Isabel-Clara Simó és una autora molt prolífica, que acumula més d’una quarantena d’obres entre narrativa, teatre, poesia i contes. Per això van sorprendre unes declaracions recents, en les quals deia que ‘Jonàs’, el llibre que acabava de publicar, era el seu testament literari. Tot amb tot, en aquesta entrevista matisa les paraules i reconeix que encara hi ha ‘Simó per a uns quants llibres’. En aquesta darrera obra aborda la descoberta de l’homosexualitat d’un jove català que viatja a Nova York i s’enamora perdudament d’un fotògraf molt atractiu. Isabel-Clara Simó, parladora per naturalesa, és una sàvia que es fa escoltar. Alerta que el català està tocat de mort i que hem d’esforçar-nos per no perdre’l. ‘A Irlanda ja no van ser a temps de salvar el gaèlic quan van tenir la independència’, recorda. Sobre l’avenç del procés diu estar-ne meravellada. En canvi, té paraules de retret pel tracte cap al seu País Valencià. Ella, teixidora de lligams entre els Països Catalans, recrimina al Principat no haver protegit prou el català quan va ser atacat per la dreta valenciana. —Heu dit que ‘Jonàs’, el darrer llibre que heu publicat, és el vostre testament literari. Isabel-Clara Simó no tornarà a fer cap novel·la? —He dit que és el meu testament literari i m’ha estranyat moltíssim que en castellà ho hagen traduït com: ‘Es mi testimonio literario’. No he entès la correspondència. Després d’aquesta novel·la, el buidatge de mi mateixa ha estat tan intens que no podré fer gairebé res més. En el moment que vaig dir això era sincera. Però d’això han passat un parell de setmanes i ja em comencen a bullir algunes idees al cap. Per tant, encara queda Simó per a uns quants llibres. —Fer-se gran, per a un escriptor és un recurs literari més? —Fer-se gran és una merda. Perdona per l’expressió. No hi ha res de bo, a fer-se gran. Res. Allò que diuen que ets més savi… No, perquè llegies llibres molt més intensament quan eres jove. Ara t’agrada més rellegir. No, no. Quan et fas gran tens deterioraments físics, tens més mandra. No té res de positiu. Però passa que hem de respectar els nostres grans, això sí. —I no creieu que escriviu una mica millor ara que quan éreu jove? —M’agradaria saber-ho. Cada novel·la que he escrit he intentat que fos una mica millor i aprendre’n una miqueta més. Però és veritat que ara tinc més recursos. Tinc més ofici, això sí que és veritat. —Des que el 2012 Solidaritat Catalana per la Independència no va obtenir representació al Parlament no heu tingut protagonisme durant el procés. Per què? —És que jo no surto mai a la foto. No vaig tenir altre remei per amor a moltes coses, que participar en un partit polític directament. Desitjava amb tot el cor no sortir, i em va venir pels pèls. No tinc vocació de política. Però et podria explicar coses que he vist néixer i en què he participat i no aparec enlloc. Segurament perquè no m’agrada sortir-hi, no perquè hi haja una mala fe còsmica, sinó que no m’interessa protagonitzar coses polítiques. Sóc una ciutadana, no sóc una dirigent. I per tant, com a ciutadana, vull els meus drets, exigesc ser respectada, però no em considere dirigent. Ni sóc capaç de resoldre problemes col·lectius. —No us agrada sortir a la foto. —Exacte. Per exemple, quan va nàixer Nacionalistes d’Esquerra, jo en sóc un dels vuit fundadors. Però no ho llegiràs enlloc. Jo no ho he amagat. I com que va evolucionar d’una manera que no em va agradar, doncs ho vaig deixar. —Com veieu l’evolució del procés? —Sóc Alícia en terra de meravelles. A una persona de la meua edat dir-li això que passa a Catalunya és ‘màgia potagia’. Vull dir, quina meravella! Tot això ha acumulat molts segles d’història, almenys tres segurs, però jo crec que és anterior, des dels Trastàmara. Molts segles de repressions, d’incomprensions i el menyspreu de l’imbècil que no ha treballat en sa vida i et diu que treballem molt perquè som avars. Això em rebenta molt. Que un gandul t’acuse d’això és ser un imbècil. I es veu molt sovint en acudits i comèdies. Em provoca repulsió. I vull afegir que tot i la fama que els valencians tenim de festers, de divertits i de dispersos, és un dels pobles més treballadors d’Europa. Això ho deia un dia Joan Francesc Mira observant l’horta de València, que ara ja està molt disminuïda. Cada herbeta ha estat amorosida, cada parcel·leta ha estat cuidada. No hi ha cap horta al món de què la mà humana haja tingut tanta cura. I això es pot fer extensiu a les zones industrials d’on sóc jo. Es treballa moltíssim, però passa que també som cridaners, fem festes de Moros i Cristians, fem falles o el que ens dóna la gana. Però aquesta imatge de la paella i la traca és falsificadora d’un poble molt treballador. —En canvi, al Principat s’ha tendit a associar el País Valencià amb el PP. Aquesta percepció canviarà? — Això és ignorància, però crec que ha començat a canviar d’una manera palpable. Evidentment, el mapa polític del País Valencià és un altre i comencen a aixecar la veu totes aquelles veus que han estat perseguides, blasmades, ofegades tots aquests últims anys. Sobretot durant l’època de la batalla de la llengua en què fins i tot si parlaves en català al mig de València podies ser agredit. En canvi ara, quan hi vaig, parle en català i potser em contesten en català o potser en castellà, però ningú em rebutja. I encara una cosa més interessant. A la zona d’Alacant no hi ha conflicte lingüístic perquè el català senzillament ha desaparegut. Però com que la Universitat d’Alacant ha fet tanta feina i ha obert tantes seus a la ciutat, comença a tenir un cert predicament. Recuperar una llengua que s’ha mort és pràcticament impossible. Jo espere que el procés no siga tan llarg i no perdem el català, perquè la nostra llengua està en perill de mort. —Per què ho creieu? —Cada vegada hi ha menys recursos lingüístics. A les zones castellanitzades –dic zones, no persones–, vas a una classe d’anglès i la traducció és en castellà, vas a una classe de macramé i serà tot en castellà. En aquestes zones no s’ha avançat en res. I l’estructura de la llengua ha caigut d’una manera dramàtica. Diem unes animalades! Uns calcs del castellà. Hi ha conflicte lingüístic i perdem. Hi ha conflicte lingüístic i perdem —Amb tot, tenim el control sobre la llengua, tenim més recursos que mai i els governs que hi ha ara hi donen suport. —Bé, són moments de sort que hem tingut. Esperem que duren. Però tot i això la llengua està tocada de mort. Va ser tocada de mort durant massa temps i recuperar-la costa molt. Posa’t a la meua pell, o a les meues sabates com diuen els anglesos, i si ets una dona que escriu en català no sortiràs mai a les portades. Amb alguna excepció estranya, com en Jaume Cabré, que tant s’ho mereix. I les col·legues ens diuen: ‘Com podeu aguantar això. Si nosaltres ens passem l’any viatjant a tots els congressos.’ I ara agafa qualsevol publicació, qualsevol diari i veuràs que la presència del català és molt minoritari. També la realitat correspon a això. Per Sant Jordi la relació, que era de dos a vuit, ara és de tres a set. Per cada deu llibres, set són en castellà. Em diuen els editors que hi ha tendència que puge una miqueta, però estem en condicions d’inferioritat, objectivament parlant. El que passa és que tu i jo ens movem en ambients on això no és palès. I després les estructures lingüístiques. Han sortit una quantitat de llibres en aquest sentit com ‘El catanyol es cura’, per exemple. Et posa exemples molt concrets. Fins i tot diem ‘posar pals a les rodes’. Tota la vida havíem posat bastons a les rodes. I com aquesta n’hi ha centenars. —I què podem fer? —Doncs no ho sé. A Irlanda ja no hi van ser a temps, quan van tenir la independència. Van perdre el gaèlic. Nosaltres estem en perill de mort. Per tant, que tinguem una mica més de cura de la llengua. Que els nosaltres polítics sàpiguen que és l’única característica que no tenim més que nosaltres. Igual podem fabricar teles i el del costat acer. Però alguna cosa o altra fabriquem i això és universal perquè una empresa pot estar aquí o pot estar allà. Però en canvi la llengua és única i intransferible. És de cada país. A Irlanda ja no van ser a temps de salvar el gaèlic quan van tenir la independència —I la cultura com la veieu? —El català com a llengua va morint-se. Pel que fa a la cultura catalana, és molt important que haja entrat a la universitat. I a la universitat és una llengua habitual. No dic total, però habitual. I cada professor parla en la llengua que vol. I això era impensable quan Suárez va dir: ‘És que física nuclear en catalán no puede ser.’ És que fa riure i tot, tota la frase sencera. Doncs jo crec que per exemple tenim uns poetes com poques vegades, tenim ara una generació de poetes interessantíssima. I en narrativa sí que sóc una miqueta més suspicaç, perquè surten massa llibres comercials, massa llibres d’entreteniment. Que jo entenc que quan estàs malalt o fas un viatge llarg t’agrada una novel·la d’entreteniment. Que la literatura també ha de servir per a entretenir. Però home, allò que et fa pensar i sentir només ho fa una novel·la. I crec que se’n publiquen poques. Tinc amics que són excel·lentíssims escriptors i estan molt amargats per això. No diré noms, però un fins i tot s’ha retirat. Diu: ‘Per a què, si no em fa cas ningú?’ Quan a qualsevol país, com França, bona part de la premsa i de la televisió estaria per ells. —I vós, per què escriviu? —Per a fer pensar i sentir. Només per a pensar és escriure un totxo filosòfic. Però si és per a pensar i sentir, això és novel·la. —Hi ha hagut canvis polítics al Principat i sobretot, al País Valencià. Com observeu ara mateix els lligams dels Països Catalans? —Estan malament malament. Som molt lluny. Ens hem allunyat durant massa temps. Això ho sabíem de primera hora quan van fer l’Espanya de les autonomies i hi ha un article a la constitució que diu que no es poden relacionar entre elles. Això anava per nosaltres. Anava potser també una mica per Navarra i el País Basc, però sobretot anava per nosaltres. Perquè fa molta por tota la façana mediterrània. Això fa molta por. Això ja és una potència. És un país molt seriós. I per això són tan reticents al corredor mediterrani, que diuen que ha de passar per Madrid. No sé on és, el Mediterrani… Bé, doncs, són molts anys en què la indústria del llibre ha hagut d’editar uns llibres al País Valencià i uns aquí. Perdent molts quartos i perdent molt mercat. ‘Porqué esto del valenciano es diferente.’ I ens han separat i ho han fet amb mala fe uns quants dirigents valencians amb el suport de Madrid. —No creieu que la situació hagi canviat? —No, no ho crec. Jo crec que hi ha molta reticència del Principat envers el País Valencià. Fora dels teus grups i dels meus. Ho dic en general. —… —Jo crec que al Principat hi ha hagut una indiferència còsmica pel que fa el País Valencià. Durant la batalla de la llengua, ningú no va piular. És que ningú. És que ho fem per prudència, deien. La prudència ja l’entenc, però és que és la vostra llengua. Aquella que s’està morint és la vostra llengua. I això sí que dol. I quan al País Valencià han fet alguna cosa interessant de debò, el ressò ha estat mínim. Per tant, jo crec que el Principat en té bona part de culpa. I no cal dir que al País Valencià hi ha una dreta extremadament agressiva, ara sabem que també extremadament corrupta i que ha fet mans i mànigues per fer complir la frase típica: ‘antes moros que catalanes.‘ —A Rus, sembla que tot l’empeny cap a la presó. Passarà igual amb Rita Barberá i Zaplana? —Bé, de moment és aforada, però crec que a la curta o a la llarga… De tota manera, no dubtes que darrere de tot això hi ha una maniobra. Per què ha sortit ara tot això? A algú li ha interessat. —Qui podria ser? —No ho sé. —I Zaplana caurà? —Jo crec que caurà. Caurà com un Rato més. Saps una anècdota molt divertida? Quan ell era ministre de Treball un grup de gent li va parlar de la independència de Catalunya. ‘La independència de Catalunya?’ va dir. ‘Y cómo pago yo mañana las peonadas?’ Se li va escapar, perquè era claríssim què volia dir. —Parlem sobre ell llibre. Retrateu la descoberta de l’homosexualitat. És el tema central de l’obra? —Cada lector en fa una interpretació. Per mi el tema central és una frase del sociòleg Émile Durkheim que em roda pel cap des de fa molts anys i que diu: ‘L’individu és una abstracció, el que és real és la societat.’ Aquest és el pinyol del llibre i els esdeveniments i els personatges conflueixen al voltant d’això. El cas és que em va plaure que foren homosexuals perquè sempre he estat una defensora de l’homosexualitat. Haurien pogut ser dones, òbviament. En aquesta ocasió és la descoberta de l’homosexualitat a partir d’un home tan atractiu i tan encisador que el protagonista li diu: ‘Si fossis dona seria heterosexual i si fossis un animal seria zoofílic.’ —Fa poc us concentràveu a la plaça de Sant Jaume per demanar l’aplicació de la llei que garantesca els drets a les lesbianes, gais i transsexuals. La mort de l’Alan ha deixat en evidència que aquests col·lectius continuen essent menystinguts per molts sectors de la societat? —Observem el llenguatge, observem com ens insultem, observem que els infants al pati de l’escola –el que jo li dic la cultura del pati d’escola– el pitjor insult que li poden dir és ‘tu ets una nena’. El llenguatge és una cosa molt viva. És veritat que les exclamacions no tenen semàntica, però sí que tenen origen. La dona surt sempre i si et vull insultar, et dic ‘fill de…’, perquè és un menysteniment per la dona. I l’homosexual també: ‘Ui, és que aquell… Mare de Déu, si és una dona’. Com una cosa lletja. I hi ha polítics que ho amaguen. Hi ha polítics que ho han dit en públic, però n’hi ha que ho amaguen. Fins i tot esportistes. —En aquest sentit, les dones de la CUP van fer fa uns dies un acte molt simbòlic. —Si em permets, et posaré un exemple. En una sala plena, un del públic que s’aixeca i comença dient: ‘Jo crec que les dones són superiors als homes.’ Pot haver-hi algun somriure, algun comentari condescendent, però ningú no protesta. Si s’aixeca un i diu: ‘Jo estic convençut que els homes són superiors a les dones.’ Se’l mengen entre tots. Senyal que hi ha un problema. Passa això mateix si dius: ‘Jo crec que els negres són superiors als blancs.’ Home, mira, en jazz i en això, bah… però ningú no protesta. I jo et dic que els blancs són superiors als negres i se’m mengen vius. És a dir, el problema hi és quan el veus en la realitat. I la realitat és aquesta. A part de les dades objectives d’assassinats, de persecucions, de menysteniments, de la gent que els han negat la feina per ser homosexual… És espantós. —El protagonista és un jove neuròtic, molt intel·ligent, fins i tot superdotat, diria jo, però amb molts traumes d’infància. Viatja a Nova York, on aconsegueix desinhibir-se. Segurament no ho hauria pogut fer a Barcelona, oi? —Suposa que hauria gravitat sobre ell tota la rancúnia que arrossega de la família i per tant, en tot cas, hauria d’haver sortit de les vides del seu voltant. Però és molt més complicat perquè Nova York és una ciutat plena de neuròtics. I també és una ciutat on hi cap tot; és una ciutat de barreja. I per tant, és que es troba molt bé, molt a gust. Malgrat que va a parar a una família raríssima però quan ell ha de tornar a Barcelona, és quan es fa aquella reflexió de Durkheim. Es planteja que té els mateixos gusts, el mateix sentit de l’humor, vesteix igual… Per tant, és la societat qui li dicta, no són gustos seus. Això que diuen els infants: ‘Quin rotllo, ens agrada el pop, no Beethoven.’ I és clar, perquè si no t’han educat l’oïda és impossible que t’agrade Beethoven. Per tant, no som un animal, som una cultura. —Heu plorat escrivint el llibre? —He plorat amargament davant de l’ordinador en una escena que ja et deus imaginar. Em va commoure fins al moll de l’os. Vegeu com Isabel-Clara Simó recita un fragment del seu llibre:

Summary: Isabel-Clara Simó: ‘La nostra llengua està en perill de mort’


MADRID, 26 (EUROPA PRESS) Almirall va obtenir un benefici net de 80,5 milions d’euros en el primer semestre, xifra un 36,9% superior a la del mateix període de l’any passat (58,8 milions d’euros), segons ha informat aquest dimarts la companyia, que ha explicat que aquest resultat s’ha vist afavorit per la transferència de la filial de Mèxic durant el segon trimestre. El grup farmacèutic va registrar un resultat brut d’explotació (ebitda) de 123,5 milions d’euros entre gener i juny, gairebé la mateixa xifra que a la primera meitat del 2015 (123,4 milions). Per part seva, els ingressos d’Almirall van sumar 428,1 milions d’euros, un 5% més. La firma ha precisat que els seus ingressos semestrals han estat conseqüència d’unes vendes netes per import de 388,3 milions d’euros i d’altres ingressos per valor de 39,8 milions d’euros. En relació amb el mateix període del 2015, les vendes van augmentar un 8%. La facturació d’Almirall es va veure impulsada en el primer semestre per l’àrea de Dermatologia, que va mostrar un increment de la seva facturació del 13,3%, fins a representar el 43% de total de les vendes netes, respecte del 41% de l’any anterior. Aquest creixement a l’àrea dermatològica ha estat a causa de les vendes a Europa, que van augmentar un 27% fins al juny, enfront de un descens de la facturació als Estats Units del 2,5%. A tancament de juny, la posició de caixa de la companyia era de 76,5 milions d’euros, mentre que el deute financer va arribar als 320 milions d’euros, el 12% dels actius totals. El conseller delegat d’Almirall, Eduardo Sanchiz, ha destacat que els “sòlids resultats” obtinguts per la companyia en el primer semestre situen al grup en línia per arribar a les seves previsions financeres anuals. El grup farmacèutic preveu registrar aquest any un creixement percentual “d’un dígit alt” en ingressos totals, vendes netes i ebitda a tipus de canvi constant.

Summary: Almirall eleva un 36,9% el seu benefici en el primer semestre


Les explicacions del ministre d’Interior espanyol, Jorge Fernández Díaz, sobre la reunió que va tenir amb Rodrigo Rato el proppassat 29 de juliol no han convençut l’oposició, i han indignat molta gent a la xarxa. La referència als quatre-cents piulets amenaçadors contra Rato per a justificar la reunió han originat tota mena de comentaris crítics i de burla, alguns dels quals recollim tot seguit. Fernandez Diaz recorda Azcona: “la política en este país se resume en dos preceptos: (1) que hay de lo mío? (2) usted no sabe quién soy yo!” — David CUP #όχι (@HiginiaRoig) August 14, 2015 Si denuncio que he rebut 4000 tuits amenaçants, el ministre #FernandezDiaz em rebrà durant 10 hores? Millor que no, oi? — Alfred #JuntsPelSí (@AlfredBosch) August 14, 2015 Aquí el momento en el que tuits amenazantes acosaban a Rato.#FernandezDiaz pic.twitter.com/DSRpHM5J6n — Juan Miguel Garrido (@Juanmi_News) August 14, 2015 A Fernández Díaz le quitas la biblia y el twitter y se queda sin argumentos. — fer gonzález gonzo (@a_lo_gonzo) August 14, 2015 Si os amenazan por twitter, tranquilos. El ministro os recibe en su despacho para poneros o reforzar vuestra seguridad #FernandezDiaz — Fátima Caballero (@FatymaCaballero) August 14, 2015 Dice #FernandezDiaz que Rodrigo Rato estaba agobiado por tuits amenazantes..aquí la prueba del agobio del susodicho. pic.twitter.com/85S4BzHOCY — Gustavo Alvarez (@gustyea66) August 14, 2015 Rato preocupat per la seva seguretat #FernandezDiaz pic.twitter.com/WcJwmybrBc — JguarchIl*IIDUI (@jaumeguarch) August 14, 2015 Primeras reacciones internacionales…Fernández Díaz: “Rato tiene más de 400 tuits amenazantes” pic.twitter.com/UsFsJPY4oX — JotaEle® (@JL69) August 14, 2015

Summary: Fernández Díaz i els 400 piulets, objecte de befa a la xarxa


La foguera de Sant Antoni de la vila de Canals, a la Costera, que any rere any s’ha popularitzat com la pira ‘més gran del món’, s’ha ensorrat aquesta matinada i ha impactat contra les façanes de dos habitatges. Tot just feia dues hores que cremava. Deu maneres de viure Sant Antoni, la festa d’hivern del país El poble es recupera encara de la sorpresa: els bombers no havien hagut d’intervenir mai abans en la història d’aquesta popular celebració. Afortunadament, no hi ha hagut danys personals, tot i que l’entrada dels edificis afectats ha quedat obstruïda. Vegeu ací vídeos del sorprenent incident: 🔥 Hui en #TaulaDeRedacció parlem del q li va passar a la foguera de #Canals. 📻 A partir de les 12h en la ràdio d'@apunt_media. 🌐 https://t.co/Smb7zqrFS3📱627 048 917☎ 900 50 60 50 pic.twitter.com/FOkA5CWwiv — Al ras (@AlrasAPunt) January 17, 2020 16 metres de foguera han cremat al poble de #Canals a la comarca de La Costera, com mana la tradició ancestral en la nit de la vespra de #santantoni2020 patró de la localitat. CREMÀ HISTÒRICA AMB UN INCIDENT INSÒLIT #foguera @APuntdirecte @apuntnoticies pic.twitter.com/0RYJABsxig — joan (@_joanlopez) January 16, 2020 La foguera més gran del món encén l’hivern a Canals

Summary: La foguera de Canals, de setze metres, cau sobre dues cases


—Mare, mira qui hi ha aquí! —Aina, filla! Una nena, adolescent o més petita, arrossega la seva mare i tota la família cap a la part de darrere de la parada d’Òmnium Cultural, a la rambla de Catalunya tocant el carrer de la Diputació. Quim Monzó, Premi d’Honor de les Lletres Catalanes, hi ha signat llibres, d’onze del matí a dotze del migdia. Hi hem arribat que l’escriptor ja havia acabat. Ho havia allargat més de quinze minuts. Parlava amb en Marcel Mauri, vice-president d’Òmnium, quan la nena li ha demanat una selfie i tota la família s’hi ha afegit. Després, una lectora també s’hi ha fet una foto. I una altra. És popular, en Monzó. Monzó conversant amb Marcel Mauri. L’acompanyem rambla de Catalunya avall mentre li demanem com ha anat la trobada amb els lectors i quins llibres li han fet signar. I ens explica que n’ha signats de totes les èpoques, fins i tot un Self-service que va escriure amb en Biel Mesquida. ‘La gent es porta els llibres de casa. És lícit en un dia com avui’, diu. I continua: ‘El fet més rellevant és que avui ja no és Sant Jordi, el dia del llibre i la rosa, sinó que és Sant Jordi, el dia de la “selfie” i la rosa.’ I mentre anem caminant, a pas lleuger, per un costat de la rambla de Catalunya, un jovenet agosarat (no deu pas tenir més de quinze anys) interpel·la en Monzó tot demanant-li si es poden fer una selfie. ‘Ho veus?’, ens diu en Monzó. I demanem al jovenet quin és el llibre que més li ha agradat de Quim Monzó. Sorpresa! Ens diu que no se n’ha llegit pas cap, que li demana la foto perquè l’ha vist a la televisió. Diu que prefereix en Sergi Pàmies. I diu que l’últim llibre que s’ha llegit és La catedral del mar, que es va llegir en dos estius consecutius. En Monzó demana al jove si sap que en Falcones té problemes amb Hisenda. Arribem a la Gran Via i Monzó aconsegueix trobar un taxi. Pugem amb ell i continuem conversant. Li demanem si demà escriurà sobre Sant Jordi. ‘Què dius ara! Hi haurà cinquanta articles sobre Sant Jordi demà al diari!’ I ens explica que ja té enllestit l’article de demà, que tracta d’una normativa que es vol aplicar a Uganda: ‘El president d’aquest país vol prohibir el sexe oral. És una notícia, no m’ho invento. Diu que la boca és per a menjar, menjar aliments, que el sexe és una altra cosa i que si practiques sexe oral et poden sortir cucs als budells.’ Amb Monzó dins el taxi. Monzó estrena camisa, una camisa cridanera. S’ha endut dues roses grogues de la parada d’Òmnium. El taxi s’atura al carrer de Sepúlveda, cantonada Rocafort. Se’n va a l’estudi. El seu Sant Jordi s’ha acabat. Quim Monzó se’n va a escriure l’article de dimecres. No sabem de què tractarà.

Summary: Quim Monzó i Sant Jordi, dia de la ‘selfie’ i la rosa


Els treballadors de TV3 i de Catalunya Ràdio fan avui una vaga, coincidint amb la programació especial per a la diada de Sant Jordi. A migdia, l’aturada ha afectat la programació entre les 14.00 i les 15.30, incloent el Telenotícies Migdia, i al vespre hi haurà una aturada entre les 20.30 i les 21.30, alterant l’emissió del Telenotícies Vespre. El comitè d’empresa de la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals (CCMA) demana a la direcció que retiri la petició de set anys de presó contra un treballador de TV3 acusat d’haver filtrat el 2012 dades sobre un pla de la direcció per a un ERO. El comitè d’empresa es va reunir recentment amb la nova presidenta del consell de la CCMA, Núria Llorach, a qui van demanar que l’ens desistís de la demanda contra el treballador. ‘Núria Llorach ha respost que ella no pot variar la decisió que va prendre el Consell de govern d’adherir-se a la petició de la Fiscalia, però que que traslladarà la petició i els arguments dels comitès a la sessió ordinària del Consell d’aquest dimecres’, ha dit el comitè en un comunicat. Després de l’entrevista aquesta setmana a Catalunya Ràdio, Puigdemont també va rebre els treballadors, que li van demanar que intercedís. Per la seva banda, la CCMA ha fet pública una nota en què diu: ‘Pel que fa a l’exigència de retirada de la denúncia contra l’acusat de dos delictes penals, cal remarcar que des del primer moment tot el procediment judicial i d’investigació ha estat ordenat pel Jutge d’Instrucció, i no per la CCMA.’ L’ens explica que es va personar al procediment ‘amb la voluntat de conèixer la veritat del que va passar i es va sumar a les conclusions de la fiscalia (…). La violació de la correspondència personal de, com a mínim, tres professionals de la Corporació, de forma repetida i durant mesos, i la difusió il·legal de dades de caràcter estrictament personal i protegides per les lleis són uns fets presumptament delictius i extremadament greus que van vulnerar els drets de tots els treballadors de la Corporació, com aquells dies van denunciar els propis comitès d’empresa.’

Summary: La vaga a TV3 i Catalunya Ràdio altera la programació de Sant Jordi


El FC Barcelona ha estat a punt de ser el primer equip de jugar el mateix any les dues finals de la Champions, la de Budapest de futbol femení i la de Madrid de futbol masculí. Però no ha pogut ser. El Barça masculí no ha sabut defensar el 3 a 0 aconseguit al Camp Nou i ha perdut al camp del Liverpool per 4 a 0, amb un quart gol ridícul que passarà a la història. Amb això l’única final que jugarà el FC Barcelona serà la de la Champions femenina, a la qual les blau-grana han arribat per primera vegada. Es jugarà a Budapest el 18 de maig i s’hi enfrontarà amb l’Olímpic de Lió.

Summary: El Barça es queda només amb la final de Budapest


El cap de llista del PSC per Barcelona, Jaume Collboni, ha avisat a la líder dels comuns, Ada Colau, que si no ofereix un pacte per governar ‘s’entrarà en una dimensió desconeguda de final impressible’ i que els socialistes no votaran la seva investidura si no hi ha un acord. En entrevistes a Ràdio 4 i Ser Catalunya, Collboni ha insistit que ‘no regalarà vots i no donarà un xec en blanc’ a Colau i li ha repetit que és ‘inviable’ un tripartit amb ERC. Segons Collboni, Colau ha de donar garanties que hi haurà un ‘bon govern’ i que no estarà subordinat a l’independentisme ni al context polític. Segons que ha dit, Collboni no es pot ni imaginar que Colau presenti candidatura a la reelecció sense buscar un acord que garanteixi la seva elecció en el plenari d’aquest dissabte. ‘Ningú no es tira en una piscina buida’, ha afegit per després recordar que ara més que mai la situació està en mans de Colau. I és que, segons que ha explicat Collboni, en aquests moments no hi ha negociacions. El líder dels socialistes a Barcelona defensa un govern de coalició progressista entre comuns i PSC amb Colau de batllessa i que no estigui subordinat a l’independentisme. ‘Si votem una candidatura, hem de garantir que farà el que és coherent amb el que vam dir en la campanya’, ha afegit. Segons Collboni, ha de ser un govern municipal que no estigui pendent del que passa davant de la plaça de Sant Jaume i del que diuen a Waterloo i, en canvi, estigui pendent del que diu la gent a Nou Barris i Sant Martí. El socialista s’ha mostrat molt crític amb ERC, a qui ha acusat d’incomplir amb matèria de política social des de les conselleries de la Generalitat que depenen d’ells. ‘No tenen cap credibilitat’, ha reblat. Pel que fa a les declaracions de la consellera de la Presidència, Meritxell Budó, en què ha reclamat una ‘resposta de país’ si fructifica l”operació d’estat’ per evitar un govern independentista a Barcelona, Collboni ha demanat si és una crida a la mobilització contra una ‘decisió democràtica’ si finalment el plenari vota a favor d’aquesta direcció. A més, ha retret a Budó que faci un ‘exercici estrany de retòrica matemàtica’ i negui que a Barcelona hi ha una majoria no independentista. Segons Collboni, això demostra que el govern viu en una ‘realitat paral·lela’ més pendent dels conflictes interns. Preguntat per la decisió dels comuns a Tarragona de fer batlle el candidat d’ERC, Collboni s’ha mostrat sorprès i creu que és una decisió que els votants de Podem ‘entenen poc’. Segons el socialista, l’espai dels comuns no té una direcció única i una coherència al conjunt de territori, per tant, el que passa a Tarragona i a Lleida no es pot vincular amb el que pot passar a la capital de Catalunya. El líder del PSC a Barcelona no veu coherent la decisió de les bases dels comuns amb el que pensen els seus votants. ‘Entre un alcalde socialista i un d’independentista, crec que els electors votarien un alcalde socialista’, ha defensat.

Summary: Collboni avisa Colau que no li regalarà els vots i demana un pacte de govern


La realitat ens demostra dia a dia que existeixen desigualtats molt esfereïdores entre homes i dones: en el món laboral, en el familiar, en altres àmbits…i també en l’àmbit de la cultura. L’associacionisme és un agent social de primera magnitud que comparteix, juntament amb molts altres sectors que fan que una societat avanci i sigui rica, valors com la cohesió social, la participació activa o una manera cívica d’expressar-se i de relacionar-se entre homes i dones. Per aquests motius creiem que és necessari que els col·lectius de cultura popular es plantegin la promoció de la igualtat efectiva entre gèneres. Que se la plantegin, se la creguin i, en conseqüència la puguin posar en pràctica. Hi ha qui pot considerar que no és correcte barrejar l’oci, la festa o altres formes de la cultura popular amb reivindicacions de caràcter ideològic o polític. És una idea estesa, i la millor manera de bastir ponts amb totes les persones que es fan seves aquestes idees és raonar diversos punts. En primer lloc, la cultura popular no és només oci. La festa és important, però la cultura popular, i per extensió l’associacionisme, formen part d’una manera de relacionar-se, en la qual la festa, és el factor més visible, i potser fins i tot, destacat, però de res serviria que les entitats no disposessin d’una estructura al darrere; una estructura que no només fa possible la festa sinó la gran quantitat d’activitats (tallers, conferències…) que les entitats duen a terme per voluntat pròpia, per compromís social, per convenciment. Llegeix l’editorial sencera a Tornaveu fent clic aquí

Summary: Cap a la igualtat efectiva en els col·lectius de cultura popular


L’aspirant a ser cap de llista de Ciutadans al País Valencià, Toni Cantó, ha dit que estaria ‘disposat’ a arribar a un pacte com el d’Andalusia —on Juanma Moreno (PP) ha estat investit amb els vots de Ciutadans i Vox— per a ‘treure al tripartit’ de la Generalitat. ‘Si estaria disposat a dur a terme un canvi com a Andalusia en el qual poguéssem repetir les principals mesures que s’han inclòs en el pacte assolit amb el PP exclusivament, en què modernitzem l’economia, ens carreguem un munt d’endollats i “xiringuitos”, arreglem tot el tema sanitari, modernitzem també el tema educatiu i ens ocupem realment dels problemes dels ciutadans? Jo estaria disposat a arribar a un pacte semblant a la Comunitat Valenciana’, ha assegurat en una trobada amb periodistes. Cantó ha indicat, però, que ‘no faria travesses’ sobre els suports després de les eleccions de maig perquè ‘és molt complicat saber quins seran els resultats’ i l’actual és ‘un escenari convuls en què poden canviar molt les coses’. ‘Nosaltres sempre hem dit que intentarem arribar a un acord amb els partits constitucionalistes’, ha reiterat. Segons que ha indicat, ‘surt a guanyar’ i espera no necessitar suports, ni per l’esquerra ni per la dreta, per presidir la Generalitat Valenciana.

Summary: Toni Cantó, disposat a pactar amb Vox al País Valencià


Aquest dijous es celebra al Regne Unit el referèndum sobre la sortida de la Unió Europea, coneguda com Brèxit. Fins fa molt poc les enquestes mostraven un lleuger avantatge del partidaris de la permanència, però els últims dies la tendència s’ha invertit i els partidaris d’abandonar la institució europea semblen anar per davant. Tanmateix l’assassinat aquest dijous de la diputada laborista Jo Cox, partidària de la permanència, segons sembla per un partidari d’abandonar la Unió Europea, ha marcat els últims dies de campanya i podria ser fins i tot clau pel resultat. Una campanya que encara no té guanyador. La campanya s’ha centrat principalment en l’economia, la sobirania i la immigració. Els partidaris de seguir a la Unió Europea, sota el nom de Britain Stronger in Europe, han obtingut el suport de la gran majoria de partits, des de laboristes, Verds, liberal-demòcrates, així com els partits sobiranistes com Sinn Féin, Plaid Cymru i el Partit Nacional Escocès. Zones més i menys partidàries del Brexit. Mapa de The Independent La campanya dels favorables al Brèxit té en canvi el suport principalment de polítics a títol individual – tant conservadors, laboristes i liberal-demòcrates-, com també de l’euroescèptic UKIP i tres partits nord-irlandesos. La campanya oficial és liderada per Vote Leave, més transversal i centrada principalment en l’economia, mentre Leave.eu, més propera a l’UKIP, centra els arguments en la immigració. Les dues campanyes estan liderades per conservadors, tant el primer ministre David Cameron pels partidaris de la permanència com l’ex alcalde de Londres Boris Johnson pels que volen abandonar la Unió Europea. Un recull d’enquestes feta per “The Economist” mostra que prop d’un terç dels laboristes es posicionarien per sortir de la Unió Europea, fet que ha obligat als laboristes a demanar als votants que aquest referèndum no es converteixi en un plebiscit sobre el govern conservador. Jeremy Corbyn, líder laborista, ha tingut una participació discreta per desmarcar-se de Cameron, però també perquè va haver de reconèixer que va votar per sortir de la Unió Europea en el referèndum de 1975. Cal destacar que, segons les dades, entre els conservadors la posició majoritària és la del Brèxit i a diferència del referèndum escocès, els joves són menys proclius al canvi que la gent gran. Els britànics amb millors ocupacions són més favorables a seguir a la Unió Europea, un fet que deu tenir una altra correlació amb l’educació. L’economia, element clau. Els contraris al Brèxit han centrat la campanya en la incertesa i en els que afirmen que seran les greus conseqüències econòmiques de la sortida, un discurs que ha estat titllat de ‘campanya de la por’ per part dels favorables a abandonar el projecte europeu. Així el Tresor Britànic, el Banc Central Europeu o la banca d’inversió Goldman Sachs ha advertit de conseqüències catastròfiques si té lloc el Brèxit. Entre altres coses han pronosticat una caiguda del 20% de la borsa de Londres i de la lliura, així com la pèrdua de 100.000 llocs de treball a la City de Londres. Les afirmacions es sustenten en que els bancs i fons amb seu a Londres haurien d’obrir seus en altres ciutats europees per seguir operant dins la Unió Europea. Actualment un terç de la compravenda d’actius (bons i accions) en euros en el mercat s’operen des de Londres. Amb el Brèxit totes aquestes operacions estarien en perill. La sortida també podria provocar noves barreres comercials. Actualment el 44% de les exportacions britàniques tenen com a destinació la Unió Europea i un 53% de les importacions provenen de la Unió Europea. A més segons la Confederació de la Indústria Britànica uns tres milions de llocs de treball al Regne Unit estan vinculats amb el comerç amb la resta d’Europa. Finalment, la devaluació de la moneda provocaria, segons els contraris al Brèxit menys poder adquisitiu pels britànics, afectant als residents a l’exterior i al turisme. El ministre d’Hisenda britànic ha afirmat que el Brèxit obligaria a prendre fortes mesures d’austeritat, amb un pla d’ajustament de 38.000 milions d’euros amb la pujada d’impostos i retallades de despesa pública. Els favorables al Brèxit en canvi asseguren que la sortida afavoriria la petita i mitjana empresa, en contraposició a la defensa de les grans multinacionals, que només representen menys d’un 0,1% de les empreses britàniques. L’argument és que un 95% de les empreses no comercien directament amb la Unió Europea, però estan obligats a complir amb una hiperregulació de directives, algunes moltes absurdes, que els costen 33.300 milions de lliures l’any. Si la majoria d’empreses fan tot el seu comerç a deu milles d’on es troben, per què han d’harmonitzar les regulacions amb països com Croàcia? mantenen els defensors de marxar. A més, argumenten, el Regne Unit va fer una aportació neta a la Unió Europea de 12.200 milions d’euros el 2015 que tornarien a les arques britàniques. El Regne Unit també compra molt més que no ven als països europeus. Per tant, si tres milions de llocs de treball britànics depenen de la pertinença, els partidaris d’abandonar la Unió argumenten que molts més llocs europeus depenen de l’economia britànica. Des d’agricultors francesos a fabricants d’automòbils alemanys. Qualsevol estat voldria signar acords comercials amb el Regne Unit per evitar efectes negatius en la seva economia. Què passa amb la immigració i els residents a l’exterior? Actualment, prop de tres milions de ciutadans de la Unió Europea resideixen al Regne Unit i 1,2 milions de britànics resideixen a Europa, 309.000 dels quals a l’Estat espanyol. En aquest cas sense un acord entre estats els drets dels residents no estarien automàticament garantits, fet que provoca una gran preocupació. A més es podrien perdre beneficis com la gratuïtat del servei d’urgències a la resta d’Europa. Els favorables a la sortida asseguren que cada anys molts britànics visiten la Unió Europea, i viceversa. Per tant ambdues parts estan interessades en assolir un acord, remarcant que la Unió Europea ha intentat estendre l’accés a la salut a estats com Suïssa o Noruega, així que no tindria sentit que no s’arribés a un acord entre el Regne Unit i la Unió Europea pels euroescèptics. Aquesta incertesa, en contraposició a la seguretat que dona la situació actual, ha provocat que els residents a l’exterior apostin massivament per la permanència. Respecte la immigració, els contraris al Brèxit asseguren que sortir de la Unió Europea no aturaria l’arribada d’immigrants. Noruega o Suïssa, que no formen part de la Unió Europea, han d’acceptar la lliure circulació i tenen proporcionalment més immigrants que el Regne Unit. Els pro Brèxit, en canvi, aposten per tornar a prendre el control de les fronteres i reduir el nombre de nouvinguts creant, per exemple, un sistema de punts com el d’Austràlia. Si fins el 1997 el Regne Unit rebia entre 30.000 i 50.000 immigrants, el 2015 la xifra ascendia a 333.000 (20.000 més que el 2014), una xifra molt superior a la que estan disposats a acceptar una part dels britànics. La sobirania, al centre del debat. La campanya del Brèxit aposta per recuperar sobirania. Les seves critiques es centren en la presa de decisions de la Unió Europea. La meitat de les lleis britàniques s’elaboren a Brussel·les, a proposta d’una Comissió Europea que no és elegida pels ciutadans i es reuneix en secret. A més, asseguren que el Regne Unit mai ha aconseguit canviar Europa, i que les institucions europees estan dirigides per grans empreses, gran bancs i alta política. L’objectiu és lliure comerç però sense haver de pagar i controlant les fronteres. Per contrarestar-ho, David Cameron va signar un acord que permetia posar fre a la lliure circulació de treballadors comunitaris, deixant-los sense ajudes socials. A més de la capacitat de eximir els britànics de major unió política, tenint la capacitat el Parlament de bloquejar legislació comunitària. En quin marc quedaria el Regne Unit? En tot cas la sortida de la Unió Europea no seria immediata i per tant es fa difícil de predir l’impacte real. S’establiria un termini d’uns dos anys per a negociar el nou marc de relacions i com s’hauria de produir. El procés es podria allargar cinc o sis anys, mentrestant hauria de seguir adoptant les directrius europees. Fins i tot Goldman Sachs considera que un vot favorable al Brèxit podria suposar un nou tractat que produís una Europa a diferents velocitats i no pas una sortida real. El procés del Brèxit seria llarg. Un territori com Groenlàndia, que va decidir sortir de la Unió Europea el 1985 va necessitar dos anys de negociació per a abandonar la institució europea i encara és manté vinculada en molts aspectes. Una alternativa seria que el Regne Unit tornés a l’EFTA, l’associació de lliure comerç que Londres va impulsar el 1960. Noruega, Islàndia i Liechtenstein (que formen l’EFTA juntament amb Suïssa), tenen un acord de lliure circulació de persones, bens, serveis i capitals a canvi d’aplicar legislació comunitària i fer una aportació al pressupost comunitari. Actualment implementen el 75% de la legislació Europea sense participar en la presa de decisions. Per tant aquesta solució podria ser considerada un engany pels britànics. Una altra possibilitat seria un acord comercial i fronterer fet a mida. Suïssa té una lliure circulació quasi completa i Turquia té un acord de lliure circulació de bens. El model suís també pot lligar en excés als britànics, ja que el país helvètic té 210 tractats bilaterals amb la Unió Europea i per exemple es va considerar il·legal la creació de quotes pels immigrants. El model turc en canvi, exclou els servei financers, fet que podria ser nefast per la City de Londres. Un punt d’inflexió pel projecte europeu. Més enllà del Regne Unit, la sortida de la Unió Europea podria provocar que molts altres estats convoquessin referèndums similars, així com augmentar el suport als partits euroescèptics. Aquest temor podria perdre el sentit si realment la sortida de la Unió Europea fos tant desastrosa pels britànics. A més, el Brèxit podria provocar el segon referèndum d’independència a Escòcia, ja que la primera ministre d’Escòcia ha assegurat que aquest es podria produir si el Regne Unit decideix abandonar la Unió Europea però els escocesos voten per la permanència. A la vegada, com avisava l’agència de qualificació Fitch, aquest fet podria intensificar la pressió de l’independentisme a Catalunya.

Summary: Brèxit: arguments a favor, arguments en contra


Els funcionaris de la Generalitat agrupats en l’Assemblea en Defensa de les Institucions Catalanes (ADIC) han afirmat en un comunicat que els llaços grocs dels edificis públics no els posa el govern, sinó els treballadors en ús de la seva llibertat d’expressió. Per això consideren que la decisió de la junta electoral espanyola (JEC) de fer-los treure coarta aquesta llibertat. També creuen que el llaç groc és un símbol plural i transversal com ho són altres símbols de lluites col·lectives, i posen de relleu que, malgrat considerar-lo partidista, la JEC ‘no ha estat capaç d’imputar a cap partit la propietat’ d’aquest símbol. Això, al seu parer, indica que l’ordre de retirar-lo es dicta ‘amb plena consciència que és injusta i arbitrària’. El col·lectiu Adic ha denunciat, de manera especial, l’actuació ordenada per la JEC a les escoles i els instituts de titularitat pública, espais on la llibertat d’expressió ‘hauria de ser un dels puntals de l’educació’. A banda indiquen que, al seu parer, amb aquesta ‘actuació arbitrària’, la JEC pretén debilitar i fomentar la divisió interna a les institucions catalanes i al Govern. Finalment, els funcionaris demanen el suport de tota la ciutadania en defensa de les institucions catalanes.

Summary: Els funcionaris de la Generalitat s’atribueixen els llaços grocs i acusen la JEC de coartar la llibertat d’expressió


El Departament d’Afers estrangers ha obert a concurs públic aquest divendres les places de delegat del govern a França i als Estats Units. La convocatòria dels dos llocs està oberta a totes les candidatures que compleixin els requisits de participació de la selecció, i el procés s’emmarca en el que el conseller, Ernest Maragall, ja havia anunciat que pretenia fer amb diverses delegacions. Després de la restitució d’alguns dels delegats i el nomenament d’altres, ara queden pendents aquestes i les de nova creació que el govern prepara. La secretària d’Acció Exterior i de la Unió Europea, Natàlia Mas, assegura en un comunicat que ‘la voluntat és apropar-se a les millors pràctiques internacionals, avançar cap a un país modern, meritocràtic i transparent’. ‘Hem d’aprofitar el talent que tenim al país i arreu del món i revertir-ho en l’acció de govern’, ha afegit, tot reiterant que ‘s’està en un procés de millora de l’administració, d’aposta per la transparència i d’introducció de noves formes de captació de talent’. ‘Aquest és un pas més per seguir aquest camí’, comenta. Tal com va avançar el passat mes de juny el conseller d’Afers estrangers, la reobertura de les delegacions de França i dels Estats Units s’emmarca en la primera fase d’urgència del pla de desplegament de les delegacions del govern, la qual també inclou la reobertura de les oficines de representació al Regne Unit i Irlanda, Alemanya, Itàlia i Suïssa. En aquest sentit, el passat mes de juliol el govern va restituir –després de les destitucions per l’aplicació de l’article 155 de la constitució espanyola— els delegats al Regne Unit i Irlanda, Sergi Marcén; a Alemanya, Marie Kapretz; a Itàlia, Luca Bellizzi i Manel Manonelles a Suïssa. El desplegament de les delegacions a l’exterior preveu una segona fase de consolidació i una tercera d’expansió. En ambdues fases està previst aplicar processos similars al concurs públic en la majoria dels casos. La reactivació de les delegacions permetrà, segons el govern, ‘garantir la presència exterior de la Generalitat en aquests territoris i davant les instàncies multilaterals més significatives, amb l’objectiu de defensar-hi els interessos de Catalunya i afavorir la internacionalització de la seva economia, cultura i coneixement’.

Summary: Afers Estrangers convoca el concurs públic pels llocs de delegat del govern a França i als Estats Units


Tretze cambres de comerç i disset patronals i entitats empresarials refermen avui el compromís amb la sobirania del poble de Catalunya en un acte a la Pedrera, a Barcelona, a dos quarts de dotze del migdia. Els empresaris renovaran la signatura del Manifest del Far, que va ser presentat el maig del 2014 per mostrar el suport dels empresaris catalans a la consulta del 9-N. La patronal CECOT i la fundació FemCAT són dos dels trenta signataris del manifest. Hem parlat amb sengles presidents, Antoni Abad i Ramon Carbonell, sobre el missatge que volen enviar vint-i-cinc dies abans de les eleccions del 27-S. I el missatge és molt clar: ‘Demanem respecte a la normalitat democràtica d’un poble que vol decidir el seu futur i ens comprometem a adaptar-nos a la decisió que es prengui el 27-S.’ El president de la CECOT, Antoni Abad, ho explica així: ‘Volem transmetre normalitat democràtica, respecte pel procés polític i respecte al Parlament de Catalunya. Respectarem qualsevol decisió que prengui el parlament perquè representa la sobirania del poble de Catalunya.’ Ramon Carbonell (FemCAT) també demana aquest respecte a la normalitat democràtica: ‘Ara que s’intenta dir que els empresaris anem contra el procés polític impulsat pel Parlament de Catalunya, fem aquest pas per dir que volem respectar la normalitat democràtica.’ ‘No vivim el procés com un malson’ Abad i Carbonell han deixat clar que la funció dels empresaris no és fer política ni dir a ningú què ha de votar. Abad diu: ‘Els empresaris no vivim el procés com un malson. Ni de bon tros! Som persones que anirem a votar com tothom el 27-S i que volem el que sigui millor per al nostre país. El nostre objectiu és defensar l’interès general i, per tant, un bon futur per Catalunya.’ Carbonell ho explica així: ‘Els empresaris no tenim ni veu ni vot en unes eleccions com a persona jurídica. Com tots els ciutadans, exercim el nostre dret de vot individual com a persones físiques.’ ‘La democràcia no ens inquieta’ El compromís dels empresaris que avui s’expressen conjuntament a la Pedrera és a favor del respecte a la democràcia. El president de CECOT diu: ‘Al cap i a la fi, allò que demanem és la normalitat democràtica. La democràcia no ens inquieta. Preguntar als ciutadans sempre és positiu. El dret de ser consultats és un senyal de qualitat democràtica. Això també ho volem reiterar.’ I el president de FemCAT afegeix: ‘El nostre missatge en l’acte de la Pedrera és expressar el compromís de respectar allò que es decideixi en les eleccions. El vot democràtic d’un poble no pot ser un error.’ Aprofundiment democràtic Abad es pronuncia a favor d’un aprofundiment democràtic: ‘És evident que jo no puc dir que tots els empresaris de CECOT són independentistes. No seria cert. I no cal arribar a aquest extrem que no es creuria ningú. Puc dir que l’organització que jo presideixo té un compromís clar i ferm amb la democràcia. Com a ciutadans hem de tenir el dret de ser consultats. I no una sola vegada i amb una sola pregunta, sinó com un mecanisme estructural que serveixi per a orientar millor les decisions més transcendents que calgui prendre. Nosaltres ens situem en aquesta línia.’ Adaptar-se sempre a la situació política I Carbonell explica que les empreses sempre s’adapten a la situació política del moment: ‘Quan els ciutadans han decidit que tocaven lleis d’esquerres, els empresaris ens hi hem adaptat. Quan han volgut lleis de dretes, també. El cas del procés sobiranista no és diferent. Hem de desdramatitzar la qüestió. Assumirem la decisió que prengui el poble de Catalunya amb la màxima normalitat possible a través dels nostres negocis, que són la funció social de l’empresa. Volem subratllar la normalitat democràtica.’ Fundar o refundar? A més, Abad exposa les raons que han portat a la situació actual: ‘Ens cal construir un país més competitiu. Sense oblidar que la competitivitat és el camí per a poder construir un país més cohesionat i una societat del benestar més bona. L’estat espanyol no ha donat cap resposta política al que Catalunya formula des de fa uns anys. Portem moltes reivindicacions empresarials acumulades que no són condicions d’independentistes. Són necessitats de qualsevol empresari modern. La llista es fa llarga i moltíssims empresaris es pregunten: ‘refundar o fundar?’ La il·lusió de tenir un país millor és la que compartim gairebé tots els empresaris.’ Sense pressions polítiques Abad i Carbonell han deixat clar que no han rebut mai pressions polítiques per a pronunciar-se en un sentit o en un altre. El president de CECOT diu: ‘No hem rebut cap pressió de ningú en cap sentit. Això no ha passat mai. Com a president de la CECOT, de bon grat explico que el principal actiu de l’organització és la nostra independència. I afegeixo: hem de saber fer un ús responsable de la llibertat que aquesta independència ens dóna.’ Carbonell diu que no volen fer política a favor ni en contra de res: ‘No ens pertoca a les empreses entrar en política. No em puc imaginar que la funció d’un empresari sigui dir als treballadors què han de votar. Nosaltres diem que passi què passi continuarem fent anar les nostres empreses amb normalitat.’ Xavier Sala i Martín i Jordi Galí hi participen L’acte d’avui a la Pedrera comptarà amb les intervencions dels economistes Joan B. Casas, Jordi Galí, Miquel Puig i Xavier Sala i Martín, en la taula rodona ‘Reptes i oportunitats de futur de l’economia catalana’. A continuació es llegirà el manifest i intervindran els representants de les patronals i organitzacions empresarials: Domènec Espadalé, vice-president del Consell General de Cambres de Catalunya; Ramon Carbonell, president de FemCAT; Antoni Abad, president de CECOT; Josep Gonzàlez, president de PIMEC; i, encara per confirmar, Miquel Valls, president de la Cambra de Comerç de Barcelona. La presidenta del Parlament de Catalunya, Núria de Gispert, presidirà l’acte i en farà la cloenda. Els representants de l’empresariat expliquen què volen expressar avui: ‘El suport incondicional al procés endegat pel nostre parlament, avalat per una àmplia majoria dels seus diputats, que ha de permetre que els nostres conciutadans puguin expressar lliurement i democràticament, la seva voluntat sobre el futur del país.’ Així mateix, refermen ‘el compromís de respectar la decisió́ que prengui el poble de Catalunya i fer-hi costat, sigui quina sigui’, i ‘la voluntat d’adaptar l’actuació́ de les empreses a aquesta voluntat, de manera que puguem continuar contribuint al progrés i al benestar de la nostra societat’. Foment del Treball s’ha negat a participar-hi: defensa que el 27-S no serà un plebiscit i considera que l’única solució és la negociació, el diàleg i la millora del finançament.

Summary: Els empresaris assumiran amb ‘normalitat democràtica’ el resultat del 27-S


Aquesta setmana entrevistàvem l’editora Maria Bohigas amb motiu dels seixanta anys de l’editorial Club Editor. Vam fer l’entrevista a casa seva, que és la casa que el seu avi, Joan Sales, va comprar quan va tornar de l’exili, i que també és la seu de l’editorial. Una casa penjada a sobre el barri del Carmel de Barcelona, a la muntanya Pelada, que gaudeix d’unes vistes envejables. Una casa plena de llum, que té un aire indomable, com la seva mestressa. Tot just arribar, Maria Bohigas ens fa a mà un llibre: —Mira, acaba d’arribar! Encara és calent. Ho diu amb la cara somrient mentre acarona la coberta. És el primer llibre d’aquest 2019 de Club Editor i es diu Fugir era el més bell que teníem, de Marta Marín-Dómine. Maria Bohigas ens explica que aquesta autora fa temps que té relació amb Club Editor, però des de la vessant d’estudiosa de la literatura. Professora de la Universitat de Toronto, és especialista en literatura testimonial i erudita de la literatura concentracionària, És una estudiosa que ha tingut molta importància en la conformació de la col·lecció La Cara fosca de les Lletres. I ara ha fet una obra de creació, on reflexiona sobre l’herència que li ha brindat el seu pare, un home que va patir persecució i exili. De com la vida i els seus records del seu pare, són també els seus records, l’han marcat i conformat cap a ser una dona errant. Quan ja a casa vam començar a llegir Fugir era el més bell que teníem, vam descobrir un primer capítol sensacional, estimulant, que acaba dient: «D’exiliat, hi ha un dia que se’n pot deixar de ser; d’errant se n’és a perpetuïtat.» En la veta del millor record de l’obra de W. G. Sebald, Marta Marín-Dómine escriu el que segueix, on hi ha concentrada una idea de paisatge interior i de relació entre l’espai i el temps, i això és el que volem compartir: «Qui erra sol produir un cert malestar en els altres, la gran majoria sedentària que pretén haver trobat casa i destí. Per això està considerat una persona inclinada a equivocar-se, i d’aquí ve que l’errar s’hagi associat amb l’error.» «Contràriament als que es creuen arrelats, qui camina sense rumb (l’erreor) no tem els equívocs ni les errades. Obert als canvis, decantat per elecció al moviment, quan arriba als llocs no els posseeix, sinó que els habita.  Ell és l’infidel del lloc on ha nascut, el vagabund, l’argent viu, l’inquiet, l’insatisfet dels paisatges .»  «Qui erra recorda els paisatges, qui arrela recorda els anys.» «Pot passar, i passa, que en el paisatge de l’errant faci irrupció una data, violenta, antropòfaga. Quan el temps escorxa el paisatge (i per ferida no s’ha d’entendre els solcs llaurats, ni els canvis morfològics dels camins, ni els rastres d’animals o minerals antics, ni els accidents geològics de coves i cingleres, ni les successives etapes amb què les ciutats veuen enderrocar-se el passat per deixar pas a l’infinit efímer) de manera que es torna superfície esgrafiada, és a dir, quan la violència feta als éssers, humans i animals, deixa marca en el paisatge, llavors és quan irromp una data que es tornarà, primer, record, i després, memòria. El temps, aleshores, és una lletra que les generacions posteriors hauran d’aprendre a interpretar abans no sigui engolida per l’oblit; així és com el temps es dissol en l’espai.»

Summary: Vinyaserra: Paisatge de la dona errant


La campanya pel tancament dels Centres d’Internament per a Estrangers i per acabar amb les deportacions (CIEs No) exigeix al delegat del govern espanyol al País Valencià, Juan Carlos Fulgencio, que destitueixi ‘amb caràcter immediat’ el director del CIE de Sapadors per la seva actuació davant la mort d’un intern d’origen marroquí dilluns passat. ‘La primera mesura a prendre és el cessament fulminant del responsable directe del funcionament del centre on van succeir els greus fets’, sol·liciten. Així mateix, el col·lectiu reclama que ‘es garanteixi la permanència a València de qualsevol persona relacionada amb els fets i, per tant, es paralitzi qualsevol procediment tendent a l’expulsió de possibles testimonis’. La campanya assenyala, en un comunicat, que ‘dilluns passat la Policia Nacional, encarregada de vetlar per la seguretat i integritat dels interns del CIE de Sapadors, va trobar mort un d’ells, que estava en una cel·la d’aïllament, en la qual va ser tancat després de patir una palissa de mort, segons relaten testimonis’. ‘La causa de la defunció – prossegueixen – l’haurà de determinar l’autòpsia, però resulta inadmissible que una persona sota custòdia de l’Estat acabi morint de forma violenta. Les persones tancades en els CIE, que no han comès cap delicte, estan sota la tutela de l’estat i és aquest qui té l’obligació jurídica de garantir la seva integritat física i psicològica’. Per tot això, apunten, ‘i més enllà de les causes concretes de la mort, que hauran d’aclarir-se en una investigació independent, la primera mesura a prendre és el cessament fulminant del responsable directe del funcionament del centre on van succeir els greus fet‘.

Summary: ‘CIEs No’ exigeix el ‘cessament fulminant’ del director del centre de Sapadors


Després de molts rumors, finalment ERC i Nova, el partit que encapçala Elisenda Alamany, han arribat a un acord per a presentar-se en coalició a les eleccions municipals de Barcelona del 26 de maig. L’acord implica que Alamany serà la número dos, segons que han confirmat fonts de Nova a VilaWeb. L’acord es farà públic demà en una conferència de premsa conjunta de Maragall i Alamany. ‘L’acord entre Esquerra Republicana i NOVA és clau per aconseguir l’objectiu de guanyar la batllia de Barcelona. És un acord que duu els que formem part del sobiranisme progressista a ajuntar-nos i ser més forts’, ha dit Robert Fabregat, d’ERC, en la presentació de l’acord. El president de Nova, Marc Grau, ha assegurat que el pacte recull ‘els valors dels comuns del 2015’ per ‘traduir-los en respostes concretes’. Nova és el nom de l’agrupació política que impulsa Alamany d’ençà que va anunciar que abandonava el grup de Catalunya En Comú – Podem al parlament. La intenció és que acabi essent un partit polític i renovant el projecte dels comuns.

Summary: Elisenda Alamany serà la número dos d’Ernest Maragall a les municipals de Barcelona


El jurat dels VII Premis Martí Gasull i Roig, amb què Plataforma per la Llengua homenatja la tasca de persones o entitats que hagin contribuït a millorar la situació del català, ha reconegut enguany, per unanimitat, els mèrits de la filòloga i mestra Teresa Casals amb el Premi Especial del Jurat. La Llibreria Catalana de Perpinyà ha guanyat el premi que ha dirimit el públic a través d’una web oberta per a votació popular. Els altres dos finalistes eren el portal de vídeojocs Gaming.cat i l’Amical Wikimedia, l’entitat sense ànim de lucre que promou la Viquipèdia en català. Teresa Casals, guardonada amb el Premi Especial del Jurat. En el cas de Casals, el jurat ha valorat ‘la fermesa, la constància i la valentia’ de la seva tasca en favor de ‘la metodologia d’immersió com a model de cohesió social que no separa els infants i joves per la seva llengua d’origen’. En les tres edicions anteriors, els guardonats van ser la cantautora Maria del Mar Bonet, el gramàtic Josep Ruaix i el lingüista Albert Jané. Vegeu un recull fotogràfic de la gala, d’Albert Salamé. La Llibreria Catalana de Perpinyà es va fundar el 1986 i és l’única de la Catalunya del Nord especialitzada en llibres en català i de temàtica catalana. Va ser impulsada per l’activista cultural Joan Miquel Tourona la plaça de Joan Payrà de la capital del Rosselló, en un espai en què el poeta Jordi-Pere Cerdà ja n’havia regentat una. El 2012 la llibreria fou traspassada a Joana Serra, activista cultural amb una forta vinculació amb Baó. Podeu recuperar l’acte ací:

Summary: La Llibreria Catalana de Perpinyà guanya el VII Premi Martí Gasull i Roig a l’exemplaritat en defensa de la llengua


Només una de cada quatre converses als patis d’escoles i instituts en zones urbanes són en català, segons un estudi que ha presentat Plataforma per la Llengua. L’entitat ha alertat que hi ha ‘una situació sociolingüística greu’ i ha anunciat que a partir de la tardor promourà una campanya per conscienciar sobre l’ús de la llengua. L’organització ha anunciat que la iniciativa estarà encarada a tota la societat, però ‘especialment a la comunitat educativa’, i que demanarà més implicació a l’administració perquè es ‘garanteixin els drets i projectes lingüístics existents’, i s’impulsi ‘la creació de nous referents culturals i de lleure en català per a joves’. L’estudi s’ha realitzat en cinquanta centres educatius dels trenta-cinc municipis més poblats de Catalunya, amb representació de les quatre demarcacions. S’han recollit dades de 750 alumnes i 50 professors a través d’un mètode observacional, que consistia a analitzar les interaccions entre alumnes i entre alumnes i professors durant el desenvolupament d’una activitat lúdica a l’hora de l’esbarjo, sense que els centres educatius fossin informats sobre la verdadera naturalesa de les dades que s’estaven recollint i sense que l’observador hi intervingués. Per tal de triar els centres educatius també s’ha tingut en compte el criteri de ‘condició lingüística ambiental’. És a dir, s’ha triat en cada municipi un centre d’un districte amb un coneixement del català dels alumnes mitjà coincident amb el dels habitants del municipi. Els resultats de l’estudi mostren que, globalment, el 24,3% de les converses entre alumnes als patis d’escoles i instituts urbans són en català, tot i que també reflecteix una diferència important entre els centres d’educació primària i secundària. Mentre que en escoles l’ús del català és d’un 35%, als instituts cau fins al 14,6%. El president de Plataforma per la Llengua, Òscar Escuder, ha explicat que la possible causa d’aquest descens és la manca de ‘referents culturals i de lleure per als adolescents’. ‘Els joves volen assemblar-se als seus referents que en aquestes edats es troben sobretot en xarxes socials com Instagram o YouTube, on el castellà és molt majoritari’, ha manifestat. Una altra dada que ha volgut destacar Plataforma per la Llengua és el fet que inclús en les zones més preeminentment catalanoparlants, l’ús del català a la secundària a l’hora del pati es veu superat pel castellà. Mentre que l’ús del català en els centres d’educació primària d’aquestes zones és d’un 75%, als centres de secundària baixa fins al 46%. Pel que fa als professors, la situació és oposada, i de fet gairebé el 80% d’aquests es dirigeixen en català als alumnes a l’hora del pati. Malgrat tot, l’augment del castellà a la secundària es repeteix: d’un 88% de converses en català en escoles es passa a un 72% en instituts. En aquest sentit, Escuder, ha volgut destacar la labor dels professors de les zones més castellanoparlants i els ha qualificat de ‘superherois’, ja que malgrat que en aquests centres les converses entre alumnes en català estan per sota del 4%, els professors se segueixen dirigint als alumnes en català en més d’un 88% de les ocasions. Així doncs, Escuder ha qualificat la situació sociolingüística de greu. ‘Hi ha un alt percentatge d’adolescents que no veuen el català com un instrument útil i atractiu, fins i tot entre aquells que el tenen com a llengua materna’, ha alertat el president de Plataforma per la Llengua. També ha volgut destacar que ‘la competència en una llengua no és suficient per garantir-ne l’ús’. ‘Tot i que la població competent en català és alta i es va ampliant, la conclusió d’aquest estudi és que en canvi l’ús va en retrocés’, ha apuntat. Pel que fa a les causes, l’estudi assenyala l’onada migratòria, que ha canviat el paradigma lingüístic. ‘En els últims anys ha arribat més d’1 milió de gent de fora i no hem estat capaços de fer-los sentir que la nostra llengua també és per ells’, ha explicat Escuder. Per altra banda, el president de l’entitat també ha assenyalat la ‘norma no escrita de convergència lingüística cap al castellà’, per la qual ‘la majoria de vegades es renuncia al català i s’adopta el castellà’ en converses entre catalanoparlants i castellanoparlants. Per tot això, Plataforma per la Llengua ha explicat que s’està reunint amb els principals actors de la comunitat educativa de Catalunya per proposar-los d’impulsar ‘una gran campanya de país’. ‘Hem d’iniciar un debat, en positiu, que interpel·li tota la societat, però especialment l’entorn educatiu’, ha explicat Escuder. ‘Volem que es compleixin els drets que tenim garantits sobre el paper però que a la pràctica no existeixin’, ha dit, denunciant que en altres zones com el País Basc o el Quebec les subvencions a les seves llengües pròpies, el basc i el francès, són més grans.

Summary: Només una de cada quatre converses als patis de centres educatius urbans són en català, segons Plataforma per la Llengua


La fira d’editorials independents Liberisliber torna a Besalú aquest cap de setmana per setè any consecutiu. Un any més, tornen a augmentar el nombre d’editorials participants arribant fins a les quaranta-vuit, quatre més que l’any passat. Entre els convidats destacats hi ha Fernando Arrabal, Lluis Llach, Enric Casasses i Xavi Sarrià. Entre les novetats, destaca l’impuls de dos premis, un dedicat a poesia, anomenat Francesc Garriga, per a autors inèdits; i un segon, el Liberisliber Lira, per a llibres ja editats de poesia. L’aposta per la poesia també es reforça amb un vermut poètic amb tres lectures. Enguany també s’abordarà el seu vessant més pedagògic, amb el projecte Bibliomaleta, que vol acostar material per incentivar la lectura entre els més petits als centres lúdics de pobles propers. Un dels trets característics de la fira, en paraules del seu director Miquel-Àngel Codes Luna, és la transversalitat de l’esdeveniment, ja que hi participa gent de totes les edats, gustos i ideologies. El programa Avui es farà una taula rodona amb els periodistes Ramón Lobo i Eduard Sanjuan, als quals s’hi afegirà David Couso, germà de José Couso, mort a la guerra d’Iraq. Els tres debatran sobre la situació actual de la professió, sota el títol ‘Guerra als corresponsals de guerra’. També hi haurà una conferència de l’escriptor Fernando Arrabal que conversarà amb Paco Inclán, editor de la revista Bostezo. Demà Xavi Sarrià i Lluís Llach comentaran la seva primera experiència com a escriptors amb Anna Guitart. Més tard, Josep Pedrals i Enric Casasses representaran un espectacle teatralitzat per homenejar a Ramon Llull: ‘La cirera i la garrofa. LLULLIFICAR, LLULLIFICABLE, LLULLIFICATIU‘. Podeu veure ací el programa complet.

Summary: Liberisliber: 48 editorials independents se citen a Besalú


Ara fa una setmana, el president de Ciutadans va fer una crida a les xarxes a arrencar tots els llaços grocs de carrers, places, carreteres i diversos llocs del país on s’han penjat en record dels presos polítics i exiliats. Rivera deia: ‘Si el govern de Pedro Sánchez no vol netejar de propaganda separatista il·legal els espais públic a Catalunya, ho farem nosaltres.’ L’ex-diputat de la CUP David Fernàndez li ha recordat que no era cert que fos il·legal: ‘El que és il·legal és remetre’s a un delicte (propaganda il·legal, típic de dictadures) que ja no existeix al codi penal. Ens hauríem de remetre al codi penal del 1944. O al Jutjat Especial Nacional de Propaganda il·legal, però es va dissoldre el 1963. Després, el Tribunal d’Ordre Públic fins al 1977.’ Lo que es ilegal es remitirse a un delito (propaganda ilegal, típico de dictaduras) que ya NO existe en el Código Penal. Habría que remitirse al CP 1944. O Al Juzgado Especial Nacional de Propaganda ilegal, amigo Sancho, pero disolvióse en 1963. Después el TOP hasta 1977. De nada — David Fernàndez (@HiginiaRoig) August 6, 2018 Després del vídeo fet per Ciutadans i difós per Rivera cridant a retirar llaços grocs, hi va haver diverses accions violentes i amenaçadores, amb agressions incloses, de grups d’ultres que actuaven de nit, encaputxats i fins i tot armats amb ganivets arrencant llaços i estelades. Si el Gobierno de Sánchez no quiere limpiar de propaganda separatista ilegal los espacios públicos en Cataluña, lo haremos nosotros. Las calles, las plazas, las playas y las instituciones #SonDeTodos. pic.twitter.com/wBpUZ2k3Fe — Albert Rivera (@Albert_Rivera) July 31, 2018

Summary: David Fernàndez recorda a Rivera que es basa en lleis franquistes quan crida a arrencar llaços grocs


Un any després del començament de les protestes dels Armilles Grogues el diari Le Monde ha fet un balanç de la repressió contra el moviment en el conjunt de l’estat francès fins al 30 de juny, quan la mobilització va ser més forta. Una de les dades més contundents és que hi ha més de 3.100 condemnats i una altra xifra punyent és que d’aquests, hi ha 400 manifestants empresonats amb condemnes fermes. En total s’han fet més de 10.000 processaments judicials, de les quals, més enllà de les condemnes, 2.400 han estat tancades amb mesures alternatives al processament i 2.200 han estat arxivades. Com s’ha mencionat, 400 condemnats ja compleixen una pena de presó ferma, hi ha 600 que estan dins d’un règim obert, i per tant, es permet un règim flexible ja sigui per poder treballar, perquè té un familiar depenent, per seguir un tractament, entre altres. Una altra part porta a terme penes alternatives, com serveis comunitaris, i finalment, més d’un terç dels condemnats tenen l’entrada a la presó suspesa a l’espera de recursos. El moviment dels Armilles Gorgues ja va denunciar fa uns mesos que milers de persones havien estat gasejades, hi havia hagut 13.460 tirs d’escopetes de pilotes de goma, 1.460 tirs de granades lacrimògenes GLI -F4 i 4.932 de granades de desencerclement. Què vol exactament el moviment de les armilles grogues?

Summary: Almenys quatre-cents armilles grogues han estat empresonats d’ençà del començament de les protestes


La biodiversitat ha anat canviant tant en l’espai com en el temps. Per exemple, trobem més espècies en els tròpics i menys en la regió àrtica i l’antàrtica, seguint un gradient longitudinal de diversitat, un dels patrons que podem observar de manera més consistent en aquest món complex. El que sabem sobre els gradients temporals de biodiversitat és molt més limitat. Això ocorre perquè faria falta un programa de seguiment continu ben dissenyat, i aquests difícilment persisteixen més enllà d’unes dècades. Però, per sort, tenim restes d’antics organismes: els fòssils. Els fòssils són bàsicament l’únic registre directe de la biodiversitat passada. La bellesa i utilitat dels fòssils minúsculs Alguns organismes tenen registres fòssils extraordinaris. En especial, els petits organismes coneguts com microfòssils (fòssils de grandària microscòpica) ens permeten inferir de manera detallada patrons de biodiversitat passats, ja que podem trobar-ne desenes de milers en un sol grapat de sediments i roques (Yasuhara, Tittensor, Hillebrand i Worm, 2017). Per exemple, coneixem el gradient longitudinal de diversitat de diversos organismes marins (Hillebrand, 2004), però no és fàcil saber com era el gradient en el passat perquè, per exemple, els peixos (o la majoria de la resta d’organismes) rarament es conserven com a fòssils. Utilitzant un grup de microfòssils, els procedents de foraminífers planctònics, podem observar la biodiversitat del passat i el seu gradient longitudinal en el pèlag oceànic. «Petits organismes coneguts com ‘microfòssils’ ens permeten inferir patrons de biodiversitat passats de forma detallada» Potser els foraminífers planctònics (protozous amb closca que solen fer entre 0,1 i 1 mm) no són molt famosos, però són uns microfòssils molt importants per diverses raons. En primer lloc, se’n conserven milions en sediments i roques i representen un registre geològic i paleontològic quasi perfecte. En segon lloc, quasi totes les espècies cenozoiques s’han descrit formalment, la seua identificació estandarditzada està ben establerta per la seua importància en la bioestratigrafia i la paleoceanografía, i el nombre d’espècies és manejable (no són massa nombroses: se’n coneixen unes 40 espècies planctòniques en total en els oceans actuals); en altres paraules, la seua taxonomia és robusta (Yasuhara, Hunt, Dowsett, Robinson i Stoll, 2012; Yasuhara, Tittensor et al., 2017). Fins i tot en els oceans tropicals, ben reconeguts com a regions biodiverses, la biodiversitat no roman estable en termes espacials ni temporals. Algunes àrees tenen moltes més espècies que altres. La diversitat d’espècies no varia només amb la latitud, com he explicat en la secció anterior, sinó també amb la longitud. El triangle de coral és un exemple d’això. Es caracteritza per la major biodiversitat marina del món (Bellwood, Renema i Rosen, 2012), però fins i tot la seua diversitat ha canviat amb el temps. Llig l’article sencer al web de Mètode Moriaki Yasuhara, professor associat en la Facultat de Ciències Biològiques i l’Institut Swire de Ciències Marines de la Universitat de Hong Kong (Xina). Què és Mètode?

Summary: Biodiversitat marina en el temps i l’espai


El suport del PNB al pressupost del govern espanyol va indignar ahir molts catalans. Només calia fer un cop d’ull a les xarxes. La decisió era gairebé presa, però feia dies que el partit rebia moltes pressions i esperava trobar el moment idoni per a validar els comptes. Al final aquest moment no va arribar, però el PNB va donar els vots a Rajoy tot i que no havia aixecat el 155 a Catalunya. Entre els que més han pressionat el PNB trobem EH Bildu. Per això parlem amb Pernando Barrena, ex-portaveu de Sortu i militant històric de l’independentisme, que ens explica la manera de fer del PNB. —Al final no hi va haver cap tomb d’última hora i el PNB va aprovar el pressupost del govern espanyol. Us ho esperàveu? —Sí. No n’havia tingut mai cap dubte. Els coneixem bé i la seva trajectòria els avala. Observeu que en l’últim mes han mantingut una estratègia perfectament calculada per a rebaixar la posició inicial. Al principi el missatge era que ni tan sols s’asseurien a negociar mentre el 155 fos vigent. Després van dir que en parlarien però que no acordarien res. I fa dos diumenges, en una entrevista, Urkullu va dir que el PNB es considerava rellevat del compromís de no acordar res amb el PP mentre fos vigent el 155. Per tant, era la crònica d’un vot anunciat. —Aquí es tendeix a definir el PNB com la Convergència més pactista. És així? —Sí, són dues cultures polítiques molt semblants. És el peix al cove a la basca. Ara han aconseguit un acord que vendran com la materialització de diversos beneficis. Però què aporta o no l’acord, crec que és un debat secundari. Si analitzem les suposades contrapartides que aconseguirà el PNB per aquest vot favorable, jo crec que ni així no es pot parlar d’un bon acord. Les pensions pujaran d’un 0,25% a un 1,6%. Que això, per a una pensió mitjana, són dotze euros el mes. Digueu-me que solucioneu a algú que passarà de cobrar 712 euros el mes, en lloc de 700. —Però sí que és un bon acord, perquè hi ha més de 500 milions d’euros en infrastructures. —Sí, però parlem d’infrastructures que ja eren compromeses pel govern espanyol, com és el cas de les obres del TGV. Amb aquest acord el govern solament aconsegueix reafirmar el compliment d’un pacte que ja tenien de feia temps. Al País Basc i Navarra, la construcció del TGV es finança a través de les autonomies i després es compensa amb la ‘quota’. Però passa que aquests últims temps això no es feia, no es pagava, es duia la situació a un punt d’inviabilitat financera. Parlem de molts diners per a una autonomia tan petita. Però jo no entraria a valorar si és un bon acord o un mal acord en termes generals, perquè en aquests moments, per mi això és secundari. En aquests moments cal dir, en primer lloc, que el PNB ha mentit i ha trencat la suposada lleialtat que mantenia amb Catalunya i l’independentisme català. Crec que el que han fet, realment, és una cosa greu. Però el fet pitjor és que és un tret al peu. —Per què? —Perquè el 155 no és una eina per a actuar únicament contra el procés independentista català. El 155 és el vaixell almirall de la contrareforma que acompleixen el PP i Ciutadans. Nosaltres estem convençuts que un cop desprecintat l’ús del 155, tant si formalment es deroga com si no, és una eina que l’estat ja té a les mans per a aplicar en qualsevol moment, davant de qualsevol decisió que prengui Catalunya, el País Basc o Navarra. És una eina contra l’autogovern. Van contra tots, no tan sols contra els catalans. De manera que amb una visió tan curta de mires com el PNB i pactant un suport al pressupost amb algú que aplica el 155 i que es mou darrere totes les accions que impliquen l’existència de presos polítics catalans, doncs em sembla molt deslleial. Els cal una rectificació. Ahir mateix veia dirigents del PNB fent declaracions amb llaços grocs a la solapa de l’americana… —Què creieu que ha pesat més en la decisió del PNB, la injecció econòmica del nou pressupost o el fet de mantenir Rajoy com a mal menor en vista de l’auge de Ciutadans? —La primera part és important, perquè ells són autèntics artistes a vendre el peix al cove. Però crec que l’auge de Ciutadans per a ells és fonamental. El PNB té pànic a la possibilitat que Ciutadans sigui a la Moncloa en el pròxim govern. De fet, a nosaltres tampoc no ens agradaria, però crec que es confonen quan pensen que l’enemic és Ciutadans i no el PP. Encara que competeixin per un espai a la dreta, i fins i tot, d’extrema dreta, jo crec que ambdós comparteixen el projecte de contrareforma que van implantant des de fa temps. La solució no és, en absolut, reforçar el PP perquè no vingui Ciutadans. El PP ja el coneixem, sabem què és. En el context de Catalunya ho veiem i en el context del País Basc sabem quin paper ha tingut aquests últims anys. Mirem de tancar una etapa de conflicte violent mentre el PP aplica unes lectures que són les mateixes receptes que aplicaven fa quinze anys en plena voràgine de lluita antiterrorista. —Després de saber-se la decisió del PNB, hi ha hagut una onada de reaccions i m’ha cridat l’atenció una que ha fet Mireia Boya. Deia que el PNB volia ser mitjancer i ha acabat essent del 155. Hi esteu d’acord? —Bé, és que és molt oportú recordar el paper del PNB, especialment d’Íñigo Urkulli i Andoni Ortuzar, en les dates de l’octubre de l’any passat, especialment el dia 4, el 26 i el 27. S’ha parlat molt del suposat paper de mitjancers que van exercir aquells dies, però a mi em consta que no va ser un paper de mediació exactament, sinó de missatger de les amenaces que constantment traslladava el govern espanyol cap a Catalunya. Van tenir un paper de provar, per proximitat, de convèncer els dirigents, especialment del PDECat, i especialment Puigdemont, del fet que la proclamació podia implicar la suspensió de l’autonomia i que podia ser fatal. Que convenia aturar-se i convocar eleccions. —I diríeu que són responsables del 155? —Políticament sí, perquè ells, des del començament del procés independentista, tenen un interès especial que no vagi endavant. Per la propagació i perquè ells fugen de qualsevol proposta que impliqui la mínima confrontació política amb l’estat. Ells sempre han estat convençuts que les coses no anirien bé a Catalunya. I no solament no van bé per l’esdevenir del procés, sinó perquè la seva aportació quan hi han pres part ha estat catastròfica. —Quin efecte creieu que pot tenir dins la formació? O serà un simple sotrac? —Jo crec que tenim davant la direcció del PNB més conservadora i reaccionària, en termes polítics, d’aquests últims trenta anys. I no hi ha pas expectatives que millori. El PNB és dominat per una generació de militants biscaïns que tenen una lectura molt coincident sobre el paper que ha de fer el partit. És un grup al voltant d’Urkullu i Ortuzar que té l’hegemonia total i absoluta del partit. Perquè us en feu una idea, el pes de Biscaia en la totalitat del PNB pot voltar el 60% o el 70% de la militància i del pes polític. L’única nota dissonant és Egibar, però té un pes petit i en les poques ocasions que s’ha atrevit a confrontar-se amb la direcció del partit, n’ha sortit escaldat. Sí que hi ha un sector sobiranista amb posicions molt dignes, però crec que no tenen gaire pes dins el partit. —A Catalunya podem pensar que aquesta decisió pot semblar molt impopular. Però al País Basc ho és? Li anirà en contra, al PNB? —És una pregunta interessant. Les bases del PNB sabem com respiren amb una qüestió com aquesta i sabem que no els agrada i els fa vergonya. Una altra cosa és que es tradueixi en un càstig electoral. Jo no tinc dades ara mateix per a poder afirmar que això pot tenir un cost electoral. La situació és comparable a la d’Espanya. Tu pots criticar molt durament el PP per la quantitat de casos de corrupció que l’afecten, però la cosa pitjor no és que existeixin aquests casos, sinó que els continuïn votant més de nou milions de persones. Hem vist eleccions en què hi havia casos de corrupció molt frescs i els resultants del PP han estat molt bons. Aquest és el gran drama, que la gent ja no percebi la corrupció o actituds que en política eren insostenibles o impresentables com a raons de pes per a sancionar electoralment un partit. I internament, no crec que ‘arribi la sang al riu’, perquè tenen una organització molt cohesionada i les possibilitats de rebel·lió són gairebé nul·les. —A Catalunya hi va haver durant molt temps una cosa que en dèiem ‘basquitis’. Una fascinació pel sobiranisme basc que moltes vegades no tenia resposta de l’altra banda. Però a mesura que el procés ha anat prenent forma aquesta ‘basquitis’ s’ha diluït. Aquest gest farà que encara es dilueixi més? —És possible. Jo crec quan hi havia molta ‘basquitis’ a Catalunya, es partia de dos factors: la debilitat d’un independentisme català poc organitzat i el fet d’observar l’independentisme basc com una referència amb capacitat d’acció política. Però jo crec que ara passa a l’inrevés i els bascs independentistes veiem amb certa admiració i enveja sana tot el procés que es duu a terme a Catalunya, tot i els encerts i els desastres. —Hores abans que el PNB anunciés la decisió, heu dit a Twitter: ‘Catalans, quan us vinguin unes ganes irrefrenables de cagar-vos en els bascs, recordeu que els que us van mentir i us van trair no van ser els bascs, sinó el PNB.’ —Sí, perquè tinc l’experiència que quan el PNB fa gests com els d’ahir, la reacció de molts catalans benintencionats, que no encerten l’anàlisi, és dipositar les ires contra tots els bascs: ‘Els bascs sempre van a la seva’, ‘Dels bascs no se’n pot esperar res’… Jo crec que no és cert. Els bascs no som el PNB. El PNB té interessos de gestió compartits amb l’estat que òbviament no representen tots els bascs i naturalment l’esquerra independentista, que per sobre de les seves contradiccions procura mantenir una posició digna i solidària amb l’independentisme. No és presentable dir que els bascs anem a la nostra i que no hem tingut mai en compte la resta. Fins i tot diria que hem tingut un sentiment de no estar a l’altura de les circumstàncies perquè durant el procés català la millor aportació hauria estat haver obert al País Basc un segon front a l’estat. L’estat hauria tingut serioses dificultats per a gestionar dos fronts al mateix temps. A bascs i catalans els convé aquesta sincronia que pot esdevenir-se en un futur. —Ahir PNB i EH Bildu vàreu acordar una proposta de preàmbul per a un nou estatut basc en la qual reivindiqueu el dret de decidir dels ciutadans de Biscaia, Alaba i Guipúscoa. Precisament ahir. Amb algun objectiu concret? —Ahir va coincidir que era el dia en què es tractava aquest aspecte al parlament de Vitòria. Encara no s’ha votat, però hi ha una comissió en la qual ahir es va poder visualitzar un acord entorn d’aquests continguts. És un gran avanç, un primer acord que pot obrir un petit espai comú i que pot dur-nos a confluir en uns altres aspectes més endavant.

Summary: Pernando Barrena: ‘El PNB ha mentit i ha trencat la suposada lleialtat que mantenia amb Catalunya’


La periodista Cristina Fallarás està convençuda del poder de la xarxa com a espai d’expressió col·lectiu i gratuït. Un lloc on molta gent que no apareix als mitjans de comunicació tradicionals pot expressar-se. L’intent de silenciar certs moviments i opinions, per tant, ja no funciona tan bé com ara fa una dècada, diu. I és veritat: certes opinions o visions que no apareixen als mitjans, esclaten a la xarxa: l’èxit de #Metoo, #MeQueer i #Cuéntalo ho demostren. L’última etiqueta d’èxit a l’estat espanyol és #RiveraQuitameEste, amb què milers de persones han respost a les provocacions de Ciutadans. Milers de missatges entre irònics i reivindicatius que, majoritàriament, defensen la llibertat d’expressió dels qui reclamen l’alliberament dels presos polítics per mitjà d’aquest símbol. La campanya ha fet visible que també hi ha espanyols que van contra el discurs de conflictivitat de Ciutadans, donen suport al referèndum i s’oposen a l’existència de presos polítics. Una visió que, considera Fallarás, no troba espai als mitjans espanyols. Per això ella va crear l’etiqueta, i la resposta no va fallar. —L’etiqueta #RiveraQuitameEste va aconseguir ser tema dominant a Twitter a l’estat espanyol. La campanya va triomfar. Per què creieu que era necessària? —Quan vaig veure la imatge d’Inés Arrimadas i Albert Rivera a Alella arrencant els llaços grocs que havia col·locat una gent per reivindicar una causa em va semblar que era una acció molt violenta, i vaig creure que calia denunciar-ho. A més, també volia mostrar que els mitjans de comunicació espanyols només donen veu a una part de la població, que és basta i radical contra el procés català, però que hi ha gent a Espanya que pensa el contrari. —I així va néixer la idea de la campanya. —Sí, en cercava una que unís dues idees. Per una banda, que apel·lés a demostrar que no és veritat que el llaç groc equival a independència ni unilateralitat. I, per una altra, que deixés clar que una part de la població espanyola dóna suport al referèndum i defensa que els polítics surtin de la presó. Tenia la sensació que faltava un lloc de trobada entre els espanyols civilitzats i demòcrates, gent que dóna suport a la llibertat i per a la qual votar no és cap delicte. Internet és molt interessant perquè permet això. —Costa de trobar veus als mitjans o a la política que defensin el referèndum català i l’alliberament dels presos. —Ho sento tot sovint, quan vinc a Catalunya. Em demanen: ‘On és l’esquerra espanyola quan surten Arrimadas i Rivera arrencant llaços?’ Jo sempre responc que hi ha una part de la suposada esquerra espanyola intel·lectual que jo no els he vistos mai, tampoc, prenent posició contra els desnonaments. I tampoc no han fet res quan van ficar a la presó uns músics o uns titellaires. En canvi, aquesta teòrica ‘esquerra intel·lectual’ sí que va fer un manifest contra la votació del primer d’octubre… Arran d’aquesta etiqueta, s’ha demostrat que sí que hi ha una part de la població contrària a l”A por ellos’, que entén què passa a Catalunya i que defensa que els llaços grocs són un símbol per a demanar l’alliberament dels presos. I també hi ha veus més públiques, com la d’Antón Losada, Pérez Royo, Suso de Toro, Talegón, Cotarelo, que no som bolets aïllats, que darrere nostre hi ha una opinió. En compte de mirar els qui no responen hauríem de mirar els que sí que responem. Encara que semblin pocs, perquè hauríem de ser més, existim. —Quan vau veure Arrimadas i Rivera arrencar llaços grocs, us va semblar una acció violenta. Per què? —Perquè posar llaços grocs és una de les expressions populars i col·lectives més interessants dels últims anys, molt similar a les manifestacions del 8 de març, que per tant hauria de ser atesa pels mitjans i pels partits. Jo sempre he dit que els llaços no molesten perquè siguin llaços, siguin grocs o siguin favor dels presos. Molesten perquè n’hi ha molts. Hi ha molta gent de totes les edats i de totes les tendències que hi participa. Davant això, com a partit polític pots fer dues coses. Primera: aturar-te i pensar que una part molt gran de la població et demana alguna cosa. Segona: convertir-ho en un atac polític que no és. Si ets de Ciutadans i vols anar-hi en contra, pots posar un llaç taronja, del color del partit. Però saben que si fan això, no arribaran ni a tenir-ne un miler. Per tant, reaccionen arrencant-ne i provant de traslladar a Catalunya una resposta violenta que no existeix. L’única posició que hi havia a Catalunya era: ‘M’ocupen l’espai’, encara que tampoc no sigui veritat, però no és una resposta violenta. Ciutadans agafa aquest argument, afegeix llenya al foc i ho ven a Espanya com si fos un problema brutal que no existeix. Hi ha gent contrària al procés o a la unilateralitat i que, fins i tot, pot votar Ciutadans, però que mai no arrencaria llaços. A Espanya sí que hi ha posicions molt dures, aferrissades i violentes. I els que arrenquen llaços són promoguts exclusivament per Ciutadans. —Com afecta Espanya aquest discurs fals de violència? —Aquesta agressivitat que introdueix Ciutadans –que ni tan sols introdueix el PP, i això és molt important de dir-ho– genera una reacció minoritària i, podríem dir, agressiva de la banda independentista, provocada per una agressió prèvia. Aquesta resposta és pintar la porta d’un partit polític o insultar pel carrer. Ciutadans se n’aprofita i comença la cantarella de ‘no es pot viure aquí’, ‘hi ha un ambient irrespirable’. I a Espanya, on no s’ha explicat bé què passa a Catalunya, creuen que aquest discurs relata la realitat. Amb tot això, també eliminen dues veus de referència no independentistes, que són el PSC i els comuns. —L’argument de Ciutadans, i també del PP, és preservar la ‘neutralitat a l’espai públic’. Com el veieu, aquest argument? —L’espai públic no ha de ser neutre! Per mi, seria preferible que als edificis institucionals no hi hagués símbols com els llaços, perquè governa algú que hauria de governar per a tota la població. I només col·locar-hi símbols de defensa dels drets humans extrems, com ara contra la guerra o contra la tortura. Però l’espai públic sí que és un espai d’expressió. Imaginem-nos que en comptes de llaços grocs fossin negres, contra la violència masclista. Aleshores no hi hauria cap problema i no parlaríem d’ocupació de l’espai públic. Podrien sortir els negacionistes que diuen que la violència masclista és igual que la feminista i el club de fans de la Manada, però no anirien encapçalats per un partit polític. Per això jo em vaig quedar tan preocupada quan dos polítics tan importants van sortir a arrencar llaços, perquè es convertien en l’exemple del que s’ha de fer. Arrimadas i Rivera, fent això, no apel·len als seus votants, sinó que només creen un conflicte inexistent. —No hi ha tan sols llaços. També hi ha llocs on han col·locat creus. —Les creus, a mi, em semblen repugnants a tot arreu, perquè representen el sotmetiment i l’Església. I, a més, sí que entrebanquen l’ús de l’espai públic per a altra gent. En canvi, el llaç groc em sembla molt intel·ligent, perquè no fa nosa en la vida habitual d’una ciutat, no molesta. S’ha venut com un contingut ofensiu a favor de la independència, i no ho és. És una expressió col·lectiva que diu que no volem tenir polítics empresonats. Retorçar aquest símbol ha anat molt bé a certs partits polítics i als mitjans de comunicació espanyols. —Sou molt crítica amb el paper dels mitjans de comunicació. —Sí, perquè silencien una part de la població. La responsabilitat dels mitjans hauria de ser donar veu a tothom. I els mitjans espanyols no han donat veu a una part de la societat espanyola. De la mateixa manera que en el terreny del franquisme donen veu als franquistes però no a les víctimes. No és innocent. Els mitjans prenen una posició política. I el problema és que aquesta posició, als mitjans espanyols, és homogènia. De la mateixa manera que el govern espanyol va negar el diàleg amb Catalunya per una estratègia política, els mitjans van fer això mateix. I, a més, hi va haver una mena d’aïllament entre els mitjans catalans i els de la resta de l’estat. Catalunya considera els mitjans espanyols agressius i manipulats i, al seu torn, els mitjans espanyols mostraven els catalans com a agressius i manipulats. El descrèdit dels mitjans em preocupa molt, perquè aleshores no són mitjans de comunicació, sinó de creació d’estratègia política. —Per què hi és aquesta homogeneïtat? —En primer lloc, per motius empresarials: els mitjans són empreses i ven més aquell que pren partit, que diu allò que el públic cerca. I en segon lloc per aquesta manca de pluralitat que comentàvem. Els qui analitzen l’actualitat política i opinen en un mitjà tenen un perfil similar. Sabem quines opinions llegirem si triem un mitjà o un altre. Per què la gent, quan apareix Jordi Cañas a TV3, diu, ‘no tornaré a mirar TV3 perquè surt aquest paio’? És un error. Hem de fer aparèixer opinions diverses per mostrar que la societat és diversa. No volem consens –idea putrefacta–, volem pluralitat. És com quan deien: ‘A Espanya no existeix l’extrema dreta.’ Sí que existeix, però passa que no volem veure-la, no la mostrem. I el PP la tapava. Aleshores quan apareix un grup de franquistes, hi ha qui se’n sorprèn: ‘Ui, quants franquistes, d’on han sortit?’ Per mi hi ha opinions que fan pudor, però vull conèixer-les. —Defenseu les possibilitats de la xarxa, que pot tenir una funció social i reivindicativa, com s’ha vist amb aquesta etiqueta, i amb algunes altres, com ara #MeQueer, #MeToo o #Cuéntalo, que vau engegar. —Tota societat funciona per la creació d’una memòria col·lectiva. Però hi ha certs aspectes dels quals s’han eliminat expressions de manera interessada. Per això no s’ha arribat a crear mai una memòria col·lectiva. El cas de #Cuéntalo és paradigmàtic. Els primers quinze dies apareixen 2.111.000 piulets a Catalunya amb aquesta etiqueta, documentats per l’associació d’arxivers de Catalunya. Per què tantes dones responen a #Cuéntalo? Perquè no és que no hagin trobat l’espai on expressar-se, sinó que els han prohibit que ho fessin. Les fonts amb què gestionem la violència masclista són els tribunals i la policia, que són dues estructures essencialment masclistes. Però també perquè els mitjans de comunicació tenen influència de l’Església, que és una de les grans institucions de maltractament masclista. Jo cerco aquelles coses que els mitjans no han explicat i vull donar-los un espai per a crear memòria col·lectiva. Ara ningú ja no es pot dir que els maltractaments se’ls inventen. No: que dos milions de persones ho denunciïn en quinze dies rebat qualsevol argument que ho posi en dubte. —I ara ningú no pot negar que hi ha gent a l’estat espanyol que dóna suport als llaços grocs. —Exacte. En la conferència de dimarts, Quim Torra va donar les gràcies a la gent de tot Espanya que ha mostrat solidaritat amb Catalunya. Aquest punt és nou en l’ideari de l’independentisme. No s’havia dit mai, això. Bé, doncs ara ja existeix. Una etiqueta fa visible allò que ha volgut ser ocultat pels mitjans de comunicació i crea comunitat. Les xarxes socials són gratuïtes i, per això, han permès la participació a la comunicació de persones que no hi havien tingut mai accés. Ja no tan sols als mitjans, sinó a la comunicació en si. I aquesta participació em sembla substancial. Antigament, quan intentàvem fer aquestes coses era molt difícil, perquè calia una inversió de capital. Gràcies a aquesta etiqueta, va sortir gent a Catalunya que deia: ‘Ostres, finalment. Torno a pensar que no estem sols. Que hi ha gent a Espanya que ens dóna suport.’ —Tot i això, la xarxa és una bombolla. Cadascú veu allò que vol veure, els qui pensen com ell. — Creem grups estancs, és cert. I les feministes creiem que hem avançat molt fins que entrem a Forocoches. Però quan surten coses noves, com el cas dels llaços grocs, la reacció que origina és suficient per a adonar-nos que hi ha una mancança, un debat que calia obrir. I sí, si vas a comptes d’extrema dreta també veuràs opinions en la seva línia, però a ells no els funcionen les etiquetes, perquè ells ja són narrats.

Summary: Cristina Fallarás: ‘A Espanya, hi ha una part de la població contrària a l'”A por ellos”‘