Els directors de Televisió de Catalunya, Vicent Sanchis; Catalunya Ràdio, Saül Gordillo; i l’Agència Catalana de Notícies, Marc Colomé, han fet una conferència de premsa per respondre a l’anunci de l’aplicació de l’article 155, només dos dies abans que el senat espanyol aprovi les mesures. Tots tres s’han mostrat contraris a la mesura i han posat l’accent en la necessitat que els treballadors de la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals continuïn treballant amb la màxima normalitat. A més, han deixat entreveure que l’actitud que prenguin els directius dependrà, entre altres coses, de la resposta del govern i han deixat clar que des de les respectives direccions no es donarà cap instrucció als treballadors. Sanchis ha defensat que l’objectiu és poder continuar treballant ‘amb la màxima independència i sense cap mena de coacció ni intervenció’: ‘L’única barricada és mantenir la llibertat de la feina dels professionals de la casa’, ha dit. Alhora, ha recordat que a Catalunya existeix un òrgan inexistent en l’àmbit de l’estat espanyol, el Consell de l’Audiovisual de Catalunya, que fiscalitza l’activitat dels mitjans públics. Preguntat per la hipotètica desaparició de programes històrics de TV3 com el Polònia, ha descartat especular sobre ‘un escenari d’invasió zombi’ perquè, ha dit, ‘seria un esport excessivament morbós’. En canvi, ha recordat que les finances de la Generalitat ja fa setmanes que estan intervingudes pel govern espanyol, és a dir, que el 155 ja s’ha posat en marxa abans fins i tot de la seva aprovació al senat, i ha anunciat que no renunciaran a cap instància legal per a fer-hi front. Per la seva banda, Colomé ha explicat que l’anunci d’intervenció ‘ha estat rebut com una autèntica ofensa a la professionalitat i el rigor’. ‘Hem perdut tota garantia jurídica’, ha dit. També ha explicat que els treballadors de l’ACN encara no han pres una posició en relació amb el 155. Saül Gordillo també ha rebutjat anticipar-se a l’aplicació de les mesures anunciades pel govern espanyol. ‘La primera victòria del 155 seria que abans de la seva aplicació ja estigués canviant la nostra manera de treballar i estigués provocant-nos autocensura’, ha dit. I ha donat les gràcies per les mostres de suport rebudes: ‘Ens fa mantenir-nos alçats i treballar amb la dignitat que ho estem fent des de l’any 1983.’ A més, el director de Catalunya Ràdio ha posat l’èmfasi en la ‘desgovernamentalització‘ dels mitjans públics catalans, les direccions dels quals no depenen directament del govern sinó que són escollides pels membres del consell de govern de la CCMA que, al seu torn, són proposats pels grups parlamentaris. Abans de la intervenció dels directors, diversos treballadors dels mitjans públics han llegit un manifest que assegura que l’amenaça d’intervenció implica un atac directe a la ciutadania i en vulnera el dret a rebre informació veraç, objectiva, plural i equilibrada, que és un dels drets fonamentals de qualsevol democràcia. En aquesta línia, els professionals han assenyalat que aquest fet era una ‘prova de la voluntat d’involució’ del govern interventor i de la voluntat de segrestar la llibertat de premsa. La directora d”El matí de Catalunya Ràdio‘, Mònica Terribas, ha llegit la versió en català del text. La podeu veure ací.

Summary: TV3, Catalunya Ràdio i l’ACN responen al 155: ‘L’única barricada és mantenir la llibertat’


Un projecte artístic multidisciplinari reivindicarà la figura antifeixista de Guillem Agulló amb un film, un llibre, un concert, un cicle de xerrades i una web que recopila tots els crims per delicte d’odi entre 1990 i 2020. El projecte, que els impulsors han anomenat ‘La lluita continua’, pren com a punt de partida l’assassinat d’Agulló a mans d’un grup neonazi el 1993 per denunciar la impunitat de l’extrema dreta durant aquests darrers quaranta anys, reivindicar la lluita antifeixista al país i alertar sobre l’auge de discursos xenòfobs renovats. ‘L’assassinat de Guillem va significar la pèrdua d’innocència per a tota una generació i va crear la necessitat de dir “ja n’hi ha prou”‘, diu Núria Cadenes, escriptora i periodista que participa en el projecte amb la novel·la Guillem. Per a Cadenes, ‘l’intent barroer’ de sectors polítics i mediàtics per a fer passar l’assassinat d’un noi de divuit anys com una baralla entre bandes juvenils va fer que la gent reaccionés contra la impunitat de l’extrema dreta, sobretot a la ciutat de València. ‘Actualment, Guillem Agulló és un símbol de llibertat’, reivindica. Per a finançar l’ambiciós projecte, els impulsors han començat una campanya de micromecenatge per a recaptar els 100.000 euros que han calculat que necessiten. A més, en el projecte col·laboren empreses i cooperatives com Propaganda pel Fet!, Barnasants, Som Batabat, Lastor Media i SUICAfilms. Els ingressos recaptats pel micromecenatge es dedicaran, principalment, a finançar l’organització dels concerts i les xerrades, a elaborar materials gràfics per a donar visibilitat a ‘La lluita continua’ i la campanya de publicitat necessària per a arribar a un segment elevat de població. A més, també reforçarà el finançament del film La mort de Guillem, que s’ha cobert parcialment gràcies a les pre-vendes a À Punt Mèdia i TVC, a més del suport de l’Institut Valencià de Cultura i l’Institut Català de les Empreses Culturals. El cicle de xerrades es farà entre el febrer i l’abril del 2020 i els concerts, al març. El llibre sortirà al febrer i els primers passis del film es faran al juny i al juliol. ‘Guillem’, una novel·la documentari Una de les potes de ‘La lluita continua’ és Guillem (Ed. Amsterdam), un llibre que l’autora, Núria Cadenes, ha definit com una ‘novel·la documentari’ perquè barreja els fets reals amb un mínim de ficció, com ara alguns personatges o algunes escenes narrativitzades. La novel·la comença abans de l’assassinat i acaba passada la sentència, que va absoldre tots els acusats de l’assassinat d’Agulló tret de Pedro Cuevas, l’autor confés de la ganivetada mortal. Cuevas va ser condemnat a catorze anys de presó, però només en va complir quatre. La impunitat de l’assassí de Guillem Agulló ‘He intentat prendre la màxima distància perquè els fets són tan bèsties que parlen per si mateixos’, explica Cadenes. La novel·la fa un retrat de la València dels anys noranta, ‘quan trobaves normal no poder tornar sol a casa i haver de trucar per dir que havies arribat bé per si t’apallissaven pel camí’. Segons que explica, ‘havíem interioritzat unes rutines que no són normals perquè havien donat via lliure als assassins’ i recorda la gravetat de la impunitat dels grupuscles feixistes. ‘Pot passar que uns fets es converteixin en un eslògan com “Guillem Agulló, ni oblit ni perdó”, però de tant en tant val la pena aturar-se i tornar a explicar els fets’, diu Cadenes. ‘La mort de Guillem’, un film coproduït per TV3 i À Punt El 25 de novembre va començar a filmar-se a València La mort de Guillem, un film dirigit per Carlos Marqués-Marcet que narra com la família Agulló ha de fer el dol per l’assassinat del seu fill i, alhora, lluitar perquè el crim no quedi en l’opinió pública com una baralla entre joves, deslligant-lo del context polític. Aquest dur procés afecta profundament la família, que lluita per la seva memòria en una guerra mediàtica i al carrer, però de mica en mica veu com en Guillem esdevé un símbol de la lluita antifeixista. ‘A ells no els han mort un fill; i nosaltres hem perdut la por’: entrevista a la família de Guillem Agulló Marqués-Marcet va ser guardonat amb tres premis Gaudí i un Goya pel film 10.000km. També ha dirigit Terra ferma, 13 dies d’octubre, Els dies que vindran i En el corredor de la muerte. En declaracions a TV3, destaca que la ficció és un gran format ‘per a reflexionar com a comunitat i rellegir la nostra història des de la intimitat’, tenint en compte que en molts casos ‘els titulars de les notícies i els eslògans no són capaços de captar-ho’. El film és produït per Lastor Media, SUICAfilms i SomBatabat Produccions, en coproducció amb TV3 i d’À Punt Media. Cicle de xerrades antifeixistes El micromecenatge ha de servir per a finançar les xerrades i els debats que es volen fer arreu del país sobre com combatre el feixisme. Una d’aquestes xerrades es titularà ‘Guillem’ i la faran els seus pares, que explicaran com és la lluita política per la memòria del seu fill des d’una perspectiva íntima i familiar. Una altra tractarà la qüestió de plantar cara al feixisme de manera efectiva prenent com a referència l’exemple de Grècia, on el partit ultra Alba Daurada va arribar a ser tercera força. Uns anys després, a les eleccions legislatives del 2019, finalment, va perdre la seva presència al parlament grec. La tercera, titulada ‘El feminisme mata feixistes’, tractarà el feminisme com a eina per a combatre el feixisme, que de fet ha fixat en la lluita pels drets de les dones un dels principals objectius. Per últim, el debat ‘El periodisme o és antifeixista o no és periodisme’ analitzarà com tractar el feixisme als mitjans de comunicació. Concerts d’homenatge a València i Barcelona A més del llibre, el film i el cicle de xerrades, hi ha previst un concert a Barcelona i un altre a València. El primer es farà el 26 de març a l’Auditori de Barcelona. De moment, ja s’han confirmat les actuacions de Xavi Sarrià, Feliu Ventura, Smoking Souls, Auxili i JazzWoman. El de València encara no té confirmat ni la data ni el lloc. Actualització de la web ‘Crims d’odi’ La campanya ‘La lluita continua’ també donarà suport a l’actualització de la web ‘Crims d’odi‘, un treball d’investigació dels periodistes David Bou i Miquel Ramos que documenta sobre un mapa interactiu totes les víctimes de crims d’odi a l’estat espanyol des de 1990. La pàgina web del projecte defineix el delicte d’odi amb aquests mots: ‘Tota infracció penal, incloses les infraccions contra les persones i la propietat, quan la víctima, el lloc o l’objecte de la infracció són seleccionats a causa de la seva connexió, relació, afiliació, suport o pertinença real o suposada a un grup que pugui estar basat en la raça, origen nacional o ètnic, l’idioma, el color, la religió, l’edat, la minusvalidesa física o mental, l’orientació sexual o altres factors similars, siguin reals o suposats.’

Summary: ‘La lluita continua’: el projecte ambiciós per a reivindicar Guillem Agulló


Cinc escenaris, tres vetllades de concerts i un cartell format per més de quaranta artistes, entre els quals es destaquen Jamiroquai i The Pet Shop Boys. Aquestes són les dades del festival Cruïlla, que es fa aquest cap de setmana al parc del Fòrum de Barcelona. El festival d’estiu més multitudinari de la ciutat arriba amb un cartell molt variat que barreja el retorn als escenaris de grans músics de la dècada de 1980 i 1990 amb les propostes més destacades de l’estiu i una bona tria de músiques del món. Jamiroquai, després de set anys de silenci, presenta el darrer treball, Automaton. També hi haurà Steve Van Zandt, que ha visitat Barcelona unes quantes vegades com a guitarrista de Bruce Springsteen a l’E Street Band, però que ara hi encapçalarà la seva banda: Little Steven & The Disciples Of Soul. I l’altre gran reclam del Cruïlla són Pet Shop Boys que presentaran el darrer espectacle musical i audiovisual després de la publicació de Super l’any passat. Més grups de renom internacional arrodoniran el cartell. Per exemple, The Prodigy, Two Door Cinema Club, el grup britànic que després de sorprendre amb les seves creacions de pop de guitarres i consolidar-se amb èxits com What you know, tornarà a Barcelona amb el tercer disc, Gameshow, sota el braç; Ryan Adams, que torna a Catalunya després d’una única actuació el 2002; la cantautora Ani DiFranco; i el duo de hip hop Die Antwoord. Així mateix, hi haurà Txarango, que amb la ronda de presentació d’El cor de la terra actua en tots els festivals del país, Pau Vallvé amb les propostes d’Abisme cavall hivern primavera i tornar i El Petit de Ca l’Eril, que ha dedicat un disc, La força, a tot allò que no podem veure ni tocar, però que ens afecta profundament. Afegim-hi encara La Raíz i Aspencat, que ha anunciat que aprofitaria el festival per començar a acomiadar-se dels escenaris. Músiques del món El Cruïlla ha inclòs des de bon començament diversos grups de musiques del món. Enguany s’hi podrà sentir el francès Matthieu Chedid acompanyat de Toumani Diabaté, tot un mestre de la kora, un instrument africà que fusiona l’arpa i el llaüt. Un altre gran nom de la música africana present al festival és Youssou N’Dour, tot un referent de mbalax, la música popular del Senegal. I no ens descuidem de Jain, una jove francesa que barreja sons del Congo i del Llevant.

Summary: Jamiroquai, The Pet Shop Boys, Txarango i músiques del món al festival Cruïlla


Netflix ha incorporat la pista d’àudio en català de la sèrie ‘Sakura, la caçadora de cartes‘, una sèrie d’anime icònica que Televisió de Catalunya va emetre durant la dècada dels 2000. És la primera producció que no és d’origen català que Netflix incorpora en aquest idioma. De fet, feia temps que Netflix tenia la sèrie al catàleg, però no en català. Tot i això, als crèdits apareixien els actors de doblatge en català. Ho va fer notar dilluns un usuari de Twitter, que va criticar la contradicció de fer aquest reconeixement però no permetre als espectadors de veure la sèrie en català. Ha estat després d’aquest piulet que Netflix ha incorporat la pista en català. Es un poco cruel que @NetflixES ignore todas las peticiones de añadir el doblaje catalán a sus series y pelis (que ya existe, ya se doblaron MUCHAS hace años) y ver que en Sakura, serie sin doblaje catalán en la plataforma, tengan el descuido de dejar esto.#recuperemel3xl pic.twitter.com/y3x9tagREw — Fabre (@fabrebatalla18) November 24, 2019 La sèrie, que narra les aventures d’una noia que descobreix els seus poders màgics després d’haver alliberat accidentalment un joc de cartes, té tres temporades que van ser emeses en català, però a Netflix només hi ha disponibles les dues primeres. Set anys sense el 3XL: Una generació d’adolescents orfes de televisió en català Una altra sèrie d’anime que va ser emesa a Televisió de Catalunya i de la qual Netflix mostra els crèdits del doblatge en català és ‘Inuyasha’. Tot i això, en aquest cas només hi ha disponible les pistes d’àudio en castellà i en japonès. A més de ‘Sakura, la caçadora de cartes’, a Netflix també es poden trobar en català diversos films i sèries produïts a Catalunya com ‘Incerta glòria’, ‘La propera pell’, ‘Merlí’, ‘Benvinguts a la família’, ‘Si no t’hagués conegut’ i ‘Les de l’hoquei’. A més, també hi ha subtítols en català als documentaris produïts per Netflix ‘Dues Catalunyes’ i ‘Little miss sumo’, però no de ‘Sakura, la caçadora de cartes’. En un fil de piulets, la Plataforma per la Llengua ha celebrat que s’hagi incorporat el doblatge en català de ‘Sakura, la caçadora de cartes’, però ha recordat que les series ‘Inuyasha’, ‘Evangelion’ i ‘Cowboy Bebop’ i el film ‘Bola de Drac: la batalla dels déus’ també es van doblar al català i, en canvi, Netflix no en permet aquesta pista d’àudio. Alhora, recorda que molts films s’han doblat al català gràcies a subvencions públiques a canvi que el català estigués disponible a totes les plataformes a les quals es distribuís, cosa que no es compleix. ☝ Malgrat això, cal recordar que 'Inuyasha', 'Evangelion' i 'CowBow Bebop', doblades íntegrament al català, no estan disponibles a @NetflixES en versió catalana. Tampoc no hi és la pel·lícula 'Bola de Drac Z: La Batalla dels Déus', també doblada al català. — Plataforma per la Llengua🎗 (@llenguacat) November 27, 2019 🔸 'Alvin i els esquirols' – Hispano Fox🔸 'Els Boxtrolls' – @UniversalPics🔸 'Bola de Drac Z: La batalla dels Déus' – @SelectaVision🔸 'Les aventures de Tintín: El secret de l'unicorn' – @SonyPictures🔸 'Hotel Transsilvània' – @SonyPictures🔸 'Madagascar 3' – @ParamountPics — Plataforma per la Llengua🎗 (@llenguacat) November 27, 2019 ⚠ A més de pel·lícules, cal sumar-hi sèries com 'Sherlock' o 'Breaking Bad', amb doblatge al català fet per @tv3cat i que Netflix no té disponible en la versió catalana. — Plataforma per la Llengua🎗 (@llenguacat) November 27, 2019

Summary: Netflix incorpora el doblatge en català de la sèrie ‘Sakura, la caçadora de cartes’


La conferència de Carles Puigdemont, Oriol Junqueras i Raül Romeva avui a Madrid no ha tingut res a veure ni amb la que van fer tots tres a Brussel·les ara fa quatre mesos ni amb la que va fer el president també a la capital espanyola el mes d’octubre. Avui hi havia un aire d’ultimàtum i de cosa inevitable que colpia. Tant en aquell esmorzar informatiu de la tardor com al Parlament Europeu, el president deixava clar que si el govern espanyol no acceptava de cap manera de pactar els termes del referèndum, el referèndum es faria igualment. Però no ho va fer amb la contundència d’avui, ni amb l’expectació, ni amb el calendari avançant de manera tan implacable com avança ara. Puigdemont, Junqueras i Romeva han fet un acte de sobirania a Madrid com no s’havia vist mai. I davant la mirada atenta de representants d’una vintena d’ambaixades. Aquesta vegada no s’han sabut noms d’ambaixadors, però sí la confirmació que hi havia personal diplomàtic: la pressió de la diplomàcia espanyola (escaldada per la desfilada d’ambaixadors davant Puigdemont l’octubre passat) pot fer efecte, però fins a un cert punt. Perquè la voluntat d’aquestes ambaixades, com les d’Alemanya, Noruega, Suïssa, Irlanda, Itàlia, l’Argentina, Bolívia, Algèria, el Japó, era escoltar de primera mà l’últim oferiment de diàleg al govern espanyol. I tots han escoltat com el president de la Generalitat de Catalunya deia, al cor de Madrid, a l’auditori Caja de Música de l’ajuntament, a tocar de la Cibeles i del Museu del Prado, aquestes paraules: ‘Si no s’articula una proposta pactada per absència de voluntat del govern espanyol, el compromís del govern de Catalunya amb el seu poble és democràticament inviolable. Farem el referèndum i serà aleshores que oferirem novament una proposta de diàleg i de negociació. Però l’objectiu ja no serà fer el referèndum, sinó convidar l’estat espanyol a aplicar-ne el resultat i contribuir a la transició del nou estat català, un nou estat que mantindrà els llaços fraternals amb Espanya que ningú ni res no podrà seccionar.’ Del cèlebre ‘Catalunya necessita un estat’ que va dir Artur Mas, també a Madrid, poc després de la gran diada del 2012, a avisar que si no l’estat espanyol pacta el referèndum haurà de pactar com es fa el nou estat català. Cinc anys de diferència. Puigdemont feia aquest gest de sobirania exposant-ne el mètode: hi haurà la formalització imminent de la disposició del govern català a negociar amb el govern espanyol els termes del referèndum; si no hi ha una resposta proactiva, el calendari continuarà endavant, no s’atura la previsió del referèndum al setembre. Autodeterminació. Aquesta és la paraula que s’ha encarregat de dotar de valor Oriol Junqueras davant el personal diplomàtic i els representants empresarials, sindicals, corresponsals internacionals i polítics que s’aplegaven a l’auditori. ‘El referèndum és un instrument imprescindible. L’autodeterminació és un dret inherent a totes les nacions del món. Ni podem ni volem renunciar a aquest dret que ens és inherent com a comunitat política i tenim el ferm convenciment d’exercir-lo’, ha dit Junqueras. Transició al nou estat català, autodeterminació, ‘compromís inviolable’ amb el poble de Catalunya. L’auditori era molt petit per a tanta expectació suscitada, però el lloc, el moment i aquests conceptes han fet que aquesta conferència no fos una conferència més. No s’hi ha demanat res: s’hi ha anunciat que es faran coses perquè ja no hi ha temps. Un gest de sobirania, a tocar de Cibeles. Ací podeu veure el vídeo del discurs íntegre de Puigdemont:

Summary: I Puigdemont va invocar l’estat català a tocar de la Cibeles


Els amants de la gastronomia i l’art tenen una cita imprescindible a València: el festival Fest/n, que marida l’alta cuina amb les propostes culturals més innovadores de la ciutat. Del 24 de gener al 2 de febrer, el festival oferirà propostes gastronòmiques en centres d’art, arquitectura, dansa i teatre amb grans noms de la cuina valenciana com ara Quique Dacosta, Begoña Rodrigo, Miguel Ángel Mayor, Ricard Camarena, Pablo Ministro i Javier Mascaraque. Què podem fer aquest cap de setmana: deu propostes El Fest/n es farà en catorze espais emblemàtics del món de l’art, com són el Centre del Carme Cultura Contemporània, l’Institut Valencià d’Art Modern, el centre d’art Bombas Gens, el Palau de les Arts, el Mercat de Colom, el convent del Carme, el Berklee College of Music, la fundació Bancaixa, el celler S. XIII de Proava, i també en galeries destacades de la ciutat, com ara la Luis Adelantado, la Rosa Santos, la Shiras, el Set Espai d’Art i la galeria Thema. El tret de sortida del festival es fa al Centre del Carme, on el xef Quique Dacosta, amb tres estrelles Michelin, oferirà una demostració de cuina i una xerrada per als assistents. La mostra es diu ‘Papers’ i és inspirada per l’exposició ‘Punt de fugida’, de Fuencisla Fracés, que també serà exposada al centre durant l’acte. També en destaquen les experiències gastronòmiques i culturals que es faran al Palau de les Arts el 26 i el 31 de gener. La primera consisteix en una visita guiada pel palau i un concert a càrrec del Cor de la Generalitat Valenciana. Tot seguit, s’hi podrà degustar un menú gurmet elaborat per Pablo Ministro, xef del restaurant Contrapunto, que és al mateix edifici de les Arts. El 31 de gener, la proposta és de vespre: s’hi podrà veure l’espectacle de dansa Âtman, el comiat, a càrrec de la cèlebre companyia Ananda Dansa. Després de l’espectacle es podrà degustar un menú també a càrrec de Ministro.

Summary: Fest/n: el festival d’art i gastronomia que converteix València en capital de la cultura gurmet


L’independentisme ha obtingut 23 escons a les eleccions espanyoles. 13 corresponen a ERC, 8 a JxCat i 2 a la CUP. Vegeu a continuació els noms de tots els diputats independentistes al congrés espanyol: ERC: Gabriel Rufián i Romero, Carolina Telechea i Lozano, Joan Josep Nuet i Pujals, Maria Carvalho i Dantas, Pilar Vallugera i Balañà, Marta Rosique i Saltor, Joan Capdevila i Esteve, Montserrat Bassa Coll, Joan Margall Sastre, Xavier Eritja i Ciuró, Inés Granollers i Cunillera, Jordi Salvador i Duch i Norma Pujol i Farré. JxCat: Laura Borràs i Castanyer, Míriam Nogueras i Camero, Jaume Alonso-Cuevillas i Sayrol, Genís Boadella i Esteve, Mariona Illamola Dausà, Sergi Miquel Valentí, Concepció Cañadell Salvia i Ferran Bel i Accensi. CUP: Mireia Vehí Catenys i Albert Botran Pahissa.  Els resultats de les eleccions espanyoles a tots els municipis dels Països Catalans Els resultats de les eleccions espanyoles del 10-N: vots, escons i municipi

Summary: Qui són els diputats independentistes al congrés espanyol?


El ministre d’Hisenda espanyol, Cristóbal Montoro, ha explicat avui en la roda de premsa posterior al Consell de Ministres les primeres mesures econòmiques adoptades pel nou govern del PP. Acompanyat del ministre d’Economia, Luís de Guindos i el portaveu del govern espanyol, Íñigo Méndez de Vigo. Montoro ha anunciat pujades d’impostos per valor de 7.500 milions d’euros. D’aquests, uns 4.650 milions vindran per l’increment de l’impost de socieat (4.300 milions) i d’impostos especials (350 milions). La resta de recaptació s’aconseguirà mitjançant altres figures tributàries. D’aquesta manera, es pretén complir els objectius de dèficit públic i fer front a les exigències de Brussel·les. L’executiu espanyol s’ha mostrat optimista i De Guindos ha previst un creixement del 2,5% i espera reduir en 8% la taxa de l’atur en els pròxims dos anys. Pel que fa a la reforma de l’impost de societat, Montoro ha explicat que molts d’aquests canvis es fan d’acord a l’armonització europea de l’impost. Pel que fa als impostos especials, ha explicat que les cigarretes tindran un tribut del 2,5% i el tabac de enrotllar un 6%. La fiscalitat de les begudes alcohóliques puja un 5% i es crea un impost sobre les begudes ensucrades. Pel que fa aquest darrer tribut, Montoro ha argumentat que es crea per motius de salut i per desaminar el consum d’aquest tipus de producte, una idea que ja duen a terme altres països com França i Alemanya. Així mateix, el ministre espanyol ha anunciat canvis en la imposició mediambiental per a l’any vinent. També ha explicat les línies mestres de la lluita contra el frau i es prohibirà fer pagaments en efectiu per un valor superior als 1.000 euros. Pel que fa a l’impost de patrimoni, un dels més discutits, es prorrogarà un any més.

Summary: El govern espanyol apuja l’impost del tabac i de l’alcohol i crea el de begudes ensucrades


El president del grup parlamentari d’ERC, Sergi Sabrià, ha instat JxCat ha utilitzar la designació de vot per poder recuperar la majoria independentista a la cambra. En un contacte amb la premsa als passadissos del Parlament, després del ple de debat de política general, Sabrià ha subratllat que el president d’ERC, Oriol Junqueras, i el diputat republicà Raül Romeva –empresonats a Lledoners– han pogut votar ja que ‘no han estat suspesos ni substituïts’. En aquest sentit, Sabrià ha lamentat que ‘la retòrica s’hagi imposat’ al ple d’avui –en referència a JxCat–, i ha demanat que utilitzin la mateixa fórmula: ‘Tenim l’oportunitat que el que funciona per dos també funcioni per tota la resta’. ‘Sabem que tenim una fórmula que funciona, i estem contents que ni Junqueras ni Romeva hagin estat suspesos ni substituïts i hagin pogut votar’, ha subratllat Sabrià després del ple. Així doncs, el dirigent d’ERC ha insistit que la fórmula de la designació de vot que utilitza el seu grup és ‘vigent’ i es pot utilitzar quan es consideri ‘convenient’, instant JxCat a secundar-la. ‘Apostem per recuperar la majoria que vam guanyar a les urnes el 21-D’, ha apuntat. Sabrià també ha reiterat que les victòries morals no són suficients ja que cal guanyar també de manera efectiva, en una nova referència a JxCat. Després que la majoria independentista s’hagi vist reduïda pels quatre vots de JxCat que la mesa no ha validat -i que, per tant, moltes propostes de resolució de JxCat i ERC hagin estat rebutjades-, el president del grup d’Esquerra ha asseverat que amb 65 vots serien ‘més forts’ que amb 61. Malgrat tot, Sabrià creu que l’executiu que presideix Quim Torra ‘està en situació de poder continuar governant’.

Summary: ERC insta JxCat a utilitzar la designació de vot per recuperar la majoria independentista


‘Ens humilien, ens han exclòs! Ens han fet avergonyir de la llengua i de la nació. Hem de ser millors que ells i saber-ho explicar!’ Aquesta arenga amb un cert aire de desesperació la pronuncia Antonio Robles, ex-Ciutadans i candidat d’UPyD a les eleccions al Parlament del 2010 –va obtenir-hi 5.418 vots. L’auditori de l’Aparthotel Atenea de Barcelona, ple de gom a gom, l’aplaudeix amb fervor. És un dia de celebració perquè Dolça Catalunya, la web d’ultradreta que atia la gent contra l’independentisme i l’univers processista, ha publicat llibre. Malgrat tot, en alguns parlaments es detecta un sentiment de decepció, de perdre la partida. L’obra –titulada, és clar, Dolça Catalunya– l’apadrinen figures de l’extrema dreta, com ara Javier Barraycoa i representants del PP, Ciutadans i Vox. Al final de la presentació hauran de respondre preguntes indignades del públic, que els exigeixen unitat d’una vegada per totes. ‘Hem de ser persistents. No desespereu’, els calma Alejandro Fernández, dirigent del PP al Parlament de Catalunya. No és pas l’únic membre del PP a l’acte. Entre el públic hi ha el regidor de l’Ajuntament de Barcelona Josep Bou i els ex-diputats Daniel Sirera i Fernando Sánchez Costa, ara president de Societat Civil Catalana. De Ciutadans, el diputat al parlament Nacho Martín Blanco i l’ex-regidora a l’Ajuntament de Barcelona Carina Mejías. Vox tampoc no falta a la cita, amb aroma de campanya electoral. Hi pren part Ignacio Garriga, portaveu adjunt al congrés espanyol. Mitja hora abans de començar ja no hi ha cadires lliures. La premsa no té lloc reservat, tot i que tampoc no se n’espera gaire. Hi ha una càmera, és del mitjà Las Voces del Pueblo. Els exemplars del llibre costen vint euros i els adolescents encarregats de la paradeta improvisada al mig de la sala no semblen tenir gaire feina. Mentre pels altaveus sona una vegada rere l’altra ‘La santa espina’, himne oficial de la web Dolça Catalunya, la gent pren posició al voltant de l’escenari per tenir una bona perspectiva dels ariets de l’unionisme. Hi ha gent de totes les edats, amb una lleugera majoria de més grans de seixanta anys, mudats com si anessin a missa. Abans de començar l’acte, l’editor explica que han tingut dificultats amb les cadenes de distribució i les llibreries, però que al final n’han imprès cinc mil exemplars. ‘Això ens equipara gairebé a un best-seller‘ (sic). A continuació passa a presentar els ponents que presenten el llibre i que són ni més ni menys que deu persones. I ho fa com si fossin jugadors estel·lars: ‘Antonio Robles, dels primers a la resistència.’ Aplaudiments. ‘Nacho Martín Blanco, periodista de luxe . Et desitgem molt èxit a la vida política.’ Aplaudiments. ‘Francisco Caja. Va ser dels primers a parlar de supremacisme. Avui dia podem parlar de supremacisme a Catalunya gràcies a ell.’ Més aplaudiments. En sengles intervencions, es desfan en elogis de Dolça Catalunya i la presumpta ironia que desprenen els seus articles. ‘Dolça Catalunya ens ha ensenyat que l’únic camí és l’amor. Per això hi ha un capítol que diu que hem d’estimar el nacionalista, perquè és un pobre enganyat. Hem de posar fi al nacionalisme’, diu Javier Barraycoa, fundador de Societat Civil Catalana i conegut per les seves idees d’extrema dreta. Alguns altres discursos, com el d’Ignacio Garriga, alerten que el nacionalisme es va imposant de fa anys i que ha liquidat la ‘Catalunya cristiana’. ‘Batallarem per recuperar-la’, etziba. Martín Blanco, amb un discurs no tan èpic, crea un moment de confusió a l’auditori quan demana de sumar el PSC al sector constitucionalista. ‘Fora!’, ‘Traïdors!’ i rialles desencaixades són la resposta de la gent. Però si hi ha ganes d’escoltar un ponent és sense dubte Alejandro Fernández. Ell ho sap i agafa el micròfon com qui fa un monòleg. S’estarrufa i avança fins al límit de l’escenari perquè el vegin bé: ‘No cantaré, perquè jo només m’inspiro amb la meva musa, Quim Torra’. I més rialles estripades a la sala. D’una manera o d’una altra, als discursos hi ha una constant: el nacionalisme guanya i cal lluitar-hi ideològicament i culturalment. Per això quan arriba el torn de preguntes, els assistents exterioritzen un cert nerviosisme: ‘Quan anireu junts? Ells sempre van junts’, diu un home que no sembla gaire ben informat en matèria processista. Una altra dona els exigeix que treballin per canviar el sistema educatiu i s’elimini la immersió lingüística, una demanda que repeteix un altre assistent. Els ponents polítics prometen no perdre més oportunitats. Amb algunes reserves, diuen que miraran d’anar junts, però la manca de rotunditat no acaba de convèncer alguns assistents. Contra els dubtes, Garriga troba el fil per a reconduir els ànims. ‘Els hem de prendre les eines amb què adoctrinen els nostres nens. Els hem de prendre les competències perquè treguin les mans de sobre els nostres nens.’ Ho remata jugant la carta de la il·legalització dels partits independentistes i aconsegueix que l’acte acabi amb un gran aplaudiment.

Summary: La desesperació de la dolça Catalunya


Diana Riba és la parella de Raül Romeva, el conseller empresonat en una presó espanyola. Pedagoga de formació, i ex-llibretera a Sant Cugat, ara és la tresorera de l’ACDC, l’associació que agrupa els familiars de presos i exiliats. Aquesta ha estat una setmana important per a ella, perquè dimarts va anar al Parlament Europeu d’Estrasburg, on treballava Romeva, a denunciar la repressió a l’estat espanyol. Allà va poder veure’n els antics companys del Grup Verd. VilaWeb la va entrevistar hores abans d’aquesta visita. —Qui és Diana Riba? —Ara sóc la dona de Raül Romeva. Sóc aquí per tot plegat. Perquè ell no té veu, i la nostra és molt important per a poder denunciar-ho. Dit això, vaig estudiar pedagogia i vaig estar uns anys dedicant-m’hi, però no tant de professora sinó fent estudis europeus sobre diferents mètodes educatius existents. Ara portava una llibreria infantil a San Cugat. Però fa uns mesos la vaig vendre. La raó té clarament a veure amb el procés, però amb més coses també, perquè no vénen mai soles. Quan ja feia uns anys que la regentava, la vida familiar havia canviat i els fills necessitaven més atenció. Van ser nou anys, i amb una sòcia amb qui ens enteníem molt. Vam veure juntes com ens naixien els fills. Perquè la Diana Riba també és mare de dos fills, el Noah i l’Elda. —Diana Riba era una persona polititzada? —No gens. Jo era molt activa en els col·lectius pròxims: de presidenta de l’escala de veïns a tresorera del Consell Català del Llibre Infantil i Juvenil (CLIJCat), a presidenta de l’AMPA a l’escola, o m’he involucrat en els castells. Al final, això també és política. Però de poc abast. No m’atreveixo a fer grans anàlisis polítiques. No en sé. —I, a Raül Romeva, com el coneixeu? —En el trasllat de pis d’una amiga en comú. Carregant caixes! —Fem l’entrevista a Estrasburg, seu del parlament europeu, on es farà un acte de denúncia. —És molt emotiu tornar al parlament europeu, on el Raül va estar-se deu anys. Nosaltres n’hem passat deu creixent com a parella, i amb els fills, al voltant del parlament europeu. El Raül se n’anava cada dilluns i tornava dijous o divendres. I nosaltres també pujàvem a veure el pare o el marit. Molts dels presents hi hauran treballat i el coneixeran de molt a prop. Perquè era molt actiu dins el parlament. Costarà. Serà un retorn a una casa que havia estat nostre. —En què creieu que ens hauríem d’explicar millor, a Europa? —D’entrada, com que tots no tenim els mateixos orígens socials i polítics dins els estats membres, de vegades costa de posar-nos d’acord en què és nacionalisme i què no. El nacionalisme al centre d’Europa no té res a veure amb el nacionalisme a Catalunya. Per tant, d’entrada ens hauríem de posar d’acord en què vol dir la mateixa paraula, perquè si no, no ens entenem. Aquesta és una dificultat greu que tenim a Europa. Després n’hi ha una d’econòmica que no entén res dels drets civils i socials, com veiem amb les grans no-accions, com a Síria. L’Europa social ha de ser visible. I què no entenen, ells? Molt sovint no hem sabut explicar què som, d’on venim, què és Catalunya, quin és el nostre sentiment. I potser no s’ha sabut explicar la nostra història i relació amb Espanya. Quan dius a la gent que fa quaranta-tres anys hi havia una dictadura, no s’ho creu. —La Diana d’abans de la presó, i la de després. Quin gran canvi hi ha hagut? —A mi, el gran canvi ja em va començar quan el Raül es va presentar de cap de llista a Junts pel Sí. De cop, ens reconeixia tothom. Abans era eurodiputat i algú el coneixia, sí, però anaves a sopar tranquil. Després, ja no podies. Amb la presó, la gent se t’acosta, li fa il·lusió, i sempre ha estat en positiu. A nosaltres, no ens han dit res en negatiu. —Ara tampoc? —No. Bé, els mesos que va estar fora hi havia exigència. ‘Què penseu fer? Què voleu fer?’ Això ha estat de les coses més difícils d’entomar. Però tan bon punt va entrar a la presó de nou, hi ha hagut solidaritat. I ja es veu pel carrer. Els actes en què anem com a associació són una injecció d’energia. Potser aquests dies estem bé i en positiu perquè l’ACDC n’ha cobert vint-i-quatre. I això és energia. Aquí és on sabem que no estem sols. I on compartim allò que vivim. Perquè a dins de casa vius la realitat del dia a dia. La força de la gent ens aguanta. —Com porteu el tema de les visites a la presó? —El tema de les vistes depèn de cada família. Tenim dret de quaranta minuts a la setmana de vidre, amb el locutori. Una comunicació familiar i una d’íntima al mes. Jo no hi vaig mai cada setmana pels quaranta minuts. Cedeixo el torn a alguns altres familiars, amics, etc. Jo hi vaig cada quinze dies. Una setmana si, una setmana no. Vaig sempre a l’íntima i la familiar. La visita dels quaranta minuts, en canvi, la cedeixo. Els fills tenen nou i dotze anys i ells mateixos diuen: ‘mare, no compensa per quaranta minuts’. Aquesta és una altra barbaritat d’aquest procés: es vulneren tots els drets dels infants. Una, la presó provisional és fora de lloc. I dos, que no es pensi en algunes altres mesures, com la polsera, l’arrest domiciliari o, en últim recurs, en la presó al costat de casa… —Com porteu la influència dels advocats? Com a figures que us entren de cop i plens de poder, potser? —Ara com ara no podem veure la judicialització d’aquest cas com un procés judicial normal. La nostra vida no solament és l’advocat qui l’impacta. La realitat política pot influir en les nostres vides. Vius al dia dia i t’hi adaptes. Cada setmana canvien la nostra causa. Van començar amb rebel·lió i malversació de cinc milions. I ara es veu que és sedició i malversació de dos milions. I d’aquí un mes no sabem on estarem. Nosaltres estem molt centrats en nosaltres i la mobilització ciutadana. Perquè la mobilització ens dóna un altre suport, que és l’econòmic. En aquest moment, tots els desplaçaments, tant a les presons com a l’estranger o en algun cas beques als infants, es poden pagar gràcies a la solidaritat del poble Catalunya. Advocats? Admiració més que no pas nosa. —Coses que aneu veient que no esperàveu veure mai de la vida? —Totes. Nosaltres esperàvem una inhabilitació, embargaments massius, grans bestieses, diguem-ne, d’abús. Però no esperàvem la judicialització de la política. Això ens ha desbancat, a tots, emocionalment parlant. Però alhora és molt trist perquè no duu enlloc. La via judicial no resoldrà el tema polític de Catalunya. Per més que el Raül passi trenta anys a la presó el problema de Catalunya continuarà estant allà. A mi, em tocarà viure això, que a sobre no duu enlloc i no solucionarà res. Fa molta tristor. Esperem que la presó i l’exili serveixin per retornar o construir una futura democràcia mot més forta. —Quin és el gest, persona, afecte que us ha impressionat més positivament? —M’han emocionat molt alguns pares de l’AMPA de l’escola, clarament amb visions polítiques molt diferents , i que s’han compartit d’una manera humana espectacular. Hi ha hagut gent de deu. —I la gran decepció? —Clarament, grans amics que he tingut a la vida i que viuen a Madrid. Ni una trucada. Silenci absolut. Hi ha un problema de separació entre Catalunya i l’estat espanyol amb aquest relat tan extremista sobre els catalans. Es pensen que els amputem un braç. Estem molt allunyats de qualsevol debat serè. —Us podeu trobar amb periodistes que us preguntin sobre la violència. —Doncs és clar que el Raül no ha agafat mai cap pedra. Tota la trajectòria ha estat des del pacifisme, des de la defensa dels drets dels pobles i des dels drets humans. —Res més a afegir? —Els drets dels infants són molt importants. A nosaltres, el cas de l’assalt a Blanquerna de Madrid ens ajuda molt. Van estar sentenciats a tres anys i mig de presó, però aquells pares no van entrar perquè tenien fills menors. I ho agraïm. Perquè els nens no en tenen cap culpa. El jutge, amb l’agressió puntual, va tenir clar que el dret del menor passava davant de tot. La sensació que els nostres fills són diferents, quan no hi ha ni sentència… La llibertat, al Raül, la hi neguen sense aportar cap prova. És difícil quan els fills et diuen: ‘per què ha entrat? Què ha fet?’ No li han trobat cap bitllet per anar a Hawaii, ni ens han enxampat passant la frontera amb el cotxe. Anava cada setmana al jutge, o sigui que la vulneració dels drets és terrible. Per a tothom. Perquè tots tenim infants. Hi ha dos néts: els de Carme Forcadell i Dolors Bassa. —Heu fet un curset de dret. —I penitenciari. Et puc dir un piulet que vaig fer públic. Vaig a una comunicació especial, i una dona, en entrar, em diu que feia deu anys que era a Estremera. Quan en vaig sortir va veure que era família del Raül. I va parar en sec. I diu: ‘on vius?’ ‘A Catalunya’. ‘I què fa aquí, el Raül? Això és que no ho has fet tot correcte’, diu. ‘Has de fer això, això, això. Perquè jo – diu– cada vegada que he canviat de casa, a ell, l’han canviat de presó.’ Dins el sistema penitenciari, la mobilitat és normal en funció de la unitat familiar. Ella no ho podia entendre, què hi feia a Estremera. —Durant el procés judicial podeu entrar a les vistilles? —No. No ens deixen. Ni a la sala d’espera. Ens deixen a fora a la vorera. —Llarena és de Sant Cugat. Hi heu coincidit mai? —Jo no l’he vist mai. I seria dur. Penso que, fes com fes, mai no seria prou. Mira, millor no dir res.

Summary: Diana Riba: ‘Per més que el Raül passi trenta anys a la presó, el problema de Catalunya continuarà’


Iñaki Urdangarin, Diego Torres, Jaume Matas, el ministeri fiscal espanyola, l’advocacia de l’estat i Manos Limpias han presentat recurs contra la sentència del Tribunal Suprem contra la sentència del cas Nóos de l’audiència provincial de Palma. Cristina de Borbó ja va anunciar que no recorreria la decisió del suprem, que va ser absolutòria. Urdangarin, d’altra banda, va ser condemnat a sis anys i tres mesos de presó i a pagar una multa de mig milió d’euros. El jutge va imposar a Torres una pena de vuit anys i sis mesos i a Matas tres anys i vuit mesos.

Summary: Urdangarin, Torres i Matas presenten recursos contra la sentencia del cas Nóos


Ara mateix tinc dinou anys i em sento molt decebuda amb la societat. Suposo que a tothom li passa en algun moment de la seva vida. Estic decebuda amb el sexe masculí, amb allò que significa ser dona i les mil i una merdes que s’han d’aguantar i reprimir dins d’una mateixa. M’agradaria explicar la meva història amb pèls i senyals. Quan tenia catorze anys havia quedat amb dues amigues per passar la nit a casa d’una d’elles. Vivia en un barri molt segur, però desert quan es pon el sol i encara més si és el cap de setmana. Vaig sortir dels Ferrocarrils amb moltes ganes d’arribar-hi, venia de casa els meus avis. Mentre caminava vaig notar que algú em seguia, però no hi vaig donar importància fins al cap de cinc minuts. Vaig accelerar el pas fins que aquest algú em va agafar molt fort del braç i em va empènyer contra la paret d’un carrer sense sortida. Era fosc… Jo em vaig tapar la cara amb els meus cabells, instintivament, no en volia saber res. Així i tot, la meva mà va intentar pegar-li i ell em va mossegar molt fort. No sentia res, tremolava. Em va abaixar els pantalons i em va tocar, ell també es tocava. Em va fer posar la meva mà sobre el seu penis fastigós i jo, que quasi no tenia ni idea de sexe, vaig fer el que vaig poder. Després em va agafar els cabells i va dir que la hi llepés. Jo l’únic que vaig fer va ser mossegar-la-hi (no ho he dit mai a ningú… em feia massa fàstic). Finalment, me la va intentar ficar. Em feia molt mal, quasi no entrava, però amb la força tot es pot fer. Gràcies al meu àngel de la guarda va sonar una sirena de policia al carrer del costat i se’n va anar corrents. Jo no em podia moure. Plorava, sense poder respirar. Vaig anar corrent fins a casa de la meva amiga i vaig picar al timbre. Mentre pujava amb l’ascensor, em vaig convèncer a mi mateixa que si no havia passat no era real. Només vaig explicar que havien intentat violar-me. Fins a disset anys vaig estar molt bé, sense cap problema amb allò que m’havia passat. Per mi, no existia. Fins que vaig tenir les primeres relacions sexuals. Em posava a plorar sense parar, em venien atacs d’angoixa. Tenia por del sexe. Al cap d’uns quants mesos ho vaig explicar a la meva mare i a amics i amigues. Em va costar i em vaig fer mal en explicar-ho, però ara sé que vaig fer ben fet. M’encantaria canviar el món, m’encantaria demanar que no hi hagués maldat. Vull creure que tot això canviarà, que les dones d’arreu se sentiran segures anant soles pel carrer, que seran lliures. Vull no haver de dir a la meva amiga que m’avisi quan arribi a casa. Vull no tenir por d’explicar què em va passar. Vull denunciar-ho. Vull estimar, tenir sexe, gaudir-ne, no sentir-me bruta quan en tinc. Vull un canvi i el vull ara. Aquest fet m’ha marcat per sempre, ho sé. Quan he començat la carta em sentia valenta, una noia forta per a superar-ho, però m’he adonat que no vull haver-me de sentir així. Les dones no hem de ser valentes, mereixem ser lliures. Dono les gràcies de tot cor a la gent amb qui ho he compartit i que m’ha escoltat i m’ha donat suport, i sobretot a la meva mare i a la meva àvia. ( VilaWeb ha decidit publicar aquest text respectant el desig d’anonimat de la persona que l’ha escrit . VilaWeb no publica articles anònims o amb pseudònim però considerem que aquest cas mereix un tractament específic, ateses les circumstàncies que s’hi expliquen.)

Summary: Em van violar, tenia catorze anys


Julià de Jòdar (1942), té el diploma d’Enginyer Físico-Químic, però es va acabar decantant per les humanitats. Es llicencià en Història, es féu dramaturg i sobretot novel·lista. Jòdar també ha publicat assaig, com el llibre Cop de CUP, sobre la història del partit. Aquest escriptor, independentista dels de tota la vida, l’any 2011 es va presentar per la CUP a les eleccions municipals de Barcelona. No va entrar. Ara el 2105 sí que ha entrat com a diputat, en una legislatura que es preveu intensa. Julià de Jòdar rep a VilaWeb al Parlament de Catalunya. La conversa gira al voltant de la investidura del president de dilluns que ve, però l’actualitat més immediata també treu el cap. —Ahir vam saber que Lluís Llach té 1,3 milions d’euros. —Porta 50 anys treballant i fent concerts, i donant-li al país bandes sonores. No em sembla desbaratat. La primera vegada que el vaig veure va ser a Sant Cugat, parlo de l’any 1968, en el famós bar del Ferrater de Sant Cugat, el Mesón. Et deu sonar. Doncs Llach sol, xavalet, a la barra. A la transició, als concerts fotia unes homilies polítiques de la pera. No l’hi ve d’ara fotre anàlisi polítiques. A mi, si té 1,3 milions d’euros, se’ls haurà guanyat. Estic segur que no els ha robat, ni defraudat, ni cobrat corrompudament. Són diners guanyats pencant. —Passem al tall. No em crec, com diuen, que JxS sigui homogènia per dins. La CUP, tampoc. Deu haver-hi matisos interns. Per exemple, sobre Mas, a tots dos bàndols. —Sobre Mas no hi ha debat intern, a la CUP. En tot cas, seran qüestions que algú se les quedarà per ell, i pel que sigui. Però no hi ha corrent d’opinió, ni s’ha creat dialèctica, ni cap debat Mas sí, Mas no. Això, avui divendres. —’Convenci’m, del ‘Mas no’. —Tal com està la qüestió per part de la CUP és: Mas no afegeix gens, sinó que resta. I es pot objectivar. Perquè Junts per Sí no ha aconseguit majoria absoluta? Perquè no han tret 63-65 diputats? Perquè JxS va treure menys que ERC i CiU? El 1,8 milions de vots del 9-N no s’ha ampliat suficientment. La pregunta és per què? —Hem guanyat: 48%, 39%, 12%. No hem arribat al 50%? Com ho sap? A l’estranger no van poder votat tots els que volien. I de CSQP, quants són independentistes, i quants no? Per què vol ampliar? Si de cas, unir. —Tot això està molt bé. I és especular. També es pot fer una altra cosa.Si restes els vots en blanc, nuls i, efectivament, els de CSQP i Unió, que no consideraven el 27-S plebiscitàries, de fet no haurien d’estar ni al còmput final. Objectivament és veritat que s’ha guanyat. Però aleshores, com és que no ens sentim legitimats per fer una DUI? —Ah, la CUP, el mateix 27-S, diu ‘hem perdut el plebiscit’. On van tan ràpids, vaig pensar. —Això és una altra història. Pots considerar-lo tàcticamemt, com vulguis. Si hagués estat un plebiscit autèntic, jo estic segur que hauríem guanyat. —La paradoxa és: treu Mas, i et pujarà gent al carro. Però també et pot baixar gent. —És possible. —Amb la suma i la resta, potser hi sortim perdent. —És possible. —Si Mas cau, Isidre Fainé estarà feliç. —Això és la teva opinió, no? —Ha! Faig d’advocat del diable. —La CUP no ha dit mai que es carrega el Mas. Diu: el procés constituent no hauria de ser una cosa de juristes. És altra vegada un procés de mobilització popular. I aquest procés necessita una majoria més àmplia. Ara és el moment que allò que en diem llibertat nacional i social vagin juntes. I aquí és on la CUP diu, si el Mas és president, en aquesta conjuntura, hi haurà una gent que dirà: aquest senyor és el de les retallades, l’austeritat, el que va aplicar la troica, i no podem entrar en aquest procés constituent perquè no ens refiem socialment d’aquest senyor. Encara que poguessis dir: ell no és el representant directe de l’oligarquia. Però ell com a president del govern va aplicar aquestes retallades i ha fet patir gent. No pots dir-li a molta gent que ha patit, ha lluitat, i que ha vist com la Generalitat s’ha personat en molts casos com a part litigant contra moviments socials. Mas no és l'home de l'oligarquia catalana. Però no acaba de ser tampoc l'home de les masses del procés constituent. L’independentisme que diu ‘Mas per damunt de tot’, no té en compte que Mas és una figura ambivalent: per una banda cohesiona la gent independentista però d’una altra no li fa ampliar la base social. La pregunta és: vosaltres què penseu fer perquè aquest procés constituent amplïi la base? Digueu-m’ho. Si no tenim un programa real per a fer això, Mas serà president, però la realitat objectiva, la forma de societat serà la mateixa. I llavors perquè vols la independència ci continuem tenint una societat igual d’injusta? Aquesta és la pregunta. —Trobeu-me un altre convergent que quadri la Caixa com fa Mas. —No dic que Mas sigui ‘un d’ells’. Hi ha una diferència important entre el procés democràtic que encapçala Mas, i el procés democràtico-espanyol que encapçala l’oligarquia catalana. I és cert: Mas no és el seu home. Però no acaba de ser tampoc l’home de les masses del procés constituent. La persona que faci de president del govern és una persona de transició, perquè la realitat s’ha de crear en un nou cicle de lluita des del carrer, amic meu. I bé haurem de donar el protagonisme a la gent que ha fet el procés fins avui. —La CUP no sap què fer amb tanta força com té ara. —Perquè la CUP ha de ser diferent del poble? És que la CUP té la clau de l’enteniment? Està per sobre del bé i del mal? Els intel·lectuals, de la CUP o no, tenen alguna vareta màgica? És que hi ha cap polític que digui hem d’anar cap aquí? És una situació incerta, oberta, fluida, dinàmica. I per tant, en aquest sentit a la CUP li passa com a qualsevol fill de veí. Hòstia, què foto jo ara? I el discerniment és: com es pot ajudar a la pobra gent? Què podem fer per afavorir a la gent de baix? Hem de crear noves regles, i nous atletes. El que em sorprèn de Catalunya Sí Que Es Pot és el pessimisme. No s'acaben de creure que serà la mateixa gent que tirarà endavant això —I CSQP, com la veieu? —Entenc l’angoixa de Catalunya Sí que es pot. Perquè estan buscant la manera d’inserir-se en la nova carrera, i estan mirant massa cap enrere, i no miren endavant. Nosaltres hem estat demanant converses a CSQP des del 28-S. I no hi ha hagut manera. El que em sorprèn de Catalunya Sí Que Es Pot és el pessimisme. No s’acaben de creure que serà la mateixa gent que tirarà endavant això. Hi ha una part de frustració. La combinació de 15-M més esquerra semblava molt guanyadora. Però aquí si l’alternativa no es construeix sobre el model de trencar amb Espanya, no és alternativa. —Al Parlament us especialitzareu en algun tema? —Em toca ruptura democràtica, feminisme, cultura i llengua, i secrets. Coses d’espies. —Conec gent que va plorar amb el seu discurs al Parlament. —Era un discurs en el qual em sentia parlant amb una certa responsabilitat històrica. Primera, per la gent que no eren al Parlament en aquell moment, els independentistes que no eren d’última hora. En Cala, per exemple. —’Talli qui talli el bacallà, una sempre es queda de portera’. Ho creieu? —Sí, vaig citar la Secundina, el personatge de Salvador Espriu a la Primera Història d’Ester. I la història no demostra altra cosa que la seva frase. —Ara us deveu trobar envoltat de jovenets. —És ambivalent. D’una banda et dinamitza, rejoveneix. T’obliga a estar en contacte amb la realitat i tiren de tu. De l’altre a vegades penses: què hi faig, aquí? Com si et fessin fer un paper que ja no et tocaria. Vols dir que el què els hi pots dir té cap sentit, per ells? No pots tenir ni gaires prejudicis, ni creure’t que per l’experiència acumulada tens raó. Adopto una postura de col·laboració, d’escepticisme en la vida de la humanitat. La politica, per exemple, no ho és tot.

Summary: Julià de Jòdar: ‘És el moment de noves regles i nous atletes’


El govern es reunirà demà amb els comuns per mirar d’enfilar un pacte per al pressupost. L’executiu de Quim Torra i Pere Aragonès ha recollit la proposta que va formular Catalunya en Comú-Podem per començar la negociació. Després del pas de la CUP cap a l’oposició, i sense cap estratègia conjunta acordada per a continuar el procés, el govern cerca estabilitat parlamentària i obre el ventall d’aliances alternatives apuntant cap als comuns. No són tan sols el soci potencial més disposat a pactar, sinó que són l’aliança potencial que menys contradiccions internes crea a JxCat i ERC, sobretot d’ençà que el grup de Jéssica Albiach va desvincular la negociació del pressupost català de la de l’espanyol. JxCat i ERC comparteixen amb els comuns l’oposició a la repressió de l’estat espanyol, l’oposició a la monarquia i la defensa d’un referèndum. Tres coincidències que no cessen de recordar i que el PSC és lluny d’assumir. La presidenta del grup parlamentari dels comuns i el portaveu econòmic, David Cid, obriran demà les converses amb Aragonès. Esperen que serveixin per a avançar en els comptes i que no siguin ‘una nova foto’, segons que va dir ahir la portaveu del grup, Susanna Segovia. Els comuns han proposat al govern una reforma fiscal per a augmentar la recaptació d’uns 700 milions d’euros. Volen modificar l’impost de successions i de donacions, augmentar l’IRPF per a les rendes superiors a 90.000 euros i establir una fiscalitat ‘verda’ contra el canvi climàtic. Segons els comuns, les modificacions tributàries només afectarien un 2% de les herències i un 2% dels catalans. Però el PDECat refusa l’augment de la pressió sobre allò que considera classes mitjanes. ERC, que ja havia defensat una reforma de l’IRPF, està més disposada a avaluar-ho. ‘Sabem que és un element sobre la taula; no vol dir que no se’n pugui parlar’, va dir la portaveu del govern, Elsa Artadi. Tanmateix, l’executiu no ho inclourà en la proposta inicial que farà als comuns i ja estudia les xifres presentades pel grup d’Albiach. En les converses, també hi participaran els grups parlamentaris de JxCat i ERC i responsables de més departaments. A banda el capítol dels ingressos, la proposta dels comuns inclou una despesa addicional de 1.700 milions en polítiques socials per a posar fi a les retallades d’aquests últims anys. Aragonès ja ha dit que la despesa no financera augmentaria de 1.600 milions. Seran, per tant, uns comptes expansius, que preveuen, entre més, recursos per a la renda mínima de ciutadania i la convocatòria de noves places de mossos i bombers. Les negociacions, a més, començaran durant aquesta setmana de vaga convocada pels metges i els treballadors dels centres d’atenció primària, i el mateix dia que la IAC, la CGT, la Intersindical-CSC, la Coordinadora Obrera Sindical (COS), el Sindicat de Professors de Secundària (ASPEPC-SPS) i el Sindicat d’Estudiants dels Països Catalans (SEPC) han convocat una vaga de mestres de primària i secundària i d’estudiants universitaris. Els treballadors públics en general també han estat cridats a fer una aturada de dues hores per a reivindicar el retorn de les pagues extra del 2013 i el 2014. Una reclamació que comparteixen amb els sindicats majoritaris, CCOO i UGT, tot i que aquests sindicats han convocat una altra vaga el 12 de desembre. El rerefons de les vagues Amb l’escalfor d’aquesta tardor calenta, els comuns s’acosten al govern per intentar millores pressupostàries que afavoreixin el funcionament dels serveis públics més castigats per la tisorada. Només així podrien justificar l’aval als comptes. De fet, el grup d’Albiach va anunciar que faria una roda de contactes amb col·lectius que s’han mobilitzat aquests dies, a fi d’incorporar-ne les reivindicacions al pressupost. Alhora, el govern manté oberta una negociació contra rellotge amb el Sindicat de Metges i és lluny d’aconseguir d’aturar la convocatòria de demà. Tampoc no han fructificat fins ara els intents per a acordar el retorn de les pagues extra perdudes. Si hi ha marge per a moure partides, la negociació amb els comuns pot ser la clau. La CUP va reiterar que ni tan sols s’acostaria a allò que pogués considerar-se com una ‘idea de negociació’ i dóna suport a la vaga de treballadors públics. L’executiu parteix de la base que els comptes actuals, que són una pròrroga dels del 2017, tornaran a ser prorrogats tècnicament. De segur que no s’arribarà al 2019 amb el pressupost enllestit. Ara, sí que confien d’aprovar-lo més endavant. D’entrada, el govern necessitarà aquest primer gest dels comuns per a emprendre la tramitació parlamentària dels comptes. Caldrà que s’abstinguin perquè siguin formalment rebutjades les esmenes a la totalitat que l’oposició presenti als projectes de llei de pressupost i de la llei d’acompanyament. Tenint en compte que els quatre diputats de JxCat amenaçats per Pablo Llarena no voten i que Toni Comín tampoc, si la resta de l’oposició fa pinya contra la tramitació del pressupost hi haurà un empat a 61 vots i les esmenes de retorn seran rebutjades. És a dir, en aquest cas els comptes es tramitarien sense problemes. En canvi, per a l’aprovació final JxCat i ERC sí que necessitaran que almenys una part del grup dels comuns hi voti a favor. Però entre l’un moment i l’altre hi ha marge temporal per a continuar negociant. Sigui com sigui, el govern ja ha deixat clar que el consell executiu no donarà el vist-i-plau als comptes ni els enviarà al parlament fins que no tingui la garantia que no li seran retornats. Tot això passa després de l’intent d’establir un espai de negociació estable fora del parlament: l’anomenat Espai de Diàleg, on també hi ha el PSC. Aquest espai, que va més enllà del pressupost, és un gest més de l’executiu de Torra i Aragonès per a solidificar l’inici d’una nova etapa en què els dos blocs d’independentistes i no independentistes, que van polaritzar el parlament en la legislatura anterior, ja són part del passat.

Summary: El govern prioritza l’intent de pacte amb els comuns pel pressupost


La Joventut Socialista de Catalunya (JSC) denuncia en un comunicat que Societat Civil Catalana (SCC) emblanqueix la ultradreta per la reunió que ahir va mantenir la seva cúpula amb Vox per a parar de ‘diàleg’, ‘drets’ i ‘llibertats’ dels ‘catalans constitucionalistes’. ‘Des de la JSC considerem un greu error que SCC aposti per emblanquir els ultres, que han dedicat la seva existència des del seu salt a les institucions a escampar teories masclistes, racistes i lgtbifòbiques, a més a més de passejar-se per Europa de la mà dels moviments més repugnants i perillosos per a qualsevol societat democràtica, com el de Le Pen’, diu la joventut del PSC. A causa d’això, la JSC diu que ‘no participarà ni es reunirà més amb SCC fins que no s’instauri un cordó sanitari‘ a Vox, que cataloga de ‘moviment ultra i antidemocràtic que cal apartar, aïllar i combatre, com es fa a la resta d’Europa, en lloc de donar-los ales i legitimar l’odi que bassa el seu pensament i la seva acció política’. A més, neguen que Vox sigui un partit constitucionalista, ‘perquè ni respecta la constitució ni els valors que la inspiren’. Podeu llegir ací el comunicat: «La Joventut Socialista de Catalunya (JSC), en tant que organització juvenil radicalment democràtica i progressista, ha manifestat sempre el seu rebuig frontal davant qualsevol moviment feixista i antidemocràtic, i per tant, davant qualsevol acció, moviment o reunió que serveixi per fer veure que els partits de la ultradreta són partits normals i corrents que defensen les seves idees com qualsevol altre. En el dia d’ahir coneixíem que l’organització Societat Civil Catalana (SCC) s’havia reunit amb els extremistes de VOX, a la seu del partit ultra, per parlar de ‘diàleg’, ‘drets’ i ‘llibertats’ dels catalans “constitucionalistes”. Des de la JSC considerem un greu error que SCC aposti per blanquejar els ultres, que han dedicat la seva existència des del seu salt a les institucions a escampar teories masclistes, racistes i lgtbifòbiques, a més a més de passejar-se per Europa de la mà dels moviments més repugnants i perillosos per a qualsevol societat democràtica, com el de Le Pen. VOX no és un partit constitucionalista, perquè ni respecta la Constitució ni els valors que la inspiren. No és un partit normal i corrent, perquè defensa l’odi i la intolerància cap a qui pensa, parla, sent o estima diferent. Vox no és un partit amb el qual una organització democràtica pugui reunir-se per parlar d’una llibertat en la qual no creuen i una Constitució que no defensen. Per tot plegat, la JSC vol denunciar el blanqueig que s’ha fet des de SCC d’un moviment ultra i antidemocràtic que cal apartar, aïllar i combatre, com es fa a la resta d’Europa, en lloc de donar-los ales i legitimar l’odi que basa el seu pensament i la seva acció política. La JSC no participarà ni es reunirà més amb SCC fins que no s’instauri un cordó sanitari dins l’organització.»

Summary: Les joventuts del PSC denuncien ara que SCC emblanqueix la ultradreta


El president dels Estats Units Donald Trump ha anunciat que els Estats Units reconeixeran la sobirania d’Israel sobre el territori ocupat dels Alts del Golan. En un missatge a Twitter, el líder nord-americà ha afirmat que ‘després de 52 anys ja és hora que els EUA reconeguin completament’ aquesta zona com a part de l’estat israelià. Segons Trump, els Alts del Golan són ‘d’una importància estratègica i de seguretat crítica’ per a Israel i ‘l’estabilitat regional’. Israel va ocupar aquest territori muntanyós de Síria al final de la guerra dels sis dies del 1967 i, posteriorment, el 1981 se’l va annexionar unilateralment. Una decisió que va ser condemnada per Nacions Unides, no reconeguda internacionalment i sobretot denunciada pels països àrabs. Per la seva banda, el primer ministre israelià Benjamin Netanyahu ha agraït també a les xarxes socials a Trump aquest moviment. ‘En un moment en què l’Iran intenta utilitzar Síria com una plataforma per destruir Israel, el president Trump reconeix amb valentia la sobirania israeliana sobre els Alts del Golan’, ha celebrat.

Summary: Trump anuncia que els Estats Units reconeixeran ‘la sobirania d’Israel’ sobre el territori ocupat dels Alts del Golan


‘La crisi dels refugiats em fa sentir avergonyit de formar part de la Unió Europea.’ Amb aquestes paraules, pronunciades el 2015 al parlament, el primer ministre grec, Alexis Tsipras, denunciava la inacció de Brussel·les en la crisi. Ha passat més d’un any d’aquell discurs i la situació no ha fet sinó empitjorar. Les fronteres estan tancades i hi ha més de 60.000 persones atrapades a Grècia. Malviuen en camps mal equipats i tenen un estatut legal incert. El govern grec, encapçalat per la coalició d’esquerres Syriza, no dubta a alçar la veu contra els estats membres de la UE per la manca de solidaritat. I té prou raó: només han acollit 11.960 persones procedents de Grècia i Itàlia de les 160.000 que havien promès. Una xifra ridícula tenint en compte que el 2016 van desembarcar a terres gregues 173.450 migrants i refugiats. De totes maneres, la gestió de la crisi humanitària del govern de Tsipras ha estat farcida d’errades i marcada per la ineficiència. L’actitud ha vorejat la desídia, de vegades. El discurs governamental no és mai autocrític. Quan la responsabilitat no és de la UE, Atenes fa servir un altre argument: la culpa és de la crisi econòmica. El país ha perdut prop del 25% del PIB d’ençà del 2008, però l’estat ha delegat gran part de les seves obligacions en la societat civil organitzada –la gran víctima de les retallades i l’austeritat– i el voluntariat estranger. L’estiu passat, el ministre d’Immigració, Iannis Mouzalas, va denunciar que la UE havia destinat desenes de milions d’euros a les grans ONG, com ara l’ACNUR, i que el govern no en podia certificar el bon ús per la manca de transparència de les organitzacions. Per això, el ministre va demanar que els fons passessin per mans governamentals. Però l’opacitat també afecta l’executiu. D’ençà del gener del 2015, el govern ha rebut de la UE gairebé 250 milions d’euros exclusivament per a atendre les necessitats dels refugiats i migrants. El comissari europeu de Migració, Dimitris Avramopoulos, ha dit que no sap com ha gastat aquests diners, Atenes. Aquests mesos s’espera que Brussel·les traspassi més diners del fons d’emergència i l’AMIF. L’onada de fred que hi ha hagut als Balcans i a Grècia aquest hivern ha fet palès que els diners no s’havien esmerçat a equipar els camps degudament. Metges Sense Fronteres (MSF) ho ha denunciat unes quantes vegades. Malgrat això, Mouzalas va dir el 5 gener: ‘Ja no hi ha refugiats ni migrants que passin fred. Hem completat de manera satisfactòria les millores necessàries.’ El ministre també va dir que ningú no vivia en tendes. Però al gener hi hagué tres morts només a l’illa de Lesbos pel fred i les nevades. Ací podeu veure l’estat del camps: Mouzalas va acabar reconeixent la situació ‘miserable’ que es viu a les illes de la mar Egea, on els centres de registre i acollida es troben massificats. Ara mateix hi malviuen 10.000 persones, i el govern no preveu de poder ‘descongestionar-los’ fins a l’abril. L’ACNUR i més organitzacions han demanat a Mouzalas que traslladi els migrants i refugiats a la Grècia continental per garantir-ne el benestar, però el ministre ha replicat que la UE no ho permet, perquè d’acord amb el pacte de deportacions signat amb Turquia els centres de registre també són centres de detenció. De totes maneres, el govern sí que ha traslladat a Atenes les persones que necessitaven atencions especials. Cal recordar que fa mesos que els processos d’expulsions són paralitzats perquè s’hi violaven els drets dels demandants d’asil. La situació és tan desesperada, que la setmana passada Mouzalas no va poder visitar el camp d’Elliniko per una protesta contra les males condicions de vida. Un grup de refugiats i migrants es va plantar davant la tanca d’entrada i van provar d’impedir-hi el pas del ministre. Mouzalas, la falsa esperança L’agost del 2015, al pic de la crisi, Tsipras va nomenar Iannis Mouzalas ministre d’Immigració. Mouzalas és cirurgià de professió i membre fundador de la filial grega de Metges del Món. La seva experiència en més de vint-i-cinc missions humanitàries feia preveure un canvi radical en la política migratòria. Però la seva gestió ha estat plena d’improvisacions i reaccions a deshora. Mentre les fronteres estaven obertes, Grècia era un lloc de trànsit: la porta d’entrada als Balcans i al cor d’Europa. Aproximadament, la gent tardava una setmana a fer tot el viatge des de les illes de la mar Egea fins a Idomeni, la frontera amb Macedònia. La ruta era marcada per la precarietat, els abusos i la manca de serveis. A Lesbos, la gent passava les nits en camps d’oliveres, i a Atenes en places, parcs i carrers. Refugiats en els camps d'oliveres de Moria (fotografia: Oriol Bäbler)Refugiats a la plaça Victòria d'Atenes (fotografia: Oriol Bäbler) En aquest context, el govern es deixava portar per la inèrcia. Sense voler entendre que no era un drama fugisser. Canviaven les cares, però la misèria persistia. No hi havia estratègia de fons ni previsió. El 2015 més d’un milió de persones van travessar Grècia. S’hi feien actuacions esporàdiques, insuficients. L’obertura d’instal·lacions olímpiques o la construcció del camp d’Eleonas –situat a la perifèria d’Atenes, entre naus industrials, i amb capacitat per a 700 persones–, oferien poc més que sostre i parets. El camp d'Eleonas a Atenes (fotografia: Oriol Bäbler)Un refugiat afganès jugant a futbol en una antiga instal·lació olímpica (fotografia: Oriol Bäbler) El 9 març de 2016 és una data clau, en què la inoperància i les vergonyes del govern van restar exposades. Sobretot Mouzalas. Aquell dia, després d’uns quants avisos, Macedònia va tancar totalment la frontera. Abans havia construït dues tanques i havia restringit el pas de refugiats i migrants. Grècia es va convertir en una presó a cel obert. Milers de persones es van quedar atrapades en un país que no els podia oferir alberg. Tsipras va exclamar que Grècia no es podia convertir en un magatzem d’ànimes i el ministre de Defensa, Panos Kammenos, va dir que, si calia, ell mateix duria els refugiats, inclosos els gihadistes, a Berlín. Ofuscats en els retrets, l’apatia del govern va permetre que assentaments malgirbats com els d’Idomeni o del Pireu esdevinguessin autèntics monstres de tendes i patiment. ‘El nostre deure és tenir cura d’aquesta gent i no deixar-la abandonada als carrers’, va declarar Mouzalas. Però l’esforç d’acollida i cura el van fer sobretot els ciutadans, les petites ONG i els voluntaris independents. Per exemple, Better Days for Moria va construir del no-res un camp sencer al costat del centre de registre de Moria (Lesbos). Cuina, espai d’oci, llar d’infants i molt més, on abans només hi havia oliveres. Prop de la frontera, la Comunitat Eko va convertir una gasolinera en una alternativa molt més humana i digna al caos d’Idomeni. El final d’Idomeni, camps militars i deriva repressiva Després del tancament de les fronteres, el camp d’Idomeni tenia una població semblant a la de Ripoll, més de 10.000 habitants. Les condicions hi eren totalment insalubres. Hi mancaven dutxes, lavabos i assistència mèdica. El camp va créixer al voltant d’una estació de trens i les terres de correu de la vora. Unes quantes vegades, els refugiats i migrants van provar de travessar en massa la frontera, però tots els intents van ser respostos amb violència i devolucions en calent per la policia macedònia. El camp de refugiats d’Idomeni (fotografia: Oriol Bäbler) El govern grec va tardar més de dos mesos a actuar. Al maig es va desallotjar Idomeni. L’operació va durar tres dies i en molts casos no s’informava els refugiats i migrants del destí que els esperava: camps oficials gestionats per l’exèrcit i la policia. Els activistes van denunciar que el desallotjament pretenia fer invisible la crisi humanitària. És a dir, repartir tots els refugiats i migrants per diversos punts del país, la majoria aïllats, per apartar-los del focus mediàtic, i així tenir-los controlats en cas que calgués deportar-los en massa. Actualment, hi ha una cinquantena de camps oficials. Tot i ser espais governamentals, hi ha casos de precarietat similar a Idomeni: manca de mantes, menjar en mal estat, absència d’aigua calenta, etc. En pocs casos són camps de nova construcció, la majoria espais militars que havien estat abandonats o en desús, com el campament de Kherso o l’aeròdrom de Nea Kavala. També s’han reconvertit instal·lacions dels Jocs Olímpics del 2004, l’antic aeroport d’Atenes (Ellinikon), un psiquiàtric abandonat als peus del mont Olimp i fàbriques ruïnoses de la rodalia de Tessalònica. Algunes localitzacions tanquen i se n’obren de noves en condicions similars. D’una altra banda, els camps oficials també han servit perquè el govern tingui un control directe de les organitzacions que fan tasques humanitàries, car el registre és obligatori per poder exercir. El filtre també s’aplica als periodistes. D’aquesta manera, s’ha acabat gairebé el voluntariat independent, que d’ençà de l’esclat de la crisi ha cobert molts dels forats que no omplia l’estat. Tanmateix, alguns grups continuen actuant al marge dels camps, com és el cas de la Comunitat Eko a Vasilika. El govern sempre els ha mirats amb recel i els ha acusats d’instigar protestes i disturbis com els que hi hagué a Idomeni a l’abril. Abans del desallotjament es van fer unes quantes detencions, entre les quals les d’alguns voluntaris catalans, amb el propòsit d’espantar aquest col·lectiu. Aquesta deriva repressiva no s’ha fet sentir en els sectors extremistes que simpatitzen amb el partit neonazi Alba Daurada, tercera força al parlament, totalment contrari a la presència de migrants i refugiats a Grècia. Els seus líders, Nikolaos Michaloliakos i Ilias Kasidiaris, els consideren un focus de terrorisme i una amenaça per a l’esperit cristià i la raça grega. Ultres vinculats al partit han atacat amb total impunitat alguns camps de refugiats i organitzacions solidàries. A Lesbos van causar disturbis a l’exterior del camp de Moria i van causar un incendi que en va forçar l’evacuació. Uns neonazis també van cremar la casa ocupada Notara 26, que acollia refugiats al barri d’Exarchia a Atenes. Kammenos, la cara ultra del govern El govern grec és una coalició teòricament antinatural. El partit majoritari és la coalició d’esquerres Syriza, i el soci petit és el partit de dretes i ultranacionalista Grecs Independents (ANEL). El líder d’aquest partit és Panos Kammenos, actual ministre de Defensa i ex-diputat de Nova Democràcia, el partit clàssic de la dreta grega. L’únic vincle que fa viable el govern és l’euroscepticisme. Pel que fa a l’antiausteritat dissimulen i fan veure que no els concerneix. Kammenos és un polític acostumat a les atzagaiades. ‘Si Europa ens abandona en aquesta crisi, la inundarem amb migrants. I serà encara pitjor per a Berlín perquè en aquesta onada de milions de migrants econòmics hi haurà gihadistes d’Estat Islàmic’, ha arribat a dir. La gestió dels camps oficials penja del seu ministeri, però ell sembla més interessat en les disputes territorials clàssiques de Grècia amb Macedònia i Turquia. Kammenos va assegurar que ANEL donava suport al govern grec, però no reconeixia l’autoritat del ministre d’Immigració, Iannis Mouzalas, perquè en una entrevista havia anomenat Macedònia el país veí, en comptes d’Antiga República Iugoslava de Macedònia (ARIM). En les seves posicions ultranacionalistes, Kammenos i ANEL solen coincidir amb Alba Daurada. El ministre de Defensa ha flirtejat unes quantes vegades amb els votants d’aquestes forces. La tanca oblidada i el Tarajal grec El primer ministre grec, Alexis Tsipras, ha criticat moltes vegades la decisió del govern macedoni d’aixecar una doble tanca a la frontera per evitar el trànsit il·legal de persones. Però sempre se li ha encongit la boca, com si no existís, quan li han retret que Grècia fa això mateix en la seva frontera terrestre amb Turquia. El riu Evros és el punt de trobada entre la Grècia oriental i Turquia. Ambdós països només comparteixen dotze quilòmetres de frontera terrestre. La ciutat de Kastanies era el principal punt d’entrada de la immigració il·legal abans del 2011, però el govern socialista de Georgios Papandreu va decidir de segellar la ruta. Com? Alçant una tanca amb filat espinós. El sorgiment de la ruta marítima entre les costes turques i les illes de la mar Egea és en gran part culpa de la tanca de l’Evros. La doble tanca entre Grècia i Macedònia (fotografia: Oriol Bäbler) El 2013, un grup de cent cinquanta sirians va travessar il·legalment el riu Evros i es van endinsar en terres gregues, fins al poblet de Praggi (al sud de Kastanies). Es van arrecerar al pati de l’església i al bosc del voltant. Estaven exhausts i mig congelats. De cop i volta, van aparèixer unes quantes furgonetes de color blanc amb agents de policia. Van carregar els sirians i se’n van anar. Grups de drets humans han denunciat possibles tortures, però el veritable final de la història no el sap ningú, només els agents de policia. Les aigües de l’Evros cada any arrosseguen els cossos de refugiats i migrants que han intentat esquivar la tanca. Aquest hivern, la policia ha desenterrat el cos d’una persona colgat per un metre de neu. Va morir congelat.

Summary: L’altra cara de la crisi dels refugiats: la responsabilitat del govern d’Alexis Tsipras


L’estat espanyol és un dels més repressors de la llibertat artística. Segons un estudi de l‘ONG Freemuse, Espanya és l’estat que ha empresonat més músics el 2018. Concretament, són catorze rapers —Valtònyc, Pablo Hasel i els membres del col·lectiu La Insurgencia— que han estat condemnats a presó per delictes d’enaltiment del terrorisme o injúries a la corona. L’estudi analitza una seixantena d’estats i ha valorat els casos de 1.807 artistes. Nigèria, Rússia i Turquia són els estats on s’han documentat més vulneracions contra la llibertat musical. Tanmateix, cap no supera Espanya en empresonaments. Egipte i la Xina ocupen el segon lloc (sis sentències de presó), després vénen Turquia (quatre) i l’Iran (tres). Rússia, Malawi i Tunísia clouen la llista amb un cas cadascun. Segons l’ONG, l’any 2018, dos músics van ser assassinats, setze processats, trenta-sis empresonats, vint-i-quatre detinguts, sis van ser atacats i quaranta-quatre sancionats. Consulteu l’estudi ací:

Summary: Espanya, l’estat que ha condemnat més músics a la presó el 2018


La tensió entre Washington, Damasc i Moscou, després de l’atac químic contra civils a Duma (al nord de la capital siriana), no para de créixer. Putin i al-Assad s’han desvinculat dels fets i asseguren que és un atac fictici. Tanmateix, el president dels Estats Units, Donald Trump, va amenaçar ahir amb bombardar el país en les pròximes hores, encara que fos sense el consentiment de l’ONU. Les amenaces de Trump han pujat de to aquest matí i ha avisat a Rússia que la intervenció americana és imminent. En un piulet, el president ha escrit: ‘Rússia assegura que abatrà tots els míssils que es disparin contra Síria. Prepara’t Rússia perquè seran míssils nous, bonics i intel·ligents! No podeu ser aliats d’un animal assassí que gaseja la població i ho gaudeix.’ Russia vows to shoot down any and all missiles fired at Syria. Get ready Russia, because they will be coming, nice and new and “smart!” You shouldn’t be partners with a Gas Killing Animal who kills his people and enjoys it! — Donald J. Trump (@realDonaldTrump) April 11, 2018 La imminència de l’atac ja comença a tenir efectes. L’agència europea de trànsit aeri, Eurocontrol, ha alertat a totes les companyies que prenguin precaucions quan sobrevolin la Mediterrània oriental davant de possibles bombardaments a Síria. En l’advertència, es fa referència a llançament de míssils de creure i possibles interrupcions en els equips de radionavegació.

Summary: Trump amenaça amb bombardar Síria i avisa Putin: ‘No podeu ser aliats d’un animal assassí que gaseja’


La renovació del govern d’Artur Mas forçada per la retirada dels consellers d’Unió ha deixat Francesc Homs sense el càrrec de portaveu, però amb la resta de competències del conseller de Presidència intactes. La mà dreta del president Mas en tots els afers relacionats amb el procés d’independència explica en aquesta entrevista per què calia fer la proposta de dissabte passat a les entitats sobiranistes. I alerta del risc que el 27-S perdi el sentit plebiscitari si ERC i la CUP es deixen arrossegar per Podem. A més, Homs és molt contundent quan afirma que seria hipòcrita dir que no hi haurà baralles entre els partits independentistes durant la campanya del 27-S, perquè competeixen per un mateix electorat. Des del seu despatx del Palau de la Generalitat, el conseller explica com fou el trencament amb Unió, que ja es podia intuir des de feia molts mesos. Al final, envia un missatge de seguretat i confiança sobre el futur del procés d’independència. —Quin embolic que heu organitzat implicant les entitats sobiranistes en la confecció d’una llista pel 27-S… Ara calia fer això? —Crec sincerament que sí. No crec que provar de donar resposta a allò que molta i molta gent pensa i expressa –més en privat que en públic– sigui cap embolic. No pot ser cap embolic demanar-se si fem tant com cal a favor de la unitat i per aconseguir que les eleccions del 27 de setembre siguin el plebiscit que volem. Detectem que hi ha alguna cosa que no acaba de funcionar prou fina. Aquest intent, fet des de la posició del president, crec que era una obligació. —La setmana passada hi havia bon ambient perquè semblava que el trencament de CiU aclaria el panorama. Però s’ha tornat a obrir el debat de les llistes i ha tornat la brega… —El 27 de setembre és històric per a Catalunya. Els qui van contra la independència negaran que hi hagi cap plebiscit fins el dia que hi sigui i el perdem els independentistes. Aleshores sí, serà un plebiscit perquè haurà guanyat el no. Ens hi juguem el tot pel tot. I som a temps d’organitzar les coses d’una manera que doni el resultat que esperem amb més garanties. El president Mas ha dit que si no es produïa el que ell proposa no tiraria la tovallola. Per tant, hi ha la garantia de saber què farà el president i què farà Convergència. Però que s’havia d’intentar atendre allò que és un comentari molt estès sobre si anem prou preparats per a aconseguir el sí a la independència, no en tinc cap dubte. Era una obligació que teníem i s’havia de posar damunt la taula. Ara veurem quines decisions es prenen. No tardarà gaire a saber-se. En un moment tan transcendent, teníem l’obligació d’intentar-ho tot. —Una proposta com aquesta no s’hauria d’haver acordat amb les entitats abans de presentar-la en públic? —Es va parlar amb molta gent. No hi havia cap posició presa de les entitats, sobre aquesta proposta. Això és evident. És obvi que s’havia parlat amb gent de les entitats. I coincidien amb el diagnòstic que faltava quelcom per forçar el caràcter plebiscitari i garantir l’èxit de la independència el 27-S. No hi ha pas en joc l’èxit de CDC ni de Mas. Hi ha en joc si aquest país opta per la independència o no. Es va parlar amb gent de les entitats a qui s’ha fet la proposta. Suposo que tothom entén que el president no fa una proposta d’aquestes característiques si no té la sensació que serà ben rebuda. Amb les entitats com a tals, que tenen els seus mecanismes de presa de decisions, no s’havia fet per raons òbvies. Algú havia de prendre la iniciativa. —Insistiu molt en el caràcter plebiscitari. Els contraris no el reconeixen, ja ho sabem. Però ho dieu perquè penseu que ERC i la CUP no ajuden a reforçar aquest sentit del 27-S? —Ara com ara, qui està més en la dinàmica plebiscitària és qui convoca aquestes eleccions, el senyor Mas. Paradoxalment, a la banda del no, el Partit Popular i Ciutadans. El problema el tenim amb la resta. No dic que no vagin a favor de la idea de plebiscit, perquè ERC i la CUP hi van, però hi ha qui obre una altra agenda per a les eleccions del 27-S. Em refereixo a ICV, Podem, el PSC, Procés Constituent… Observem que hi van arrossegant ERC. Em sembla que és prou evident. I torno a dir-ho: formalment, Esquerra diu que considera que el 27-S és plebiscitari. Però fan una aproximació que, amb la seva lectura de les coses, contribueix a obrir una altra agenda. A més, aquesta agenda es presenta en contradicció amb l’agenda independentista. Això és un error. —En què consisteix l’error que denuncieu? —Aquest era el discurs que fins ara feien els de Madrid. Ens deien que la independència no s’ocupava de les coses que preocupaven la gent. I és tot al contrari. S’havia especulat durant aquests últims tres anys sobre la tercera via. Es parlava d’en Duran… I ara resulta que la tercera via ve pel cantó de l’extrema esquerra. És una cosa sorprenent. I ens hem de preguntar: el 27-S es vota independència sí o no, o es voten altres coses? Especialment, quan aquestes altres coses es posen en contraposició a la idea de la independència. Ho fan alguns i ho continuaran fent. No hi ha claredat, en aquest sentit. Trobo a faltar que l’exigència que hi ha hagut amb la gent d’Unió Democràtica es tingui amb Podem o Guanyem Barcelona. Hi ha dues vares de mesurar segons qüestions ideològiques. Tot això aixeca moltes sospites i em trasllada a la situació del 2003. L’única cosa que canvia és que on deia ‘nou estatut’ ara hi posem ‘independència’. I on hi havia PSC, ara hi posem Podem o Guanyem. Som al mateix lloc. Tots tenim experiència. I sabem que després va venir allò que va venir: en Zapatero, ‘apoyaré’, tots aquests discursos… I ens vam quedar sense un estatut que encara esperem. 'ERC diu que considera que el 27-S és plebiscitari. Però fan una aproximació que, amb la seva lectura de les coses, contribueix a obrir una altra agenda en contradicció amb l’agenda independentista. Això és un error.' —Si les entitats sobiranistes no compren la proposta del president, quin serà la fórmula de CDC? Ja hi ha noms lligats? —Efectivament, s’hi va treballant. Però crec que ara, com a persona responsable d’aquesta mena de coses, i com que podria ser llegit com una interferència en el debat que fan les entitats sobiranistes, no m’hi pronunciaré. Crec que el debat l’han de poder fer amb les coses que hi ha damunt la taula. L’únic apunt que s’ha de saber és que la proposta del president a les entitats no és l’avantsala d’una excusa per a deixar-ho córrer. És una proposta de posar-se a disposició de les entitats a la recerca de la unitat i la potència que ens falta. Especialment si veiem què indiquen les enquestes. Si som honestos, hem de reconèixer que no ho tenim ben travat. —Us referíeu a l’última enquesta publicada. Diu que una ‘Catalunya en Comú’ disputaria la victòria a Mas i que les tres forces independentistes no arriben a la majoria absoluta. Us la creieu? Què en penseu? —L’enquesta d’El Periódico dibuixa tres hipòtesis. Una ja sabem que no es produirà, que és una candidatura de CDC amb Unió. Les altres dues, s’han de veure. Si aquest món que té aquesta agenda que no inclou la independència s’intenta organitzar, la pregunta és de manual: per què no intentem d’organitzar-nos d’una manera diferent els que sí que volem la independència? Veiem que l’esquema, fins ara, no ens acaba de donar tota la força que creiem que hi ha al país. No acabem de treure tot el rendiment del sí-sí que hi ha. —Deixeu de ser portaveu per poder dedicar més temps a la campanya… —No ben bé. Una part deu ser aquesta. No sé com es va explicar, això. Però la funció de portaveu la situo en quatre anys. Jo ja n’hi havia passat quatre i mig. Valia la pena aprofitar la remodelació de govern per incorporar aquest canvi de funcions. Crec que ha estat un encert i estic convençut que Neus Munté ho farà millor que jo. Ho penso sincerament. A cada moment s’ha de saber estar on correspon. Cal entendre i transmetre que les agendes personals i les corporatives han de quedar subordinades a l’interès col·lectiu. 'Si aquest món que té aquesta agenda que no inclou la independència s’intenta organitzar, la pregunta és de manual: per què no intentem d’organitzar-nos d’una manera diferent els que sí que volem la independència?' —Deia que dirigiríeu la campanya electoral. Però si les entitats sobiranistes accepten la proposta de Mas, aquesta funció no correspondrà a una persona de Convergència, oi? —Aquest és un terreny d’especulació. Que jo em dediqui a la campanya no s’ha anunciat formalment. Si les coses es fan com s’haurien de fer –d’una manera diferent–, no em passa pel cap d’exigir de ser director d’una campanya ni res que s’hi assembli. Senzillament, voldria contribuir-hi com un més. Per això no ho hem anunciat. No s’ha formalitzat ni s’ha pres la decisió en els termes precisos. —El trencament de CiU era planificat de fa un temps o hem de pensar que ha succeït per generació espontània? —Vostè què creu?  Era una pregunta retòrica. Hi ha coses a la vida que són producte de la coherència. En el moment que es pacta la pregunta del 9-N –el 12 de desembre de 2013–, que es posa com a possibilitat defensar un estat independent i que CDC defensa el sí-sí, Unió va dir que no tenia cap resposta clara. Nosaltres ja ho havíem aprovat al congrés l’any 2012. I ells s’ho volien pensar i es prenien un temps per decidir-ho. En aquell moment els ho vam dir: hi ha coses que en política no són compatibles. ‘D’acord, d’acord, però nosaltres ja prendrem la decisió més endavant’, ens van dir. Vam admetre que ells gestionessin el seu temps. Però des de fa molts mesos se sabia que si ells no defensaven el sí-sí no aniríem plegats a les eleccions i CiU s’acabaria. —Potser s’ha tardat massa? —Hi ha coses que són resultat de la voluntat de sumar esforços i de molta paciència. Però arriba un moment que les discrepàncies de fons s’imposen. I s’ha de ser conseqüent. No és que es planifiqués en tots els detalls, però sí sobre el fons de la qüestió. Tota la descripció que ha fet Unió és correcta, excepte en la qüestió de l’ultimàtum. Quan fa mesos o anys que has explicat les coses com són, després no es pot dir que ha estat un ultimàtum de dos dies. Això segur que no. —Presentar-se conjuntament a les municipals i trencar al cap de tres setmanes no té un punt de frau polític? —Frau seria si el tema de les eleccions municipals hagués estat el plebiscit sobre la independència. O m’he perdut alguna cosa? A les municipals es va votar el que es va dir que es votava: uns projectes municipals. Hi havia candidatures clarament compromeses amb la independència i que signaven els compromisos que proposaven l’ANC i l’AMI. Però el senyor Junqueras mateix no ha participat en aquests compromisos, ni ha posat l’estelada ni ha jurat el càrrec d’acord amb la fórmula que va suggerir l’AMI, no ha seguit les propostes que feia l’ANC en l’àmbit municipal… i ningú no diu que el senyor Junqueras no vulgui la independència. Però ho ha fet així quan s’ha presentat com a candidat a Sant Vicenç dels Horts. Qui faci acusacions de frau les ha de generalitzar o entendre que eren unes eleccions municipals i es votaven projectes municipals, com tothom va defensar en aquella campanya. —Hom posa en dubte el trencament de CiU mentre els dos partits se separin a totes les institucions. —Convergència té pactes amb Unió, com és normal. Té pactes amb ERC, amb ICV i amb el PSC… No entenc aquesta crítica. Hi ha persones que un dia hauran d’explicar-nos per què sempre exigeixen a la gent de CDC i a Mas coses que no exigeixen a ningú més. El dia que tinguin el coratge d’explicar-ho simplement ens diran que la seva prioritat no té res a veure amb la independència, sinó amb altres coses. Coses legítimes! I que hi ha altra gent que les explica obertament perquè tenen per prioritat fer fora un per posar-s’hi ells. Jo apel·lo a aquest punt de coratge per explicar per quin motiu sempre es posa sota sospita CDC i Mas. Ja es veurà aquests dies. Quedo sorprès de gent que queda sorpresa… ‘Així aneu de veres’, ens diuen. ‘Què pensàveu que fèiem, fins ara?’ No pot ser que hi hagi tanta ingenuïtat. Jo crec que no és ingenuïtat. Es tracta de camuflar unes determinades expectatives. —Què fareu amb el 46% dels militants d’Unió partidaris del sí-sí? Heu pensat d’oferir-los alguna col·laboració des de Convergència? —No es tracta de què farem des de Convergència. Es tracta de saber què farem els qui anem a favor de la independència. Òbviament, ens hem de sumar tots de la mateixa manera. I en igualtat de condicions. Aquí encara hi ha qui s’obstina a analitzar els moviments de la política sobre la base d’una realitat que ha quedat superada. Especialment, de cara al 27 de setembre. Si hom llegeix els moviments que es fan aquests dies amb les ulleres de mirar la política de sempre, és possible que no entengui res. Si s’ho mira tenint en compte el factor plebiscitari sobre la independència, aleshores es poden entendre moltes més coses. Val per z entendre els moviments dels independentistes d’Unió, val per z la gent de CDC i val per la gent d’altres llocs. 'Hi ha persones que un dia hauran d’explicar-nos per què sempre exigeixen a la gent de CDC i a Mas coses que no exigeixen a ningú més. Ens diran que la seva prioritat no té res a veure amb la independència, sinó amb altres coses.' —Esteu satisfets del compliment del pacte del 14 de gener? —Jo intento tenir una mirada tan positiva com sigui possible sobre aquesta qüestió. No sé si ara és el moment de fer-ne balanç. Perquè em fa l’efecte que si en fem projectarem més ombres que no pas certeses sobre tot . En aquell pacte hi havia el compromís de donar-se suport mutu en el cas que una força o una altra hagués quedat primera. I m’hauria agradat que la dinàmica municipal hagués estat més clara en aquest sentit. No ha anat ben bé així. Com que això al final és objectivable, es pot demostrar que resulta més perjudicada per aquest incompliment CDC que no pas ERC. Esquerra ha anat a buscar molts més acords diferents d’allò que hi havia establert. Jo no vull projectar més ombres de les que hi ha. Hem de crear les condicions per reforçar la unitat i no per assenyalar els defectes que tots tenim. —Però creieu que ERC pot estar satisfeta del compliment de l’acord per part vostra? —Jo diria que sí. Amb la qüestió municipal, tan sols cal fer repàs municipi per municipi d’on hi havia una llista guanyadora de Convergència i d’Esquerra i que ara no hi ha batlles d’aquests partits. Esquerra ha tret més profit dels pactes alternatius. Insisteixo: no cal fer retrets. Hi ha un acord parlamentari de legislatura que en termes generals es compleix. —Sereu capaços de fer una campanya sense agressions i atacs constants amb ERC i la CUP? —Jo no faré l’hipòcrita. Si es competeix pel mateix electorat, fer veure que no ens discutirem és mentir. Quan alguns hem defensat enèrgicament que això ho havíem d’encarar d’una manera diferent perquè en moments excepcionals cal fer coses excepcionals, no ho dèiem per dir-ho. No cal fer l’hipòcrita dient que no ens barallarem quan competim pel mateix electorat. Hi haurà discussions. Legítimament uns pensaran que les seves raons són millors que les dels altres. Això és la conseqüència d’haver portat les coses on s’han volgut portar. A sobre, la gran màxima aquella de ‘separats sumem més’ ha caigut per terra. No hi ha enquesta que ho aguanti això. —ERC i CUP tenen clar que és millor anar separats. —Encara som a temps de fer una reflexió. No parlo dels partits. Aquella gent que només es mou per la independència no ens perdonaria mai que no haguéssim posat damunt la taula la proposta que hem fet. La gent, quan ha participat en les grans mobilitzacions que s’han fet, no es preguntava si caminava primer amb la dreta o l’esquerra, ni si era d’una ideologia o d’una altra. Simplement ho han fet a favor de la independència. Ara, en lloc de fer una campanya d’aquelles il·lusionadores sobre la independència, lluitem entre nosaltres. Si això no s’ha volgut fer com calia, no seré jo qui faci ara l’hipòcrita. Aquesta cosa de voler dissimular tot l’endemà allunya la gent de la política. —Si el 27-S es fan també unes eleccions constituents, té sentit que les opcions ideològiques es presentin separadament. Potser la confusió ve d’aquí. —Com que a aquesta terminologia s’ha de veure quin contingut li acabem donant, cal que accentuem que decidirem sobre la independència. La resta s’haurà d’anar definint. Quan vols abastar massa, acabes no aconseguint res. Aquesta idea de parlar de processos constituents pot portar a superposar coses i que tinguem una altra agenda sobre la taula. Ho dic en termes de risc hipotètic. No és cap pronòstic. Si no el dic ara, me’l quedaria per mi i després ho lamentaria. Si canviem l’agenda, ens podem trobar d’ací a un parell d’anys que això de la independència forma part d’allò que podria haver estat i no ha estat, i barallant-nos per les engrunes de l’autonomia. Podem defensar la independència i el procés constituent? Sí. Però tot ha de tenir un ordre, una seqüència. No es pot iniciar un procés constituent si no s’ha apostat clarament per la independència. Hi ha aproximacions diferents sobre com s’ha de fer un procés constituent. Sobre què és un estat independent, la qüestió és més clara, de blanc o negre. Encara som a temps de deixar clar que el 27-S la independència preval per damunt de tot. Aquest és el dubte que susciten determinades propostes que es fan. —Les enquestes tornen a dir que la candidatura de Mas perdrà força diputats dels 50 que té ara. Què ho fa que CDC perdi llençols a cada bugada? La percepció de corrupció? Les retallades? Un viratge social cap a l’esquerra? —Hi ha una alteració del mapa polític que és molt profund. Però no a Catalunya, sinó a tots els països del nord del Mediterrani. Som en el context d’una crisi devastadora. A Catalunya tenim la sort que el sobiranisme ha fet mobilitzacions en positiu. Perquè sabem que tenim possibilitats de sortir-nos-en, però que estem mancats de recursos. Amb l’instrument de la independència, sabem que ens en podrem sortir millor. No hi ha cap govern, d’esquerres ni de dretes, que no se’n ressenti. Però el nostre problema no és què li passa a Convergència. Diré una cosa que farà riure a alguns, segur, però nosaltres ens creiem el moment històric que vivim. I Convergència és un instrument al servei d’aquest moment històric. És un instrument que pot acabar essent prescindible si el moment històric es resol positivament. És això, que tenim en joc. No si governa aquest o l’altre. Jo he passat per l’experiència d’estar a l’oposició. I en els temps que corren passar per l’oposició t’acaba reforçant. —Sobre la independència, ens en sortirem? —Jo crec que sí. Tinc la sensació d’estar a mitjan octubre de l’any 14. Un desconcert general, discussions dels partits tremendes, escepticisme sobre si es posarien les urnes el 9 de novembre… Jo ho deia a tothom qui m’ho demanava: ‘Es posaran les urnes.’ Veia una cara d’escepticisme immensa. Ara ja ho puc dir perquè ja ha passat. Aleshores callava perquè volia animar. Hi havia molt d’escepticisme. I a fe de Déu que es van posar les urnes. Recordo que algú –no diré noms i cognoms– va arribar a dir en un moment d’aquells dies previs al 9-N que posar les urnes no convenia perquè no votaria més de mig milió de persones. Vam posar les urnes i la cosa més gran és que van anar a votar més de dos milions de persones. I això ho va fer la gent. Això no s’ha esvaït. I té molta potència. És el moviment que té més potència. Ni tombs a l’esquerra, ni tombs a la dreta, ni punyetes. Allò que té més potència a Catalunya és el que va passar el 9-N a Catalunya. I del 9 de novembre a avui, això no ha desaparegut. Aquella gent no s’ha mort, existeixen i el 27-S tornaran a demostrar que hi són amb molta força. Per tant, crec que ens en sortirem. Podeu veure un resum de l’entrevista en vídeo ací:

Summary: Francesc Homs: ‘És d’hipòcrites dir que no ens barallarem amb ERC i la CUP abans del 27-S’