Els migrants salvats pel vaixell Ocean Viking han arribat a Malta avui a la matinada després d’haver anunciat el primer ministre, Joseph Muscat, que s’havia arribat a un acord perquè desembarquessin. Seran reubicats en sis estats membre de la Unió Europea. Les 356 persones van ser traslladades ahir a la tarda a una llanxa patrullera de les forces armades de Malta i han arribat a terra a la matinada. S’estaran a Malta fins que no siguin traslladats a França, Alemanya, Irlanda, Luxemburg, Portugal o Romania, segons els termes de l’acord anunciat per Muscat. SOS Méditerranée i Metges Sense Fronteres, les dues ONG que gestionen l’Ocean Viking, havien avisat que la situació al vaixell era al límit, perquè està preparat per a transportar solament 250 passatgers. Els migrants dormien amuntegats a la coberta i amb una capacitat d’higiene molt limitada. El metge Luca Pigozzi va explicar que havia hagut de tractar diferents tipus d’infeccions, però també ferides de guerra i que, malgrat tot, l’emergència principal era la psicològica.

Summary: Arriben a Malta els 356 migrants de l’Ocean Viking


La Barcelona il·lustrada no es podria entendre sense un dels seus personatges més polifacètics: Francesc Salvà i Campillo. Salvà va néixer al carrer Petritxol número 11 de Barcelona, el 12 de juliol de 1751, any que es publicava el primer volum de l’Encyclopédie. Va ser l’únic fill de Jeroni Salvà i Pontich, nascut a Vilabertran i metge de professió, i d’Eulàlia Campillo, barcelonina nascuda a Mataró i filla d’apotecari. Durant la seva formació al Col·legi Tridentí Episcopal, Salvà va destacar per les seves habilitats. Des dels nou anys intervenia en els actes públics sobre gramàtica, retòrica i filosofia en què participava l’escola. Atès que no hi havia estudis de medicina a Barcelona, va formar-se a la Universitat de València (1766-1769), es va graduar a Osca el 1771 –amb el títol de batxiller en Medicina– i el mateix any va cursar el seu doctorat a Tolosa de Llenguadoc, que va revalidar a Osca. En la seva vida professional, Salvà es va implicar en la difusió dels nous coneixements mèdics, com la inoculació. Com a afició, es va endinsar tan intensament en el nou món de l’electricitat que va fabricar el primer telègraf elèctric de què es tingui notícia. Per això, el novembre de 2018, més de dos-cents anys després de la seva invenció, l’Institut d’Enginyeria Elèctrica i Electrònica –entitat global coneguda per les seves sigles en anglès IEEE i que aplega els professionals d’aquest sector– va reconèixer el telègraf elèctric de Francesc Salvà i Campillo com una fita en la història de l’enginyeria. Ara, el nom de Salvà apareix en la llista d’inventors just després de Benjamin Franklin i Alessandro Volta. La Barcelona de Salvà L’esperit de la revolució científica del segle anterior ho havia impregnat tot. S’havia imposat el nou paradigma per a comprendre el món en què predominaven la raó i l’experimentació. El pensament il·lustrat s’enfrontava al dogmatisme vigent que assumia la irrefutabilitat dels escrits dels mestres sense cap mena de crítica. Els canvis que va generar aquesta visió van anar més enllà del camp científic i tecnològic que van dur a la revolució industrial; va assentar les bases per a la caiguda de l’Antic Règim, les revolucions de França i dels Estats Units, i l’abolició de l’esclavitud. Els intel·lectuals espanyols no havien restat al marge dels canvis. Les col·leccions de les seves biblioteques tractaven sobre els diversos camps de la ciència i del pensament; moltes vegades els mateixos científics traduïen els llibres. Entre el 1759 i el 1808, en una Barcelona dintre muralla, es vivia un període brillant. La ciutat bategava amb ànsia de coneixement i d’expansió econòmica. Des de la creació de la primera fàbrica d’indianes en la dècada de 1730, el comerç tèxtil creixia. Amb una visió modernitzadora, el 1758 els membres més significatius de la burgesia van empènyer la Junta de Comerç amb l’objectiu d’aconseguir productes competitius i fomentar el comerç, especialment amb Amèrica. El 1770 es va impulsar l’Escola de Nàutica. I el 1775 es va obrir l’Escola de Nobles Arts –que després va transformar-se en la Llotja– per a professionalitzar l’estampació d’indianes de seda i cotó. Quant a la situació social, les crisis de fam hagudes entre 1764 i 1765 van provocar immigració del camp cap a la ciutat; els camperols se sentien atrets per la puixança industrial que els havia de treure de la misèria. Les pèssimes collites de 1787 i 1788 van provocar noves migracions cap a la ciutat i, des de 1789, s’hi van afegir francesos que fugien de la revolució. Tot plegat va fer créixer la població de Barcelona dels 37.000 habitants de 1715 als 90.000 a final del segle. Salvà i la defensa de la salut pública De retorn a Barcelona el 1771, un cop format com a metge, el jove Salvà va exercir sota la guia experimentada de son pare, facultatiu a l’Hospital General de Barcelona. La medicina il·lustrada coneixia la doble circulació sanguínia, que els organismes tenim una estructura microscòpica i que el món microscòpic és farcit de microorganismes. Tot i això, encara mancaven anys per a relacionar-los amb les patogènies infeccioses, malgrat les epidèmies que assotaven les ciutats, per a les quals s’establien quarantenes. Llig l’article complet en la web de Mètode. Cristina Junyent. Doctora en Biologia i directora de la Fundació Ciència en Societat (Barcelona). Què és Mètode?

Summary: Francesc Salvà i el seu món


La coordinadora dels CDR en l’àmbit nacional ha publicat un comunicat en què demanen al president de la Generalitat, Quim Torra, que destitueixi el conseller d’Interior, Miquel Buch, per l’actuació del cos de Mossos d’Esquadra durant la manifestació del sindicat policíac Jusapol. ‘Volem mostrar el nostre rebuig a l’estat de setge que vam rebre per part dels Mossos, identificant companyes, requisant pancartes, escorcollant i intimidant persones que l’únic objectiu que tenien era manifestar-se contra la presència de feixistes als nostres carrers’, diu el text. Nova provocació de Jusapol a Barcelona Al comunicat, els CDR diuen que no poden demanar la dimissió de Buch, perquè ‘seria presumir-li una dignitat que no té’. És per això que demanen al president Torra que ‘no miri a l’altra banda i destitueixi tot aquell que no està a l’altura de la dignitat de l’1 d’octubre’. ‘Destitueixi el conseller Buch’, diuen. pic.twitter.com/1b1Nxnu4QH — CDR Catalunya (@CDRCatOficial) 11 de novembre de 2018

Summary: Els CDR demanen a Torra que destitueixi Buch per l’actuació violenta dels Mossos


Avui s’obre l’Oficina Pública pel Català (OPLC) a Catalunya Nord, una reivindicació històrica de la societat civil nord-catalana. L’organisme es reunirà per primera vegada i té l’objectiu de multiplicar les accions i impulsar propostes en els àmbits de l’ensenyament públic, la creació cultural i l’ús quotidià del català, a més d’estrènyer el lligam amb el Principat. Ara per ara, un dels problemes més urgents és la falta de professors bilingües que ensenyin català a les escoles nord-catalanes. Se’n necessiten almenys divuit. Segons que explicava Ràdio Arrels dilluns, només el 9% del alumnes reben classes de català, tot i que el 75% de la societat nord-catalana és favorable a l’ensenyament de la llengua. ‘Mitjançant l’oficina hem de cercar eines per a resoldre problemes com aquest, perquè l’estat tot sol no ho farà’, deia a VilaWeb Nicolas Garcia, ex-batlle d’Elna (Rosselló) i vice-president del Consell Departamental dels Pirineus Orientals. El projecte havia estat blocat per l’estat francès d’ençà del 2016, fins que el març passat va aprovar de participar-hi financerament. L’OPLC té un pressupost inicial de 300.000 euros, però haurà de començar a treballar amb un de només 200.000, aportats sobretot pel Consell Regional i pel Consell Departamental. La participació del tercer soci principal, l’estat francès, consistirà només a posar a disposició locals a la Universitat de Perpinyà i, en hores de feina, de funcionaris dels serveis departamentals de l’educació estatal francesa.

Summary: S’obre l’Oficina Pública pel Català a Catalunya Nord


Arriba un nou llibre de Xavier Moret, protagonitzat per Max Riera, Formentera blues (Empúries), després de vuit anys sense posar en circulació el detectiu. Al llarg de la seva carrera, Moret ha combinat el periodisme amb la ficció i la literatura de viatges. Aquest detectiu particular, considerat l’últim hippy, ha protagonitzat diferents històries de novel·la negra: Qui paga mana, Zanzíbar pot esperar, L’home que adorava la Janis Joplin i Tramuntana. Ara hi torna, amb una nova aventura situada a Formentera, epicentre del moviment hippy als Països Catalans. L’argument: A Max Riera, conegut pels seus vells amics de la plaça Reial com el ‘detectiu alternatiu’, li encomanen que faci una investigació a Formentera. Un nou ric s’hi arregla una casa i els paletes han trobat els ossos d’una dona enterrats al pati. Amb el Roc, un periodista que acaba de perdre la feina, el Max torna a l’illa on de jove va viure, es va divertir i va somniar un món diferent. Després d’haver entrevistat personatges de tota mena (un pagès eivissenc, un pintor esnob, un alemany que feia circular drogues…) en Max aconseguirà reconstruir la història de la jove hippy que quaranta anys enrere va tenir una mala fi a la Formentera dels primers setanta. Res no és perfecte, ni a l’illa on Pau Riba, Jimi Hendrix i Max Riera van ser joves. L’escriptor Xavier Moret. Foto: © Manel Vaqué Llegiu-ne un fragment. L’editor d’Empúries, Josep Lluch, explica del llibre i l’autor: «El detectiu Max Riera va veure la llum fa vint-i-dos anys amb Qui paga mana, una novel·la que el periodista i viatger Xavier Moret va escriure als Estats Units, mentre prenia distància de la ressaca olímpica que havia arrasat Barcelona. El ‘detectiu alternatiu’ va connectar amb una ciutadania saturada de triomfalismes, i també va fer fortuna en castellà, amb el títol d’El último hippy. L’esperit de Nazario i el ‘toc underground’ demanava a crits una nova oportunitat després de la plaga de Cobis. Xavier Moret i el seu Max Riera els la van donar. Han passat els anys i en Max ja viu mig retirat de tot, prop d’una plaça Reial on els turistes han substituït els coloms. Quan el senyor Marsans cita el detectiu al seu despatx del Passeig de Gràcia i li explica, entresuat i nerviós, el cas dels ossos humans que han aparegut enterrats al pati de la casa que té a Formentera, en Max no s’ho pensa dues vegades: hi anirà, retrobarà –o no– els vells amics, mirarà què queda d’aquella Formentera que li va obrir els braços i, sobretot, investigarà el cas que preocupa el senyor Marsans. Al capdavall, ell també té alguna cosa enterrada a Formentera.»

Summary: Sempre ens quedarà Formentera


L’ex-president del Consell Europeu, Donald Tusk, ha dit en una entrevista a la BBC que Brussel·les sentiria ‘empatia’ cap a una Escòcia independent que es volgués adherir a la Unió Europea. Ha explicat que se sent ‘molt escocès, especialment després del Brexit’. Preguntat sobre el nivell de suport a Europa davant del fet que una Escòcia independent s’unís a la Unió Europea, ha afegit que, ‘emocionalment’, no té cap dubte que ‘tothom serà partidari’. Tusk també ha dit, però, que qualsevol oferta futura d’entrada a la Unió Europea per part d’una Escòcia independent no seria acceptada automàticament. La primera ministra escocesa, Nicola Sturgeon, ha dit que una Escòcia independent procurarà l’adhesió completa a la UE. El Regne Unit va sortir oficialment de la Unió Europea divendres, després de quaranta-set anys de formar-ne part i més de tres anys després d’haver-ho votat en referèndum. Escòcia va votar a favor que el Regne Unit es quedés a la UE, però de moment el govern britànic no accepta que es torni a convocar un referèndum d’independència a Escòcia, després que el 2014 guanyés el ‘no’ a la independència.

Summary: Tusk diu que Brussel·les sentiria ‘empatia’ per una Escòcia independent que volgués formar part de la Unió Europea


WhatsApp dóna una segona oportunitat als impulsius. A partir de la propera actualització, l’aplicació permetrà d’esborrar missatges ja enviats. És una característica que es va destapar al maig en una versió beta, però fins ara encara no estava disponible pel gran públic. Un cop enviat el missatge tindrem set minuts per esborrar-lo, tant a la nostra pantalla com a la del destinatari. Passat aquest període de temps ja serà impossible d’esborrar. Això sí, cal tenir en compte que el destinatari rebrà una notificació i sabrà que hi ha un missatge esborrat. Com ho hem de fer? Fins ara, quan manteníem pitjat qualsevol missatge enviat ens apareixia l’opció d’esborrar-lo, però això tan sols l’esborrava del nostre telèfon. Amb l’actualització, quan mantinguem el dit sobre un missatge ens apareixerà l’opció “esborrar” dins del menú. Als telèfons Android trobem una icona d’una paperera. Si hi fem clic, podrem escollir entre ‘esborrar per a tots’ o ‘esborrar per a mi’. Si el que volem és que el destinatari no pugui llegir el missatge que hem escrit haurem d’escollir la primera opció. Aquesta funció estarà disponible tant per les converses bilaterals com als xats en grup. Cal tenir en compte, però, que per tal que aquesta opció estigui disponible cal que tant l’emissor com el destinatari tinguin l’aplicació de WhatsApp actualitzada.

Summary: WhatsApp permetrà d’esborrar els missatges ja enviats


El Cabanyal ja no pot esperar més. Han aguantat durant anys, han esdevingut símbol de resistència i han aconseguit aturar l’embat de l’especulació: aquella obsessió de la batllessa de València anterior, els plans megalòmans de prolongació de l’avinguda de Blasco Ibáñez fins al mar, trinxant al seu pas centenars de cases, desfent la trama urbana característica i la xarxa de relacions que perviu en un barri amb veu i històries pròpies, tot aquell disbarat s’ha frenat. Però la ferida, després de tant de temps d’atacs, de desídia i de degradació programada, continua sagnant. Caminar per l’anomenada ‘zona zero’ (l’espai marcat per les línies de la prolongació, esquitxat de cases tapiades, abandonades, solars buits, deixalles i traficants) és enfrontar-se a la desolació. Viure-hi, és un calvari. I, passats dos anys des del canvi de govern a l’Ajuntament de València i al Consell, els veïns dels antics pobles de pescadors han recomençat les mobilitzacions. Reclamen ‘un pla d’intervenció urgent que garantisca la recuperació social, econòmica i patrimonial del poble de la mar’. Per primera vegada (i aquest sol fet ja és significatiu), les entitats més representatives s’han unit en la convocatòria: l’Associació de Veïns del Cabanyal-Canyamelar, la Junta Major de la Setmana Santa Marinera, l’Associació de Venedores i Venerdors Mercat del Cabanyal- Canyamelar, l’Agrupació Falles Marítim, la Societat Musical Poblats Marítims, la Societat Ateneu Musical Port, la Plataforma Salvem El Cabanyal – Canyamelar- Cap de França i l’Associació de Comerciants i Professionals del Marítim signen conjuntament per convidar tothom a concentrar-se al centre del barri avui per reivindicar, ‘davant les diferents administracions’ que ‘ha arribat l’hora d’actuar, sense més demores, i recuperar les condicions de vida dignes que ens mereixem’. Durant l’acte, convocat a les vuit del vespre al cor del Cabanyal, a la cruïlla dels carrer de la Reina i Mediterrani, es llegirà un manifest per explicar les reivindicacions més urgents. Parlen de ‘cohesió social’, de ‘drets fonamentals’ (al descans, també, a ‘un medi ambient sa’, a ‘no viure envoltats de venedors de droga’), de recuperació del patrimoni públic. De convivència. De justícia.

Summary: El Cabanyal reclama accions urgents


Arriba un nou lliurament de les aventures i desventures del detectiu Salvo Montalbano, personatge magistral creat per l’escriptor Andrea Camilleri. Mort mar endins, publicat per Edicions 62, amb una traducció de Pau Vidal, aplega vuit relats dels inicis de la carrera del comissari. Un jove Montalbano que ja mostra un caràcter llunàtic, a vegades esquerp, que resol els casos amb audàcia, en un entorn, Vigata, ple de personatges singulars. El llibre serà a les llibreries aquesta setmana entrant. Podeu llegir-ne un fragment. Hem demanat a l’editora, Pilar Beltran, que ens en parli. Explica: ‘No conec a ningú que havent llegit una novel·la de la sèrie que tenen com a protagonista el comissari sicilià Salvo Montalbano –dues dotzenes fins ara publicades en català– i s’hagi pogut resistir a llegir-ne una altra. Un cop entres en el món de Vigata i vius les peripècies del dia a dia d’una investigació, amb tots els personatges de l’entorn del comissari –la Lívia, l’eterna promesa, el doctor Pasquano, l’entranyable Catarella, en Mimí, en Fazio…– t’hi tornes addicte. Afortunadament, l’escriptor italià Andrea Camilleri, el pare de la criatura, ens té acostumats a un ritme sostingut d’un parell de casos a l’any. Enguany, tot i la seva edat avançada, Camilleri no ens ha fallat. Per Sant Jordi vau poder llegir Una veu de nit, i ara estem contents d’editar Mort mar endins. ‘ Continua Beltran: ‘Traduït, com sempre, de manera magnífica per en Pau Vidal –que amb els anys s’ha convertit en un dels traductors de referència d’Andrea Camilleri a tot el món i no em sorprendria gens que qualsevol dia aparegués com un personatge més del nucli dur de la comissaria vigatana–, en els vuit relats de Mort mar endins Camilleri ens fa retrocedir fins a la joventut del comissari Montalbano. Divertit, sorrut, indulgent i èticament irreprotxable, hi trobareu les seves primeres passes en el món del crim amb un bon repertori dels trucs que a la llarga l’han fet famós, començant per l’sfunnapedi, l’enfonsapeus, el parany per fer confessar els delinqüents basat en les habilitats teatrals de Montalbano. I al seu costat, com sempre, els personatges habituals que l’acompanyen enfrontant-se als conflictes perennes dels éssers humans. Divertiu-vos!’

Summary: Avançament editorial: ‘Mort mar endins’, una nova peripècia del comissari Montalbano


Després de la gran mobilització de la Meridiana, i amb vista a una possible victòria independentista el 27-S, l’Assemblea Nacional Catalana ja pensa en hipotètiques situacions de desobediència civil. El president de l’entitat, Jordi Sánchez, ha dit avui a Catalunya Ràdio, que cal pensar en la manera de desafiar l’estat espanyol si aquest pren decisió de blocatge del procés d’independència. ‘L’ANC haurà de canalitzar la mobilització també en moments en què pugui donar cobertura a la ciutadania en processos que segur que viurem, per exemple, de desobediència civil’. ‘No hi ha hagut moviment social gran que hagi plantejat desafiaments importants a l’status quo, que hagi guanyat en aquests desafiaments sense haver plantejat la desobediència’, ha afegit Sánchez. També ha avisat que la independència no es guanyarà només amb una proclamació al Parlament, sinó que també caldrà demostrar-la amb fets. Vegeu l’entrevista integra al programa ‘El suplement’ de Catalunya Ràdio:

Summary: L’ANC es preparara ara per a la desobediència civil


La candidata del PP per Barcelona a les eleccions espanyoles, Cayetana Álvarez de Toledo, ha fet en castellà la seva primera entrevista a TV3. Segons que ha explicat la presentadora, Lídia Heredia, l’equip de campanya del PP ha demanat que la fes en castellà perquè ‘s’hi sent més còmoda’. Álvarez de Toledo ha dit: ‘És una llengua amb què ens podem comunicar perfectament, i probablement millor que si ho féssim vostè en català i jo en castellà.’ Pràcticament des del començament de l’entrevista, Álvarez de Toledo ha atacat TV3, i ha fet referència al fet que el director, Vicent Sanchis, és processat per desobediència al jutjat 13 de Barcelona per haver emès un espot sobre la convocatòria del referèndum de l’1-O. Cayetana Álvarez de Toledo i una croada particular contra el procés Álvarez de Toledo ha dit que TV3 es fa servir per ‘humiliar i fer mal a la meitat dels catalans’ i l’ha acusada de ‘participar activament en un cop a la democràcia’. Heredia li ha demanat concreció sobre l’acusació i ella ha repetit que Sanchis era processat per desobediència i ha recriminat que hagués emès documentaris de Mediapro sobre el procés sobiranista. A més, ha exhibit un llibre de Sergio Fidalgo, editor del digital espanyolista El Catalán, on hi ha una llista d’allò que considera greuges de TV3. Vegeu ací com ha atacat TV3:

Summary: TV3 entrevista en espanyol Cayetana Álvarez, que ho aprofita per insultar la cadena


El president de la Generalitat i candidat socialista a la reelecció, Ximo Puig, ha recordat avui el significat del 25 d’Abril per al País Valencià – la derrota en la batalla d’Almansa en 1707 que va suposar la pèrdua dels furs – i ha assenyalat davant els qui defensen ‘tornar al centralisme’: ‘No anem a perdre ja cap batalla d’Almansa més’. Així s’ha pronunciat Puig en declaracions als mitjans després d’assistir a la celebració institucional del Dia de Les Corts Valencianes, on ha remarcat que ‘ara que algunes formacions polítiques parlen de trencar l’estat autonòmic, de tornar al centralisme’ el País Valencià no pot ‘admetre una nova batalla d’Almansa perduda’. Ha recordat que aquesta efemèride és fonamental per a la història dels valencians, en representar una derrota que ara ‘s’ha convertit en una victòria amb la recuperació de l’autogovern a partir de les eleccions democràtiques de 1983’ que van donar com a resultat ‘per primera vegada un autogovern dels valencians triats democràticament. Durant aquestes dècades, ha dit, s’ha avançat molt en el procés autonòmic, ‘que ha sigut un èxit malgrat tots els problemes i de totes les insuficiències que cal valorar en aquests moments’. A més, a tres dies de les eleccions valencianes, també ha volgut posar en valor el treball realitzat des de Les Corts durant la legislatura, que ha estat ‘extraordinàriament positiva en la producció legislativa’ i també en la fiscalització al Consell des de l’oposició, la qual cosa repercuteix en ‘una democràcia de major qualitat’. ‘Hui és un dia de reconeixement a la tasca del parlament, que és consubstancial a la democràcia i la democràcia és representativa o no és democràcia. És un dia en el qual, per damunt de les diferències, hem de parlar del que signifiquen la democràcia i la convivència, s’ha avançat en la concòrdia i hem de continuar en açò’, ha conclòs.

Summary: Puig adverteix als qui volen tornar al centralisme: ‘No perdrem cap batalla d’Almansa més’


Jordi Borràs feia pràcticament dos anys que s’havia allunyat de qualsevol manifestació espanyolista, per la impossibilitat de poder-les fotografiar ni explicar amb normalitat; per les nombroses amenaces que havia rebut d’individus i organitzacions d’extrema dreta, les mateixes que ell s’ha encarregat de denunciar durant anys. Però arran del referèndum de l’1-O i de la posterior proclamació de la República, s’hi ha hagut d’aproximar de nou i ha acabat recollint desenes i desenes de casos d’agressions i d’amenaces a l’informe ‘En nom d’Espanya‘, publicat a l’anuari Mèdia.cat. És la cara B del llibre Dies que duraran anys (Ara Llibres), que avui surt a la venda. És un recull de fotografies dels moments més intensos i decisius que arrenquen al parlament al ple del 6 i el 7 de setembre i acaben a la manifestació del 7 de desembre a Brussel·les. Tres mesos en què tot va canviar. Borràs compta amb la col·laboració de més fotògrafs: Sergi Alcázar, Oriol Clavera, Ramón Costa, Sira Esclasans, Ramon Ferrandis, Albert Garcia, Santi Iglesias, Míriam Lázaro, Carles Palacio i Carles Ribas. I dels texts d’un grup de joves escriptors que són de la seva generació: Anna Ballbona, Jenn Díaz, Marina Espasa, Natza Farré, Albert Forns, Raül Garrigasait, Jordi Lara, Adrià Pujol, Gemma Ruiz i Joan Todó. Una generació que haurà de saber si acaba llegint aquest llibre amb ulls de nostàlgia o com una demostració que la revolta és possible. —Dies que duraran anys i ‘En nom d’Espanya’: cara i creu. —Va bé per a contrastar l’ambient que es respira a les manifestacions espanyolistes amb el de les independentistes. Fins i tot a les manifestacions pels presos es respira una certa simpatia, una alegria i una esperança. Les manifestacions espanyolistes són tot el contrari: l’ambient és terrorífic, fa por. A mi em fa por. I aquests mesos també s’ha vist. L’agressivitat continguda que hi ha a les manifestacions espanyolistes denota què ha passat amb la violència. —Dieu a l’informe que aquesta violència espanyolista s’ha fet més transversal. —La violència era pròpia dels col·lectius d’extrema dreta. Aquests esclafits de violència ja van passar als anys vint del segle XX, amb les primeres organitzacions d’extrema dreta. Ho explica Carles Viñas: aquells militars que sortien de capitania i anaven a caçar gent de la Unió Catalanista, d’Estat Català… Als anys vuitanta hi va haver un nou boom d’aquesta violència, en general de sectors de caps rapats neonazis. Però en aquells casos els qui atacaven algú en nom de la unitat d’Espanya eren militants d’extrema dreta. Ara per primera vegada en la nostra història recent, ens trobem que aquesta violència l’empra gent que no es pot classificar com a activista d’extrema dreta. Fotografia: Albert Salamé. —Com els qui van atacar Catalunya Ràdio. —Per exemple. O alguns casos més que m’he trobat. Enregistrava una agressió de membres d’extrema dreta a un venedor ambulant i li va dir en veu alta ‘això és el que defenseu’. I una senyora que passava per allà amb una bandera espanyola li va fotre una hòstia i li va trencar el mòbil. Jo no sé si aquella persona vota Ciutadans, el PSC o el PP, però, com aquest cas, n’hi ha moltíssims. Una de les coses que explico a l’informe és que parlant amb víctimes t’adones que el perfil de l’agressor ha canviat. I parlant amb mossos també; jo els pregunto quina mena de gent han pogut detenir, i em diuen que no són activistes d’extrema dreta com a tal. Si tenen antecedents policíacs, no tenen relació amb el seu activisme polític, sinó de delinqüència comuna. La violència ha traspassat de l’extrema dreta cap a un espanyolisme més transversal. —Dieu que hi ha agressions comeses per gent sense perfil agressiu. —Hi ha diversos casos del veí de tota la vida. Un exemple: una senyora picant la cassola, i el veí del costat de casa seva surt al carrer, agafa un tros de fusta i el llança contra la finestra. En aquest cas hi va haver judici i van condemnar el senyor. Un cas més: tres persones de més de seixanta anys, al barri de Gràcia, arriben amb taxi el dia de la proclamació de la República. Quan un en surt crida ‘visca la República’. El veí del davant de casa, que tenia la bandera espanyola penjada, baixa i els atonyina tots tres. Un més: un home que puja a veure el veí i l’amenaça de mort perquè repicava la cassola. I encara un més, a Palamós: un home de setanta-cinc anys que picava la cassola el dia que van detenir els Jordis… Va sortir al balcó. I un veí de l’edifici de davant li va fotre cinc trets amb unes escopeta de perdigons i el va ferir al ronyó. Aquest va ser detingut mentre cridava ‘catalufos de mierda, os mataremos a todos’. No són gent de l’extrema dreta; són els teus veïns. —Per què ho fan? Se senten impunes? —No ho oblidem: el crit ‘a por ellos’ penetra en la societat espanyola. És el vist-i-plau de la impunitat. Però és més que això; és una actitud, la de ‘nosaltres contra ells’. No és una actitud de convivència: és tot el contrari, una actitud supremacista, del dominat i el dominador, del sotmès i la persona que sotmet. La majoria de casos d’agressions passen a partir de l’1-O. Dels cent trenta-nou documentats en noranta-cinc dies, vuitanta passen durant l’octubre. I, de fet, es condensen en tres dies concrets a partir del dia 1: el dia 8, el 12 i el 29 d’octubre, les tres grans manifestacions de Societat Civil Catalana; sumen entre les tres trenta-quatre incidents violents, que inclouen agressions, amenaces i coaccions. —Hi vau ser, en aquelles manifestacions? —Vaig anar a la del dia 8. Vaig haver de treballar des d’un principal a la Via Laietana davant la comissaria. Tot i ser en un pis, a mi em van dir de tot, em van insultar, em van assetjar i només els va faltar de tirar-me pedres. I no sóc pas l’únic. —Van ser manifestacions més grans que en ocasions anteriors. I també hi va anar molta gent que no agredia. —És una realitat: qui fa aquestes agressions és una minoria. Però també m’he trobat amb víctimes que em deien que primer uns els van anar a pegar, i després uns altres hi van anar a posar pau d’entrada, però acabaven justificant l’agressió: ‘És que anaves amb una samarreta amb l’estelada, a qui se li acut; és clar, és que aneu provocant.’ És molt trist. Crec que hi ha hagut certa frustració per part del nacionalisme espanyol per la manca de reacció de Madrid. I això ha fet que hi hagi hagut esclafits molt concrets. Societat Civil Catalana fa aquestes manifestacions posteriorment del mes de setembre, quan organitzacions com Somatemps i Democracia Nacional van agitar el carrer. Per exemple, quan van anar davant la seu de l’ANC, es pensaven que serien quatre gats i van acabar aplegant més de cinc-centes persones. I hi va haver diversos incidents violents. El dia 30 de setembre hi havia cinc mil persones que van anar fins a la plaça de Sant Jaume, on n’hi va haver de molt greus. També hi ha aquesta manca de lideratge dins de l’espanyolisme. —Què va fer aleshores Societat Civil Catalana? —Doncs va intentar canalitzar aquelles manifestacions i ho van passar a fer ells. Quin problema tenien? Doncs que el 8 d’octubre, a part Societat Civil Catalana, també convocaven la manifestació catorze organitzacions d’extrema dreta. Les manifestacions més unitàries de l’extrema dreta que jo he vist aquests últims anys no han estat a Madrid, sinó a Barcelona aquest mes d’octubre passat. Perquè tot i no ser una manifestació pròpiament d’extrema dreta resulta que tens catorze organitzacions d’extrema dreta juntes i que estan a mata-degolla. —Tornem al dia 1 d’octubre. Marta Torrecillas és agredida en un col·legi electoral per uns quants policies, arrossegada escales avall, vexada. En parleu a l’informe. Els mitjans espanyols l’acusen de mentir sobre les ferides. I rep 5.000 missatges de WhatsApp, 3.000 de Telegram, 700 trucades amb insults i amenaces de mort… —I va ser seguida i assetjada, i amb conseqüències per a un negoci en el qual ella havia estat vinculada i que porta el seu ex-company, que ha hagut de tancar-ne la web per la quantitat de missatges que havia arribat a rebre i per l’assetjament que havia rebut el negoci. I no n’és l’únic cas: hi ha el d’un mosso d’esquadra que ha rebut amenaces de mort a la comissaria perquè es va fer una foto el dia de la concentració al Departament d’Economia. Algú va filtrar-ne la identitat. —Hi ha incidents que van ser causats per agents de la policia espanyola. —Sí, és un fet alarmant. Agents de la policia espanyola o de la Guàrdia Civil. En tres dels casos, fora de servei. Un cas molt bèstia, que va quedar pràcticament tapat, és el que va treure Benet Íñigo de RAC-1. Un grup de policies espanyols de paisà va arribar a un bar del Born en un estat força lamentable. Van acabar agredint un cambrer italià perquè es pensaven que parlava català. I quan van arribar els Mossos els van rebre amb insults catalanòfobs. I també hi ha el cas de Calella, del dia 2. Una de les víctimes d’aquelles agressions em relata que un agent dels que sortien de l’hotel en xancletes i amb la porra extensible el pegava dient-li ‘fuera de aquí, catalán’. Imaginem que un mosso fora de servei pegués algú dient-li ‘fora d’aquí, espanyol’. Hauria anat a judici. —A Calella, hi vau anar el dia 2. A les fotografies del llibre es percep l’enorme tensió que hi havia. —Quan van sortir els policies vestits de paisà de l’hotel, sense fer cabal de les indicacions dels Mossos, un grup de manifestants s’hi va posar al davant, sense agredir, sense ni tocar-los, però dient-los de tot. I es van posar molt nerviosos, van entrar en una furgoneta i un dels agents em va agafar la càmera i se l’enduia cap endins. I amb una impunitat brutal. Si em poden fer això mentre els enregistra TV3, imagina’t què van poder fer la matinada anterior amb nocturnitat. —La fotografia de la portada: escola Diputació de l’Eixample. Allà la policia va haver de girar cua. —Em van avisar que hi anava la policia. La mateixa informació va arribar allà. La gent es va començar a posar nerviosa i es va mobilitzar. Van arribar a concentrar milers de persones davant el col·legi en aquell tram de l’Eixample, entre cruïlla i cruïlla. Els antiavalots van baixar, hi va haver la línia de xoc, fins que van desistir pel volum de gent que hi havia, que feia inviable una actuació policíaca. Fotografia: Jordi Borràs. ‘Dies que duraran anys’ (Ara Llibres) —El capítol ‘Els més aplaudits’, dedicat a la gent gran que va anar a votar, posa els cabells de punta. —Aquell dia em van caure les llàgrimes en dos moments: primer, quan a l’Escola Industrial les urnes van entrar dins el col·legi i hi va haver un esclat de l’energia continguda durant molts dies i moltes hores i tothom es va abraçar. I el segon, quan a l’escola Jujol de Gràcia vaig veure els avis com entraven. Estaven emocionadíssims. Arribava algú amb cadira de rodes i trobaves deu voluntaris que volien portar la cadira, la solidaritat entre la gent… va ser una cosa preciosa. Fotografia: Jordi Borràs. ‘Dies que duraran anys’ (Ara Llibres). —Hi ha la fotografia de l’helicòpter. Aquell so constant de fons, símbol de l’ocupació. —Sí. I recordo el dia 10 d’octubre, el de la declaració frustrada, amb una mena de pugna d’helicòpters al parc de la Ciutadella, un de la policia espanyola i un altre dels Mossos. I a Palau un altre dia entrevistàvem en Jordi Turull, que ens explicava que quan sortien al Pati dels Tarongers tenien un helicòpter de la policia espanyola al damunt. I, efectivament, vam sortir al pati i ens el vam trobar. El concepte de la guerra psicològica a través de l’helicòpter no és nou. Els Mossos també ho van fer durant molts anys: nosaltres som aquí i et vigilem. —El llibre arrenca al ple del 6 i 7 de setembre. Una altra fotografia: Coscubiela, aplaudit per Cs, PSC i PP. —Ja feia unes setmanes que Coscubiela era victorejat pels diputats de Ciutadans i el PSC. I aquell dia va fer una intervenció demagògica del calibre dels pitjors temps de Ciutadans. I em penso que va ser Carrizosa o Arrimadas que es van alçar en primer lloc i l’un li va dir a l’altra: ‘Ep, aquest és el moment’. I es van alçar tots. Tots els del PSC, Ciutadans i el PP, tret de l’Albiol, que es va quedar assegut. Aquell fet demostra la incapacitat d’un discurs presumptament d’esquerres que no ha volgut comprometre’s quan la revolució era al carrer. —I va arribar el 20 de setembre. Anna Ballbona diu que aquell dia ‘tot s’esbocina’. —Allà l’estat espanyol va veure les orelles al llop. I fins i tot el govern de la Generalitat. Allò és la demostració que qui pilotava el procés era la gent. I ni l’ANC ni Òmnium no van poder organitzar ni controlar allò que va passar allà. Que no va passar res d’allò que van dir, d’actes tumultuaris, violents… I s’ha parlat molt poc del fet que els cotxes de la Guàrdia Civil que hi havia allà eren oberts. No només que hi havia armes, sinó que eren oberts! —Ho vau poder veure? —Sí, amb els meus ulls, quan al matí un manifestant em va dir ‘escolta, has vist això?’, i em va obrir la porta del Patrol de la Guàrdia Civil. No m’ho podia creure. El senyor Enric Millo ens pot explicar què feien els cotxes de la Guàrdia Civil amb armes dins? I quina intenció tenia tot plegat, quan es va oferir diverses vegades de ficar els cotxes dins el pàrquing…? Això et demostra la pretensió que tenia l’estat espanyol, frustrada perquè no hi va haver violència. I se l’han haguda d’inventar, amb l’excusa que els cotxes van acabar aixafats. Però no hi havia voluntat de fer mal a ningú. Encara més; aquestes fotografies demostren que hi va haver la voluntat de fer un cordó de seguretat per fer sortir els qui hi havia dins de la conselleria. —I aquesta fotografia d’en Sànchez i en Cuixart, amb aquesta mirada. —Sí, té un aire premonitori… Fotografia: Jordi Borràs. ‘Dies que duraran anys’ (Ara Llibres). —I davant la seu de la CUP, la policia espanyola provocant. —Els ànims eren molt encesos. Va ser una gran provocació, van intentar assaltar la seu de la CUP. Però tothom veia molt clar que no hi podia haver ni la més mínima excusa per a legitimar l’actuació violenta de l’estat espanyol ni per a acusar l’independentisme de violent. Vam estar hores allà, esperant, perquè no tenien cap ordre judicial. I no va arribar mai, aquella ordre. Fotografia: Jordi Borràs. ‘Dies que duraran anys’ (Ara Llibres). —Raül Garrigasait escriu, en el capítol de ‘La revolta dels estudiants’: ‘Les revoltes útils són el ferment del futur; les fracassades s’esfumen dins un núvol de nostàlgia.’ Hi ha el perill que acabem mirant aquest llibre amb nostàlgia? —El moviment independentista aconseguirà que no sigui així. Hi ha una lluita pel poder, i les ganivetades entre els partits van que volen de manera vergonyosa. Però aquest llibre és un recordatori que quan hi ha hagut unitat popular i la voluntat popular de dur una cosa endavant, això ha passat per damunt de tot. Fins i tot per damunt d’aquells qui teòricament pilotaven el referèndum. L’1-O es va fer, malgrat el govern espanyol, i fins i tot malgrat les dinàmiques de lideratge de l’independentisme. El problema és que més enllà de l’1-O no hi havia res planificat. —Tenim la fotografia de les cares llargues del dia 27 al parlament una vegada proclamada la República. Fotografia: Jordi Borràs. ‘Dies que duraran anys’ (Ara Llibres). —En general crec que tots ens hem sentit enganyats. Però no hi ha recança. No retrauré res a cap dels polítics que van ser allà, perquè ho han pagat amb el preu més alt, que és la llibertat. Però de tot això, n’hem d’aprendre. I si algú es pensa que l’independentisme baixarà, ho té magre. Ho hem vist el 21-D. L’1-O és la demostració que som capaços de fer allò que ens proposem. I ho aconseguirem, més tard o més d’hora.

Summary: Jordi Borràs: ‘No eren militants de l’extrema dreta; eren els teus veïns’


MADRID, 11 (EUROPA PRESS) Almenys 36 persones han mort i 109 han resultat ferides aquest divendres per la col·lisió frontal de dos trens a la ciutat egípcia d’Alexandria, segons ha informat el ministre de Sanitat, Jaled Megahed, al diari oficial ‘Al Ahram’. Les autoritats egípcies havien confirmat l’existència de víctimes però no havien precisat el balanç, si bé fonts mèdiques i de seguretat consultades per Reuters ja havien advertit que hi havia desenes de morts i ferits. Un dels trens es dirigia a la capital egípcia, el Caire, i l’altre viatjava cap a Port Saïd. El fiscal general, Nabil Sadiq, ha ordenat obrir una investigació urgent sobre el succés. Sadiq ha indicat que els morts han estat traslladats a Koum El Dekka, mentre que els ferits s’han repartit entre diversos hospitals.

Summary: Egipte.- El Govern egipci confirma 36 morts i més de 100 ferits per la col·lisió de dos trens en Alexandria


El dia abans de la batalla cada bàndol prepara les eines, repassa cada pas que farà i estudia tots els moviments i situacions prevists. L’empenta ciutadana ha portat la política catalana i l’espanyola a un tauler on les peces es miren de reüll. El referèndum, ara mateix, és a l’horitzó mentre s’imposa la immediatesa del primer assalt important i decisiu. El parlament ha d’aprovar demà la llei del referèndum d’autodeterminació (pdf) i qui sap si també la llei de transitorietat. Els moviments de les fitxes espanyoles –una mena de filibusterisme per la via de l’amenaça i l’obstrucció judicial– han forçat la part catalana a aprovar la llei utilitzant els mecanismes que el reglament del parlament reserva per a ocasions excepcionals. La doctrina del full de ruta D’entrada, la mesa de la cambra presidida per Carme Forcadell ha esquivat fins ara l’admissió a tràmit de les dues lleis registrades per Junts pel Sí i la CUP, per evitar una actuació abans d’hora del Tribunal Constitucional. L’objectiu de la doctrina que s’ha imposat en el full de ruta sobiranista és arribar a l’aprovació de la llei de referèndum sense haver de desobeir cap sentència ni cap interlocutòria judicial. És a dir, fer tot el recorregut per les vies legals fins a l’entrada en vigor de l’article tercer de la llei que anuncia que aquesta norma preval jeràrquicament sobre totes aquelles que hi puguin entrar en conflicte, ‘en tant que regula l’exercici d’un dret fonamental i inalienable del poble de Catalunya’. Una reunió abans de començar el ple És per això que l’admissió a tràmit de les lleis per la mesa –una acció imprescindible per a poder arribar al ple del parlament– es farà en una reunió extraordinària abans de començar el ple de demà. Amb tot, el debat i l’aprovació de la llei no figurarà a l’ordre del dia que quedarà fixat avui. Seran els grups de Junts pel Sí i la CUP que, una vegada començat el ple, demanaran d’incloure aquest punt a l’ordre del dia tal com els permet l’article 81.3 del reglament de la cambra. Aquest article preveu que es puguin aprovar propostes dels grups sense passar tots el tràmits parlamentaris habituals si la majoria absoluta ho accepta. I això passarà, segons les fonts consultades per VilaWeb, entre la sessió de control al govern i al president i el primer punt de l’ordre del dia. És a dir, cap a migdia. Primera oportunitat del TC En el període que va entre l’admissió a tràmit per la mesa i l’alteració de l’ordre del dia a instància dels dos grups de la majoria sobiranista, el Tribunal Constitucional espanyol tindrà una primera oportunitat d’actuar contra la decisió de Forcadell i companyia. Els magistrats del TC estaran reunits des d’avui i actuaran paral·lelament al ple del Parlament de Catalunya. Quan la mesa admeti a tràmit les lleis, el TC podrà enviar un requeriment que –contra algunes versions que s’han fet córrer aquests últims dies– no caldrà que sigui fet a mans per cap secretari judicial. El TC podrà fer aquest advertiment per fax o per correu electrònic, que són conductes habituals de les notificacions oficials entre l’alt tribunal espanyol i els lletrats del parlament. Requeriment o incident d’execució En aquest moment, caldrà veure si els magistrats opten per un requeriment de reconsideració –per demanar a Forcadell que invalidi la decisió presa– o directament per l’incident d’execució en aplicació de la sentència de suspensió de la declaració parlamentària del 9 de novembre del 2015 (d’inici del procés cap a la independència). Sigui de l’una manera o de l’altra, la determinació de la majoria parlamentària és de continuar el ple i que siguin els diputats que es pronunciïn amb la votació de la llei de referèndum (la de transitorietat restarà pendent d’aprovar-se l’endemà, segons les consultes fetes per VilaWeb). Se suspendrà el ple? Els grups contraris al referèndum tindran l’oportunitat de demanar a la mesa una reconsideració de la decisió d’admetre a tràmit la llei, a més de l’acceptació de l’alteració de l’ordre del dia. Aleshores, la mesa haurà de resoldre la petició d’aquests grups i, si no hi ha cap novetat, la desestimarà. Per tant, quan JxSí i la CUP hagin demanat d’alterar l’ordre del dia i s’hagi votat aquesta proposta, caldrà prendre una nova decisió: se suspèn el ple fins al termini marcat per a la presentació d’esmenes o el ple continua i la tramitació d’esmenes es fa paral·lelament. El moment dels unionistes Un cop transcorregut el període obert per a la presentació d’esmenes abans de la votació de la llei, els portaveus designats per cada grup podran prendre la paraula per a fixar posició. Ciutadans, PSC i PP ja han anunciat que abandonarien el ple, però no és clar si se n’aniran abans del debat o ben bé abans de la votació. Una altra possibilitat és que abandonin el ple tots els seus diputats llevat dels tres portaveus, que voldran deixar constància de la posició del grup per al diari de sessions i per a la quota de pantalla televisiva corresponent. Cas a banda és el dels diputats de Catalunya Sí que es Pot, que arriben al ple més important de la legislatura completament dividits entre els qui s’oposen taxativament a la llei i els que s’abstindran i podrien arribar a votar-la favorablement. Una majoria del 86,75% Un cop fet el debat i aprovada la llei amb el vot de la majoria parlamentària, la cambra en farà la publicació electrònica al Butlletí Oficial del Parlament de Catalunya. Si els tres grups unionistes abandonen la cambra, la majoria amb què s’haurà aprovat la llei serà molt àmplia. Sense Cs, PSC ni PP, la cambra té 83 diputats. Si l’aproven els diputats de JxSí i la CUP, la majoria haurà estat del 86,75%. Amb la publicació de la llei al butlletí oficial, el president Carles Puigdemont i el govern ja poden signar el decret de convocatòria i el decret de normes complementàries del referèndum de l’1 d’octubre. Un nou recurs d’inconstitucionalitat o sancions immediates A banda els requeriments que hagi pogut fer el TC durant el ple, la publicació de la llei motivarà un recurs d’inconstitucionalitat del govern espanyol amb l’aplicació de l’article 161.2 de la constitució, que implica la suspensió cautelar immediata de la norma impugnada. Per a poder presentar aquest recurs, el govern espanyol necessitarà un dictamen favorable del Consell d’Estat, que s’haurà de reunir d’urgència com ja ha fet cada vegada que s’ha tractat d’impugnar els passos del procés cap a la independència. Les tres mesures coercitives del TC Si el TC opta per aplicar l’article 92 de la llei orgànica –aquell que es va reformar per dotar de capacitat sancionadora el tribunal–, ho podrà fer mitjançant la multa coercitiva o la suspensió dels càrrecs que han desobeït els requeriments. Són actuacions que pot fer d’ofici o a petició d’alguna de les parts del procés. La multa coercitiva és una fórmula regulada per l’article 92.4 de la llei, que pretén doblegar la voluntat d’algú per obligar-lo a complir les ordres del tribunal. És una multa (entre 3.000 i 30.000 euros) que es pot anar reiterant al llarg del temps fins que la persona afectada accepti el compliment dels requeriments. Per una altra banda, la suspensió dels càrrecs afectats no és cap inhabilitació. El TC no pot inhabilitar ningú directament. Per fer-ho, ha de derivar l’incident d’execució per la via penal al Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (en el cas dels membres del parlament o del govern). La suspensió d’un càrrec pel TC és una mesura cautelar i temporal fins a una sentència d’inhabilitació definitiva al TSJC. La batalla de la desconnexió ja és ací Finalment, el TC té encara una tercera opció sancionadora i coercitiva. Pot ordenar l’execució substitutòria de les resolucions preses. En aquest cas, el tribunal pot requerir la col·laboració del govern espanyol perquè ‘adopti les mesures necessàries per assegurar el compliment de les resolucions’. Quines seran aquestes mesures és una incògnita que tan sols poden resoldre els magistrats del tribunal si decideix d’aplicar aquest punt de la seva capacitat sancionadora. Per tant, en el moment que la mesa admeti a tràmit les lleis, demà a primera hora, començarà la batalla decisiva pel referèndum i el xoc de legitimitats. L’habilitat de cada part determinarà l’èxit de l’escomesa democràtica catalana. Amb l’aprovació de la llei de referèndum i, encara més, la de transitorietat, Catalunya haurà començat la desconnexió final si així ho certifiquen els ciutadans l’1 d’octubre.

Summary: Els moviments que determinaran la batalla decisiva pel referèndum


L’editor i advocat Quim Torra ha entrat al parlament per fer la independència. Ho ha fet a la llista de Carles Puigdemont, Junts per Catalunya. Es mostra sorprès per la manca d’una estratègia unitària que permeti d’arribar a acords clars i més ràpids tenint en compte la situació d’emergència nacional. I pensa com es pot desenvolupar una legislatura incerta, amb presos i exiliats i una estratègia de la por que no cessa des de l’estat espanyol. Placa del monument dedicat a Václav Havel (fotografia d’Albert Salamé). Cerquem un lloc per a seure, un divendres amb bon sol, a l’aire lliure. A tocar de l’edifici del parlament, al parc de la Ciutadella, hi ha un parell de cadires i una taula al voltant d’un arbre. És un monument a Václav Havel, el líder de la Revolució de Vellut a Txecoslovàquia i posterior president de la República. La placa que acompanya el monument diu que és dedicat a la memòria de Havel i a la causa dels drets humans i de la llibertat arreu del món. Ens sembla que és el lloc perfecte per a parlar amb Torra de tot això que volem parlar. Perquè ens preocupa què n’ha quedat de la República proclamada i quines lliçons n’hem tret de la tardor catalana. Comencem parlant del moviment que ha fet Puigdemont i de la creació d’aquest Consell de la República a Brussel·les. —El desconcert entre els independentistes és evident. Aquesta decisió de Puigdemont obre un bon camí o és tan sols una manera d’esquivar la patacada de l’estat espanyol? —He de confessar que, fa unes setmanes, amb l’anàlisi de les forces i debilitats que té l’independentisme després de tot el que ha passat aquests mesos i el resultat electoral, em faltava trobar una sortida que pogués ser la sortida de consens de tot aquest bloc independentista republicà. Fa un parell de setmanes, el president va voler compartir amb nosaltres aquestes reflexions i em va semblar que trobava aquell punt precís per a fer realitat aquesta República. Una República que ell entén que està declarada, guanyada en un referèndum i que no vol que sigui una paraula buida. —I com es concreta? —Cal que fem acció política republicana que ens porti a algun lloc. Penso que amb aquesta sortida que proposa el president ampliem fronts republicans, internacionalitzem el procés per primera vegada de manera seriosa, i la ciutadania s’ho podrà sentir seu, que és la cosa més important. Ho acabarem constatant en el dia a dia. Que ahir el candidat Jordi Sànchez expressés en un piulet que el govern legítim era el govern de Puigdemont i que des del govern de la Generalitat s’obeeixi republicanament les directrius polítiques que vinguin de Brussel·les, si som capaços d’articular-ho bé, em sembla que ens obre una oportunitat magnífica. Es crea l’Espai Lliure de Brussel·les –afegiria aquí un guionet: i Ginebra. Des de l’interior es fa política social i de progrés amb actituds i valors republicans. I sobretot, la tercera pota, que és la ciutadania. Si la ciutadania deixa d’empènyer, no resisteix o no ens interpel·la a continuar endavant, tot això no funcionarà. Tenim una ciutadania apoderada, crítica i que ens exigeix molt. Si algú no ha fallat mai i no sembla que hagi de fallar és la ciutadania. Per tant, ens haurem de concentrar en la relació entre Brussel·les i Barcelona. —La República s’allunya físicament. I mentrestant, el govern autonòmic continuarà xocant contra el mur de l’estat espanyol? Quina viabilitat té? —Els qui fem política hem de fer autocrítica, perquè ens hem entretingut molt en el com ho farem i en els noms. Sempre oblidem de parlar de l’estratègia i de què farem. Aquí també responsabilitzo els periodistes, que ens haurien de preguntar més què volíem fer en aquesta legislatura. Hem mirat de fer aquesta anàlisi. I l’hem resumida amb una frase: hem de passar de la restitució a la constitució. És a dir, si acceptem que hi ha hagut un 1-O i un 27-O, no podem acceptar que amb el retorn a l’autonomia n’hi hagi prou. —Hi ha moments que sembla que l’objectiu sigui aquest. —Aquest no pot ser el nostre projecte. Volem acabar la legislatura amb un procés constituent seriós, amb un projecte de República catalana. Em sembla que l’objectiu de passar de la restitució a la constitució catalana és raonable, atesa la correlació de forces actual dins del conjunt independentista. Atès que els independentistes continuem necessitant expressar que el 50% del país dóna suport a la proposta, això ens situa en un escenari que d’ací a quatre anys podem tornar a tenir la pilota al punt de penal. Si sabem moure les tres vies d’acció política –Brussel·les, Barcelona, ciutadania–, ens dóna un joc per a aquesta legislatura que no és de retrocés sinó molt ambiciós. —El desconcert de la gent –i la decepció– és per aquesta batalla de partits que s’ha escenificat des de les eleccions imposades. Després de la dignitat ciutadana de l’octubre ha vingut un espectacle lamentable… —Per a algú que tot just s’estrena en la política institucional, encara que ja he tingut activitats parapolítiques, és una de les coses que xoquen. Efectivament. Davant la situació d’emergència nacional que viu el país, davant els anhels de llibertat que té la ciutadania, havent quedat el 27 d’octubre amb un regust agredolç, i després del patiment de l’exili i la presó, hom pensava que hi hauria un front d’unitat que seria capaç d’establir acords més de pressa, de manera més contundent i més clara. Un cop ets dins de la política al parlament, he de dir que veus que malauradament aquests temps són necessaris. Perquè la política la fan les persones. I la fan els partits. I els partits necessiten els seus ritmes, les seves escenificacions, posar els seus accents i marcar el seu territori. Això passa a qualsevol país normal del món. Però, com que nosaltres vivim en aquesta anormalitat permanent, ens agradaria que això no passés. —Quins són els interessos curts que condicionen un plantejament unitari amb sentit estratègic? —La situació d’anormalitat política pels empresonaments i l’exili no l’hem de menystenir. Això condiciona els moviments polítics. Tots els partits tenen gent a la presó o a l’exili i això cal tenir-ho sempre present. Després, el fet que no es presentés una candidatura com la de Junts pel Sí i que hi hagués dues candidatures diferents –tres, amb la CUP– fa que debats que s’haurien resolt abans de les eleccions ara s’han de fer a posteriori. I això també fa que les negociacions vagin més lentes. I tercer, que els ritmes dels partits són diferents. N’hi ha que assoleixen consensos i decisions de manera més ràpida, i hi ha partits amb models més assemblearis que necessiten un procés més lent de presa de decisions. I això s’ha de respectar. Per exemple, la CUP té aquest dissabte un consell polític decisiu. Quan vam començar a negociar amb la CUP fa una setmana, ens deien que la seva decisió es prendria el dia 3 de març. Això s’ha de respectar. —La proposta de Puigdemont de renunciar provisionalment a la investidura i donar pas a Jordi Sànchez no ha estat ben rebuda per ERC. No estava negociat això? —Tan sols puc dir i recordar que les negociacions parteixen d’una premissa que és que la presidència del parlament seria d’Esquerra Republicana i la presidència de la Generalitat seria de Junts per Catalunya en aplicació del resultat electoral. Em sembla que aquest és un principi que sempre s’ha de tenir clar. De totes maneres, em sembla que aquestes discussions dels noms fan més nosa que servei. A mi m’interessa l’estratègia i l’objectiu que ens proposem tots plegats. Jo no em vull entretenir en aquestes discussions de noms. —Els presos són ostatges polítics. Aquesta situació com condiciona les decisions que es prenen? —Mireu, jo tinc una carta que vaig rebre ahir d’en Jordi Cuixart que em demana que no els tinguem en compte. Demana que tirem endavant i que fem política. Diu que són ostatges i que no hem de deixar que els utilitzin. Que tirem endavant. I em sembla que aquesta és la millor resposta que podem tenir. —Hi ha un xantatge sobre els presos, però també sobre els qui viuen assenyalats i amenaçats d’anar a la presó. Això no ho deu facilitar gens… —Tot això és monstruós. El punt de degeneració dels mínims estàndards d’allò que havíem considerat que era un bloc de drets fonamentals que havíem assolit fa feredat. Hi ha diputats del Parlament de Catalunya que han mutat a inquisidors, fins i tot pretenent prohibir que es puguin debatre esmenes a textos. Veiem coses que exigeixen sincerament una anàlisi de consciència democràtica. Tot plegat forma part d’aquesta estratègia de terror que imposa l’estat espanyol. —Expliqueu-vos. —S’han inventat la fórmula perfecta: independentista és igual a culpable. Culpable de què? És igual. Ja s’ho inventaran. Però, d’entrada, ets culpable. D’haver dit una paraula, d’haver-te reunit amb no sé qui, d’haver fet una trucada… Hem de combatre aquest estat de por. Hem d’apel·lar a la llibertat de pensament i a la llibertat de consciència en aquest moment. Em sembla gravíssim. Aquí sí que demano que qualsevol demòcrata d’aquest país alci la veu i s’encari al monstre. Això no pot ser. I encara menys allà on es representa la voluntat popular que és al parlament. A veure si al parlament no podrem parlar de la República catalana! Però on hem arribat? —Ahir us vau estrenar al faristol de l’hemicicle. Us va sorprendre la crueltat i la duresa de les intervencions del bloc del 155? —Molt. Molt. Jo acabo d’arribar, però hi ha diputats que fa anys que hi són. I es coneixen entre ells. Han treballat plegats amb gent que ara és a la presó o a l’exili. Aquest punt de nul·la humanitat, l’absència d’un punt d’humanitat, m’impressiona. Sincerament, m’impressiona. No té res a veure amb la discrepància política. És una qüestió d’humanitat. Són gent que seien de costat, coincidien al bar i feien broma, s’havien intercanviat somriures… Són a la presó i són a l’exili. I a aquesta gent se’ls en fot. A mi, sincerament, tot això em dol moltíssim. Hi ha en qüestió uns valors humans molt bàsics. —Si es resol aquesta qüestió de la investidura autonòmica i queda clara la funció del Consell de la República, la gent començarà a visualitzar els objectius concrets perquè la República no sigui una idea a Brussel·les i comenci a ser una realitat a Catalunya? —Sí. Justament, amb aquesta idea de tres actors polítics que ens permeten eixamplar l’acció republicana, si sabem moure els engranatges, si estem en comunicació permanent els tres actors, tenim la força d’eixamplar la base amb objectius concrets. Per exemple, arribar a la redacció de la proposta de constitució de la República catalana. I, per tant, a un segon referèndum per a refrendar-la. Aquest és un objectiu ambiciós i raonable alhora, tenint en compte la correlació de forces de l’independentisme. Avui hi ha ritmes diferents en l’independentisme. És així i no podem negar-ho. La redacció de la constitució és un objectiu que ens permet un gran debat de país fet de manera seriosa. Compro la frase de Carles Riera: això no són tallers de gomets. El procés constituent no pot ser un taller de gomets. Ens l’hem de prendre seriosament. Amb aquesta proposta, tornem a dibuixar un possible gran moment. —Parlem de quatre anys de legislatura que es tancaran amb un referèndum sobre la constitució? —Al meu entendre, sí. Però hem de pensar que és una legislatura amb presons, exilis, processos judicials… Hem de ser capaços de donar la resposta adequada a cadascuna d’aquestes vexacions. Suposo que la societat catalana és prou madura per a comprendre que hi ha uns límits. Les darreres línies vermelles. Hem d’estar en alerta perquè ningú no pot renunciar ni un mil·límetre a allò que vam votar i proclamar. I tot té un límit. —Puigdemont ha reconegut que el 10 d’octubre es van equivocar suspenent la proclamació de la independència. Tenim un problema a saber llegir el millor moment de fer les coses? —D’entrada, estic d’acord amb aquest reconeixement d’error del president. Jo també pensava que el 10 d’octubre era el moment òptim. Després vaig pensar que el 27 d’octubre ho tornava a ser… Però, de la vostra pregunta, em sembla més important una reflexió sobre la incapacitat de saber esprémer aquests moments. Hi havia un moment encara més òptim i amb més coses a favor que va ser el 14 d’abril de 1931. La nit del 14 d’abril del 31, un esquadró de l’exèrcit es va plantar a la plaça de Sant Jaume per presentar armes al president de la República catalana, Francesc Macià. Ell té el país controlat, el govern civil, ha ocupat els centres neuràlgics del poder, ha enviat cartes a tots els alcaldes dient que controla la situació. —Però… —En aquell moment, som una República catalana proclamada i viva. I tres dies després ens trobem amb la Generalitat de Catalunya. Us podeu demanar, com feia Jaume Miravitlles, si Macià va trair. Per què no vam saber aprofitar aquell moment? Sóc un macianista convençut i us diré que vam tenir allò que vam saber-nos guanyar. La societat catalana no va ser capaç de guanyar-se una altra cosa. Quan em pregunto a mi mateix què va passar el 10 d’octubre o el 27, també m’atribueixo part de les culpes. Com a ciutadà que potser va esperar massa dels polítics. I potser era la nostra hora i no vam ser capaços d’entendre-ho. Vull dir que no m’agradaria deixar sol el president en aquest reconeixement de culpa. Som en un moment que cada ciutadà és essencial. La República dependrà de què fem cada un de nosaltres. El lideratge polític és decisiu, d’acord. Però el lideratge social és encara més important. —El 14 d’abril del 31 no hi havia ni de bon tros una societat tan mobilitzada com ara a favor de la independència. —No! A més a més. —Potser l’estat espanyol tampoc estava en la dinàmica actual… —En la decisió de Macià –aquesta és la meva opinió–, hi pesa el fet que també arriba a Madrid la República i venien del Pacte de Sant Sebastià, mesos abans. Crec que va pesar la voluntat de fer possible que es tirés endavant tots junts en un projecte de fraternitat. Què hauria passat si en aquell moment no s’hagués proclamat la República a Madrid? No ho sabem. En qualsevol cas, avui queda clar que aquella finestra que es va obrir el 1931 ara no existeix. Ja hem constatat que no hi ha cap forma política amb què l’estat espanyol vulgui encabir un projecte de sobirania per Catalunya. —Als comuns els va molestar que recordéssiu la història. Van dir que us havíeu de centrar en el futur… —És clar. Hi ha gent que diu ‘som l’any 2018’. Sí, és clar que hi som. Però venim d’on venim. I cal recordar d’on venim per parlar d’on som i cap a on anem. Jo dono moltes voltes a l’exemple aquest del 14 d’abril del 31. Em sembla que ens ajuda a treure’n moltes conclusions sobre què va passar-nos aquest octubre. Després del 31 van continuar lluitant. Els nostres pares van continuar lluitant sota el franquisme. I nosaltres continuarem lluitant. Tenim un objectiu i no pensem renunciar-hi. Ara hem de tornar a crear un moment. —El 14 d’abril va sortir d’unes eleccions municipals. L’any que ve n’hi haurà unes altres, i unes europees… —Caldrà aprofitar qualsevol bon moment que es presenti. Un independentista no ha de renunciar mai a aprofitar el moment per arribar a la independència. Cada dia és bo per a fer la independència. No hi ha dies dolents. —Us uneix una amistat molt estreta amb Jordi Cuixart i Quim Forn… —Ahir vaig rebre cartes de tots dos. Tenen una fortalesa i un coratge admirables. —Havíeu pensat mai que viuríeu una situació com l’actual? —Jo m’havia imaginat que si anaven deu a la presó, els tocaria patir, però que si érem tres mil que ens tocava rebre, no hi hauríem entrat. I ha passat que hi han entrat deu. Aquesta és una lliçó també de l’octubre. Quan tornem a tenir un moment propici, hem d’estar disposats a ser tres mil a la presó. Amb totes les conseqüències. Això és el que he pensat tota la vida i ho continuo pensant. No em desdiré del que he pensat sempre. —Teniu una conclusió clara de per què no s’ha guanyat la independència? —No hem guanyat perquè encara no s’ha acabat el partit. Hauria estat diferent amb un 55% de vots a les eleccions. A les del 27 de setembre de 2015 i a les del 21 de desembre passat. Hauria estat molt diferent. Sí que tenim un referèndum que guanyem i una proclamació de la República, però necessitem tornar a passar per una exigència d’un referèndum de la independència que superi aquest 50%. Sincerament, l’independentisme ha de ser conscient que això és important a escala internacional. Quan tinguem aquest 50% dels vots, aleshores s’ha de ser conseqüent. En vaig parlar al llibre ‘Els últims 100 metres’. Aquest moment exigeix uns escenaris gandhians. Tothom en parlava fa set mesos. Vivim a l’estat espanyol i aquesta és la manera que tindrem d’aconseguir la independència.

Summary: Quim Torra: ‘Quan tornem a tenir un moment propici, hem d’estar disposats a ser tres mil a la presó’


Corpus vinícoles i culinaris dels Països Catalans i Occitània, receptaris variats, llibres que centren l’interès en un producte o un plat, llibres artístics, històrics, de ficció… CORPUS CULINARI Història de la cuina catalana i occitana 2. Les olles · les verdures Vicent Marqués Edicions Sidillà Vicent Marqués s’ha passat la vida compendiant la cuina catalana i occitana, dues cuines germanes. En aquest segon volum ens ofereix centenars de monografies i receptes d’olles i de verdures que ens expliquen com les podem fer i també en descobrim el recorregut històric, filològic, literari i cultural en general. Aquest projecte significa la construcció d’un corpus de la cuina que compartim la gent dels Països Catalans i Occitània. La cuina del Tradicionari. Un recorregut pel calendari gastronòmic de Mallorca Més d’un autor El gall Editor La veu de Rafel Ginard (1899-1976), folklorista i escriptor, compilador del Cançoner Popular de Mallorca i també d’un ric compendi d’anotacions sobre el calendari folklòric, ens guia en un recorregut per la cuina d’arrel tradicional de Mallorca, descoberta seguint el calendari, de cap a cap d’any. El llibre inclou una selecció de quaranta-vuit receptes feta pels xefs Tomeu Arbona i Miquel Calent. PASSIÓ PELS FORMATGES Formatgeries artesanes de Catalunya. Rutes per 93 obradors Ramon Rosset Cossetània Edicions Recull de totes les formatgeries i els formatges artesans que s’elaboren actualment a Catalunya, amb l’ànim d’acostar al lector aquest gran patrimoni gastronòmic. S’ha volgut destacar la història humana que hi ha al darrere de cada obrador: la filosofia de vida del formatger; en alguns casos, el canvi vital que implica el pas de la ciutat a la ruralia; la feina de pastors i elaboradors de formatges… El gran libro del queso Ramon Roset Morera Integral Hi trobareu una selecció de més de dos-cents formatges de tot el món, dels més tradicionals a les últimes novetats. N’explica secrets, característiques i particularitats. La cultura dels grans formatges del món al vostre abast. PLAT I PRODUCTE El llibre del variat mallorquí Aina Maria Solano (text) i Cristina Ortega (fotografies) Disset edicions Un dels plats de les Illes Balears que té més adeptes darrerament, ara disseccionat en aquest llibre. A cada casa els fan sensiblement diferent, però la base és inamovible: frit, pica-pica, pilota, ensalada russa, calamar arrebossat i croqueta. Divuit cuiners expliquen la seva versió del plat i s’han seleccionat vint bars o restaurants (podrien ser molts més, perquè ara el variat és present a tota l’illa). Els cigrons, el salmó II, la sardina, la vedella Col·lecció: Productes de mercat Diferents autors sd-edicions Productes de Mercat és una col·lecció de monogràfics sobre ingredients de tota la vida o de nova incorporació, però habituals avui a la nostra cuina. De cada producte s’ofereixen deu receptes proposades per cuiners professionals i més experts. SIGNES DEL TEMPS: DIETES I CUINA SENZILLA I RÀPIDA Aquella cuina d’ara Les receptes de Jovita Murias Marta Castellet Cossetània Edicions Còctels, tapes, escudelles, carns fredes, carns amb suc, peixos al forn, bunyols, pastissos… Aquest receptari representa la trajectòria vital de Jovita Murias, una moianesa nascuda a El Bierzo, que es va iniciar en l’art dels fogons al costat de la seva mare i que es va consolidar com a cuinera amb el mestre Josep Lamich a Moià. Dieta: què faig malament? Lídia Casademont Cossetània Edicions En aquest llibre, la nutricionista identifica els errors més comuns que cometem en la nostra dieta i ens proposa una solució entenedora i planera. Lídia Casademont és autora del bloc gastronòmic Va de teca (vadeteca.cat). Sopars fàcils, ràpids i sans Inés Butrón Cossetània edicions 68 receptes perquè els vostres sopars siguin cada vegada més saludables, sense que hàgiu de passar gaire estona a la cuina i sense exigir un nivell gaire elevat. Hi trobareu d’entrepans divertits i originals, amanides plenes de sabor, fins a plats senzills de carn i peix, idees per a cuinar amb verdures i suggeriments perquè pugueu tastar diferents tipus de cereals. CIÈNCIA I CUINA La ciència a taula Fernando Sapiña Revista Mètode – PUV Aplec de quaranta-dos articles de Fernando Sapiña, professor de química inorgànica de la Universitat de València, que es va morir el gener de l’any passat. Són escrits que va elaborar durant més de deu anys per a la revista Mètode, sobre els principis físics i químics dels aliments i de les seves elaboracions, tots acompanyats d’una recepta culinària. El volum compta amb la col·laboració de l’artista Teresa Tomás. DE VINS EN LES DIFERENTS FACETES Vinos. Del mercado a la carta (vol. III) Més d’un autor Elbullifoundation i RBA Com funcionen els mercats del vi? Què cal per a moure el vi d’un lloc a un altre? Quins factors aporten valor a fi que el vi sigui atractiu per als consumidors? Com es posa preu a una ampolla de vi? Nou sommeliers de referència ens il·lustren amb exemples pràctics. Són: Ronan Sayburn MS, Agustí Peris, Andy Myers MS, María José Huertas, Enrico Bernardo, Josep Roca, Antoine Pétrus, Arvid Rosenger i David Seijas. El vi que bec té gust a mar Antoni Planas Sanjosé il·lustracions de Joan Bennàssar J.J. de Olañeta, Editor L’autor, periodista i gestor cultural de Mallorca, ens aproxima a la història del vi i tot el món que l’envolta: què ha significat per al món occidental el cultiu de la vinya, l’elaboració del vi, la seva dimensió cultural i el seu significat econòmic. Priorat en Persona. Diccionari literari d’un paisatge excepcional Més d’un autor Col·lecció Envinats Vibop edicions Fa deu anys va néixer Priorat en Persona, un projecte que vincula la literatura amb el paisatge d’aquesta comarca: cada dos anys sis escriptors passen quatre dies al Priorat. Durant aquest temps, se submergeixen en el paisatge i en la vida de quatre prioratins. I així els escriptors fan una mena de recull de mirades, experiències, coneixements, un recull de mostres, que els serviran per a elaborar texts literaris a partir de paraules concretes, els mots clau de la seva estada durant el primer any. Mots i texts que l’any següent retornen al Priorat, en la segona part de cada Priorat en Persona. Ara que el projecte té deu anys, ho celebrem amb un tast d’aquest diccionari literari d’un paisatge excepcional. DES DE LA FICCIÓ El club dels sibarites Junichiro Tanizaki Traducció del japonès d’Albert Nolla Viena edicions Cinc aristòcrates es reuneixen periòdicament per degustar plats exquisits i comentar-ne tots els detalls. Aquesta societat gastronòmica sol trobar-se a casa del comte G., que exerceix d’amfitrió, o bé en restaurants exòtics on els presenten plats sorprenents amb l’esperança de captivar el paladar de l’anomenat Club dels Sibarites. Però amb el temps cada vegada costa més de sorprendre’ls. Polifem, el beverri Joma Col·lecció Envinats Vibop edicions Aquesta obra és una peça de l’artista Joma. Conté un desplegable en forma d’acordió, que recrea el cant del Ciclop de l’Odissea d’Homer, i es completa amb un opuscle amb la versió de Carles Riba. REVISTA Apart. La gastronomia que ve 2020. Director convidat: Ferran Adrià Som Aquest primer número d’aquesta ambiciosa revista de gastronomia, que té com a director convidat Ferra Adrià, ens endinsa en sis cuines d’arreu del món que marquen tendència, que inspiren de futur: El Brasil (‘L’aventura del saber amazònic’); el Japó (‘Entendre el futur al satoyama‘); l’Argentina (Memòria viva de la flama); Dinamarca (‘Una altra mirada a l’entorn’); el Marroc (‘Trobar la veu pròpia’); i Grècia (‘Menjar més enllà del menjar’).

Summary: Llibres de vins i menges per a aquest Nadal 2019


Diversos centenars de persones s’han concentrat davant la caserna de Sapadors per protestar per la mort d’un immigrant el passat 15 de juliol al CIE de València. Durant l’acte, en el qual les persones anaven vestides de blanc en senyal de dol, han llegit un manifest on reclamen justícia per al jove mort en ‘estranyes circumstàncies’, que s’aclareixi el succeït i, al seu torn, exigeixen la dimissió del responsable del CIE. Marouane Abouobaida tenia 23 anys i segons la comissió judicial, es va suïcidar el 15 de juliol a la cel·la d’aïllament. Encara tenim els nostres propis Guantanamos. Presons vergonyoses per a persones que només volen un futur més digne. Tancament ja #CIEsNo pic.twitter.com/P4BTfbmRRH — Carles Esteve (@carletesteve) July 30, 2019 ‘Una vegada més cridem que es clausurin tots els CIE perquè mentre n’hi hagi algun d’obert, hi haurà persones que moriran tancades en el seu interior’, indiquen en un comunicat des de l’entitat CIEs No, un altre dels organitzadors de l’acte juntament amb la Unió d’Associacions marroquins – casa Marroc. A la concentració hi han assisiti personalitats polítiques com el secretari autonòmic d’Inclusió, Alberto Ibáñez o la regidora d’Igualtat, Isabel Lozano. El ministre de l’Interior en funcions, Fernando Grande-Marlaska, compareixerà després de l’estiu a la comissió d’interior del congrés espanyol per informar de la mort de Marouane Abouobaida.

Summary: Protesta massiva al CIE de Sapadors per a demanar explicacions sobre la mort d’un intern


Les estimacions de Bank of America Merrill Lynch (BofAML) apunten que el preu del barril de Brent se situarà en una mitjana de 61 dòlars el 2017 i que arribarà als 70 dòlars per barril a partir de la segona meitat d’aquest any. Segons un informe de l’entitat, la demanda dels països de l’OCDE s’està ‘desaccelerant’, de manera que preveu una contracció de 120.000 barrils diaris el 2017. Tot i això, creu que la demanda de petroli en els mercats emergents augmentarà en 1,3 milions de barrils diaris el pròxim any. Segons la seva opinió, ‘una combinació de menors costos de finançament en la moneda local i en el deute extern hauria d’impulsar la ràpida creació de crèdit i l’activitat econòmica del mercat emergent’. Així i tot, les projeccions indiquen que la demanda mitjana de petroli en l’àmbit global augmentarà en una mitjana d’1,2 milions de barrils diaris el 2017, davant de l’increment d’1,4 milions previst per a aquest any, amb un dèficit al mercat durant múltiples trimestres a partir de l’últim del 2016. Com a conseqüència, Bank of America preveu que els preus mitjans del barril de Brent durant el pròxim any se situïn en una mitjana de 61 dòlars, amb màxims de 70 dòlars a partir del segon semestre, mentre que calcula que el preu mitjà del West Texas serà de 59 dòlars per barril, fins a arribar als 69 dòlars cap a final d’any.

Summary: Bank of America preveu que el preu del barril de petroli arribi als 70 dòlars el 2017


Lluís Corominas no es pot creure que pugui arribar a ser inhabilitat del càrrec de vice-president del Parlament de Catalunya per haver permès un debat polític. Com a advocat que és, ho troba inversemblant. Però d’entrada avui ha d’anar a declarar al TSJC en la fase d’instrucció de la causa oberta contra ell i contra els altres membres sobiranistes de la mesa, a més de la presidenta, Carme Forcadell. En aquesta entrevista explica com veu el camí cap a la desobediència i la unilateralitat i reflexiona sobre la salut política de la seva formació, el PDECat. —Si us inhabiliten, què fareu? —No preveiem aquesta possibilitat. —Malgrat els precedents de condemnes d’inhabilitació que hem vist? —Sí, però és que en aquests altres casos tampoc no hi havia d’haver hagut condemna. Tenim un afegit, que som legislatiu, i jurídicament això implica una defensa superior a la de l’executiu. —Per què? —Per la ingerència que implica per part dels poders de l’estat d’intentar condicionar la voluntat dels representants del poble de Catalunya… A mi, que tinc formació jurídica i sóc advocat, em sembla impossible que pugui acabar inhabilitat per haver exercit les meves funcions parlamentàries i fer en cada moment allò que determina el reglament del parlament. Durant aquests mesos, s’ha obert el debat sobre què faríem, si desobeiríem. Però els dificultarem molt que ens puguin inhabilitar, i no ho preveig. Evidenciarem que al Parlament de Catalunya no pot ser jutjat. És inversemblant que el Parlament de Catalunya es quedi sense mesa i pugui ser sotmès perquè un executiu, com el govern espanyol, hagi posat un incident d’execució. —’Hi haurà un moment que haurem de desobeir el TC’, deia Nuet. —És cert que tenim un compromís de votar. L’oferiment que fem és votar d’una vegada i que sigui vinculant. Més que dir que desobeirem i que farem una via unilateral, diem que tenim aquest compromís i el portarem fins al final; deixeu-nos saber llegir la realitat en cada moment i prendre la decisió més adequada en cada moment. Perquè fer una declaració genèrica de desobediència ara mateix no suma. —Heu rebut mostres de suport que no us esperàveu? —Les delegacions que ens vénen a visitar, alguns en veu més alta i alguns altres en veu més baixa, ens diuen que se n’estranyen molt i ens demanen moltes explicacions. —Quina mena de delegacions? —Ens visiten parlaments regionals, diputats a títol individual… Aquesta setmana hem tingut la recepció dels cònsols. No ho diran de cara enfora, perquè n’hi ha que estan molt pressionats, però tots s’estranyen de la situació. ‘Així, volien que no debatéssiu d’un determinat tema?’, ens diuen. ‘Devia ser una llei.’ No, era un debat de política general, on va poder parlar tothom. ‘I on és el problema?’ Que hi ha una sentència genèrica que diu que no fem res per continuar la primera declaració del 9-N o la comissió del procés constituent… Tothom sap que els actes parlamentaris són independents els uns dels altres. Quan ho expliques, la gent ens diu que devem tenir raó nosaltres. —Dieu que l’etapa de la por ja l’hem passada. —Sí, perquè al començament del procés l’estat va jugar-hi, amb tot això. Hi va haver un moment que la gent que som al costat del procés vam veure que l’estat actuava amb tota la seva potència, amb el 9-N, amb el president Mas, amb Carme Forcadell… Actuant sempre al límit del que pot fer l’estat. Sobta una mica, perquè una cosa és parlar-ne teòricament i una altra és viure-ho, tocar-ho, i comprovar com hi van. Ara aquesta etapa l’hem passada. No tan sols nosaltres, sinó la gent que ens dóna suport. Els moviments que ha fet l’estat per mirar de fer por han refermat encara més la voluntat de molta gent. I, mentrestant, amb el Pacte Nacional pel Referèndum, hem pogut recuperar gent que se’ns hauria pogut quedar pel camí. Arran precisament de les amenaces de l’estat. Fotografia: Albert Salamé. —Què fa que ja no hi hagi por? —Veure que aquest és l’únic recurs que té l’estat per a aturar-ho. Si l’alternativa a un referèndum acordat és només l’amenaça judicial i personal que hem rebut alguns, no hi ha res més. O sigui que aquesta etapa l’hem superada amb escreix. —Aquesta por també l’han superada els funcionaris i els treballadors públics? —En aquest estadi, encara no hi som. Ja ho veurem; encara no és el moment que hagi de passar res a funcionaris ni a ningú. No podem avançar-nos i crear la por nosaltres. Al moment en què els funcionaris i qualsevol persona puguin pensar que hi haurà unilateralitat, i que això podria tenir riscs, ja hi arribarem. Hem mirat de preveure aquest camí, perquè si l’hem de fer hem de tenir-ho tot previst. I explicar-ho quan toqui. Avançar coses que no han passat és absurd. —Però el personal de servei jurídic del parlament us ha traslladat neguit o preocupació per les conseqüències que puguin tenir accions unilaterals al parlament? —Al principi hi podia haver la sensació que algú podria patir pel que li passés personalment. Però som al mes de maig, el referèndum és previst el mes de setembre i no ha passat res a cap dels amenaçats, i n’hi havia d’avisats… —Per això va plegar el secretari general del parlament, Pere Sol, l’estiu passat. —En aquest cas va ser perquè havia agafat la seva responsabilitat de manera interina. I cadascú ha fet la seva feina fins ara i no hi ha hagut cap repercussió. Hem donat tranquil·litat perquè en tots els passos que s’han fet fins ara els únics que hem rebut les conseqüències hem estat els membres de la mesa i la presidenta, i per haver fet coses que pensem que s’han fet dins la legalitat vigent. No hi ha hagut afectació a ningú més. I d’aquí al moment que s’hagi de fer el referèndum no preveiem que n’hi hagi cap, si més no en el terreny parlamentari. —Si es trenca la legalitat espanyola… —Sempre hem parlat de legitimar-nos amb les urnes, amb el referèndum, i no parlem d’imposar una legalitat sinó de legitimar-nos amb el referèndum, i després engegar una etapa de transitorietat. Això és anar d’una seguretat a una altra. No hi ha cap petició als funcionaris ni de constrenyiment ni d’obligació, sinó de respectar, igual que es fa ara, la normativa actual. —El moment de passar de seguretat a seguretat és el de trencar la legalitat vigent ara. Aquí sí que passarà alguna cosa diferent. Llavors no s’entrarà en un terreny d’inseguretat i de dubtes? —La gent que parla de la llei de transitorietat ha passat per alt una pantalla: la d’arribar al límit de poder fer el referèndum pactat. Les forces polítiques que duen el procés endavant ja decidiran quin és aquest moment i amb quina unilateralitat estan disposats a fer-ho. La gent ens demana que ho tinguem tot previst, però els moments processals en política són molt importants. I ara, al final del procés, encara més. Hem tingut la paciència per a fer el camí, perquè fos sòlid i ens seguís tothom i ara som a quatres mesos del referèndum. Els ritmes s’han d’encertar. Perquè ens segueixi la majoria de la gent. —Veieu clar si aprovareu primer la part que regula el referèndum de la llei de transitorietat i després la resta, o tota la llei de cop? —És debat permanentment. El full de ruta el teníem pactat i hi ha hagut canvis substancials; el referèndum no hi era i l’hi vam tornar a situar, i ha estat un encert. S’ha de saber llegir la realitat a cada moment. Hem parlat d’hipòtesis diferents i s’ha de veure quin és el millor. No volem fer un ‘big bang’, sinó fer el referèndum i guanyar-lo. Per tenir la república catalana hem de prendre les decisions d’aquests mesos vinents segons les variables que hi hagi. Sí que n’hem parlat, en continuarem parlant i algunes decisions que semblaven inamovibles fa uns mesos les podem canviar. —No acabo de veure clar quan s’hauria d’aprovar la llei de transitorietat. —Jurídicament, fer la llei de transitorietat quan no toca seria un error. I per això som on som. Vam anunciar un índex que vam pactar els grups parlamentaris de JxSí i la CUP perquè es veiés que es treballava conjuntament i que no hi havia malfiança. Al principi d’aquesta legislatura ningú no pensava que arribaríem on som perquè no hi havia confiança entre els uns i els altres. Com cal aprovar la llei? Quan cal presentar-la? Quin contingut final tindrà? És un tema que ens hem de reservar per al moment polític que pertoqui. Si quan ofereixes un referèndum pactat poses al mateix temps la llei de transitorietat damunt la taula al parlament, quina credibilitat tens? —Quant temps més cal per a constatar que no el volen pactar? —Ens legitimem fent-ho com ho fem. Són ells que diuen que no després de recollides de signatures multitudinàries, d’afegir-s’hi entitats, moviments socials, partits que no són partidaris de la independència… Hauria estat un error haver arribat fins aquí on som, quatre mesos abans del referèndum, només amb els qui volem la independència. —Podem entendre la llei com una declaració d’independència o com un esbós de constitució? —Té el nom que té, és transitorietat. Imaginem que féssim un referèndum pactat: també la necessitaríem. Hi ha un període transitori en què has de regular com funciona tot jurídicament. La llei no tenia una intenció de ser provocadora per a l’estat; tenia la voluntat de donar seguretat jurídica, sobretot en l’àmbit internacional. La unilateralitat no és la primera solució, i per això tenim tanta paciència. Per això resistim fins al final. I la transitorietat jurídica vol dir donar seguretat. Si li donem aquesta utilitat, quan s’hagi d’utilitzar es veurà la virtut d’haver resistit i haver tingut paciència. Fotografia: Albert Salamé. —Parlem del vostre partit, el PDECat. El procés de refundació no ha funcionat bé? —Crec que funciona d’acord amb allò que esperàvem. Ara som enmig del procés. En un any, això no poden ser flors i violes, i més tenint present que nosaltres continuem governant a les principals institucions. Hi ha el desgast de qui governa fent un procés de canvi intern tan profund. S’han fet els canvis en la direcció, a escala territorial, i això conviu amb les institucions on governem i amb una situació política a Catalunya que no hem viscut mai. Estic segur que si Marta Pascal i David Bonvehí continuen amb aquesta actitud i dedicació ens en sortirem. Però som enmig del procés. —Hi ha gent dins el PDECat que no s’acaba de creure l’aposta independentista? —És que la societat catalana és així. Hem estat sempre un partit que s’ha adreçat a tota la societat, i el nostre èxit rau en el fet que hem sabut percebre la temperatura social de cada moment. Si no, no hauríem estat majoritaris. La majoria de la societat té en aquest moment una percepció sobre el procés d’anar cap a la independència, però hi ha una part de la societat que és a mig camí i una altra part que hi és contrària. Nosaltres no ens dirigim només als convençuts, perquè el nostre electorat és molt divers. Que a casa nostra hi hagi base i dirigents que han arribat a ser independentistes pel desencantament de l’actitud de l’estat és lògic, com molta altra gent a la societat. —És a dir, que n’hi ha que no ho veuen clar, al partit. —És clar, tenim catorze mil militants. Hi ha gent de tot. I no passa res, són representatius de la societat catalana. Per això hi ha els llocs on es pot debatre l’estratègia de cada moment. I és lògic que dins el PDECat es prevegin totes les possibilitats. Seria estrany que nosaltres, fent política, no preveiéssim totes les possibilitats. Demano molt respecte per aquesta nova direcció. Veig que hem agafat un rumb que serà costerut i un passat que, en part, és tacat, però hem optat per mirar a llarg termini. Que una part de la nostra gent no sigui independentista convençuda no és cap problema. —El lideratge de Pascal i Bonvehí és prou fort? La presència de Mas encara és molt gran. —Si no hi fos, diríem que tant de bo tinguéssim un ex-president que hagués estat en primera línia, que hagués fet el pas al costat, que hagués portat el procés fins allà on el va poder portar. Nosaltres l’hem pogut tenir. Això és complementari amb una direcció executiva, que és la que pren les decisions. El president Mas no té aquesta funció executiva, però sí que té una funció representativa important. No ho veig com un problema. —Quin paper hauria de tenir el president Mas en el partit? —Aquest que té ara: una part representativa, una part institucional, per complementar la direcció executiva. Ni desaparició ni substitució del paper de la direcció. —No el veieu tornant a la primera línia, volent ser candidat de nou? —Això ho ha de decidir el partit, i ell. Per mi la Marta Pascal i el David Bonvehí tenen tota la confiança per a dur endavant el projecte i perquè prenguin les decisions que creguin oportunes, tant pel que fa al president Mas com per a més persones que en formem part. —Sembla que el PDECat no s’ha desempallegat dels casos de corrupció que esquitxen la vella Convergència. —És molt complicat, és una part de la història política del país i de Convergència, i no té res a veure amb el PDECat. El partit ha volgut fer un canvi de cara i una proposta de futur que eviti qualsevol situació com aquesta. El PDECat neix amb un esperit diferent, i aquest marcatge de distància respecte del passat no implica la renúncia a tota la part bona que tenia Convergència. I si els jutjats acaben determinant que hi va haver comportaments de determinades persones que no eren honestes s’haurà d’acabar assumint. Però el PDECat neix amb la voluntat de deixar tot això enrere. Confiem en la feina dels tribunals i no avancem esdeveniments abans d’hora.

Summary: Lluís Corominas: ‘El Parlament de Catalunya no pot ser jutjat’


El candidat a la reelecció com a primer secretari del PSC, Miquel Iceta, proposarà que la batllessa de l’Hospitalet i presidenta de la Diputació de Barcelona, Núria Marín —actualment és membre de l’executiva del PSOE— sigui la presidenta de la nova direcció del PSC. L’actual president del partit és Àngel Ros, escollit durant el congrés del novembre de 2016 i actual ambaixador espanyol a Andorra. Anàlisi: El PSC vol renéixer de les cendres de Ciutadans Si és ratificat al càrrec durant el 14è congrés del PSC, Iceta també vol que la portaveu dels socialistes al parlament, Eva Granados, sigui la viceprimera secretària de la direcció i que Salvador Illa continuï com a secretari d’organització, a més de donar-li també la responsabilitat d’acció electoral. Així ho ha explicat Iceta en un missatge a Twitter: Demà comença el 14è Congrés de @socialistes_cat Si el Congrés ratifica la meva candidatura com a primer secretari proposaré que m’acompanyin @nuriamarinlh com a presidenta, @Eva_Granados com a viceprimera secretària i @salvadorilla com a secretari d’organització i acció electoral pic.twitter.com/U63LRImuwM — Miquel Iceta Llorens /❤ (@miqueliceta) December 12, 2019 Granados fins ara era la responsable de l’àrea de política institucional, econòmica i social, i a partir d’ara ocuparia un càrrec nou. Finalment, Illa es mantindria com a secretari d’organització, i assumiria també l’acció electoral, fins ara en mans d’Assumpta Escarp.

Summary: Iceta proposarà Marín com a presidenta del PSC i Granados com a vice-primera secretària


Aquest migdia s’ha aconseguit traure tots els vehicles que han passat més de 16 hores atrapats en l’A-3 en un tram comprès entre Bunyol i Requena. Els problemes van començar a última hora de la vesprada d’ahir quan la neu dipositada sobre l’asfalt va provocar l’accident d’un camió. Aquesta és la versió que ha ofert avui matí el ministre de Foment Íñigo de la Serna. L’A-3, que estava tallada des de la vesprada d’ahir, ha quedat oberta avui migdia en tots dos sentits, encara que només hi poden transitar els turismes. El delegat del govern espanyol ha reconegut que les màquines llevaneu no han pogut fer front als gruixos de vora mig metre que s’han arribat a acumular en la carretera. Així estan ara la resta de vies. ❄🛣 Última actualització (13.14h) de l'estat de les carreteres de la Comunitat Valenciana per CEGESEV @GVA112 https://t.co/izFJFfQQ59 — Generalitat (@generalitat) January 20, 2017 Durant la nit, les persones afectades explicaven les seues vivències a través de les xarxes socials. L’etiqueta #atrapadosA3 ha arribat a ser tendència al País Valencià i a Espanya. El periodista Santi Hernández, anava a Fitur quan va quedat travat i ho explicava a Twitter: Continuem Atrapats a l'A3. 16h. Atrapados en la A3. Collapsed in the A3. Spain. #AtrapadosA3 pic.twitter.com/5RFEE3Iz7i — santi hernández (@jaumehv) January 20, 2017 L’alerta continua Avui el temporal s’ha desplaçat cap al nord del país. Les nevades afecten sobretot l’interior de la meitat nord. AEMET informa que Morella s’ha despertat coberta per un gruix de neu de 48 centímetres. #Oladefrío, 48 cm de espesor de la capa de nieve a las 8 de la mañana medidos en zona llana. Imágenes del observador @MeteoMorella https://t.co/MBz1o1mKNw — AEMET_C. Valenciana (@AEMET_CValencia) January 20, 2017 En tot el litoral, de nord a sud, es registren pluges i tempestes elèctriques. Entre els registres més destacats de precipitació i fins a les nou d’avui matí, a València s’han recollit 72 litres per metre quadrat, a Castelló 114 i a Carcaixent 115. El País Valencià continua avui divendres en alerta per neu de nivell roig en les comarques de l’interior nord. En el litoral l’alerta és per fenòmens costaners, vents i pluges. La cota de neu se situa entre els 600 metres del nord i els 1.000 del centre i sud. La neu també està provocant molts problemes al nord del País. Les comarques dels Ports i el Maestrat estan registrant precipitacions molt intenses. La carretera 232 es troba tallada a l’alçada de Morella, i també l’A-23 Barracas. Hores complicades Entre els vehicles atrapats anit hi havia el de la corresponsal de TV3 a València, Empar Marco, que va informar de la situació per Twitter. A la nit unitats de rescat van mirar d’arribar-hi amb mantes i menjar i van provar de reordenar el trànsit. Ahir al vespre, la neu va arribar a la serra Calderona, al nord de la ciutat de València, i es va acostar a la capital. A la Calderona hi va haver problemes greus de subministrament elèctric i algunes poblacions van quedar-se sense llum. L’hospital de l’entrada de la serra va restar moltes hores sense subministrament elèctric. També ahir al vespre, quan el temporal va empitjorar, es van viure situacions complicades al port d’Albaida, on van restar atrapats uns quants vehicles, i sobretot al viaducte de Bunyol, amb dotzenes de cotxes i camions encallats a la carretera. Avui matí s’han reobert els accessos a Bocairent. A la costa, el problema són els aiguats, que a la ciutat de València han caigut amb molta força tota la nit. Fins a les set del matí s’havien registrat 72 litres per metre quadrat. El temporal de mar també s’ha endut la sorra de les platges de la ciutat i els ports de València, i Castelló són tancats. Aquest matí s’ha reobert el port de Sagunt. Seguiu la informació en directe al nou compte de Twitter @VilaWebPV Més informació a VilaWeb Ontinyent Més informació: El País Valencià viu un dijous caòtic per l’onada de fred.

Summary: Es normalitza el trànsit per a turismes a l’A-3


‘Accepteu que el Quebec esdevingui sobirà, després d’haver ofert formalment al Canadà una nova associació econòmica i política, en el context del projecte de llei sobre el futur del Quebec i de l’entesa signada el 12 de juny de 1995?’ Aquesta era la llarga pregunta a la qual havien de respondre sí o no els quebequesos avui fa vint anys, en el segon referèndum sobre la independència d’aquesta província francòfona respecte del Canadà. I, a diferència del plebiscit fet el 1980, en què el no es va imposar clarament al sí (59,56% i 40,44%, respectivament), aquell 30 d’octubre de 1995 el marge es va estrènyer fins a la mínima expressió: tan sols 54.228 vots, dels 4.757.509 totals, van acabar decantant la victòria als partidaris de mantenir-se al Canadà. En aquest vídeo s’apleguen fragments dels informatius especials de la jornada del referèndum de fa vint anys: Cal recordar que sis mesos abans de la consulta el sí a la independència rebia a tot estirar el 39% de la intenció de vot, i al començament de la campanya la victòria del no es considerava encara cantada. Però a mesura que s’acostava la data de 30 d’octubre el sí va anar menjant-se terreny al no a les enquestes, fins a situar-se frec a frec. Un gest desesperat de l’unionisme hauria pogut canviat (o desvirtuar, segons els independentistes) aquell empat tècnic: tres dies abans del referèndum la campanya del no, amb la participació activa d’un govern federal que fins aleshores n’havia restat força al marge, va organitzar al centre de la capital econòmica del Quebec, Mont-real, una multitudinària concentració per la unitat del país amb una gran part d’assistents arribats de tot el Canadà. El resultat ajustadíssim del referèndum (un 50,58% per al no i un 49,42% per al sí) va tenir dues grans conseqüències. D’una banda, va deixar exhaust el moviment independentista quebequès, que des d’aleshores ha anat perdent força i presència tant a escala provincial (el Partit Quebequès ara és a l’oposició) com federal (el Bloc Quebequès, segona força durant molts anys al parlament d’Òttawa, des de fa deu dies n’és la quarta). I, d’una altra, la victòria per la mínima de l’unionisme també va obligar el govern canadenc a reaccionar per evitar de trobar-se amb un nou plebiscit a la cantonada. Va ésser aleshores quan va començar a acceptar de garantir els drets lingüístics dels francòfons de tot el país, no sols al Quebec, i a fer passos per assumir la pluralitat nacional. Informació relacionada: La pissarreta de Vicent Partal: La lliçó quebequesa

Summary: Vint anys del referèndum quebequès que es va decantar per sols 54.228 vots


La direcció de l’Hospital Germans Trias i Pujol, Can Ruti, de Badalona, ha rebutjat l’oferiment de l’exèrcit espanyol per desinfectar les seves instal·lacions. La Unitat Militar d’Emergència (UME) estava netejant parades d’autobús pròximes a l’hospital i un dels seus responsables ha entrat al recinte per oferir els serveis de desinfecció que aquesta unitat presta. La resposta de la direcció ha estat que l’hospital ja tenia els seus propis serveis de neteja i que no calia cap servei complementari. Una vegada ha trascendit la polèmica, l’hospital ha tret un comunicat intentant rebaixar la decisió agraïnt la tasca de l’exèrcit, però ratificant el seu rebuig: ‘L’Hospital ha valorat i agraït la possibilitat que també es fessin tasques a l’interior, però ha manifestat que en aquest cas no era necessari per garantir-ne la higiene del mateix. L’Hospital està obert a qualsevol acció sempre d’acord amb les autoritats sanitàries i sabent quins protocols s’usen’. L’exèrcit espanyol s’ha desplaçat a Badalona a petició del seu alcalde, el socialista Àlex Pastor, que va arribar al càrrec després d’una moció de censura a Dolors Sabater amb el suport de Xavier Garcia Albiol. Els alcaldes del PSC de l’àrea metropolitana, i la dels comuns en el cas de Barcelona, han sol·licitat els serveis de l’exèrcit espanyol per justificar el seu desplaçament a Catalunya.

Summary: Can Ruti rebutja l’entrada de l’exèrcit espanyol a les seves instal·lacions