament nois de 16 a 18 anys. En un segon pla, sense immiscir-s’hi però vigilant, es passeja el coronel delegat de defensa a Catalunya, Luis Castora Novella. No vol parlar de política ni de controvèrsies. Com si Colau, un any enrere i envoltada de càmeres, no li hagués dit: ‘Nosaltres, com a ajuntament, preferim que no hi hagi presència militar al Saló perquè creiem que cal separar els espais.’ —Què en penseu, de la moció del parlament i la declaració institucional de l’Ajuntament de Barcelona que demanen la vostra exclusió del saló? —De política no en parlem. No tinc res a valorar. —Però… —Aquí hem vingut, com en altres salons, a explicar l’oferta educativa que tenim. La instal·lació de l’exèrcit espanyol al Saló de l’Ensenyament. Castora assegura amb un somriure que hi ha interès per la seva proposta i recorda que el 2016 més d’un miler de catalans es van inscriure a l’exèrcit. Els informadors reparteixen uns prospectes amb esquemes que il·lustren el futur formatiu i laboral dels pretendents, segons el bagatge acadèmic. El títol d’ESO és el requisit mínim i és la porta d’entrada al graó més baix: ‘militar de tropa’. De totes maneres, per si hi ha desanimats, l’informador explica que ‘amb esforç i formació es pot aspirar a tot, fins i tot al càrrec d’oficial’. —Recluteu joves? —No. —I què feu, doncs? —Informem. Parlem dels estudis i les sortides laborals que oferim. —I què feu si algú hi està molt interessat? —Li expliquem on es pot anar per ingressar a l’exèrcit. Per ingressar a les forces armades, més enllà de l’ESO, el Ministeri de Defensa espanyol demana que el sol·licitant no tingui tatuatges en parts del cos que l’uniforme no cobreixi. No hi ha cap més requisit físic. Tanmateix, el sots-tinent Antonio Querol puntualitza que allistar-se no garanteix res. ‘Hi ha excedent de demanda’, explica satisfet. En un racó de la instal·lació, prop d’una sortida d’emergència, hi ha un simulador de navegació. És l’espai de l’estand que té més requesta. Al segle XXI desvetllen més interès les realitats virtuals que no les palpables. Els estudiants poden travessar una mar digital i quadriculada mentre piloten ferris, zodiacs, o fins i tot destructors. ‘Només es navega. No hi ha armes’, aclareix un membre de la Marina. La part de darrere de les pantalles és coberta per una lona immensa amb imatges de caces i naus de guerra. ‘Armada espanyola’, s’hi llegeix. Dos joves fent servir el simulador naval de l’exèrcit. Durant la visita al saló, el conseller d’Empresa i Coneixement, Jordi Baiget, diu que ‘l’espai que ocupa l’exèrcit és menys de l’1%’, i demana, sobretot als mitjans de comunicació, de no centrar-se en això. Com si volgués predicar amb l’exemple, Baiget no s’arriba a l’espai destinat als militars. Però és innegable que les polèmiques l’han convertit en un imant. Molta gent encuriosida, com si fos un accident de carretera, hi treuen el nas per sadollar una mena de morbositat. No s’hi aturen. Simplement hi passen a la vora a poc a poc i hi fan un cop d’ull. Alguns semblen decebuts de no veure-hi carros de combat i més pompa bèl·lica. La frustració, si se’n pot dir així, s’esvaeix de seguida. Al costat dels militars hi ha una paradeta on regalen crispetes i un espai amb una perruqueria canina. En aquesta última sembla obligatori de fer-hi una fotografia a una boleta de pèl crespat. És adorable i intrigant a parts iguals. Respon al nom d’Ia i és una caniche.. L’Ia enmig de la sessió de perruqueria. ‘Les armes no eduquen, les armes maten’ Una trentena d’activistes de la campanya Desmilitaritzem l’Educació han organitzat una protesta davant la instal·lació de l’exèrcit. Vestits amb bosses de plàstic blanc i mascaretes, denuncien la toxicitat de l’espai, que asseguren que ‘inocula el virus caqui’: una malaltia infecciosa que ‘assassina i provoca destrucció’. Els activistes carreguen una pancarta que diu ‘les armes no eduquen, les armes maten’. Per evitar que el ‘virus’ s’estengui, encerclen l’estand amb cinta. També pengen cartells amb una calavera i dos fusells encreuats on es llegeix ‘perill: exèrcit’. Els militars es repleguen dins el seu estand. Miren la protesta, però hi eviten el contacte. Quan els activistes els donen el manifest, on reclamen que el parlament i l’ajuntament els facin fora del saló, ells no l’agafen pas. Algú fa un intent desesperat llançant-lo amb forma d’avioneta. Però l’invent sobrevola uns quants caps, i mal dirigit, s’estavella en terra de ningú. El delegat Castora observa impertèrrit l’escena. Es col·loca bé les ulleres i no comenta res. Els portaveus de la plataforma, Marina Pérez i Jordi Muñoz, llegeixen el manifest de la campanya. ‘L’exèrcit no és una sortida professional més, el que fa en el Saló de l’Ensenyament és pur reclutament’, asseguren. Després, entre proclames, els activistes recorden el catorzè aniversari de la invasió de l’Irac i el paper que hi van tenir els soldats espanyols. Protesta dels activistes de Desmilitaritzem l’Educació. Agents de seguretat privada i dels Mossos d’Esquadra es despleguen entre l’estand i els manifestants, perquè els militars puguin continuar atenent els estudiants interessats. ‘És la mateixa història de sempre’, diu el sots-tinent Querol. ‘Sense comentaris’, afegeix. La tensió creix quan un grupet de joves s’encara amb membres de Desmilitaritzem l’Educació. ‘És una sortida laboral tan digna com la teva. Aquesta gent és aquí per donar de menjar als seus fills i vosaltres no els deixeu fer la seva feina’, diu un. Els activistes es defensen. ‘Jo he fet la mili i no us la recomano gens’, etziba un jubilat als adolescents. La marxa de la protesta continua el seu camí i la multitud es dissol. Periodistes inclosos. Hi han deixat un rastre d’adhesius amb icones antimilitaristes. Els crits de proclames, de mica en mica, també s’apaguen. És gairebé migdia. El perruquer de l’Ia maleeix l’estand militar. La gossa no es vol posar dreta.

Summary: Així recluta joves l’exèrcit espanyol al Saló de l’Ensenyament


La número tres de Ciutadans per Madrid, Marta Rivera, va encendre una polèmica abans-d’ahir, quan va proposar que la llei espanyola de violència de gènere eliminés l’agreujant penal per qüestió de sexe. ‘És tan greu que un nen vegi com el seu pare mata la seva mare com que vegi que la seva mare mata el seu pare’, va arribar a dir. Doncs bé, el Gran Wyoming, ahir al vespre, en el transcurs del programa ‘El intermedio’, va fer una reflexió en què va desacreditar de mig a mig la proposta de Ciutadans. Va explicar que la proposta contenia un error, i és que aquest agreujant es té en compte en delictes de lesions, coaccions o amenaces, no pas en els homicidis. Per una altra banda, explicà que si hi ha una llei contra la violència de gènere és perquè hi ha un tipus de delicte en el qual la major part de víctimes comparteix una mateixa condició, que són dones.

Summary: El Gran Wyoming fa miques la proposta de llei de violència masclista de Ciutadans, en un minut


El final de curs polític al Parlament de Catalunya ha acabat de manera abrupta. No tan sols no hi ha hagut acord entre les forces independentistes sobre la suspensió provisional del president Carles Puigdemont i la resta de diputats processats per rebel·lió, sinó que ahir es va saber que una funcionària de la cambra havia decidit de retirar el sou a aquests diputats que són sota l’amenaça de Llarena. Qui ha executat les ordres del jutge del Tribunal Suprem és l’oïdora de comptes de la cambra, la persona encarregada de fer els pagaments, fet que pot ocasionar més tensions entre les forces independentistes. Aquesta oïdora va prendre la decisió el dia 13 però els diputats de Junts per Catalunya no la van saber fins ahir, segons que asseguren. Avui, la portaveu de Junts per Catalunya, Elsa Artadi, ho ha fet públic, tot deixant clar que la decisió no comportava que fossin suspesos com a diputats. Tanmateix, la notícia ha corregut com la pólvora i tots els partits independentistes hi han volgut dir la seva. Cap d’ells avala la decisió. Tampoc el parlament. Fonts de la presidència de la cambra han explicat a VilaWeb que no havien donat cap ordre, però també han demanat que no es posés el focus en l’oïdora de comptes: ‘No podem exigir heroïcitats a un funcionari.’ Els treballadors del parlament estan advertits de la suspensió d’ençà que Llarena els la va notificar el dia 13 en un correu certificat dirigit a Roger Torrent. La CUP demana accions Funcionària al marge, Junts per Catalunya, ERC i la CUP han censurat la suspensió, però amb matisos. La CUP, en veu de la diputada Natàlia Sànchez, s’ha mostrat molt indignada i ha qualificat la decisió de ‘gravíssima’. Ha demanat que es convoqués la Comissió de l’Estatut del Diputat per interpretar el ‘nyap de dictamen del jutge del Suprem’ i que, d’aquesta manera, es pogués revertir la decisió presa. Però Sànchez ha retret, en un piulet clarament dirigit a les altres dues formacions independentistes: ‘Tots els grups parlamentaris s’estimen més executar un dictamen que fa dir a la llei allò que no existeix. Estic en xoc.’ A continuació, Junts per Catalunya ha comparegut per insistir que no aprovava la suspensió de l’auditoria del parlament i que faria tot el possible ‘per a revertir’ la decisió de l’oïdora de comptes, però no ha volgut posar en qüestió la tasca de la funcionària. ERC no ha comparegut públicament, però fonts del partit han dit a VilaWeb que compartien el missatge de Junts per Catalunya i que esperaven trobar una estratègia conjunta per a revertir la decisió i retornar els drets a aquests diputats. Això sí, cap dels dos partits no ha recollit la proposta de la CUP d’activar la Comissió de l’Estatut del Diputat: ‘És una de les opcions’, han dit d’ERC. La diferència de criteri a l’hora d’acceptar o rebutjar les interlocutòries judicials és una de les constants entre els partits independentistes aquesta legislatura. Ja es va fer visible el 30 de gener, en la no investidura de Carles Puigdemont. O la setmana passada, en la reunió de la mesa. Llavors, JxCat i ERC van xocar en la suspensió provisional del president Puigdemont. Els del seu partit volien preservar-li els drets com a diputat per mantenir l’opció d’investir-lo en un futur, mentre que ERC era partidària d’acceptar la proposta de Llarena i substituir temporalment els diputats. El xoc va acabar amb el ple suspès. Ara, amb el curs polític finalitzat, l’afer dels salaris se suma al de la suspensió dels diputats suspesos per Llarena, fet que pot eixamplar encara la distància entre els partits. Ara el parlament tanca, però les ferides no han suturat.

Summary: La suspensió de sous dels diputats empresonats i exiliats amenaça de reobrir la crisi al parlament


El regidor de l’Ajuntament de Barcelona Manuel Valls considera una ‘provocació’ la visita de Carles Puigdemont a Catalunya Nord i lamenta que autoritats com el batlle de Perpinyà, Joan-Marc Pujol, el rebin abans de l’acte que el Consell de la República farà dissabte a la capital nord-catalana. També serà rebut per la presidenta socialista del Consell Departamental, Hermaline Malherbe, i pel candidat de Macron a les municipals de Perpinyà, Romain Grau. Per l’aspirant fracassat a la batllia de Barcelona, aquestes reunions només són electoralisme per a les municipals nord-catalanes, una manca de respecte al país ‘veí’, en referència a Espanya, i un qüestionament dels valors de la Unió Europea. En un fil a Twitter, el regidor de Barcelona pel Canvi lamenta que es rebi amb ‘pompa’ una persona ‘fugida’ de la justícia espanyola, i que no té res de progressista. I recorda que Puigdemont visita Catalunya Nord i no pas França i que les idees ‘separatistes’ van en contra dels valors republicans i europeus. Électoralisme à la petite semaine, absence de respect du pays voisin, de sa justice et d’ un État de droit, mise en cause des valeurs et des principes de l’ Union Européenne.. https://t.co/ftvYZ1626X — Manuel Valls (@manuelvalls) February 27, 2020 2) Les identités et les différentes formes de séparatisme sont opposées aux principes républicains et européens. Cette provocation ne peut se dérouler sans une réaction politique et de principe des autorités françaises et des formations politiques républicaines. https://t.co/GtkLWtXFzq — Manuel Valls (@manuelvalls) February 27, 2020

Summary: Valls critica les autoritats de Catalunya Nord pel fet de rebre Puigdemont