Carles Castro (1955) és professor de periodisme a la Universitat Pompeu Fabra (UPF), i durant quatre anys va ser-ho de la Universitat de Colúmbia de Nova York (1997-2001) amb classes impartides a Barcelona. Actualment periodista a La Vanguardia, s’ha especialitzat en anàlisi electoral i escriu i analitza sobre enquestes, eleccions, bosses de votants, transvasaments de vots. Ara ha escrit Cómo derrotar al independentismo en las urnas (ED Libros) on dissecciona el votant català i arriba a la conclusió que, si l’unionisme vol aconseguir la majoria al parlament català, ha de crear un partit nou que convenci 300.000 independentistes que canviïn de bàndol. VilaWeb el va entrevistar al barri de Sant Antoni de Barcelona, on viu fa anys després d’haver deixat el seu Poble-Sec natal. —‘Com derrotar l’independentisme a les urnes.’ Tros de títol. —Títol amb vessant provocador, comercial i de màrqueting. Pot tenir una interpretació equívoca: pensar que és un llibre presidit per la filosofia de l‘a por ellos. I no és això. Tampoc no és un manual d’instruccions, perquè la naturalesa humana no ens fa robots. Jo dic que és un llibre d’autoajuda, tant per als qui somnien a derrotar els independentistes, com per als independentistes que no volen ser derrotats. —Dieu al llibre que s’acaba el temps si els no independentistes volen guanyar al parlament. Per què s’acaba el temps? —Han de tenir pressa si volen evitar que l’independentisme travessi el 50% del vot en unes eleccions. Això els donaria legitimitat democràtica. No dic que fos una legitimitat prou potent per a imposar un règim diferent. Som on som i l’estat espanyol és com és. Però superar aquesta línia ja comença a ser una majoria. I si hem de fer cas a la tendència evolutiva sobre la identitat catalana, o preferències sobre la independència, es detecta una pujada gradual al llarg dels anys. Tot i que entre el 2012 i el 2017 hi ha una aturada, un estancament, és clar que aquests darrers anys hi ha una conversió important de molta gent a l’independentisme. Les enquestes diuen que la meitat dels independentistes no ho eren abans del 2010. —Parleu dels fills de l’àrea metropolitana que s’han fet independentistes. Quants són? —Difícil de calcular-los. Però hi ha una dada que ho reflecteix, i és la pujada d’ERC en aquest territori. Tot i que els hereus de CiU o baixen o s’estanquen, la suma de les tres forces nacionalistes al cinturó va pujant. Entre el 2015 i el 2017, a la Catalunya profunda l’independentisme es manté en percentatge, però al Baix Llobregat i companyia s’observa una petita pujada. La qual cosa és significativa, venim com venim de la polarització i d’eleccions amb el 80% de participació. És el país real. —Una altra idea del llibre: els dos blocs (independentista, unionista) guanyen en percentatge perquè el bloc rival s’està a casa i no vota. I no tant perquè robin votants del rival. —Bàsicament és així, sobretot en contexts de gran polarització com els que hem viscut. Els blocs es fan hermètics. Però l’experiència del 1999 demostra que si s’ha de produir un cop de volant, no n’hi ha prou amb l’abstenció del rival. Has de robar algun vot. Maragall va ser a punt de fer el cop de volant perquè va robar algun vot als convergents. Avui sabem que el 60% i escaig dels catalans està descontent del seu govern. Un 35% d’ERC i un 25% de Junts per Catalunya inclosos. Això pot causar desmobilització, però també transvasament entre blocs. —Passem a les xifres. 300.000. —Els independentistes que anomeno ‘tàctics’. Els que no estan gaire satisfets amb el balanç del procés. Gent que va votar independència, però que a les enquestes expliquen que realment volen és millora de l’autogovern. A les eleccions a les catalanes hi ha 2,1 milions de votants independentistes i 1,7 milions a les municipals i espanyoles. Són aquests 300.000 un altre cop. Persisteix un vot dual. Però molt afeblit. —800.000 —L’unionisme immobilista. PP, Cs i ara Vox. 20 escons o 25. —1,7 milions. —Independentistes immobilistes. —45.000 vots. —Podrien ser prou per a fer tombar la majoria independentista. Perquè la majoria independentista és fràgil en nombre de vots. Mires els resultats dels 2017 i dius ‘amb 20.000 a Barcelona que haguessin canviat de bàndol, feies perdre un diputat als independentistes’. A Tarragona, 10.000 i Lleida, 10.000, igual. Això són tres diputats, i l’independentisme baixa a 67 escons, per sota de la majoria dels 68. —45% —De la història electoral es dedueix que l’independentisme –abans nacionalisme– per tenir majoria absoluta al parlament ha d’estar per sobre del 45% del vot. En les darreres en va tenir el 47,5%. Si 300.000 independentistes tàctics s’estan a casa, baixa al 42%. I si alguns canvien de blocs, la majoria independentista perd la majoria parlamentària. Però hi ha uns altres 300.000 que també són importants. —Quins? —Els 300.000 que, fruit de la radicalització, han anat a l’altre extrem. Són els que han nodrit la pujada de Ciutadans. I un cop han vist que Ciutadans, més enllà de l’antiindependentisme i anticatalanisme, és un partit de dreta més, doncs els han deixat i a les eleccions de l’abril van tornar al PSOE. —La importància del factor identitari a l’hora de votar. —És clau. En la mesura que l’independentisme pugui anar fent assimilar el relat nacional en sectors aliens, creixerà. Ha de donar-li vessant social? Sí. Per una raó. La classe mitjana benestant catalana ja en té. Li falta el nou precariat. Classes mitjanes assalariades. Filles de la immigració, que tenen els pares votant a l’esquerra espanyola. Però els fills, a vegades, maten el pare. I poden votar Podem, sí, però també un altre paradigma identitari. Poden comprar el relat nacionalista. Això ha passat en sectors cada cop més creixents de fills de la immigració. Molt ajudat per un estat espanyol, que a conseqüència de la seva manca d’habilitat respecte del tema català, es mostra com un personatge antipàtic. I es produeix una paradoxa. —Quina? —Que pel jovent, el rebel, el revolucionari, és el que ha governat Catalunya trenta anys. Perquè desenganyem-nos, ara fan la revolució dels somriures, però han governat trenta anys. Doncs aquestes noves generacions, fills de la immigració, no veuen els trenta anys, sinó que canalitzen la frustració, la crítica i la rebel·lia amb relació a un estat que ha fet molts mèrits per aparèixer com antipàtic i ‘repressiu’. —Consells als partits unionistes per a tenir majoria independentista al parlament? —Els partits constitucionalistes han de crear una nova força política si volen guanyar el parlament. —Per què? —Perquè amb els d’ara no n’hi ha prou per a atreure els 300.000 independentistes tàctics. Als 300.000 independentistes tàctics els han d’oferir una oferta política del catalanisme basada en la refundació de l’autogovern. I que canviïn de marca. Les bases són: millora de competències, blindatge cultura catalana, millora de finançament. I, fruit de l’experiència, aquest partit ha de ser conscient de les línies vermelles: la legalitat, per molt que no ens agradi, és perillós de trencar-la. És millor fer un procés gradual i legalista. I que siguin conscients que l’independentisme és una part de Catalunya. Hi ha una part que ha de ser escoltada. I incorporar un cert respecte al castellà, al bilingüisme, que doni tranquil·litat a qui té una identitat diferent. —I aquests 300.000 independentistes tàctics que es podrien passar al nou partit, quants diputats representen? —10 diputats o 15. —Després hi ha els 300.000 orfes de Ciutadans. On van? —La major part tornen al socialisme. I una part més petita, que venia de votar Pujol, es podria trobar còmodes al nou partit. —Però aquest partit depèn que Madrid millori finançament i respecti llengua i cultura catalana. —És evident. Depèn de Madrid. Però si hi ha res que ens ensenya la història és que potser no s’ha negociat bé. I que en un mapa electoral espanyol tan fragmentat a Madrid com ara, pots aconseguir moltes més coses que abans. Ara una estratègia de pas de tortuga i de peix al cove té moltes possibilitats. —Aquest nou partit quins elements en contra té? —Un candidat potent. Ni el té ni se l’albira. Una cosa és el PSC Maragall del 1999 i una altra el que hi ha ara. —Quin va ser el darrer any que els partits ara independentistes, abans nacionalistes, han superat el 50%? —Diria que el 1995. El 2010 es van quedar al 49 i escaig. El 1992 van superar el 55%. Però el 1992 la participació va ser molt baixa. Per sota del 55%. —Hem vist com vota el país. Com vota Carles Castro? —A mi m’ha passat com tanta gent del país. Teníem un vot orientat per la ideologia. Després va venir la crisi i va entrar en un vot a la contra. I, com molta gent, hem descobert una cosa que no pensàvem que existís. Estàvem convençuts que el consens catalanista era molt ampli. Indestructible. Però fruit del procés hem vist que no. Catalunya es pot trencar. I l’espanyolisme català –que no és igual que el catalanisme espanyol– pot ser molt més fort que no ens pensàvem. I pot deteriorar molt la convivència. Pot degradar molt elements bàsics de la nostra identitat, com la immersió lingüística. I fruit d’aquesta anàlisi realista, tornes una altra vegada a un vot més racional. La qual cosa no vol dir que estigui en sintonia amb els temps, perquè veiem que Brexit i Trump fan un vot irracional. —Els bilingües, què voten? —Hi ha bilingües familiars. Que amb els pares i parella parlen castellà i amb els fills, català. Això és un 10%, 15% dels votants. Sense tenir la xifra exacta al cap, et diria que un 40% són independentistes i un 60% no. —Veig en una enquesta sobre la independència els ‘no sé/ no respon’. Què faran? —Votaran que no a la independència. Això va passar a Escòcia. El 80% va votar que no. —Cap pronòstic per a les eleccions catalanes? —Un cop ha passat la situació d’angoixa del 2017 pots tenir una baixada de tensió dels partits independentistes. Aquests 300.000 que et deia poden estar-se a casa o votar una altra cosa. Però també tindràs una baixada de tensió dels altres. Alguns es podrien quedar a casa perquè veuen que l’estat ho ha aturat, i el perill d’una DUI real ja no hi és. La baixada de tensió serà simètrica o no? Aquí hi ha la qüestió. Perquè hi insisteixo, guanyes o perds perquè el bloc rival s’està a casa. Però el transvasament de vot, petit, el necessites si vols fer un cop de volant.

Summary: Carles Castro: ‘Els partits constitucionalistes han de crear una nova força política si volen guanyar el parlament’


La Marató de TV3 i Catalunya Ràdio està a prop d’assolir els 7 milions d’euros. Concretament s’han recaptat fins a dos quarts de dotze de la nit 6.735.036 euros, el que consta l’última actualització del marcador. La 25a edició del programa solidari està dedicada a la lluita contra l’ictus i les lesions medul·lars i cerebrals traumàtiques. Segons el Departament de Salut, l’ictus és la primera causa de mort entre les dones i la tercera entre els homes. De fet, a Catalunya, una de cada sis persones patirà un ictus al llarg de la vida. Per ajudar a la recerca i conscienciar la ciutadania, la Marató –presentada per Ramon Pellicer i Helena García Melero- ha dedicat més de 17 hores de programació ininterrompuda a actuacions musicals en directe, entrevistes i reportatges especials. Paral·lelament, arreu del territori s’han programat més de 3.300 activitats esportives, lúdiques i culturals per tal de recaptar fons. Ací podeu seguir la Marató en directe a internet. També podeu seguir l’evolució del programa al seu canal de Twitter: Tweets by la_marato

Summary: La Marató de TV3 recull gairebé set milions d’euros per a la lluita contra l’ictus i les lesions medul·lars i cerebrals traumàtiques


Organitzada per la GSMA, l’associació que representa els interessos de més de 1.200 operadors de telefonia mundials i companyies relacionades, aterra a Barcelona com cada any d’ençà del 2006 el congrés de tecnologia mòbil més important del món. Amb el lema ‘Connexió intel·ligent’, s’hi esperen més de 100.000 assistents de pràcticament tots els països del món. Amb la participació de més de 2.400 companyies, que presentaran les seves novetats i miraran de fer xarxa per vendre els seus productes, establir sinergies i aconseguir noves col·laboracions. L’esdeveniment té un gran impacte sobre la ciutat i, com aquests darrers anys, enguany també ha anat precedit de diverses polèmiques. Us expliquem tot seguit quins seran els grans temes d’aquest esdeveniment. El futur del MWC i la polèmica d’enguany La fira es va inaugurar el 1987, amb el nom 3GSM World, a la ciutat occitana de Canes, on es va fer fins el 2005. El 2006 va aterrar a Barcelona, amb el nom de Mobile Word Congress a partir del 2008, per reflectir els canvis que hi havia en el sector amb l’expansió dels smartphones (telèfons intel·ligents). De fet, enguany torna a canviar el nom, i adopta l’acrònim MWC per allunyar-se de la paraula Mobile i centrar-se més en la comunicació en general i els serveis relacionats. El 2011 Barcelona, amb els organitzadors plenament satisfets, va ser triada com la capital mundial del mòbil, és a dir, la seu de l’organització. Això ha tingut importants implicacions industrials per a la ciutat, que ha esdevingut una de les ciutats de moda per als treballadors i empreses del sector tecnològic. Tot i ser la més important, no és pas l’única fira MWC; també se’n fan de regionals a Los Angeles i Xangai. Atesa la importància de la fira per a Barcelona, aquests darrers anys hem assistit a vagues de diversos sectors de la ciutat que l’han utilitzada per reclamar millores laborals. Aquest 2019 no serà diferent. Inicialment s’havien convocat vagues del metro i els serveis de neteja i controls de seguretat de l’aeroport de Barcelona, aquestes dues darreres desconvocades a l’últim moment. Tot això, sense Uber ni Cabify pel conflicte entre les VTC i els taxis, que a més podrien aprofitar la fira per fer més reclamacions. Aquestes protestes han alterat lleugerament la celebració de la fira en el passat, però els seus organitzadors, a banda d’expressar la preocupació per trobar una solució satisfactòria per a tothom, sempre han manifestat que es trobaven molt de gust a Barcelona i han recordat que el compromís és que el MWC s’hi mantingui fins el 2023, arran de les pressions per a canviar de seu. I és que el MWC ha estat un dels elements de pressió política davant la situació generada per Espanya enfront de les reclamacions de Catalunya. De fet, hem sabut que per al 2018 l’organització va haver de preparar dues seus alternatives com a escenaris de contingència, tot esperant l’evolució de la intervenció de l’autonomia catalana per part del govern espanyol i la reacció tant de les institucions catalanes com de la població. Enguany tampoc no s’ha deslliurat de la polèmica política. L’empresa nord-americana IBM havia preparat un vídeo amb diversos tòpics turístics (música flamenca, Gaudí…), on apareixia breument una estelada. La filial espanyola s’ha disculpat públicament per l’errada, i ha suprimit el vídeo original, censurant la bandera en una versió correcta posterior, a més de fer una adhesió pública a les lleis i la constitució espanyola més pròpia de règims autoritaris que no pas d’una economia lliure en un país democràtic. Por error se subió a YouTube una versión incorrecta de un vídeo promocional del MWC. Tan pronto se detectó el fallo, lo corregimos y subimos la versión correcta https://t.co/WbDLFarXbU Pedimos disculpas por el error. IBM cumple plenamente con las leyes españolas y la Constitución — IBM España (@IBM_ES) February 14, 2019 Les novetats del 2019: connectivitat 5G, mòbils plegables, intel·ligència artificial i més Més enllà d’aquest context, el MWC és l’esdeveniment més important de l’any per a moltes companyies, que presentaran importants novetats en els recintes firals que es reparteixen entre la ciutat de Barcelona i l’Hospitalet de Llobregat. La fira s’articularà entorn de diversos temes, però sens dubte les dues novetats que cridaran més l’atenció serà la connectivitat 5G i els mòbils plegables. Les noves xarxes 5G (de cinquena generació) de telefonia mòbil seran les substitutes de les actuals xarxes 4G (que encara conviuen amb les 3G) i han d’acabar permetent la llargament promesa internet d’alta velocitat ubiqua. Promet una velocitat màxima 100 vegades superior a la generació 4G, amb pics màxims de 20 Gbit/s en una primera especificació, tot i que s’espera arribar a 100 Gbs, de manera que superaria fins i tot la velocitat de la fibra actual. Però no és tan sols la velocitat: el 5G també va enfocat a un consum d’energia menor, una reducció del cost, un augment de la capacitat del sistema i una latència menor. Actualment cada vegada és més necessari que els cotxes, electrodomèstics i més ginys tinguin connexió a internet, i per això cal una tecnologia que ho permeti. Parlem de milers de milions de dispositius que han de tenir connexió a internet. Per això és important de disposar d’una xarxa que pugui gestionar milers de dispositius en un espai reduït, amb el 5G fins a un milió de dispositius per estació. La latència és també un aspecte molt important. És el temps d’espera entre una petició (un clic, l’enviament d’informació, etc.) i la resposta (començar a reproduir el vídeo, enviar la resposta a la informació, etc.). Actualment oscil·la entre 30 i 70 mil·lisegons (ms). És imperceptible per als humans, però per a les màquines pot significar un problema quan hi ha diverses peticions encadenades. Per exemple, en un cotxe autònom o amb un metge operant un robot a milers de quilòmetres de distància, no pot haver-hi un retard significatiu, per molt petit que sigui, perquè això pot causar un accident. Amb el 5G la latència serà inferior a 1 ms, virtualment sense retard. Sigui com sigui, de moment som en la fase de desenvolupar la tecnologia i fabricar els xips 5G que s’han d’incorporar en massa als dispositius. Encara haurem d’esperar un temps perquè els operadors comencin a fer proves de 5G, estendre’n la xarxa i oferir-ne el servei. Alguns preveuen oferir 5G a partir del 2020 i el MWC servirà per a començar a preparar-se. El segon gran eix seran els mòbils plegables. Fa anys que les empreses treballen en pantalles flexibles per poder-los fer realitat. Al MWC veurem segurament com la coreana Samsung, líder mundial, presentarà el primer mòbil d’aquesta mena que es posa a la venda, el Galaxy Fold. Això sí, prepareu 2.000 euros. El xinès Huawei, el tercer fabricant mundial, no n’ha donat encara detalls, però és segur que també presentarà el seu model a Barcelona, que podria rebre el nom de Mate Flex. Pel que fa a l’altre gran fabricant xinès, Xiaomi, fa un mes que es va filtrar el seu prototip de mòbil plegable, tot i que va decebre els especialistes. Veurem a Barcelona si ha evolucionat prou per a comercialitzar-lo durant el 2019. Apple, el segon fabricant de mòbils rere Samsung, no serà oficialment al MWC. No hi ha participat mai i es limita a les seves pròpies conferències. En qualsevol cas, fins ara Apple no ha mostrat interès en aquesta tecnologia. Un altre dels històrics, Motorola, potser presenta el Razr 4 (amb un preu de 1.500 dòlars), que recupera gràcies a les pantalles flexibles el plegatge que tant d’èxit li donà en els seus models pre-smartphone. Galaxy Fold. Més enllà dels mòbils plegables, les principals marques presentaran els mòbils insígnia per a enguany, amb millores d’aspectes com ara les pantalles, memòries, càmeres fotogràfiques, connectivitat (Wifi i Bluetooth, el 5G encara haurà d’esperar), protecció contra l’aigua i la pols, i sistemes operatius més eficients: Samsung amb el seu Galaxy S10, Microsoft amb el Nokia 9, Sony amb el successor del seu actual Xperia XZ3 (encara no se’n sap el nom), mentre que Xiaomi competirà amb el Mi 9 o LG amb un mòbil que reconeixerà gests, el G8 ThinQ. Un dels altres grans temes serà la intel·ligència artificial. Empreses com Apple ja han començat a aplicar-la als seus mòbils (concretament a la fotografia), però encara n’hi ha d’haver una implantació en massa. Empresaris com Elon Musk fa temps que demanen una regulació per a una tecnologia que podria eliminar l’espècie humana. Mentre veus populars parlen de l’amenaça d’una desocupació en massa, alguns altres especialistes, com el britànic resident als EUA Andrew Ng (cofundador de Coursera i expert en intel·ligència artificial per a Google i Baidu), preveuen que els cinc anys vinents la intel·ligència artificial s’estendrà a múltiples indústries, més enllà del sector del programari, cosa que originarà un creixement enorme de l’economia, ajudarà a prendre decisions i ens farà la vida més fàcil. Sigui com vulgui, del punt de vista dels consumidors, la intel·ligència artificial començarà per aplicar-se en els dispositius mòbils i anirà més enllà d’ajudar-nos a fer més bones fotos, triar-nos cançons que ens agradin o la ruta que ens va millor a l’hora de conduir. Caldrà veure quins productes es presentaran al MWC 2019 i cap a on s’orienta concretament aquesta tecnologia disruptiva i potencialment perillosa. Cada vegada en sentirem a parlar més i s’integrarà en les nostres vides. Un altre focus del MWC 2019 serà la indústria 4.0, amb la internet de les coses (IoT, per ‘Internet Of Things’). I és que la indústria és objecte d’un gran canvi amb les tecnologies d’aquests darrers anys. De mica en mica les empreses van traslladant els serveis cap al núvol (programari, emmagatzematge i potència de càlcul), incorporen la ciència de dades (‘Big Data’, aprenentatge automàtic, intel·ligència artificial), la robòtica o una connectivitat més gran, que es potenciarà amb el 5G i les xarxes de fibra d’alta capacitat. Una tecnologia que també pot canviar el lloc de feina: com més va, més treballadors hi ha que, gràcies a tota aquesta tecnologia, s’estimen més treballar a casa que no en una gran oficina sorollosa, on s’arriba després del col·lapse viari propi de les grans ciutats. El MWC d’enguany també servirà per a tornar a parlar de la realitat virtual. El 2017 ja va ser un dels temes estrella, amb la PlayStation VR i l’Oculus VR, entre més. Tanmateix, és una tecnologia que no ha tingut la difusió que es preveia, amb dispositius molt cars i poca oferta de qualitat. Malgrat això, la tecnologia continua tenint un gran potencial, no únicament en l’àmbit recreatiu (on va expandint-se) sinó també en l’àmbit industrial o en un pas intermedi, la realitat augmentada. És previsible que els mòbils vagin incorporant aquesta tecnologia, amb què la càmera del telèfon, o unes ulleres especials, ens mostren la realitat amb informació addicional superposada (el nom del carrer, restaurants oberts o indicacions de la ruta que hem de seguir). Moltes empreses presentaran les seves iniciatives de contingut immersiu i sabrem quines millores esperen dels operadors tecnològics per oferir productes de més qualitat. El MWC 2019 també tractarà específicament d’un dels temes que cada vegada preocupen més: la salut digital. Amb el mòbil acompanyant-nos tot el dia, i l’èxit de les xarxes socials, hi ha persones que hi tenen una veritable addicció. És especialment preocupant en els més petits de casa. A més, la tecnologia mòbil pot crear o potenciar més malalties mentals. Apple ha estat la primera a crear mesures contra l’addicció, amb un primer pas que consisteix a informar els usuaris del temps que passen amb el mòbil i a les xarxes socials, cosa que permet d’establir un límit horari a cada app, especialment útil per als pares. Segurament la resta del sector avançarà en aquesta línia i cada vegada tindrà més importància la necessitat d’un ús responsables de les noves tecnologies. A més, amb els rellotges intel·ligents (smartwatches) també podem controlar aspectes bàsics de la nostra salut corporal, com ara el monitoratge del nostre cor. Els rellotges i més complements i peces de roba que fem servir cada dia aniran incorporant sensors, gràcies al 5G i la millora en les bateries. El món de la medicina personal anirà millorant i servirà perquè els metges tinguin més dades dels pacients. Però també ofereix reptes legals, morals i ètics pel que fa a la vetlla i a l’explotació d’aquestes dades. La seguretat i la confiança en les tecnologies digitals serà un dels altres eixos del MWC, amb l’interès a analitzar les noves legislacions a tot el món, com ara el nou i polèmic Reglament General de Protecció de Dades europeu, que s’anirà expandint amb noves mesures. S’hi debatrà i s’analitzarà quin ha de ser l’equilibri entre consumidors, empreses, governs i reguladors. Tot i que la fira servirà per a parlar de les tecnologies que s’han de presentar en un futur pròxim, també reservarà un espai a tenir una perspectiva a més llarg termini, pensant en l’escenari 2018, amb l’impacte que hauran tingut les tecnologies actuals i les novetats que poden aparèixer.

Summary: MWC Barcelona 2019: quines tendències ens esperen als mòbils?


Avui fa mil dies que Adur Ramírez de Alda, Jokin Unamuno i Oihan Arnanz són a la presó, juntament amb Jon Ander Cob, Iñaki Abad, Julen Goikoetxea i Aratz Urrizola, que van entrar-hi posteriorment. L’Audiència espanyola, de la mà de la jutgessa Carmen Lamela, va condemnar-los a penes de presó que arriben als tretze anys. El motiu, una baralla en un bar d’Altsasu amb guàrdies civils de paisà el 15 d’octubre de 2016. La sentència encara no és ferma i el Tribunal Suprem espanyol ha de revisar-la en una vista el 18 de setembre. Bel Pozueta és la mare d’Adur Ramírez de Alda i una de les veus més visibles de les famílies dels nois d’Altsasu a l’hora de denunciar la repressió i la injustícia a la qual els han sotmès. Els consideren presos polítics i exigeixen al Suprem que posi fi a la injustícia i els alliberi. —Fa mil dies que l’Adur és empresonat. Com us sentiu i com es troba ell? —És una muntanya russa. Hi ha hagut moments de molt patiment i no entendre què li passava, i uns altres d’esperança. El suport que hi ha a l’exterior els fa veure les coses d’una altra manera. Ara tenim l’esperança fixada en el 18 de setembre, quan la sala del Tribunal Suprem veurà el recurs. —Confieu que el Suprem pugui rebaixar la condemna? —Més que confiança, ho exigim. Aquests tres anys han estat una barbaritat. El dany més gran d’aquella baralla va ser un turmell trencat, però hi ha set joves empresonats i n’hi ha tres que ja fa mil dies que són a la presó. És una barbaritat. Allò que no ha passat en altres pobles de l’estat espanyol i que acaba amb multes o penes que no arriben a portar ningú a la presó ens ha passat a nosaltres. Si hi ha cap voluntat que hi hagi justícia, confiem que això s’acabi d’una vegada. No pot sostenir-se més. —Heu denunciat vulneracions de drets a les presons per on ha passat l’Adur. Ara compleix la pena a Vitòria. Ha canviat la situació? —L’Adur i la resta de companys van ser primer a Soto del Real i després els van dispersar. L’Adur va anar a Aranjuez i, fins que va sortir la sentència de l’Audiència Nacional, era considerat un terrorista. Això implica que li aplicaven el règim FIES. Estaven controlats permanentment i hi havia vulneracions dels drets mínims. Després de la primera sentència, se’ls va treure el règim FIES, però estaven dispersats i lluny, a més de 400 quilòmetres de casa seva i dels seus éssers estimats. Des de fa un any, són a la presó de Zaballa i el règim que tenen és estricte, però comparat amb la manera com estan altres presos en presons de l’estat espanyol, ara viuen amb dignitat. —Fa poc, la fiscalia espanyola va renunciar a demanar-los penes per terrorisme. Com ho interpreteu? —Sempre hem dit que qui va començar tota aquesta història, aquest mal viure, qui la va provocar sabia perfectament que això no era un cas de terrorisme. Tots els implicats i la societat saben que no ho és. La fiscalia, mentre érem a l’Audiència, ha volgut continuar amb aquest tema de manera persistent perquè sabia que comportava penes desproporcionades. Però mantenir l’acusació de terrorisme… No tenia cap base per a continuar-ho justificant davant la societat i els tribunals. —Sovint veiem judicis a l’Audiència espanyola amb peticions de penes per terrorisme. Es banalitza el terme? —Es banalitza com s’ha banalitzat en anys anteriors. S’ha jugat molt amb el fantasma d’ETA i del terrorisme islàmic per utilitzar-lo, condicionar i generar por i aconseguir vots. Hi ha hagut formacions polítiques que han jugat amb això, a crear fantasmes pel joc polític. En el nostre cas, és tan evident des del primer minut que fins i tot ho han vist els qui diuen que no els interessa la política. —Si el Suprem no us dóna la raó, quedarà el Tribunal Constitucional espanyol abans d’acudir a Estrasburg. —Esperem no haver d’anar al Constitucional. Ara bé, tampoc no som ingenus. Hem rebut molts disgustos dels tribunals. En el cas que la sentència del Suprem no sigui justa, aniríem al Tribunal Constitucional. Sabem que moltes vegades, el Constitucional dilata el procés perquè tardi a arribar al Tribunal d’Estrasburg. Tenim clar que continuarem la lluita. Si aquesta injustícia no acaba al setembre, ens tindran davant, no perdrem la perseverança. —Alguns partits han fet actes a Altasu aquests darrers mesos, com Ciutadans i el PP. Com ho heu viscut, les famílies? —Quan hi ha formacions polítiques i polítics que parlen de convivència i de pau i després vénen a riure’s i a menysprear el patiment que s’ha provocat i a utilitzar-lo per guanyar vots, és fer política mesquina. Encara ho fan. És una manca d’ètica política increïble. —La presència policíaca a Altsasu va créixer, segons que vau denunciar els familiars. Quina és la situació ara? —Quan a algú li interessa, hi ha una gran pressió policíaca, i quan no, baixa. Quan s’acostaven les eleccions, es percebia una presència policíaca important i ara sembla que ha baixat. Algú es mou en funció dels càlculs polítics que fa. —Aquests últims tres anys hi ha hagut una multitud d’actes de solidaritat i tres grans manifestacions. Altsasu continua mobilitzat mil dies després? —Sí. Encara que sembli increïble, perquè tot és efímer i la vida continua, cada divendres ens continuem concentrant al poble i continua venint moltíssima gent diversa. I als actes que organitzem la resposta és enorme. No tan sols hi ha mobilitzacions, expressions de solidaritat, d’afecte i de suport cada dia. Pots sortir al carrer a fer la compra o qualsevol cosa i molta gent que no coincideix necessàriament amb la nostra ideologia o la nostra manera de veure la vida ens pregunta, ens abraça, ens anima… —Teniu contacte amb els familiars dels presos polítics catalans? —Hem coincidit en molts actes i hem fet un exercici d’empatia plegats. Tots vivim la mateixa injustícia, el patró és el mateix. Ho compartim sobretot amb les companyes dels presos, però també hem conegut pares, mares, altres familiars… Hem coincidit en actes a Estrasburg, a Barcelona, a Madrid i en actes molt diferents. Hem tingut una relació cordial i l’hem de cuidar. Hem viscut processos semblants. La lluita incessant, els moments de patiment i dolor, la manca d’energia en altres moments i tornar a tirar endavant. —Vau veure algun punt en comú entre el judici contra el procés i el judici contra els joves d’Altsasu? —És evident que tot el relat de la fiscalia ha quedat desmuntat amb els testimonis, els vídeos i les proves que s’han presentat. Va passar igual en el nostre cas. Els testimonis, les proves forenses i els vídeos provaven que no es podia sostenir el relat de l’acusació. Vam sortir del judici tenint clar que l’havíem guanyat, però vam perdre la sentència. Això és el que diem als familiars dels presos polítics catalans. Que es cuidin, que es preparin, perquè encara que hagin guanyat el judici pot venir una sentència dura, i s’intueix això. Nosaltres també ho pensàvem, quan demanaven seixanta anys de presó per als nostres fills. Sabíem que no serien aquestes penes, però que les que vinguessin serien completament desproporcionades. Volien que penséssim que si els queien deu anys, no seria tan greu. I ara pretenen fer això mateix amb els presos polítics catalans. —Considereu que els joves d’Altsasu són presos polítics, també? —Són presos d’una política, clarament. I com més s’allarga aquesta història, és més obvi que són víctimes d’uns interessos polítics. —Els pròxims mesos de la vostra vida estaran condicionats per la resolució del Suprem a partir del 18 de setembre. —Sí. No esperàvem que fos tan ràpid. Però no hi ha casualitats, a la vida. Coincideix amb moltes coses que passaran al setembre. Potser a algú li interessa ajuntar-ho tot, i que surti com surti. Ara haurem de dissenyar com encararem la vista del dia 18 i allò que passi després. —Coincidirà amb la sentència del judici contra el procés, la investidura del president espanyol… —I la mateixa setmana comença un judici contra 47 persones que han ajudat i assistit els presos bascs i els seus familiars. Comença el 16 de setembre a l’Audiència Nacional. És molta casualitat que coincideixi tot. Hi ha encausades dues de les nostres advocades i dos psicòlegs que ens han ajudat als familiars i als nois. Tota aquesta xarxa de solidaritat, l’han acusada de col·laborar amb banda armada.

Summary: Bel Pozueta: ‘Si aquesta injustícia no acaba al setembre, ens tindran davant’


L’Ajuntament de Barcelona ha sancionat la plataforma Barcelona amb la Selecció per haver instal·lat una pantalla gegant a la plaça de Catalunya per veure el partit de l’Eurocopa del 27 de juny entre la ‘roja’ i Itàlia, han informat fonts municipals a Europa Press. La sanció, de 3.300 euros i que es reduirà a 1.155 euros si l’abonen abans d’aquest divendres, s’ha imposat per haver instal·lat la pantalla sense tenir les mesures de seguretat necessàries per organitzar aquest acte a la via pública. La plataforma va col·locar la pantalla aprofitant un permís de manifestació que van demanar als mossos perquè l’ajuntament va rebutjar d’instal·lar-la, fets pels quals la guàrdia urbana va obrir un expedient sancionador per no haver tingut autorització per a la pantalla. Els agents es van presentar per aixecar acta per ocupació de l’espai públic, perquè els organitzadors tenien permís de la Conselleria d’Interior de la Generalitat per una concentració, però no per a fer passar a la plaça un vehicle amb la pantalla. Barcelona amb la Selecció ha explicat en un apunt en les xarxes socials que el president, Ignacio Pla, va rebre dijous la notificació de denúncia per no haver disposat d’un pla d’autoprotecció, i ha assenyalat que havien decidit d’assumir la multa per ‘possibles represàlies de l’ajuntament’. La plataforma, que demana col·laboració per pagar la sanció amb donacions a un compte bancari, diu que té la intenció d’instal·lar una altra pantalla gegant si la selecció espanyola es classifica per al Mundial del 2018.

Summary: L’ajuntament sanciona Barcelona amb la Selecció per la pantalla gegant de l’Eurocopa


El president del parlament, Roger Torrent, ha anunciat que presentaria un recurs al Tribunal Europeu de Drets Humans (TEDH) contra les mesures cautelars que el Tribunal Constitucional espanyol va imposar per a dificultar la investidura de Carles Puigdemont. És a dir, establint que havia de ser físicament a l’hemicicle i que havia de demanar permís al jutge. El recurs al TEDH contra aquestes mesures és una via relativament ràpida perquè Estrasburg es pronunciï sobre una vulneració dels drets polítics de Carles Puigdemont, i podria acabar forçant el TC a retirar aquestes condicions. Seria un revés judicial (un més) al sistema judicial espanyol. Però és un recurs arriscat, perquè no hi ha jurisprudència sobre un cas com aquest, atès que el TEDH no ha pres mai mesures cautelars en casos de vulneració de drets polítics. Què preveu el TEDH? La demanda de mesures cautelars al TEDH té un caràcter molt restrictiu i està reservada per casos molt específics en què es pot ocasionar un dany irreparable. Les fonts jurídiques consultades per VilaWeb veuen molt difícil que aquest recurs pugui prosperar, però no impossible. El tribunal ha anat prenent mesures cautelars en casos extrems, quan perilla el dret de la vida, en casos de tortures o per a impedir preventivament l’expulsió d’algú d’un país. Però hi ha hagut casos diferents d’aquests, no previstos, en què el TEDH ha pres mesures cautelars, com ara quan hi ha hagut indicis de vulneració del dret de l’habitatge. Així ho explicava el president de l’Institut de Drets Humans de Catalunya, David Bondia, professor de dret internacional públic de la UB, en aquesta entrevista a VilaWeb: ‘Admeten pocs casos de mesures cautelars. Al principi, només en prenien en casos de perill de la vida i d’expulsió d’unes persones. Els tipus s’han ampliat perquè advocats atrevits han proposat casos diferents. En concret, a casa nostra, el TEDH ha pres mesures cautelars per a aturar dos desnonaments, en els casos de la Rimaia i del bloc de Salt. Al Regne Unit, el TEDH va admetre mesures per a prohibir la destrucció d’uns òvuls fecundats.’ En què es basa el recurs que vol presentar Torrent? És en això que es basa el recurs que vol presentar Torrent: en el fet que a Puigdemont li són vulnerats els drets polítics, i per això demana al TEDH que tuteli aquests drets i, en concret, el dret de participació política, el dret de sotmetre’s a un debat d’investidura, en tant que és un diputat electe, i el dret de ser escollit president si té el suport d’una majoria parlamentària. És així com ho exposen fonts pròximes a la presidència del parlament, que admeten que és una via complexa, ‘però que cal explorar’. Tanmateix, la iniciativa no ha estat acordada amb Junts per Catalunya i els advocats de Puigdemont avui a migdia tampoc no en sabien res. Ara Torrent demanarà si hi ha més diputats que vulguin presentar el recurs a Estrasburg. Ell ja ho pot fer a títol individual. Com pot prosperar el recurs, doncs? ‘S’hauria de deixar clar que no únicament s’han vulnerat els drets de Puigdemont, sinó que s’han alterat les regles del joc democràtic que afecta els quatre milions llargs de catalans que van anar a votar’, explica Bondia. ‘L’única via per a poder conscienciar el TEDH que ha de dictar mesures cautelars és posant en relleu la gravetat dels fets. En la qüestió de la investidura no hi ha cap perill, però hi ha un volum de persones que veuen alterades les regles del joc.’ I ho exemplifica així: ‘Els qui van votar Junts per Catalunya sense saber que es posarien aquestes condicions a la investidura haurien votat Puigdemont? No ho sabem. El govern espanyol va animar Puigdemont a presentar-se i en cap moment no li van dir que necessitaria permís judicial. Per tant, és una causa sobrevinguda que crea el Constitucional el 27 de gener.’ Els passos a seguir Hem vist que el risc que no prosperi la demanda és alt. D’entrada, cal justificar molt bé la presentació del recurs, i explicar que s’han exhaurit els recursos interns. En aquest sentit, Torrent pot esperar a presentar el recurs que el TC es pronunciï sobre les al·legacions que avui mateix ha presentat el parlament contra els impediments a la investidura de Puigdemont. Un cop presentada la demanda, en cas que el TEDH l’acceptés a tràmit, l’aplicació de mesures cautelars seria gairebé immediata: trigaria entre vint-i-quatre hores i quaranta-vuit a aplicar-les, és a dir, a obligar a retirar les mesures que el Constitucional ha imposat contra la investidura de Puigdemont. Seria una mesura preventiva abans de pronunciar-se sobre el fons de la demanda, la resolució de la qual trigaria com a mínim uns quants mesos a arribar. Però ja s’haurien aplicat mesures preventives per la vulneració dels drets de Puigdemont. I si no accepten la demanda? Els riscs Si no acceptés la demanda, el TEDH preguntaria al demandant (Roger Torrent) si vol presentar igualment la denúncia per la via ordinària, i en aquest cas la resolució judicial també trigaria molt més a arribar. En cap cas una denegació del recurs afectaria procediments judicials posteriors que poguessin presentar tots els qui denunciïn la justícia espanyola per haver rebut un judici injust en la causa general que hi ha oberta contra l’independentisme i per la qual aquesta setmana tornen a declarar diversos dirigents. Serien procediments que anirien a parar a Estrasburg però que serien tractats de manera totalment independent. Però hi ha un altre factor de risc, de naturalesa més aviat política. És l’impacte que pot tenir la denegació d’un recurs com aquest, quan es van posant de manifest tot un seguit de vulneracions de drets en el context de la repressió de l’estat espanyol contra l’independentisme.

Summary: El recurs de Torrent a Estrasburg sobre Puigdemont: una via difícil i amb risc


La Universitat Pompeu Fabra, la Universitat de Barcelona, la Universitat de València, la Politècnica de Catalunya, l’Autònoma de Barcelona i la Universitat Catòlica de València han estat escollides per a participar en les primeres ‘aliances’ universitàries europees. Aquests formaran part de les anomenades ‘Universitats Europees’, un projecte de cooperació transnacional educatiu per ‘compartir estratègies i promocionar valors i identitat europeus’. La Comissió Europea ha seleccionat un total de disset aliances que rebran cadascuna un màxim de cinc milions d’euros en els tres anys vinents per implementar els seus plans. La iniciativa pretén reforçar la mobilitat dels estudiants i el personal, així com impulsar la ‘qualitat, inclusió i competitivitat’ universitària a Europa. Per exemple, en el cas de la Universitat de Barcelona formarà part d’una aliança amb quatre centres més: el Trinity College de Dublín, la Universitat d’Utrecht, als Països Baixos, la Universitat de Montpeller, d’Occitània i la Universitat de Budapest Eötvös Loránd, a Hongria. Per la seva banda, la Universitat de València participarà en l’aliança amb la Universitat de Magúncia Johannes Gutenberg (Alemanya), la Universitat de Jyväskylä, a Finlàndia, la Universitat de Letònia, la Universitat de Palerm, a Itàlia, la Universitat de Borgonya, a l’estat francès, i la Universitat de Opole, a Polònia. ‘Aquestes primeres disset “Universitats europees” seran un model a seguir per a altres centres de la Unió Europea’, ha defensat l’eurocomissari d’educació Tibor Navrascsics.

Summary: Sis universitats del país participen en les primeres aliances universitàries europees


Segons que ha avançat el Diario de Navarra i alguns mitjans espanyols, l’Audiència de Navarra ha decretat llibertat provisional sota fiança de 6.000 euros pels membres de la Manada, condemnats a nou anys de presó per abusos sexuals després d’haver violat una noia a les festes de San Fermín de Pamplona l’any 2016. El pròxim 7 de juliol, els acusats complien dos anys en presó preventiva, el màxim que marca la llei. S’havia de decidir si aquesta presó es prorrogava o se’ls deixava en llibertat provisional fins que el cas arribés al Tribunal Superior de Justícia de Navarra, que s’haurà de posicionar sobre els recursos de les parts al setembre o l’octubre. Finalment, la Secció Segona de l’Audiència de Navarra ha decretat la llibertat provisional per a José Ángel Prenda, Ángel Boza, Jesús Escudero, Antonio Manuel Guerrero i Alfonso Jesús Cabezuelo amb el vot particular en contra d’un dels tres magistrats. Es tracta del mateix tribunal que els va condemnar. Els membres de la Manada sortiran en llibertat en les pròximes hores. Indignació per la decisió del tribunal Les reaccions a aquesta llibertat provisional no s’han fet esperar i ja s’han convocat les primeres manifestacions de rebuig. A Barcelona, la concentració es farà a les 19.00 a la plaça de Sant Jaume, mentre que a Mallorca serà a les 20.00 a la plaça de Cort de Palma. A València, la manifestació es farà demà a les 19.00 al carrer Colom 60. 📣📣📣ATENCIÓ 19h Totes a Plaça Sant Jaume #EnsVolemVives pic.twitter.com/Q0e98zw9k4 — Gemma_Encabronada (@luana80668984) 21 de juny de 2018 Concentració en motiu de l’alliberament de La Manada. VALÈNCIA Demà divendres a les 19h a Delegació pic.twitter.com/G1zul6rGKh — Las Lilas (@laslilasvlc) 21 de juny de 2018 A més, partits com la CUP ja han transmès la seva indignació a través d’un comunicat difòs a les xarxes socials. ‘Ens trobem altra vegada amb l’evidència que el sistema judicial espanyol és clarament patriarcal i vulnera el dret de les dones a viure una vida digna i lliure’, diu la formació anticapitalista. Podeu llegir el comunicat sencer ací: En primer lloc, considerem un despropòsit jurídic i polític minimitzar el que va ser un delicte de violació grupal a un abús sexual. Un abús sexual es produeix sense el consentiment de la dona, però implica negar la violència i la coacció evident que impliquen les penetracions anals, vaginals i orals de cinc homes en un espai reduït. En segon lloc, tot el procés judicial ha estat en si una mostra de la violència institucional que vivim les dones quan denunciem per violència masclista. No podem tolerar la vulneració del relat de la persona agredida i del seu dret fonamental a la intimitat atacat per uns mitjans de comunicació còmplices de la justícia patriarcal. Finalment, davant l’evidència d’un sistema judicial que ens ataca en comptes de protegir-nos, legitimem l’autodefensa feminista davant les agressions masclistes que dia a dia patim les dones. Fem una crida a recuperar l’esperit de la Vaga Feminista del passat 8 de març i a autorganitzar-nos per respondre amb contundència a un sistema judicial i a un estat que ens vol callades, atemorides i submisses. COMUNICAT |⚫Davant la sentència de ‘La Manada’: Organitzem la ràbia! 👉https://t.co/mA56A5NyKu#OrganitzemLaRàbia pic.twitter.com/viVQO52PRi — CUP Països Catalans (@cupnacional) 21 de juny de 2018 El president Carles Puigdemont considera que la decisió és ‘una nova i preocupant regressió jurídica, humana i de drets, i un nou atac frontal a les dones’. Una nova i preocupant regressió jurídica, humana i de drets, i un nou atac frontal a les dones. El missatge que s’envia és pèssim en una societat europea del segle XXI #LaManada https://t.co/uBWDXjzzXN — Carles Puigdemont 🎗 (@KRLS) 21 de juny de 2018 Tamara Carrasco, la integrant del CDR de Viladecans que va ser acusada de terrorisme, sedició i rebel·lió, també ha expressat la seva indignació a través de Twitter. Carrasco ha comparat les seves mesures cautelars amb les dels membres de la Manada: Ep!! Prohibició de sortir d’Espanya! Perquè no els confinen en el seu poble com a mi? Ahhh…tonta…ells son Guardies Civils. Jo dona, catalana i independentista, la reencarnació del mal quasi. Mal parits https://t.co/iIPRb8bgly — TamaraVila (@TamaraVila83) 21 de juny de 2018 La consellera de Cultura, Laura Borràs, també ha expressat la seva opinió a través de Twitter: De veritat!? Llibertat provisional pels violadors en grup de #LaManada , alguns dels quals haurien de protegir la ciutadania en lloc d’agredir-la? Com es pot suportar una injustícia totalment inhumana que beneeix actituds intolerables mentre tenim presó preventiva per innocents? https://t.co/keSRD9twUr — Laura Borràs 🎗 (@LauraBorras) 21 de juny de 2018 La regidora de la CUP a Barcelona, Eulàlia Reguant, fa una crida a recuperar l’esperit de la vaga feminista del passat 8 de març: Recuperem l’esperit de la Vaga Feminista del passat #8M i a autorganitzem-nos per respondre amb contundència a un sistema judicial i a un estat que ens vol callades, atemorides i submisses.#LaManada https://t.co/Ybv8vUVD8y — Eulàlia Reguant Cura (@aramateix) 21 de juny de 2018 ERC ha exigit, també a través de les xarxes, que es rectifiqui la sentència: ⚠ Refermem el nostre compromís en contra de la #JusticiaPatriarcal i exigim que es rectifiqui la sentència de #LaManada. Prou impunitat! https://t.co/9XoWgwE2XL — ERC Barcelona (@ERCbcn) 21 de juny de 2018 El vice-president d’Òmnium, Marcel Mauri, també ha dit la seva a través de Twitter: Quina vergonya. Quanta injustícia. https://t.co/xpp2KBdrIC — Marcel Mauri 🎗 (@marcelmauri) 21 de juny de 2018

Summary: La justícia espanyola deixa en llibertat provisional els violadors de la Manada


Víctor Font llança avui la candidatura ‘Sí al futur‘ a la presidència del FC Barcelona. Serà en una conversa amb Antoni Bassas a l’Auditori Axa. Uns sis-cents afeccionats del Barça fa més d’un mes que s’han inscrit per a presenciar l’acte, segons que va explicar l’organització. Serà segurament el rival directe de la probable candidatura continuista de Jordi Cardoner, actual vice-president del Barça. La voluntat de presidir l’entitat esportiva més important del país ve de lluny. El 2010, Font va formar part de l’equip de la candidatura de Marc Ingla, ex-directiu de la junta de Joan Laporta, derrotada a les eleccions contra Sandro Rosell. El juny passat ja va anunciar que volia concórrer a les pròximes eleccions, que s’han de fer l’estiu del 2021. Nascut el 1972 a Granollers, Font és el fundador i conseller delegat de l’empresa Delta Partners Group, que es defineix com una consultoria i una banca d’inversió en els àmbits de les telecomunicacions, els mitjans de comunicació i la tecnologia. Actualment resideix a Dubai, però viatja sovint a Barcelona per enllestir la candidatura. De fet, la seva empresa va obrir una seu a la capital catalana el 2009. És llicenciat en administració i direcció d’empreses i té un màster en aquesta matèria a Esade. Durant els seus estudis, va fer un programa d’intercanvi en gestió internacional a la Universitat de Georgetown, a Washington. No amaga que, ideològicament, té un perfil clarament sobiranista. Font és, a més, un dels fundadors del diari Ara. El seu germà Àlex Font n’és el cap de la secció d’economia. Antoni Bassas, presentador de l’acte de la seva candidatura, n’és el director audiovisual. Ara Víctor Font és membre del consell d’administració i del consell editorial del diari. Un cruyffista convençut En la tradicional divisió del barcelonisme entre ‘nuñistes’ i ‘cruyffistes’, Font s’arrenglera en el segon corrent. Tot i que quan es va morir Josep Lluís Nuñez en va elogiar l’obra al capdavant del club, també en criticà algunes decisions. I ha declarat que cal continuar defensant ‘l’herència guanyadora’ de Johan Cruyff. Font assegura que té un projecte per al club amb la vista posada a l’any 2030. Serà un moment clau, després de la retirada de Leo Messi i, probablement, de la millor generació de futbolistes que ha passat pel Barça. ‘Per poder competir llavors, caldrà haver renovat el club i preparar-lo per encarar amb garanties els desafiaments esportius, socials i econòmics que tenim davant’, comenta. Aquests desafiaments són, a trets generals, la transformació tecnològica i la competència creixent impulsada per les inversions de grans fortunes i d’estats com Catar en el món del futbol. En la carta de presentació davant els socis, Font deia que comptaria amb el talent d’aquesta generació per al seu projecte. El suport empresarial i econòmic –cada directiu pot haver d’avalar uns sis milions d’euros– és necessari, però ha de cobrir la faceta mediàtica amb la incorporació o el suport d’ex-futbolistes. Soci de Xavi Hernàndez El futur de la banqueta del Barça sempre és una incògnita. Un dels noms que sona amb més força per als anys vinents és el de l’ex-capità Xavi Hernàndez, que ara juga els últims anys de la seva carrera a Catar. Segons que ha publicat aquesta setmana Palco23, Xavi s’ha associat amb Víctor Font i l’ex-director metodològic del FC Barcelona Joan Vilà per fundar una empresa anomenada Optima Sports Systems. També ha estat soci empresarial de Marc Ingla a Cluster Consulting, com també amb el dirigent del Manchester City i ex-directiu del Barça Ferran Soriano, persona de confiança de Pep Guardiola. Optima Sports Systems té l’objectiu d’ajudar els futbolistes a interpretar tècnicament i tàcticament el futbol. El projecte de Xavi i de Vilà –que no va obtenir la renovació de la junta de Josep Maria Bartomeu– necessitava un soci per a desenvolupar una plataforma digital i l’ex-capità blau-grana va proposar el nom de Font. A més, darrerament Xavi s’ha manifestat crític amb el rumb que ha pres el club respecte del futbol base i la filosofia de joc. Font ha reivindicat en algunes entrevistes el model de la Masia. L’aliança empresarial pot ser el primer pas d’una futura implicació de Xavi en la candidatura de Font a la presidència del Barça, qui sap si com a candidat a seure a la banqueta del primer equip.

Summary: Qui és Víctor Font, nou candidat a la presidència del Barça?


La novel·la de Martí Domínguez La sega (Proa), que ja va rebre el Premi de la Crítica Catalana i el Premi de la Crítica de Serra d’Or, ha resultat guanyadora en la categoria de narrativa dels Premis de la Crítica dels Escriptors Valencians d’enguany. El jurat ha destacat que era una ‘novel·la rodona sobre la postguerra i els masovers del Maestrat’. El premi al millor assaig publicat el 2015 ha estat per a Anna Moner i el seu Gabinet de curiositats (Pruna Llibres), un recull d’articles publicats al diari digital La Veu del País Valencià entre l’octubre del 2013 i el novembre del 2015. En la categoria infantil, ha estat guardonada l’antologia de poemes de Marc Granell, La vida que creix (Andana); en juvenil, el jurat ha premiat la novel·la de Lliris Picó, Moisés, estigues quiet (Bullent); Rodolf Sirera s’ha endut el premi a la millor obra teatral amb Trio (Bromera) i Antoni Ferrer ha rebut el premi al millor poemari de l’any, per Variacions Goldberg (Denes). El jurat ha estat format per Marisol González, Francesc Gisbert i Miquel de Renzi en les categories de poesia, literatura infantil i literatura juvenil; i per Xavier Aliaga, Enric Iborra i Mariola Nos en les d’assaig, narrativa i teatre. El lliurament dels premis es farà divendres a les 19.30 a l’Octubre Centre de Cultura Contemporània de València.

Summary: ‘La sega’ de Martí Domínguez, millor narració dels Premis de la Crítica dels Escriptors Valencians


Jovent Republicà ha retirat el suport polític al conseller d’Interior, Miquel Buch, pels ‘interiors abusos’ dels Mossos d’Esquadra durant les protestes com a resposta a la sentència contra procés. En un comunicat, les joventuts d’ERC lamenten que en les darreres setmanes han anat en augment el ‘cúmul de despropòsits’ del departament d’Interior. I consideren que el conseller Buch ha exercit un ‘lideratge erràtic, contradictori i incomprensible’ des de l’inici. En aquest context, lamenten els ‘incompliments reiterats’ dels protocols i lleis aprovades al parlament i posa com a exemple ‘l’ús indiscriminat del foam. És per això que han anunciat que la seva diputada, Rut Ribas, ha retirat el suport parlamentari a la Conselleria d’Interior ‘fins a l’assumpció de responsabilitats i un canvi de rumb polític’. Després de les actuacions policials desproporcionades que hem viscut, retiro com a diputada del @JoventRepublica el suport parlamentari a la Conselleria d’Interior fins que aquesta assumeixi responsabilitats. Tot l'escalf a les víctimes dels abusos policials! — Rut Ribas ♀🎗 (@RutRibas) October 16, 2019 Jovent Republicà exigeix la retirada dels cossos de seguretat de l’estat espanyol de Catalunya i la ‘depuració de responsabilitats’ per la ‘violència’ que consideren que han provocat. Així mateix, reclamen que s’acabi tota amenaça per part del govern espanyol contra l’independentisme i contra les institucions catalanes. Defensa que entre els mínims d’actuació proporcional i democràtica dels Mossos hi ha d’haver, entre d’altres, la correcta identificació dels agents antiavalots; l’acabament immediat de les detencions preventives i investigacions penals o policials d’ofici contra manifestants i la depuració de les pràctiques contràries als protocols pel que fa a càrregues i dispersions.

Summary: Jovent Republicà retira el suport polític a Buch


Conclou que la moció sobiranista aprovada va ser només “un acte purament polític” BARCELONA, 20 (EUROPA PRESS) Un jutge de Vic (Barcelona) ha arxivat la causa oberta contra el regidor de la CUP en la localitat Joan Coma, investigat per suposada desobediència i prevaricació, en considerar que una moció que l’Ajuntament va aprovar de suport a la ‘desconnexió’ de Catalunya “no passa de ser un acte purament polític”. En un acte al qual ha tingut accés Europa Press, el Jutjat d’Instrucció 5 de Vic ha decretat l’arxiu, després de rebre la causa de l’Audiència Nacional, que el va exculpar d’incitació a la sedició en concloure que l’expressió de Coma en el ple que “per fer una truita cal trencar els ous” no pot ser considerat una crida a la sedició. En arxivar la causa per suposada sedició, l’Audiència Nacional va enviar el cas al jutjat d’instrucció de Vic perquè valorés si podria haver comès desobediència i prevaricació, delictes pels quals aquest jutjat seria el competent. LA MOCIÓ El 9 de desembre del 2015, l’Ajuntament de Vic va mostrar el seu suport a la proclamació del Parlament, de novembre del mateix any, d’inici de la ‘desconnexió’ de Catalunya amb la resta d’Espanya. Segons el jutge, Coma va votar, al costat d’altres regidors, a favor de la moció aconseguint que s’aprovés, la qual cosa “no reuneix els caràcters que el tipus penal de prevaricació exigeix per a l’atribució d’aquest delicte a l’investigat”. Recorda l’acte que la moció del ple de l’Ajuntament la van votar la majoria dels edils i, per tant, “no només amb la voluntat unilateral de l’investigat, doncs aquest últim manca de tals atribucions en ser un mer regidor”. “El mateix contingut de la moció de l’Ajuntament de Vic, unit a la finalitat pretesa per la mateixa (mostrar el suport explícit a la resolució del Parlament i el consegüent rebuig a la decisió del Tribunal Constitucional que la va declarar nul·la) no passa de ser un acte purament polític”, raona el jutge.

Summary: El jutge arxiva la causa per desobediència contra l’edil de la CUP a Vic, Joan Coma


Jorge Cagiao y Conde, nascut a Galícia, és professor de dret a França, a la Universitat de Tours. Especialista en nacionalisme espanyol i federalisme, és autor del bloc Cartas Federalistas. A més, entén el català després d’haver llegit teòrics catalans d’aquest corrent, com Miquel Caminal i Ferran Requejo. Autor de llibres crítics sobre el nacionalisme espanyol, com ara Micronacionalismos (Ed. Catarata), segueix molt de prop el procés català amb una mirada lúcida. Per això VilaWeb l’entrevista telefònicament: per escoltar el seu punyent, crític i empàtic punt de mira sobre el procés català. Diu coses políticament incorrectes, que sempre és d’agrair. —Fa pocs dies vau anar a l’Ateneu Barcelonès a impartir la conferència ‘Catalunya i la plurinacionalitat vista des de fora d’Espanya’, juntament amb els professors Gennaro Ferraiuolo i Patrizio Rigobon. Què hi vau dir? —Catalunya es troba que ha de fer país dins Espanya i que Espanya també ha de fer país. A vegades es pensa que la nació que ja té estat no ha de fer país. I no és cert, encara que sigui perquè les generacions van passant. S’han de continuar nacionalitzant, perquè, si no, van creient en unes altres coses però potser no en la nació. Passa que en aquest procés doble hi ha una gran asimetria. No és igual fer país amb les armes de l’estat al servei d’aquest projecte, com fa Espanya, que sense estat i amb un altre en contra, com passa a Catalunya o el País Basc. —Sou una veu crítica. Des de l’empatia, però sou una veu crítica amb l’independentisme. Quins errors heu vist en el procés? —Arribar al Primer d’Octubre i després a la DUI –cremant aquest cartutx, per cert– mitjançant la via unilateral d’una manera molt festiva però sense estar-hi preparat. Sense determinació. Sense un projecte clar. I en el qual ha calgut sacrificar molta gent. Una via unilateral és una cosa molt seriosa: no es pot fer amb una sabata i una espardenya i vegem què passa. S’ha trivialitzat una cosa molt seriosa i, en conseqüència, es pot deixar de creure en el projecte. —I, passat el Primer d’Octubre, quins errors hi heu vist? —Veig errors a causa de l’estratègia de replegament del nacionalisme independentista cap a l’autonomisme. Es fa sense poder-se explicitar, perquè les bases potser no ho entendrien i potser perquè els partits tampoc no volen explicitar-lo. Però el replegament autonomista és un fet i el tenim aquí, la qual cosa no fa més que allunyar no una independència sinó el referèndum mateix. El problema del nacionalisme independentista sempre ha estat aquest: com aconseguim un referèndum? I s’ha vist que de grat, negociant amb l’estat, és impossible. Per això aquest replegament no té lògica. El replegament no et portarà a un referèndum. Si es fa és per qualsevol altra causa, però naturalment no és perquè així s’arribi a un referèndum. —Quin encert heu vist en l’independentisme, darrerament? —El darrer encert ha estat votar no al pressupost. —Pedro Sánchez. Mai no vau veure clar que fos bona idea d’investir-lo. Per què? —Perquè és la cara amable del nacionalisme espanyol. Si el projecte d’un nacionalista és autonomista, no hi ha problema. Però quan el nacionalisme té un projecte independentista, aleshores ho té molt més complicat. Sobretot si davant té un nacionalisme espanyol més amable. Aleshores costa més de guanyar terreny i actius. I això és el PSOE i Pedro Sánchez. Quan ha crescut l’independentisme a Catalunya? Qui governava? Ha crescut amb el PP i Mariano Rajoy, la versió més dura del nacionalisme espanyol. Aleshores ha crescut l’independentisme. Entenc que en general hi ha un rebuig bastant epidèrmic i visceral al ‘com pitjor, millor’. S’ha de reconèixer: fa de mal dir que això ha d’empitjorar perquè puguem sortir-nos amb la nostra. D’un punt de mira moral, és evident que és un raonament retorçat. Però alhora no és que el nacionalisme català independentista tingui cap altra opció ni que pugui filar prim i tenir una postura moral impecable. ‘Fem les coses ben fetes perquè davant tenim un adversari que ens escolta i que ens entén.’ Mira, no. No hi som, aquí. Si fos així, la situació no seria la que tenim. Per tant, l’opció per al nacionalisme independentista és ‘com pitjor, millor’, però fa lleig de dir-ho. I jo, de fet, quan ho dic, em diuen ‘com et passes’. Però sí que crec que ara tot pinta molt bé per al PSOE a curt termini, amb una dreta tan dividida. I, en conseqüència, pinta molt malament per al nacionalisme independentista. —Com valoreu els resultats del 28-A, a Espanya? —Doncs que hi ha sortit guanyant Espanya i el nacionalisme espanyol. L’Espanya progressista, si no passa cap crisi brusca, pot tenir no una, sinó dues legislatures per endavant. I no fa gaire la situació no era gaire optimista per a ells. El 28-A és molt favorable, per al PSOE. Ara, ja ho veurem per a Podem. Ja ho veurem. Es pot convertir en la IU de fa anys, i en aquest sentit parlaríem de ‘com pitjor, millor’: Si El PSOE ho fa molt bé, serà bo per al país i el progrés, però no deixarà de ser en benefici del PSOE, que es pot acabar menjant Podem. —I la valoració del 28-A a Catalunya? —Si la lectura és autonomista, les eleccions són estupendes per al nacionalisme català: Es trenca el vot dual, ERC és primera força, etc. En clau independentista, en canvi, els resultats són molt dolents. Tindrà davant un os molt més dur de rosegar, a la Moncloa, la cara amable del nacionalisme espanyol. L’independentisme serà en una situació de molta pressió en cas –si és que ho fa– que bloqui propostes i projectes reformistes, progressistes a Madrid. L’acusaran de tot. —És el vostre consell? Plantar-se i blocar? —Això ha fet, i ho sap fer molt bé, el nacionalisme espanyol. Plantar-se i blocar: no li va fer res de repetir eleccions fa uns quants anys o de portar el Tribunal Constitucional i el Suprem al límit. El nacionalisme espanyol no ha dubtat a baixar al fang i portar les institucions al fang. En aquest sentit, crec que el nacionalisme català, com dir-ho, treballa amb un moralisme que no es pot permetre. ‘Hem de fer bé les coses, que no sigui dit.’ Aquest és un moralisme erroni en vista d’un actor polític que ha demostrat baixar el llistó, i de quina manera. —Eixamplar la base. Compreu la tesi? —Entenc que la tesi sigui seductora per a bona part del nacionalisme català independentista. I que tingui la seva lògica o que en tingui una mica. Però jo entenc que la tesi d’eixamplar la base és errònia. En primer lloc perquè no es tracta, com s’ha vist de fa anys, de ser molts, sinó de portar la situació a un punt que l’estat espanyol accepti de negociar alguna cosa. Durant molts anys s’ha dit que el 70% o el 80 defensava un referèndum d’autodeterminació. És difícil d’augmentar més la base. I què s’ha aconseguit? Cal demanar-se què passaria si hi hagués un 70% d’independentistes. Que canviaria res? Crec que no, tenint en compte el govern que hi ha –i que hi haurà– a Espanya, hi governi la dreta o l’esquerra. ‘Eixamplar la base’, com a eslògan, està molt bé i pot resultar seductor, però falla en la diagnosi que fa, en el sentit que és molt poc probable que augmentar la base serveixi de gaire. Si més no–deixem-ho clar–, sempre que es pugui augmentar la base amb una estratègia com l’actual de replegament, perquè jo crec que més aviat és d’una altra manera: replegant-te és molt difícil d’augmentar en vots. —No és qüestió de ser més, sinó de ser més forts, doncs? Però com aconsegueixes de ser més fort? —Més que ser més forts, diria que potser la clau seria de semblar més perillós. Mostrar-te com un actor determinat, coherent, i que enviï sistemàticament missatges de perill a l’estat espanyol. Que l’estat sàpiga que a Catalunya governa el nacionalisme català. Aquesta és una de les fortaleses principals que tens: les eleccions normalment les guanya el nacionalisme. Per aquest costat poden estar tranquils. Si alhora fossin capaços d’enviar missatges forts a l’estat espanyol i que veiés que no els donaran suport per a votar projectes al congrés, crec que podria arribar un moment en què potser el PP i el PSOE reavaluarien les coses. I tampoc no creguis que ho dic gaire convençut: el nacionalisme espanyol és molt numantí i no es mou en la posició. Però l’única manera que puc concebre que es mogui és que es mostri determinació i et converteixis en un problema important. Ho ha estat aquests darrers anys. Ara, en la fase de replegament ha deixat de ser un problema. Tant és així que s’ha tornat a configurar l’escenari polític espanyol d’una manera més ideològica, d’esquerra i dreta, i ja no es parla d’un pacte de patriotisme constitucional perquè ja no és un problema. L’independentisme no s’ho pot permetre. Si vol que el seu projecte tiri endavant, s’ha de convertir en un problema. I com més gran, millor. —Desobediència civil. Com la veieu? —És una opció, passa que no estic gaire segur que molesti gaire a l’estat. Depèn de la manera com s’organitzi, com es faci, de la determinació que es tingui. Ho deia abans: això és molt seriós, i de lluny tinc la impressió que es parla de la via unilateral com si es parlés de la Diada. I no és igual. No és un acte festiu, és un moviment de desobediència sostingut en el temps, la qual cosa requereix sacrificis. No sembla que el nacionalisme català tingui aquesta determinació de sacrificar gent d’una manera continuada. La repressió que li ha caigut ha estat més una jugada de l’estat que no pas un sacrifici dels mateixos líders independentistes. No s’imaginaven presó per rebel·lió i la tenen. I això també ha generat –i se’n parla poc– por. S’ha generat por, una por tant gran com comprensible. La desobediència està molt bé, passa que no pot ser cosa d’un dia; ha de ser continuada, i eficaç. —Hi afegiríeu res? —A la gent li costa d’entendre que la meva posició no és la de defensar res, sinó d’explicar. Com et deia abans amb el ‘com pitjor, millor’. Si jo el defensés com a positiu faria, del meu punt de mira, una cosa reprovable. Jo no defenso res. Jo no dic que sigui una cosa estupenda, sinó que funciona. El ‘com pitjor, millor’ funciona. Un moviment independentista que vulgui ser conseqüent ha de fer sacrificis i en el ‘com pitjor, millor’ n’hi ha uns quants. D’alguna manera s’ha de tocar fons per rebotar i tornar a la superfície. —Per què enteneu el català? —Fa anys que el llegeixo, perquè Miquel Caminal o Ferran Requejo han escrit sobre federalisme i nacionalisme. Per llegir-los. I després anant a Catalunya. El problema és que arribo a Barcelona i quan dic a la gent que si-us-plau me’l parlin, no em fan cas. —Pauet Vidal i jo, sí. — Cert. Pauet Vidal i tu, sí. La resta, no tant.

Summary: Jorge Cagiao: ‘L’opció és com pitjor, millor, però fa lleig de dir-ho’


Els agents de la Unitat de Delinqüència Econòmica i Fiscal de la Policia Nacional (UDEF) han detingut sis persones en el marc de la investigació de l’ex-gerent de l’Hospital General de València Sergio Blasco. Entre els detinguts hi ha el seu germà, Francisco Blasco. La policia ha començat a escorcollar aquest matí la seu de la conselleria de Sanitat de la Generalitat Valenciana per a cercar documentació i expedients de contractació dels anteriors governs del PP. Segons que han confirmat fonts pròximes al departament a l’ACN, els agents han requerit informació de les adjudicacions per a subministraments de serveis. L’operació formaria part de les diligències ordenades per un jutjat d’instrucció de València pels contractes signats per l’anterior gerent de l’Hospital General de València, Sergio Blasco, nebot de l’exconseller de Solidaritat Rafael Blasco, que compleix una pena de presó per desviar fons destinats al Tercer Món en el cas Cooperació. A més, hi ha una vintena de registres en altres punts de la ciutat. La causa va començar quan Esquerra Unida va interposar una denúncia el 2014 en què feia referència a una presumpta trama de corrupció d’adjudicacions sanitàries a empreses privades per valor d’uns vint-i-nou milions d’euros. Diverses companyies haurien rebut nombroses adjudicacions públiques entre els anys 2001 i 2012 de la conselleria de Sanitat, el Consorci Hospital General Universitari i la Diputació de València. Paral·lelament a aquest assumpte, Esquerra Unida també va denunciar Sergio Blasco el 2014 per la construcció de diversos hospitals al Perú, però aquest assumpte es va arxivar. Blasco va dimitir del seu càrrec el novembre, dies després de la decisió del jutjat d’investigar aquesta causa.

Summary: Sis persones detingudes en la investigació de les adjudicacions de l’Hospital General de València


La tensió entre JxCat i ERC va esclatar ahir enmig del debat de política general. Les divergències entre tots dos grups per la manera d’aplicar l’acord del Parlament de Catalunya sobre la suspensió dels diputats amenaçats per Pablo Llarena torna a comprometre la viabilitat del govern de Quim Torra i l’aprovació de les resolucions que avui s’han de sotmetre a votació del ple. Tots dos grups s’han tornat a encallar perquè, del juliol ençà, mantenen una divergència de fons: on fixen el límit a l’hora d’aplicar, efectivament i sense comprometre la sobirania del parlament, la resolució del jutge del Tribunal Suprem per a suspendre Carles Puigdemont, Oriol Junqueras, Jordi Turull, Raül Romeva, Josep Rull i Jordi Sànchez. Això sí: l’acord actual permetria que Puigdemont en restés fora i no perillaria la viabilitat de l’argument de la restitució, que JxCat vol mantenir. Junqueras i Romeva ja es van acollir ahir al nou mecanisme aprovat pel parlament i la mesa va tramitar l’autorització perquè Sergi Sabrià n’exercís els drets. Però si els tres presos de JxCat no s’hi acullen voluntàriament, la majoria parlamentària dels dos socis de govern s’aprimaria considerablement. Oimés quan la CUP no els garanteix l’estabilitat perquè creu que fan autonomisme. Desobediència o acatament? Ni l’una cosa ni l’altra. L’acord polític entre els dos grups se sustenta en una ambigüitat formal en la redacció de la proposta aprovada que, ara, fa que l’un i l’altre interpretin el pacte de manera diferent. Tots volen que els seus diputats continuïn votant, però discrepen sobre com ho han de fer formalment. ERC no vol comprometre judicialment cap membre de la mesa i demana a JxCat que tramiti la designació d’un substitut per als seus quatre diputats afectats, després de l’acte de sobirania que va fer el ple, refusant les suspensions. JxCat diu que no cal perquè no han estat pas suspesos, i prova de tibar al màxim els límits del parlament. Això implica que l’òrgan rector de la cambra, encapçalat per Roger Torrent (el valor electoral emergent d’ERC), es troba en una situació susceptible d’haver d’assumir conseqüències penals. En canvi, la tramitació d’aquestes designacions de substitut podria cobrir les espatlles de Torrent si, arribat el moment, Llarena o el Tribunal Constitucional hi intervenen. ERC argumenta que els lletrats del parlament han avisat que el registre d’aquests documents és indispensable perquè els quatre diputats de JxCat puguin votar. En definitiva: sense els documents, no votaran. Però la mesa del parlament haurà de decidir aquest matí què fa. Com que JxCat i ERC hi tenen majoria, hauran de refer l’acord polític si volen que el ple avanci amb normalitat i sense cap més ajornament. No fer-ho podria significar portar al ple el trencament definitiu del govern, forçar Torrent perquè tingui l’última paraula a l’hora de comptar els vots o no i que JxCat hagi de dir que en discrepa. Les votacions han de començar a les dotze. Ahir a la tarda, també a la mesa, van esquivar un conflicte que s’arrossega del juliol ençà. La proximitat d’unes possibles eleccions anticipades després dels judicis ho enterboleix tot. Les negociacions de les resolucions tampoc se’n poden desvincular. La CUP, per exemple, va presentar ahir una proposta per a reprovar el conseller de l’Interior, Miquel Buch, per les càrregues contra independentistes. ERC no amaga el seu malestar per l’actuació policíaca. JxCat i ERC protegeixen els seus interessos electorals i intenten marcar el relat dels fets. Caldrà veure si, realment, el camí del mig és transitable. Per als partits anomenats constitucionalistes no ho és: defensen que els diputats ja han estat suspesos i que el ple va fer una escenificació. La CUP considera que el parlament va arbitrar un mecanisme per a ajustar-se a les exigències del Suprem i per això hi va votar en contra. Res no és gratuït. Un acatament clar a Llarena podria comprometre JxCat i ERC davant el seu electorat i una desobediència a cara descoberta podria desfermar represàlies penals per a tots els membres independentistes de la mesa i les votacions del parlament serien automàticament impugnades. És a dir, hi hauria un blocatge de la cambra. Això, en el context d’una legislatura en què els dos socis han coincidit a aparcar la via unilateral. JxCat té coll avall que, amb la situació actual, hi haurà blocatge. ERC manté que les votacions seran efectives, ajustades al marc autonòmic, si els quatre diputats de JxCat designen un substitut. El butlletí oficial del parlament ha publicat avui el text de la discòrdia. Es podria interpretar que el ple va aprovar ahir de refusar les suspensions però el fet cert és que, alhora, va aprovar un mecanisme perquè els diputats poguessin designar un diputat substitut perquè exerceixi els seus drets, tot i que la redacció de l’acord no esmenta la paraula ‘substitut’. És a dir, una cosa i la contrària. La necessitat d’arribar a un acord que salvés la legislatura va portar els dos grups a pactar una proposta prou ambigua per a barrejar les propostes d’uns i altres sense haver resolt les discrepàncies de fons. Les primeres espurnes van saltar ahir quan JxCat va anunciar que, ara per ara, Puigdemont, Sànchez, Rull i Turull no designarien cap diputat perquè exercís els seus drets, cosa que sí que havien fet Junqueras i Romeva. El text aprovat és prou ambigu perquè JxCat sostingui que els seus diputats no han estat suspesos i que poden continuar votant per delegació, tal com ho han fet fins ara i sense cap tràmit addicional. També és ambigu perquè ERC pugui reclamar a JxCat que, si vol que els seus quatre diputats votin, registri un document de designació d’un substitut. Des d’Àmsterdam, Puigdemont va deixar clar que estava absolutament arrenglerat amb el seu grup. Es va mostrar convençut que la seva situació no havia canviat. Va subratllar que el parlament, que és ‘sobirà’, havia decidit de no suspendre els sis diputats com ho ordenava Pablo Llarena. A partir d’ara, els sis diputats amenaçats pel Suprem exerciran ‘per la via més útil’ els seus drets. JxCat i ERC discrepen de quina és aquesta via útil. Puigdemont es considera ‘diputat a tots els efectes’. ‘El ple ha decidit: ens ho creiem, o no?’, demanava.

Summary: La por de desobeir torna a encallar l’acord entre JxCat i ERC


El president de Ciutadans, Albert Rivera, continua amb la seva ofensiva contra qualsevol moviment del bloc independentista. Avui ha considerat ‘incendiari’ el discurs de Quim Torra com a candidat a la presidència perquè, segons ell, ‘evidencia que no complirà la constitució’. Per aquesta raó, Rivera ha demanat al president del govern espanyol, Mariano Rajoy, que rectifiqui i que no aixequi el 155 ‘fins que no es posi fi al procés independentista’. A través del seu compte de Twitter, el president de Cs també s’ha referit al vot delegat d’Antoni Comín i Carles Puigdemont i ha considerat que és ‘trist que s’hagi permès el vot dels pròfugs de la Justícia en un parlament espanyol’. ‘És una irresponsabilitat que Rajoy legitimi aquest frau per no activar la suspensió automàtica via Tribunal Constitucional’, ha reblat. “En unos días se levantará el 155 y no tendremos excusas para no trabajar sin descanso por la república catalana”, dice Torra. Su discurso incendiario evidencia que no cumplirá la Constitución. Rajoy debe rectificar: no levantemos el 155 hasta poner fin al proceso separatista. — Albert Rivera (@Albert_Rivera) May 12, 2018 Es triste que se haya permitido el voto a prófugos de la Justicia en un parlamento español, y como consecuencia mantienen sueldo y escaño los que dieron un golpe de Estado. Es una irresponsabilidad que Rajoy legitime este fraude por no activar la suspensión automática vía TC. — Albert Rivera (@Albert_Rivera) May 12, 2018

Summary: Rivera demana a Rajoy que no aixequi el 155 fins que no s’acabi el procés


Els carrers de Barcelona s’inundaven aquell 18 de febrer de 2017 amb pancartes de diferents mides reclamant un sol clam: ‘Volem Acollir’. Des que va iniciar la guerra civil a Síria el 2011, el nombre de sirians que han hagut de marxar del seu país en busca d’asil no ha parat de créixer. Des d’aleshores, la societat i tota mena d’institucions s’han posicionat a l’hora d’acollir aquests refugiats. Però, qui és considerat una persona refugiada? Segons l’Article número 1 de la Convenció de Ginebra relativa a l’estatut dels refugiats, un refugiat és aquella persona que ‘per tenir fonamentats temors de ser perseguida per motius ètnics, religiosos, de nacionalitat, per pertànyer a un determinat grup social o per opinions, es troba fora del país de la seva nacionalitat, i no pot o no vol, a causa dels esmentats temors, acollir-se a la protecció de tal país’. Aquesta definició imposa certes restriccions a l’hora de determinar la condició de cada individu, ja que enumera totes les raons que poden ser objecte de persecució. Tot i així, el terme ‘determinat grup social’ deixa la porta oberta a una interpretació més àmplia. És en aquestes limitacions on els estats s’han aferrat per tal d’evitar protegir a milions de persones que han hagut de fugir del seu país, on estaven vulnerant els seus drets humans. Les raons per les quals cada individu es veu obligat a fugir poden ser de diversa índole. Des de refugiats per motius polítics, ètnics o religiosos, fins a persecucions per motius de gènere o orientació sexual. Però gran part dels refugiats actualment es deu al conflicte armat al seu país d’origen, com és el cas de Síria. No obstant, tots aquests motius acostumen a estar relacionats entre si: per exemple, la persecució del col·lectiu LGTBI per conviccions religioses. Les institucions s’han pronunciat al respecte i hi ha disparitat de posicionaments. Mentre que partits polítics com Vox i el Partit Popular s’han mostrat totalment en contra d’acollir, altres com el PSOE i Podemos exigeixen oferir protecció i treballen per aconseguir-ho. En canvi, Ciutadans admet que acollir refugiats és una ‘qüestió humana’, però per evitar la presa de decisions improvisades com les de Sánchez reclama una política migratòria comuna a tota la UE, cosa que, de moment, no sembla gens fàcil. D’altra banda, els Estats Units són el país amb un major nombre de sol·licituds d’asil a causa del conflicte a Veneçuela, segons dades oficials de l’ACNUR. I darrerament, el president nord-americà Donald Trump ha retallat la quota màxima d’acollida sota un mínim històric: 30.000 refugiats. Pel que fa a l’església, s’ha posicionat completament a favor d’acollir. El Papa Francesc insta a tots els països a ‘acollir tots els refugiats que pugui i integrar-los: educar, integrar, donar-los feina’. Concretament, en una entrevista concedida a Jordi Évole pel programa Salvados de La Sexta, va afirmar que ‘qui aixeca un mur acaba presoner del mur que ha aixecat’. La teranyina jurídica En el marc legal, existeixen dues lleis d’àmbit estatal vers aquesta qüestió: la llei d’estrangeria i la llei d’asil. La diferència entre aquestes dues es fa notòria, per exemple, en el cas del vaixell d’Open Arms. Sara Martínez López, advocada especialitzada en dret d’estrangeria, explica que ‘mentre que amb la llei d’asil els migrants podrien entrar a territori espanyol, la llei d’estrangeria prohibeix que aquests puguin traspassar el territori de frontera perquè no disposen de documentació que els ho permeti, com un visat’. En paraules de l’advocada, aquesta llei d’estrangeria és ‘una llei racista i classista que, a més, fomenta la migració clandestina i l’economia submergida’. Amb aquesta regulació, els migrants que porten, per exemple, tres anys a l’estat espanyol sense papers poden arribar a aconseguir-los. Però per a fer-ho són forçats durant aquests tres anys a romandre en territori espanyol sense identitat, treballant en negre i amb el temor que els facin un control i els expulsin. Existeix una normativa europea que reconeix un individu com a subjecte de protecció internacional. Amb tot, és cada estat qui regula tant la llei d’estrangeria com la d’asil. Són aquestes dues lleis les que poden determinar si una persona pot ser reconeguda com a refugiat o com a sol·licitant de protecció subsidiària. En el següent infogràfic, s’especifiquen les diferències entre aquestes dues condicions: Havent vist la situació legal, és interessant contrastar la situació catalana i espanyola amb la libanesa. Per què aquesta comparació amb un país concret com el Líban? El Líban és el país amb major quantitat de refugiats per habitants del món. Les muntanyes que separen el Líban de Síria van ser, i segueixen essent, un dels camins més transitats pels refugiats. Així doncs, cal remarcar que dades del 2018 indiquen unes xifres molt elevades de sirians refugiats al Líban, depenent de les fonts consultades. Per tant, mentre l’Alt Comissionat de les Nacions Unides pels Refugiats, ACNUR, assegura que hi ha un milió cent mil refugiats sirians al Líban, el govern libanès estima que n’hi ha, pel cap baix, un milió i mig. A més a més, en aquesta xifra no hi consten els refugiats d’altres nacionalitats com els iraquians o palestins (ja que molts d’ells no són considerats pròpiament refugiats, segons la definició que s’ha explicitat anteriorment). En definitiva, cal remarcar que el Líban és un país petit, amb uns quatre milions d’habitants i una economia basada especialment en l’agricultura i els serveis. Segons l’informe de l’ACNUR, existeixen 183 refugiats per cada mil habitants, el que comporta la proporció més elevada de refugiats per habitant del món. Tot i així, el Líban no ha firmat la Convenció de l’Estatut dels Refugiats del 1951, així que limita les seves obligacions internacionals. Sí que és cert que, com explica Xavier Vidal, portaveu de la Comunitat de Sant Egidi, ‘al ser un país oriental, la cultura d’acollida és més natural’. En el vídeo que mostrem a continuació, s’explica la història que precedeix el Líban. Així, tal com explica Xavier Vidal, ‘la situació dels refugiats no és molt afortunada, tot i que es troben en un país sense guerra’. En opinió de Sara Martínez, ‘acollir no és un tema que vagi lligat als recursos econòmics, ni tampoc és un privilegi, sinó que és un dret que tenen les persones que marxen de la situació política d’un país’. Ara bé, en el cas català i espanyol ens trobem davant una situació que dista molt de la libanesa. I és que, la Comissió Catalana d’Ajuda al Refugiat, CCAR indica que l’estat espanyol només ha resolt 1 de cada 4 sol·licituds d’asil el 2018. Així, Espanya va reconèixer la protecció internacional a 2.895 persones, de les quals només 575 van obtenir l’estatut de refugiats. Ara bé, és suficient el què es fa? Des del CCAR hi ha una clara demanda, que és la urgència de ‘solucionar aquest embús en el sistema d’asil que es porta acumulant en els últims anys’. També, es reclamen ‘majors mitjans materials i humans per tal de garantir tant l’accés al procediment com la seva resolució’. Davant les restriccions imposades en la definició de refugiat establerta en la Convenció de Ginebra, la CCAR estableix: ‘Una persona refugiada és aquella que s’ha vist abocada a fugir, emprenent un desplaçament forçós del seu país per haver patit, o per tenir risc de patir, greus violacions dels drets humans, per part de l’Estat, per part de la població local o per alguns individus, sempre que les autoritats ho tolerin de manera deliberada, ja sigui perquè es neguen a proporcionar una protecció eficaç o perquè són incapaces de fer-ho. Incloent així de forma implícita les greus violacions dels drets econòmics, socials, i mediambientals o els drets derivats de l’orientació sexual o del gènere, entre altres’. La família Adams, de l’Irac al Líban Unes vides xuclades pel forat negre de l’oblit i que sembla que hàgim normalitzat. Fusters, empresaris, periodistes, advocats… tots ells viuen l’odissea d’haver de marxar de casa seva. La família Adams, per exemple, va haver de marxar de l’Irac per causes de religió i ara viu al Líban, un lloc on, almenys, no es veuen perseguits per les seves creences. Ara bé, què implica fugir del teu país? Dels quatre membres de la família, que eren mestres o enginyers, ara només en treballa un en un forn de pa. Sí que és cert que han pogut tornar a una ‘vida més calmada’, però l’acollida i l’adaptació no és matèria fàcil. ‘No desitjaria mai la meva vida a ningú, mai. Ja que vosaltres podeu, viviu la vostra vida i aprofiteu cada segon per poder treballar del què us agrada, no sabeu mai quan us ho podran treure’. La Julia Mendoza és argentina i actualment viu al Líban, on dóna classes de castellà. Ella ens explica com és la situació, segons la seva vivència: Tant Vidal com Martínez coincideixen en què s’hauria d’aprofundir en la individualitat de les persones. ‘Crec que s’hauria de fer una anàlisi més personalitzat i subjectiu de la situació de cada persona per part de les institucions, que són les que han d’atorgar la protecció’, explica l’advocada Martínez. Per altra part, Xavier Vidal comenta la limitació de la llei d’estrangeria actual: ‘entenc que no s’ha d’obrir la porta sense cap mirament, però tampoc és necessari que sigui tan restrictiva’. Ens trobem davant una crisi social de valors? O més aviat es tracta d’un problema institucional? Tal com afirma Vidal, ‘s’han de vèncer molts prejudicis’. En tot cas, afegeix que ‘a nivell individual, no hi ha tanta dificultat per acollir’ ja que, des de la seva pròpia experiència, ‘quan s’ha demanat ajuda, la població ha estat predisposada a trobar feina o buscar habitatge’. Per tant, ens trobem ‘davant d’un missatge de xenofòbia enfortit, en moltes ocasions, pels mitjans’. En definitiva, tot i que són vides que resten a les nostres mans, és a partir de les institucions com es pot arribar al vertader canvi.

Summary: Realment, les institucions volen acollir?


Els batlles de Vilanova de Sixena, Peralta de Alcofea, Berbegal i Roda d’Isàvena, entre una vintena de membres de la Plataforma Sijena Sí, s’han reunit avui al matí amb el Bisbe de Lleida, Salvador Giménez Valls. Després, han llegit el Manifest de Roda d’Isàvena davant el Museu de Lleida per reclamar cent onze obres d’art originàries de la Franja de Ponent que són al Museu de Lleida. Les peces provenen de les parròquies de les comarques aragoneses que fins al 1995 havien format part de la Diòcesi de Lleida, quan van ser agregades a la de Barbastre-Montsó. El portaveu de la plataforma, Juan Yzuel, ha demanat que s’acabi d’una vegada el conflicte ‘artificial’ entre dos bisbats ‘germans’. ‘Els tribunals eclesiàstics ja han dit força vegades que han de tornar a l’Aragó’, ha recordat Yzuel. Aquest és el tercer front judicial obert sobre l’art entre Catalunya i l’Aragó. El primer és el litigi sobre la propietat de les pintures murals del MNAC. El segon, el que es va obrir en relació a les noranta-set obres que es conservaven al Museu de Lleida i al MNAC i que ja són al Monestir de Sixena, en compliment d’una sentència judicial provisional. En tots dos casos encara hi ha recursos interposats i les sentències no són fermes. En aquest tercer, es tracta d’una demanda entre bisbats. El 13 de febrer, el de Barbastre-Montsó va denunciar per la via civil tant al bisbat com al Consorci del Museu de Lleida per les cent onze obres d’art que reclama com a pròpies del 1995 ençà i que siguin traslladades a l’Aragó. La denúncia venia després que el 31 d’octubre de 2017 no es va arribar a cap acord en un acte de conciliació al jutjat de Lleida, on no va assistir cap representant del consorci. El bisbat de Lleida, amb el Consorci del Museu, hi va presentar al·legacions i, a més, han aportat al Jutjat de Barbastre documents, com ara actes notarials, conservats en arxius diocesans. Alguns no havien estat admesos o estudiats abans pels tribunals eclesiàstics, que poden acreditar que les obres pertanyen a Catalunya perquè les va adquirir el Bisbe de Lleida, Josep Messeguer, entre final del segle XIX i principis del XX, abans de la separació. El jutge de Barbastre encara no s’hi ha pronunciat.

Summary: Torna a encendre’s el conflicte de les obres d’art de Sixena


La Joventut Nacionalista de Catalunya (JNC) es posiciona contra la investidura de Pedro Sánchez com a president del govern espanyol ‘sense contrapartides’, i insta els diputats de JxCat a al congrés espanyol a ‘negociar unes condicions que afavoreixin el desbloqueig polític’. Demana també a Sánchez que restableixi el diàleg amb la Generalitat. D’aquesta manera s’ha posicionat la branca juvenil del PDECat mitjançant un comunicat fet públic poc abans que Sánchez pronunciés el seu discurs d’investidura. La JNC constata que l’executiu de Sánchez no ha demostrat la seva voluntat de pacte i entesa amb els representants polítics que li van donar suport en la moció de censura contra Mariano Rajoy. ‘Exigim la fi de l’ús partidista que fa l’estat del seu poder judicial i de la vulneració de drets i llibertats que patim els catalans i catalanes, la fi de la repressió contra els nostres representants polítics i líders civils, per tal de poder reprendre un diàleg sincer i en igualtat de condicions’, defensen en el comunicat. Segons la JNC, el nou escenari polític ‘obliga a cercar fórmules que no passin únicament pel bloqueig i la confrontació’ sinó també per recuperar els drets civils i polítics dels ciutadans de Catalunya vulnerats reiteradament per l’estat espanyol’. En aquest sentit, defensen que ‘drets tan elementals com la llibertat d’opinió, d’expressió, d’informació i participació política han de poder ser exercits plenament per la ciutadania catalana’. 🔊COMUNICAT ❗La JNC es posiciona en contra de facilitar la investidura de Pedro Sánchez si no s’han establert unes condicions prèvies i es reprèn el diàleg. 👇 us ho expliquem. pic.twitter.com/qSVaw1EWhN — JNCatalunya🎗 (@JNCatalunya) July 22, 2019

Summary: La JNC es posiciona contra la investidura de Pedro Sánchez


La plataforma Aturem la llei Aragonès s’ha presentat en societat amb un acte davant el Palau de la Generalitat en contra de l’aprovació de la futura Llei de Contractes de Serveis a les Persones. Més de 50 col·lectius del sector educatiu, sanitari i social amb el suport de l’esquerra anticapitalista s’han aplegat per denunciar que la coneguda popularment com a ‘llei Aragonès‘ és ‘el pas definitiu en la privatització dels serveis públics’. La ‘llei Aragonès’: una millora o un perill per les externalitzacions de serveis? ‘Estableix un marc jurídic idoni perquè siguin les empreses privades –com l’ACS de Florentino Pérez– qui gestionin i prestin els serveis públics que garanteixen els drets fonamentals’, ha alertat Bàrbara Roch, portaveu de la plataforma. ‘La informació que dóna el govern és totalment esbiaixada, incompleta i interessada. La llei canvia totalment el paradigma de la gestió dels serveis bàsics’, ha insistit Roch, que ha avançat que ja s’ha convocat una gran manifestació el pròxim 19 d’octubre a les cinc de la tarda.

Summary: Neix la plataforma Aturem la Llei Aragonès: ‘És el pas definitiu en la privatització dels serveis públics’


El president espanyol, Mariano Rajoy, ha enaltit la figura de l’ex-franquista Juan Antonio Samaranch com a ‘exemple’ per als catalans. Ho ha fet en un acte de Foment del Treball, en què s’ha concedit una medalla d’honor a Samaranch, a títol pòstum. Samaranch fou l’home de l’esport de Franco, en qualitat de delegat d’esports, i procurador de les corts franquistes. Va ser afiliat a Falange Tradicionalista y de las JONS i regidor d’Esports a Barcelona. També fou l’últim president de la Diputació de Barcelona i, ja mort el dictador, ambaixador a la Unió Soviètica i a Mongòlia. Finalment, va acabar dirigint el Comitè Olímpic Internacional. Per una altra banda, el president de Foment del Treball, Joaquim Gay de Montellà, ha demanat a Rajoy que treballi perquè les empreses que han traslladat la seu social tornin a Catalunya. Tanmateix, no li ha retret que el govern espanyol aprovés un decret per a facilitar la fugida de les companyies del Principat.

Summary: Rajoy enalteix el franquista Samaranch com a ‘exemple’ per als catalans


El periodista Miquel Ramos ha fet córrer per Twitter un vídeo en què es veu un home sobre un tanc de l’exèrcit espanyol que amenaça el president Carles Puigdemont i el dirigent de Podem, Pablo Iglesias. No se sap qui és, l’individu que hi apareix, però l’estructura dels edificis que es veuen sembla la d’un camp militar espanyol. El vídeo és recent perquè l’home diu que el president Carles Puigdemont és a Brussel·les. ‘Aquí cerquem la solució dels problemes d’Espanya. Donarem una sorpresa a Puigdemont a Brussel·les. Setanta tones de pur amor i pura democràcia. “Cuetes”, el següent ets tu, cabró’, diu. VIDEO de un militar español en un tanque: “Vamos a darle una sorpresa a Puigmdemont @KRLS . 70 toneladas de puro amor y pura democracia. Coletas @Pablo_Iglesias_ el siguiente eres tú, cabrón. Arriba España!” pic.twitter.com/c3LatywDhV — Miquel Ramos (@Miquel_R) 12 de desembre de 2017 Iglesias ja ha respost i ha qualificat l’individu de ‘infeliç i patètic’. Ha afegit que era ‘vergonyós’ que anés vestit amb l’uniforme de l’exèrcit espanyol i ha denunciat la doble vara de mesurar de l’estat. Aunque pilote un tanque y vaya armado, este pobre infeliz es patético. Pero es vergonzoso que vista el uniforme de las Fuerzas Armadas y es también vergonzosa la doble vara de medir en España: titiriteros y tuiteros a prisión y fascistas impunes 👇https://t.co/ujTkPRFEFS — Pablo Iglesias (@Pablo_Iglesias_) December 12, 2017 Maldito Bulo s’ha posat en contacte amb l’exèrcit espanyol, qui afirma que l’individu no és un militar. l Ministeri de Defensa ha anunciat l’obertura d’una investigació per les amenaces. Els fets es van produir a Saragossa el divendres passat, 8 de desembre, patrona d’Infanteria de l’exèrcit espanyol, quan un suboficial va deixar entrar dos amics civils a les instal·lacions militars i va cometre la ‘negligència’ de deixar-los pujar a dalt del tanc, segons han explicat a l’ACN fonts del Ministeri de Defensa, que també han qualificat els fets de ‘gamberrada’. NO. Las personas subidas a un tanque amenazando a Puigdemont y a Iglesias no son militares. Son civiles. Nos lo confirma el Ejército de Tierra y ha abierto una investigación. pic.twitter.com/Mz98BcYt4V — MALDITO BULO (@malditobulo) December 12, 2017

Summary: Un individu es passeja sobre un tanc de l’exèrcit espanyol amenaçant Puigdemont i Pablo Iglesias