Aquest cap de setmana encara es pot veure l’exposició ‘Joan Miró, ordre i desordre’ a l’IVAM. Milers de persones ja han passat a visitar-la i el museu ha organitzat un seguit d’activitats per a aprofitar intensament les últimes hores de l’exposició, per a les quals es preveu encara força assistència. Nosaltres també volem aprofitar-ho perquè el llegat de l’exposició tingui constància escrita. Ho fem parlant amb Joan M. Minguet, comissari de l’exposició. Potser quan una exposició és a punt de tancar, hi ha una mena de sentiment de dol, però parlar amb Joan M. Minguet espanta totes les tristors. Ha mostrat el Miró més combatiu, més incòmode i més vigent. Ens n’impregna de la mateixa manera que reivindica que la cultura és combat. —Com a comissari, com valoreu l’exposició que acaba aquest cap de setmana? —Molt content, ha tingut molts visitants. A València es respira la idea de reflotar l’IVAM i jo estic molt content d’haver participat en el projecte de tornar al museu el seu esperit democràtic i que estigui al servei de la societat i no d’una senyora, l’anterior directora del Partido Popular. Ara, hi ha un projecte rigorós. Que la gent hi hagi anat és una satisfacció i he rebut opinions molt favorables del públic. —Què preteníeu amb l’exposició? —En el món de l’art és un món on la ideologia està molt amansida. A vegades, és molt parasitari, molt retrògrad i els artistes els deixen com una cosa neutra. Jo no volia que passés això amb Miró. Des que em van fer l’encàrrec, tenia la idea que volia fer un projecte ideològicament dur. Volia mostrar el Miró més radical, mostrar fins on podia anar la incomoditat de Miró. —Un Miró incòmode? —Sí, els anys cinquanta, seixanta, setanta i vuitanta, Miró era un artista incòmode. El públic no acabava d’entrar en el seu món aparentment senzill i el col·leccionisme no el tractava com a una de les inversions prioritàries. Aquesta exposició ho mostra, hi ha peces molt fortes que no semblen ni d’ell. Jo no volia exposar les peces que tothom coneix, que apareixen en tots els llibres com a il·lustracions representatives. Això fa que un artista quedi amansit, perdi la força virginal de les seves composicions. He barrejat molta pintura, amb ,ojectes, decorats teatrals, cartells, cinema, etc. Una exposició entra molt millor si aconsegueixes barrejar llenguatges diferents. —Què voleu que hagi impactat a l’espectador? —El Miró que jo he llegit m’agradaria que fos el Miró de l’any 1974, el del Gran Palais de París. És apassionant veure què va fer. Tenia vuitanta anys i li van proposar de fer una exposició a París. Feia molt de temps que no exposava a la ciutat i li feia molta il·lusió, i en comptes d’asseure’s en el prestigi, va començar a fer noves sèries de teles cremades, teles amb forats… Aquest Miró no és el més reconegut i m’agrada que la gent conegui aquesta idea de combat de la seva obra. Mostrar aquestes solucions radicals d’un home que venia del surrealisme, que podia fer el que volia i sempre va preferir jugar en el món de la confrontació. El cartellisme de Miró, a l’última sala de l’exposició —Per què heu donat tanta importància al cartellisme? —Miró és l’artista de la seva generació que fa més cartells. És espectacular. Fa cartells per a presentar les seves exposicions i també per a presentar obres d’art i accions d’altra gent. Sobretot, fa cartells com una actitud vital de formar part de la societat: en fa per a CCOO, per a Amnistia Internacional, per a totes les associacions culturals del país i també per a la Caixa i el Barça. Fins i tot, quan ho fa per a aquests, ho fa amb la idea de participar en la vida social, que l’artista ha d’expandir la seva obra perquè les seves formes combatives incòmodes estiguin presents en la societat. —A l’exposició mostreu una acció que es fa al Col·legi d’Arquitectes, ‘Miró el otro’, feta en plena dictadura, que és molt trencadora. —Miró fa una cosa artísticament revolucionària. En aquell moment, a Europa es començaven a fer aquesta mena de performances, però aquí, en ple franquisme, l’any 1969, que un artista fes aquestes coses era revolucionari. És un fet extraordinari, que s’explica perquè l’any anterior, després de no haver fet cap exposició realment important, des del 1918, l’Ajuntament de Porcioles el vol rescatar amb amb una exposició oficial a l’Hospital de la Santa Creu. Ell estava content de la iniciativa però no va anar a la inauguració perquè no volia coincidir amb el ministre franquista Fraga Iribarne. Això explica quin posicionament tenia. Li agrada fer una exposició però també s’oposava fortament al règim. —L’acció del 1969, del Col·legi d’Arquitectes, lliga molt amb aquesta exposició. —M’ha interessat molt mostrar-ho perquè és la radicalitat entesa com a provocació. En Tusquets, en Portabella, en Cristian Cirici li proposen de fer l’exposició ‘Miro otro’ –en aquell moment, el títol havia de ser en espanyol, no podia ser d’una altra manera–, però també, com a part de l’exposició, proposen una acció a la cristallera del Col·legi d’Arquitectes, on a la nit abans pinten paraules que reclamen més llibertat, i ell hi ha de pintar sobre. —D’això només se’n conserva la filmació i les fotografies. Les pintures van desaparèixer? —Hi ha un gran debat sobre si s’han de conservar o no. I Miró decideix que no, que s’han d’esborrar. Amb aquesta decisió, demostra un gran criteri, ell no volia fer un fris que passés a ser considerat una obra d’art adorada, com si es tractés d’un museu, aleshores l’acció reivindicativa hagués acabat perdent la seva radicalitat. Miró fa aquella acció per activisme, per crear incomoditat i no fa cap concessió a què la peça pugui ser considerada una obra a conservar pel sistema. —‘Mori el Merma’ també forma part d’aquest Miró combatiu. —Ell mateix va dir que era una obra importantíssima perquè en Merma era, en la seva visió el dictador que acabava de morir. Quan l’estrenen amb la companyia Claca, fa un any i mig que Franco s’ha mort. El 1977 s’estrena al Palau, el 1978 al Liceu de Barcelona. Feia dos anys que hi treballaven. És una adaptació d’Ubu Rei d’Alfred Jarry. En aquella època, en plena transició, s’amagava una mica aquesta idea. Això era teatre polític que tenia el propòsit de voler que es morís ‘el Merma’, o sigui Franco, el dictador. Carles Hac Mor deia que aquesta obra havia estat una epifania artística i política. El problema de Miró és agafar-lo només des d’una perspectiva formalista. Això els americans ho fan molt, jo amb l’exposició vull que quedi reforçada una mirada cap al Miró combatiu. Un visitant de l’exposició ‘Joan Miró, ordre i desordre’ fotografia l’obra ‘Mori el Merma’ —Combatiu i a vegades entremaliat? —Miró va fer jugades mestres. Fins al 1973 va deixar que la gent pensés que feia les obres intuïtivament. L’any 1973 està d’acord que es donin a conèixer els carnets catalans, que són a la Fundació Miró. Allà es veu que a l’obra de Miró no hi ha res automàtic. Que tot és d’una observació i d’una precisió total, que els quadres tenen uns precedents dibuixats i que no hi ha res d’intuïtiu, tot és pintura cerebral. Això vol dir que ens situem en allò que deia Leonardo, que l’art és una cosa mental. —Un consell per a mirar Miró? —Quan els alumnes vénen i em diuen ‘no entenc res’, els dic que l’obra no pretén que tu l’entenguis sinó que tu li preguntis. Amb això, Miró va ser molt avançat, molt modern i sempre ha posat reptes. Si no vols acceptar aquests reptes, et quedaràs amb això que diuen que si és una obra que pot fer un nen i aquestes coses, però si entens que la cultura és una eina de transformació i t’acostes a l’obra com si hi tinguessis una discussió, generes coneixement. La responsabilitat la té qui mira l’obra i accepta el seu desafiament, independentment del que vulgui l’artista. Si tu vas a un museu i dius: ‘Ah, un Miró! Quina obra més bona’, l’única cosa que fas és reconeixement.Però no coneixement. —Miró a vegades desarma per la seva simplicitat. —Miró va fer un procés de radicalització de la simplicitat. El seu amic Brossa ho deia: en l’art, menys és més. O també Brancusi deia que quan l’artista dóna una solució simple és perquè ha resolt totes les complexitats. Jo crec que l’obra de Miró explica molt bé aquesta frase: ell, en el seu procés creatiu, es plantejava molts problemes, i els acabava resolent d’una manera aparentment simple. Aquest és el repte que ens planteja als qui miren la seva obra per preguntar-li coses, no per admirar-la i al cap d’un instant abandonar-la a l’oblit. —El ‘m’agrada, o no m’agrada’ pot ser també un camí per a acostar-nos a l’artista? —La cultura és una cosa prou important perquè no la tractem amb aquests termes tan banals. L’art, la literatura ens demana un esforç, no pot ser resolt amb una opinió trivial, com si piulessis un tweet —Però a vegades la gent no té eines. —Això és mentida. Tothom té les eines que vol tenir. El ‘m’agrada, no m’agrada’ no és una eina, el ‘m’agrada’ pot ser un estat posterior. La cultura ha de servir per a canviar coses, la societat, l’individu. Molts polítics volen que confonem cultura amb indústries culturals, i això no és així. Les indústries culturals impossibiliten el diàleg, estan destinades a les masses i això Adorno ja ho va dir, les masses sempre actuen a favor del sistema. És molt difícil que un film, un programa de televisió, tingui la capacitat de fer-te una sotragada. El diàleg o la discussió que un individu ha de realitzar amb un llibre, una pintura, una obra de teatre ens ha de portar a un estadi més suggestiu que el m’agrada o no m’agrada. —Al catàleg presenteu un Miró també contradictori. —Sí, dic que Miró era un home molt contradictori. Va dir que volia assassinar la pintura i mai no va deixar de pintar. Ell sempre deia que volia sortir dels marges de les galeries d’art i va tenir els galeristes més importants del moment. Era un home demòcrata i molt progressista, però té dues fundacions. Un artista que pensa que la humanitat necessita que la seva obra es perpetuï desprèn una certa arrogància. —Em costa d’associar a Miró la paraula ‘arrogància’. —No és un insult. Ell és dels primers que ho fa i no vull dir que estigui malament, però des d’una perspectiva progressista és contradictori. Miró és probablement el meu objecte d’estudi preferit com a investigador, fa més de trenta anys que m’hi dedico. Però això no vol dir sé conscient de les contradiccions que ell, com jo, com tothom que treballa en el món de la cultura per canviar les coses, es trobava. Ell és dels primers que pensa en la creació d’una fundació que porti el seu nom, no vull dir que estigui malament, però des d’una perspectiva progressista és contradictori. Les fundacions poden tenir un punt de pervers un cop l’artista ha desaparegut. Dit això, Miró ho fa d’una manera que tant de bo d’altres artistes que creen fundacions al seu nom, ho fessin igual. Quan ell cedeix tot el material (obres d’art i documentació) a la fundació de Barcelona té molt clar que aquell centre no ha de ser un punt d’adoració de la seva obra. A l’entrada de la Fundació Miró de Barcelona hi ha unes lletres que diuen CEAC (Centre d’Estudis d’Art Contemporani) perquè ell volia que el centre no fos un museu mort, un magatzem d’obra, sinó que les seves creacions dialoguessin amb l’art del futur, això és, del nostre present i dels que vindran. —Voleu dir que ell sabia què volia aconseguir? —Això es veu molt clar a les seves cartes. Des de ben jove planifica i fa el que tots els artistes han fet i fa: fer una obra i pensar com la vendran i com la socialitzaran, com faran que la societat conegui el seu missatge com a artistes. Quants artistes no coneixem perquè potser van fer obres que eren molt bones però han quedat a l’oblit o han estat destruïdes!

Summary: Joan M. Minguet: ‘Joan Miró era un home molt contradictori’


‘Només sí és sí.’ El lema que s’ha repetit en totes les manifestacions feministes des de la sentència dels violadors de la Manada s’ha començat a traslladar a l’àmbit legal. Dimarts, el consell de ministres espanyol va aprovar l’avantprojecte de l’anomenada llei de llibertat sexual, que posa el focus en el consentiment en aquest tipus de delictes. Aquesta llei, que vol anar més enllà de la reforma del codi penal, recollirà que no hi haurà consentiment quan la víctima ‘no hagi manifestat lliurement per actes exteriors concloents i inequívocs, conforme a les circumstàncies concurrents, la seva voluntat expressa de participar en l’acte’. Amb aquest canvi, als judicis s’hauria de deixar de posar el focus en si la víctima va dir explícitament que no ho consentia o en si va oposar resistència física. N’hi haurà prou amb el fet provat que no manifestés d’alguna manera la seva voluntat de participar. Aquesta llei integral és una fita històrica per al moviment feminista i l’aplicació pràctica del Conveni d’Istambul contra la violència envers les dones, però tot i això, ha despertat una certa polèmica. Per una banda, hi ha hagut desavinences entre ministres espanyols del PSOE i de Podem pel que fa a alguns detalls tècnics i al fet de presentar la llei la setmana del 8 de març i no amb la revisió integral del codi penal. Per una altra banda, encara hi ha força confusió, socialment, sobre les implicacions pràctiques i concretes d’aquesta llei, que també materialitza altres demandes del moviment feminista, com ara la supressió del delicte d’abús sexual, la penalització de l’assetjament de carrer i la consideració de les violències sexuals contra les dones com a violències masclistes. 1. Un canvi de paradigma: de trencar el consentiment a construir-lo El punt més important d’aquesta nova llei és que estableix un canvi de paradigma pel que fa al consentiment i, per extensió, a la manera d’entendre les relacions sexuals entre homes i dones. Un dels objectius de convertir en llei el ‘només sí és sí’ és el de no repetir judicis en què es busca de quines maneres la víctima va resistir-se a l’agressió, cosa amb què sovint es qüestiona la seva conducta i la revictimitza, en un procés que ja és prou dolorós. Situacions com la que va viure una víctima de violació a Vitòria a qui la jutgessa va preguntar si havia tancat bé les cames. El focus no es posarà en els senyals de negació i, per tant, deixaran d’obviar-se i menystenir-se les situacions de por i paràlisi que porten moltes víctimes a no oposar resistència, a més de les situacions en què la seva voluntat és anul·lada per diverses vies. Per a provar la violació, no es buscaran les proves que constatin el no de la víctima, sinó que n’hi haurà prou amb les proves que demostrin que no hi va haver un sí. Un consentiment que no ha de ser necessàriament verbal. Com explicava l’advocada Carla Vall en una entrevista a VilaWeb, això implica entendre el consentiment com una cosa que cal construir, no pas destruir: ‘Si es pensa que el consentiment s’ha de destruir, és perquè hi ha la idea que el consentiment preexisteix i que, per tant, les dones estem a disposició dels homes fins que diem que no.’ Carla Vall: ‘Quan parlem de violència sexual, parlem del fet que la teva parella et violi quan ets a casa’ Aquest canvi de paradigma ha comportat certa polèmica i ha obert debats sobre si la nova llei pot fer perillar la presumpció d’innocència. Advocades especialitzades com Mercè Claramunt i Júlia Humet ho neguen rotundament i destaquen que la llei és un gran pas en la lluita pels drets de les dones. ‘Parlem de procediments penals i, per tant, hi haurà moltes garanties per a l’investigat. Les coses s’han de demostrar. Si es pot demostrar que no hi ha hagut consentiment, serà considerat delicte’, explica Claramunt. ‘No és que s’hagi de signar un contracte o fer un certificat abans d’una relació sexual’, afegeix l’advocada, en referència a algunes de les crítiques que ha rebut la llei. En la mateixa línia, Humet destaca: ‘La qüestió és no pressuposar que sempre és sí, tret que et diguin el contrari. Assegurar-te que hi ha un consentiment abans de fer res.’ ‘Un silenci és un no? De debò vostès van dient ‘sí, sí, sí’?’, criticava fa uns mesos la dirigent del PP a Catalunya, Cayetana Álvarez de Toledo, sobre la llei. Unes declaracions que exemplifiquen molt bé les tergiversacions i les males interpretacions que poden fer-se’n. La llei no exigeix un consentiment verbal per considerar que n’hi ha hagut, sinó que fa referència a totes aquelles maneres amb què es pot expressar que es vol tenir la relació sexual. ‘Les relacions humanes tenen molts tipus de llenguatges, no es limita tot al llenguatge escrit o verbal. Quan tens pràctiques sexuals t’has d’assegurar que l’altra persona hi estigui d’acord i hi estigui d’acord tota l’estona. I, anant més enllà del codi penal, que gaudeixi, s’ho passi bé, estigui còmoda…’, considera Claramunt. L’advocada recorda que, a més, el fet de posar el focus en el consentiment és un dels punts clau del Conveni d’Istambul, el conveni marc del Consell d’Europa per a aquestes qüestions, que l’estat espanyol va ratificar el 2014: ‘No és cap bogeria legislar d’aquesta manera, amb el redactat del Conveni d’Istambul. A més, parlar de consentiment no és res nou. El codi penal ja parlava de consentiment, però en sentit negatiu.’ 2. Desapareix la diferència entre abús i agressió sexual ‘No és abús, és violació’ també va ser un lema molt repetit després de la sentència de la Manada. En un primer moment, els violadors de Pamplona van ser condemnats per abús sexual, i no pas per agressió sexual, perquè l’Audiència de Navarra va considerar que, tot i que no hi havia hagut consentiment de la víctima, els violadors no van actuar ni amb violència ni amb intimidació. Malgrat que el Tribunal Suprem espanyol va fer una interpretació diferent dels fets i va acabar condemnant-los per agressió, la primera sentència va servir per a fer visible un problema que va més enllà de les interpretacions dels jutges: la tipificació d’aquests delictes al codi penal. La Manada: crònica d’un cas que podria canviar el codi penal La nova llei vol eliminar la diferència entre abús sexual i agressió sexual i incloure com a agressió tot allò que es considerava abús. Ambdós són considerats actualment delictes que atempten contra la llibertat sexual d’una persona, amb absència de consentiment en tots dos casos, però amb la diferència que l’agressió sexual implica que s’ha accedit sexualment a la víctima amb violència i intimidació, i per tant, té una pena més alta. La supressió del delicte d’abús sexual que inclou la nova legislació implicarà que tot acte sense consentiment serà considerat una agressió, sigui amb una violència o intimidació explícites o no. En aquesta línia, es considerarà violació tota penetració sense consentiment. Això també implica aplicar el Conveni d’Istambul, que només parla d’agressions i violacions. Amb aquesta mesura, per tant, canviarien completament sentències com la del cas de la violació en grup de Manresa, en què l’Audiència de Barcelona va condemnar per abús i no per agressió cinc dels set acusats d’haver violat una menor. La sentència argumentava que, com que la víctima estava inconscient, no hi havia hagut violència ni intimidació, i per tant, no es podia considerar una agressió sexual. Malgrat els avenços, les expertes alerten que cal veure el redactat definitiu de la llei després dels tràmits parlamentaris i preveuen que caldrà un temps d’adaptació perquè s’interpreti correctament. ‘Segur que hi ha conceptes que no queden clars i probablement hi haurà un temps d’inseguretat jurídica fins que veiem ben bé com s’interpreta’, explica Humet. De la mateixa manera, sense una formació en perspectiva de gènere dels jutges (que també preveu la llei), hi ha el perill que molts magistrats continuïn interpretant malament què significa ‘consentiment’, com ja va passar amb un dels jutges del cas de la Manada, que va emetre un vot particular en què deia que la noia no tan sols no s’hi havia resistit, sinó que havia gaudit de la violació. Ricardo González, el jutge que demanava l’absolució de ‘la Manada’ i menystenia la víctima Claramunt ressalta també que, com acostuma a passar en aquests casos, les dificultats per a provar què va passar seran altes, però el veredicte ja no dependrà de conceptes tan ambigus com ‘intimidació’ ni cabrà la possibilitat d’entendre que pot haver-hi manca de consentiment sense violència d’algun tipus, com quedava implícit en el delicte d’abús sexual. 3. Penes similars, nous agreujants Humet aclareix que la fusió d’ambdós delictes no implica que tota agressió sexual sigui castigada amb les penes previstes actualment per al delicte d’agressió. ‘Hi haurà una graduació de penes, amb delictes més greus i menys.’ La llei ha estat criticada, en alguns casos, perquè rebaixa les penes per violació, que ara seran entre quatre anys i deu. Aquesta és la pena actual per a castigar la violació dins el delicte d’abús sexual; i la violació dins el delicte d’agressió sexual és castigada amb penes de sis anys a dotze. En unificar ambdós delictes, també s’inclouen les penes que formaven part del delicte d’abús, que són més baixes. Malgrat aquesta rebaixa aparent, les expertes apunten que probablement seran similars a les actuals amb la suma dels agreujants, tot i que és possible que aquests detalls es poleixin durant els tràmits parlamentaris. Si s’hi afegeix un agreujant, la pena serà entre set anys i dotze, i si se n’hi afegeixen dos, entre nou anys i quinze. Els delictes d’agressió sexual sense cap mena de penetració es castigaran amb penes entre un any i quatre de presó. El subministrament de substàncies serà un dels agreujants que faran elevar les penes per agressió sexual, juntament amb el d’agressió grupal, el tractament degradant, el dany greu o la violència extrema, una víctima especialment vulnerable, una víctima que sigui parella o ex-parella de l’agressor i l’ús d’armes. ‘Les penes, en general, són prou elevades i han de ser proporcionals’, considera Humet. ‘Si gairebé és igual la pena per violar que per violar i matar, incentives conductes encara més greus. A més, en general, no hi havia cap demanda d’apujar les penes.’ 4. La violència sexual com a forma de violència masclista En la mateixa línia que el Conveni d’Istambul, aquesta llei pretén que la violència sexual es consideri una forma de violència masclista en l’àmbit legal. És per això que proposa que aquests delictes els instrueixin jutjats especialitzats, malgrat que encara no se sap si ho faran els jutjats de violència sobre la dona o se’n crearan de nous. El fet de considerar la violència sexual un tipus de violència masclista, sense el requisit que sigui per part de la parella o l’ex-parella, implica la creació de serveis similars als que s’ofereixen a les víctimes de violència de gènere. D’aquesta manera, es crearà un telèfon d’assistència anàleg al 016 i una xarxa d’atenció integral a les víctimes, amb centres de crisi oberts vint-i-quatre hores, i centres de recuperació amb assistència jurídica, social i psicològica. No caldrà haver interposat cap denúncia perquè les víctimes puguin accedir a aquests serveis. Igual com passa amb la violència masclista, també es vol treballar en la reparació de les víctimes, en la formació i especialització de les forces i cossos de seguretat i jutges i fiscals i en el treball amb els agressors. De fet, si se suspèn la pena de presó, serà obligatori que el condemnat compleixi allunyament i formació. També com passa amb la violència de gènere, es modificarà la llei d’estrangeria perquè les víctimes de violència sexual no puguin ser deportades mentre es resol el seu cas. Les víctimes també tindran accés a ajuts econòmics i accés prioritari al parc públic d’habitatges. Com a llei integral, també preveu diverses mesures relacionades amb la prevenció i la sensibilització: introduir l’educació sexual en totes les etapes educatives, impulsar campanyes dirigides als homes, treballar en la prevenció en l’àmbit dels mitjans de comunicació… 5. L’assetjament de carrer, un nou delicte També es crea el delicte d’assetjament ocasional no reiterat, conegut popularment com a assetjament de carrer. Malgrat que en alguns casos s’ha volgut reduir a un ‘delicte per tirar floretes’, el seu objectiu és evitar situacions que van des de la incomoditat fins a la por de moltes dones, que ho viuen cada dia a l’espai públic. El delicte farà referència a expressions, comportaments i proposicions sexuals o sexistes que creïn una situació hostil, humiliant o intimidatòria a la via pública, bars, festes privades, concerts, establiments… El delicte exigirà denúncia i comportarà una pena lleu. ‘El titular que poden fer els mitjans és que una floreta acabarà essent un delicte, però no és això, sinó que la qüestió és fer front a l’assetjament que pateixen les dones, a vegades fins a la porta de casa seva, encara que no hi hagi agressió física’, explica Claramunt. ‘No sé si tipificar aquestes conductes és el camí correcte, però a vegades és l’única opció’, reflexiona Humet. ‘Potser és una cosa més simbòlica, perquè s’entengui aquell acte com a delicte, com una conducta que no està bé. Com que no entenen que no són floretes, sinó conductes que ens incomoden i ens fan sentir insegures, l’única solució que ens deixen és que diguem que és un delicte. Probablement, hi haurà poques condemnes, perquè hi haurà problemes de prova o perquè moltes dones no ho denunciaran, tenint en compte que ens passa cada dia, que ens diguin coses pel carrer, i què implica denunciar.’ Pel que fa a altres tipus d’assetjament, també s’augmentaran les penes per assetjament sexual en l’àmbit laboral i docent i s’especificarà la inhabilitació. 6. Contra la mutilació genital femenina, els matrimonis forçats i el tràfic de dones La nova llei també considerarà violència masclista la mutilació genital femenina, els matrimonis forçats i el tràfic de dones amb finalitats d’explotació sexual, cosa que fins ara no passava. A més, recollirà la transmissió voluntària de malalties de transmissió sexual. En el cas dels matrimonis forçats, quan hi hagi una sentència condemnatòria per aquest delicte es podrà acordar la nul·litat del matrimoni i regular el règim de filiació i els aliments sense el procediment civil que sempre s’obre en aquests casos i que complica el procés. Laia Serra: ‘Fins i tot en els casos de violència sexual que guanyem, les dones no els tornarien a denunciar’

Summary: Del ‘només sí és sí’ a l’assetjament de carrer com a delicte: les sis claus de la nova llei de llibertat sexual


Rafel Ruiz repetirà com a batlle d’Eivissa després del segon recompte electoral. El PSIB ha sumat 1.099 vots més dels que havia comunicat el Ministeri d’Interior espanyol el 26-M i aconsegueixen un novè regidor que els situa com a primera força al consistori. El PP en manté vuit, Podem dos i Ciutadans dos més. Amb el nou recompte, Proposta per a Eivissa, Ara Eivissa i Vox queden fora de l’ajuntament. 5039 GRÀCIES! 🌹🌹🌹🌹🌹🌹🌹🌹🌹🌹🌹🌹🌹🌹🌹🌹🌹🌹🌹🌹🌹🌹🌹🌹🌹🌹 pic.twitter.com/ByJPNirFC4 — Rafel Ruiz /♥ (@RafelRuiz) May 29, 2019 El PSIB es va adonar que les dades del ministeri no quadraven amb el recompte perquè havia sol·licitat les actes de totes les meses electorals. De tota manera, els socialistes han volgut treure’n importància i han dit que era una incidència ‘no intencionada’. Tanmateix, la batllia d’Eivissa no és pas un cas aïllat. La nit del 26-M, el ministeri espanyol va publicar dades errònies en uns quants municipis. Ahir, per exemple, la CUP va denunciar que li mancaven 55.567 vots que sí que apareixien a les actes de les meses. En cas que es confirmés. el partit passaria de tenir 335 regidors a tenir-ne 337. El govern espanyol, segons l’agència ACN, ha admès aquest matí un ‘desquadrament’ en les dades provisionals de les municipals i ha atribuït el ‘desquadrament’ a un malentès entre el ministeri i Scytl-Vector, l’empresa catalana contractada per blocar les dades a la pàgina web. Segons la Moncloa, els errors no han afectat al repartiment de regidors, però la realitat, com ara en el cas d’Eivissa, és ben diferent. Scytl-Vector prepara una nova versió de la web que hauria d’estar disponible avui, en la qual es mostraran els resultats correctes. Interior recorda que els resultats no són oficials fins que no es fa el segon recompte davant la Junta Electoral i es publiquen els càrrecs electes al BOE. Més errades amb les dades electorals A Cerdanyola, l’escrutini definitiu ha atorgat un tercer regidor a En Comú Podem que en el primer recompte era per a Junts per Cerdanyola. A Esplugues de Llobregat, els damnificats han estat els comuns. El seu tercer regidor ha passat a Ciutadans. A Montblanc, Pep Andreu ha perdut la majoria absoluta, segons Interior, però les actes de les meses li donen els set regidors necessaris.

Summary: El PSIB recupera la batllia d’Eivissa després de l’escàndol del Ministeri d’Interior amb les dades electorals


La número dos de Més per Mallorca, Fina Santiago, ha assegurat que la seva formació garantiria la investidura de Francina Armengol com a presidenta del govern, tant si hi ha acord amb el PSIB com si no. Les negociacions entre totes dues formacions estan encallades, però Santiago ha volgut desvincular-les de la investidura, no únicament del govern, sinó també del Consell de Mallorca i la batllia de Palma. En un escrit a Facebook, ha lamentat: ‘Tot i que el PSIB necessita els vots de Més per a configurar governs de pluralitat que tan bon resultats electorats li ha donat, fins ara sembla que es limita a convidar-nos a participar-hi, no a obrir una negociació.’ Per Santiago, la presidència del govern, la del Consell i la batllia de Palma han de ser per al PSIB i la presidència del parlament i el senador, per a Més i Podem. Però ha demanat al PSIB que es pactin i s’escriguin les reivindicacions que s’adreçaran a Madrid aquesta legislatura, perquè no hi ha cap garantia que els socialistes siguin reivindicatius havent-hi un govern del PSOE a Madrid. Aquest és un dels punts que encalla les converses entre socialistes i ecosobiranistes per a formar govern.

Summary: Més per Mallorca investirà Armengol encara que no hi hagi acord de coalició


La dirigent dels comuns i batllessa de Barcelona, Ada Colau, ha acusat als partits independentistes de ‘cometre els mateixos errors’ que la dreta espanyola quan confonien ‘el govern de l’estat i Espanya’. Segons Colau, aquestes acusacions són similars a les dretes espanyoles ‘quan parlaven de Catalunya com una terra de terroristes’. Els resultats de les eleccions espanyoles del 10-N, municipi a municipi En un acte a Girona, Colau ha dit que creu que l’error és entendre els dos territoris ‘com un tot’, descuidant que ‘Espanya és plural i diversa’, igual que Catalunya. Per altra banda, la batllessa de Barcelona també ha qualificat la convocatòria d’eleccions com una ‘grandíssima irresponsabilitat’ de Pedro Sànchez. També ha demanat unitat als progressistes contra l’extrema dreta i el relat amenaçador de la dreta espanyola. Ha defensat que cal alliberar els presos polítics per a desescalar el conflicte i també una taula de diàleg estable.

Summary: Colau acusa als partits independentistes de ‘cometre els mateixos errors’ que la dreta espanyola


El president del govern espanyol, Pedro Sánchez, vol rebaixar el contingut de la primer reunió de la taula de diàleg. La seva intenció és que s’abordi primer els temes en què es pot assolir un acord ‘de manera més fàcil’. En una atenció als mitjans a l’arribada a la cimera europea que reuneix els caps d’estat i de govern a Brussel·les, Sánchez ha assegurat que el govern espanyol anirà a la reunió de dimecres amb ‘el major dels esperits i les disposicions’ i que si es vol ‘abordar amb autenticitat’ la negociació cal començar per aquelles qüestions en què es pot arribar més fàcilment a un acord. El president del govern espanyol ha qualificat la reunió de dimecres de ‘pas bastant substancial’, però ha augurat que el diàleg serà ‘complex’. Aquesta proposta de Sánchez xoca amb la petició de Quim Torra, que a través d’una carta ha posat dos punts principals per a la resolució del conflicte polític que vol que es tractin en la primera trobada: el reconeixement i exercici del dret d’autodeterminació de Catalunya i la fi de la repressió, l’amnistia i la reparació de les víctimes d’aquesta repressió. Per això, inclou tres punts més perquè hi pugui haver unes condicions favorables per a la negociació: que es fixi un calendari de treball; que hi hagi un sistema de validació amb una proposta de mediació internacional i que es reconegui totes les parts en el conflicte, incloent-hi els presos i els exiliats. El govern català ja va avisar que el document amb quaranta-quatre propostes en matèria de finançament, infraestructures, diàleg polític i polítiques socials presentat per La Moncloa, s’havia de discutir en el marc de la comissió bilateral. Sobre la possible figura del relator, Sánchez ha apuntat que ‘els mediadors seran els 47 milions d’espanyols’. ‘Hi ha una voluntat de transparència absoluta’, ha dit Sánchez, que ha afegit que els ciutadans coneixeran els acords als quals puguin arribar els dos governs durant les converses. Sánchez ha dit que preveu un diàleg ‘complex’ i ‘llarg’ amb el Govern i ha esperat que les converses ‘resolguin una crisi que ha durat molt’. A més, el president del govern espanyol ha confiat poder ‘superar les discrepàncies’. ‘Pas a pas. Serà un diàleg molt complex i confio poder anar encarrilant aquesta crisi’, ha afirmat. Reunió el 26 Avui Quim Torra ha enviat una carta al president espanyol, Pedro Sánchez, amb unes dates alternatives al 24 de febrer, que per qüestions personals del president no és viable. En canvi, li proposava que fos demà divendres, 21 de febrer, o bé diumenge 23, o dimecres, dijous o divendres de la setmana entrant. El president espanyol, segons que ha fet saber a diversos mitjans, enviarà una carta de resposta a Torra dient-li que el dimecres 26 és la data que li escau. La reunió tindrà lloc a Madrid. Aquest matí, Torra i Aragonès s’han reunit al Palau de la Generalitat després de les diferències que han manifestat aquests dies JxCat i ERC sobre la urgència de la primera reunió de la taula de diàleg o sobre la prioritat en la defensa de la figura del mediador. Torra i Aragonès encapçalaran la part catalana de la taula, en espera que se’n coneguin la resta de membres. El president de la Generalitat, de fet, va proposar a les entitats independentistes que hi podien estar representades, tot i que l’acord pel qual ERC va facilitar la investidura de Sànchez establia que seria una taula de diàlegs entre governs. La vice-presidenta primera del govern espanyol, Carmen Calvo, el ministre de Sanitat, Salvador Illa, i la ministra de Política Territorial, Carolina Darias, formaran part de la taula de diàleg entre el govern espanyol i el català. Tots tres formaran part de la delegació de l’executiu espanyol juntament amb els tres membres que ja estaven confirmats: el president del govern espanyol, Pedro Sánchez, el vicepresident segon, Pablo Iglesias, i el ministre d’Universitats, Manuel Castells. D’aquesta manera, estaran representats tant el PSOE com Unides Podem i el PSC (amb Illa) i els comuns (amb Castells).

Summary: Pedro Sánchez rebaixa la primera reunió entre governs: ‘Comencem amb temes fàcils’


El front de fortes tempestes ha afluixat aquest dissabte a la tarda a l’Empordà després de deixar registres destacables com els 107 litres de Calonge, els 93 de Castell-Platja d’Aro, els 79 litres de Port de la Selva o els 65 de Palamós, segons dades de les estacions de Meteoclimatic i Meteocat. Protecció Civil manté l’alerta de l’Inuncat i demana precaució a tocar de les rieres. Per la seva banda, els Bombers de la Generalitat acumulen més de 180 serveis fins a les 18h, la majoria a les comarques gironines. Inundacions de baixos, pàrquings i soterranis, petites esllavissades a la via pública i la caiguda d’algun mur han acaparat les sortides, sense casos greus. Pel que fa a les trucades als telèfon d’emergències 112, s’han rebut 310 trucades des de la matinada per 209 incidents. Castell-Platja d’Aro, Roses i Mollet del Vallès han estat les tres poblacions amb més trucades per problemes relacionats amb els aiguats. Segons Protecció Civil, és previst que els xàfecs intensos vagin a menys de cara al vespre-nit. El pas de la pluja per Platja d'Aro aquest matí. A Palamós, l'aigua fins i tot ha inundat el mercat municipal https://t.co/d2VnWqlbfV pic.twitter.com/tjalunhPN2 — 324.cat (@324cat) September 21, 2019

Summary: Les tempestes afluixen a l’Empordà mentre els Bombers acumulen més de 180 serveis


El conseller de Territori i Sostenibilita, Damià Calvet, ha defensat el decret del govern que vol limitar el preu del lloguer i ha argumentat que ‘sempre és millor disposar d’aquest decret que no pas no tenir res’. Tots els grups de l’oposició han avançat que votaran en contra del decret per diferents motius i n’han demanat la retirada de l’ordre del dia del ple de demà. En una atenció als mitjans aquesta tarda, Calvet ha dit que espera que els grups que ‘puguin observar alguna mancança’ en el text puguin entrar-hi i inclús ‘instar a que es pugui convalidar o tramitar via llei’. ‘Però en tot cas entrar perquè són instruments que necessitem com a societat per poder intervenir en el mercat de l’habitatge’, ha remarcat el titular de Territori. La portaveu del govern, Meritxell Budó, ja havia obert la porta aquest migdia a tramitar-ne la convalidació com a projecte de llei i acceptar-ne esmenes. A banda, Calvet ha anunciat que recuperarà el decret per promoure habitatge públic i espera portar-lo al parlament amb modificacions després de l’estiu.

Summary: Calvet defensa el decret per a limitar el preu del lloguer: ‘Sempre és millor que no tenir res’


José Antonio Ortiz Cambray, número 1 la llista de Vox al senat espanyol per Lleida a les eleccions del 2016, ha estat detingut pels Mossos d’Esquadra per delictes sexuals contra persones incapacitades, algunes de les quals poden ser menors, segons que han confirmat a l’ACN fonts pròximes al cas. Els Mossos han actuat després de rebre una denúncia de dos discapacitats d’uns 30 anys que estan tutelats per la Fundació Alosa i que treballen per Aspros. Va ser la fundació la que va detectar missatges de Whatsapp fora de lloc entre els dos denunciants i Ortiz. L’investigat es guanyava la confiança de les seves víctimes per després poder contactar amb elles, però no és treballador de cap centre que atengui persones amb discapacitat. Ortiz Cambray va ser detingut ahir a la tarda i les víctimes poden ser del seu entorn més pròxim. Passarà a disposició judicial entre dijous i divendres, perquè la investigació està en fase inicial. Ortiz Cambray ja era un personatge polèmic. Al 2016, durant la campanya electoral al senat espanyol, va exhibir símbols franquistes al seu perfil de Facebook. Abans havia estat candidat de Plataforma per Catalunya (PxC) a la batllia de Lleida. Vox li suspèn la militància En un fil de piulets al compte oficial, Vox ha dit que Ortiz Cambray tan sols és un militant de base, encara que en fos el candidat al senat espanyol a les darreres eleccions. A més, ha anunciat que li han suspès l’afiliació ‘fins que no s’hagin aclarit els fets o es pugui prendre una decisió fundada’. 2.- VOX ha tomado la decisión de suspender su afiliación hasta que se aclaren los hechos o se pueda tomar una decisión fundada. — VOX 🇪🇸 (@vox_es) March 6, 2019

Summary: Detingut el dirigent de Vox a Lleida per delictes sexuals contra persones incapacitades, algunes de les quals menors


No hi ha hagut treva electoral. El començament de la campanya del 26-M activa, oficialment, el compte enrere fins a unes eleccions que seran, a la pràctica, la segona volta del 28-A, amb una multiplicació dels espais de poder en disputa. La contaminació d‘unes eleccions amb unes altres ho pot decantar tot. Els uns pretenen consolidar i eixamplar els resultats obtinguts en les espanyoles. Els altres, revertir-los, confiant que aquesta vegada l’electorat compensarà el vot. Els socialistes de tot arreu i ERC hi cerquen una revàlida que eixampli les victòries obtingudes. JxCat confia que la tirada electoral de Carles Puigdemont equilibri la indiscutible victòria d’Oriol Junqueras, i batallaran també per l’hegemonia independentista als municipis, amb Barcelona acaparant moltes mirades. Tot plegat, mentre l’estabilitat del govern català continua avançant per la corda fluixa i amb el vertigen de l’impacte social de la sentència del Tribunal Suprem. Francina Armengol aspira a mantenir-se a la presidència del govern de les Illes, amb la incògnita de la reedició del govern de progrés, amb Més per Mallorca i el suport extern de Podem. Es preveu una caiguda del PP, l’ascens generalitzat de Ciutadans i la irrupció de Vox. Al País Valencià, amb el pacte del Botànic coent-se a la cuina, Compromís aspira a reeditar l’escó al Parlament Europeu de Jordi Sebastià. Aquesta vegada, concorre a les eleccions sota el nom de Compromís per Europa, al costat de Més per Mallorca, En Marea, Chunta Aragonesista, Nueva Canarias i Iniciativa del Pueblo Andaluz, entre altres formacions. El partit de Mónica Oltra també es juga la batllia de València (amb Joan Ribó a l’eix del bloc d’esquerres, integrat també pels socialistes i els comuns i cohesionat pel pacte de la Nau) i la d’Alzira, ara en mans de Diego Gómez. Les urnes es multiplicaran als col·legis electorals. A Catalunya i el País Valencià, hi coincidiran les de les eleccions europees, les municipals i les del Consell General de la Vall d’Aran. A les Illes, a banda d’elegir el nou parlament, es triaran també els representants dels Consells de Mallorca, Menorca i Eivissa. Illes 28-A: Cs també amenaça Armengol i el sobiranisme ha de fer una reflexió El tauler d’escacs espanyol L’ombra de les eleccions espanyoles va encara més enllà si es posa el focus sobre la reconfiguració del nou panorama estatal. Amb les negociacions per a la investidura de Sánchez desades al congelador després de la triple visita a la Moncloa de Pablo Casado, Albert Rivera i Pablo Iglesias, el 28-A esquitxa altres territoris que renovaran els respectius parlaments: l’Aragó, Astúries, Cantàbria, Castella i Lleó, Castella-la Manxa, Extremadura, La Rioja, Madrid, Múrcia, Navarra i Canàries, a més de les assemblees de Ceuta i Melilla. Sánchez ha quadrat els barons del PSOE: els ha empès a l’esprint final i cap fracàs no podrà ser atribuïble a la gestió del secretari general, mentre que pot capitalitzar l’èxit de victòries afegides. El PP que renega de Casado, en canvi, ha forçat un aparent gir de volant cap a una suposada moderació perduda als peus de José María Aznar. Creuen que potser així frenaran la caiguda, però ja són al límit de l’abisme. Pablo Casado i Dolors Montserrat, en un esmorzar de precampanya a Madrid. Fotografia: EFE. No són poques les comunitats autònomes on Ciutadans pretén disputar el lideratge de la dreta. A més, l’auge de Vox pot permetre que es formin més governs a l’andalusa, atès que aquesta vegada el sistema electoral no penalitzarà la divisió de candidatures. El 26-M pot ser el segon assalt de Rivera al PP en la marató per a erigir-se en futur cap de l’oposició espanyola. Caldrà veure, a més, si alguns d’aquests pactes postelectorals entren en l’intercanvi de suports per a la futura investidura del dirigent del PSOE. Per si de cas, els primers moviments de Sánchez no prefiguren cap aliança que pugui influir en el 26-M, malgrat la proximitat evident del PSOE amb Pablo Iglesias. Pel que fa a les eleccions europees, el CIS pronostica que els socialistes (amb Josep Borrell al capdavant) guanyarien a l’estat espanyol amb 17-18 escons, seguit del PP (Dolors Montserrat) amb 11-12, de Ciutadans (Luis Garicano) amb 8-9, d’Unides Podem (Maria Eugenia Rodríguez) amb 8, i de Vox (Jorge Buxadé) amb 4-5. Unes altres eleccions marcades per la repressió Aquesta vegada, ho faran cartell contra cartell. Junqueras i Puigdemont es disputaran l’hegemonia independentista i, per tant, el rumb estratègic. La gran incògnita és si hi haurà efecte dominó: si els resultats europeus i la redefinició del mapa municipal acabaran empenyent un avançament electoral a Catalunya, o no. La Junta Electoral espanyola tornarà a ser una de les protagonistes de la campanya. Ja ha marcat l’intent fallit d’excloure Carles Puigdemont, Toni Comín i Clara Ponsatí de la candidatura, i ara haurà de dirimir si permet a Oriol Junqueras i Quim Forn de participar per videoconferència en actes electorals i en conferències de premsa des de Soto del Real. El cap de la campanya de JxCat a les europees, Aleix Sarri, i la diputada parlamentària Aurora Madaula, amb els cartells electorals. Fotografia: ACN. El Tribunal Constitucional espanyol també ha confirmat la decisió apadrinada pel Tribunal Suprem de permetre que els exiliats figurin a la llista europea de JxCat. Aquesta vegada, els poders de l’estat han donat la raó a JxCat, i esperen que passi igual amb la futura immunitat parlamentària del president a l’exili. Tot i el perjudici material que els ha comportat haver de respondre a la decisió de la JEC, el conflicte els ha permès de situar Puigdemont davant l’opinió pública com el principal enemic a abatre per l’estat espanyol, i sobre aquesta base podran erigir-lo ara en objecte del vot útil independentista més bel·ligerant. Amb això, Puigdemont té mitja campanya feta, i la reblarà amb viatges a Alemanya, la Gran Bretanya i Eslovènia, amb l’objectiu d’internacionalitzar un conflicte que és a punt d’irrompre al Parlament Europeu. També participarà per videoconferència en un acte que es farà a la capital espanyola. Per què Madrid? La circumscripció única estatal fa preveure a l’equip de campanya de JxCat que Puigdemont pot obtenir vots al País Valencià i a les Illes, i a altres territoris de l’estat, com a opció contestatària. Malgrat el trencament de l’aliança amb el PNB, Puigdemont obtindria un escó amb Lliures per Europa, segons el CIS, i ERC n’obtindria tres amb Ara Repúbliques, en coalició amb EH Bildu i el BNG. Els de Junqueras també preveuen que la seva condició de pres polític ampliï els suports a la candidatura a altres territoris. El candidat a la batllia de Barcelona d’ERC, Ernest Maragall, la número dos, Elisenda Alamany, i els candidats a les europees Diana Riba i Jordi Solé, amb els cartells del 26-M. Fotografia: ACN. ERC confia, a més, en el gran impacte que pot tenir la presència de Junqueras al congrés espanyol, on haurà de prendre possessió de l’acta de diputat el dia 21. La constitució del congrés i del senat també pot impactar fortament en la campanya, amb la incògnita afegida de la resolució de la petició de les defenses perquè els presos polítics siguin alliberats per a exercir els seus drets polítics, i amb l’impasse per al judici que pot implicar la petició de suplicatori, tot i que, segons la fiscalia, no cal perquè han aconseguit l’aforament amb el procediment judicial en marxa. Per a ERC, serà igualment decisiva la batalla per la batllia de Barcelona, on, segons les enquestes, Ernest Maragall disputa el càrrec, frec a frec, a Ada Colau. Amb les possibles aliances postelectorals encara per definir, l’independentisme podria aconseguir, amb Maragall, la batllia de la capital catalana, després d’haver-hi guanyat les eleccions espanyoles. El control municipal i al Consell General de l’Aran ERC ja ha batut un ‘rècord històric’ amb el nombre de llistes presentades a les municipals. Podrà ser votada a 807 municipis, gairebé un centenar més que fa quatre anys, dos poblacions menys que JxCat, amb 809. La xifra dels de Puigdemont és menor que fa quatre anys. El 2015, quan CiU va guanyar les eleccions a tot Catalunya amb el 21,5% dels vots, havia registrat 850 llistes. El PSC en presenta 524, i confia mantenir els bastions a les principals ciutats metropolitanes, com ara l’Hospitalet de Llobregat, Cornellà i Santa Coloma de Gramenet, a més de Lleida i Tarragona. Ciutadans ha presentat 204 llistes, més del doble que en les anteriors municipals, i entoma el repte de mirar d’assolir alguna batllia. El PP, amb 283, és en caiguda lliure a Catalunya i amb Badalona com a nineta dels ulls populars. I els comuns en presenten 151. Són dades recollides per Europa Press. Després de la davallada en les espanyoles, els comuns no aspiren únicament a mantenir Colau a la batllia de Barcelona, sinó que també tenen l’objectiu de continuar governant Castelldefels, el Prat de Llobregat, Sant Feliu de Llobregat, Montcada i Reixac, Montornès del Vallès i Altafulla, entre més municipis. A Madrid, Manuela Carmena podria repetir com a batllessa amb l’aval del PSOE, segons el CIS. D’altra banda, la CUP, amb 208 llistes (43 més que en els comicis anteriors) pretén de guanyar múscul als municipis que l’han bressolada i fer-se un forat en nous espais, com ara l’Ajuntament de Palma, quatre municipis de la Vall d’Aran i el Consell General d’Aran. A les eleccions per a escollir el síndic de l’òrgan de govern autònom de la Vall d’Aran, precisament, s’hi presenta també l’ex-diputada de la CUP Mireia Boya, encapçalant la llista d’Aran Amassa. Competeix a les urnes amb els pesos pesants Carlos Barrera (Convergència Democràtica Aranesa), que aspira a la reelecció com a síndic, i Paco Boya (Unitat d’Aran), que va ser síndic entre el 2007 i el 2011. El Consell General d’Aran és format per tretze consellers que es trien en sis terçons. Les municipals també posaran a prova l’experiència de Primàries Catalunya. La llista per Barcelona, encapçalada per Jordi Graupera, és la que ha tingut més ressò. Però el procés de formació de candidatures que pretenien superar les cotilles dels partits tradicionals, sota l’empara temporal de l’ANC, ha desembocat en la presentació d’un centenar de candidatures, en total. Els imponderables del 15 de maig A Catalunya, hi ha dos elements més que poden impactar en els quinze dies que queden fins a la cita amb les urnes. Tots dos seran dimecres vinent. L’un, és la precipitada proposta de Pedro Sánchez perquè Miquel Iceta presideixi el senat espanyol, cosa que ha forçat finalment la convocatòria d’un ple específic perquè el primer secretari del PSC rellevi José Montilla com a senador nomenat pel parlament. Fins aleshores, Iceta hauria d’aconseguir un suport majoritari que encara no té. La campanya en condicionarà la designació i la designació condicionarà la campanya. També aquí, tot es contamina. El segon és que Quim Torra haurà de declarar al TSJC per la polèmica dels llaços grocs als edificis públics i, singularment, a la façana del Palau de la Generalitat. Torra s’enfronta a una investigació pel delicte de desobediència per no haver-los retirat a temps malgrat les ordres de la Junta Electoral. Finalment, com en qualsevol campanya, qualsevol imprevist o ensopegada (començant pels debats electorals) poden ser letals per als uns i positivament decisius per als altres.

Summary: Compte enrere per al 26-M, una segona volta amb múltiples bastions en disputa


Els satèl·lits d’observació de l’agència espacial dels EUA, la NASA, i l’Agència Espacial Europea (ESA) han detectat una reducció significativa de la contaminació a la Xina, arran de la desacceleració econòmica que ha provocat l’impacte del coronavirus. Segons els mapes que ha divulgat l’agència nord-americana a la seva pàgina web, les concentracions de diòxid de nitrogen, un gas nociu que emeten vehicles, plantes d’energia i instal·lacions industrials, han disminuït de manera notòria. Vegeu-ho ací: ‘És la primera vegada que veig una caiguda tan dramàtica en una àrea tan àmplia a causa d’un esdeveniment específic’, ha declarat la investigadora de la qualitat de l’aire Fei Liu. L’experta recorda que va veure una caiguda semblant a diversos països durant la recessió econòmica que va començar el 2008, però la disminució va ser molt més gradual. Els científics també van observar una reducció significativa al voltant de Pequín durant els Jocs Olímpics del 2008. L’efecte, no obstant això, es va localitzar principalment en aquesta ciutat, i els nivells de contaminació van augmentar novament un cop van finalitzar els Jocs Olímpics. Seguiu ací les últimes informacions sobre el coronavirus

Summary: La NASA confirma un descens de la contaminació a la Xina per l’impacte del coronavirus


La Unió Europea veu ‘extremadament preocupant’ l’arrest d’activistes a Hong Kong i ha exigit a les seves autoritats que respectin ‘el dret d’assemblea, expressió i associació, així com el dret de la gent a manifestar-se pacíficament.’ ‘Seguirem la situació de prop’, ha afirmat la cap de la diplomàcia europea, Federica Mogherini, en la roda de premsa posterior a la reunió de ministres d’exterior de la UE a Hèlsinki, Finlàndia. L’Alta Representant de la UE ha assegurat que treballaran perquè la situació ‘no continuï en la direcció equivocada’. Per la seva banda, el ministre d’exteriors finès ha reclamat a la Xina que respecti l’estatus de Hong Kong com a regió administrativa especial. Els activistes del moviment prodemocràtic de Hong Kong Joshua Wong i Agnes Chow han estat arrestats i acusats aquest divendres d’organitzar i incitar presumptament protestes il·legals. Segons la seva organització, Demosisto, Wong ha estat detingut quan caminava pel carrer. Són les detencions d’activistes més destacades que s’han produït des de l’inici de l’escalada de protestes de mitjans de juny a Hong Kong. Una mobilització popular desencadenada per la por a un control més gran de la Xina sobre aquesta regió administrativa especial.

Summary: La UE veu ‘extremadament preocupant’ l’arrest d’activistes a Hong Kong i exigeix respecte pel dret de protestar


Sucoses, brillants, de textura carnosa i amb un punt just de dolçor i d’acidesa. Les cireres són un dels productes estrella de la família de la fruita de pinyol. A més, com que no es poden fer créixer en hivernacles, només se’n poden trobar d’autòctones durant unes quantes setmanes a l’any i això fa que siguin una fruita molt esperada. Arriben al punt òptim de maduració entre els mesos de maig i juny i és per això que per aquestes dates proliferen per tot el país diverses fires i mercats especialitzats. De cireres n’hi ha de molts tipus i es podria dir que gairebé cada arbre fa fruits diferents: n’hi ha que tenen un roig intens com la sang i també n’hi ha d’un color vermell ben viu. També se’n fan de més dolces i d’altres que són apreciades pel seu punt d’acidesa, de la mateixa manera que n’hi ha de molt carnoses i varietats amb una textura molt més lleugera. De fet, hi ha desenes de varietats de cireres. Algunes de les més freqüents són la Burlat, que són les més primerenques; la Starky Hardy Giant, una de les espècies més resistents; la Picota o la Sweetheart, que és de les darreres a sortir i serveix per a allargar la temporada. Per tot el país també hi ha determinades zones que produeixen cireres amb un renom especial. Aquest és el cas de la comarca del Baix Llobregat, que tota sola conrea la meitat de les cireres que es consumeixen al Principat. També són molt conegudes les cireres de Ceret, que creixen al peu del Canigó; les de la Ribera d’Ebre, una zona amb una llarga tradició de fruita de pinyol; i les d’en Roca, que són una varietat provinent d’Arenys de Munt. Recepta: coca de cireres Festes i fires de la cirera 2019 Festa de la Cirera. Sant Climent de Llobregat (Baix Llobregat). 18 i 19 de maig. Festa de la Cirera. Ceret (el Vallespir). 25 i 26 de maig. Dia de la Cirera. Serra (Camp de Túria). 25 i 26 de maig. Festa de la Cirera. Santa Coloma de Cervelló (Baix Llobregat). 31 de maig, 1 i 2 de juny. Festa de la Cirera. Torrelles de Llobregat (Baix Llobregat). 31 de maig, 1 i 2 de juny. Fira de la Cirera. Caudiel (Alt Palància). 1 i 2 de juny. Fira de la Cirera. La Salzadella (Baix Maestrat). 1 i 2 de juny. Festa de la Cirera. El Papiol (Baix Llobregat). 1 i 2 de juny. Festa de la Cirera. Paüls (Baix Ebre). 1 i 2 de juny. Fira de la Cirera. Bràfim (Alt Camp). 2 de juny. Fira de la Cirera. Terrades (Alt Empordà). 2 de juny. Festa de la Cirera de la Vall de Gallinera. Benissili (Marina Alta). 8 i 9 de juny. Fira de la Cirera. Llers (Alt Empordà). 9 de juny. Festa de la Cirera. Miravet (Ribera d’Ebre). 9 de juny. Fira de la cirera d’en Roca. Arenys de Munt (el Maresme). 24 de juny.

Summary: Arriba el temps de les cireres: les Festes de la Cirera que no us podeu perdre


El ministre de Justícia, Rafael Català, ha admès aquest dimarts que el Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC) ha imputat Mas després dels comicis per ‘no interferir’ en les eleccions. Segons Catalá ‘s’ha volgut anar em compte de no barrejar els temps judicials amb els tempos polítics’ i ‘un cop ha acabat el procés electoral continua el procés judicial, com és lògic i raonable’. Ha recordat que el TSJC actua en resposta a una denuncia presentada per la Fiscalia General de l’Estat ‘fa temps’ i ha recordat que la citació de Mas a declarar com a imputat és ‘un tràmit ordinari’ que ‘no significa presumpció de culpabilitat’. Catalá ha assegurat que la imputació de Mas és un ‘tràmit ordinari’ i que el TSJC no ha volgut actuar ‘en les últimes setmanes’ precisament per no intervenir al debat polític. Segons el ministre la imputació no té càrrega de fons: ‘En la mesura que ha de ser citat d declarar sobre el procés la condició és la d’imputat, que no significa la presumpció de culpabilitat, i és la manera d’assistir assistit per un lletrat’. Catalá també ha advertit aquest dimarts que ‘el resultat de les eleccions provoca una situació de difícil governabilitat’ perquè ‘els que volien un plebiscit no han tingut suport suficient’ i el fet que la CUP digui que no donarà suport a la investidura de Mas implica ‘una certa inestabilitat’.

Summary: El ministre de Justícia espanyol reconeix que l’encausament de Mas arriba ara per motius polítics


El ministre d’Afers Exteriors d’Iran, Mohamad Javad Zarif, ha aterrat aquest diumenge a l’aeroport Biarritz, localitat basca on se celebra la cimera del G-7. Zarif hi ha anat en resposta de la invitació del seu homòleg francès, Jean-Yves Le Drian, amb qui s’ha reunit. La invitació pretén continuar la iniciativa de França per disminuir les tensions al golf Pèrsic i reprendre la via diplomàtica amb l’Iran. Iran's active diplomacy in pursuit of constructive engagement continues. Met @EmmanuelMacron on sidelines of #G7Biarritz after extensive talks with @JY_LeDrian & Finance Min. followed by a joint briefing for UK/Germany. Road ahead is difficult. But worth trying. pic.twitter.com/oXdACvt20T — Javad Zarif (@JZarif) August 25, 2019 En tant que amfitrió de la cimera, el president francès, Emmanuel Macron, ha anunciat als altres líders mundials l’arribada del ministre iranià. Que ha sorprès el president nord-americà Donald Trump. Fa una estona Macron ha assegurat davant dels mitjans que tots els membres del G-7 estan compromesos amb l’estabilitat de la regió. Iran i els Estats Units travessen un moment d’extraordinària tensió diplomàtica després que Trump es retirés unilateralment de l’acord nuclear signat amb Iran el 2015 i restaurés les sancions prèviament suspeses gràcies a un pacte que va reincorporar a la república islàmica als mercats internacionals. Des de llavors, tots dos països han protagonitzat nombrosos episodis de fricció, com l’enderrocament d’un dron nord-americà el passat mes de juny presumptament sobre espai aeri de l’Iran.

Summary: El ministre d’Afers Exteriors iranià aterra a Biarritz enmig del G-7


L’Ajuntament de Barcelona demana a Airbnb i a Wimdu que retirin els anuncis de més de mil pisos turístics il·legals detectats de principis d’estiu a la capital. Aquesta és una de les mesures que ha centrat la Taula de Plataformes de Lloguer Vacacional que s’ha reunit avui amb representants de Booking, Airbnb, Apartur, Homeaway, Rentalia. Després de la posada en comú, la tinenta de batllia Janet Sanz ha detallat que els serveis de l’ajuntament han detectat mil anuncis il·legals a Airbnb i cinc-cents a Wimdu de pisos que podrien publicitar-se en totes dues operadores. La plataforma nord-americana, amb qui el consistori ha firmat un acord de cessió de dades, ja havia retirat els anuncis de 2.500 habitatges d’ús turístic irregular abans de l’estiu. En la que ha estat la primera trobada amb representació política en la qual ha participat Airbnb, el consistori ha afinat els ‘mecanismes de col·laboració tecnològics i compromisos per evitar l’oferta il·legal a la ciutat’, en paraules de la tinenta de batllia. Sanz ha reivindicat l’acció del govern dirigit per Ada Colau en assegurar que, després de dos anys de pla de xoc contra els pisos turístics sense autorització, ‘els avenços són evidents’. Segons la regidora, un dels passos endavant més significatius en la lluita contra la publicitat d’allotjament turístic il·legal és el fet que plataformes com Airbnb o Booking demanin obligatòriament el número de llicència als usuaris que vulguin oferir un pis. ‘Avui una persona sense número de registre de llicència ho té molt més difícil per publicitar a plataformes que fins fa un any podia fer-ho’, ha explicat la tinenta de batllia. Els esforços del consistori i de les operadores s’hauran de centrar d’ara endavant a verificar si el codi introduït és correcte. De moment, el conveni de cessió de dades firmat amb la plataforma nord-americana no s’ampliarà a cap més companyia. Segons Sanz, el consistori treballa separadament amb cada operadora segons les característiques de cadascuna i no totes tenen el volum d’oferta il·legal que contenia Airbnb, que ja ha retirat quatre mil anuncis en un any. L’estoc permanent de sis mil habitatges d’ús turístic il·legal detectats fa tres anys a Barcelona ja ‘s’ha eliminat’ i ara els esforços conjunts se centren a controlar el flux i aconseguir ‘tallar de soca-arrel’ tot comportament irregular per evitar que es consolidi en un pis irregular, ha dit el regidor de Turisme, Comerç i Mercats, Agustí Colom. Extrapolar la taula de Barcelona a més municipis catalans D’altra banda, les plataformes han aprofitat la reunió per a demanar que les mesures acordades amb l’Ajuntament de Barcelona s’extrapolin a la resta de municipis de Catalunya amb oferta de pisos turístics, perquè la llei que en regula l’activitat és d’àmbit català i tots hi estan igual de subjectes. Sanz s’ha compromès a traslladar la petició a la Generalitat de Catalunya per tal d’evitar que les operadores hagin d’obrir un procés bilateral amb cada govern municipal.

Summary: Colau demana a Airbnb i Wimdu que retirin els anuncis de més d’un miler de pisos turístics il·legals


L’any 1959, Joan Sales i Xavier Benguerel van crear Club Editor. El 1983, Sales es va morir i la seva dona, Núria Folch, va portar l’editorial uns quants anys, fins el 1989, quan va associar-se amb l’editorial Columna; després va passar a ser un segell de Planeta. Club Editor va acabar essent un segell agònic, només visible per la reedició de les novel·les de Mercè Rodoreda. Fins que el 2005 Maria Bohigas, néta de Joan Sales, el va recuperar (amb l’ajut d’Edicions de 1984). I va començar la represa, com diu ella, que representa la nova etapa de Club Editor. La intenció d’aquesta entrevista era fer una mirada al passat, tot recuperant la trajectòria i els moments destacats dels seixanta anys. Però la capacitat reflexiva i la brillantor de Maria Bohigas ha fet un camí diferent, el de demanar-se per a què ha de servir Club Editor avui, quan el món viu moments inquietants, quan el feixisme torna a treure el cap, torna a limitar les llibertats (només fa vuitanta anys que va esclatar la Segona Guerra Mundial) i quan sembla clar que les primeres dècades del segle XXI descarten que puguem anomenar-lo el segle de la democràcia. —Enguany commemoreu els seixanta anys de Club Editor. Però, de fet, el punt d’origen, la col·lecció ‘El club dels novel·listes’, havia sorgit quatre anys abans, el 1954. No l’adopteu com a data fundacional? —Podríem fer-ho, però commemorem que fa seixanta anys dos editors, Joan Sales i Xavier Benguerel, van decidir de crear una editorial. Que no és pas igual que crear una col·lecció dins una editorial existent. És el moment en què d’una manera clara i decidida, també empresarialment, Joan Sales es converteix en editor. I em sembla que és prou bo de commemorar, oi? —Com l’heu pensada, aquesta efemèride? —Una efemèride serveix per a resituar-te i per fer-te preguntes que tenen a veure amb la trajectòria. I la trajectòria vol dir no girar el cap enrere sinó fer una panoràmica i pensar: el segell encara és viu i la idea és que continuï vivint. I perquè una cosa continuï vivint ha de ser consistent, és a dir, coherent amb si mateixa, i al mateix temps lliure. La concepció és vital i dinàmica, no museística. Per tant, una efemèride és un moment en què et preguntes per la teva vocació i com es tradueix en la realitat present. Et preguntes per a què serveix una editorial. —Aquesta és la pregunta concreta que us heu fet? —Sí, tot i que és una pregunta que et formules sempre: per a què serveix allò que fas? Perquè si penses que un editor s’adreça al públic, aquesta pregunta és fonamental. Editar és una cosa que no fas amb tu mateix, sinó amb els altres. I, per tant, hi ha una voluntat de ser útil, hi ha una voluntat de servei; en una editorial com aquesta, sense cap mena de dubte. I diria que això és fundacional: Club Editor ja va néixer amb voluntat de servei. Trobo interessant que continuï essent un servei. Però ha de ser un servei adequat. Perquè funcioni has de pretendre que el projecte tingui sentit més enllà de les teves cabòries. Que sigui útil, fèrtil i estimulant, per a la gent que té un lligam amb la literatura. —Aquest és el vincle amb l’esperit fundacional de Joan Sales i Xavier Benguerel. —Sí, i pensar com ho hem de fer nosaltres perquè l’extrem servei que va arribar a ser Club Editor en el moment que es va crear continuï essent un servei, no sé si extrem, però seriós. — Ara vivim un moment extrem? —Vivim, si més no, un moment d’alarma. Jo el percebo així. En el sentit que, de manera general (i això vol dir que ara començaré a dir coses fràgils), la sensació de passejar d’una manera simpàtica per un territori preservat, en què el futur era bastant previsible i la continuïtat era una cosa que molta gent donava per feta (parlo de la dècada dels anys vuitanta, noranta i els primers anys del nou segle), aquest país de primer món, on la majoria pensava que el futur seria millor que el present, doncs això s’ha acabat completament. L’horitzó és completament inquietant en coses fonamentals, com ara el poder polític, l’organització social, la noció d’equitat, l’educació, la transmissió, l’herència, com et relaciones i revises el passat perquè el present vagi en una direcció determinada… I si t’hi fixes, això té completament a veure amb la literatura, amb uns que escriuen i uns que llegeixen. No es tracta de ser apocalíptic, però vivim pel cap baix una crisi històrica, a escala mundial, no únicament local i europea. —En l’àmbit local, la incertesa política i social, la repressió i el rebrec de la democràcia, potser fa que aquesta situació inquietant es visqui amb més consciència. —Però si ets a França, amb les Armilles Grogues també; si ets a Anglaterra, amb el Brexit també; si ets als Estats Units, amb en Trump, molt més que aquí; si ets al Brasil, això que nosaltres vivim és una broma. Segons com, fins i tot et podria dir el contrari: la nostra situació fa que encara pensem que els problemes són aquests que tenim, però els problemes més abismals són que Vox ha entrat al parlament d’Andalusia i que la dreta ha pactat amb el feixisme. Per tant, el 1959 què es tractava de fer en aquesta editorial? Entre altres coses, de lluitar contra les conseqüències del feixisme i avui, ens tornem a trobar en una època en què el feixisme és arreu. No el feixisme en el sentit metafòric, sinó que parlem d’un discurs polític que defineix l’enemic i en vol la destrucció. És això. Per tant, estem en una època en què la violència torna a ser protagonista. De moment, tu i jo encara no la coneixem, però no dubto que la coneixerem. Milions de ciutadans del món són conscients que quan ens pensàvem que aquella etapa de no-violència social i no-violència política regiria el nou segle, anàvem molt equivocats. Ja s’ha demostrat. El segle XXI no serà el segle de la democràcia, decididament. —Si més no, les primeres dècades. —La tendència és a destruir aquest parèntesi democràtic. Per una altra banda, un parèntesi relatiu, perquè tampoc no és que sigui nou. I en aquest context d’inquietud i d’incertesa, nosaltres no publiquem assaig polític, no publiquem sociologia, no en tenim vocació ni en tindrem. Nosaltres publiquem literatura, que és un terreny molt especial. I voldria contribuir a aportar bona literatura, aquella que et permet de sortir de les rutines mentals, sortir del gregarisme i sol·licitar la consciència per rumiar la teva visió del món. Tan indirectament com vulguis, però amb la idea que la literatura que publiquis no sigui innòcua. Maria Bohigas —Per tant, en el camí de Club Editor hi ha la voluntat de publicar literatura en què l’autor s’interpel·la sobre la realitat que viu; alhora, i en l’etapa actual d’una manera molt directa, és una editorial que dóna veu als autors a qui els l’havien arrabassada. Per exemple, en la col·lecció ‘La cara fosca de les lletres’. —Sí, d’aquells autors que van actuar i que després no han estat escoltats. ‘La cara fosca de les lletres’ ha ofert textos que sobretot tenen molt a veure amb el nostre passat immediat. Fa catorze anys de la represa i si n’han passat, de coses, en la nostra societat! Això també és molt bonic de veure a través de l’editorial. Te’n recordes de tal llibre i en quin context el vas haver de defensar i amb quines dificultats vas ensopegar… I deu anys després és un altre món. De vegades, fent broma, diem: tornem a fer la programació del primer any i ens anirà de conya. . —L’any 2005-2006 quins llibres vau publicar? —Hi havia Entre dos silencis d’Aurora Bertrana, La set d’Andrei Guelassimov… Puja-hi de peus, els trec ara i tindrien èxit! De fet, Entre dos silencis la tornaré a publicar aquest mes de setembre i aquesta vegada serà llegida, perquè les coses evolucionen. És veritat que en moment de tornar-nos-hi a posar, tot el que tenia a veure amb una relectura del passat recent o tot el que havia estat aquesta societat durant la guerra i la postguerra era una cosa que no interessava gaire, encara. Era l’època que el Memorial Democràtic va fer un seguit de coses molt importants, però encara no havien germinat, si vols. Ha calgut esperar temps, com tot. I, repeteixo, no es tracta de fer historiografia, sinó d’entendre que la imatge que construïm sobre un fet històric sol ser una simplificació absolutament impossible. D’aquí ve l’interès de tornar a la realitat dels testimonis, que en aquest cas utilitzen la literatura. Aquests testimonis et conviden a tractar amb el mateix matís el teu present i no instal·lar-te en discursos simplificats i còmodes, que et duen de dret a la paret. Aquesta és la idea: comprendre que el fet realment complex i imprevisible i inquietant és humà, no pas polític. No és un problema d’ideologies, és un problema d’ètica i sempre serà un problema d’ètica. —L’ètica! —Si agafes l’Alice Munro, el conflicte humà i el conflicte ètic dominen. I, d’acord que succeeix al Canadà i és una altra època i són uns altres temes i és un altre univers mental, religiós i social, però planteja que cada persona, per modesta, insignificant i fins i tot ridícula que sigui, té una capacitat d’actuar, té una llibertat, té una conducta. I és capaç de grans traïcions. Aquesta és la gràcia de la literatura: a través d’un fenomen d’identificació i d’interès per una vida que no és la teva, ets tu que acabes tremolant en els teus fonaments. Jo crec que és aquest tremolor que ha de produir la literatura! Recordar-te que ets fràgil i vulnerable, i recordar-te que si no vols caure, no t’has d’instal·lar en discursos còmodes. —… —Per exemple, un dels discursos còmodes terribles, que s’han fonamentat molt a partir d’una relectura completament fal·laç del passat, és el malentès que s’ha creat entorn de l’expressió de Hannah Arendt, ‘la banalitat del mal’. Quan Hannah Arendt parlava de la ‘la banalitat del mal’ no volia dir en absolut que cometre una abjecció fos normal, com s’ha acabat entenent! Hi ha molta gent que et diu amb bona fe: ‘És clar, és que si tu i jo fóssim a Alemanya l’any 1933 seríem nazis.’ Escolta, no! En aquella època, igual que en qualsevol altra, hi va haver gent que va ser capaç de conservar la rectitud i hi va haver gent que no. I això és un gran tema. El segon volum de contes que hem publicat de la Víctor Català té un pròleg en què parla de l’opinió. Diu que l’opinió per anar bé hauria de ser un concert de veus, polifònic. I què passa quan l’opinió té un sol color? Quin engany s’ha produït perquè domini un sol color? Quins són els moments en què veritablement parlar amb llibertat és possible? Quins són els moments en què saps que has de parlar fluix? La Víctor Català no para de recordar-te que tota generalització és invàlida. —La literatura com a eina per a qüestionar i combatre l’homogeneïtzació. —I quan parles de literatura, les obres compten, però tant com les obres també compta el comentari de les obres, la seva recepció. Perquè és tot plegat que acaba conformant l’imaginari d’una societat. En aquest any de commemoracions, publiquem una autora que diria clarament que és dels fonaments del catàleg. Publicar aquesta obra per a mi és primordial, perquè toquem una cosa que ha de ser sentida, ha de ser tinguda en compte i ha de fertilitzar la gent que llegeix. És una autora francesa que es diu Charlotte Delbo. La mesura dels nostres dies surt al febrer. —Parleu-nos-en, de Charlotte Delbo, una dona que expressa el moment d’inquietud i de necessitat d’ètica en els temps que vivim. —Charlotte Delbo és una mena de vacuna contra la idea que hi ha èpoques en què tots tenim el dret de ser uns cabrons. Perquè l’època els autoritza. El resultat de la idea de ‘la banalitat del mal’ tal com s’ha anat transmetent. Charlotte Delbo va ser a la Resistència en l’època de l’ocupació de França pels alemanys. Havia estat de les joventuts comunistes, filla d’immigrants italians, escenògrafa i ajudant de direcció de Louis Jouvet. El 1943 va caure en una batuda, el marit va ser afusellat i ella deportada, amb 230 presoneres polítiques més, a Auschwitz. També va passar pels camps de Birkenau i Ravensbrück. Va ser alliberada el 23 d’abril de 1945. Delbo va conservar el sentit de la responsabilitat individual dins una societat, que és: pren sempre la paraula contra la injustícia. Sempre. És una frontera clara que fa que qualsevol postveritat se’n vagi a pastar fang. Va escriure Cap de nosaltres tornarà, però no va publicar aquest llibre fins el 1965. La publicació va coincidir amb els vint anys de l’alliberament. I aleshores ella se’n va anar a veure les companyes dels camps que encara eren vives. Una per una. I li van explicar com havia estat la vida després del camp d’extermini. I hi ha vides molt diferents, hi ha actituds molt diferents… —Sembla el treball d’Aleksiévitx. —És d’alguna manera el llibre La guerra no té cara de dona d’Aleksiévitx. Però escrit molt abans i amb un univers humà i literari molt diferent. D’aquest recull de testimonis, en va fer el llibre La mesura dels nostres dies. És el que publiquem ara. I l’any vinent, que serà el setanta-cinquè aniversari de l’alliberament dels camps, publicarem Cap de nosaltres tornarà i una tercera obra, que es diu Un coneixement inútil. La Delbo té una cosa excepcional i és que la solidaritat és clau per a la supervivència. Després d’ella ja no pots llegir igual la literatura que parla dels camps de concentració. A més, escriu d’una manera que et permet de fer l’extrapolació en el teu present. —En una situació tan extrema també? —Jo, que he crescut a París, quan hi vaig ara, passejant al vespre, trobo gent per terra, dormint al carrer. I Barcelona s’ha omplert de gent pel carrer, de sense-sostre. Aquesta situació és una cosa molt aguda. I és un moment en què segons quins discursos contenen un odi que s’encarnarà d’aquí a no res. I tot això per dir-te que Club Editor és un catàleg eminentment literari, però que al darrere hi ha una preocupació que és eminentment política i social.

Summary: Maria Bohigas: ‘El segle XXI no serà el segle de la democràcia, decididament’


Esquerra Unida del País Valencià (EUPV) s’allunya de Compromís i Podem per presentar-se en coalició a les eleccions espanyoles del 20 de desembre. EUPV ha estat molt crítica envers les negociacions amb totes dues formacions i, de moment, considera trencada la negociació. Segons que han apuntat fonts d’EUPV a VilaWeb, Podem ha tingut ‘una actitud molt sectària’ i fins i tot la seva negociadora ‘s’ha espantat’. EUPV fa avui un referèndum intern sobre la ratificació de la coalició amb Unitat Popular, que encapçala Alberto Garzón. La decisió que surti de la consulta podria variar si arriba una proposta de Compromís i Podem. ‘Fins ara no hem rebut cap proposta, no ha estat possible parlar de programa ni de campanya electoral’, ha assenyalat Esquerra Unida. El límit per a assolir un acord és divendres, quan s’han de registrar les candidatures que es presentaran el 20-D.

Summary: Esquerra Unida s’allunya de l’acord amb Compromís i Podem per a presentar-se en coalició el 20-D


La Crida Nacional per la República continua el debat intern que ha de culminar en el congrés constituent del 26 de gener. Els responsables de les ponències política i organitzativa han fet arribar als 15.000 fundadors els texts amb les primeres esmenes incorporades. Se n’hi han introduïdes 69 de les 179 presentades a la ponència política. A l’organitzativa, 42 de 142. Les ponències estudiades pel nucli dur de la Crida no han incorporat canvis significatius i ratifiquen els pilars de les bases fundacionals que es van presentar a l’octubre a la convenció fundacional de Manresa. La Crida no renuncia a ‘cap via pacífica i no violenta’ per a instaurar la República, tot i que prioritza l’intent de diàleg amb el govern espanyol. També referma que una de les finalitats de l’organització és construir un moviment que ‘cristal·litzi en un instrument polític organitzat’; el nucli fundador ja va fer els tràmits per a registrar-lo com a partit polític. Aquesta és, de fet, la qüestió que origina més tensió amb la part del PDECat que encara amb més recel el futur encaix del partit amb la Crida. Per mitjà d’un sistema de debat telemàtic, els fundadors poden votar les esmenes vives fins al dia 16 de gener. Les que obtinguin més d’un 3,5% de suport arribaran al congrés, que es farà al Centre de Convencions Internacional de Barcelona. Aquestes són les cinc claus del debat. 1. La creació d’un partit que es presenti a les eleccions La Crida pretén esdevenir un ‘instrument polític organitzat’ que reuneixi persones que treballin per a la proclamació de la República Catalana ‘mitjançant mètodes exclusivament pacífics i democràtics’. La formació política, diu la ponència organitzativa, es constituirà sobre una base de ‘pluralitat ideològica’. Aquesta pluralitat es vol garantir amb l’existència de corrents d’opinió organitzats que es podran constituir si compten amb un suport mínim de cinquanta associats. El màxim òrgan de decisió de l’organització, l’assemblea, haurà de decidir si la Crida es constitueix en un partit polític i a quines eleccions es presenta. La referència a un ‘instrument polític organitzat’ que pugui presentar-se als comicis implica, pel nucli fundador, la formació d’un partit polític, tenint en compte les limitacions legals que hi ha per a concórrer a les urnes. Abans, la direcció (anomenada ‘govern de direcció política’ de la Crida) farà una proposta de les eleccions a què cregui que s’ha de presentar. 2. Acció no violenta per a forçar un referèndum Si el diàleg amb l’estat espanyol és impossible o no avança, no renunciaran ‘a l’exercici efectiu de la sobirania, creant les condicions socials i polítiques del país que ho permetin’. I ho faran, diuen, per mitjà de qualsevol via que respongui als principis de la no-violència i amb un mandat democràtic expressat majoritàriament a les urnes. Aquesta és la base que consideren legítima per a poder ‘exercir el dret a la llibertat’ que tenen tots els pobles segons el pacte Internacional dels Drets Civils i Polítics de Nacions Unides. La Crida aspira a fer efectiva la declaració d’independència i a instaurar la República Catalana ‘a l’empara de la causa justa de la independència’. No obstant això, el camí prioritari serà el diàleg amb el govern espanyol. En cas que en un ‘període prudencial’ no reïxi o bé no es materialitzi, podran proposar l’exercici de la plena sobirania. Això inclou l’intent de forçar un acord amb el govern espanyol per a convocar un referèndum d’autodeterminació per mitjà d’accions de no-violència activa. Per a aconseguir els objectius polítics, la Crida manté que s’hauran de ‘corregir’ les debilitats internes que creu que té ara l’independentisme, com la manca d’unitat i la confiança. Una de les principals novetats que s’han incorporat a la ponència política és una referència als Països Catalans. La Crida reconeix la unitat cultural i lingüística del Principat amb el País Valencià, les Illes i Catalunya Nord, ‘tot respectant els diferents processos i ritmes polítics de cada país’. També sosté que la defensa de l’autodeterminació i de la República Catalana només poden afavorir la cultura, la llengua i la qualitat democràtica de tots els Països Catalans. També hi han afegit el reconeixement al dret d’autodeterminació de l’Aran i el compromís a donar suport al reforçament de la identitat aranesa i les seves institucions. 3. Adhesions individuals i doble militància La Crida ratifica que les adhesions a l’organització seran individuals, i manté tancada, doncs, la possibilitat que el PDECat s’hi pugui integrar en bloc, tot i que el president del PDECat, David Bonvehí, ho intenta, tot esperant que la comissió delegada del partit faci una proposta als seus associats d’encaix dins la Crida. Com que el PDECat i ERC prohibeixen als seus partits la doble militància, la Crida diu que s’ha de garantir que els associats puguin fer compatible de ser-ne afiliat amb ser-ne, alhora, d’altres entitats, associacions o partits polítics. 4. Compromís de dissolució una vegada aconseguida la República La ponència organitzativa ratifica el compromís de la Crida de dissoldre’s ‘un cop assolit el mandat de l’1 d’octubre’, és a dir, la consecució d’un ‘país independent en forma de república’. Si hi ha una declaració efectiva d’independència, una assemblea extraordinària de la Crida haurà d’aprovar-ne la dissolució. 5. Puigdemont, president impulsor Carles Puigdemont és el president impulsor de la Crida i com a tal n’encapçala l’acció política, segons que estableixen les bases organitzatives. Tanmateix, hi haurà un president i un secretari general. I és aquí on, amb vista al congrés del dia 26, fa temps que Jordi Sànchez es perfila com a home fort. Però a partir de les negociacions dels esmenants, s’ha introduït una novetat important. En la versió anterior de la ponència organitzativa, els càrrecs de president i secretari general eren irrevocables i només podien abandonar el càrrec en cas que decidissin de dimitir. Ara, en canvi, es fixa que se n’haurà d’establir en un reglament el procés de revocació. A més, es manté que Puigdemont, Sànchez i Quim Torra tenen caràcter d’impulsors de la Crida. Els responsables de la ponència política són Jordi Sànchez, Elsa Artadi, Toni Morral, Marina Geli, Jordi Peiró, Marc Guerrero, Ferran Mascarell i Jordi Turull. I els de l’organitzativa, Gemma Geis, Germà Bel, Damià Calvet, Laia Flotats, Enric Blanes, Nuri Guillaumes, Miquel Àngel Escobar, Agustí Colomines, Anna Geli i Josep Jover.

Summary: Les cinc claus del futur de la Crida: de la formació com a partit a la no-violència activa


Espanya Ciutadana, la plataforma lligada al partit d’Albert Rivera, ha fet figa en la concentració contra els presos polítics que havia convocat a Madrid. Les imatges difoses pel compte oficial de la plataforma a Twitter són pràcticament totes de plans tancats per simular una gran multitud, però una fotografia del secretari d’organització del partit, Fran Hervías, demostra que hi ha anat poc gent. Vegeu-la ací: Fotografia: Fran Hervías. Rivera havia convocat el míting com a acte previ a la manifestació contra els presos polítics del 25 de novembre. Per a promocionar-la, Ciutadans ha llogat un autocar que circula per Madrid amb les cares del president Carles Puigdemont i el vice-president Oriol Junqueras amb el lema ‘Indults no’. Rivera també ha atacat el president espanyol, Pedro Sánchez, de qui ha dit que està disposat a fer ‘qualsevol cosa per a continuar cinc minuts més a la Moncloa’ i li ha demanat que convoqués eleccions avançades.

Summary: La fotografia del fracàs de Ciutadans a Madrid atacant els presos polítics


Juan Rubio és un veí de Valls, afeccionat als castells, sobretot de la Colla Vella, de la qual forma part. Pocs dies després de la històrica diada de Santa Úrsula, del 25 d’octubre proppassat, va compartir a Facebook –amb les cent seixanta-una amistats que té– fotografies i vídeos d’aquella jornada en què la colla de la camisa rosada va carregar un tres de deu i un dos de vuit net i va descarregar un quatre de nou net. Rubio va publicar al seu mur el vídeo de l’emissió del programa ‘Castells en xarxa’ del quatre de nou net descarregat: són quatre minuts espectaculars, d’èpica, esforç i emoció a la plaça del Blat de Valls, amb la magnífica realització habitual del programa i la narració de Carles Cortés i Raquel Sans. Però poc s’imaginava Rubio que aquest vídeo fes la volta al món a través del seu Facebook. Una setmana llarga més tard, el vídeo en qüestió ja té més dos milions de visualitzacions, és compartit per milers d’usuaris i ha rebut centenars de comentaris de gent de tot el món, impressionada per la gesta: des dels Estats Units a Corea, passant per Jamaica. L’espectacle casteller que és un quatre de nou net descarregat a Valls, admirat a racons de tot el món mercès al fenomen, sovint enigmàtic, de la viralitat. Posted by Juan Rubio on dimecres, 28 / octubre / 2015

Summary: Un vídeo a la xarxa, un veí de Valls i la inesperada volta al món del quatre de nou


El conseller d’Afers socials, Chakir El Homrani, ha condemnat profundament la manifestació d’extrema dreta que ahir va intentar entrar a l’alberg del Masnou que acull menors estrangers tutelats: ‘No es pot entrar en un equipament oficial que el que fa és complir els Drets de la infància i intentar agredir menors i educadors. No pot tornar a passar i ens preocupa molt el que va passar ahir’. El Homrani ha comparegut amb el batlle del municipi, Jaume Oliveras, després d’una reunió per a abordar els fets i coordinar-ne la resposta. El conseller ha anunciat que la Generalitat es personarà com a acusació particular en la investigació dels fets i que els denunciarà per fins a sis delictes diferents. Segons El Homrani, a banda del delicte ‘evident’ d’odi i discriminació, també es podria acabar acusant els manifestants de presumptes delictes de lesions, amenaces i coaccions, violació de domicili, desordres públics i incitació de desordres. A més, demana la ‘màxima contundència’ judicial davant d’aquests fets perquè situacions com aquesta no es repeteixin. Per la seva banda, Oliveras ha dit que l’ajuntament també denunciarà els fets. ‘Treballarem conjuntament amb el Departament, però també exigim els recursos municipals necessaris per a aconseguir una major integració dels joves al municipi’, ha afegit. El Homrani ha dit que s’ha traspassat una línia vermella i que el compromís del govern és amb la convivència. ‘De la mateixa manera que vam ser contundents davant dels presumptes delictes del cap de setmana passat a Canet i el Masnou som igual de contundents amb el que va passar ahir.’ La violència masclista, ha dit, no té orígens, nacionalitats, edats, ni classes. ‘No permetrem que el col·lectiu d’adolescents i joves migrats acabi sent estigmatitzat i rebi aquesta violència’, ha afegit.

Summary: La Generalitat es personarà contra l’atac d’extrema dreta a l’alberg de menors tutelats del Masnou


Alerta Solidària ha anunciat que l’Álvaro i el David de Parets del Vallès, empresonats a la presó de joves de la Roca del Vallès arran de les protestes contra la sentència, seran alliberats avui. Van ser detinguts al carrer d’Aragó de Barcelona pels Mossos d’Esquadra el divendres 18 d’octubre a la matinada i empresonats l’endemà, acusats de desordres públics, danys i atemptat contra l’autoritat. Segons que explica el seu advocat, Eduardo Cáliz, els acusen d’haver llançat pedres contra una furgoneta de la Brimo en els aldarulls del passeig de Gràcia d’aquella nit. Els joves ho neguen, i fins i tot diuen que no hi eren, al passeig de Gràcia. Cáliz també diu que a les tres de la matinada d’aquell divendres, quan volien tornar a casa, van aparèixer dues furgonetes de la Brimo i els van apallissar. Els van donar cops a la cara i al cap, s’hi van tirar a sobre i els van detenir. Els van haver de fer dos punts de sutura, un a la cama i un altre al cap, i tenien ferides i hematomes per tot el cos. Van ser atesos a l’hospital de guàrdia amb ferides considerables. ‘Volien tornar a casa i els van apallissar i detenir’: el cas d’en David i l’Álvaro, dos dels joves empresonats

Summary: Dos dels joves empresonats al Vallès per les protestes del 18-O seran alliberats avui


El monestir de Sixena és a pocs metres del poble que dóna nom a aquesta construcció del segle XII. És enclavat en un oasi de quarteres de terra des d’on es poden albirar sense esforç els terrenys àrids tan característics dels Monegres. La carretera que mena al monestir passa pel mig del poble, un poble d’aquells per on no corre mai ni una ànima. I encara menys un dia hivernal d’entre setmana. Però ahir els vorals eren un formigueig. Cap a dos quarts de quatre de la tarda, una furgoneta i un camió escortats per uns quants tot-terrenys de la Guàrdia Civil entraven al poble per agafar el desviament cap al monestir. A la cruïlla, una vintena de persones amb banderes aragoneses cridaven com si arribés Marshall. Celebraven el retorn de les obres de Sixena que només una hora abans havien sortit del Museu de Lleida. Ahir va ser una jornada frenètica. Un ‘espoli’, la paraula més repetida entre els concentrats que van envoltar durant tot el dia el Museu de Lleida i que confiaven que l’inevitable no s’acabés esdevenint. Però era una esperança vana, sense base palpable. A mig matí, quan es va resoldre un recurs que hauria pogut evitar el trasllat, el del TSJC, ningú no en va fer cas. Ningú no es va maleir per la decisió en contra, perquè ningú ja no confiava en un tomb de guió de la justícia espanyola. La jornada havia començat amb el dia, és a dir, a les dotze de la nit, quan els Mossos d’Esquadra, en una acció insòlita, van acordonar amb tanques el recinte del Museu de Lleida. Insòlit perquè la providència del jutge instava la Guàrdia Civil a endur-se les obres –fent ús de la força si calia–, però no els Mossos d’Esquadra. Sí que facultava la ‘benemèrita’ a exigir ajuda als Mossos, però la iniciativa la va tenir la policia catalana durant tot el dia. La tasca dels guàrdies civils es va limitar a fer de guaites des de la terrassa del museu i a custodiar la porta per on acabaren sortint les quaranta-quatre peces artístiques. Sempre de lluny, observant com els Mossos carregaven contra els ciutadans que van voler impedir la sortida de les obres. Aquest va ser el moment més tens del dia. Unes tres-centes persones de totes les edats van tallar l’accés al museu per la rambla d’Aragó, l’accés que havia de permetre la sortida de la furgoneta i el camió que s’endurien les obres. Els Mossos van provar de desallotjar la gent i muntar un cordó policíac fent ús de la força i a cops de porra. Molts crits i molts xiscles. ‘Què feu? Som els vostres germans!’, cridava una noia amb un megàfon. Semblava que en qualsevol moment es podia precipitar una càrrega ferotge, però finalment no va esclatar. ‘Premsa espanyola, manipuladora’ Enmig d’una calma tensa, la gent va fer guàrdia entorn del museu amb resignació però bon humor. ‘Per on sortiran?’, demanaven molts. ‘Suposo que sortiran per la ronda. Si no, no entenc per què ens han escalfat’, raonava un noi que havia fet campana pel 155. Per a escalfar l’ambient –deu graus, clima tropical per vist que era Lleida–, de tot de punts de la concentració anaven sorgint càntics. ‘Premsa espanyola, manipuladora’, segurament va ser el hit de la matinal. ‘Els segadors’ i ‘L’estaca’ es van repetir més d’una vegada i les bromes als guàrdies civils foren incomptables. Fins que va arribar el moment pel qual centenars de persones havien fet guàrdia. Els Mossos van col·locar una furgoneta estratègicament al costat del camió per a evitar que la gent pogués veure com es carregaven les obres –’col·laboracionistes’, cridava un– i al cap d’una hora tot ja s’havia embalat. Tan bon punt el camió va començar a circular, de dins el museu va sortir-ne el personal. Amb els ulls plorosos i aplaudint la gentada, un gest que els va ser retornat durant dos intensos minuts. Una escena trista, però d’absoluta comunió. A vuitanta quilòmetres, una altra gent ja s’esperava impacient. Calia veure l’altra cara de la moneda. Era el moment d’agafar el cotxe, i carretera i manta a través del Baix Cinca i els Monegres. Al peatge de Fraga les furgonetes dels Mossos d’Esquadra que havien acompanyat la comitiva estaven aturades. L’estampa era la d’una frontera, i vaig imaginar-me una república. Calia continuar per atrapar el camió que transportava les obres i arribar a temps a la rebuda. Rectes inacabables en un paisatge marronós, entre camps de presseguers i pomeres, als quals encara els falta una eternitat per a tornar a florir. Vaig posar benzina a la primera gasolinera. ‘Qui sap on en tornes a trobar una, en aquests mons de Déu’, vaig pensar. Em va atendre en Manuel, que va dir que no feia pas gaire que havia passat la comitiva. ‘Acaben de passar. Si corres una mica els atraparàs.’ Tal dit, tal fet. Poc abans d’entrar al poble de Sixena ja hi havia la llarga filera d’automòbils que anava darrere els tot-terrenys de la Guàrdia Civil. Anaven molt a poc a poc i l’asfalt rugós, ple de pedaços de quitrà, es notava més que mai a la suspensió del cotxe. ‘Espero que tinguin les obres ben embalades’, vaig pensar. El desplegament policíac que hi havia preparat a l’entrada del monestir semblava el d’una final de Champions. Pel cap baix hi havia deu patrulles de Guàrdia Civil. Quan va entrar el camió a la placeta de davant el museu, el centenar de persones que hi feia guàrdia –qui sap des de quina hora– va aplaudir com si algú hagués marcat un gol. ‘Què més volem, ha arribat per Nadal’, deia un. Una dona donava les gràcies a un guàrdia civil i al seu costat quatre homes amb guitarres cantaven. L’ambient era de missa de dotze. Tothom anava ben mudat i empolainat. Era un dia que esperaven des de feia temps. Si les obres s’havien hagut d’empaquetar durant hores, amb poc més de deu minuts ja van ser descarregades. El periple s’havia acabat. O no. Els periples són circulars i el temps dirà on tancaran el cercle. Però això no ho sap ningú, tampoc els presents ahir a Sixena. La festa es va acabar en un tres i no res i tothom va començar a desfilar. Ja tenien allò que volien. Molts assistents van tornar caminant fins al poble, que es veu al fons Ara cal saber com conservarà les peces nouvingudes, el museu aragonès. De moment, les instal·lacions ja acullen les obres que el MNAC va retornar el mes de juliol i, segons un article publicat a El Periódico –’Sixena exhibeix les seves mancances‘–, les condicions no són pas les millors: ‘Poder veure la magnífica porta prioral de fusta policromada del segle XIII val la pena. Sens dubte. Llàstima de la immensa torre d’aire condicionat que hi ha a no pas més d’un metre de distància. No solament l’enlletgeix, i molt, sinó que en fa perillar la integritat.’ Més informació: Crònica del matí al Museu de Lleida, deJosep Rexach: Matí d’indignació, càrregues i crits a Àngel Ros en la protecció dels béns de Sixena La Guàrdia Civil desembarca les obres de Sixena al monestir El document que acredita la propietat catalana de les obres de Sixena Àngel Ros surt escridassat del Museu de Lleida després de l’entrada de la Guàrdia Civil

Summary: Camí del saqueig: seguint el camió fins a Sixena


MADRID, 8 (EUROPA PRESS) El jutge de l’audiència nacional espanyola, José de la Mata, ha acordat aquest divendres el sobreseïment provisional de la causa oberta al davanter Neymar da Silva i el seu pare per la comissió de delictes de corrupció en els negocis i estafa impròpia en el seu fitxatge per part del FC Barcelona. La decisió s’adopta per entendre, després d’haver finalitzat la instrucció d’aquest assumpte, que les conductes no poden ser perseguides penalment, i malgrat que el passat 7 de juny el fiscal va demanar seure al banc dels acusats tots dos investigats. El jutge assenyala que el contracte pot ser perseguit per la via civil. La causa se seguia per la querella presentada per l’empresa de representació de futbolistes DIS-Esportes e Organizaçao de Eventos, que posseïa el 40% dels drets federatius del jugador.

Summary: El jutge arxiva el cas DIS: presumpta estafa en el fitxatge de Neymar pel Barça