El llibre d’Ada Castells s’havia de dir Mare morta, però hi retratava una mare tan viva, tan forta, tan egoista, tan plena de retrets, tan inflexible cap a les seves filles, i en alguns moments tan divertida i emprenedora, en una època de mares sense atributs que no fossin la submissió… No podia dir-se Mare morta i es va acabar dient Mare, només Mare. Però una mare connotada per la imatge d’una oca a la coberta. Una mare oca? ‘Sí, altiva, sí, amb mal geni, sí, divertida, però quan menys t’ho podies esperar’, escriu l’autora dins la novel·la. Ada Castells ha escrit una novel·la sobre la seva mare i sobre la necessitat d’estimar. Una obra que commou, que és un retorn a la infantesa i una revisió de la relació d’una filla amb la seva mare, fruit de l’amor tan constitutiu com el que segrega, d’una manera instintiva, animal, el vincle. —És un text dur, perquè exposeu una relació en què es presenta una mare egoista, que no respon als models clàssics de maternitat, que això és molt interessant, però que té punts de crueltat, segons que explica la filla, difícils d’entendre. —Em vaig llegir la novel·la Tanguy de Michel del Castillo, que explica la història d’un nen que es va criar en un camp de concentració, tan dur com això, i el nen ho vivia amb tota naturalitat. I quan va sortir al món exterior es va adonar que allò no era la normalitat. Doncs jo ho vaig viure així. Jo pensava que totes les mares eren com la meva. Per a mi no va ser dur, era així. De tota manera, jo crec que tots tenim coses dures i conflictives, de les quals sovint ens costa de parlar, perquè és incòmode i perquè som en un món d’Instagram i visca la vida. I focalitzem els moments de les nostres vides que són gratificants. Però la vida en té molts, de moments, i n’hi ha que no són tan agradables. Precisament, la tesi de la novel·la és: malgrat tot, hi ha oportunitat per a la reconciliació, hi ha oportunitat per a l’entesa i per a l’amor. Sobretot quan es tracta d’una mare, d’un pare, d’un germà o d’un gran amic. Gent que et constitueix a la vida. No tenir-los com una espina sinó com una part positiva i amorosa de la teva vida. Això és fonamental. —Trobar les escletxes que trenquen la uniformitat de la visió d’una mare, que no tan sols pot ser dura i cruel. —És que també és la mare que et diu: ‘Tu ets la meva benedicció.’ I és la mare que et diverteix i la mare que està orgullosa de tu perquè has escrit una novel·la. I la mare que més agraeixo és la mare que m’ensenya a morir, que mor com la senyora que era. Amb enteresa, totalment convençuda d’allò que havia de fer. I que mor molt bé. I això és una lliçó molt important. —Als fills de vegades els costa de veure en la mare una persona i una persona polièdrica. —Sí, els fills tenim aquest egoisme de voler que els pares, sobretot les mares, siguin només per a nosaltres. És una cosa absolutament animal, perquè és la persona que et protegeix, que t’alimenta, que t’educa… I voldries que estigués només per tu i fos aquesta la seva única funció a la vida. I, evidentment, són persones, s’equivoquen, són injustes… Per tant, n’hi ha que seran més egoistes i n’hi ha que més divertides. I, per una altra banda, els adjectius no van tots a l’una: tots tenim parts positives i negatives. Tots hem conegut el ‘simpàtic malparit’. I crec que si una cosa té la literatura és que ens pot oferir personatges tan complexos, tan polièdrics. Els humans no som plans, no som estereotips, no hi ha bons i dolents. I sort d’això, perquè prendre’ns la vida amb bons i dolents mira on ens ha dut, a uns conflictes socials i polítics que ens donen una insatisfacció molt gran. Aprenem que tots som complexos i que hi ha la possibilitat d’una reconciliació. —Al llibre apareix doblement la relació mare-filla, perquè la filla també es converteix en mare. És aleshores que la perspectiva de la filla, en relació amb la seva mare, s’obre. —Jo crec que aquest llibre l’hauria escrit d’una manera molt diferent si no hagués estat mare. Quan ets mare, prens de model la teva, de mare, en moltes coses. En el meu cas, la mare és com un antimodel: no vull caure en certes coses. Hi ha un moment que la filla del relat vol clavar una cleca a la seva filla i s’atura, perquè afortunadament podem trencar models que no són positius. Però hi ha moments que et mires al mirall i reconeixes que dius o fas les mateixes coses que la teva mare. Per això, hi havia l’interès de fer aquesta revisió, també per mirar de ser una bona mare. —Escriure el llibre, us hi ha ajudat, en això? —El llibre m’ha ajudat en això i també m’ha ajudat a desdramatitzar: aquesta voluntat com a mare de fer-ho tot tan bé, és impossible. Relaxem-nos. Hi ha èpoques de la maternitat molt difícils. Crec que la maternitat no és vista amb l’honestedat amb què s’hauria de mirar. És un ofici molt difícil. El més difícil de tots. I no és prou valorat. Ens hem fixat si fem la truiteta o l’entrepà quan els fills surten de piscina, però no és això. Formes una persona que llançaràs al món i que per tant té molta importància com serà. —Davant un fet es poden tenir moltes visions. Totes acostumen a ser parcials i esbiaixades. El llibre mostra com pots llegir d’una manera negativa certs fets, fins a un cert moment que descobreixes que són fets que tenen uns valors intrínsecs que també poden ser positius. —Sí, és allò que es repeteix al llibre, que una germana diu que la mare és un monstre, l’altra que és boja i la tercera germana no pot dir res, perquè ho ha oblidat tot. Són tres maneres: el contraatac, el judici, l’esquivament. I sempre passa això. Però no podem saber per què cadascú és com és. Jo crec que la mare era una gran supervivent i això la va fer ser egoista. I també hi ha un altre aspecte, que és el de la creativitat castrada a una generació de dones, que potser haurien florit en l’art, però estaven condemnades a fer el paper d’esposes i mares. La mare d’aquesta novel·la es refugia fent vestits per a les seves filles. Potser si hagués viscut en una altra època, hauria estat una dissenyadora trencadora. En aquella època només era una dona que cosia. —Aquests últims anys, que la dona pren una nova centralitat social, immerses en aquesta revolució, el tema de la maternitat i la relació mares i filles s’ha fet molt present en el món de l’art i la creació. És un tema d’interès avui, quan abans se’n parlava poc i malament. —Hem reproduït uns falsos models de maternitat, idealitzada o culpabilitzada i no quadren, la realitat és una altra. És l’enfrontament humà més intens que hi ha. La persona que més t’ha constituït al món és la teva mare, vulguis o no. Això, és clar, en l’àmbit de l’art, és un desafiament. Perquè l’art busca els conflictes. És una mina. —I com tot gran tema que afecta les dones… —Fins ara era bandejat. No era important. La maternitat es reduïa a un fet de casa, de bolquers i xumets. No, és la humanitat! Som mamífers, com deia Lizano. —És donar la vida. —I tant. Com diu el tòpic: si ho fessin ells! A totes les universitats s’estudiaria el procés de maternitat com a assignatura obligatòria. I us explico una cosa: vam estar pensant molt el títol. Perquè el títol inicial era Mare morta, que a mi m’agradava molt, però la Isabel Martí , amb molt bon criteri em va dir: aquest personatge és molt viu, un personatge ple de vida, no li pots posar mare morta. Però com podíem adjectivar-la, la Raquel? És molt difícil. Vam dir: deixem-hi ‘mare’. Però ens feia por, per evitar caure en el tòpic de la mare marona, la idea que pot associar-se a aquesta paraula sola. Aleshores vam trobar l’oca i així ja s’entenia que ens referíem a una altra cosa. —Però ara ja s’ha trencat el tòpic. —Sí, però tampoc no volia caure en l’altre extrem, perquè no és un llibre de reivindicació de la maternitat, no ho és, és una reivindicació de la persona. —Hi apareix també la comunitat protestant, un tema que ja heu tractat en més llibres, i que en aquest era ineludible, perquè la vostra família ho és. És interessant de descobrir com aquestes comunitats religioses petites s’organitzen. —Els protestants, és cert que als anys setanta es van espavilar molt i van fundar escoles, hospitals, centres de colònies… Eren molt emprenedors. Durant la dictadura els protestants les van passar magres, fins al punt que els primers anys de postguerra van arribar a afusellar pastors. Vull dir que poca broma, era una comunitat perseguida. La comunitat protestant em dóna, per una banda, la possibilitat de parlar d’una comunitat petita i perseguida, que surt al món i, per una altra banda, aquest gran interès que dóna a la paraula escrita, per la lectura de la Bíblia. Això ho he mamat molt de petita, i crec que m’ha conformat molt com a escriptora. I la necessitat d’utilitzar sempre la paraula precisa, de no banalitzar les paraules. Nosaltres no podem parlar de Déu en va. Aquesta restricció dels mots, la disciplina de l’oració diària, la lectura de la Bíblia…, conforma també la Raquel, la mare, i contrasta amb el seu caràcter frívol, de passar-s’ho bé i de visca la Pepa! I aquest contrast el té, el protestantisme llatí, que gairebé no existeix, perquè representa l’1% de la població en aquest país. —Al primer llibre que vau publicar, El dit de l’àngel, ja us vau centrar en el protestantisme. —El dit de l’àngel explica per què la meva família és protestant des dels besavis, que vénen de Menorca. Els anglesos, amb la dominació de les Illes Balears, van portar el metodisme a Menorca. Aquests són els més antics, tot i que durant la Reforma, al segle XVI, també n’hi va haver que es van convertir, però la Inquisició els va pelar tots. Per tant, els més antics genuïnament catalans són del segle XVIII, amb la colonització anglesa de Menorca. És una història interessantíssima que vaig explicar a Jaume Vallcorba quan era joveneta. Ell em va dir: d’això n’has de fer un estudi. Però com que jo no sóc de la vena de l’estudi, em vaig posar a escriure i em va sortir una novel·la. I la novel·la és El dit de l’àngel. I no havia tornat mai a aquest tema específicament, perquè no havia tornat mai tant a la família. Jo sabia que era una cosa que tenia pendent, però no em podia precipitar. —Per què heu tardat tant a tornar a la família? —Tota la vida m’he documentat per fer aquesta novel·la. I les primeres notes del llibre les vaig prendre quan la meva mare encara era viva. Perquè sabia que tard o d’hora hauria d’escriure sobre ella. És el que deia la Rodoreda: ja tinc la novel·la, ara l’he d’escriure. Però necessitava fer aquest treball de maduració personal. Primer, la meva mare no hi havia de ser i jo havia de passar el dol. La meva mare fa cinc anys que és morta. Després, jo havia de ser mare, mare fins i tot d’una nena adolescent, que és quan el mirall és més conflictiu. És clar, havien de passar coses a la meva vida abans de tornar al fil d’El dit de l’àngel. Ara hi he pogut tornar. —És el primer llibre que publiqueu a la Campana. —Sí i n’estic molt contenta. Mentalment, me n’havia d’anar a una altra editorial. Perquè volia marcar un punt d’inflexió. Perquè és un llibre molt important. I a Edicions 62 potser, penso, hauria estat un llibre més del seu catàleg. En canvi, la Campana, que publica tan pocs títols, i Isabel Martí, que sabem que recull molt pocs originals en català, perquè és molt estricta… Que em volgués l’original la Isabel em va donar una seguretat molt bèstia. Una editora molt intel·ligent, que llegeix molt bé i que esgarrapa per defensar els seus llibres, perquè en fa molt pocs. Volia ser a la Campana. I tot va anar molt de pressa. —Tot i que dieu que és una novel·la que us va sortir a raig, també és una novel·la en què es nota molt de treball d’estil. I en el curs de la novel·la feu referència al procés d’escriptura i al fet de ser escriptora. —Parlar del procés creatiu ja ho havia fet en algunes altres novel·les, però sempre utilitzant el paper d’un pintor. Els meus personatges han estat pintors. Era parlar del procés creatiu amagant-me una mica. Però en aquesta novel·la, Mare, amagar-se era absurd. És constitutiu de mi ser escriptora i escriure. Havia de ser escriptora la protagonista. I en aquesta novel·la també cal parlar del fet d’escriure com un fet sanador. És molt sanador. —Escrivint la novel·la, us heu omplert o us heu buidat? —M’he buidat en el sentit que totes les coses que havia de visualitzar m’han sortit de dins, i m’he omplert també, de fortalesa i de seguretat. Podeu comprar Mare a la Botiga de VilaWeb

Summary: Ada Castells: ’Hem reproduït uns falsos models de maternitat, idealitzada o culpabilitzada, però la realitat és una altra’


El diari Público ha revelat nous fragments de la conversa entre el ministre d’Interior espanyol en funcions, Jorge Fernández Díaz, i el director de l’Oficina Antifrau de Catalunya (OAC). En aquest cas parlen sobre la utilització del Servei Executiu de la Comissió de Prevenció d’Emblanquiment de Capitals i Infraccions Monetàries (Sepblac), òrgan dependent del Ministeri d’Economia. L’objectiu era investigar els comptes de l’ex-batlle de Barcelona Xavier Trias, al càrrec el 2014, en el moment de la conversa. De Alfonso diu a Fernández Díaz: ‘Si tu m’ho demanes, jo ho a Juan Manuel Vega, al director del Sepblac. Però, bé, tampoc no vull que el director del Sepblac pensi que hi ha coses rares. El Sepblac el rep i no sé com funcionarà.’ Després de parlar de Trias, passen a parlar del president de l’AMI i batlle de Vic de llavors, Josep M. Vila d’Abadal, en qui Fernández Díaz té molt d’interès i que en algunes altres converses havia acusat de ‘talibà’. Diu Daniel De Alfonso: ‘Sí, sí, sí … Això de Vila d’Abadal sortirà si aquests documents em permeten de lligar bé, amarrar bé, l’aspecte penal. Aniria a la fiscalia directe. Si no, si aquest document arriba i m’ho desmunta… de debò, què queda?: un retret social fort, queden unes advertències i unes recomanacions que li faríem. Segons que explica Público, el Ministeri d’Interior espanyol ha utilitzat també el Sepblac per investigar el líder de Podem, Pablo Iglesias.

Summary: Un nou àudio de la conversa entre Fernández Díaz i De Alonso revela detalls sobre la seva estratègia


Entres dos quarts d’onze i les onze del matí d’ahir, agents de la Guàrdia Civil es van presentar al Parlament de Catalunya, al Palau de la Generalitat, al Departament de Justícia i al Centre de Telecomunicacions i Tecnologies de la Informació (CTTI). Tots anaven de paisà amb les identificacions pertinents. Portaven una diligència de requeriment d’informació aprovada pel jutge del Tribunal Superior de Justícia que instrueix el cas contra Germà Gordó pel cobrament de comissions per a Convergència a canvi d’obra pública. Contra el que era habitual fins ara, els agents de l’institut armat militar espanyol van topar amb unes noves formes a les institucions catalanes. No van poder passar més enllà de les sales d’espera. Sales d’espera Al parlament, van ser conduïts a una sala d’on no van sortir si no era per anar al servei o a buscar alguna cosa al cotxe. Al palau, van restar a la sala d’espera que hi ha a les cotxeres perquè el conseller de Presidència, Jordi Turull, no els va deixar entrar més endins. I al departament situat a Pau Claris amb Casp, els agents van esperar totes les hores a una sala de la primera planta –’la més propera a la porta que tenim’, diuen fonts del departament– i no es van moure d’allà. Els agents, a les sales d’espera, i el fiscal anticorrupció José Grinda, d’un lloc a un altre per a seguir de prop l’obtenció de la informació requerida. A tot arreu, els agents portaven requeriments d’informació. Per a comprovar que se’ls donaven còpies del material original, un agent va poder entrar al Palau de la Generalitat per verificar-ho. En tot cas, el van fer entrar per la porta del carrer de Sant Sever (la porta del darrere) i no va tenir accés directament a la informació ni als sistemes informàtics del govern. Una decisió al parlament que no els va fer gens de gràcia Al parlament, sense cotxeres ni una sala d’espera a prop de la porta d’entrada, els agents van esperar que se’ls lliurés la informació exigida a una sala del departament d’Infrastructures, a prop del bar. En tot moment, van ser acompanyats per un lletrat del parlament, per la cap d’informàtica i pel cap d’infrastructura. Els informàtics de la cambra van lliurar els correus electrònics de Gordó durant la seva etapa de diputat. El fiscal Grinda, que va ser una estona amb els agents al parlament, va ser l’únic que va sortir de la sala per anar a fer un cafè al bar, sempre acompanyat de treballadors de la cambra. Els agents que havien estat destinats al parlament se’ls va fer deixar les armes a l’entrada i se’ls va acreditar. ‘No els ha fet gens de gràcia’, reconeixia un membre de l’equip de Presidència del parlament. L’actuació del personal de la cambra va ser correcta, deien de fonts del parlament, perquè la instrucció era que hi hagués col·laboració amb la justícia, ‘però ni un mil·límetre més, ni un de menys’. Quan van arribar els agents de l’institut armat espanyol, la mesa estava reunida amb la junta de portaveus. Per tant, la presidenta Carme Forcadell va ser informada en tot moment. Però no va voler interrompre pas l’agenda prevista per la irrupció dels agents. Les corredisses de periodistes van ser constants cada vegada que semblava que hi podia haver alguna novetat durant l’hora i mitja que els guàrdies civils van trepitjar la seu de la sobirania de Catalunya. La llarga espera a la plaça de Sant Jaume La situació a la plaça de Sant Jaume també va ser de corredisses a cada moviment a la porta custodiada pels Mossos d’Esquadra. El registre d’accessos del palau assenyala les 10.47 com l’hora d’entrada dels agents, quatre homes i dues dones de paisà amb distintius del cos armat: la destral, l’espasa, la corona i el feix romà. D’aleshores fins poc abans de les set del vespre, els agents es van esperar a la petita sala d’espera, tota de fusta i vitralls de colors, de les cotxeres i les cavallerisses del palau. Custodiats en tot moment per mossos d’esquadra, van esperar a rebre la informació requerida: l’agenda de visites de Gordó durant la seva etapa de secretari del govern (de desembre de 2010 a desembre de 2012) i la relació del personal que li donava suport administratiu. ‘Ni espectacles ni humiliacions’ i uns quants turistes despistats Quan ja havien sortit del palau, Turull va deixar clar que la seu del govern des de feia sis segles no era un lloc per a espectacles ni humiliacions. La llarga espera dels agents va permetre al fiscal Grinda d’anar i venir diverses vegades. Els periodistes que esperaven informació i moviments a peu de plaça van atendre tota mena de consultes de ciutadans curiosos i turistes despistats aquelles hores sota un sol de justícia, ell sí. ‘Puigdemont és l’alcalde’, deia un home que explicava que era de Jaén a un altre decidit a fer-li cas. ‘No és el president?’, replicava l’altre. També un home de faccions orientals –d’aquelles dels tibetans– s’afegia a la tertúlia sense saber amb qui parlava: ‘A Espanya hi ha molts corruptes. Per què vénen a Catalunya? Que vagin a Espanya! Espanya, molts segles de corrupció.’ Pocs minuts després, passaven dos homes més sense aturar-se i un d’ells cridava: ‘Visca Espanya’, en castellà. El tibetà (si no ho era, que em perdoni) responia ‘Espanya morta!’ amb un somriure d’orella a orella. En paper o en suport informàtic Al Palau de la Generalitat, la relació amb els agents i el fiscal a les cotxeres fou supervisada en tot moment per Francesc Esteve, el cap del gabinet jurídic del govern des del juny i ex-secretari general de Governació encausat juntament amb la consellera Meritxell Borràs pel procediment de compra d’urnes. Una vegada trobada la informació que volia el fiscal, els responsables jurídics del govern la van lliurar en paper als agents. Això va fer que demanessin un nou requeriment per a tenir-la en suport informàtic i verificada per un agent de la Guàrdia Civil. Fonts de Presidència van explicar a aquest diari que el tracte amb els agents havia estat correcte en tot moment i que el president Puigdemont havia estat ‘informat puntualment de l’evolució del dia’. L’agenda de Gordó no apareix A la seu del Departament de Justícia de Pau Claris, els agents s’hi van passar cinc hores. No en van sortir fins a les quatre de la tarda. La previsió era de fer-hi una estada molt més curta, com la del parlament. Però els agents portaven dues diligències. Una, per a obtenir la relació del personal del departament en l’etapa de Gordó. I una altra, sobre el registre de visites rebudes per l’ex-conseller. La primera va ser fàcil d’obtenir i es va lliurar sense cap inconvenient als guàrdies civils. La segona no va aparèixer enlloc. ‘Si ha existit mai un registre de visites de l’ex-conseller Gordó, aquí ja no hi és’, reconeixia una font del departament a VilaWeb. Davant l’absència d’aquest registre, el fiscal Grinda va decidir de demanar una ampliació de diligències al jutge instructor del TSJC per a poder-se endur l’agenda de Gordó. ‘Però tampoc no n’hi havia cap. Hi ha una agenda d’activitat institucional, però no hi ha cap diari de sopars, dinars, reunions, viatges i desplaçaments. Això no hi és, aquí a la conselleria.’ Per tant, fiscal i agents van acabar anant-se’n amb la relació de personal del departament entre desembre del 2012 i el gener del 2016 sota el braç i prou. El CTTI és l’únic lloc per al qual la guàrdia civil tenia l’ordre d’escorcoll. Hi cercaven també informació relacionada amb Gordó. ‘Poca cosa’, segons les fonts de Presidència consultades. Amb tot, és un dels llocs més sensibles perquè reuneix informació sobre la seguretat informàtica de les institucions catalanes. La cara de pocs amics de Grinda La Guàrdia Civil i la fiscalia anticorrupció van voler demostrar ahir que podien entrar on volien quan volien. Però no se’n van sortir. El gest de fer-los esperar a la sala d’espera a les cotxeres o a les sales del parlament i de Justícia va ser un canvi de to evident per part de les institucions de la Generalitat. El fiscal Grinda hi va voler treure ferro dient que no s’havia negat cap informació als agents i que no hi havia voluntat d’entrar més endins. La cara de males puces i de pocs amics no li treia ningú. El somriure forçat en el moment de dirigir-se als periodistes que havien fet guàrdia al carrer no podia amagar la derrota viscuda. Encara que fos simbòlica. Però és que els símbols…

Summary: Gest d’autoritat del govern i el parlament davant la Guàrdia Civil


El president del grup republicà al Parlament, Sergi Sabrià, ha acusat el president de la Generalitat, Quim Torra, de ‘manipular la realitat’ i ‘exculpar’ la Junta Electoral Central i el Tribunal Suprem. En un piulet, Sabrià ha respost l’exigència de Torra al president del Parlament, Roger Torrent, de recuperar l’escó després de les vinculacions de membres de la JEC amb Cs i PP. El portaveu d’ERC ha afirmat que qui ‘segresta el vot’ de Torra són la JEC i el TS, i no pas Torrent. ‘El que fa el Parlament és recórrer aquesta decisió injusta per revertir la situació’, ha argumentat. D’altres fonts republicanes han manifestat que és ‘profundament irresponsable exculpar la JEC i el Suprem d’un fet gravíssim, per intentar desgastar políticament Torrent’. No es pot manipular la realitat i exculpar la JEC i el TS. Qui retira l'escó i segresta el vot del president Torra és la JEC i el TS, no el president del Parlament. De fet, el que fa el Parlament és recórrer aquesta decisió injusta per revertir la situació https://t.co/zYGHH5h9JC — Sergi Sabrià (@sergisabria) March 4, 2020

Summary: ERC acusa Torra de ‘manipular la realitat’ per haver reclamat a Torrent recuperar l’escó


L’Aeroport Internacional de Brussel·les-Zaventem reobrirà este dijous la zona de la terminal d’eixides que va quedar danyada per l’atemptat del 22 de març, fet que li permetrà operar a plena capacitat i tancar la infraestructura provisional instal·lada en una zona d’aparcament des de la qual encara facturaven una vintena d’aerolínies. “Tots els passatgers podran un altre cop fer la seua facturació a la terminal de sortides, l’aeroport reprèn el curs normal de les seues operacions a penes dos mesos i mig després dels atemptats”, ha informat el mateix aeroport en un comunicat. La terminal de sortides havia reprès parcialment la seua activitat, però hi havia encara un total de 21 companyies amb els seus taulells de facturació instal·lats a la terminal temporal que es va aixecar en una zona d’aparcament per a poder reobrir l’aeroport setmanes després del 22M. A partir de dijous, estes aerolínies seran integrades a les instal·lacions permanents de la terminal d’eixides, ja rehabilitada, on s’han instal·lat dues files addicionals de facturació. Amb estos canvis s’espera que els passatgers que viatgen des de l’Aeroport de Brussel·les puguen complir en un màxim de “60 minuts el seu camí des que entren a l’aeròdrom fins que arriben a la seua porta d’embarcament”, ha indicat l’empresa, que recalca que este és el temps que es tardava abans de patir l’atemptat. L’aeroport opera uns 28 vols cada hora i espera augmentar progressivament esta freqüència fins a arribar al nivell habitual en la temporada alta d’estiu, que és de “44 vols de sortida cada hora”. El retorn a la normalitat s’aplica també a les estacions d’autobusos i trens que té l’aeroport i l’accés directe de les quals s’havia tancat per raons de seguretat i de tasques de reparació.

Summary: L’Aeroport de Brussel·les reobri este dijous la zona danyada per l’atemptat i operarà a plena capacitat


Xurxo Mariño, neurofisiòleg i professor titular del Departament de Fisioteràpia, Medicina i Ciències Biomèdiques de la Universidade da Coruña, col·laborarà amb la revista Mètode de manera habitual amb la seua pròpia secció, Matèria obscura. Docent i investigador, Xurxo Mariño compagina la seua activitat universitària amb la comunicació científica, una tasca que exerceix a través de les xarxes socials, actes i mitjans de comunicació. En aquest sentit, és també autor de diversos llibres de divulgació i ficció. A continuació, un avanç del primer article de Matèria obscura, que es publicarà en el pròxim número 101 de la revista Mètode: Jo sóc vosaltres Als humans moderns ens està resultant complicat trobar-nos. El major repte de la neurociencia és comprendre com sorgeix la ment autoconscient a partir de l’activitat electroquímica de la protuberància de cèl·lules que tots transportem dins del crani. Cada vegada que despertem i entrem en estat de vigília, aquesta protuberància, l’encèfal, modifica la seua activitat i n’emana la ment, la percepció que tenim de la nostra existència. L’ortodòxia neurocientífica fa servir la idea que la ment és el cervell en funcionament i rebutja tot allò que faça olor de dualisme cartesià, un fet que resulta coherent amb les observacions experimentals. L’existència d’una substància pensant –res cogitans– independent del cos material no encaixa gens bé en la ciència actual: la consciència sembla una propietat emergent de l’activitat neural. No obstant això, en l’exercici d’espantar qualsevol tipus de bruixeria metafísica, la majoria d’exploradors de la ment hem rebutjat com a constructors de l’autoconsciència, sense més, tots els elements aliens al cos, incloent-hi també l’entorn social i la seua cultura. I això, per a alguns pensadors com l’antropòleg Roger Bartra, és un error que pot portar-nos a no trobar l’eixida del laberint que condueix de l’encèfal a la ment. Llig l’article sencer al web de Mètode Xurxo Mariño, neurofisiòleg i comunicador científic. Departament de Medicina de la Universitat de la Corunya. Què és Mètode?

Summary: Xurxo Mariño es converteix en col·laborador habitual de Mètode amb la secció ‘Matèria obscura’


El president de Turquia, Recep Tayyp Erdogan, ha declarat avui l’estat d’emergència i ha dit, en una entrevista a Al Jazeera, que les prugues no han acabat. Avui mateix el govern turc a suspès a més de 20.000 professors en el marc de la purga iniciada després del fallit cop d’estat i que s’ha estès per diferents estaments de l’administració, segons l’agència de notícies oficial. El Ministeri d’Educació turc va ordenar dimarts la suspensió de 15.200 funcionaris i, l’endemà, n’ha afegit 6.500 a la llista negra, segons que informa Reuters. D’altra banda, ha retirat les llicències a 21.000 docents que treballen en institucions privades. La Junta Superior d’Educació de Turquia també ha prohibit a tots els acadèmics viatjar a l’estranger fins a nou avís i ha apartat a 1.577 degans de totes les universitats del país. El govern turc ha acusat al clergue Fetulá Gulen, que viu exiliat als Estats Units, d’orquestrar el cop d’Estat en el qual han mort 240 persones, segons l’últim balanç. Gulen ha negat l’acusació i ha demanat als Estats Units que no l’extradeixi a Turquia, com sol·licita Ankara.

Summary: Erdogan declara l’estat d’emergència durant tres mesos


Àngela Vidal Verdú és investigadora de l’Institut de Biologia Integrativa de Sistemes (I2SysBio), centre mixt de la Universitat de València i del CSIC, i s’acaba de titular del Màster en Investigació i Desenvolupament en Biotecnologia i Biomedicina per la Universitat de València. El passat 1 de març, va rebre el nou premi per a joves investigadors de menys de 26 anys d’Algemesí, pel seu camp d’estudi sobre la bioprospecció dels residus del Mediterrani, la caracterització de les comunitats microbianes i la recerca d’activitats degradadores del plàstic. «Al laboratori on col·labore actualment, investigue en microbiologia aplicada i bioprospecció», explica Àngela Vidal. «La bioprospecció fa referència a la recerca de microorganismes d’interès per a l’ésser humà i l’estudi de certs ambients on es puguen trobar aquests». La investigadora no sols ha treballat amb bioprospecció de residus plàstics, sinó que també ha tingut altres experiències, com ara fer el Treball de Final de Màster sobre enginyeria metabòlica a un laboratori de microbiologia de Dinamarca. Els joves investigadors, segons opina Vidal, viuen «en un món incert i molt inestable», però ella de moment inicia una nova etapa al setembre, quan començarà a desenvolupar el seu doctorat sobre recerca de microorganismes degradadors de plàstic al laboratori de Biotecnologia i Biologia Sintètica de Juli Peretó i Manel Porcar a l’I2SysBio. Als joves que estan plantejant desenvolupar una carrera científica, Vidal els dona un consell: «buscar sempre diverses alternatives i no desmotivar-se». En referència al treball amb què va guanyar el Premi d’Algemesí, què són els microplàstics i per què és tan important el seu estudi? Al nostre treball ens vam centrar més en macroplàstics; vam traure botelles i altres residus plàstics sencers de la platja de la Malva-rosa , i aleshores vam estudiar les comunitats microbianes que hi eren presents. S’estima que la quantitat de plàstic que entra de manera anual als mars i oceans a escala mundial és de 8 milions de tones, segons les dades més recents de l’any 2010, és a dir, un 3% del plàstic que es produeix anualment. No obstant això, s’ha comprovat que açò no concorda amb la quantitat de plàstic real que hi ha a la superfície marina: el plàstic es trenca. Els microplàstics són els fragments en què s’han trencat aquests residus més grans, i no superen els 5 mm de grandària. Allò que passa amb els microplàstics no es coneix de manera exacta: sí que se sap que són ingerits pels organismes marins i que aquells que són filtradors, com poden ser les clòtxines, actuen com a reservori d’aquest tipus de materials. A més, també s’ha vist que els microplàstics estan per tot arreu: han aparegut en diferents mostres del món, inclús a l’Himàlaia, que és una zona que hauria d’estar molt poc contaminada. Com afecten aquestes taxes elevades de contaminació a la salut humana? No està clar. La preocupació en aquest àmbit augmenta, s’ha comprovat que poden associar-se amb substàncies tòxiques a causa de la hidrofòbia dels microplàstics, de manera que no estaríem ingerint només el plàstic sinó també aquests compostos adherits. Una altra conseqüència de la ingesta de microplàstics és com podria afectar l’acumulació física d’aquests en el nostre organisme, no obstant això, encara no coneixem l’efecte real; aquest tema s’està començant a estudiar. El que sí que se sap és que és evident que els estem ingerint, per exemple, en la sal marina o en el marisc, però no es coneix la seua repercussió exacta. I pel que fa a la biodiversitat, quins són els efectes? Si parlem de biodiversitat animal, en aquest cas es coneixen més estudis al respecte, però de la mateixa manera, no està clar com és afectada per l’acumulació ni l’efecte dels microplàstics. Per descomptat, els animals marins conviuen amb els nostres residus plàstics, els ingereixen perquè no són capaços de distingir-los del seu aliment natural, a més de quedar atrapats entre ells. Fins i tot, els han començat a utilitzar, per exemple: hi ha bernats ermitans que els utilitzen d’habitatge com si foren una closca de caragol. Ara és quan s’està començant a estudiar aquest tema i, de moment, no hi ha res cert. No obstant això, segur que acabarem coneixent els efectes perjudicials i negatius dels nostres actes, ja que, com a societat, hem permés que els nostres hàbitats naturals arriben a aquests nivells de contaminació. Quina és la problemàtica de la contaminació per plàstics al mar Mediterrani? A causa dels corrents, hi ha zones on els plàstics tendeixen a acumular-se més, tant a la superfície com al fons marí. A la zona del mar Mediterrani i, en concret, a la costa de València, hi ha moltes deixalles acumulades que es troben a un quilòmetre mar endins i a uns dotze metres de profunditat, aproximadament. Es tracta d’una zona d’acumulació en el fons marí on, malgrat que el plàstic és majoritari, hi ha de tot, com ara sofàs, butaques i, fins i tot, urnes d’incineració. Farà alguns anys, hi va acudir un grup format per uns 400 bussejadors, els quals tragueren quilos i quilos d’aquests materials. El problema en general és que hi ha moltíssims abocadors, molt de residu no controlat, no es recicla… i, quan plou o fa vent, tot va a parar als rius, que desemboquen al mar. Els rius són l’entrada principal de plàstic als mars i oceans. De qualsevol manera, no crec que hi haja un problema al Mediterrani en concret, sinó que es tracta més bé d’una qüestió mundial. Per exemple, a l’oceà Pacífic hi ha una illa gegant de plàstic, anomenada la sopa de plàstic del Pacífic, la mida de la qual es calcula que es troba entre la superfície de França i l’agrupació d’Espanya, França i Alemanya juntes, segons diferents fonts d’informació. Però tot açò és respecte als macroplàstics, els microplàstics ja estan per tot arreu, sense cap excepció. Llig l’entrevista completa al web de Mètode Lara Juan-Morant, estudiant del Màster en Biodiversitat: Conservació i Evolució (Universitat de València). Què és Mètode?

Summary: Entrevista a Àngela Vidal Verdú, Premi jove d’Investigació Cientificotècnica d’Algemesí


El conseller d’Educació, Josep Bargalló, ha dit en una entrevista a TV3 que el curs escolar no té data de tornada perquè, segons que sembla, el confinament pel coronavirus s’allargarà. Ha afegit que caldria ‘prendre decisions sobre el currículum’ i, probablement, ‘reprogramar’ els continguts. ‘Tots sabem que la corba està augmentant i que cada dia tenim més casos. És evident que aquest confinament augmentarà en dies, i com que augmentarà en dies el confinament, augmentarà en dies el tancament de les escoles’, ha dit. Tota la informació sobre el Coronavirus, minut a minut Bargalló ha descartat la possibilitat d’allargar el curs al juliol i a l’agost i, a més, ha deixat clar que al juny s’ha d’haver acabat el batxillerat per a poder fer la selectivitat, que també s’ha ajornat sine die. El Consell Interuniversitari de Catalunya, que agrupa les dotze universitats del Principat, medita la possibilitat de fer-la a principis de juliol. ‘Si al juliol encara estem així, el drama social i col·lectiu serà tan gran que la selectivitat no seria el més important’, ha conclòs. Sobre les targetes moneder per pagar les beques menjador, ha indicat que són 180.000, amb un import total d’uns 6 milions d’euros. Estan carregades, es repartiran entre dijous i divendres i es poden tornar a recarregar. De fet, si arriben amb retard no caduquen, així que la família tindrà tot l’import disponible quan la rebi. El repartiment es farà a través dels consells comarcals i els ajuntaments, via serveis socials. Així ho estableix, ha dit, el decret del govern espanyol. D’una altra banda, Bargalló ha dit que durant el temps que duri el confinament i l’aturada lectiva els centres educatius poden posar tasques als alumnes, però que no poden ser continguts avaluables perquè no tots els menors tenen les mateixes facilitats a casa. Coronavirus 2019: Què ha passat avui? El report diari de VilaWeb Consells per als qui hagin d’aïllar-se pel coronavirus i per als familiars

Summary: El conseller Bargalló avisa que no hi ha data per a reprendre les classes


El president del govern espanyol, Mariano Rajoy, ha advertit: ‘Hi ha coses que el meu partit no acceptarà mai, com ara que es posi en qüestió la unitat d’Espanya, la sobirania nacional, la igualtat de tots els espanyols i la llibertat i la solidaritat de tots els ciutadans espanyols’. Ha manifestat que la Generalitat posava en dubte els principis bàsics com ara la unitat d’Espanya i que el seu govern no ho permetria. ‘A partir d’aquí, es pot parlar de tot’, ha dit, amb referència a la modificació de la constitució, de la qual parlen aquests últims dies. El president espanyol ara mateix no és favorable a modificar el text de la constitució, perquè es troba a la recta final de la legislatura: ‘És una qüestió difícil i delicada i no és el moment adequat’. A més, creu que s’ha de cercar el màxim consens entre els partits i que ara per ara, no hi és. De pas, Rajoy ha aprofitat per barrar el pas a Duran i Lleida. Dilluns el líder democratacristià va dir que la tercera via podria reeixir si s’incloïa una disposició addicional específica a la constitució que reconegués la singularitat de Catalunya i no obligués a reformar tota la constitució.

Summary: Rajoy tanca la porta a reconèixer el dret de l’autodeterminació de Catalunya en una nova constitució


La justícia belga ha refusat anul·lar la tercera euroordre contra els eurodiputats Carles Puigdemont i Toni Comín, però ha decidit de suspendre’n l’aplicació fins que el Parlament Europeu resolgui el suplicatori, segons que han explicat fonts de la defensa. La defensa volia que el jutge refuses les euroordres perquè el Tribunal Suprem espanyol les va emetre quan Puigdemont i Comín ja tenien immunitat com a europarlamentaris. No obstant això, el magistrat ha decidit suspendre-les. La defensa també ha confirmat que l’euroordre contra el conseller Lluís Puig ‘continua’ i que haurà de comparèixer el pròxim 24 de febrer.

Summary: El jutge belga suspèn les euroordres de Puigdemont i Comín fins que no es resolgui el suplicatori


Julio Rodríguez (1948) va arribar a ser cap de l’exèrcit espanyol, JEMAD, sota el ministeri de Carme Chacón. Com tants altres militars, Rodríguez provés d’una família de militars: son pare, don José, va participar en la guerra civil al bàndol franquista. Però ell va acabar posicionant-se cap a l’esquerra, i essent un dels fitxatges estrelles de Podem, el partit de Pablo Iglesias. Actualment milita al partit, després de no haver entrat com a diputat, i aquesta setmana ha visitat Barcelona per a participar en unes xerrades sobre el paper de la dona als exèrcits. Rep a VilaWeb al hall de l’hotel on s’allotja. —El seu pare era militar. La seva mare, també? —No. La dona va entrar a les forces armades fa 28 anys. Fins aleshores no podien. Ma mare, de 95 anys, és d’una altra generació. Hi ha molts estudis al respecte, un fet per un català, Juli Busquets, que parla sobre la sociologia militar. I normalment els militars fins fa poc eren molt endogàmics. Molt. Vivien en cases militars, els fills dels militars coneixien les filles de militars, es casaven, etcètera. I jo vinc d’aquest món: em vaig educar durant la dictadura de Franco, i amb una educació del règim de la dictadura. —Son pare, militar franquista, amb un fill de Podem. Com ho portava? —Ja ho veus. Mon pare va participar en la guerra civil i és qui em va educar a mi. Doncs ara diuen que la tercera generació torna a ser de dretes. Ha! Primer ho va veure amb sorpresa, però després ho acceptava. La relació paterna-filial era molt present, i feia que s’intentessin aprendre coses. Quan discutíem d’aspectes polítics no hi havia cap coincidència. Jo responia les seves preguntes i ens tractàvem amb educació. Però no va arribar a entendre’m, crec. —I vós, quan deixeu de ser un militar franquista? —Nosaltres només rebíem un tipus d’educació. No teníem els ulls oberts a res més. No hi havia contrast d’informació. I és a l’acadèmia militar on començo un procés d’autoeducació. Vaig començar a llegir llibres, alguns de Ruedo Ibérico, i d’un llibre saltava a un altre llibre sobre la guerra civil. A causa de la meva professió, jo volava, perquè era pilot militar, i viatjava molt a França. I és allà on vaig començar a llegir diaris, com Le Monde, o els llibres que et deia. I quan vaig anar a la universitat, que era molt moguda, també em va obrir els ulls. —Vostè és militar i fill de militar. També pare de militar? —No. Tinc tres fills del primer matrimoni, i una filla del segon. I cap és militar. Tinc un arquitecte a l’atur. Una filla és mestra. —Domínguez Buj, és el candidat a liderar les forces armades espanyoles. Aquest home va dir que el conflicte amb Catalunya és perquè la metròpolis està feble, com va passar amb Cuba l’any 1989. —El tema de Catalunya és un tema polític. Clarament. I dins la institució militar es pot tenir opinió, però com a persones individuals, no com a institució. Si aquestes declaracions les va fer com a representant que és d’una institució militar, no tocava. No tocava en cap sentit. És com si se li demanés a un carter. Té tanta rellevància com això. —Compra la tesi que en aquest cas Madrid és feble? —En absolut. El conflicte passa per una manca de diàleg. Fa falta fer política, i la política passa pel diàleg. Si no hi ha canvi d’actitud, no hi ha llaç constitucional que faci que la gent que no s’estima, s’estimi. —I si el que diu Dominguez Buj és el que pensa la majoria de militars? —No dic que estiguis equivocat. Perquè les forces armades són conservadores. Com l’Església. Però no es pot comparar a Rouco Varela amb el Papa Francesc. Les forces armades surten de la societat. I vull que en siguin un reflex. Que hi hagi gent que pensi com Podem, PSOE, o PP. Quan això sigui normal, bona senyal. El meu cas va servir també per això. Perquè es normalitzés. Va ser un xoc, i molt rebombori, que no va passar per exemple quan el general Alexandre es va apuntar al PP, per Mallorca. I ho entenc. És una mostra que ens falta una mica, encara, en veure normalitat on hi ha normalitat. Tampoc no diré ara que hi ha més militars de Podemos entre els generals que entre la tropa, perquè probablement passarà com a les empreses, que hi ha diferències entre els consellers delegats i els treballadors. —Pedro Sánchez, he llegit que també tenia militars franquistes a la família. —No ho sé. —I el militar Matias Alonso, de Ciutadans, el coneix? —No el situo. —Passem a Podem: alguns no se n’acaben de fiar, de l’aposta de Podem pel referèndum. —Jo acudiria a les hemeroteques. Sempre hem dit que estem pel dret a decidir. El 80% dels catalans demanen el referèndum. Dit això, també diem que nosaltres serem bel·ligerants en voler que Catalunya no se separi d’Espanya. Pensem que és bo per Catalunya, i és bo per Espanya. Volem una Espanya plural, multilingüe, i diversa. Però si negues el que demana el 80% de la gent, deixes de ser demòcrata. I et diuen que no volen fer el referèndum perquè el perdrien. Doncs no. Jo jugo a guanyar el referèndum. —Puigdemont diu que farà el referèndum encara que sigui sense permís de l’estat. Podem n’acceptaria el resultat? —Diuen que els polítics són hàbils en la gestió de les normes i procediments. Alguna fórmula buscarà, que potser algú dirà que no, però Puigdemont dirà que no va en contra de la legalitat. La Constitució espanyola es va canviar en 24 hores. Cosa que vol dir que quan hi ha voluntat política, les coses es fan. Si Puigdemont té la voluntat política, buscarà les fórmules. Perquè ell sempre ha dit que aniria de la mà de la legalitat, convocant els diputats. L’estat dirà que no, però ell dirà que la seva legalitat sí. Jo crec que l’important és la voluntat política, i que els llaços constitucionals es canvien. Democràticament. —No m’ha quedat clar si Podem acceptarà el resultat d’un referèndum unilateral. —Per anar a un referèndum ha d’estar acceptat abans. Evidentment. La meva interpretació és que Puigdemont i els partits més centralistes estan buscant alguna fórmula. Una fórmula per guanyar. Aquí tots pensen en el resultat. Si algú els assegurés un resultat en el referèndum, el referèndum el tindríeu demà. El pas del temps, pels que vam apostar que el referèndum s’havia de fer aviat, ens va en contra. Va creant falta de diàleg. Falta d’entesa. —Vostè té amics catalans independentistes? —He trobat empatia i afecte quan m’he trobat Domènech, Rufián o Tardà. També vaig fer amistat amb Carme Chacón, que ja sé que no és independentista. Vull veure les raons de l’altre. Jo crec que l’altre és tan llest, o més, com jo. És la base d’una discussió. —Vós passeu un temps vivint aquí, i acabaríeu independentista. —Probablement. No et dic que no. Perquè l’independentisme es fa quan no et volen. Sempre he dit que una família sense afecte no és família des que existeix el divorci. I cap llaç constitucional uneix els que no s’estimen. Has de canviar les actituds. —Tesi: amb la independència Espanya i Catalunya s’entendriem millor entre ells. —Segur. Ara passa amb Portugal, i algú ja parla de l’iberisme. O parlem dels països mediterranis. Però jo penso que hi ha molta relació, molts llaços, com per no separar-nos. Però segurament em falta educació independentista. I si no hi ha afecte, no hi ha res a fer. El primer pas és canviar d’actitud. —Per què no és diputat vós? —Perquè sóc molt disciplinat. Em diuen vés a Saragossa de número 2. I allà vaig, sabent que era molt difícil. I no vaig entrar. Després em van dir presentat’ per Almeria. I cap Almeria, on el PP i PSOE tenien el 70% del vot. I tampoc vaig entrar. Però quan em vaig implicar, em vaig implicar en el projecte. I en el projecte estic, encara que no sigui diputat. No dic que em senti utilitzat, sinó que he volgut que m’utilitzin. Això sí. M’han utilitzat com un valor per una certa generació, perquè es vegi que no són tots uns quissoflautes. Ja em va bé que s’hagi utilitzat aquesta imatge. Ha tingut un cost personal? El tenia assumit. Considero que ja he contribuït perquè crec que vivim moments històrics. I m’hauria penedit molt de no participar-hi. —Què opina del viatge al centre de Podemos? Abans apostava per la República, ara no. —La política que es va seguir era que s’havia de governar de seguida. S’havia de fer. El programa no és d’esquerres, és socialdemòcrata. Són mesures per aplicar demà. L’important és saber on vols arribar. Deixeu que anem a pocs a poc. I estar en el poder de la gent que no ens desviem. —Doncs conec gent que se sent frustrada per l’abandonament de la República. —El tema monarquia república no és prioritari avui, quan hi ha retallades. Jo sóc republicà. Pablo Iglesias és republicà. Però no vull obrir el debat que distraurà d’altres coses. Fan el mateix amb Veneçuela i Iran. Es fa per parlar d’altres coses i distreure. O el pis d’Espinar, que surt per no parlar de la Gürtel. No vull entrar en aquest exercici. Si entro al debat monarquia república en un debat a la Televisió, doncs ens oblidarem de la pobresa energètica. Republicà? Sí. Crítica al Rei? L’escolto amb respecte, però no tinc per què fer-li una reverència. —Hi ha gent que si li oferiu una República federal potser s’ho pensarà. Però la monarquia de sempre… —A mi em va passar, això. Amb IU. Ens posen un candidat de l’OTAN, deien quan em van veure. Però això no és d’actualitat. No em puc ancorar. Si actuo així em quedo amb el resultat d’un partit d’esquerres de sempre: dos diputats. És el que voldrien. Que tinguéssim trenta diputats i legitiméssim el sistema. Però n’hem tret setanta. Hem sortit reforçats. I ara voldran fer créixer el PSOE i dividir-nos. I què hem de fer? Anar a les trinxeres? Es pot fer, però no crec que sigui la solució.

Summary: Julio Rodríguez: ‘Seria independentista si visqués aquí? Probablement. No et dic que no’


L’empresonament de cinc polítics independentistes divendres (Turull, Forcadell, Rull, Bassa i Romeva) i la detenció del president Carles Puigdemont a Alemanya han estat motiu de pregunta al portaveu de la Comissió Europea Alexander Winterstein durant la conferència de premsa a Brussel·les. Diversos periodistes l’han posat contra les cordes amb preguntes relacionades amb la repressió i la detenció de Puigdemont, així com la persecució dels exiliats amb les euroordres. Un dels periodistes ha preguntat al portaveu quins arguments utilitzarà Jean-Claude Juncker per a denunciar la violació de drets humans a Turquia ‘si un líder electe català està empresonat a Alemanya i altres polítics catalans estan a la presó per haver organitzat un referèndum’. Winterstein s’ha limitat a respondre que veu ‘inapropiat’ comparar la situació dels drets humans a Espanya amb Turquia. També ha insistit que la Comissió no valorarà la situació judicial de polítics catalans perquè no comenta els processos judicials. Un altre periodista li ha preguntat per l’empresonament dels consellers de la Generalitat i la detenció de Puigdemont, però Winterstein ha contestat que es tracta de ‘casos individuals’. Davant la insistència dels periodistes, el portaveu ha insistit que la posició de la Comissió envers la situació política a Catalunya ‘no ha canviat’ i ha reiterat el suport de Brussel·les a l’ordre constitucional espanyol. ‘La nostra posició està basada en la relació que la llei europea i la Comissió té amb l’ordre constitucional dels estats membres’, ha dit. Preguntat sobre l’ús de les euroordres per extradir dirigents polítics per rebel·lió, el portaveu ha assenyalat que es tracta d’un ‘procediment judicial a través del qual cooperen les autoritats judicials dels països membres de la Unió Europea’. Tanmateix, alguns periodistes han recordat que es tracta d’un recurs originàriament pensat per extradir persones acusades de terrorisme o de tràfic il·legal de persones. Així mateix, ha evitat de valorar si el govern espanyol no ha fet cabal de la crida al diàleg amb la Generalitat feta des de les institucions europees. Winterstein ha remarcat que Juncker està en contacte amb tots els dirigents europeus, inclòs el president del govern espanyol, però no ha aclarit si s’han produït converses sobre la situació a Catalunya.

Summary: Els periodistes posen contra les cordes el portaveu de la Comissió Europea arran de la repressió contra l’independentisme


Cabell grisós i ulleres de muntura fina. Orhan Pamuk travessa l’aula com qui ja coneix la casa i es dirigeix a la tarima. Dibuixa un somriure nerviós, insegur, potser, de la seva alçada. És un premi Nobel, però passaria desapercebut a qualsevol mercat barceloní. A la tarima l’acompanyen els editors, un traductor i Vicenç Villatoro, director del CCCB. ‘El senyor Pamuk demana si us plau que no es facin preguntes sobre política. Res sobre els kurds o Erdogan. És ací per a parlar de literatura’, diu el traductor. Les paraules són rebudes amb silenci i decepció per part d’alguns dels periodistes. Cal anar amb peus de plom després del cop d’estat fallit contra el president Recep Tayyip Erdoğan (2016), que d’ençà de l’alçament militar ha accentuat el seu autoritarisme i la repressió contra la dissidència. La mitja lluna de la bandera i el nacionalisme incendiari ho poden maquillar tot. Pamuk ja ha assenyalat amb el dit algunes de les barbaritats del dirigent turc. Tanmateix, en un entorn on qualsevol declaració, insinuació o paraula mal situada és susceptible de portar-te a un tribunal… val més ser prudent. Pamuk ho sap bé. Però recuperem el fil, l’escriptor és a Barcelona per a presentar La dona pèl-roja, la seva darrera novel·la, editada per Més Llibres. Una història que va començar a elucubrar fa vint-i-cinc anys, quan intentava acabar el seu primer èxit internacional, El llibre negre. ‘Era estiu i vaig veure com un noi jove ajudava a excavar un pou a un home gran i aguerrit. La seva relació era de dominació. L’home era agressiu i vexatori durant el dia. A la nit, però, es tornava afable i es preocupava pel petit. La complexitat d’aquesta relació paternofilial em va captivar.’ I així, sense saber-ho, va néixer un llibre que ha trigat a ser parit. La dona pèl-roja, ambientada en la Istambul posterior al cop d’estat del 1980, relata les peripècies de Cem, un jove de Beşiktaş –un dels últims reductes del laïcisme a la ciutat– que, arran de la desaparició del seu pare, vinculat als moviments d’esquerra, es veu obligat a treballar com a aprenent d’un excavador de pous a Öngören, un poblet de la perifèria. Cem s’enamora bojament d’una dona pèl-roja, però tot s’acaba de manera sobtada quan el seu mestre té un accident fatal i ell fuig a Istambul. No és fins dècades més tard que sabrà la veritat sobre l’accident i el seu amor. En certa manera, Pamuk s’identifica amb Cem, un jove sense pare i amb una ànsia infinita per a devorar llibres: ‘Estic molt content amb el meu pare absent. A casa, el model de conducta no eren figures autoritàries i opressives, com els passava als meus amics. El meu pare era un llibertari de valors occidentals. Tenia una gran biblioteca i llegia molt. A canvi de perdre la seva tendresa, vaig guanyar la llibertat que m’ha fet artista.’ Sòfocles, Ferdowsi i Istambul A La dona pèl-roja, l’escriptor repassa elements fonamentals de la seva carrera. Com la lluita intestina entre el laïcisme i l’islamisme, i entre occident i orient. En aquest darrer conflicte, Pamuk reinterpreta i contraposa dues tragèdies clàssiques de la literatura: Èdip Rei de Sòfocles i ‘Rostam i Sohrab’ del Llibre dels Reis del poeta persa Ferdowsi. Dues històries d’on extreu dos conceptes per a vertebrar la novel·la. Per una banda, l’individualisme d’Èdip, quan assassina el seu pare, i l’autoritarisme de Rostam, quan assassina el seu fill. Istambul també té la seva quota de protagonisme. Una ciutat que Pamuk ha descrit amb la cura de qui n’ha imaginat cada racó. Una ciutat que és incapaç d’encaixar les seves dues ànimes: el passat de capital imperial amb la banalitat de la modernitat. Una ciutat que necessita el creixement constant per a reivindicar-se, encara que això comporti la destrucció de l’entorn i els recursos dels quals beu. Com una flama que vol brillar amb un roig intens, malgrat saber que això l’empeny inexorablement a convertir-se en un trist filet de socarrim. La dona pèl-roja va ser publicada a Turquia el 2016, poc abans del cop d’estat fallit. ‘Les novel·les a vegades són premonitòries. Són com profetes sense saber-ho’, diu l’escriptor. A la sala encara ressona: ‘El senyor Pamuk demana si us plau que no es facin preguntes sobre política.’ Tanmateix, el premi Nobel s’envalenteix i declara: ‘Amb aquest treball vull fer pensar a la gent del meu país que continua votant pares que aixafen els fills.’ De tota l’obra de Pamuk, La dona pèl-roja ha estat la més venuda a Turquia. ‘No sé si és per això que acabo de dir o perquè és la més curta’, conclou entre rialles.

Summary: Orhan Pamuk, el Nobel que suplica (sense èxit) de no parlar de política


El coordinador general d’EH Bildu, Arnaldo Otegi, ha proposat una gran aliança amb vista a les pròximes eleccions espanyoles. Hauria d’incloure del PNB a la CUP i hauria de tenir l’objectiu de fer front a l’autoritarisme de PP, Ciutadans i Vox i al retorn de l’aznarisme desbocat. En una entrevista a Europa Press, ha recordat que EH Bildu participarà en els comicis europeus amb ERC i BNG, tot un gran pas per a portar a Europa una veu en defensa del dret d’autodeterminació dels pobles, però ha considerat que, en aquesta involució de l’estat espanyol, fóra bo d’estendre-la a més formacions de les nacions històriques i progressistes espanyoles. Per això ha proposat d’abordar aquesta reflexió al voltant de les eleccions espanyoles fent l’esforç d’anar al congrés i al senat espanyols amb una veu única que defensi del dret de decidir, la consulta pactada, la llibertat dels presos i els drets socials contra l’autoritarisme i el neoliberalisme. ‘Aquesta és la tasca que ens toca de fer els mesos vinents, i en aquesta aliança no descartem ningú dels qui som conscients de què arriba, del PNB fins a la CUP’, ha afegit. Otegi ha reconegut que aquest projecte té més dificultats per a concretar-se en unes eleccions espanyoles, perquè les europees són de circumscripció única. Tot i això, troba que hi ha diferents maneres de fer-lo possible. ‘Nosaltres proposem com a filosofia política que hi hagi grans acords sobre programes de mínims’, ha apuntat. Segons ell, que l’autoritarisme s’imposi de cap a cap del planeta, inclòs l’estat espanyol, és una tendència estructural. Per això opina que el cas d’Andalusia corrobora la necessitat de la seva proposta. L’autoritarisme que pretén de batre és resumit a la perfecció per Pablo Casado, que té un programa de retallada de llibertats, de negació dels drets a dones i immigrants, de renúncia a qualsevol intent de solucionar el problema nacional per vies democràtiques i, fins i tot, d’il·legalització de partits independentistes. ‘L’ombra d’Aznar’ Otegi ha assenyalat que aquesta dreta encarna l’ombra de José María Aznar. ‘Ens enfrontem a això. Trigarà més o menys, però arribarà, i cal fer-hi front amb responsabilitat i serenitat’, ha dit. Després d’haver comentat que els discursos de Casado i els de Vox no es distingeixen gaire, ha dit que els dos partits i Ciutadans estan d’acord, entre més, d’aplicar un 155 dur i de no reconèixer la plurinacionalitat de l’estat espanyol. ‘Formen part d’una conjunció que projecta la contrareforma de l’estat. Ens equivocaríem si penséssim que el problema és Vox, perquè tots tres comparteixen el punt substancial, que reflecteix un estat feble que respondrà d’una manera autoritària a la seva manca de projecte polític’, ha afegit. Per al dirigent d’EH Bildu, rere aquesta involució hi ha algú com Aznar, que sí que té un projecte per a l’estat espanyol: la recentralització. De fet, creu que pot ser considerat com l’autor intel·lectual d’allò que passa a les dretes d’Espanya i que l’actual situació política reflecteix el retorn d’un aznarisme ja desbocat, sense complexos, que farà servir els problemes nacionals català i basc per a imposar el seu model autoritari d’estat. Eleccions anticipades Arnaldo Otegi no ha volgut pronosticar si s’avançaran les eleccions espanyoles perquè dependrà fonamentalment de la manera com es desenvolupi el tràmit del pressupost. En tot cas, ha dit que el PSOE té la temptació de pensar que tothom voldrà sostenir el govern per l’amenaça de les tres dretes. Ara, ha advertit que això és un error, perquè el fet que tothom pensi que és millor un govern sense la dreta no vol dir que tothom estigui disposat a donar xecs en blanc a un executiu que no fa res i que no proposa solucions per als grans problemes que hi ha. Otegi ha recordat que EH Bildu sempre ha optat per sostenir alternatives possibles contra la dreta. ‘Nosaltres, a la dreta autoritària, l’expulsem de franc de les institucions. Aquesta és la nostra posició, però sense que sigui un xec en blanc i sense confiar en les polítiques que farà Sánchez, que són de garreperia política’, ha declarat. A més, no té cap dubte que, si PP, Ciutadans i Vox aconsegueixen d’aplegar-se, arrabassaran el govern a Pedro Sánchez i dirigiran Espanya vers un estat absolutament autoritari. Segons que diu, l’única alternativa és que algú fes una gran coalició entre el PSOE i Ciutadans, com a Alemanya, encara que ho considera difícil. Suma de forces al País Basc Per tant, també ha instat que al País Basc es conformin grans acords de país sòlids i estables perquè la contrareforma de l’estat espanyol s’endurà moltes de les conquestes d’aquests últims anys en el tema nacional i social. ‘Les forces progressistes ens hauríem d’unir per construir país i els bascs no ens podrem donar el luxe asiàtic d’estar desunits, perquè en vindrà una de grossa’, ha apuntat. Tant al País Basc sud com a Navarra Hha proposat la unió del moviment sindical, de pensionistes, de dones, del PNB, Podem i EH Bildu. ‘El PSOE ha de triar en quin dels blocs vol estar’, ha assenyalat. Tot i això, ha manifestat que ara és en terra de ningú i ha avisat que ha de decidir en aquest context històric mundial, europeu i estatal. A més, ha considerat tota una irresponsabilitat que el PNB desmobilitzi i desarmi la gent, i que projecti una imatge que el País Basc és un oasi, recreant una il·lusió. ‘En el procés independentista català, l’estat ha recuperat algunes armes jurídiques i polítiques a les quals no renunciarà. Ha engegat la repressió, el xantatge polític i ha tret de la baralla una carta que fins ara no havia utilitzat, que és el 155. Quan el lehendakari parla d’oasi, es pensa de veritat que l’estat ha tret de la baralla el 155 per aplicar-lo només a Catalunya?’ A tot això, Otegi ha dit que Iñigo Urkullu i Uxue Barkos, hi han de fer front, i no fer soroll i mirar a una altra banda no impedirà que aparegui l’autoritarisme a casa.

Summary: Otegi proposa una gran aliança sobiranista, de la CUP al PNB, a les pròximes eleccions espanyoles


La CUP i el moviment 30/03 han convocat per a les vuit del vespre concentracions davant dels ajuntaments d’arreu del país en suport al regidor de Vic Joan Coma, detingut aquest matí per ordre de l’Audiència espanyola. Vic acollirà la concentració més important i fins allà s’hi desplaçaran Carme Forcadell, Jordi Turull, Marta Rovira, Anna Gabriel, Eulàlia Reguant i Gabriela Serra. Durant el dia d’avui, el regidor ha rebut mostres de suport de part del món sobiranista. El president, Carles Puigdemont, el vice-president, Oriol Junqueras o el líder d’En Comú Podem a Madrid, Xavier Domènech, han denunciat la judicialització de la política espanyola i la persecució que viuen els polítics independentistes. Joan Coma serà traslladat avui cap a Madrid per declarar demà davant a l’Audiència espanyola. El regidor ha decidit que finalment declararà: ‘Podria no fer-ho, però de camí forçat a l’Audiència no paro de pensar que sí, que hi tenim molt a dir’. En un vídeo enregistrat per quan arribés el moment, Coma es referma en la necessitat de decidir a les urnes el futur de Catalunya, ‘si cal, sense permís’. Vegeu el vídeo sencer ací. Joan Coma, ‘acusat d’instigar la sedició’ El regidor de Vic anunciava la seva detenció aquest matí a través de les xarxes socials. ‘L’estat espanyol em deté. Aprofitem tot allò que ens uneix per plantar-li cara col·lectivament. Una abraçada a tots, de tot cor. Amor etern’. La seva detenció era qüestió de temps després que Coma es negués a declarar a l’octubre per les seves declaracions en suport a la declaració independentista del 9-N. L’Audiència va rebre a mitjan desembre el tercer informe que el fiscal havia sol·licitat a la Guàrdia Civil, la policia espanyola i els Mossos d’Esquadra sobre la conferència de premsa que va fer Coma el dia que havia estat citat a declarar, després de dir que no hi aniria. Un cop rebuts, el jutge havia de decidir el pròxim pas i finalment ha optat per enviar la policia a detenir Coma per obligar-lo a comparèixer. El jutge i ex-policia franquista Ismael Moreno Chamarro és qui jutjarà Coma, però també qui va ordenar l’ingrés a presó d’uns titellaires de Madrid i investiga l’ANC. Vegeu-ne el perfil que en fa ver Andreu Barnils arran del cas dels titellaires. Aquest procés judicial que afronta Coma es basa en les manifestacions que va fer el dia 9 de desembre en el ple municipal en què es va debatre i aprovar una moció de suport a la resolució independentista del Parlament de Catalunya. ‘Per fer la truita s’han de trencar els ous’, va dir aleshores. Podeu escoltar i llegir el discurs que li ha valgut a Coma la persecució judicial ací.

Summary: Concentracions a les vuit davant dels ajuntaments del país per donar suport a Joan Coma


La Comissió Europea ha defensat que les autoritats d’Alemanya havien actuat ‘d’acord amb les regles’ en el cas de l’euroordre contra el president Carles Puigdemont. La comissària de Justícia, Vera Jourová, ha dit en una compareixença de premsa a Brussel·les que no hi havia hagut ‘cap aplicació incorrecta de l’euroordre a Alemanya’. A més, la comissària txeca ha dit que la Comissió Europea no tenia cap intenció ‘d’ampliar la llista de crims coberts per l’euroordre’ per incloure-hi la rebel·lió o la sedició. ‘Vam tenir algun debat amb els col·legues espanyols l’any passat, però no l’hem continuat’, ha explicat Jourová, que ha insistit que els ‘problemes’ amb les euroordres tenien a veure amb els ‘baixos estàndards de vida per als presoners’ en alguns països i en cap cas en un conflicte ‘d’Alemanya contra Espanya’.

Summary: La UE defensa l’actuació d’Alemanya en l’euroordre contra Puigdemont


El Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC) ha suspès cautelarment els tres decrets de la Generalitat del mes de juny per a crear les delegacions de l’Argentina, Mèxic i Tunísia. És la resposta al recurs que va presentar-hi el Ministeri d’Afers Estrangers espanyol el mes passat. Les delegacions encara no han obert, i la decisió es pot impugnar. El ministeri diu que l’activitat de les oficines de la Generalitat a l’exterior és ‘nociva per als interessos de l’estat’ i que tenen un ‘paper ben definit dins el pla secessionista’. I afegeix que es pot preveure que les noves delegacions seguiran ‘una línia d’actuació similar’. En el recurs, el ministeri demanava la suspensió de l’execució dels decrets de creació per ‘evitar els perjudicis de difícil o impossible reparació a la imatge d’Espanya i a la política exterior que indubtablement es produiran així que entrin en funcionament’. L’Advocacia de l’Estat argumenta, en nom del Ministeri d’Afers Estrangers, que amb caràcter general les delegacions de la Generalitat a l’exterior han fet ‘sistemàticament actuacions contràries a l’ordenament vigent’ i ‘als principis d’unitat d’acció a l’exterior, lleialtat institucional, coordinació i cooperació i de servei a l’interès general’. El ministeri assegura que amb la creació de les noves delegacions es ‘persisteix’ en la voluntat de la Generalitat de ‘dotar de projecció internacional el procés de transició nacional o secessionista’, que té en l’àmbit exterior un dels pilars essencials. Afegeix que la Generalitat té per objectiu ‘dotar-se del caràcter de subjecte de dret internacional’. I posa exemples de declaracions o contactes amb organismes internacionals que han tingut alguns dels delegats a l’exterior d’oficines en funcionament. El govern espanyol diu al TSJC que les delegacions que hi ha obertes ‘han seguit models d’actuació propis de subjectes de dret internacional, establint contactes amb ambaixades’, amb ‘l’estratègia marcada pels dirigents catalans per a conduir a Catalunya cap a la independència’, cosa que considera ‘nociva als interessos de l’estat tenint en compte l’objectiu clar i manifest del govern de la Generalitat d’utilitzar tots els mitjans a l’abast al servei del projecte secessionista’.

Summary: El TSJC atura la creació de tres delegacions de la Generalitat a l’estranger pel recurs del govern Sánchez


La delegada del govern a Alemanya, Marie Kapretz considera ‘absurd’ i ‘molt il·lús’ esperar suports favorables a la independència de Catalunya sense que hi hagi ‘uns fets clars’ com el resultat d’un referèndum. En una entrevista a l’ACN, Kapretz admet que ‘ningú farà un gest positiu cap a Catalunya fins que no passin coses’. ‘Tots els estats són aliats dels altres estats, i les famílies polítiques són lleials’, explica Kapretz, que indica que, tot i això, si el resultat del referèndum és un ‘sí’ s’entrarà ‘en un altre escenari’. Segons la delegada de la generalitat a Alemanya, en aquest país ‘sorprèn la poca disposició al diàleg’ amb Catalunya que té el govern espanyol. El partit de la cancellera alemanya Angela Merkel, la CDU, sap ‘perfectament què passa a Catalunya’, explica Kapretz, que indica que des de la delegació tenen contactes ‘amb els grans partits i els petits’. ‘Després de les eleccions pot haver-hi partits que formin part d’una gran coalició, per això s’ha de parlar amb els grans partits i els petits, perquè aquests poden entrar al govern’, explica. ‘A la CDU saben que han de ser els primers a saber les coses. Per tant, saben perfectament el que està passant a Catalunya i estan buscant informació’, revela la delegada. Un element que vincula, per exemple, a l’informe de la fundació Konrad Adenauer, que va criticar la manca de propostes per part del govern espanyol per solucionar el conflicte amb Catalunya. Kapretz afirma que a Alemanya no s’entén la manca d’un ‘diàleg proactiu’ per part de Madrid per intentar resoldre el conflicte amb Catalunya. ‘L’actitud de l’Estat espanyol sobta als alemanys’, admet la delegada, que remarca que a Berlín ‘la recerca de l’acord’ està molt instal·lada en el sistema polític. La delegada explica que des de la seva oficina treballen per ‘obrir una escletxa’ i traslladar a Alemanya que ‘aquest 2017 passaran coses importants a Catalunya’. En concret, els representants de la generalitat expliquen que Catalunya vol ser ‘un soci estable per a Alemanya’, però també pel conjunt d’Europa i l’arc Mediterrani. Catalunya, els diuen, és un país ‘amb talent, viable i que té un moviment cívic molt fort’. Amb tot, Kapretz admet que els alemanys són ‘escèptics’ als canvis, perquè prioritzen molt ‘l’estabilitat’. ‘Catalunya també vol estabilitat, per tant, tenim el mateix interès. Catalunya vol ser pròspera i funcionar a base d’una economia del mercat social. Això Alemanya ho pot entendre’, afegeix. Per Kapretz, la manca de suports explícits al procés, tant a nivell econòmic com polític, és normal. ‘El fet que no es pronunciïn ja el considero positiu’, afegeix. Tenint en compte el pes econòmic d’Alemanya, primera potència europea, el paper de les seves multinacionals també és sovint objecte de debat en relació al procés. A Catalunya, hi ha 500 empreses alemanyes. ‘La gran majoria d’empreses alemanyes el que busquen a la planta de Catalunya és que funcioni, i que Catalunya estigui dins de l’euro’, explica Kapretz, que considera que els números rècord d’exportacions i d’inversions estrangeres parlen ‘per si sols’. ‘Amb els números sobre la taula, i amb els compromisos com el de Volkswagen d’invertir en els pròxims anys 3.000 milions d’euros a Catalunya, es demostra que el relat catastrofista i el discurs de la por a l’estranger no funcionen’, avisa Kapretz. Segons aquesta catalana alemanya, el missatge que les multinacionals s’espanten pel procés és de caire ‘intern’, per ‘a la política espanyola’, però no té recorregut a l’exterior. Kapretz, que és nascuda a Berlín i filla adoptiva del Berguedà, insisteix que Catalunya ha de transmetre un relat d’estabilitat i ‘racionalitat’ als líders alemanys. ‘A vegades se’ns escalfa la sang quan ens impugnen els càrrecs electes, però de cara al públic alemany hem d’explicar-ho amb un discurs molt racional’, admet. ‘Catalunya ho està fent bé’, afegeix, remarcant la importància de destacar l’argument ‘democràtic’ de la reivindicació del referèndum

Summary: La delegada del govern a Berlín veu ‘absurd’ i ‘molt il·lús’ esperar suports a la independència sense ‘uns fets clars’


El regidor de Capgirem Vic Joan Coma ha volgut mostrar les mostres de suport que li han arribat aquests dies i les dels dirigents polítics de partits diversos que l’han acompanyat en una conferència de premsa aquest matí a Vic. Coma ha dit que no reconeix cap tribunal que vulgui impedir la llibertat d’expressió. Ha explicat que avui no es presentarà a declarar a l’Audiència espanyola, que l’havia citat per un presumpte delicte d’incitació a la sedició. ‘Ni un pas enrere. Només mirem endavant.’ Coma ha explicat les raons que el porten a desobeir els tribunals de l’estat espanyol: ‘No reconeixem l’autoritat de cap tribunal per sobre dels nostres drets fonamentals més elementals.’ I ha afegit: ‘Ni un pas enrere vol dir que no pensem retrocedir allà on ens volen fer retrocedir. Perseguir idees polítiques defensades en un ple municipal és tirar molt enrere. No volem ser còmplices de la judicialització de la política: les qüestions polítiques no es resolen als jutjats.’ A la conferència de premsa, Coma ha estat acompanyat pel tinent batlle de Barcelona, Jaume Asens, el diputat Lluís Llach, la secretària general d’ERC Marta Rovira, el dirigent de PDECat Jordi Turull, la presidenta de l’AMI Neus Lloveres, el president de l’ANC Jordi Sànchez, el president d’Òmnium Jordi Cuixart, el diputat de CSQP Albano Dante Fachín, les diputades de la CUP Anna Gabriel, Mireia Boya i Gabriela Serra. I ha anunciat: ‘Avui estem fent un acte de desobediència. Per exercir el dret de decidir hem de tenir el dret de desobeir. Hem de ser capaços de crear les condicions per què tothom pugui fer lliurement el que fem avui aquí: el dret de desobeir.’ I ha conclòs: ‘No tenim res a amagar i ho tenim tot per guanyar.’ Prec als Mossos d’Esquadra Coma és conscient que el jutge pot ordenar la seva detenció si no es presenta a declarar: ‘No ens amaguen, la desobediència també té aquest altre factor. Avui mateix hem presentat una carta a l’audiència nacional de Madrid per dir-li al jutge què farem durant el dia, on som, i que si volen, ja saben on som’. En aquest sentit, ha demanat als Mossos d’Esquadra que no acatin si el jutge decideix ordenar que la seva detenció. Però si ho fan, el regidor també ha demanat als seus que practiquin la no violència i ho respectin, des de la calma i sense insults. El regidor de Capgirem Vic va dir ahir a Twitter: ‘El futur del nostre poble no el decidirà cap tribunal’, ha reblat. També ha dit que plorava per la felicitat de veure la gent que li dóna suport i que no té por. A més, ha agraït a la CUP, a Capgirem Vic i al Moviment 30/03 ‘la llibertat, força i suport’ que li han donat en tot moment. A les cinc de la tarda el Moviment 30/03 ha convocat una concentració de suport a la plaça del Pes, davant la casa de la vila de Vic. Joan Coma havia estat citat a declarar avui davant l’audiència espanyola per un presumpte delicte d’incitació a la sedició. Els fets van passar al ple de l’Ajuntament de Vic del 9 de desembre del 2015, que va debatre i aprovar una moció de suport a la resolució rupturista del parlament. En aquell ple, Coma va demanar la desobediència davant les institucions espanyoles en el transcurs d’un ple municipal. El fiscal Vicente González Mota va veure-hi indicis de criminalitat i va adreçar una petició al jutge de l’audiència Ismael Moreno, que la va atendre. El ministeri públic considera que Joan Coma va fer uns pronunciaments que de cap manera poden qualificar-se com espontanis o individuals. El fiscal també sosté que són pronunciaments fets públicament per una autoritat, demanant la desobediència a resolucions judicials i que van tenir un abast més enllà de les intencions. A més, considera que la declaració pública que va fer Coma incitava ‘a impedir fora de les vies legals l’aplicació de les lleis i el compliment de les resolucions dictades pel Tribunal Constitucional’, cosa que –diu– conté els requisits del delicte de sedició. Joan Coma va rebre la citació judicial dimarts passat, i va dir això a Twitter: ‘L’Estat demofòbic sembra por, però només recollirà solidaritat, fermesa i compromís democràtic.’ Segons ell, tota persecució judicial d’un fet polític és greu, tant si és per la convocatòria del 9-N, com pel suport al 9-N en una moció com penjar o despenjar l’estelada al balcó de l’Ajuntament. Es tracta –diu– d’un símptoma que hi ha un estat antidemocràtic al darrere: ‘Ara veurem quines forces se situen al costat de la democràcia i quines es van situant al costat de la repressió de l’estat espanyol’, va dir dilluns, durant l’acte de suport a l’alcaldessa de Berga, Montse Venturós.

Summary: Joan Coma: ‘No reconeixem l’autoritat de cap tribunal per sobre dels nostres drets fonamentals’


Etiquetes en color Qui no ha vist en les pel·lícules els collars o polseres amb informació vital? Aquí solen escriure’s dades mèdiques, com el tipus de sang o al·lèrgies. Una manera més duradora d’informar sobre algun problema mèdic és portar aquesta informació sempre amb tu, però la cadena que sosté la placa amb la identificació pot trencar-se. Què passaria després d’un desastre com una bomba nuclear? Com s’afrontaria la necessitat d’una transfusió de sang urgent en períodes de guerra? Com se sap avui dia, tots els tipus de sang no són vàlids per a tots, així doncs, la identificació del tipus de sang és fonamental, però ha de ser ràpida. Estats Units va agafar avantatge en aquest terreny durant la guerra de Corea a començament dels anys cinquanta. L’objectiu: poder identificar ràpidament possibles donants si fóra necessari una transfusió de sang urgent. Així, van sorgir diversos programes específics per identificar el tipus de sang de la població, crear llistes de donants i, si ho permetien, tatuar aquesta informació en cada individu. El projecte, que al final només es va desenvolupar en dues reduïdes comunitats americanes, va arribar a identificar i a tatuar milers de persones. Després d’uns quants intents, l’interès per les donacions va començar a disminuir amb el final del conflicte a Corea per raons sanitàries, com ara possibles infeccions, la preferència de portar una cadena identificativa, l’esforç econòmic i de temps per a dur a terme el projecte, i per la prohibició religiosa de tatuar-se el cos. Aquests projectes no van funcionar a gran escala, com era el seu objectiu. Però a títol personal, avui dia hi ha molta gent que es tatua informació mèdica al cos i no és difícil veure persones que tenen tatuat al braç o al pit, en anglès, la paraula diabètic, marcapassos o epilèptic. Aquest tipus de tatuatges, encara que no tenen implicació legal, sí que poden ajudar els metges a l’hora d’orientar el tractament d’un pacient, com quan es tracta d’una persona al·lèrgica a la penicil·lina, per exemple, o amb algun tipus de malaltia ressenyada en el seu tatuatge. Hi ha algunes marques que molts pacients porten amb orgull, porten aquestes gotes de tinta com qui porta una medalla. Es tracta dels pacients de càncer que han hagut de rebre radioteràpia. El tatuatge en aquest cas, en forma de petits punts amb tinta blava o negra, té un objectiu molt clar: orientar el feix de llum en la radioteràpia i minimitzar la zona que serà irradiada. Així es minimitza el dany dels teixits circumdants. I qui s’ha cansat de veure’ls pot esborrar-los amb làser i intentar així oblidar els mesos de tractament i les hores d’hospital. Però hi ha altres pacients que decideixen que ja han patit prou i que el seu temps ja ha arribat. La manera d’avisar a un metge que no realitze un tractament específic de reanimació és, en aquest cas, dues lletres: NR o, el que és el mateix, no ressuscitar. Encara que a Espanya no és molt comú, en països com Estats Units o Canadà és una pràctica que no és difícil de trobar. Recuperar la identitat Encara que la model Winnie Harlow, després de protagonitzar la campanya d’una famosa marca de roba, és un exemple que la despigmentació de la pell provocada pel vitiligen pot ser bella, hi ha persones que continuen preferint no mostrar-la. Així, molts decideixen utilitzar el tatuatge com a mètode per a dissimular el vitiligen, la despigmentació de la pell provocada per altres malalties, les cicatrius resultades de ferides o operacions i les cremades. Quan es pensa en el maquillatge permanent, a la gent li ve al cap el perfil de llavis o el farciment de celles per a donar més profunditat a una mirada, però això es queda en un passatemps tenint en compte les coses que avui dia es poden realitzar amb aquesta tècnica. Fa anys, l’única solució per a eliminar les antiestètiques cicatrius després d’una ferida traumàtica o una intervenció quirúrgica era, literalment, cobrir-la amb un tatuatge tan cridaner que no permetera veure la pell danyada. Avui les coses han canviat i molts busquen dissimular la marca, que la zona passe desapercebuda, cobrint-la amb el mateix color que tenia abans del trauma. Un exemple molt dràstic és el de la nord-americana d’origen iraquià Basma Hameed. Aquesta dona va tenir un accident domèstic, es va cremar amb oli el 40 % de la cara quan tenia dos anys. Després de quinze anys de tractaments i més de cent operacions, el seu rostre, encara que havia millorat, continuava reflectint les seqüeles de l’accident. Després d’operacions per a reduir les cicatrius i implants de pell i pèl, els metges li van assegurar que, mèdicament, no podien fer res més per a millorar el seu aspecte. Així va començar un llarg viatge que la va portar a tatuar-se a si mateixa i, després, a convertir aquesta tècnica en tot un negoci. Centenars de persones passen per les seues mans cada any per eliminar marques i recuperar una imatge que reconèixer davant d’un espill. L’objectiu de cobrir amb color una part de la pell és recuperar la vida anterior, curar les ferides emocionals d’un accident, eliminar els records d’una malaltia que esperen que no torne. L’experiència viscuda es queda per sempre en els records, però avui ja no cal que tothom les veja, avui es pot ensenyar només el costat desitjat, el de la persona que ha vençut. Sara Ortuzar és una de les poques tatuadores espanyoles que realitzen tatuatges en tres dimensions per restituir el mugró i l’aurèola després d’una mastectomia. La cirereta del pastís Al llarg de la història es va passar dels tatuatges de línies senzilles a dissenys bigarrats i impossibles, i dels tatuatges en negre, es va passar a poc a poc als tatuatges multicolor. Ara arriben els tatuatges en tres dimensions que busquen posar «la cirereta del pastís» i omplir físicament i emocionalment el buit que deixa una mastectomia. Una dona amb càncer de pit ha de passar diversos processos per superar la malaltia. La cura és una primera etapa: es realitza una intervenció, s’extirpa el càncer i, amb això, un element tan inherent a la dona, tan íntim, com el pit. Ara comença la quimioteràpia i, una vegada superat el càncer –una vegada que la malaltia ha desaparegut–, una cicatriu o l’absència d’una cosa tan bàsica i tan «normal» com un mugró li recorda diàriament que la malaltia ha estat allí i la fa sentir incompleta. Després de la reconstrucció quirúrgica del pit, encara falta el mugró, encara falta una cosa que no es pot recuperar en una sala d’operacions. La tècnica per a crear una il·lusió, un engany al més pur estil Da Vinci, consisteix a pintar en 3D un mugró i una aurèola perquè, amb aquest tatuatge terapèutic, moltes dones puguen finalitzar un viatge que va començar quan els van diagnosticar un càncer o es van realitzar una mastectomia preventiva. Un dels majors experts del món és Vinnie Myers, un metge americà que des de fa més de quinze anys tatua dones per a restituir-los amb pintura «màgica» el mugró i l’aurèola que el càncer els va arrabassar. Sara Ortuzar és una de les poques tatuadores que realitzen aquest tipus de tatuatges a Espanya. Va començar a especialitzar-s’hi quasi per casualitat fa uns anys, quan al seu antic estudi va acudir una dona sol·licitant-li que li tatuara l’arèola perduda després d’una mastectomia. Ortuzar mai havia fet un treball així i va decidir rebutjar-lo, però va canviar el rumb de la seua professió i va decidir especialitzar-se en aquest tipus de tatuatges. La seua tècnica tan pionera, una combinació del tatuatge artístic i la micropigmentació, es realitza amb maquinària de tatuar d’última generació mínimament invasiva per a la pell. «El resultat és haver aconseguit oferir tractaments personalitzats amb arèoles no estàndard, sinó adaptades a cada persona, perquè cada tatuatge és únic. Els efectes 3D deriven del tatuatge artístic i fonaments de la pintura hiperrealista on juguem amb el color, les llums i ombres per generar efecte de volum allí on vulguem. És com pintar un quadre però aquí el llenç és la pell i el pinzell és el dermògraf», destaca la tatuadora. Llegiu l’article sencer a la web de Mètode. Ainhoa Goñi. Periodista i directora de comunicació del CSIC (Madrid). Què és Mètode?

Summary: Pigments que canvien vides


Junts per Catalunya ha demanat discreció a Esquerra Republicana per a les negociacions de la investidura de Carles Puigdemont. La secretària general d’ERC, Marta Rovira, i el president del parlament, Roger Torrent, han insistit que el seu candidat és Puigdemont, però que volen tenir garanties que la investidura serà ‘efectiva’ i que es podran nomenar consellers i aprovar decrets una volta investit Puigdemont. ‘JxCat insta ERC a treballar amb rigor, sense fer debats públics innecessaris fins que no s’hagi reprès l’acord d’investidura, que preveia l’elecció del president del parlament i la investidura del president de la Generalitat’, ha dit la formació en un comunicat. La formació de Puigdemont també diu que no vol endarrerir la investidura i que les garanties les dóna el parlament i la majoria absoluta independentista. Així mateix, recorda que la unitat d’acció de l’independentisme ha permès d’arribar a acords i trobar solucions de tots els entrebancs.

Summary: JxCat demana discreció a ERC en la negociació per a la investidura de Puigdemont


Lluïsa Cunillé i Josep Maria Miró, autors de dues generacions consecutives, comparteixen un paper clau en la renovació del teatre català contemporani. En aquest volum, que arribarà a les llibreries aquesta setmana entrant, s’apleguen dues obres que ens endinsen en un teatre de debat i reflexió sobre la construcció i els valors de la nostra societat actual. Boira ens situa vint-i-cinc anys després de la caiguda del mur de Berlín: una viatgera misteriosa exerceix un fort magnetisme sobre la resta de personatges. La travessia ens trasllada a un campament d’ajut humanitari el dia que una nena mor en braços d’una religiosa. Us avancem un fragment de Boira de Lluïsa Cunillé. L’editor de Comanegra, Joan Sala ens explica de la col·lecció Dramaticles, que acull aquests textos teatrals: Joan Sala: ‘Amb Boira i La travessia tanquem el primer any de la col·lecció «Dramaticles», que vam engegar gràcies a la iniciativa de la Marina Laboreo i el suport decisiu de l’Institut del Teatre. Ens fa una especial il·lusió tancar aquest primer any obrint la línia de publicació dels premis Frederic Roda impulsats per l’ADB i Òmnium. Vam començar amb un Pirandello traduït per Jordi Sarsanedas durant els anys de l’ADB, i sumar-nos ara a la difusió del Frederic Roda és un gran orgull. En aquest volum hi apareixen els guanyadors del 2014 i un dels ex aequo del 2015, i l’any que ve publicarem, en un altre volum, l’altre guanyador del 2015 (Els encantats, de David Plana) i el guanyador d’aquest 2016.’ Continua Sala: ‘Em fa molt content poder dir que tenim la programació del 2017 tancada tant pel que fa a textos contemporanis com clàssics (sortiran dos imprescindibles de Pinter, traduïts per Joan Sallent, per exemple), i en aquest sentit ha estat decisiu l’assessorament de l’Institut del Teatre, amb el seu cap de publicacions, en Carles Batlle, al capdavant. Tots plegats seguirem remant per enfortir la xarxa de lectors de textos teatrals a casa nostra.’

Summary: Avançament editorial: ‘Boira’ de Lluïsa Cunillé


L’expresident del Paquistan Pervez Musharraf ha estat condemnat avui a pena de mort per haver imposat el 3 de novembre del 2007 l’estat d’emergència a tot el país, ha informat la cadena de televisió local Geo. El tribunal especial per jutjar el cas d’alta traïció contra Musharraf, creat per ordre del Tribunal Suprem, està integrat pel magistrat del Tribunal Superior de Peshawar, el magistrat del Tribunal Superior de Lahore i el magistrat del Tribunal Superior de Sind.

Summary: Un tribunal paquistanès condemna a pena de mort l’ex-president Pervez Musharraf


La policia local de Sabadell ha hagut d’evacuar els periodistes que informaven sobre una concentració de Societat Civil Catalana davant les amenaces dels ultres. Segons que ha informat Catalunya Ràdio, un grup d’ultres ha confós una periodista alemanya amb una de TV3 i l’ha començat a increpar. Ací podeu veure el moment, en el vídeo del periodista de Catalunya Ràdio Miquel Jarque. La manifestació de @Societatcc acaba amb la premsa sortint de la plaça amb protecció policial. A la protesta de #Sabadell uns ultres confonen una periodista Alemana amb una càmera de TV3 pic.twitter.com/YsJWAjLYeJ — Miquel Jarque (@miqueljarque) 10 de novembre de 2017 La periodista alemanya explica com ha rebut empentes d’un grup d’ultres després d’haver-li preguntat Aquesta és la Júlia de l’agència alemana Ruptly. Ha estat agredida per un grup de manifestants ultres a #Sabadell, que l’han confosa amb una càmera de @tv3cat @Catvespre pic.twitter.com/cCt0amwhzm — Miquel Jarque (@miqueljarque) 10 de novembre de 2017 Mig miler de persones s’han concentrat davant l’ajuntament per a exigir que el batlle de Sabadell, Maties Serracant, torni a penjar la bandera espanyola al consistori. El govern local va retirar-la quan el parlament va proclamar la República Catalana el 27 d’octubre. A l’acte hi han participat els regidors del PP, de Cs i un del PSC. Com és habitual en aquest tipus de mobilitzacions, els assistents han cridat a favor de la unitat d’Espanya i de l’empresonament del president, Carles Puigdemont. També han demanat la dimissió de Serracant i l’han insultat.

Summary: Un grup d’ultres agredeix els periodistes a Sabadell