Hi ha hagut un consens majoritari, finalment. JxCat i ERC han desfet el nus de discrepàncies sobre el pressupost del parlament que havia provocat un enfrontament obert entre els dos socis de govern. La mesa ampliada ha aprovat una modificació del projecte amb el suport de JxCat, ERC, Cs i el PSC, amb les abstencions de la CUP i el PP, i el vot en contra dels comuns. L’enfrontament entre JxCat i ERC per la destinació d’algunes partides del pressupost va acabar amb una situació insòlita a la cambra a finals de gener, tenint en compte que és habitual que els comptes tirin endavant amb un consens majoritari: el ple va tombar el pressupost el mateix dia que la cambra havia retirat l’escó a Quim Torra. Cap partit hi va votar a favor després que els comptes prosperessin inicialment a la mesa ampliada amb els vots de JxCat, Cs i el PP, el vot en contra dels comuns i l’abstenció de la resta; i de dies d’acusacions creuades i de divergències entre els dos socis. La tramitació del pressupost de la Generalitat, però, ha forçat els grups a intentar posar-se d’acord, perquè és habitual que es debatin en paral·lel i, si el ple no avala abans els comptes del parlament, els de la Generalitat no es poden aprovar definitivament. Finalment, els comptes inclouen un increment de 50.000 euros de la partida genèrica per a esdeveniments, que algunes fonts parlamentàries donen per fet que es destinaran a la cimera de la Francofonia, per la qual ERC demanava més recursos. Malgrat haver avalat el global del projecte, Cs no està d’acord amb el fet que es destinin a la cimera parlamentària prevista a la tardor, que la mesa també ha aprovat que s’organitzi. L’increment del sou dels diputats serà de l’1,1% i del 2% per al personal laboral, i els comptes arribaran als 62,9 milions d’euros. CatECP ha explicat que hi han votat en contra perquè defensaven una congelació salarial dels parlamentaris. Malgrat les dificultats incials per a acostar posicions, JxCat i ERC havien arribat a coincidir en la necessitat de retirar l’augment salarial previst per als diputats (d’un 1,75%), però JxCat pretenia destinar els recursos a millorar l’eficiència energètica de l’edifici del parlament i ERC reclamava més diners per a la cimera de la Francofonia i la celebració dels quaranta anys de la cambra, que JxCat considerava que ja estava ben finançada. Les divergències es van aguditzar en un context en què Torra no havia anunciat que posaria data a les eleccions després de la presentació del pressupost i quan estava en joc la seva permanència com a diputat. Davant de la incapacitat dels socis de govern i de la resta de grups per posar-se d’acord, els comptes van embarrancar al ple. Hi van votar en contra CatECP, la CUP i el PP, mentre que Cs, ERC i el PSC es van abstenir i, JxCat, en protesta per la pèrdua de l’escó de Torra, no va votar. El ple també va tombar els comptes del Síndic de Greuges.

Summary: JxCat i ERC llimen les diferències pel pressupost del parlament


Ferran Mascarell ja és diputat de JxCat al Parlament de Catalunya. El vicepresident de la Diputació de Barcelona i regidor a l’Ajuntament de la capital del principat ha recollit l’acta que l’acredita com a parlamentari. Substitueix així el president Carles Puigdemont, que ha hagut de renunciar a l’escó per incompatibilitat amb el d’eurodiputat. JxCat torna a tenir ara trenta-tres diputats que poden votar, sense comptar l’escó del president Quim Torra. L’exdelegat del Govern a Madrid estrenarà el seu escó al ple que comença aquest dimecres. Mascarell va ser conseller de Cultura amb els governs de Maragall i Mas, i els darrers mesos ha destacat com un dels impulsors de la Crida.

Summary: Mascarell substitueix Puigdemont com a diputat de JxCat al Parlament


El conseller de Cultura a l’exili, Lluís Puig, es troba en aquests moments a l’Alguer, la ciutat de parla catalana de Sardenya, on ha anat a mantenir reunions culturals i polítiques i a participar en actes culturals. És la segona visita del conseller en un territori de parla catalana, després d’haver visitat Perpinyà al gener, en una visita que, com ara, no havia estat tampoc anunciada prèviament. Malgrat que no hi ha cap euroordre activada contra ell, amb aquesta visita Puig obre una nova escletxa, perquè cap dels exiliats no havia estat a Itàlia. Recentment la consellera Clara Ponsatí també havia anat a Grècia. En el cas del conseller Puig hi ha, a més, una voluntat evident de ser present en tants territoris de parla catalana com li sigui possible. El conseller Puig a davant la porta de l’ajuntament de l’Alguer. VilaWeb ha pogut parlar amb el conseller Puig mentre ja era a l’Alguer. —Per què heu decidit d’anar a l’Alguer? —He vingut a tenir algunes reunions de caràcter cultural i polític. Però sobretot tenia ganes de tornar a trepitjar terres de parla catalana. Ser a l’Alguer em motiva més sentimentalment. Anar a Itàlia, un estat on el govern a l’exili encara no havia entrat, és un pas més. Que el primer lloc d’Itàlia on entrem sigui l’Alguer és tan important com que el primer lloc de l’estat francès on vam entrar fos Perpinyà, on vaig anar al gener. Potser és sentimental o simbòlic, però per a mi és important. A França hi haurà anades, però la primera va ser a Perpinyà, i a Itàlia també hi haurà més viatges, però el primer haurà estat a l’Alguer. —Quina sensació heu tingut en arribar? —Una sensació fantàstica en veure el cel blau i un sol brillant. Tot això acompanyat de la cuina i el vi… Veritablement és casa. És Sardenya, però la part catalana. Poder parlar en català, francament, fa molta il·lusió. No sóc un expert en l’Alguer, però sóc a casa. Com quan baixàvem direcció a Perpinyà, que va sortir el sol després de dormir tota la nit. Et comences a apropar a casa. Som a l’abril i molta gent que em trobo a Bèlgica encara em parla de Perpinyà. És un fet simbòlic i hi ha gent que ho critica i diu que som romàntics o idealistes, però a mi Perpinyà encara em porta molt bon record, i més quan la gent m’ho recorda. Aquests passos que hem fet a l’exterior els hem fet en països de llengües i cultures diferents, però a mi personalment sempre m’ha agradat cuidar molt allò que diuen Països Catalans, territoris de parla catalana o com es vulgui dir. Per mi allà on es parla català hi ha temes a compartir. Dels quatre estats on es parla el català, he estat a Catalunya Nord i a l’Alguer. Em falta Andorra i els territoris que encara controla l’estat espanyol. —Què fareu durant aquest cap de setmana? —Aniré a veure una obra de teatre costumista que fan en alguerès i tindrem una reunió amb totes les entitats culturals de l’Alguer. Hi ha l’Obra Cultural de l’Alguer, relacionada amb Òmnium, una delegació de Plataforma per la Llengua, una delegació d’Òmnium, una del IEC… També participaré en un festival d’un poble pròxim que es diu Bauladu. És un festival de literatura, de la paraula, que es titula ‘Al voltant de la llar de foc’. I em trobaré amb el batlle d’aquest municipi. M’he reunit, a més, amb el responsable de la Generalitat de Catalunya a l’Alguer, Gustau Navarro, en connexió amb Luca Bellizzi, que és el delegat del govern de la Generalitat a Itàlia. També vinc a explicar la situació de Catalunya i el que estem vivint, aquesta manca de llibertat i de dret a la llibertat d’expressió i el fet que els nostres companys siguin a la presó. La gent vol saber com va el judici i què passa a Catalunya un any i mig després. La intenció és explicar Catalunya al món, en definitiva. Com fan els casals catalans de Brussel·les, de Colònia, de Luxemburg, d’Amsterdam… I no només a Europa, també a altres continents. Aquestes entitats culturals amb què tants anys portàvem treballant, si abans ja eren importants, en aquest moment ho són el doble. Els vinc a dir que són les nostres ambaixades de la cultura, la pau i la cohesió social. El que fan ens ajuda a demostrar que estem dempeus i seguim treballant i fent les coses amb pau i serenor, sense insultar i sense cops de porra. Aquesta diàspora catalana a l’exterior ha tingut una rellevància més que important per a nosaltres en aquest últim any. Hem d’agrair-los el que fan i veure si podem fer més encara tots plegats. El conseller Puig amb el president de l’Obra Cultural, Pino Tilloca. —Entre anar a Perpinyà i anar a l’Alguer què heu trobat de diferent? —Marxar de Perpinyà en cotxe eren moltes hores, mentre que marxar de l’Alguer en avió són dues horetes. Seguim voltant per Europa com a ciutadans lliures sense cap problema. Si la justícia espanyola aixequés una ordre de cerca i captura internacional per tercera vegada i els sortís malament a Itàlia, seria un revés important. No deixaria de ser una ampliació dels països europeus en què han fracassat. No és que vingui a provocar-ho, però vinc conscient que la nostra tasca d’intervenció internacional implica també assumir riscos. He vingut amb les mesures de protecció necessàries, però alhora disposat a assumir més riscos. —Després d’aquest temps a l’exili, com és el fet de ser lliure d’anar a tot arreu menys a Catalunya? —Ara ho focalitzo molt en la campanya electoral. Accepto anar a les llistes pel senat sabent que si guanyo i no puc acabar sent senador serà per culpa dels poders judicials, que m’impediran anar a recollir l’acta amb total normalitat. Per tant, que això es visibilitzi una vegada més. El 21-D ja vaig haver de renunciar-hi per tal que no es manipulessin les votacions al parlament. Després no han parat de perseguir els resultats electorals. Mai en la història de la democràcia europea la justícia ha arribat a interferir tant en la suma dels vots dels càrrecs electes. En el moment que ets un càrrec electe –que vol dir que t’han escollit els ciutadans– passes a tenir un estatus de respecte i protecció. A tot arreu menys a Espanya, on el poder jurídic continua interferint. Per què accepten els nostres companys de la presó ser caps de llista? O per què jo o el Jami Matamala acceptem de presentar-nos al senat? Per a refregar-los, dins de les seves pròpies institucions, la vergonya democràtica que executen en contra dels represaliats, sigui els que només estan amb querelles, sigui els que estan a la presó o els que som a l’exili. Hem d’aprofitar totes les plataformes democràtiques per tal de fer manifesta aquesta situació. Ja hem vist aquests dies com no permeten que els caps de llista puguin sortir a fer actes o fer cap acte dins la presó. Es visibilitza dia a dia. Si guanyés l’acta de senador, podria tornar si el tribunal de justícia corresponent retirés l’ordre de cerca i captura sobre la meva persona. Això no ho denunciem només a les eleccions, sinó arreu d’Europa on se’ns permet donar a conèixer la nostra situació. —És possible que el govern espanyol pressioni l’italià per aquesta visita? —És públic i notori el favor que ens fan les ambaixades espanyoles cada vegada que executen una ordre del senyor Borrell. Hi ha gent que ens comença a preguntar si el tenim en nòmina! Jo els dic que no… Als països normals, quan veuen l’actitud amb què la diplomàcia espanyola es belluga, se n’adonen que qui té un problema és Espanya. Fan anar la diplomàcia, les ambaixades i els cònsuls de manera barroera i poc elegant. Segurament deu ser el primer que s’estudia el primer dia de classe per a ser diplomàtic espanyol: com malmetre les relacions cordials entre països. No fa gaire van interferir a Mèxic perquè no es pogués fer una videoconferència del president Puigdemont. Arriben a uns nivells que al final són ells els qui queden retratats. La diplomàcia exterior espanyola queda tocada amb unes actituds incomprensibles. El conseller Puig amb Gustau Navarro, a la delegació de la Generalitat a l’Alguer. —Amb aquest, ja són un bon grapat de viatges, com hi reacciona la gent? —Sortosament, cada vegada ens coneix més. Hi ha hagut declaracions a Portugal, declaracions de quaranta-un senadors de totes les regions de França, el manifest signat pel Consell Regional d’Occitània, declaracions a Itàlia, a Còrsega, a la regió flamenca de Bèlgica… Cada vegada els suports són més evidents, tant de polítics, com de premis Nobel o juristes. El suport és cada vegada més evident excepte en els països propers a Espanya, els veïns, que és amb qui més ens hem d’entendre. Les males formes de fer de la diplomàcia espanyola donen molta més credibilitat a la nostra paraula. Sobretot quan explico que la presidenta del parlament, Carme Forcadell, escollida democràticament, permet un debat al parlament i per això fa un any i mig que és a la presó… Això és una prova irrefutable davant de qualsevol país, assemblea d’ONGs, parlament polític o reunió privada, més enllà del que cadascú opini o la tendència que tingui, més esquerranosa, dretosa, lliberal, anàrquica o de centre. Aquest sol fet, sumat a la visió de la diplomàcia espanyola, ens dóna més credibilitat. Els diners que deu costar i totes les hores que dediquen a aquella societat que van crear per millorar la marca Espanya! Totes les seves ambaixades fent una operació anti-Catalunya contra nosaltres, que som quatre persones. Això vol dir vuit mans, quatre ordinadors, quatre telèfons i una webcam. No som més! No tenim una agència de publicitat, ni d’advocats ni diplomàcies. Nosaltres no gastem diners públics en difamar la marca Espanya. Mai no hem parlat malament d’Espanya. Són ells que es fan malbé el seu nom.

Summary: Lluís Puig apareix de sorpresa a l’Alguer i afegeix Itàlia a la llista de països on els exiliats es mouen lliurement


El president de Turquia, Recep Tayyip Erdogan, ha aconseguit la nova presidència del país després de guanyar a la primera tanda de les presidencials d’avui amb el 52,7% dels vots amb el 95,9% escrutat. La nova constitució, aprovada l’any passat, reformula el sistema i atorga poders amplis al president, gairebé absoluts. El seu rival principal, Muharrem Ince, ha obtingut el 30,7% dels vots. Les eleccions legislatives també han estat guanyades pel partit d’Erdogan, l’Aliança Popular, que ha obtingut el 42,5% dels sufragis; cal sumar-hi, a més els vots del seu aliat, el Partit del Moviment Nacionalista (MHP), amb l’11,2%. Tot i la barrera electoral del 10%, els kurds (HDP) han entrat al parlament en les eleccions legislatives amb el 11,2% dels vots. El principal partit de l’oposició, els socialdemòcrates del Partit Republicà del Poble (CHP) han obtingut el 22,7% dels vots, i el seu aliat, el Bon Partit, just el 10,1%. Erdogan governa Turquia des del 2003, i amb aquesta victòria tindrà una ‘superpresidència’, perquè ajuntarà el càrrec de primer ministre i el de president. El control del parlament amb majoria absoluta farà que no pugui ser destituït, perquè per fer-ho calen dos terços de la cambra. Erdogan podrà nomenar alts càrrecs i ministres sense control parlamentari, legislar a cop de decret i elaborar el pressupost. Pel que fa al poder judicial, podrà elegir gran part del Consell Suprem de Jutges. El president té la voluntat de mantenir-se al càrrec, pel cap baix, fins el 2023, centenari del naixement de l’estat turc, tot i que amb la reforma constitucional s’hi podria mantenir fins l’any 2028. Més informació: Turquia vota entre acabar el regnat d’Erdogan i donar-li el poder absolut | Anàlisi de l’Aravot

Summary: Els kurds aconsegueixen entrar al parlament turc, però no impedeixen la majoria d’Erdogan


El Simposi Internacional Paisatge, Agricultura i Dona, que es va celebrar a la Cartoixa d’Escaladei els dies 9 i 10 de maig, impulsat per la candidatura del Priorat a patrimoni mundial de la UNESCO, va donar per a moltes reflexions. Una primera, sobre el model de petita escala, que cal reivindicar i defensar com a model de construcció d’un paisatge ple de valors socials, culturals, ecològics… (ja en vam parlar en un article anterior: ‘Els valors del paisatge agrari de petita escala’). El simposi també pretenia ‘crear lligams entre paisatges, iniciatives i projectes d’arreu del món que treballen pel reconeixement d’aquests models agrícoles, la seva viabilitat, i la salvaguarda de l’insubstituïble capital biocultural que representen.’ I com que un dels grans temes del simposi era el paper de les dones en el món agrari, la major part de ponències les van protagonitzar dones i es van exposar projectes que es desenvolupen a zones agrícoles tan diferents com el Marroc, Hondures, Burkina Faso, Cuba… Invisibilitzades i silenciades Tot i que el món agrari s’associa a un món d’homes sobretot, a dia d’avui ja és molt estès i acceptat que el paper de la dona és central en el món agrari, però que està invisibilitzat i silenciat. El simposi, a través de les experiències exposades de la cooperativa de l’oli d’Argan al Marroc, la Vía Campesina d’Hondures, les dones de Bi-Songo de Burkina Faso, i d’altres, va anar aprofundint i enriquint les aportacions de la dona al món agrari: del seu apoderament des de l’activitat agrària, la seva tasca en la transmissió de coneixements, tècnics i tradicionals; la gestió i independència econòmica que li suposa; la salut familiar i l’aposta per l’educació que se’n deriva; el respecte mediambiental des del qual treballa… Isabelle Anatole-Gabriel, responsable de la Unitat d’Europa i Amèrica del Nord del Centre del Patrimoni Mundial UNESCO, va exposar els nous valors que de mica en mica van influint en la valoració dels paisatges culturals i agrícoles: per una banda la sostenibilitat, de l’altra la igualtat de gènere. Perquè els estudis fets mostren que les dones del món agrari es troben entre les persones més pobres del món: el 66% són pobres i gairebé el 20% se situen en la pobresa extrema. També es demostra que la dona inverteix els guanys en salut i educació per a la família. La major part dels ponents del simposi ‘Paisatge, Agricultura i Dona’ eren dones. © Júlia Viejobueno. I des de Cuba, Nídia Cabrera Huerta, administradora del Paisaje Cultural ‘Valle de Viñales’, va recordar que en aquest territori feien un treball de considerar la igualtat de gènere en les cooperatives, perquè es manté la masculinització de l’home en els càrrecs, encara que les dones siguin tècniques i els homes operaris, per tant, que elles tinguin més formació. I va recordar que les dones en l’àmbit rural encara tenen una doble responsabilitat, la familiar i la laboral. Al Valle de Viñales s’ha establert un sistema de protecció de la dona rural per possibilitar que pugui heretar les terres, el seu desenvolupament local i donar valor a la transformació cultural que fa la dona en el si d’un món patriarcal. Entre els problemes amb què es troben les dones en aquest territori, Nídia Cabrera va destacar el procés d’envelliment de la dona rural i la dificultat de relleu, perquè bona part de les dones que estudien deixen el camp. D’esquerra a dreta: Mina El Mghari, de la Universitat de Rabat, i Amal El Hantati, presidenta de la cooperativa de dones de l’oli d’argan. © Júlia Viejobueno. La cooperativa de l’oli d’Argan al Marroc Mina El Mghari, de la Universitat de Rabat, néta d’una dona que elaborava oli d’Argan i estudiosa d’aquest cultiu, va parlar de l’argan com un arbre mític, que només creix a la banda atlàntica sud-oest del Marroc. L’argan era un arbre símbol de vida pels ancestres d’aquestes terres, perquè permetia la subsistència de les famílies i comunitats: els aportava ombra, farratge per als animals i oli per a menjar i il·luminar-se. Però d’uns anys cap aquí, el territori ha patit una desforestació descontrolada, per a fer carbó i material de construcció. És a través de les dones que s’han transmès les tècniques i pràctiques per a l’elaboració d’oli d’argan i són les dones les principals protectores avui de l’arbre i la transmissió de coneixements per elaborar-ne l’oli. Amal El Hantati, presidenta de la cooperativa de dones de l’oli d’argan, va explicar que vint-i-cinc dones van crear la cooperativa l’any 2005 (en un poble a disset quilòmetres d’Essaouira, la ciutat més coneguda d’aquest territori). No els va ser fàcil, perquè els homes s’oposaven que la dona treballés fora de casa, però elles van perseverar, fomentant valors socials, culturals i ecològics, i a partir de la bona governança i el repartiment per igual dels beneficis. Avui són setanta dones les que conformen la cooperativa, donen feina a dones que no en tenen, també a dones amb estudis, que porten la part administrativa. La cooperativa permet la pervivència de l’arbre i de l’oli d’argan, la transmissió d’unes tècniques antigues i d’un treball encara majorment artesà. I permet una millora socioeconòmica de les cooperativistes, que assoleixen un nou rol social i el seu apoderament. I també evita que les dones abandonin el món rural. No hi ha èxode rural en aquesta zona, van explicar les ponents. Vía Campesia d’Honduras Wendy Cruz forma part de l’associació Vía Campesia a Hondures i treballa per la sobirania alimentària i la reivindicació dels drets de les dones. Vía Campesina (Via Pagesa a Catalunya) és un moviment internacional que coordina organitzacions camperoles, petits i mitjans productors, dones rurals, comunitats indígenes… Wendy Cruz va reivindicar el paper de les dones com a garants de l’alimentació de les famílies i el cultiu de la terra, a més de realitzar també les tasques domèstiques. Però el treball d’aquestes dones rurals es troba invisibilitzat, tot i que: les dones a Hondures representen el 70% de la mà d’obra al camp; representen el 90% del subministrament d’aliments a la llar; entre el 70% i 80% de dones són les responsables de la producció familiar i venda; el 80% de les dones participen en el magatzematge i transport dels productes agraris; i el 90% fan labors de preparació de la terra, entre més. I malgrat aquestes dades, no se les té en compte. Wendy Cruz, de Vía Campesina d’Hondures. Segons l’activista, Hondures viu avui una situació de pobresa rural (en alguns casos pobresa extrema) i pateix una crisi alimentària. Les raons, la concentració de la terra en poques mans, el bloqueig de recursos productius, l’absència de la pagesia en els àmbits de representació institucional i les estructures socials… En el 80% de l’àrea rural, les dones no tenen accés a la terra. I davant les lluites per la demanda de terres, l’estat avui té criminalitzades i processades 1700 dones. Són dones que demanen terres per a la subsistència més bàsica. Estudis fets per Vía Campesina a Hondures també mostren que les polítiques agràries no apareixen en els plans del govern, però tampoc en cap dels candidats ni diputats. Senzillament, no tenen en compte ni volen dissenyar polítiques agràries. Però la realitat és que la qualitat de vida de les famílies depèn en bona part de la seva alimentació. I quan la dona no té accés a la terra i als recursos de producció s’incrementa la pobresa alimentària, l’absentisme escolar, les malalties, minva l’autoestima… I davant d’aquest model agrari dominant i injust, Wendy Cruz i Vía Campesina treballen per la sobirania alimentària, l’agricultura sostenible i pels moviments agrícoles feministes. Les cooperatives Bi-Songo de Burkina Faso Havia de participar en el simposi Roamba Ouédraogo Maimounata, secretària general de l’associació Bi-Songo, i Marie Guigma, secretària de mobilització femenina, de Burkina Faso. Però la lentitud de la burocràcia del país no els va permetre obtenir els papers a temps per arribar al Priorat. Tanmateix, un representant de l’organització va llegir un escrit del seu projecte i es va projectar un vídeo. Bi-Songo és el nom d’unes cooperatives de dones que tenen per objectiu la conservació i preservació de terres, la transmissió d’uns coneixements bioculturals, el respecte mediambiental, l’escolarització dels infants, la sanitat, la formació dels joves en el treball agrícola… Cultiven la mantega de Karité i altres productes. Hi ha 1500 dones vinculades al projecte. Els seus productes tenen el segell Bio i treballen sota els valors de l’agroecologia. Treballen 37 he de bosc, hectàrees que actualment es troben amenaçades per pràctiques agressives i no sostenibles (despossessió de terres, monocultiu, tractaments químics intensius…). Tot plegat, doncs, apunta que apoderar les dones rurals podria permetre millorar la qualitat de vida de les famílies i de tota la comunitat, i així també el reconeixement social de les dones i l’assoliment d’uns drets bàsics que ara, en molts països, pel fet de ser dones no tenen garantits.

Summary: La dona en el món agrari: de camí cap a l’apoderament


‘Necessitem ajuda desesperadament.’ Isabel Martínez és la directora de la residència Marvi Park, al carrer de Mallorca de Barcelona. Té seixanta residents i es troben desbordats, sense prou personal que els atengui i sense mesures de protecció per als que queden. Els falten guants, màscares, ulleres i gel i l’administració no els en proporciona. ‘La Generalitat ens ha deixat abandonats‘, rebla Martínez. Les residències es troben en un context d’indefensió particular perquè han d’encarar la crisi del coronavirus però amb l’afegit que són fora del sistema sanitari públic. La manca de material és una denúncia que fan de fa dies i en alguns punts ha esdevingut insostenible: ‘No tenim material. Els denominats equips de protecció individual arriben amb comptagotes, si és que arriben.  Cal més coordinació de les administracions i més eficiència per a dotar de material les més de 1.000 residències, públiques i privades que hi ha a Catalunya’, denuncia Cinta Pascual, presidenta de l’Associació Catalana de Recursos Assistencials (ACRA). Arran de la crida que van fer per les xarxes i el ressò que se’n van fer alguns mitjans, ahir Marvi Park va rebre material de la Generalitat. Exactament una caixa, que asseguren que els és totalment insuficient. Però la falta de material no és pas l’única mancança. Dels trenta-cinc professionals que treballen en aquesta residència, només n’hi ha set en actiu. ‘Molts treballadors han agafat la baixa per precaució. I com que no hi ha tests, no poden saber si tenen el virus i no es reincorporen’, explica Martínez. Sense material, la residència s’aboca a una situació de col·lapse. En un context normal podria contractar personal extern, però com que no tenen material de protecció, ningú no vol anar a treballar-hi. Un peix que es mossega la cua. A hores d’ara no se sap qui és infectat i qui no a la residència d’avis. Per això el personal que encara té cura dels interns demana que es faci el test a tothom. La Generalitat ha encarregat tests ràpids que es preveu que arribaran divendres. Segons que ha anunciat avui la consellera de Salut, Alba Vergés, primer es faran servir en els professionals sanitaris dels hospitals i a les residències no hi arribaran fins a una segona fase, que no ha especificat quan serà. El cas de Marvi Park resumeix molt bé la situació en què es troben algunes de les residències del país. Avui mateix el Departament de Treball, Afers Socials i Famílies ha intervingut la residència de gent gran Ballús de Valls per la ‘situació crítica’ en què estava després de confirmar-s’hi deu infeccions per coronavirus i amb el 70% del personal de baixa.

Summary: Les residències, sense material i abocades al col·lapse: ‘necessitem ajuda’


Com un acte de defensa de la guàrdia urbana. Així és com l’alcaldessa de Vic, Anna Erra, ha justificat el motiu pel qual ha decidit presentar al·legacions a la fiscalia en cap de Barcelona perquè quedi sense efectes la instrucció 1/2017 del 13 de setembre del 2017 en què s’insta, entre altres mesures, a requisar urnes, sobres electorals, manuals d’instruccions per als membres de les meses electorals, impresos electorals o elements informàtics per part del cos policial. ‘La guàrdia urbana no ha de ser protagonista d’aquest conflicte que provoca l’Estat, vull sortir en la seva defensa i treure’ls aquest pes de sobre, ja que no tenen competències judicials i, per tant, no tenen aquesta responsabilitat’. Erra considera que la fiscalia està actuant amb ‘unes decisions polítiques i no pas jurídiques’ i creu que la guàrdia urbana de Vic té altres prioritats.

Summary: Vic vol evitar que la Guàrdia Urbana confisqui material del referèndum perquè creu que està fora de les seves competències


S’intensificaran les mesures de seguretat a Barcelona i als indrets del país amb grans aglomeracions, com ara els aeroports i les destinacions turístiques. Ho han explicat el conseller Forn, la batllessa Ada Colau i el delegat del govern espanyol a Catalunya, Enric Millo, després de la reunió extraordinària de la Junta Local de Seguretat. A la reunió també han acordat d’instal·lar més obstacles mòbils en llocs amb gran concentració de gent i estudiar mesures permanents en alguns punts per evitar nous atemptats com l’atropellament en massa de dijous. En alguns carrers, s’hi podria privar el trànsit de vehicles. El conseller Forn ha aclarit l’augment de presència policíaca als carrers de Barcelona: s’augmentaran d’un 10% les dotacions de seguretat ciutadana i d’un 20% les dotacions d’ordre públic. A la reunió també hi ha assistit el major dels Mossos d’Esquadra, Josep Lluís Trapero, i el cap de la guàrdia urbana de Barcelona, Evelio Vázquez. Així mateix, hi havia representants de la Guàrdia Civil, la policia espanyola, els bombers de Barcelona i el Sistema d’Emergències Mèdiques (SEM). També es treballarà per millorar la qualitat i la definició de les càmeres de videovigilància, per crear un grup específic d’anàlisi de riscs, per impulsar una nova sala conjunta de prevenció i gestió d’emergències, situada a l’antic Palau d’Esports, i per reforçar la formació en detecció de radicalismes i gestió d’emergències.

Summary: S’intensificarà la presència policíaca als carrers arran dels atemptats


Joan Mena, diputat d’En Comú Podem al congrés espanyol, ha fet una defensa encesa del model d’escola catalana. Mena ha criticat durament Ciutadans per la proposta que ha fet sobre el suposat adoctrinament de l’escola pública catalana i els ha acusat d’haver mentit i de voler dividir la societat catalana. A més, ha reivindicat el model d’èxit i la igualtat d’oportunitats de l’escola pública de Catalunya, que ha dit que era ‘un tresor social’. I els ha etzibat, sense pèls a la llengua: ‘Avancen per la dreta el govern del PP.’ 📹 No et pots perdre el nostre diputat @joanmena desmuntant totes les mentides de @CiudadanosCs i @PPopular sobre l’educació a Catalunya 👊 pic.twitter.com/x1ISuGim3C — En Comú Podem (@EnComu_Podem) 17 d’octubre de 2017 Ciutadans havia presentat una moció sobre l’adoctrinament ideològic als centres educatius d’Espanya. Tanmateix, l’objectiu era centrar-se únicament en Catalunya i sumar-se als atacs contra l’escola catalana que han fet aquests últims dies alguns dirigents del PP, com ara el ministre Alfonso Dastis i el cap del PP a Catalunya, Xavier García Albiol. Al ministre Dastis, Joan Mena li ha exigit que demanés perdó o bé que dimitís. Finalment, també ha criticat l’empresonament dels presidents de l’ANC i d’Òmnium Cultural, Jordi Sànchez i Jordi Cuixart.

Summary: El discurs vibrant de Joan Mena que desmunta les mentides del PP i de Ciutadans sobre l’escola catalana


L’editora de Raig Verd, Laura Huerga, és una treballadora infatigable. Es pren el món de l’edició com un compromís cultural ple d’activisme. La seva col·lecció d’assaig en català, Ciclogènesi, és potser la que millor la defineix. Va apostar per Svetlana Aleksiévitx abans de ser premi Nobel; desvetlla consciències amb l’escriptor africà Ngũgĩ wa Thiong’o; i defensa també obres col·lectives que reflexionen sobre la cultura i la nostra societat contemporània: Polititzacions del malestar, El carrer és nostre, Cultura en tensió. I encara prepara uns quants llibres d’assaig més. Diu Laura Huerga que aquests llibres són pertinents, amb consciència cultural. L’entrevista vol aprofundir en la col·lecció d’assaig. Tanmateix, també deriva cap a la dificultat de publicar assaig en català i, en general, sobre la dificultat de tirar endavant una editorial independent. És lúcida i diu les coses pel seu nom. —Les dades que dóna el Gremi d’editors diuen que entre el 2012 i el 2016 els títols d’assaig editats gairebé es van doblar. —La primera cosa que jo faria és diferenciar la no ficció de l’assaig. Perquè aquesta dada deu incloure tots els llibres que s’han publicat referits a la independència i el procés. —Segurament, perquè ens hem fixat en l’àmbit de les ciències socials i humanitats (queden fora els llibres publicats en l’àmbit universitari). —Insisteixo que en aquest apartat s’inclouen els llibres vinculats al procés. —Destaroten les xifres? —És clar. Caldria saber el nombre de títols d’assaig que es tradueixen, perquè és un dels indicadors. En assaig, no tradueixes llibres que no siguin d’interès universal. I també és interessant demanar-nos quants llibres que s’editen aquí són d’interès perquè es tradueixin a l’exterior. Ja dic jo que ben pocs que tractin el procés d’independència. I això no vol dir que en el nostre context no siguin necessaris, ho són, perquè hem d’entendre el nostre context, la nostra història, el nostre moment. Però sense voler desprestigiar ni criticar ni menystenir, sí que distorsionen les dades de l’assaig. —No distorsionar les dades què seria? —No tenir en compte aquests llibres, que responen a un moment concret. D’aquí a deu anys segurament ho podrem veure. En general, tenim un públic lector catalanoparlant acostumat a llegir assaig en castellà. I per modificar aquesta situació ens calen molts continguts en català que siguin competitius amb el castellà. —Nous lectors de no ficció que provenen de l’interès pel procés ajudaran a fer créixer els lectors d’assaig en català? —No ho crec. Penso que no són el mateix públic. No és el públic que llegeix Marina Garcés, per exemple. Seria de gran valor per a l’assaig en llengua catalana que Marina Garcés publiqués en català i fos traduïda al castellà. I no que hagi de publicar en castellà directament. Essent una intel·lectual que pensa i treballa en llengua catalana, com pot ser que la seva obra majoritàriament es produeix en llengua castellana? —El dèficit de l’assaig en català continua marcant el gènere? —El lector d’assaig està acostumat a llegir en castellà per una qüestió d’oferta. Si vas a la secció d’assaig de qualsevol llibreria, l’oferta en castellà és aclaparadora. I jo he llegit assaig en castellà gairebé sempre. Per això, com a editora, l’única manera que se m’acut de contribuir a canviar-ho (una contribució molt petita, ja ho sé) és publicant assaig en català. I dirigir-me a aquests lectors catalanoparlants que són lectors de novel·la en català però són lectors d’assaig en castellà. Tenim un milió i poc de lectors en llengua catalana, una xifra ridícula tenint en compte el munt d’editorials i de producció editorial que hi ha. Per això som on som. Per ampliar aquest milió de lectors, una de les coses que podem fer és ampliar l’oferta en català per gèneres. Aquesta és una manera d’ampliar els lectors en català. —L’opció que heu fet a Raig Verd per l’assaig també l’han fet altres editorials independents, com ara Angle, l‘Altra, l’Avenç, Saldonar… —La meva opció només té sentit en un context en què altres editorials facin igual que jo. De la mateixa manera que vam sorgir en un moment en què apareixien moltes altres editorials independents que publiquen en català i defensen un tipus d’edició amb una manera de fer. Això fa que l’oferta sigui millor i també guanyem lectors. Dintre d’aquesta diversitat, la meva opció per l’assaig només té sentit si no sóc l’única que ho fa. Alhora, la col·lecció d’assaig que jo proposo és un projecte molt pensat, molt concret i molt ben definit. I, sortosament, no coincideix amb les altres opcions per l’assaig que es fan en català. D’aquesta manera ampliem l’oferta. El meu llibre sol no es veurà a les llibreries, però si va acompanyat d’altres en català, que també defensen una manera de fer, té més sentit i segurament es vendrà més. —Més enllà del procés, doncs, sí que podem dir que en l’edició d’assaig en català alguna cosa es mou. —Sí, però tot just comença. La meva aposta potser és més visible, perquè de cop i volta he començat una col·lecció d’assaig, perquè la tenia molt clara, també perquè em feia molta por començar-la, i potser es veu més. Però la resta van provant i si se’n surten, continuaran optant pel gènere. Pensa que és un gènere molt interessant, que té lectors molt fidels i amplien el públic lector en català. —El lector d’assaig és fidel? —Quan dic fidel vull dir que és un lector que fa saber que es fa assaig en llengua catalana i que pot ser molt bo, de pensament crític i transformador. Tot i que els llibres més venuts de no ficció no són els nostres. —Què voleu dir amb ‘no són els nostres’? —Els més venuts són llibres que parlen del procés o són llibres de cuina. —Dèieu que us va costar llançar la col·lecció d’assaig, que us feia por. Expliqueu-nos com la vau imaginar i definir, quines pors teníeu i si avui les heu superades. —Tots els títols que he publicat fins ara comparteixen una idea: expressen com la gent del carrer viu la seva història. Thiong’o, Aleksiévitx, Polititzacions del malestar, El carrer és nostre, Cultura en tensió, tots tenen en comú això: com nosaltres vivim la història, el nostre present o el nostre passat, la nostra cultura, més enllà del relat de les institucions, de l’administració. Perquè és el relat oficial. Més enllà, fins i tot, dels llibres d’història. I per mi, això és important. Pensa que la primera autora que vam publicar, al marge que li donessin el Nobel, va ser l’Aleksiévitx. El relat que oferíem era allò que no explicaven els llibres d’història i que t’ho explicava una periodista que se n’anava a preguntar, persona a persona, què en pensava del moment històric que va viure o com viu ara aquell episodi i el seu present. Essent aquell el punt de partida, el llistó era molt alt. —Té molt de mèrit començar publicant Aleksiévitx, sabent que vau comprar els drets de publicació abans que li donessin el Nobel. —Vaig comprar els drets el 2013 i li van donar el 2015. Però, és clar, són cinc-centes pàgines que s’havien de traduir. Va ser molta feina. —I vau haver de demanar un crèdit per a publicar-la. —Vam demanar el crèdit un cop va guanyar el Nobel, perquè n’havíem d’imprimir tres mil exemplars. —Sense el Nobel, quants exemplars teníeu previst d’imprimir? —Uns vuit-cents o mil. Quan vaig comprar els drets de l’Aleksiévitx, explicava als meus amics: ‘Publicaré una russa que parla del pas del comunisme al capitalisme, un llibre que fa un mosaic excepcional d’aquest moment històric a partir dels ulls de la gent.’ I molts amics em deien: ‘En català? Te’l menjaràs.’ I sabeu què? Que probablement me l’hauria menjat, aquest llibre, si no hagués guanyat el Nobel. Després vaig comprar els altres quatre i han anat més o menys bé, però no flipem. Parlem d’assaig en llengua catalana. El primer llibre va vendre molt i parlem de tres mil exemplars. De fet, és ridícul parlar de vendre molt amb tres mil exemplars. —Aquest és el sostre, avui? —En assaig i pensament crític? Espero que no. Potser es va difondre molt la idea que els llibres de l’Aleksiévitx són durs i molta gent no vol llegir aquesta cruesa. Tot i que Temps de segona mà no és dels més durs. Però és que els altres han venut entre mil i mil cinc-cents exemplars. I parlem d’una premi Nobel! —D’una autora premi Nobel que va passar per Barcelona i va aparèixer a tots els mitjans molt ben explicada. —Sí. També és veritat que no sé fins a quin punt la publicació d’Aleksiévitx en castellà va influir en tot això. Laura Huerga. —Entenc que per publicar assaig en català, encara hi ha d’haver activisme darrere. —Només per publicar assaig? Per treballar en cultura! Poca gent que treballa en cultura pot dir que es guanyi bé la vida. —Però s’ha de poder sobreviure. —És clar, i anem mirant de trobar la fórmula. Quan et demanen: ‘Quins són els teus reptes de futur?’ I tu dius: ‘Consolidar l’editorial.’ De fet, és un eufemisme per a dir que encara sóc en la precarietat total. I sé que entre les editorials independents com la meva aquesta situació és habitual. I això em sap greu. A mi em sabria greu que, per exemple, una editorial com Males Herbes hagués de tancar. —Precisament, entrevistant en Ramon Mas, un dels editors de Males Herbes, deia que per anar bé, les editorials independents haurien de tenir cada any un llibre d’èxit, com ha aconseguit l’editorial Periscopi. —Sí, a mi em sabria greu perdre alguna editorial independent amb la qual anem de la mà, perquè les unes sense les altres no valem igual. El lector s’engresca quan veu que hi ha molts llibres atractius i interessants que pot llegir. És això que fa públic lector. —Falta musculatura econòmica, doncs. —Falta musculatura econòmica. Tothom ha fet la inversió per a la seva editorial. Ara, si tinc més marge, funcionarà millor la meva editorial o cal augmentar lectors? Perquè són coses diferents. Musculatura econòmica, per a mi, significa finançament. És un terme confús. Diguem-ho bé: necessitem més lectors que inverteixin en literatura catalana. I si no tenim prou lectors que comprin llibres en català, deixarem de fer llibres en català. És una regla de tres, clara i directa. Per això hem de dir clarament als lectors: vols llibres en català? Compra llibres en català. L’administració vol llibres en català? Ha de donar suport als llibres en català. Les biblioteques volen llibres en català? Han de donar suport als llibres en català. Ja està. Hem de parlar clar. —Creieu que la gent és conscient de la dificultat que és vendre llibres? —Certament, els llibres que fem són molt cars. La gent no s’imagina que fer un llibre de l’Aleksiévitx potser em costa 15.000 euros. Són molts diners. I com els recuperes? Costa molt. Per altra banda, quan el lector va a comprar ha de saber diferenciar què li ofereixen. La percepció que tenim sobre el preu dels llibres, si són cars o barats, l’hauríem d’aprendre a valorar. A mi m’han arribat a dir que un llibre de l’Aleksiévitx de 22 euros és un llibre car. És conya? 450 pàgines traduïdes del rus al català. Si l’estic subvencionant! La part del suport que puc rebre per aquest llibre el repercuteixo en el lector perquè el pugui comprar. Perquè prefereixo vendre’n més que vendre’ls cars. Això també ho ha de saber, el lector. —Tornem a la col·lecció d’assaig. Teníeu clar des del principi que volíeu combinar traduccions amb producció pròpia? —Sí, passa que la producció pròpia era un misteri. —Perquè teniu en la col·lecció Ciclogènesi dues menes de propostes: la d’autors traduïts, dels quals publiqueu bona part de l‘obra, i que de moment són Aleksiévitx i Thiong’o i, per altra banda, llibres de reflexió contemporània i col·lectiva sobre temes vinculats amb la nostra cultura i societat: Cultura en tensió, El carrer és nostre i Polititzacions del malestar. Són molt diferents els uns dels altres, tot i la idea comuna que els engloba. —Doncs no sabria dir la quantitat d’idees comunes, d’idees que comparteixen tots aquests llibres i des de perspectives tan diferents. Mireu: Cultura en tensió són sis articles que parlen de la tensió entre l’administració i les persones i la diferència entre com veuen i viuen la cultura, des de la música, l’arquitectura, la filosofia, les ciències socials, les ciències polítiques i l’escriptura. El carrer és nostre, de fet, parla gairebé del mateix, des de les arts escèniques de carrer, de quaranta anys cap aquí. I tots dos llibres parlen de com perdem els espais públics, per exemple. La pèrdua de la democratització de l’art també és la pèrdua de l’espai públic. —Per tant, són llibres que tenen vasos comunicants. —Sí, tot i que no són buscats. Tanmateix, suposo que quan busco els continguts acabo trobant gent que pensa així. —Aquests llibres us arriben o els encarregueu? —M’arriben. En el moment que la gent veu què publico em busca, perquè vol sortir a la col·lecció d’assaig de Raig Verd. Però mireu, ara treballem un llibre nou a partir de l’experiència de l’Aula Oberta que hem fet al CCCB sobre les humanitats, les humanitats transformadores: més enllà de les institucions, més enllà de la feina, com aquests treballadors de la cultura fan la feina al marge de la feina oficial. És un altre projecte també connectat amb els altres. Aquest neix més d’una idea meva. —I la dificultat de construir un llibre col·lectiu? —Aquests llibres no són un recull d’articles i prou. Són projectes pensats perquè tots els col·laboradors, des de les diferents perspectives i disciplines, tinguin un objectiu comú. I amb aquest objectiu comú aconseguir comunicar una cosa, no vint. Això és molt difícil de fer. És la dificultat de fer una obra coral. Però a mi em sembla revolucionari fer una obra coral, en un moment en què prima tant l’individualisme. Per exemple, amb aquests llibres la premsa no sap qui entrevistar per parlar-ne. És una dificultat afegida. —Algun altre llibre en preparació? —La traductora Blanca Busquets i jo escrivim un llibre sobre censura a Espanya. Posant en context aquests cinquanta anys de democràcia, la reforma del codi penal i la creació de la llei mordassa del 2015, que es van fer alhora, i com ha anat canviat el panorama. Com afecta aquesta nova legislació a la gent. Perquè ens pensem que ens afecta d’una manera i ens afecta d’una altra. Això condueix la gent a l’autocensura en qualsevol mena de reivindicació. —En el context actual, és un tema importantíssim. —És el tema! En el llibre expliquem la llei d’una manera propera, sintètica i divulgativa. I a partir d’aquí, comencem a analitzar-la. Parlem, per exemple, de l’anomenada ‘discrecionalitat policial’: el policia decideix com et multa, de manera que la sanció t’elimina la presumpció d’innocència i tu has de demostrar que no ets culpable. És molt fort. Hi ha més casos d’enaltiment del terrorisme després de la dissolució d’ETA que no durant tot el període que la banda va estar activa. Té a veure amb la llei i la impunitat policial. —Més novetats d’assaig en l’àmbit de la traducció? —Ara enllesteixo un llibre coral fet dels testimonis de moltes dones de tot el món que es diu Per què les dones salvaran el planeta. És ecofeminisme. Realment penso que publicar llibres d’obra col·lectiva és revolucionari. Posar junt el pensament de molta gent per explicar una idea em sembla brutal. I sí que és anar a contracorrent, que té el mur de la premsa, segurament, però té un interès diferent. —Sou una activista. —O potser una inconscient. Coneixent el mercat, coneixent els lectors potencials que tenim, sabent què hi ha i com es reparteix; saber-ho i insistir-hi és una mica d’inconscient, perquè si no, no ho faria. —Esteu satisfeta? —Molt satisfeta de la feina feta. Molt. Sis anys de vida editorial no és res, és ben poc. Però aquest any farem el llibre número cent, entre català i castellà. —Ja teniu clar quin serà el títol número cent? —Encara dubto. Tinc les memòries de la presó d’en Thiong’o (va passar un any a la presó per fer una obra de teatre en la seva llengua). Potser serà aquest o un altre. —De ficció. —De ficció, sí, perquè és com vam començar, amb la ficció. Vam fer el primer llibre i ens va caure el premi Llibreter. Això no es pot pagar amb diners. Estic molt satisfeta de la feina feta i de la gent que hem conegut.

Summary: Laura Huerga: ‘Si els lectors volen llibres en català, han de comprar llibres en català’


Un incendi afecta des d’aquest migdia un edifici en obres del carrer del Carme de Girona. Els Bombers han rebut l’avís a les 14.23 hores i hi han enviat sis dotacions. Les flames s’haurien originat en una escomesa elèctrica de la façana de l’edifici i han afectat part de la planta superior de l’immoble. Segons han informat els Bombers, el foc ha anat acompanyat de petites explosions tot i que no ha provocat ferits. La policia municipal ha tallat la circulació al carrer entre la plaça Catalunya i el pont de l’Areny. Com podeu veure en els següents vídeos, les flames han aixecat una intensa columna de fum:

Summary: Un incendi afecta un edifici en obres del carrer del Carme de Girona


L’Ajuntament de Barcelona demana per als seixanta immigrants rescatats pel Proactiva Open Arms a les costes de Líbia els mateixos drets que les 630 persones que van arribar fa dues setmanes al port de València a bord de l’Aquarius. Els immigrants arribaran molt probablement al port de Barcelona dimecres. El tinent batlle de Drets de Ciutadania, Jaume Asens, ha concretat que es demana un permís extraordinari humanitari de quaranta-cinc dies. També ha dit que molt la Generalitat, el govern espanyol i l’Ajuntament de Barcelona es reuniran ben aviat per concretar l’acolliment d’aquestes persones. ‘Estem preparats per a fer front a aquesta emergència i rebre aquestes 60 persones –ha dit–. No cal posar-hi cap recurs alternatiu.’ Primer de tot, el consistori preveu d’atendre sanitàriament els immigrants, després d’una travessia llarga i dura, començada molt abans del rescat de l’Open Arms. Els faran una entrevista social per saber quin perfil té cadascun i quines necessitats i quins recursos els calen. Els menors seran adreçats a la Direcció d’Atenció a la Infància i l’Adolescència de la Generalitat (DGAIA) i els qui arribin a Barcelona per demanar asil rebran assessorament jurídic gratuït per a fer-los entrar en el programa estatal que preveu allotjament. Els immigrats seran identificats i els demanaran si tenen familiars o coneguts en un altre punt d’Europa. Alguns, segurament, voldran continuar la ruta cap a uns altres països. Fonts del govern han apuntat a l’ACN que els immigrats podrien anar a municipis com ara Tarragona i Esplugues de Llobregat, on hi ha equipaments amb places disponibles. Jaume Asens s’hi ha referit: ‘Estarem encantats d’escoltar les propostes de la Generalitat. Fa temps que els diem que no ens en podem fer càrrec com fins ara’, ha dit fent referència a l’acolliment que ha gestionat el consistori als refugiats que han arribat de la Mediterrània. Més bona sintonia amb l’estat espanyol, tot i que amb reserves Asens també s’ha felicitat del ‘canvi de tarannà’ que havia adquirit el govern espanyol (del PSOE) en la qüestió dels refugiats. ‘Hi hagut un canvi important de sintonia’, ha dit. I ha dit que, probablement, es reuniria amb la nova delegada del govern espanyol a Catalunya, Teresa Cunillera, per parlar-ne. Tanmateix, Jaume Asens demana a Pedro Sánchez que posi fil a l’agulla i insti les institucions europees i els dirigents polítics dels estats membres a superar l”atròfia moral que sovint es gira d’esquena als milers de morts que setmana rere setmana va acumulant el Mediterrani i les fronteres europees’. I ha afegit: ‘Darrere aquestes morts hi ha responsables polítics, amb una política de braços plegats davant aquesta crisi humanitària.’ Asens ha lamentat, a més, que es criminalitzin entitats, com Proativa Open Arms, que es dediquen a salvar vides. Un llarg viatge El Proactiva Open Arms ja s’adreça cap al port de Barcelona després d’haver rebut l’autorització del centre espanyol de coordinació de salvament marítim. Els seixanta immigrants rescatats per l’embarcació, a unes quaranta milles de les costes de Líbia, estan bé i no tenen patologies greus, segons l’ONG. En el moment del rescat hi havia una dona inconscient que va haver de ser reanimada i molts estaven aterrits per tot allò que havien viscut durant el viatge. Els rescatats són de 14 nacionalitats diferents. Hi ha 8 persones de Palestina, 8 de Sudan del Sud, 3 de Mali, 5 de Síria, un de Burkina Faso, un de Costa d’Ivori, 4 d’Eritrea, 8 d’Egipte, 3 de la República Centreafricana, 2 del Camerun, 2 d’Etiòpia, 6 de Líbia, 8 de Bangladeix i un de Guinea Conakry. Són 55 homes i 5 dones. 4 són menors, 2 dels quals no van acompanyats. El vaixell és al pas entre Sicília i Tunísia i té previst d’arribar a Barcelona dimecres cap a les 11.00. L’ONG ha explicat que van amb el ‘combustible just’ i que l’embarcació va acompanyada pel vaixell Astral, on hi ha quatre europarlamentaris en missió d’observació per tal de veure in situ la situació. Fonts de la Creu Roja han explicat a l’ACN que els seixanta immigrants s’incorporaran al dispositiu engegat fa dues setmanes conjuntament amb l’Ajuntament de Barcelona per atendre 465 persones provinents de les costes d’Andalusia que han travessat l’estret de Gibraltar en barca. Tal com s’ha fet amb aquestes persones, els rescatats per l’Open Arms seran derivats a les instal·lacions del Centre d’Acolliment Nocturn d’Emergències (CANE) i en el Centre d’Urgències i Emergències Socials de Barcelona (CUES). Tan bon punt arribin, els faran una revisió mèdica. Si s’han de fer cap tractament mèdic o tenen cap patologia greu, seran conduïts a l’hospital. Els menors no acompanyats seran derivats a centres gestionats per la DGAIA. La Creu Roja ha explicat que en aquesta primera atenció ‘es tracta de retornar-los la dignitat, donant-los roba, medicaments o higiene personal’.

Summary: Barcelona vol que els rescatats de l’Open Arms tinguin els mateixos drets que els de l’Aquarius


Un poble en marxa. Aquest matí, milers de persones s’han posat a caminar cap a Barcelona, on arribaran demà passat, el divendres de vaga general. Les cinc Marxes per la Llibertat organitzades per l’ANC han estat un èxit de convocatòria: a Tàrrega, Tarragona, Berga, Vic i Girona les expectatives s’han superat. A Vic, on hem cobert la caminada, els organitzadors calculaven l’assistència de 1.500 persones, però al final ells mateixos en comptaven més de 6.000. La gentada ha ocupat pacíficament i sense incidents la carretera de baixada de la C-17, amb la previsió d’arribar a la Garriga a les set del vespre, a Sant Quirze del Vallès demà a la mateixa hora i a Barcelona divendres a la una del migdia. En total, més de seixanta quilòmetres a peu per autovia durant tres dies, amb talls de trànsit que, com avui, han durat hores. Però les autoritats també han previst desviaments de trànsit que han evitat grans aglomeracions. Dinar a Centelles, aquest matí a la C-17. La gentada i una desena de tractors que l’acompanyava de Vic estant baixaven enmig d’un ambient reivindicatiu, i els cotxes i camions que circulaven sense dificultats en sentit contrari feien sonar el clàxon en solidaritat amb ells; damunt els ponts que travessen l’autovia, hi havia molta gent aplaudint, i en algun cas s’hi afegien. La marxa caminava sense entrebancs ni enfrontament amb la policia, i la presència d’alguns cotxes de Mossos i policia local era vista amb normalitat i acceptada. En aquesta zona del país l’independentisme és tan i tan majoritari que del guàrdia local al Mosso, passant pel camioner, el viuen d’una manera natural. És la Catalunya amb un percentatge de vot independentista que voreja el 70% i el 80%. A més a més, el dia, assolellat, feia encara més reeixida la caminada en favor dels presos polítics i exiliats, que obrien Betona Comín i Blanca Bragulat, germana de Toni Comin i esposa de Jordi Turull. ‘Els ànims són més forts que mai. La patacada ja la vam tenir la vegada que van entrar a la presó. Ja vèiem que això seria llarg’, deia Bragulat (vídeo). ‘Ballarem la que hàgim de ballar. Però estic més forta que mai. I la gent jove és el millor de tot’. afegia. I tenia raó, una gran part dels assistents eren joves, els joves que tanta gent trobava a faltar, i que des de dilluns són protagonistes del carrer. Aquest matí n’hem entrevistats uns quants, anant cap a Barcelona, al mig de la C-17. Norwelis. Norwelis. 23 anys. Logopeda: ‘Que retirin aquesta sentència tan injusta’ «Crec que la sentència ha estat desproporcionada. L’únic que van fer és donar-nos veu. No havien d’haver anat a la presó. Al contrari. Són polítics que ens representen. I sóc aquí per a donar-los suport. Els joves hem anat sortint a mesura que hem anat veient les injustícies. Que retirin aquesta sentència tan injusta. I que escoltin el poble català, que té molt a dir. Toni Anguera. Toni Anguera. Fotògraf jubilat: ‘El canvi després de la sentència ha estat el jovent’ «El canvi després de la sentència ha estat el jovent. Ja fa molts anys que hi sóc. En tinc 73, i a 16 anys ja cridava ‘Països Catalans’ anant al Canigó a buscar la flama. I aquests dies pensava: ‘On és el jovent?’ Fins ara. Quin canvi tan radical, tan bèstia! Ara hi és, i el jovent s’ha abocat al carrer. La gent n’està emprenyada. Ha arribat un moment que la gent ha dit prou. I surt al carrer. Abans la gent tenia l’ai al cor, però ara no. Fins i tot els empresaris s’hi uneixen. Passarà una petita cosa que ho canviarà tot.» Gerard Piquer. Gerard Piquer. 17 anys. Estudiant de batxillerat tecnològic: ‘He vingut a dir que estem tots indignats amb el judici’ He vingut a dir que estem tots indignats amb el judici. Ha estat aquesta revolució que hi ha hagut ara amb el judici que ens ha fet dir: ‘Tu, s’ha de reivindicar i sortir als carrers.’ La independència servirà a tots els catalans per a sentir-nos lliures de l’estat espanyol. I sentir-nos una nació. Jordi Casanovas. Jordi Casanovas. 14 anys. Estudiant de 3r d’ESO: ‘Surto a protestar’ «Trobo molt injust tot això que han de suportar els presos polítics i els Jordis. Surto a protestar. Els amics, la majoria estan d’acord que no és just. Des que va sortir la sentència se n’hi van afegir molts més. Amics meus de la classe van al·lucinar amb tants anys de presó.» Anna La Salle. Anna la Salle. Estudiant de batxillerat artístic. 16 anys. ‘La sentència em va fer molt mal’ «La sentència em va fer molt mal. Tenia molta impotència. No sabia com reaccionar. He vingut a defensar el meu país. A fer país. Jo he sortit sempre, ja de ben petita. El primer Onze de Setembre de la meva vida ja hi era. Sempre hem defensat la pau i ara cremem coses. Jo no ho veig clar, això de cremar.» Sergi Guillén. Sergi Guillén. 16 anys. Estudiant d’un cicle formatiu d’informàtica: ‘Això que passa no és just’ «Crec que s’ha de manifestar allò que es creu. Això que passa ara no és just. Els presos polítics, no és lògic que siguin a la presó. Ja fa temps que la cosa no va bé. Espero que serveixi. La violència d’aquests dies no em sembla bé. No pot ser que la gent que expressa allò que sent rebi. No és normal rebre pel fet d’expressar el que se sent.» Ricard Castany. Ricard Castany. 40 anys. Informàtic: ‘Ens hem de fer veure’ «He vingut perquè és un moment important i bastant injust. I ens hem de fer veure. No solc anar gaire a manifestacions. Jo no m’esperava una sentència tan forta. Del meu punt de vista, és injust. Tot això servirà per a fer-nos veure, i que se sàpiga que no estem d’acord amb la sentència.» Maria Formatger. Maria Formatger. 79 anys: ‘Que treguin aquesta gent de la presó’ «He vingut per estar amb tots, per ajudar aquesta gent que són tancats a la presó. La sentència s’esperava, sí. I ara ha sortit. Ens en sortirem. Barallar-se no cal. Encara t’atabales massa. Ha de ser enraonant. Llàstima que no ens escoltin. Sembla que tinguin les orelles tapades. Però a la llarga ha d’haver-hi un raonament i posar-nos d’acord. Criticant no fem res. Comparat amb el franquisme, això és molt greu i dur. Això és com una dictadura. Entren a casa teva i fan allò que volen. Hem d’aconseguir que no siguin tan injustos. I que treguin aquesta gent de la presó. Si no s’enraona, no es fa res.» Capçalera de la marxa. A l’esquerra, Blanca Bragulat i Betona Comín

Summary: Un poble en marxa


Mantenir un projecte gastronòmic a dalt de tot de la llista dels millors restaurants del món, com ho fan els germans Roca, és una comesa difícil, reservada a ben pocs. Fa anys que el Celler de Can Roca és a dalt de tot i dos anys (2013 i 2015) ha estat considerat el millor restaurant del món. Això no s’improvitza. Cal una gran dosi d’inspiració, tècnica, cultura, interdisciplinarietat, risc, resistència… i tantes altres coses. El relat que el cuiner Joan Roca ha construït aquest divendres a la fira Barcelona Degusta serveix per entendre una mica el perquè aquest restaurant està on està. Diu Joan Roca que la voluntat d’ell i els seus germans és que la gent que vagi a menjar al seu restaurant passi una bona estona i els quedi un bon record. I per construir aquest moment, el restaurant és un espai confortable i ben equipat, tant a la sala com a la cuina. Joan Roca també recalca la necessitat de treballar en diàleg constant i transversal, tant entre els tres germans com amb l’equip que és interdisciplinari. No només hi ha cuiners, cambrers i sommeliers, sinó que l’equip compta amb un botànic, un enginyer agrònom que també és enòleg, i col·laboradors externs que són escriptors, dissenyadors, etc. Els aperitius del Celler van canviant o es reinterpreten, però el fet important és que tenen un fil narratiu comú, que és en l’arrel dels elements d’inspiració amb els que treballen els germans Roca. El viatge gastronòmic del celler comença amb una olivera, que és un bonsai i es col·loca sobre la taula, com una declaració d’intencions, perquè són de Girona, catalans i en un terme més ampli, de cultura mediterrània. Després, arriba la inspiració del món sencer, a través dels viatges que han fet amb tanta intensitat els darrers anys i que els han portat a versionar alguns dels plats descoberts en territoris tan allunyats com Mèxic, Perú, Argentina, Turquia, el Marroc o el continent asiàtic. Per tant, del localisme passen al cosmopolitisme. Després tornen a casa, un lloc comú, que és la memòria del temps d’infantesa. La dels germans Roca ve marcada pel bar que tenen els seus pares i per les olors i sabors lligades a aquells anys: calamars a la romana o ronyons al xerès. Fent aquest viatge, s’entra en l’univers del Celler de Can Roca i es consumeix la primera part de l’àpat. Desplegable de paper reproduint el bar dels pare, on es col·loquen els aperitius inspirats en la memòria. Joan Roca ha recordat un dels aperitius més antics del restaurant: les olives farcides d’anxova. Forma part del símbol mediterrani. El repte, diu el cuiner, era fer aquestes olives diferents, plenes de matisos. I tot seguit explica la primera recepta: Caramel d’oliva verda farcida d’anxova (versió antiga) Partim d’una solució de sucre i glucosa, que es posa al forn a 155° i es barreja amb pols oliva verda, deshidratada. S’estira la pasta fent unes planxes fines. I després un parell d’aquestes planxes s’estiren encara més fins a aconseguir una capa molt fina. S’escalfa una mica per donar-li elasticitat, es fa un farcellet i a dins s’hi posa un bon tros d’anxova. Així neix el caramel d’oliva verda. Actualment aquestes olives farcides d’anxova s’han tornat a reinterpretar i el menú que els comensals del restaurant troben converteix l’oliva caramel·litzada en un gelat d’oliva verda. Gelat d’oliva verda (versió actual) Es fa un puré d’olives i s’hi afegeix una mica de glicerina per aconseguir una crema gelada estable. Es posa en una mànega i s’omplen motllos en forma d’oliva. Es congelen. S’hi claven uns ganxos per poder agafar-les i es passen per mantega de cacau per capturar el gelat. I aquesta és l’oliva que avui se serveix al menú del Celler de Can Roca. L’oliva és una declaració d’intencions, diu Joan Roca, que al llarg del sopar, l’oli d’oliva serà el fil conductor de molts dels plats que els comensals menjaran. En l’àmbit que parteix de la memòria com a element d’inspiració, Joan Roca explica que parteixen d’un homenatge a l’escriptor Marcel Proust, que deia frases com la que segueix: «L’olor i el sabor perduren molt més, i recorden, i esperen, sobre les ruïnes de tot. I suporten sense doblegar-se en la seva impalpable goteta, l’edifici enorme del record.» (Marcel Proust). Les mans de Joan Roca. En aquest apartat de records, Joan Roca explica tres aperitius que es proposen: el xai amb pa amb tomàquet, que era un menjar que l’àvia Angeleta els donava que estaven malalts; un gran bombó de xocolata, en record d’una tia de la família que treballava a la fàbrica Nestlé i que quan en Jordi, el germà petit, anava a visitar-la, sempre es cruspia els bombons que trobava i no en tenia mai prou; i el Bombó de Campari, que neix del joc de barrejar begudes, que agradava tant a ell com al Josep. I també n’hi ha d’altres d’aperitius nascuts de la memòria d’infantesa, com els ronyons al xerès i els calamars a la romana. Ronyons al xerès del Celler de Can Roca Se salten els ronyons, que acostumen a ser de colomí, amb all i julivert, oli i xerès. També s’hi afegeix una mica d’aigua, perquè el que es busca és que aquests ronyons facin un brou. S’agafa el suc del ronyó i es posa en motlles en forma de panet i es congelen. Després es liofilitzen els panets (se’ls treu tota l’aigua) a fi de potenciar el sabor a ronyons. Calamars a la romana del Celler de Can Roca Els calamars s’ultracongelen amb nitrogen i es trituren, a fi que no quedin com una pasta. Es posen en motllos i es congelen. Es treuen del motllo i se’ls dóna un cop de flama directa per potenciar-ne el sabor. Es prepara una pasta de fregir els calamars (aquesta és la recepta de la seva mare, sense tocar-la) i es fregeixen gotes d’aquesta pasta, que es col·locaran a sobre el calamar i s’hi afegeix una mica de llimona. Joan Roca ha continuat explicant aperitius durant més d’una hora: els inspirats pels viatges, versionant el ‘cebiche’ peruà, o el huitlacoche (un fong que s’instal·la al blat de moro i que és molt apreciat a Mèxic), un escabetx amb gust de mar, una mena de pizza a base de farina de cigró de l’Argentina, un plat imaginat a partir del popular kokoreç tastat a Turquia, que són tripes de xai embolicades… I tots els plats amb una presentació dissenyada expressament: ja sigui un desplegable de paper que reconstrueix el bar dels pares Roca, un fanalet que representa el món o un coral de metall pensat per col·locar-hi els aperitius de mar.

Summary: Els aperitius del Celler de Can Roca: l’olivera, el món i la memòria


La periodista i escriptora Pilar Rahola ha escrit un nou llibre. S.O.S. cristians (Columna, 2018) relata la persecució de comunitats cristianes al món, una realitat que és silenciada. El relat que ha traçat després d’anys de recerca és esgarrifós en molts moments i preocupant. Parlem amb ella per saber quina és aquesta persecució, quina és la raó del silenci, quins són els països més agressius… I hem aprofitat l’avinentesa per parlar de tot això que passa aquests dies a Catalunya. Rahola està preocupada. Molt. Demana de repensar l’actitud de l’independentisme. Especialment, de la direcció independentista. Avisa que l’estat guanya per 10 a 0. Però apunta una fórmula per a plantar-se. —Per què aquest llibre i per què ara? —Va néixer com a idea fa uns cinc anys o sis. Arran de la recerca que faig des de fa uns vint anys sobre el fenomen de l’islamisme radical, m’anava trobant amb un fenomen col·lateral que semblava molt gros i tràgic i que ningú no hi treia el vel ni en parlava. I era el fenomen de la persecució de les comunitats cristianes pel seu cristianisme. Per mi va ser una gran sorpresa quan ho vaig descobrir. Vaig trobar-me amb una tragèdia que anava més enllà d’Estat Islàmic i de la guerra. Era un problema molt anterior i d’un setge i una violència brutals, amb l’objectiu de foragitar-los d’alguns països o, directament, matar-los. Tenia la impressió que era d’una dimensió molt gran i vaig anar recollint informació, vaig fer recerca i –aquests últims dos anys de manera intensiva– parlant amb fonts. —I què heu trobat? —M’he trobat tres coses. Totes molt sorprenents per a mi. Primera: aquest tema és important tan sols al món anglosaxó. Se n’han fet uns quants llibres, de molt nivell, i ha estat denunciat. En canvi, al món catòlic de la conca mediterrània i a l’Amèrica del Sud, tot aquest fenomen és desconegut. Sorprenentment, el protestantisme s’hi ha fixat més que no el catolicisme. En aquest sentit, el llibre era necessari. El segon element és que, malgrat que parlem d’una dimensió tràgica que afecta milions de persones i que hi ha milers de morts damunt la taula, no és present al relat polític, social ni mediàtic d’occident. Com si la cosa no els fes ni fred ni calor. Són unes víctimes que no existeixen. És un martiri del segle XXI, equiparable al martiri del segle I. Parlem d’un martiri per la fe i la creença religiosa que no commou ni els mateixos germans de fe que serien els cristians occidentals. —I la tercera? —Jo no sóc creient. Ni el llibre no m’hi ha aproximat. Sóc molt racionalista i no entenc el concepte de la fe. Però em semblava que justament aquesta condició li donava més validesa al llibre. La denúncia de l’antisemitisme no és una cosa de jueus i no jueus; la denúncia de la islamofòbia no és cosa de musulmans o de no musulmans… La denúncia o el crit més fort que es pot fer de la persecució dels cristians és dels que no en som. Per tant, el llibre no parteix d’una transcendència religiosa, sinó d’un plantejament ètic. No parla de religió; parla de drets humans. —I dieu que és un fenomen molt estès? —El cardenal Omella, quan va llegir el llibre, em va dir que s’havia sorprès de la dimensió del problema. I jo també penso igual. M’ha sorprès. Quan vaig començar, no imaginava ni les xifres ni la dimensió ni l’horror quotidià. Després d’haver fet el llibre, estic més commoguda i compromesa. —Per què hi ha tanta indiferència? —Alguns estudiosos francesos parlen d’un fenomen ideològic i jo hi afegeixo un parell d’elements. Diria que hi ha silenci perquè no en sabem res, d’aquest món de comunitats cristianes. Els cristians de les comunitats ancestrals de l’Irac, de Síria, del Líban, l’Índia, el Paquistan, la Xina, Somàlia, l’Aràbia Saudita… tot aquest món el desconeixem completament. També el desconeixen els qui són catòlics o protestants militants. És tan desconegut que dedico els tres primers capítols del llibre a explicar les famílies. Perquè sapiguem de què parlem quan parlem dels siríacs. O quan parlem dels siro-malabars, de què caram parlem. En el cas dels siríacs, explico que utilitzen la litúrgia en arameu, que vénen del primer cristianisme. Que són ortodoxos perquè vénen de les primeres grans escissions… Etc. Per tant, hi ha un primer rebuig davant de la ignorància. L’enorme riquesa de vida, de costums i d’identitat de tot aquest món no és percebuda sota una casella única on diu ‘cristià’. —I la qüestió ideològica? —La qüestió ideològica fa que la dreta, que hauria de ser més propera a denunciar aquesta situació, acostumi a estar més vinculada als interessos del poder i la societat dominant occidental. I aquest món de comunitats cristianes els queda molt lluny. Perquè parlem dels cristians més pobres i més abandonats. És un món cristià molt estrany per al món cristià protestant i catòlic occidental. I la dreta, entre que són exòtics i rars, no acaba de mirar-s’ho. I l’esquerra globalment té a l’ADN la idea que el cristianisme és una religió de poder, que ha estat una religió de persecució, una religió botxí. I per tant, no pot ser víctima. I els uns pels altres, aquesta situació es troba en terra de ningú i és completament silenciada. —Quins són els casos més preocupants? —He fet servir fonts molt solvents i cada xifra que he posat ha estat contrastada quatre vegades. En llibres d’aquesta naturalesa, no n’hi ha prou amb dues. Totes les fonts consultades indiquen que des de fa disset anys el pitjor país del món per a ser cristià és Corea del Nord. El pitjor. Per molt que puguis pensar que és Somàlia, no ho és. Somàlia és el segon. El règim de Pyongyang persegueix de manera sistemàtica els cristians com si fos un espia capitalista nord-americà qualsevol que tingués un rosari, una creu o un record dels seus pares cristians. Tots els testimonis expliquen situacions esgarrifoses. Els cristians que són descoberts són enviats a camps de treball forçat, a la part destinada als que han de morir. Ja no en surten. —I després de Corea del Nord? —El segon país més terrible per als cristians és Somàlia. I a partir d’aquí, el rànquing se suavitza, però amb situacions sempre complicades. Tots els països en què el domini polític és de l’islam, en una mesura o una altra, sotmeten els cristians a situacions molt dures. Són països obertament cristianòfobs en les lleis, les actituds i l’educació. Lleis com la de la blasfèmia són letals. Després hi ha un país que preocupa molt és l’Índia. —L’Índia? —Sí. El fenomen dels nacionalistes hindutva, que és un fenomen parafeixista –l’assassí de Gandhi era un militant hindutva–, considera que l’Índia només pot ser dels hindús i no dels musulmans ni dels cristians. Per bé que els cristians fa dos mil anys que hi són, arran dels pelegrinatges de sant Tomàs al segle I. Aquest fenomen preocupa perquè és molt violent contra els cristians. La violència contra els musulmans ha disminuït, probablement per por del gihadisme. I en canvi, ha crescut la violència contra els cristians. Que a l’Índia són els pobres dels pobres. També preocupa molt la situació dels cristians del Paquistan. La violència legal contra els cristians ha augmentat i ha empitjorat molt. —Heu parlat amb representants de comunitats cristianes perseguides per fer el llibre… —Sí. Per exemple, em va impressionar la conversa amb l’administrador pontifici del Vaticà a Jerusalem, monsenyor Pizzaballa, per demanar-li la situació dels catòlics a Terra Santa. És concepte religiós i no geogràfic. És el lloc on situen el naixement, la vida i la mort de Jesús. Per tant, parlem de Jerusalem, Betlem… La primera pregunta va ser quants cristians viuen a Terra Santa. La seva resposta va ser que en pocs anys no en quedaria cap. Va ser molt categòric afirmant que a Betlem aviat no hi quedaria cap cristià. Això és fort. La desaparició de comunitats ancestrals que fa més de dos mil anys que són en un territori i que han resistit les invasions islàmiques, mongòliques, turques, les matances… ara, al segle XXI, desapareixen. —També el bisbe de Mossul… —Sí. Evidentment, no viu pas a Mossul, el bisbe. Però em va dir que els cristians de l’Irac s’havien acabat. En el cens de Saddam Hussein, se’n comptaven un milió dos-cents mil. Ara en queden uns dos-cents mil. El món caldeu, el món assiri… gent que tenia una identitat doblement mil·lenària i que havia mantingut la presència malgrat totes les dificultats, viu en una situació de desaparició. Per mort o per exili. En el cas de Jerusalem, el problema és que han emigrat fugint de la situació. Però hi desapareixen. —Per tant, la persecució dels cristians al món no va vinculada amb el gihadisme? —No. L’islam ha conviscut amb el cristianisme i el judaisme més segles que no pas a Europa. No té a veure amb la religió. Té a veure amb l’ús de la religió com a llei política. On s’aplica la xaria com a llei civil i política, els cristians no hi tenen res a fer. Estan completament assetjats. He repassat totes les lleis penals que hi ha contra els cristians a l’Aràbia Saudita i és impossible de viure-hi com a cristià. Impossible vol dir que no hi pots entrar si ets un capellà, no pots fer cap litúrgia, no pots comprar cap patrimoni, no pots dur cap creu, no pots celebrar les festes religioses i no pots morir-t’hi perquè embrutaries Terra Santa. Hom pot dir que no maten pel fet de ser cristià, però no permeten cap mena d’expressió ni de pràctica religiosa. I sí que hi ha les lleis de la blasfèmia, que et poden dur a la pena de mort. I això no passa només a l’Aràbia Saudita. —Aquestes situacions tenen cap relació amb les atrocitats comeses en nom del cristianisme en el curs dels segles? —No ho crec. A veure, en l’èpica i el relat del gihadisme i l’islamisme radical sí que hi ha la història de les croades i tot això. Però, per exemple, l’islam ha estat predominant durant molts segles al gran califat turc i, en canvi, no practicaven una cristianofòbia tan brutal com l’actual. L’imperi otomà era molt més tolerant amb el cristianisme que no l’Aràbia Saudita actual. Jo crec que el fenomen no té a veure amb les atrocitats del passat, que certament han existit. El cas dels coptes a Egipte també és clar en aquest sentit. Han viscut bé a Egipte en el curs dels segles fins al mandat de Mubàrak. Han participat en el poder, en la societat, en la vida pública amb una certa normalitat fins fa relativament poc. Però ara no poden viure sense l’amenaça constant de l’islamisme. No és res que tingui a veure amb les croades. —Us volíem fer també algunes preguntes sobre això que passa a Catalunya. El titular d’una entrevista de l’octubre del 2013 era: ‘Preparem-nos per a la suspensió de la Generalitat’… —Ens havien avisat, però no ens vam preparar. A hores d’ara acumulem ja tres errors letals per al nostre objectiu. El primer va ser declarar la independència el 10 d’octubre i suspendre-la al mateix moment. Si haguéssim fet el desplegament de la República, ja hauríem vist què hauria passat. Perquè és allò que el món esperava. El segon error és haver-la declarada el 27 d’octubre i no haver-la feta efectiva. Primer, la declarem i la retirem. Després, la declarem i no la fem efectiva. —I el tercer error? —El tercer error encadenat és no haver-nos plantat amb la investidura de Puigdemont el 30 de gener. Jo he defensat la idea que calia tenir un govern com fos. I he acceptat que si en Jordi Sànchez i que si en Turull… Crec que ens equivoquem. Després de la retirada de la política de Jordi Sànchez, l’estratègia de la humiliació de l’estat ja va guanyant. Abaixem el cap i ens agenollem més que no ens hauríem de permetre. I perdem el relat de la resistència. Com a nació, no podem admetre que persones que tenen un prestigi social i una voluntat de servei, com Jordi Sànchez, Joaquim Forn o Oriol Junqueras –que ja veurem què farà–, siguin foragitats de la política per una decisió arbitrària i vulnerant les lleis. No pot ser que ho admetem i no fem res. Acceptem un nivell d’humiliació que comença a ser letal. —Quina és l’alternativa? —No sé quina estratègia hauríem de seguir, però la que seguim ara és equivocada. Anem a remolc de l’estat. Ens diuen que ni parlar de la investidura de Puigdemont. Però ells qui són per dir a la societat catalana que el candidat amb més suport no serà el president? Jordi Sànchez? ‘Tampoc –diuen–, ni parlar-ne.’ Què s’han pensat? Quins drets té retallats? Que té cap sentència? Que té cap inhabilitació? Retallen drets fonamentals i nosaltres ho assumim. I ara en Turull, diem. I anar passant. I ara en Rajoy diu que si aquest fa bondat o no… i que l’inhabilitaran preventivament. I aleshores què farem? En buscarem un altre? L’Artadi, el Pujol… Fins on? Fins que la presidenta de la Generalitat sigui la Soraya? Estem en condicions de canviar el paradigma i el relat que ens imposen? És un relat de domini i d’humiliació. S’han proposat una estratègia d’eliminació de tota la primera fila de dirigents independentistes. Que no en quedi cap. I ho anem acceptant. —Hi ha una baralla entre partits que no hi ajuda gens. —Més enllà de la baralla de partits, que és patètica, i més enllà dels salvadors de la pàtria, que sempre són més purs que els altres, ballem el ball que ens obliguen a ballar. Com pot ser que ho acceptem, tot això? Sí, sí… anem a Bèlgica, a Dinamarca, a Suïssa… molt bé. Fem soroll i jo l’aplaudeixo amb les orelles. Però aquí ens van dient aquest sí, aquest no… I tot això per governar una misèria absoluta. Perquè quedarà una autonomia intervinguda econòmicament, políticament i, probablement, policíacament. Ja no es governarà la Generalitat que tenia Puigdemont. No, no, no… Hi ha hagut una regressió brutal. Cremem els nostres líders si acceptem el seu joc per a governar la misèria. És un desastre. —I què es pot fer ara? —T’he detectat els errors. Però no et sé dir les solucions. El dia que el president del parlament va dir que no es feia el plenari de Puigdemont es va equivocar. Calia fer la investidura i que el Constitucional vulnerés les seves pròpies lleis. I carregar-nos d’arguments jurídics i polítics. En canvi, ens hem anat retirant cada vegada més. I ara la pròxima bestiesa serà que Puigdemont i Comín retirin l’acta de diputat. Doncs ja s’ha acabat. Ens n’anem tots a la merda. Què passa aquí? Parem un moment tot l’independentisme i reflexionem si fem allò que és correcte. L’estat ha guanya per 10 a 0. Per molt que nosaltres ens carreguem d’arguments jurídics i tinguem molta raó. De moment, ens guanyen per golejada. —Hi ha diputats que no es volen arriscar a més repressió… —Jo no demano a ningú que s’arrisqui a anar a la presó. La cosa és molt endimoniada. Però no hauríem d’haver dut la prohibició fins al límit? No hauríem pogut anar més enllà? No podem fer gestos que vagin més enllà i que no caiguin en la situació d’il·legalitat? Jo no demanaria a ningú que es mantingués a la política si això implicava la presó. Que facin tant com calgui per sortir. No diré mai a ningú que sigui a la presó que s’hi quedi. No volem màrtirs. Ni tampoc diré als diputats catalans que es posin en situació d’anar-hi ells. Però crec que hauríem pogut plantar cara més que no ho hem fet. Les presons i la gran causa general van inocular la por entre aquells que encara no hi tenien res a perdre. —Si un diputat s’ha presentat a una llista que defensava la República, no li podem exigir que s’arrisqui a la presó? Això de presentar-se a les eleccions és voluntari. I el programa el decideix qui es presenta… —És evident que qui es va presentar a les eleccions dient-nos que es faria efectiva la República, certament va adquirir un mandat democràtic que és difícil de complir ara mateix. Per tant, sí que haurien de forçar la llei. Però jo no em veig amb cor de dir: ‘Com que t’has ficat en aquest embolic, ara vés a la presó.’ No m’hi veig amb cor. Però diguem clar que hem posat la marxa enrere per por. Siguem clars. El país es pot permetre que la Moncloa o el senyor Llarena decideixin qui és el president de la Generalitat? Potser el que hem de fer és abandonar el parlament. Per tenir aquesta derrota col·lectiva, potser valdria més reconsiderar-ho tot. Si la pròxima renúncia és que Puigdemont i Comín es retiren, hauran guanyat per golejada. Abans de fer més bestieses, i ja són tres de grosses, parem i decidim què fem. Perquè ara perdem. Perdem, eh? —Quin missatge més terrible! —No, no, no! —Es pot capgirar el marcador? —Faig una apel·lació a reaccionar perquè la gent, la tenim. La gent hi és. Pot estar neguitosa i preocupada, però hi és. I el 155 i la repressió no han aconseguit que la gent es faci enrere. I no han aconseguit que ni un sol independentista deixi de ser-ho. Al contrari. Estic convençuda que cada vegada més gent diu que no vol ser en un estat que actua d’aquesta manera. La força de la gent, la tenim. Però no sabem què passa i quin és l’objectiu de tot plegat. Hi ha una direcció que falla. Hauríem de trobar un relat comú perquè la gent sàpiga què pensem fer. Hem de reaccionar per aturar tot això. Tenim capacitat de fer-ho. Som el país que va aconseguir de fer un referèndum en què van votar més de dos milions de persones amb tot un estat en contra. I tant que podem fer coses! —Llarena ja actua per evitar també la investidura de Jordi Turull… —Tal com van les coses, jo retiraria els nostres candidats a la investidura i faria un acte d’insubmissió. I si presenten candidats els partits unionistes, els tombem i demostrem que no ens poden imposar el nostre president a la Generalitat. Ja n’hi ha prou! Hem de reaccionar. No podem ballar al ritme que ens marquin. Hem de sortir d’aquest ball.

Summary: Pilar Rahola: ‘A hores d’ara ja acumulem tres errors letals per al nostre objectiu’


El ple de les Corts ha rebutjat de crear una comissió d’investigació sobre si hi va haver un conflicte d’interessos en la quitança de l’Institut Valencià de Finances (IVF) al Grup Zeta, fins ara propietària d’El Periódico Mediterráneo, del qual Ximo Puig té accions. La proposta, presentada per Ciutadans, s’ha refusat amb els vots en contra del PSPV, Compromís i Unides Podem, i el vot a favor del PP, Ciutadans i Vox. Els partits del Botànic han defensat que ja s’han donat les explicacions, encara que Compromís ha alertat que si en el futur veu alguna cosa que no estigui clar no tindrà inconvenient a tornar a debatre aquesta proposta. D’altra banda, l’oposició ha dit que es neguen a investigar-ho perquè hi ha ‘alguna cosa a amagar’. La proposta l’ha defensada el diputat de Ciutadans Vicente Fernández. Ha acusat el Consell d”afavorir’ amb diners públics el grup empresarial del qual Puig té accions i ha preguntat als socis del Consell si es posaran una samarreta amb el lema ‘Jo vaig tapar la corrupció de Ximo Puig’. ‘Si fos tot moral i políticament irreprotxable, vostès mateixos promourien la comissió de recerca’, ha dit Fernández, qui ha acusat els socialistes de perdre ‘la decència’ i de privar al poble valencià de conèixer ‘la veritat sobre els tripijocs’ de Puig, i a la consellera de Justícia d”ajudar a la lentitud de la justícia’. El síndic socialista, Manolo Mata, ha criticat que vulguin investigar un assumpte de fa trenta anys, quan Puig va comprar l’1,17% de les accions de El Periódico Mediterráneo, sobre el qual tant l’advocacia de la Generalitat com l’Oficina de conflicte d’interessos han dit que ‘no hi ha cap conflicte’. ‘És la qüestió menys jurídica i més vergonyosa que m’he trobat en molt de temps’, ha afirmat Mata. Ha defensat que Puig sempre ha declarat aquestes accions en les seves declaracions de béns, ha reclamat que ‘no juguin amb l’honradesa’ de Puig, i ha qualificat de ‘miserable’ que es digui que la justícia està a les ordres del govern. La portaveu adjunta de Compromís Mónica Álvaro ha afirmat que no tenen, ‘avui dia’, elements que justifiquin crear la comissió, la qual cosa no vol dir que ‘no puguin existir en el futur’, i si és així, no tindran problema a valorar de nou la comissió de recerca, perquè creuen en elles, i ha avisat: ‘No ens alinearem amb els vots del PP, Ciutadans i Vox per a intentar desgastar a un soci de govern, com ha fet el PSPV a l’Ajuntament de València, no tot és campanya; usarem els mecanismes del parlament per a aclarir tots els dubtes’. El diputat d’Unides Podem Ferran Martínez ha dit que el director de l’IVF ja va aportar tota la informació, per la qual cosa ha demanat a Ciutadans que es deixi d’ocurrències’. Els ha qualificat de ser ‘els ultrasur de vestit i corbata’ per haver acusat de ‘baixesa, ignomínia i desvergonyiment’ a la consellera de Transparència pel fet d’haver votat telemàticament en aquest ple. El diputat del PP Rubén Ibáñez ha donat suport a la investigació per a ‘donar veu a qui no vol parlar i portar al parlament a qui no vol venir’, i ha alertat del ‘mal que li fa a la democràcia el fet de no investigar’ aquest assumpte. Ángeles Criado, de Vox, ha afirmat que ‘això fa mala olor’ i que ‘el que res ha fet, res tem’.

Summary: Les Corts refusen d’investigar les accions de Puig d’El Periódico Mediterráneo


El primer ministre de l’Índia, Narendra Modi, i la seva formació política, el Partit Popular Índi (BJP), han donat ja per segura la victòria en les eleccions parlamentàries, després de l’àmplia victòria que li concedeixen els primers resultats oficials revelats avuiper la Comissió Electoral. Les dades situen al BJP per davant en 298 dels 542 escons en joc. Un resultat per sobre dels 282 obtinguts el 2014 i dels 272 que representen la majoria absoluta. L’Aliança Democràtica Nacional (NDA) en la qual s’integra el partit de Modi podria obtenir 348 representants, segons la cadena NDTV, que anticipa només 85 serien per a l’Aliança Progressista Unida que encapçala el Partit del Congrés. ‘Junts creixem. Junts prosperem. Junts construirem una Índia forta i inclusiva’, ha celebrat Modi a Twitter. ‘L’Índia guanya de nou’, ha proclamat el primer ministre, que s’encamina cap a un nou mandat a l’espera que conclogui el recompte i la Comissió Electoral anunciï els resultats definitius. El president del BJP, Amit Shah, ha celebrat igualment les dades provisionals, que també han portat a la ministra d’Exteriors, Sushma Swaraj, a parlar d’una ‘gran victòria’. En el Partit del Congrés ja assumeixen en canvi que han ‘perdut la batalla’, com ha admès un dels seus dirigents, Amarinder Singh, segons l’agència de notícies DPA.

Summary: Modi i el seu partit celebren la victòria en les eleccions de l’Índia


L’illa de Colom, un illot de 58 hectàrees de terreny situada a 200 metres de la costa nord de Menorca, és a la venda per 5.250.000 euros. Aquesta illa pertany al terme municipal de Maó i actualment forma part del parc natural de s’Albufera des Grau, i és la més gran de les illes que envolten Menorca. Alhora, té unes quantes edificacions, com un habitatge principal de 100 metres quadrats del segle XVIII, amb sis habitacions i un annex de 30 metres que serveix de magatzem. Una altra de les edificacions és una cabanya de fusta tractada de 135 metres quadrats amb dues habitacions, cuina, saló i bany. A més, l’illa, la venda de la qual gestiona l’agència immobiliària Ses Moreres en exclusiva, té dues platges de sorra blanca i a 25 metres d’una es troba una caseta per a embarcacions de 20 metres quadrats. El portal immobiliari destaca que l’illa guarda un ric bagatge històric del qual encara queden molts vestigis com una antiga casa de miners, atès que a l’illa hi va haver una mina de blenda al costat d’un penya-segat fins a principi del segle XX. A més, el 1785 es va signar a l’illa un tractat de pau entre l’estat espanyol i la gerència de Tunísia.

Summary: L’illa menorquina de Colom, en venda per 5,2 milions


L’any 1997, fa gairebé vint anys, apareixia a Cossetània el llibre ‘La cuina del calçot’ de Joan Jofre i Agustí Garcia, amb la voluntat de mostrar i demostrar la versatilitat d’aquesta hortalissa, més enllà de la calçotada. Aquest àpat aparatós i festiu al llarg d’aquestes dues dècades ha saltat de la comarca de l’Alt Camp a tot el territori, per convertir-se en certa manera en una menja identificativa de la cuina catalana. Avui, doncs, més que mai, ‘La cuina del calçot’ és útil, perquè ens proposa una setantena de receptes on el calçot passa a ser protagonista, acompanyant o ingredient d’una gran varietat de plats, que van des dels entrants fins a les salses, passant pels peixos i les carns. Tal com expliquen els cuiners al pròleg: ‘Pensem que existeix un graó intermedi entre la cuina d’alt nivell i la restauració de caràcter popular. I és en aquesta franja on detectem que patim un dèficit més gran: en la cuina basada en dos o tres plats, però en els quals hi hagi un treball profund que sàpiga combinar adequadament la tradició i la innovació. Aquesta és la nostra línia, i esperem que les nostres receptes hi contribueixin positivament.’ Poder fer un tast del llibre. I també us oferim una recepta: Bacallà i calçots arrebossats amb pebrots vermells Ingredients: (per a 4 persones) 4 lloms de bacallà 40 calçots tallats a trossos regulars 4 pebrots vermells tallats a tires ou i farina per arrebossar salsa de calçots o romesco pebre vermell 4 dl d’oli d’oliva per fregir el bacallà 1 dl d’oli per cuinar Elaboració: Bateu els ous i reserveu-los. En una paella amb oli fregiu-hi el bacallà passat per la farina i l’ou. Reserveu-lo. Amb el mateix oli, fregiu els calçots, que prèviament haureu arrebossat amb farina i ou. Reserveu-los. Amb el mateix oli fregiu el pebrot. Poseu el bacallà, els calçots i les tires de pebrot. Empolvoreu-ho amb pebre vermell. Afegiu-hi oli net ben calent i poseu el plat al forn uns segons. Serviu-ho amb salsa de calçots, romesco, o allioli, depenent del gust de cadascú.

Summary: Temps de calçots… a la cuina