Jean-Guy Talamoni és el president de l’Assemblea de Còrsega i el líder del partit independentista Còrsega Lliure. En un període de només tres anys, els nacionalistes corsos han fet un gran canvi: han posat fi a quaranta anys de lluita armada i han assolit amb un pacte amb els autonomistes per primera vegada en el govern de l’illa. —Què ha representat per al moviment nacionalista cors guanyar les eleccions? —Per a nosaltres era essencial. D’entrada ha significat construir el primer govern nacional cors des del segle XVIII, abans de l’annexió a França per les armes. Després d’estar a l’oposició durant quaranta anys i després de dècades de conflicte, passar a exercir responsabilitats és una nova etapa molt important. Tanmateix, això no és l’objectiu. Una victòria electoral, que dóna responsabilitat de govern, és molt important, però la independència també serà una victòria i després de la independència encara hi haurà molta feina per fer. —L’objectiu, doncs, és la independència de Còrsega? —L’objectiu és obtenir la independència formal, però alhora cal assolir avenços, prendre mesures importants a favor de la gent abans de ser independents i fer viure la nació abans de tenir la independència. Aquesta etapa d’ara és molt important. Podem fer viure la nació des del present, però òbviament perseguint l’objectiu posterior, que és la independència. —La legislatura és breu, perquè al desembre hi ha eleccions per a la formació d’una col·lectivitat única. Quin significat té aquesta nova institució? —L’avantatge més clar de la nova institució corsa, que funcionarà a partir de l’1 de gener del 2018 és la simplificació. Avui tenim tres assemblees deliberatives per a 300.000 habitants. Hi ha dos consells departamentals i la col·lectivitat territorial, cadascun amb unes competències distintes. La creació d’una institució que agrupi totes les competències, amb una sola assemblea i un sol pressupost, serà un revulsiu institucional i financer per a Còrsega. Crearem una institució moderna que, a més, tindrà noves competències. —L’estructura actual confon els ciutadans? —La situació actual no permet de veure als ciutadans qui fa què. I, per tant, no permet d’avaluar les polítiques públiques de cada institució. La nova institució ens permetrà de ser més transparents amb vista als ciutadans i més democràtics també, perquè els ciutadans podran veure clarament l’actuació del govern i sancionar amb el seu vot els càrrecs electes. És una institució molt important després de quaranta anys, encara que no és pas gran cosa en relació amb les nostres necessitats i amb tot allò que demana l’Assemblea de Còrsega, com ara la cooficialitat de la llengua, un estatus de resident o amnistia per als presos polítics, a més de la fiscalitat. Treballem molt per la qüestió fiscal, és un dels motors de l’autogovern i un gran argument per a la nostra independència, com passa a Catalunya. —Com funciona l’aliança amb els autonomistes? —Treballem des de fa un any i mig, junts en una majoria nacionalista, tant el corrent independentista, del qual sóc responsable, com l’autonomista, encapçalat pel president del consell executiu, Gilles Simeoni. Treballem en un mandat de cinc anys, suposant que guanyem les eleccions del desembre. Tenim cinc anys per a canviar les coses radicalment al nostre país, pel que fa a la vida pública. Volem canviar la manera de fer política a Còrsega. Donar garanties als ciutadans, transparència. Hem creat un comitè d’avaluació de polítiques públiques, perquè els ciutadans sàpiguen que fem amb els diners públics. Hem creat una assemblea de joves, per implicar-los. Això ha d’ajudar a reduir les fractures existents, entre classes, que són la prioritat de la nostra majoria. —Les demandes considerades més importants, votades per l’Assemblea Corsa depenen de l’aprovació de París. Com són les relacions amb el govern francès? —Durant quaranta anys hem tingut una relació de força amb París, que actua molt enèrgicament. I en aquest entorn els independentistes estàvem sols. Els 2014 vam sortir de la clandestinitat, perquè la situació havia canviat, i es van començar a votar en l’Assemblea corsa mesures defensades pel nacionalisme, com la cooficialitat del cors, l’estatut de resident o l’amnistia dels presos. Tot això abans no arribéssim al poder. La situació havia canviat, els corsos volien tenir ‘la clau del poder’, que havia estat sempre el nostre objectiu. Per tant, en certa manera havíem tingut èxit i era el moment d’una nova etapa. —Això vol dir que la lluita armada no era eficaç? —Sembla que el temps ens ha donat la raó i l’hora dels nacionalistes havia arribat, perquè amb la unió amb els autonomistes van guanyar les eleccions. Tot i això, l’etapa anterior ha estat indispensable. Si no, hauríem perdut la cultura i la llengua corsa. Els quaranta anys de lluita clandestina han estat indispensables. —Tornem a la relació amb París… —Sobre la relació amb París, és cert que fa falta negociar i que acceptin coses. Continua essent una relació basada en la força, diferent de la que hem tingut fins ara, però una relació de força. Vam començar demanant el canvi i en un any i mig hem parlat deu vegades amb el president de la República i el primer ministre, encara que de moment això no ha implicat res. L’excusa és que no hi ha marge de maniobra, però nosaltres continuarem insistint. —Podeu quedar atrapats, doncs? —Si s’avança molt bé, cap problema. Però si no hi ha una resposta positiva, continuarem internacionalitzant la qüestió corsa, com fem des de fa un any i mig, igual que fan els catalans. I denunciarem a tot el món que França, que es vanta de la revolució de 1789, no respecta les decisions democràtiques d’una Assemblea corsa que vota sota la llei francesa. Són ells que han fixat les regles, són ells que han votat l’estatus cors i són ells que no respecten la decisió de l’Assemblea corsa. Òbviament, farem pressió amb tots els mitjans a la nostra disposició, ja sigui amb la mobilització popular, ja sigui amb la sensibilització de diferents països d’Europa. Simplement s’ha de respectar el fet que vam guanyar els comicis. —En aquestes circumstàncies, què pot significar l’elecció de Macron? —La primera cosa que he de dir és que, com a independentista, per coherència, jo no voto a les presidencials franceses. No ho he fet mai de la vida. Però com a president de tots els corsos, com a president de l’Assemblea, puc dir que els no-independentistes que han anat a votar ho han fet sobretot per votar contra Le Pen, car les seves idees són antagòniques a les nostres. Pasquale Paoli, a la República corsa del segle XVIII, va crear una república oberta que va donar dret de vot i confiava en els estrangers de religions diferents. Els jueus que venien a l’illa tenien dret de vot. Vull dir que realment Le Pen representa el contrari d’això que som. Macron no sé què farà realment, però cal tenir en compte que el president cors, Gilles Simeoni, el meu aliat autonomista, sí que ha demanat clarament el vot per a Macron. —Però a les legislatives del mes vinent sí que us presentareu… —Bé, són candidats que nosaltres presentem amb una candidatura comuna de majoria territorial . No és realment com les presidencials, perquè podem triar diputats corsos que vagin a París, utilitzant-ho de tribuna. És el mateix que fan els bascos quan es presenten o els irlandesos que van al parlament britànic. Una manera de ser presents en el pla internacional. Pensem que tenim la possibilitat d’assolir un o dos diputats, en les quatre circumscripcions de l’illa. Això seria una gran victòria i desestabilitzaria els partits francesos a Còrsega. —Amb aquesta situació a l’illa, sorprenen els bons resultats de Le Pen. Com s’expliquen? —L’explicació és de llibre. És la fractura social, territorial i d’edat, la crítica a la cosa pública, moltes coses que afavoreixen l’extrema dreta. Els problemes de Fillon també han beneficiat Le Pen. Hi ha corsos que des de fa anys que se senten abandonats. Sobre el mapa es veu perfectament que l’han votat especialment els barris desafavorits. No és gens original. I passa també a França i arreu. És un vot d’angoixa, més que no pas convençut. Per això fa un any i mig que treballem per la reducció d’aquesta fractura, el treball als barris, als municipis, contra la desocupació (molt alta a Còrsega, també). El desocupat vota Le Pen, ella s’aprofita de la precarietat. –La crítica a l’emigració hi ha tingut cap paper, en això? —Fent una ronda amb la Creu Roja, que s’ocupa dels sense-sostre, parlant amb ells, alguns em deien una cosa que em va sorprendre i xocar molt. Parlant de la situació social, no creien que el principal problema fos el sistema polític o l’econòmic, ni tampoc els rics, sinó que el seu principal problema eren els àrabs i els magribins. I no són res més que uns altres pobres! La situació és realment perversa, de pobres contra pobres, que estan en la precarietat i al carrer. Vaig restar sorprès. Ho explico per dir que és així i segurament van votar el Front National sense cap objecció. Però és absurd de votar el Front National quan estàs en aquesta situació, perquè a Le Pen realment no li importa. —El govern nacionalista ha creat aliances amb Sardenya i les Illes Balears. Per què? —Els sards són els veïns directes. Els tenim al costat. Nosaltres diem que són l’illa de baix. Tenim una història conjunta molt estreta, encara que quan ells estaven sota influència hispànica, nosaltres estàvem sota influència cultural itàlica (Itàlia encara no existia), amb una relació molt positiva amb la Toscana, Nàpols i tot el món italià. Després, quan els sards van passar sota òrbita italiana, nosaltres vam passar sota òrbita francesa. No tenim una història idèntica, però sempre hi ha hagut un intercanvi de bons veïns. Per la majoria de nosaltres és molt important de refer una aliança molt forta a partir de l’amistat en el pla polític amb Sardenya. Ha estat una prioritat per a nosaltres i els nostres homònims sards. A més, a tot el nord de la Sardenya parlen un dialecte de cors. És com a l’Alguer, que parlen català i no pas sard com a la resta de l’illa. —Com es veu des de Còrsega la situació catalana? —Nosaltres tenim una relació política amb els independentistes catalans des de fa una desena d’anys; una relació forta. Principalment, hem treballat molt amb ERC. Per exemple, vaig ser present, com a observador, en les consultes sobiranistes, iniciades a Arenys de Munt el 2009, i també el 9-N. No és realment un país estranger per a nosaltres. M’he reunit amb la presidenta del Parlament de Catalunya, Carme Forcadell, i li dono suport contra la persecució judicial. Una posició que és meva, però també de la majoria de govern, no únicament dels independentistes sinó també dels autonomistes. Estem molt atents al que li pugui passar en el futur. —Enteneu com hem arribat fins aquí? —La posició de Madrid no és comprensible. Hi ha dos ordenaments enfrontats, i no és el dret, sinó els fets, allò que farà la diferència. Mantenir la posició de judicialitzar-ho tot és complicat al segle XXI a Europa. Hi ha molts responsables europeus que miren cap a Catalunya. Alguns hem pres partit pel vostre país, modestament, però és un altre país. La situació, en definitiva, és complicada per a Madrid. En tot cas s’acosta l’hora de la veritat. Si no volen dialogar, parlar per parlar no serveix per res. El president Puigdemont ha estat valent convocant un referèndum al setembre. Per als qui ho seguim, és apassionant. —El cas català és un referent per al moviment cors? —Sí, encara que no ens trobem actualment en aquest punt. Nosaltres ens trobem encara en una fase de construcció en el pla econòmic, social i cultural, i d’enriquir l’illa en el pla material. Per aconseguir la independència que vindrà, per aquesta fase, cal convèncer la gent de fer un vot afirmatiu. I per tenir-lo és necessari què els corsos estiguin segurs d’una certa estabilitat en el pla material. Com passa a Catalunya, la situació econòmica, financera i fiscal és molt important, no és una qüestió neutra. En el pla cultural ja s’ha demostrat que es pot utilitzar la llengua pròpia per a la vida quotidiana. El cas català n’és una demostració. I això ha ajudat el moviment independentista certament. —Com pot afectar la independència catalana el moviment cors? —D’entada és positiva. Òbviament, amb això s’obriria una via. Encara que crec que París no ho veuria amb bons ulls, perquè sempre ha estat solidari amb Madrid en aquestes qüestions.

Summary: Jean-Guy Talamoni: ‘Hi ha molts responsables europeus que miren cap a Catalunya’


Compromís, Unides Podem i PSPV han tingut a les xarxes un intens debat sobre la taxa turística. El portaveu de Compromís, Fran Ferri, n’ha defensat la implantació i el diputat d’Unides Podem Ferran Martínez li ha respost que ells van proposar d’incloure-la al Botànic II i Compromís s’hi va oposar, tot donant suport a la posició del PSOE. I el socialista Manolo Mata s’ha apuntat a la discussió recordant que el seu partit va oferir d’implantar una taxa municipal discrecional i que Podem no hi va donar suport. L’enfrontament ha començat quan Ferri ha defensat que la taxa turística és una bona idea que no s’ha de desar al calaix perquè és una oportunitat per a millorar la vida dels valencians. Pensa que si no és possible d’aprovar una taxa autonòmica amb un tram municipal, després de les negociacions del Botànic II ‘hi ha un terreny per al consens d’una majoria parlamentària per a impulsar una normativa que permeta implantar la taxa als ajuntaments que ho desitgen’. Segons Ferri, cal diàleg amb tots els sectors però sense el requisit del consens, perquè no hi serà mai. Per això, diu que cal cercar un acord dins el Botànic amb ‘ambició i realisme’. Ferran Martínez ha recordat que la taxa turística podria ser vigent d’ençà de l’any passat si Compromís no hagués contribuït a tombar-ne la tramitació a les Corts. Un altre dels dirigents de Compromís favorable a la taxa turística és el batlle Joan Ribó, que durant la campanya electoral es va comprometre a implantar-la.

Summary: La taxa turística origina la primera polèmica dins el segon Botànic


Núria Marín (1963) és batllessa de l’Hospitalet de Llobregat des de l’any 2008 pel PSC-PSOE. Viu al barri on va néixer, la Torrassa. La senyora Marín rep VilaWeb al seu despatx poques hores abans del moment previst per a la declaració d’independència (DI) d’avui a les sis de la tarda. Dies després d’un intensíssim primer d’octubre, en què hi hagué atacs violents de la policia, també a l’Hospitalet, Marín critica aquella actuació policíaca. I, ara com ara, també rebutja de ple l’aplicació del famós article 155. Això sí, creu que per evitar-lo Puigdemont hauria de desdir-se i no fer la declaració d’independència. —Com el valoreu, l’1-O? —Va haver-hi molts errors. Parlo com a alcaldessa: a l’Hospitalet vam viure un moment molt complicat quan la policia nacional va intentar aturar la votació en un institut. Crec que va ser un greu error. I per això vaig baixar per intentar evitar-ho i vaig aconseguir que marxessin de l’Hospitalet. I d’alguna manera vaig aconseguir, pel que he sabut després, que no hi hagués accions d’aquesta mena a la resta de Catalunya. Allò que va passar no té cap explicació. La gent feia allò que tots sabíem que farien: votar. Crec que l’acció de la policia va ser molt desafortunada i algú es va equivocar donant l’ordre que s’activés tota aquella força. —Alguns unionistes van trobar-se descol·locats amb la policia. —A mi se’m va trencar l’ànima de veure com passava una cosa com aquella a la meva ciutat. Per això vaig defensar la gent que votava a l’institut. Entenia que tenien ganes de fer-ho. En aquest país s’han trencat moltes coses. Per començar, es van trencar per la sessió del parlament dels dies 6 i 7. Poques persones estaran orgulloses del que va passar. Aquí va començar un trencament. I després han vingut errors per part dels altres. Però em resisteixo a pensar, que avui, al segle XXI, no hi hagi la capacitat i l’altura política per a trobar una solució serena. Sobretot pensant en allò que interessa als ciutadans i ciutadanes. —Com valoreu el discurs del rei de dies després? —Ho vaig dir públicament: estic preocupada, perquè jo pensava que s’havia perdut l’oportunitat de parlar de diàleg i de consens. Que és el que molta gent esperava a Catalunya. Sense entrar a valorar el seu paper, crec que parlar una mica de diàleg hauria estat molt bé. —The Economist defensava un referèndum autodeterminació. I, segons que m’han dit, Núria Marin preferiria tornar a l’estatut del 2006, sense referèndum. —Ara les coses han arribat a un nivell que no, no hem de tenir línies vermelles. Jo no sé si la negociació s’acabarà d’una manera o d’una altra. No em vull avançar. Jo faig una proposta que és que la base, el punt de partida, sigui l’estatut que van votar els catalans. Pot ser un base mínima de negociació. Però si ha d’haver-hi una altra base, o un full en blanc, doncs fulls en blanc, que hi siguin. Però parlem-ne. Negociem. A mi dissabte la gent se’m posava a plorar. La gent està molt preocupada i angoixada. La gent no vol això per a Catalunya. No vol que les empreses se’n vagin, ni baralles a les famílies. No vol perdre les amistats. —Els socialistes Corbacho i Borrell van anar ahir a la manifestació convocada per Societat Civil Catalana. Núria Marin hi va anar? —No. No vaig anar-hi. Però em sento molt representada pel Pep Borrell. Va ser la resposta de molta gent que probablement ha estat callada tot aquest temps i que no havia parlat. I a mi també m’agradaria parlar de les manifestacions de dissabte. Que n’hi va haver demanant una cosa tan senzilla com que parlem. És el que vol la gent. I no solament a Catalunya. És un problema que no es resol amb amenaces. Aquest problema no es resol amb el 155. El 155 només s’evita si no hi ha una declaració d’independència. Hi ha molta gent que durant aquest temps ha estat callada. Ahir molta gent va sortir al carrer. —Una mica tard? —Arriben tard moltes coses. El sector econòmic segurament ha respost una mica tard. Aquests dies veiem com canvien de seu. No és cap bona notícia. I per ells suposo que tampoc no és agradable fer-ho. Molts han estat amb una actitud més passiva. I ara surten. —Si es fa la declaració i Rajoy aplica el 155, Núria Marín… —Hem d’impedir-ho. Avui encara hi som a temps. Durant el dia d’avui he fet trucades i reunions. I espero fer-ne més. Fins demà a les sis hi ha temps per a evitar l’aplicació del 155, com a conseqüència d’una declaració d’independència. Crec que el govern no aplicarà el 155 si no hi ha una declaració abans. I per tant és a les mans del president Puigdemont si això passa o no. Penso això. La solució no és aquest article 155 ni que el provoqui una declaració. Per Catalunya no aportaria res de positiu que es provoqués aquesta activació del 155. Els dirigents polítics tenen la màxima responsabilitat d’escoltar la gent. No només els teus. Això els alcaldes ho fem cada dia. Escoltem la gent, pensin què pensin. Jo si fos el president Puigdemont demà no faria la declaració. —I què farieu? —Jo no la faria. Perquè porta com a conseqüència l’activació del 155, o allò que consideri. —Els socialistes us podeu trobar dividits. Uns a favor del 155, i els altres no. —No, no. Els socialistes avui no estem en absolut d’acord amb el 155. Però tampoc amb la declaració d’independència. El PSC i el PSOE tenim en aquesta qüestió un missatge molt clar. No hi ha dubte. Més enllà d’alguns individus solts, que a tot arreu passa. Avui Pedro Sánchez ha estat a Barcelona. Hem tingut executiva del PSC i ha vingut acompanyat del secretari d’organització. Ho hem dit del dret i del revés: hem provat de convèncer el govern que el 155 no s’ha d’activar. Tret que, evidentment…. Vam començar la setmana amb una amenaça doble. Però ara és clar que no s’activarà el 155 si prèviament no hi ha declaració d’independència. —Demà després de la declaració… —Creieu que hi serà? —Diria. El meu dubte és la reacció de Rajoy… —No en tingueu cap dubte. Si demà hi ha una declaració d’independència, la reacció del govern d’Espanya serà contundent. Punt. —Enviarien l’exèrcit? —No ho sé. Contundent. Però és clar que activarà i defensarà el que hagi d’activar. La gent amb qui parlo no són partidaris de la DUI. I de sectors diferents del país. Ningú vol aquest escenari. —El món no veu clara la independència de Catalunya. Però encara veu menys clara la violència de la policia. Demà el món pot dir: els catalans l’han feta grossa, però Mariano Rajoy, més. —Qui tingui interès a destrossar un país no comptarà amb mi. —Suposem que hi ha la declaració d’independència. D’aquí a un mes la Núria Marín acceptaria la legalitat catalana que en sorgeix? —No. —Per tant, doble legalitat dins de casa. Uns seguiríeu la llei espanyola i uns altres, la catalana? —No ho sé. Però a veure si ens entenem: demà hem d’impedir que s’activi el 155. El 155 només es pot impedir si no hi ha una declaració d’independència. Jo no prenc la decisió. L’ha de prendre un president de Catalunya. Un president que ho és de tots. —Aleshores no aplicaríeu la declaració per por. Per evitar el 155. No? —Per responsabilitat. —Per covardia. —No, no, no. Per responsabilitat. Jo vull tenir un país pròsper. Vull que els ciutadans tinguin oportunitats. I que hi hagi una bona convivència. I el que em plantegeu em trenca tot això. —La violència no és entre ciutadans. La violència va ser amb la policia. Vós vau sortir a defensar votants del sí, per exemple. —Arribarà un moment que… Això té una dinàmica. I demà pot ser que…. Aquí durant cinc anys els ciutadans han passat gana. I mentre alguns estaven en una dinàmica, doncs els altres hem hagut de donar la cara perquè poguessin menjar i escalfar-se a l’hivern. I jo que estic al costat de la gent m’hauria agradat que altres estiguessis al costat dels ciutadans. La història que s’ha venut és molt maca. I el relat, també. Però en aquests moments el pas següent és una situació que no desitjo per a mi. I ells tampoc no ho volen. La gent no vol enfrontament. I es produirà. —Amb la policia potser, però entre nosaltres no. —Amb afecte: la gent comença a no poder parlar entre ells. Hi ha baralles familiars entre amics. És una qüestió de sentiments. Per això es complica. No és només una qüestió racional ni legal. Hi ha sentiments. —Aquell ‘A por ellos’. Això va arribar al cor. —Tot això, i el dia 1, no té explicació. Però aquí tothom s’ha equivocat. Uns i altres. A mi el que em dol és que no ho pagarà ni l’un ni l’altre. Ho pagarem tots. Això és el que haurien de pensar també els presidents de la Generalitat i del govern d’Espanya. —Amb Puigdemont, hi teniu bona relació? —Sí. —Encara avui? —Sí. Però una cosa és ser cordial, com ell, i una altra és que pensem igual. Jo li dic allò que penso, no allò que ell vol sentir. És la meva obligació. I que tingui una visió no monolítica. —La comunitat del no, bé ha de tenir representants que no cridin ‘A por ellos’. Núria Marin podria ser-ho? —No sóc la representant del no. Sóc la representant del sentit comú. També hi ha gent que ha anat a votar, que no vol la DUI ni el 155. No ho vol. No us penseu que és cosa dels qui no hi hem participat activament. No ens llancem al precipici, que caurem tots.

Summary: Núria Marín: ‘El 155 només s’evita si no hi ha una declaració d’independència’


BARCELONA, 12 (EUROPA PRESS) Banc Sabadell ha posat en venda la majoria de la seva participació del 4,2% del Banco Comercial Português (BCP), concretament un 4,08% (38.577.892 accions), mitjançant una col·locació accelerada dirigida a inversors qualificats i institucionals, ha informat a la Comissió Nacional del Mercat de Valors (CNMV). L’impacte en els comptes del Banc Sabadell es preveu neutre perquè tenia la participació provisionada, i la venda dels títols s’augura amb un descompte d’entre el 3 i el 5%, segons fonts del mercat consultades per Europa Press. BCP ha tancat aquest dilluns a 1,29 euros per acció, amb una caiguda de l’1,41%, per la qual cosa la participació en venda del 4,08% de l’entitat presidida per Josep Oliu té un valor de mercat de gairebé 50 milions d’euros. El Sabadell mantindrà al voltant del 0,14% del capital del BCP, uns 1,35 milions d’accions, i donarà així continuïtat a l’acord comercial que van signar les dues entitats l’any 2000 per donar servei als clients al país de l’altre. Banc Sabadell va entrar al BCP aquell any amb una participació del 5,3% i l’ha augmentada en els moments d’ampliacions de capital de l’entitat portuguesa. La reducció d’ara a una presència testimonial es produeix després que el fons xinès Fosun hagi entrat en el capital del BCP amb un 16,7% –i la voluntat anunciada d’arribar a prop del 30%–, amb la qual cosa es converteix en el principal accionista. A més, el banc català mantindrà el seu conseller al BCP, Juan Bastos, i el portuguès el seu al Sabadell, que és Antonio Martins Monteiro.

Summary: Banc Sabadell ven la majoria de la seva participació del BCP


Encara no havia arribat la tardor que al País Valencià ja hi havia un greu episodi de gota freda: la Vall d’Albaida i el Baix Segura restaven a mercè de l’aigua desbordada i el resultat, ara que es comencen a gestionar els ajuts per a la refeta i la reconstrucció, és tristíssim. Aquesta vegada, fins i tot hi ha hagut morts. Més enllà de l’enumeració dels danys, de les indemnitzacions, de la part d’irreparable que ha causat la pluja intensa i l’aigua desbocada, hi ha, també, o hi hauria d’haver, l’anàlisi, el coneixement o, fins al punt que sigui possible, la prevenció. En parlem amb Jorge Olcina (Alacant, 1966), catedràtic d’anàlisi geogràfica regional a la Universitat d’Alacant, on fa classes d’ordenació del territori, climatologia i riscs naturals. La primera qüestió té relació amb la recurrència: si la gota freda o, per dir-ho en terminologia actual, la Depressió Aïllada en Nivells Alts (DANA: un embossament d’aire fred en altura que es despenja i que topa amb una massa d’aire calent en superfície; quan l’aire calent en ascensió va especialment carregat d’humitat, les precipitacions intenses són –pràcticament– garantides) és un fenomen conegut, si les zones susceptibles de ser inundades tampoc no són cap secret ni varien aleatòriament, com és que ens continua agafant de sorpresa? Com és que hi continua havent inundacions en llocs on hi ha inundacions? És que no hem après res o hem d’assumir que és inevitable? —Bé, aquí hi ha hagut tot de factors nous respecte de la darrera inundació important que hi va haver al Segura, que fou la de l’any 1987: el primer de tots, el nou llit. Després de la inundació es va activar un pla de defensa de riuades, es va construir un nou llit del Segura i, probablement, es va dimensionar per a una pluja menys important o menys intensa que la que hi ha hagut. Per tant, aquest és un factor: s’ha de tornar a pensar aquesta obra per establir si realment és eficaç, si aporta seguretat a la comarca o no. —Un altre factor? —S’ha construït més i s’ha construït en zones que se sap que són d’inundació. El Baix Segura en conjunt, i el Patricova mateix  així ho pinta: és una zona d’alt risc d’inundació. Per tant, qualsevol acció que s’hi faça ha de tenir unes precaucions molt més grans que en uns altres espais. Igual que a la ribera del Xúquer. Qualsevol actuació, tant d’edificis, com d’infrastructures, ha de ser molt ben calculada. I bé, si no s’hi pot construir o no s’hi ha de construir… doncs és que no s’hi ha de construir. Tan clar com això. —La crisi climàtica hi té cap relació, amb aquestes inundacions? —Som en un context d’escalfament global i ja se’n comencen a notar efectes. En aquest cas concret, hi ha l’aigua de la mar Mediterrània, que és molt càlida. Perquè en els darrers trenta anys s’ha escalfat. És un fet evident. El CEAM  ja ho ha explicitat: pràcticament un grau i mig més des del 1980. I a l’estiu es calfa molt més. Aquest estiu hem arribat a 27-28 graus ací, a la costa d’Alacant. Pràcticament ja són temperatures de mar tropical. Per tant, és un factor de risc, perquè si et ve una situació de gota freda com la que ha vingut, els núvols que es formaran aniran molt carregats d’aigua i d’energia, tal com ha passat. A més a més… Al factor del territori de risc, s'hi afegeix l'efecte del canvi climàtic: aquests fenòmens seran més freqüents i més intensos —És que encara n’hi ha més? —Un altre factor atmosfèric que ja es nota és que, en les nostres latituds, hi ha més freqüència de formació de gotes fredes. I que, a més a més, es poden formar en qualsevol època de l’any. De gotes fredes amb resultats de pluja forta, per exemple, enguany n’hem tingut per Setmana Santa i un parell d’episodis també a l’agost. L’any 2017 vam tenir inundacions el mes de març. Ara la possibilitat d’inestabilitats importants ja dura tot l’any. El calendari de risc ja no és tan sols un fenomen de setembre-octubre. Tots aquests elements existeixen, per tant. I ha coincidit que la pluja ha descarregat molt, en alguns punts s’han batut rècords de precipitació… En fi, que ha estat un episodi molt intens. —Heu escrit: ‘El 2019 hi ha més territori fluvial del Segura ocupat indegudament que el 1987.’ —És clar. Les conseqüències que ara es veuen, les pèrdues econòmiques, són agreujades precisament per una actuació imprudent sobre el territori. El Segura és un territori fluvial i això s’ha de respectar. És a dir, s’ha de saber que és un riu que de tant en tant creix fort, que pot arribar a inundar… De fet, tenim mapes precisos de fins on han arribat inundacions anteriors, especialment la del 1987. En tota aquesta àrea d’alta perillositat hi ha actuacions que ja no s’hi haurien de fer. —De qui depèn això? —Fonamentalment, dels ajuntaments. I després hi ha la coordinació-revisió de la conselleria. És cert que, d’ençà del 2003, tenim el Patricova, i és un poc un pla de salvaguarda perquè no s’hi puguen fer grans barbaritats, però també és veritat que molts municipis de les zones amb risc d’inundacions, en aquest cas del Baix Segura, no revisen el seu pla d’ordenació urbana per no haver d’aplicar el Patricova. Aleshores, és clar, hi ha determinacions que no s’apliquen. És una barbaritat. —Parleu, de fet, de tenir en compte el ‘territori fluvial’, que va més enllà del llit d’un riu. —Efectivament, és tot l’àmbit en què un riu es pot desbordar. I el Segura té una plana d’inundació molt gran. A més, té una xarxa de recs històrica que difon la inundació. Quan el 1987 es va fer el nou llit, es deia: Bé, ja no tornarà a passar, com si ja estiguérem salvats de qualsevol inundació forta… El problema és que el canal no ha resistit. Quan tu canalitzes un riu i l’aigua et desborda, et salta per sobre del formigó, i després, quan la riuada va perdent força, no pot tornar al seu llit perquè topa amb el mur de formigó. Per tant, aquestes canalitzacions creen sensacions de falsa seguretat, perquè la gent es pensa que ja no hi haurà problema i, en canvi, la meteorologia mediterrània demostra que cada vegada ens sorprèn i bat rècords. Molts municipis de les zones amb risc d’inundacions no revisen el seu pla d’ordenació urbana per no haver d'aplicar el Patricova. És una barbaritat —Hi ha cap manera de prevenir-ho? —Aquests dies faig voltes a una idea: el Baix Segura, el tram baix del Segura, es podria convertir en una zona pilot de què hauria de ser l’aplicació d’un pla integral de gestió d’un territori de risc. Seria la primera vegada que es fera una cosa així. I això vol dir que totes les administracions competents, estatal, autonòmica, local, vagen coordinades. I també un programa integral d’actuacions, que no sols pense en infrastructura hidràulica, tornar a canalitzar el riu i més, sinó en actuacions d’ordenació del territori, compliment estricte del Patricova, de la llei del sòl del 2015… És a dir, no vulnerar cap requisit. I, després, educació a la població, que també ens falta: molta gent no sap com actuar en situacions d’aquestes. Hi ha població que (i això és fort, però és així) ignora que viu en una zona inundable, en zona de risc. —És tan raonable que sorprèn que ho hàgiu de dir. —Segurament caldrà tornar a canalitzar el Segura, però caldria redimensionar-ho. Perquè és que en una plana fluvial no hi pots fer cap més actuació. Aquests dies s’ha sentit de tot, incloent-hi de fer embassaments! Però és que no hi caben! A més a més, tenen un impacte brutal. De fet, la canalització ja té un impacte ambiental molt fort. En fi. Ara interessa poder traure l’aigua com més prompte millor cap a la mar en cas d’una riuada com aquesta. I, és clar, per a això caldria redimensionar el llit. I després, compliment estricte de la llei d’aigües i de costes. És a dir, no ocupar el territori fluvial, impedir d’una vegada qualsevol urbanització en zona inundable… El problema és que n’hem anat aprenent a cop de desastre: fins el 2003 no tenim Patricova; fins el 2008 no hi ha obligació de fer mapes de risc… —La crisi econòmica ha frenat la construcció, però… —Sí. Amb la crisi ha passat això, i podries dir que la cosa estava més o menys controlada, però ara que pareix que torna la febre constructiva és quan s’ha d’estar més vigilants. I ací en tenen la clau els ajuntaments. Per a ells, ja ho sabem, la construcció és una font d’ingressos… En tot cas, no es tracta de no construir gens: es tracta de construir on es puga construir. I on no es puga, no. Per això hi ha d’haver el control, la vigilància de l’administració autonòmica, que és la que en darrera instància aprova els plans. Les precaucions han de ser extremes en aquests territoris amb risc. Perquè és que no hi ha hagut vigilància. Falta, per exemple, activar mesures que estableix la llei d’aigües. Ara no tenim policia fluvial, diguem-ne, que vigile les zones que es vulguen construir, o, si ja s’han construït indegudament, que òbriga expedient… Res. Això no funciona. El tram baix del Segura es podria convertir en una zona pilot de l'aplicació d'un pla integral de gestió d'un territori de risc —Tampoc la neteja dels llits dels rius i barrancs… —Dediquem molts diners a construir noves obres hidràuliques, però després, per al manteniment dels llits… molt pocs. En fi, les administracions tenen la seua maquinària, els seus terminis. Gestionar un territori de risc significa pensar molt les coses, i escoltar molts experts. I això no és compatible ni amb la pressa ni amb treballar a curt termini. Per això deia que ara és el moment de transformar aquesta zona en un laboratori. Tant de bo que arrepleguen el guant i puga ser exemple per a unes altres conques. —Assumir que és territori de risc i actuar en conseqüència. —Territori de risc afegit a l’efecte del canvi climàtic: aquests fenòmens seran més freqüents i més intensos. Hem d’entendre que el canvi climàtic ja no és un tema de tertúlia, de dir que jo m’ho crec o jo no m’ho crec, ja no és una qüestió de creences: les dades, les proves hi són. Per tant, les administracions han de començar a treballar en bons plans d’adaptació. Aquest episodi ha estat una desgràcia, hi ha hagut morts, però si a partir d’ara podem treballar seriosament en l’adaptació del territori, de l’economia, de la societat al canvi climàtic, hi haurem guanyat. —Parleu d’anar més enllà de la qüestió de les indemnitzacions, per tant. —Seria una pena que ens quedàrem en el curt termini, les ajudes, les subvencions, i que després deixàrem de pensar-hi, que en uns mesos ja ningú no recordara que hi ha hagut una inundació i que podríem treballar per evitar que torne a passar. —I és factible? —És clar. Caldrà repensar la canalització del riu i les ciutats han de començar a dissenyar sistemes de captació d’aigua pluvial de gran capacitat. En aquest cas la pluja ha estat molt forta, però hem d’entendre que ara, al litoral mediterrani, es multipliquen els episodis de pluja entre cinquanta litres i cent o dos-cents, i que no tenim les ciutats preparades per a això: fan falta bons sistemes de captació d’aigua pluvial, dipòsits, parcs inundables… Calen solucions creatives, que ja funcionen en uns altres llocs.

Summary: Jorge Olcina: ‘S’ha d’impedir d’una vegada qualsevol urbanització en zona inundable’


El periodista Francesc-Marc Álvaro (Vilanova i la Geltrú, 1967) analitza setmanalment des de la tribuna de La Vanguardia els avenços i els retrocessos de la política catalana. Molts independentistes el llegeixen i l’escolten amb atenció. N’hi ha que no tant, perquè sempre ha defensat que el procés no ha de tenir pressa i en èpoques d’excitació col·lectiva, la gent cerca l’análisi positiu. Aquesta és la seva característica: no es deixa encegar pels sentiments i desgrana els esdeveniments amb mirada crítica. Observa errors en les passes finals de la legislatura passada i assenyala amb aparent simplicitat les opcions de l’independentisme davant l’atzucac actual. Creu que cal tornar a la política i formar govern, mal que sigui sense Puigdemont ni Junqueras i amb la ‘democràcia intervinguda’. Heus ací reflexions i anàlisis que no deixaran ningú indiferent. —A Junqueras li han denegat l’alliberament i Puigdemont no pot tornar. La situació actual és de blocatge? —Jo ho veig efectivament complicat. Penso que la pitjor sortida per a l’independentisme és fer unes noves eleccions. Crec que seria un error perquè s’haurà vist incapaç de gestionar un resultat que objectivament és bo. Has guanyat, però de cop i volta no pots fer govern. Aleshores, com que explicar això és molt difícil vol dir que no vas bé. No saps si en unes noves eleccions tindràs millors resultats. I el mal menor és assumir, ara, amb el que tens, la possibilitat de fer govern. —Encara que no puguis formar govern amb els principals líders? —Sí, sí. Evidentment. En el moment que acceptes el marc de les eleccions que dicta Rajoy, tu has de jugar amb les figures que pots. I, probablement, has d’intentar fer el govern que puguis per governar des de l’independentisme com puguis, encara que no hi puguis posar cap de les figures principals. —L’independentisme es pot permetre de no tenir un govern sense Junqueras ni Puigdemont? —Si tu acceptes d’anar a les eleccions que convoca Rajoy, i que ell no et diu que anar aquestes eleccions farà parar la màquina judicial, què tens tu? Tu has de fer política en un lloc on no et deixen fer política. I per tant, has de fer la política que puguis probablement sense aquestes figures. Això, o unes noves eleccions. Però unes noves eleccions això no t’ho solucionarien. Aleshores, l’independentisme vol tenir aquest govern, ni que sigui sota vigilància? El vol tenir o no el vol tenir? Aquesta és la qüestió. Vol tenir instruments a les mans o que els tingui l’adversari? Perquè el 155 ens ha ensenyat que el que no tens tu, ho té l’altre. Recordem Joan Fuster: ‘Tota política que no fem nosaltres, serà feta contra nosaltres.’ Llavors, si tu no vols fer política perquè estàs enganxat en un punt de reivindicació respectable, però això et bloca la política, la política la continuaran fent els altres. —Entenc, doncs, que no veieu amb bons ulls construir un govern a l’exili. —Jo, sincerament, i sé que això que diré sonarà fort, intentaria no fer gaires coses estranyes més. Perquè ja les fa l’estat. Intentem reduir el nivell de rareses. Intentem fer política sota vigilància, com menys estranya millor. Que no vol dir legitimar el camp de l’adversari. Hem de denunciar cada dia que l’arbitrarietat dels tribunals és la que és. Però solucions de tipus institucional que són difícils de llegir, jo no les faria. La dualitat d’un govern a l’exili i un de tècnic aquí, no la veig possible ni sé com operaria. Ni sé quina mena de realitat institucional pot generar això. —El risc de tot plegat és que valors de l’independentisme com Junqueras i Puigdemont caiguin en l’oblit. —Sí. Però la pregunta és: fem la política malgrat que no puguem utilitzar aquestes peces noves o ho subordinem tot a tenir aquestes peces? O una altra: què és millor per a l’independentisme a mitjà i llarg termini, tenir el govern de Catalunya o no? O què és millor, que TV3 la governin els del 155, o els independentistes? És clar, ara, de cop i volta, tothom, començant per ERC, ha descobert que el procés és una cosa que dura temps. Ara tothom s’ha fet processista. El processisme era un insult que des del món dels comuns van copiar altres, i el mateix món independentista se l’aplica de manera negativa a ell mateix. ‘Ets un processista!’, em deien a mi quan deia que ‘el tenim pressa’ era una merda. Ara, tothom s’ha fet processista. Doncs m’aixeco i aplaudeixo perquè els processos són més llargs que no semblava. Celebro que tanta gent hagi caigut del cavall. És una pena que no n’haguessin caigut abans, deixeu-m’ho dir. —Dèieu que la solució és la creació d’un SNP a la catalana. Expliqueu-ho. —Bé, jo no propugnava això. Jo deia que això és damunt la taula d’alguns. Això voldria dir que la gent, tota, pugui sortir de la dinàmica republicans-convergents, que és molt antiga. Si vaig escriure Scottish National Party va ser per dos motius: u, perquè no té res a veure amb el fet d’intentar un Junts pel Sí o intentar salvar un PDECat. I perquè qui m’ho explica segueix l’exemple de l’SNP. I m’ho explica gent de l’òrbita d’ERC i de l’òrbita del PDECat. —I seria partint de zero? —No, qui m’ho explica em diu que segurament s’hauria de fer a partir d’ERC. Quan ho vaig escriure molts deien que l’Álvaro volia fer un Junts pel Sí. Aquesta no és la meva guerra. No en tinc cap, de guerra, de fet. Jo constato que hi ha sectors que veuen que per a fer determinades coses a mitjà o llarg termini, que és el que serà, necessites muscular un instrument que et pugui hegemonitzar molts espais alhora, i mirant cap al centre-esquerre. Això, qui ho té muntat així és ERC. Per això, qui m’ho ven, hi ha gent de totes les bandes, és a partir d’ERC, amb la llista que articula Puigdemont. —De fet, si ens fixem en la llista que va construir per al 21-D, Puigdemont articula un subjecte polític que s’allunyi del PDECat. —És que jo crec que Puigdemont i ERC articulen la mateixa cosa. Però passa que no s’ho han dit. —El PDECat és mort? —És en hibernació. I Junts per Catalunya i ERC, si maduren, acabaran essent l’SNP. I si em preguntes: la CUP, què? Doncs la CUP mantindrà unes proporciones petites, que és la cosa normal en qualsevol país d’Europa. El que és anormal és que tingui deu diputats. No hi ha tants anticapitalistes a Catalunya. —Que el PDECat surti de la hibernació dependrà de l’èxit o el fracàs del projecte de Puigdemont? —Crec que som presoners de categories obsoletes. La campanya del 21-D constata que allò que eren les grans línies divisòries entre l’espai convergent i l’espai d’esquerra es difumina. Parlo del votant. Que les direccions no s’avenen, no ho descobriré pas jo. Però les llistes d’ERC i Junts per Catalunya són molt semblants. I els votants són molt semblants. Veient el mapa polític, un finlandès es preguntaria per què no van junts. Són artefactes molt semblants que ofereixen la mateixa cosa. Ara, probablement, aquest horitzó de l’SNP serà a mitjà o llarg termini. I aventuro que és un pas que no el faran ni Junqueras ni Puigdemont. —En un article us demanàveu si la Catalunya que ha votat Ciutadans és nova. Ja en teniu resposta? —No ho sé i m’ho continuo preguntant. Per tenir-ne una resposta més sòlida hem de veure quin recorregut té aquesta marca en les futures municipals, i quin recorregut té a uns efectes importantíssims en política, que és saber si arrela o no arrela en la realitat territorial, que fins ara no ho ha fet gaire. —Si és efímer o no. —És clar, no podem treure conclusions sobre la Catalunya de Ciutadans només amb els resultats d’aquestes eleccions. Això vaig dir. I també distingia, i això crec que és important, entre els projectes i els dirigents de Ciutadans i els votants. Crec que s’ha de fer perquè és un partit que amb el creixement exponencial tan ràpid que ha tingut és evident que recull vots que vénen de tradicions més diferents o, aparentment, de tradicions molt diferents. I per tant, quan ens preguntem quina és la Catalunya de Ciutadans, no podem utilitzar la punta gruixuda, sinó el pinzell fi per a delimitar. Ciutadans creix a la vegada en àrees del cinturó roig i en barris acomodats. Aleshores, no podem treure’n una conclusió gaire clara. No podem dir que és l’antic vot obrer que ha passat a Ciutadans, o el vot elitista del PP. De la manera que ha crescut, no ho ha fet en un sol lloc. Per tant, hem d’utilitzar les pinces. Per exemple, a la meva ciutat, Vilanova i la Geltrú, va ser la primera força amb gairebé un 25%, però si poses el focus en la realitat, no es tradueix en una realitat estructurada. A escala municipal té dos regidors i és invisible en la vida social. Aleshores, com pot ser que passin al 25%? —Segurament van saber recollir el vot dels ciutadans que són contraris al projecte independentista. —Bé, crec que, com passa sempre, Ciutadans ha sabut compactar el vot clarament contrari a l’independentisme i que té orígens diferents. La qüestió és saber si això arrelarà o no i quina transcendència tindrà. De fet, respon fins i tot a un tipus de ressorts que no són els del PP de tota la vida. El PP tenia una relació amb els bàsics del catalanisme que no té Ciutadans. El PP, òbviament, no era independentista, però no es va organitzar com un partit a la contra del catalanisme. Era la sucursal del conservadorisme espanyol i postfranquista. En canvi, Ciutadans és un partit que neix per eliminar el programa del catalanisme. Va néixer com una esmena a la totalitat al consens catalanista que existia i al qual el PP s’havia sumat parcialment en alguns punts com en la normalització. Això s’ha de dir. Ciutadans és un partit amb un programa que proposa la destrucció del catalanisme. És així. —‘Catalunya, un sol poble’. Veient els resultats i que Ciutadans ha obtingut més d’un milió de vots, aquesta frase està més en dubte que mai. —Bé, repeteixo que hem de distingir el projecte de Ciutadans dels seus votants. Crec que és molt important. I aleshores hem de veure per què una part dels nostres veïns, a l’hora de votar en unes eleccions en què hi ha tantes coses en joc, opten per un partit tan frontal. Potser alguns, és una hipòtesi, dels que van votar Ciutadans el 21-D no recorden que va ser aquell partit que va néixer per esmenar el programa al catalanisme. És una cosa que cal considerar. Dit això, tampoc no sóc del parer que s’hagi de demonitzar el votant de Ciutadans. Ciutadans és un partit que els catalanistes tenim enfront, però el votant no el podem demonitzar perquè faríem una cosa equivalent al que fa l’unionisme amb el catalanisme i l’independentisme. La foto del dia 21 amb tota la taca de Ciutadans és una foto que ens fa fer-nos la pregunta de si encara som un sol poble, però encara no donaré la resposta perquè s’han de veure moltes coses. Sí que hi ha una pregunta que em faig, i és fins a quin punt el sol poble que Pujol, el PSUC, l’escola i els sindicats van assumir, ara s’ha de formular potser d’una altra manera. —I de quina manera es pot reformular? —És clar que hi ha dos debats encavalcats. Un, sobre el projecte polític de Catalunya, i un altre sobre la identitat. És a dir, què és ser català al segle XXI, i quines són les identitats que tenim. Nosaltres ja partim d’una base, que al segle XXI la identitat és dinàmica i oberta. —Però, de fet, l’independentisme sempre ha jugat aquesta carta. Ser obert i integrador. —Sí, l’independentisme agafa la mateixa formulació del catalanisme de la postguerra, que és el que fan Pujol, el PSUC i el PSC. Allò que va resumir Pujol que és català qui viu i treballa a Catalunya. L’independentisme l’agafa i l’eixampla, perquè el món és global i això no val només per a les persones que han arribat de Múrcia, sinó les que han arribat de l’Equador o el Marroc. Però la pregunta que ens hem de fer és si les lleialtats simbòliques i culturals potser són més fortes que no ens pensàvem. És a dir, hi ha molta gent que vol continuar formant part d’Espanya bàsicament perquè la seva identitat pesa més que qualsevol altra consideració. I és una identitat que avantposa la condició d’espanyol a la de català. I a això, potser l’independentisme no li ha donat prou valor o ha pensat que fent aquest discurs, que pots ser ciutadà de la República Catalana sentint-te espanyol, ja estava solucionat. Jo crec que l’independentisme ha pecat de ser massa simplificador. La força que tenen les identitats culturals encara és molt gran. I potser això cal rellegir-ho. No sé com, però d’una manera diferent. —Molts analistes coincideixen que l’independentisme ha de seduir més gent. Ho veieu factible, o s’ha arribat a la cota màxima? —No m’agrada el concepte de seduir perquè posa la prova de tot a la idea de la campanya permanent, que l’independentisme ha de predicar. Jo crec que l’independentisme ha d’explicar-se i governar si pot. I en la mesura que governa i s’explica arriba a la gent. Si només s’explica, això té un límit. Fem una reflexió. Potser els independentistes per convenciment de prèdica ja els tenim tots i ara cal refiar-se que l’independentisme s’acrediti com una opció que governa i que arriba a no veure’s com a hostil per aquells que ara el veuen com a hostil. La millor pedagogia de l’independentisme és que governin els independentistes. Com que teníem tanta pressa, l’independentisme en el govern no ha pogut acreditar que governava. Ni bé ni malament, perquè només tenia una acció: arribar a la data que s’havien posat i acomplir aquell mandat democràtic. O caixa o faixa. —Però, per exemple, en aquesta passada legislatura hi ha hagut lleis socialment importants com la d’emergència d’habitatge o l’impost sobre els dipòsits bancaris. —Sí, sí. Però recordem que l’etapa que es tanca amb la DUI i el 155 és una etapa marcada pel ‘tenim pressa’ i pels terminis. I els terminis se’ls posa l’independentisme amb els divuit mesos. Per tant, quan tu et poses una cotilla temporal, la cosa més important per a tu és complir aquell termini, més que no pas acreditar que governes bé. —Pots intentar de governar bé, però tindràs l’estat a la contra. —Sí. Estem en un estat d’excepció. Aquí vivim una situació de falsa normalitat. L’estat aplica un càstig i un pla de causa general, i a la vegada habilita unes eleccions en les quals permet que l’independentisme es presenti. Fins a quin moment un estat pot tenir metodologia democràtica i metodologia autoritària a la vegada, i sense fer implosió? Fins quan pot mantenir aquest doble canal? Aquesta doble realitat és molt fotuda perquè ens fa jugar a la política quan, de fet, la política és sota sospita. —Amb l’esquerra abertzale van poder mantenir aquesta doble realitat de què parleu. —Bé, aquest és el problema, que ens apliquen el marc basc sense que nosaltres tinguem ETA. Però els falla una premissa, que hem de recordar cada dia. Aquí no hi ha cap ETA. Per tant, el marc que ens apliquen falla per la base. Passa que hem de ser sincers. En el moment que els independentistes van acceptar el 21-D convocat per Rajoy, van acceptar la doble realitat. Probablement no es podia fer altra cosa que acceptar les eleccions. Era el mal menor. Però en el moment que les acceptes, acceptes unes regles de joc falsejades. Que és una democràcia mancada, intervinguda. —Ara, a diferència del cas de l’esquerra independentista basca, hi ha veus de magistrats com Elpidio Silva o Javier Pérez Royo que assenyalen la falta de separació de poder. —Sí, perquè el joc de mans és massa evident i hi ha gent que no és independentista que s’aixeca i denuncia que estan forçant la legalitat. Però, malgrat el valor que té el testimoni d’aquests magistrats, és una minoria en la societat espanyola. La majoria de la societat espanyola dóna per fet que hi ha un marc de violència a Catalunya. I ho accepta. I això per mi és molt greu. Celebro que hi hagi magistrats que denunciïn la interlocutòria sobre Junqueras, però hem de lamentar que una gran majoria de la societat espanyola com intel·lectuals, mitjans o polítics, no diguin res. —Segurament és un dels grans drames de l’independentisme, que ningú no ha intervingut a favor seu. —Sí, l’independentisme ha cercat aliats i li costa de trobar-los. També hem de dir que la geografia condemna l’independentisme a tenir pocs aliats. Estem al costat de dos estats molt centralistes i això ens col·loca en una situació molt complicada. Potser una de les coses que també hem de revisar, i és que hem donat per fet que com que teníem una causa que nosaltres considerem justa, això ens obriria les portes de manera automàtica. I això no és així. —Si ara cal governar i atreure la gent a partir de la política, és el moment de posar el foc lent? —Jo sempre vaig dir que la pressa era dolenta, i sempre vaig dir que les cotilles temporals t’eliminaven el control dels temps, que és el que has de tenir en política. Dit això, també penso que malgrat que l’1-O va posar en evidència la violència de l’estat, i per tant, va generar una realitat que va acreditar que l’independentisme era pacífic i l’estat espanyol tenia reaccions autoritàries, crec que l’1-O, d’alguna manera va cremar una bala. —Per què? —Perquè vàrem fer sols el referèndum que hauríem d’haver pactat. Això, políticament no ha generat cap producte. Només des del punt de vista narratiu i quant a repercussió mediàtica, però ha estat un referèndum que no l’hem pogut traduir a una realitat política. I crec, potser, que ara l’independentisme hauria de tornar a analitzar si els passos que va fer en el seu moment eren els més adequats. També ens hem de preguntar si la DUI va ser una acció encertada, en els termes que es va fer. Potser no, oi? Jo recordo que el dia que es va fer la DUI tampoc no hi havia gran entusiasme entre els qui la van fer. I després hi ha una qüestió de les majories i molts independentistes s’enfaden quan ho dic. Quan ens hem comptat hem obtingut grans majories, però no hem superat el llindar del cinquanta més u. —Perquè hi ha una bossa de votants que corresponen als comuns que no cresponen al sí ni al no. —Cert. Els comuns apleguen sensibilitats diverses, però els seus dirigents opten per la solució federal. Quan ens hem intentat comptar d’altres maneres que no són el referèndum tampoc no hem arribat al cinquanta per cent més u. Jo només dic que l’horitzó del cinquanta més u no és una cosa menor, i l’has de tenir com una cosa prioritària. I a l’independentisme li convé acostar-se al màxim al cinquanta més u. Crec que també hem de ser sincers amb nosaltres mateixos. I això ens porta a la pregunta si l’independentisme s’ha estancat o no. I si pot créixer més o no, com comentàvem abans.

Summary: Francesc-Marc Álvaro: ‘Si Junts per Catalunya i ERC maduren, acabaran essent l’SNP’


El president del Grup Demòcrata i ex-batlle de Barcelona, Xavier Trias, ha plantejat aquest dimecres un acord entre el PDECat, ERC i el PSC per guanyar a Ada Colau en les properes eleccions municipals. En declaracions a Rac 1, Trias ha apuntat que seran les bases del seu partit les que decidiran com afrontar les properes eleccions, però ha opinat que la millor solució passaria per fer algun tipus de coalició electoral prèvia que tingui prou força com per superar BComú. ‘Anem a fer la unió abans. Hem de fer els possibles per crear una base més àmplia’, ha argumentat. Segons Trias, el líder del PSC, Jaume Collboni, està ‘infinitament’ més a prop d’ell que de l’actual batllessa, tot i que estigui governant amb ella. Trias s’ha mostrat partidari de partits forts, i ha reivindicat el nucli del Grup Demòcrata amb Joaquim Forn al capdavant. Ara bé, tenint en compte el que va passar en les darreres eleccions municipals, ha considerat que ara toca ampliar la base i fer un acord previ per aconseguir un moviment que pugui obtenir un bon resultat, superior al que pugui aconseguir Colau. Ha recordat que a Barcelona, si un no aconsegueix 21 suports governa la llista més votada, encara que tingui 11 regidors. En tot cas, ha apuntat que aquesta serà una decisió que prenguin les bases del PDECat. ‘Però si m’escolten a mi jo crec que hem de fer els possibles per fer una base més àmplia’, ha afegit. Ha negat que sigui possible un acord amb el PPC, amb Cs o amb la CUP, i ha constatat que es poden fer ‘acords importants i amplis amb ERC i amb el PSC’, perquè hi ha ‘molts punts que els uneixen’. De fet, ha opinat que Collboni està ‘infinitament’ més a prop d’ell mateix que de Colau, i ha remarcat que ell comparteix el model social de Pasqual Maragall i del PSC en general. Aquest acord per desbancar Colau de la batllia, ha continuat, ha de tenir com a plantejament bàsic que ‘no hi ha benestar sense creixement econòmic’, i contrastar-lo amb el model de ‘decreixement econòmic’ que propugna BComú.

Summary: Trias proposa un acord amb ERC i el PSC per desbancar Colau en les pròximes eleccions municipals


La Comissió Europea (CE) ha inclòs Andorra en una llista de més de quaranta territoris que podrien ser susceptibles a constar dins la llista de paradisos fiscals de la Unió Europea, que es farà pública a finals de l’any vinent. En aquest primer esborrany també hi consten Brasil, Costa Rica, Barbados, Armènia, Marroc, Panamà, EUA o els Emirats Àrabs. Es tracta de països amb mancances en matèria de transparència i una tributació baixa. En la llista publicada Andorra es troba en el quadre dels països tercers amb acords de transparència amb la UE juntament amb Liechtenstein, Mònaco, San Marino i Suïssa. Però d’aquests, Andorra és l’únic que té marcat l’indicador de risc en matèria de transparència i en concepte de règims tributaris preferents. La CE ha fet una primera avaluació i ara els països hauran de dir quins dels territoris assenyalats cal que passin un segon examen. El comissari d’Assumptes Econòmics i Financers, Fiscalitat i Duanes, Pierre Moscovici, va assegurar que ‘la UE es pren seriosament els seus compromisos de bona governança internacional i és lògic que esperem el mateix dels nostres socis internacionals. Desitgem mantenir converses lleials i obertes amb els nostres socis sobre qüestions fiscals que ens afecten a tots en la comunitat internacional. La llista de la UE serà la nostra eina per tractar amb països tercers que es neguin a jugar net’.

Summary: Andorra, a la llista de ‘possibles’ paradisos fiscals de la UE


La connexió televisiva del País Valencià, les Illes i el Principat va ser escapçada el 2010, quan el president de la Generalitat valenciana, Francisco Camps, en plena croada per a tallar qualsevol vincle amb tot allò que fos català, va interrompre’n algunes comunicacions. Primer es va deixar de veure Canal 9 a Catalunya i posteriorment va passar el mateix amb TV3 al País Valencià. Vuit anys més tard, la televisió valenciana ja és una realitat d’avui endavant. À Punt va arrencar les emissions públiques regulars amb un informatiu de migdia, ‘À Punt Notícies-Cap de setmana’. Tanmateix, aquest retorn no implica una reciprocitat immediata amb Catalunya i les Illes Balears. De moment, els governs no han fet cap pas per assolir-la i no és previst que passi a curt termini. La recuperació de la connexió televisiva entre Catalunya i País Valencià es va començar a gestar amb la restitució de les relacions institucionals entre ambdós governs. El procés independentista encara no havia arribat a la màxima intensitat i durant el 2016, el president de la Generalitat de llavors, Carles Puigdemont, i el seu homòleg, Ximo Puig, van visualitzar una bona entesa i una predisposició a posar fi a la incomunicació política i cultural de tots dos territoris. De fet, van acordar de fer possible la reciprocitat entre TV3 i la nova televisió valenciana tan bon punt s’arranqués. Però À Punt ja és una realitat i la reciprocitat no s’ha començat a negociar. La Generalitat de Catalunya argumenta que fa mesos que no hi ha govern i que Antoni Molons, secretari de Comunicació del Govern i Mitjans de Comunicació, no prendrà possessió del càrrec fins dilluns. Per la seva banda, la conselleria de Presidència de la Generalitat valenciana, de qui depenen els mitjans públics, argumenta que la reciprocitat ara mateix no és una prioritat: ‘Volem recuperar la reciprocitat, però ara la prioritat és engegar la radiotelevisió valenciana i consolidar-la com una televisió moderna i de qualitat’. El múltiplex, una nosa El projecte ja gaudeix d’una base legal perquè ja existeix un acord del 2013 entre tos dos governs. El van signar Artur Mas i Alberto Fabra i fou validat pel Senat espanyol. Però, en la lletra menuda, s’hi fixaven dues condicions: que seria efectiva quan el País Valencià tornés a tenir una televisió i que TV3 i IB3 haurien de ser emeses en un tercer múltiplex de la TDT. Llavors el País Valencià en tenia dos, però el govern espanyol, qui té la competència d’atorgar llicències, els en va prendre un el 2015 per donar espai a la telefonia mòbil. En conseqüència, doncs, l’únic múltiplex del qual disposa actualment la Generalitat Valenciana està saturat. Com explica aquest article d’El Temps, dues franges són reservades a la televisió pública valenciana i la resta estan en règim de concessió fins el 2026 a la Conferència Episcopal, a través dels canals Mediterráneo TV i Las Provincias TV. Per això, la solució tècnica passa perquè la Generalitat aconsegueixi un segon múltiplex. Rafa Xambó, membre del Consell Rector de la CVMC, ho explicava així en un article a la revista Saó: ‘No ens enganyem a nosaltres mateixos, la reciprocitat entre les nostres televisions públiques depèn d’un nou múltiplex que hauria de concedir l’estat espanyol –en té totes les competències– i que, amb els precedents que he esmentat, sembla clar que no donarà’. I n’apunta una solució: ‘Hi ha la possibilitat de compartir només un canal a través del múltiplex actual tot aplicant-hi un sistema de compressió’. Aquest sistema l’utilitza TV3 per a fer encabir tots els seus canals temàtics. Tanmateix, À Punt explica a VilaWeb que ‘amb prou feines’ hi podrà cabre un altre canal en l’actual múltiplex, sigui TV3 o IB3. Per aquest motiu, Ximo Puig fa temps que reclama una segona llicència, però el PP sempre li ha respost amb una negativa. Ara, amb l’entrada de Pedro Sánchez a La Moncloa aquest afer potser estarà més a prop de desencallar-se, tot i la poca sintonia que Ximo Puig hi té. Les Illes ja preparen més espai La CCMA diu a VilaWeb que tenen espai disponible per a acollir el senyal d’À Punt, tal com ara amb IB3. Per la seva banda, el govern balear, sí que en necessita més, és a dir, un múltiplex més per a poder emetre el nou canal valencià. Per aquest motiu, aquesta setmana MÉS per Mallorca i MÉS per Menorca han presentat una Proposició no de llei (PNL) perquè el parlament insti el govern espanyol a concedir un altre múltiplex per poder rebre el nou canal públic valencià. El diputat de MÉS per Mallorca Antoni Reus, amb motiu d’aquesta demanda, posava de manifest la ‘situació paradoxal’ que motiva un giny com el múltiplex. I és que fa vint anys es podien veure tots els canals en català en tots els territoris de parla catalana, però l’evolució de la tecnologia ha causat un autèntic obstacle que obliga a fer ‘autèntiques meravelles’ per a aconseguir la reciprocitat: ‘Allò ideal fóra que n’hi hagués un d’addicional per a les comunitats lingüístiques amb llengua pròpia’, va comentar Reus.

Summary: La reciprocitat televisiva TV3-À Punt-IB3, una promesa sense resoldre


Després de l’admissió a tràmit de la llei del referèndum a la reunió de la mesa, la pólvora ha començat a córrer pels passadissos del parlament. Atapeïts de periodistes i personalitats convidades com en les grans ocasions, diputats i governants els transitaven amb rapidesa per no ser caçats a cap racó. S’han fet les deu més de pressa que cap altre dia. I l’hemicicle era ple. No hi cabia ni una agulla. Els diputats, ben asseguts als escons, guardaven un misteriós silenci. Els cronistes habituals del parlament es miraven sorpresos per aquesta absència de remor i de paraula. Deu minuts més tard de les deu, els membres de la mesa encara no ocupaven els seients de la tribuna. Entre el públic assistent, la broma era fàcil: ‘Ja els han detingut.’ L’americana de Ridao A banda i banda de la tribuna, els lletrats del parlament, conscients que seria un dia de feina. Joan Ridao, lletrat actual de la cambra i ex-diputat republicà, duia una americana rosada. Potser era un missatge de pau i amor en vista de la batalla previsible. És evident que l’atenció i la tensió viscuda no tenien res a veure amb la llei de patrimoni natural, que figurava a primera hora a l’ordre del dia. Ernest Maragall en una tribuna del galliner, amb Jordi Cuixart i Jordi Sànchez a prop; Artur Mas, Joan Rigol i Ernest Benach, a l’altra tribuna. Moltes mirades s’adreçaven a Mas, que ahir va saber que l’estat espanyol li reclamava el pagament d’una multa de cinc milions d’euros per l’organització del 9-N. Dotze minuts de silenci rigorós Amb dotze minuts de retard, els membres de la mesa feien acte de presència a l’hemicicle. El silenci es feia encara més sonor. I els dos últims d’entrar eren la presidenta, Carme Forcadell, i el vice-president segon, José María Espejo-Saavedra, aspirant a ocupar la cadira de la primera si el Tribunal Constitucional s’atrevia a utilitzar la funció punitiva que actualment té. La presidenta, en passar per darrere de Ridao, s’hi atura a fer-li un comentari amb un somriure dibuixat als llavis. Uns copets a l’espatlla serveixen de comiat momentani. ‘No han tocat els timbres habituals. Fem-los sonar almenys un parell de vegades’, ordena Forcadell. ‘Comença la sessió.’ Rovira alça la mà i tot comença Sense deixar passar ni mig segon, Marta Rovira, portaveu de Junts pel Sí, alçava la mà per demanar la paraula. Forcadell donava un cronòmetre d’aquells quadradets com un despertador al vice-president Lluís Guinó perquè comptés el temps d’intervenció. Cinc minuts per a defensar l’alteració de l’ordre del dia per debatre i aprovar la llei de referèndum. El silenci, que fins aleshores havia presidit l’històric hemicicle, es trencava amb la remor de desaprovació des dels escons de l’oposició. Rovira justificava l’aprovació d’aquesta llei per aquest mecanisme poc habitual que és l’article 81.3 del reglament. Demanava dues hores per a la presentació d’esmenes i l’exempció de la possibilitat de demanar el dictamen del Consell de Garanties Estatutàries, que interrompria el procediment d’aprovació. Una oposició amb la lletra apresa La referència a les dues hores per a presentar esmenes i al respecte del dret de participació de l’oposició era contestada dels de tots els grups contraris al referèndum de l’1 d’octubre amb rialles intencionadament sonores i ridiculitzadores. A partir de la intervenció de Rovira, s’obria el tradicional torn d’intervencions de cada grup amb formes i continguts diferents. La primera que rebia la paraula de part de la presidenta era Anna Gabriel de la CUP. Les queixes dels portaveus del PP es feien sentir perquè ells havien demanat la paraula abans. Talment com en una classe de primària. ‘Podreu parlar quan la presidenta us doni la paraula’, etzibava Gabriel. Durant la intervenció de la portaveu de la CUP, el cap de files de CSQP, Joan Coscubiela, no alçava la mirada ni un sol cop i dedicava l’estona a escriure al mòbil. En canvi, Albiol, Iceta i Arrimadas es mostraven més tranquils que no Rabell i Coscubiela. Escenificació de caos L’escenificació del caos, clarament cercada i intencionada pels grups de Ciutadans, PSC i PP, començava en el moment que Forcadell anunciava que es votaria l’alteració de l’ordre del dia perquè ho demanaven dos grups de la cambra seguint el reglament. Els portaveus del PP protestaven enèrgicament. Els diputats de Ciutadans picaven els escriptoris de fusta que tenien davant. El vice-president segon i el secretari segon de la mesa (de Ciutadans i PSC, respectivament) feien escarafalls de desaprovació. Aquest matí s’havia presentat una petició de reconsideració de la decisió d’admetre a tràmit la llei a la mesa. I els grups de l’oposició exigien que es tractés abans aquesta reconsideració en una reunió de la junta de portaveus i la mesa. Finalment, es feia així. I després de la intervenció dels portaveus de l’oposició, es convocava una reunió de la junta i la mesa que aturava el ple una bona estona. El Teatre Nacional de Catalunya El portaveu del PP feia la intervenció més fluixa de les que farien a continuació els portaveus unionistes. El portaveu del PSC sortia al faristol per exposar la posició del seu grup. Bàsicament, tècnica i legalista. Ciutadans feia la intervenció més política en defensa de l’ordre constitucional i de l’estat de dret (espanyol). Uns i altres exigien que es tingués en compte l’article del reglament que diu que ha de passar un període de quaranta-vuit hores entre l’admissió a tràmit d’una llei i el tractament parlamentari. Tot de tràmits reglamentaris que l’article 81.3 permet eludir, al cap i a la fi. Després d’una referència de Carrizosa (Cs) a un parlament ‘que s’ha convertit en el Teatre Nacional de Catalunya’ i un retret de Pedret (PSC) a ‘la sornegueria habitual’ de Marta Rovira, arribava el torn de Joan Coscubiela. Coscubiela, portaveu de Ciutadans, PSC i PP El portaveu de Catalunya Sí que es Pot al parlament obria foc a tort i a dret. Sense miraments, Coscubiela parlava de ‘fer miques les garanties democràtiques’, de ‘vulneració del dret dels diputats’, d’engany de la ciutadania fent creure que ‘es podrà esquivar l’estat de dret amb astúcies’, de ‘suspensió de la legalitat’, de ‘voler tapar la boca al Consell de Garanties Estatutàries i als diputats’, de ‘procediment bucanero‘, i fins i tot, ‘d’estat d’excepció i desobediència a tota la legalitat catalana’. Els diputats de Ciutadans, PSC i PP xalaven amb la intervenció de Coscubiela i l’interrompien per aplaudir-lo, amb els palmells vermells. Quan el portaveu dels comuns anunciava una ‘democràcia trencada’, alguns diputats de Ciutadans i del PP gairebé no es podien estar d’alçar el cul del seient per aplaudir. Després d’un intent de protagonisme del vice-president segon de la cambra, home de lleis de Ciutadans, tallat per la presidenta i aplaudit de forma continuada pels seus diputats, se suspenia el ple per a reunir la junta de portaveus. El ple havia començat amb força, com tocava en un moment com aquest. Parlament, 6 de setembre Primera cròncia: L’americana de Ridao, el TNC, ‘ja els han detingut?’ i el portaveu Coscubiela: primer assalt al parlament Segona crònica: La confusió de Forcadell, Fachin contra Coscubiela, el factor Gordó i quan els reis són els pares Tercera crònica: La nostra Muriel, la nació més antiga d’Europa, el crit de ‘Coscu!’ i ‘Ens veurem l’1 d’octubre’


La fiscalia belga, en el document en què demana que resti sense efecte l’euroordre d’extradició de Lluís Puig, Toni Comín i Meritxell Serret, ha desplegat tot d’arguments que posen en evidència la manca de professionalitat del jutge Llarena. És pot comprovar en el document (traduït també a l’espanyol) que ha publicat en exclusiva VilaWeb amb els arguments de la fiscalia belga. El text qüestiona els procediments del jutge, parla obertament d’irregularitats i diu que Llarena va retirar la primera euroordre, que havia dictat Carmen Lamela, perquè no veia pas clar d’aconseguir l’extradició. Una desautorització contundent que topa amb els arguments que va adduir Llarena aleshores i que perjudica l’estratègia judicial espanyola contra l’independentisme. Diu la fiscalia belga que perquè una euroordre pugui reeixir cal que hi hagi una ordre de detenció prèvia dins l’estat que reclama l’extradició. Ho estableix la jurisprudència del Tribunal de Luxemburg, arran del cas Bob-Dogi. Aquest és el nom d’un romanès que va envestir i ferir greument un ciutadà hongarès el 2013. Hongria en va demanar l’extradició, i per això va activar una euroordre de detenció contra ell, però com que no havia emès abans una ordre de detenció nacional, van acabar denegant-la. En aquest cas, en l’euroordre emesa per Pablo Llarena el 23 de març, no hi havia aquesta ordre de detenció prèvia dins l’estat espanyol. En canvi, la fiscalia diu que es troba amb ‘un extracte molt breu de la interlocutòria de processament’, però no amb una ordre de detenció. I això, diu la fiscalia, no té valor per a l’ordre europea de detenció. La fiscalia diu que ja va demanar-li un aclariment, a Llarena: més informació per a saber quina era la base sobre la qual fonamentava la seva ordre de detenció europea emesa el 23 de març. I, efectivament, van rebre’n resposta. Però la fiscalia es va trobar que en la resposta Llarena deia que la base era l’ordre de detenció estatal que havia fet el 3 de novembre del 2017 la jutgessa de l’Audiència espanyola Carmen Lamela, que és qui va començar a instruir la causa contra els dirigents independentistes. Diu la fiscalia que sobre aquella base (Lamela sí que va fer els passos que calia) la jutgessa va emetre una ordre de detenció europea. Aquella euroordre la fiscalia belga la va tirar endavant, però quan Llarena va assumir la causa va decidir de retirar-la. I li recorda que la va retirar perquè no veia clar d’aconseguir el lliurament del president i els consellers. Tot seguit, el fiscal diu que si l’ordre de detenció emesa per Lamela (que Llarena va respondre que era la base de la seva euroordre del 23 de març passat) relata uns fets i unes qualificacions penals, haurien de ser els mateixos en l’euroordre emesa per Pablo Llarena. Però resulta que no. ‘La descripció dels fets és parcialment similar, però també parcialment diferent; s’hi han afegit descripcions de fet (especialment, l’agressió a agents de la policia) i les qualificacions penals que ara se sustenten són diferents’, escriu la fiscalia. Arran d’aquesta incongruència, la fiscalia diu que encara va insistir a Llarena a demanar més informació per a poder-se aclarir. I van rebre una nova resposta de Llarena, el 17 d’abril. En aquella carta, Llarena comet un error, que la fiscalia posa de manifest dues vegades en un escrit de cinc fulls: en comptes d’escriure la data del 21 de març del 2018 (el de la interlocutòria de processament), va escriure 21 de novembre del 2018, és a dir, d’ací a mig any. ‘Sembla que és un error material’, observa la fiscalia. El cas és que en el nou escrit enviat a la fiscalia belga, el jutge Llarena canvia d’opinió i diu que no, que la base de l’euroordre és la interlocutòria de processament. Del 21 de març. Però la fiscalia observa que el processament manté les ordres de detenció inicials de la jutgessa Carmen Lamela del 3 de novembre i que no les modifica. O l’una cosa o l’altra. La fiscalia expressa que en aquest escrit que no s’aclareix amb Llarena. Després d’haver fet totes aquestes giragonses pels documents de Llarena, la fiscalia conclou que, efectivament, no hi ha cap ordre de detenció dins l’estat espanyol que fonamenti l’ordre de detenció europea. I demana al tribunal belga que ‘declari irregular l’ordre de detenció europea del 23 de març del 2018.’ Tot un cop contra Llarena i contra la justícia espanyola. Ací podeu llegir el document íntegre:

Summary: Document exclusiu: Així ha estat humiliat el jutge Pablo Llarena per la fiscalia belga


La CUP no serà a l’acte de demà a Perpinyà organitzat pel Consell per la República perquè hi veu ‘certs partidismes’, segons que han dit fonts del partit. En aquest sentit, ha recordat que no formen part del Consell per la República, però diu que ‘celebra’ que el president Carles Puigdemont i els consellers Toni Comín i Clara Ponsatí pugui tornar als Països Catalans i ha expressat ‘tot el suport antirepressiu a les persones exiliades’. ‘Entenem que la lluita antirepressiva ha de ser un dels eixos vertebradors del nou cicle polític, però aquesta estratègia ha d’estar desvinculada de certs partidismes que s’entreveuen en el desenvolupament d’aquest acte’, conclou la CUP. Qui sí que forma part del Consell per la República i ha fet una crida a participar en l’acte és Poble Lliure. La formació de l’Esquerra independentista es va adherir al Consell per la República ara fa un any i des de llavors el seu portaveu nacional, Guillem Fuster, forma part del govern de la institució. Tothom a Perpinyà! Un clam per la independència, la llibertat dels presos i dels exiliats, la fi de la repressió i la República dels drets socials! Estratègia, mobilització i confrontació democràtica!Visca la terra i els Països Catalans! 📅29F🕔12h🏫Parc de les Exposicions pic.twitter.com/Yi1H9xelso — Poble Lliure 🎗 (@Poble_Lliure) February 27, 2020

Summary: La CUP no assistirà a l’acte del Consell per la República a Perpinyà perquè hi veu ‘certs partidismes’


Anticapitalistes creu que el lideratge del secretari general de Podem, Pablo Iglesias, ‘no ha estat positiu’ per a la formació i considera que un cop finalitzi el cicle d’eleccions i investidura, l’esquerra alternativa ha d’anar cap a una reconfiguració de l’espai en el qual es donin fórmules de cooperació entre actors polítics ‘més obertes i menys perjudicials’ que les dutes a terme per la direcció de Podem. Així ho ha dit en una entrevista a Europa Press el portaveu d’Anticapitalistes, Raúl Camargo, que creu que ‘l’espai d’Unides Podem ha d’anar cap a aquesta reconfiguració’ perquè l’esquerra a Espanya ‘no pot seguir funcionant com fins ara’. I tot i que entén que cal ‘un paraigua unitari’ per concórrer a eleccions, advoca per aconseguir un espai que sàpiga assumir la pluralitat de l’esquerra. Segons diu, Podem, ‘imposa a totes les altres  de forma constant els seus punts de vista’, pel que creu que la fórmula no ha funcionat. Camargo considera que per molts canvis que duguin a terme en el si de la seva executiva, ja hi ha moltes persones que han abandonat el projecte. Per Camargo, la remodelació del Consell de Coordinació aprovada en el Consell Ciutadà Estatal després de les eleccions autonòmiques de maig no ha servit per millorar el projecte. Podem s’assembla als partits tradicionals Anticapitalistes, que s’integra com a corrent dins Podem, advoca per superar la marca Unides Podem i anar cap a una fórmula en què hi hagi un reconeixement dels actors polítics que formen l’espai, on s’arribi a pactes per als acords i les discrepàncies. ‘Hi ha d’haver cultura de debat i de discussió, fins ara no ha funcionat bé’, confessa. El portaveu del corrent i ex-diputat a la Comunitat de Madrid creu que aquesta nova fórmula ha de permetre la coexistència de les diferents organitzacions ‘sense que unes es vegin sotmeses a altres’. Segons ell, això ha de passar per crear òrgans intermedis amb taules de negociació. Fórmula coral i poder no concentrat Per això, des d’aquesta organització aposten per anar a fórmules de direcció diferents de les que ha dut a terme Iglesias, buscant portaveus i lideratges corals de manera que el poder ‘no estigui tan concentrat’. Camargo assenyala que el model de secretaris generals que es va imposar a Podem no li agrada i que s’hauria d’haver optat per direccions més col·lectives amb òrgans de direcció sotmesos a les bases i amb estructures intermèdies que també deliberessin. ‘Aquest és el model que ha de seguir una esquerra que aspiri a perdurar i que aspiri a representar una forma de fer les coses diferent dels partits tradicionals’, indica. Alhora, lamenta que la formació ‘s’ha assemblat força als partits tradicionals a la seva forma d’actuar i això ha suposat una debilitat important’. Per als Anticapitalistes, un model que quadra amb aquesta idea organitzativa de l’esquerra alternativa és Endavant Andalusia, la coalició integrada per Podem i Esquerra Unida que es va presentar a les darreres eleccions d’Andalusia, el feu d’Anticapitalistes. Segons diu, és una fórmula correcta de ‘cooperació entre iguals’ perquè tant Podem Andalusia com Esquerra Unida ‘no s’han unit’ sota la lògica que un es posa darrere de l’altre, o subordinat com sí que ha passat a Unides Podem’. Assenyalen que en l’espai polític andalús hi ha lideratges compartits i ‘una forma fresca’ de relacionar-se amb la gent, a més d’una ‘màxima estratègica compartida’ per totes les organitzacions que conviuen. Defensa els resultats d’Endavant Andalusia Per Camargo, el fet que des d’un principi Endavant Andalusia hagués deixat clar que no entraria en un govern de coalició amb el PSOE de Susana Díaz, va ser positiu electoralment i el va portar a obtenir uns resultats significatius en les autonòmiques. De fet, afirma que van aconseguir els millors resultats en el conjunt de l’estat. En aquest punt, Camargo recalca que encara que després de les eleccions hi havia qui demanava internament la dimissió de la secretària general, Teresa Rodríguez, finalment ‘s’ha vist que l’andalús ha estat el millor resultat de tots’, fins i tot millor que el d’Iñigo Errejón amb Més Madrid, o millor que el de les espanyoles de Unides Podem’. Per aquest motiu, insisteix que seria positiu que el model andalús s’estengués al conjunt de l’estat espanyol, i retreu a Podem que sigui ‘una organització jeràrquica, sense deliberació, amb poc respecte per les minories i amb poca capacitat d’integració’. Podem, allunyat de l’esperit del 15-M Segons el parer de Camargo, un dels problemes de Unides Podem és que es va fixar objectius electorals massa ambiciosos com ‘superar al PSOE o guanyar eleccions’, i que pel camí van ‘sacrificar moltes coses per obtenir el benefici més gran, que era guanyar’. Per això, ara considera que s’ha de donar una reflexió en la interna de l’espai polític i anar a una fórmula com la d’Endavant Andalusia, en el que hi hagi ‘cooperació entre iguals, un model més obert i plural, i amb delimitació estratègica clara’. En aquest sentit, assenyalen que si bé el moviment 15-M no era ‘partidista’, en el seu origen Podem va recollir ‘una part el seu esperit’, però lamenten que després de l’assemblea de Vistalegre I, es van allunyar d’aquestes formes inicials en assumir un model organitzatiu més equiparable a altres forces. ‘Després de Vistalegre hi ha una ruptura clara amb aquest esperit del 15-M’, indica Camargo. Per això, des d’Anticapitalistes consideren que l’esquerra alternativa ha d’anar cap a la construcció d’una eina electoral ‘a l’altura dels temps’ i que no sigui simplement una cosa com la resta de partits tradicionals només que ‘una mica més a l’esquerra’. Més Madrid, fora de l’esquerra alternativa En aquest sentit, afirma que la formació Més Madrid no es pot situar en l’espai de l’esquerra alternativa, i cita com a exemple la votació ‘al costat de Vox’ del projecte urbanístic Madrid Nou Nord, ‘l’especulació urbanística més grossa en 40 anys’. A més, consideren que les fronteres entre la formació d’Íñigo Errejón i el PSOE ‘cada vegada es faran més imperceptibles’. ‘Aquesta força va cap a un altre espai i altres caladors. No es pot comptar amb ella per transformar la situació política del país’, ha lamentat Camargo. Opina que Més Madrid va cap a ‘algun tipus de fusió o acord’ amb el PSOE perquè neix amb la intenció d’adaptar-se al medi i esdevenir un nou centreesquerra. Per això descarta que aquesta plataforma política ‘serveixi o vulgui construir una força plural de les esquerres amb afany transformador i que s’enfronti als grans reptes’.

Summary: Anticapitalistes, sector intern de Podem, diu que el lideratge d’Iglesias ‘no ha estat positiu’


Pere Portabella va presentar El sopar al Centre de Cultura Contemporània de Barcelona, companyat de Txell Bonet i Jordi Balló. La circumstància política de l’empresonament dels dirigents polítics catalans ha fet que l’interès que desperta no pari de créixer i no es quedi reduït a aquest film. Tota l’obra de Portabella pren cada dia més importància i vigència. I no tan sols aquí, sinó arreu. Ben aviat té dues cites internacionals destacades: una a Croàcia i una altra a Mèxic, al reconegut Festival FICUNAM. La conversa, centrada en principi en el film El sopar, rodat en plena clandestinitat, el dia que van assassinar Puig Antich, i en la manera com l’ha actualitzat a partir d’unes addendes, deriva cap al món polític global. Explica que li interessa el ‘menys que és més’, que li va ensenyar el president Múgica com a possible camí de futur, i per què el preocupa el moment tan difícil que travessa el món, amb l’enfonsament de la democràcia. Un moment que viu com un fracàs. —Us ho podíeu imaginar, que tornaríeu a viure una situació com aquesta, amb presos polítics? —Parlem de la presó, però si tu mires globalment el món, és un fracàs brutal. Fixa’t que la ultradreta surt reforçada pertot arreu. Hi ha un desprestigi buscat per part del poder de la democràcia com un ordre regulador humanista. Torna un autoritarisme molt bèstia. Estem sota amenaces d’armes nuclears, com no havíem estat mai, per primera vegada. I la cosa més greu és aquesta espècie d’eufòria de la ultradreta. Ja veus què passa a Itàlia…. —Heu parlat de fracàs. Teniu aquesta sensació íntimament? —Home, això que passa es viu malament. Si la situació… Estàvem convençuts, que milloràvem. Hi ha un moment que ens pensem que millorem. Fins als anys vuitanta, encara hi havia l’estat del benestar. A tots els països –a la Unió i a tot arreu– hi havia la idea de no tornar mai més a guerres mundials, a una dictadura com la nostra. Es va viure un període bastant eufòric. A partir d’allà ja comença a introduir-se subtilment el pensament únic d’una manera soterrada. En una analogia economicista, el gran poder financer es va deslligar de l’economia real. El fet més greu és que ara ve una situació de canvi radical, que significa un canvi cultural dels nostres comportaments, en què ningú no podrà pensar en una feina per a tota la vida, sinó que canviarà unes quantes vegades a la vida i s’haurà de desplaçar i tot. Vull dir que no podràs treballar tot el temps, perquè hi ha una intel·ligència tecnològica que no fa sinó eliminar la nostra feina. Que amb el canvi climàtic ja hem arribat tard, ens ultrapassa constantment. Tota l’estructura, si us hi fixeu, va contra el factor democràtic de la convivència, contra el factor humanista de convivència d’una comunitat. Els fets són incontestables. Si mireu Itàlia, França, el Brèxit, els Estats Units amb Trump, el Brasil… —… —És que si no mires globalment les coses estàs fotut i et quedes entrebancat. Sempre t’has d’obrir per arribar aquí. I aquí som expressió concreta d’un estat que té una crisi sistèmica monumental i territorial. I això s’ha de resoldre políticament. Punt. Tot el que no sigui això és càstig, venjança. —Com s’hi ha arribat, fins aquí? Com s’ha pogut generalitzar la corrupció d’aquesta manera? —La desigualtat genera països indecents. La corrupció creix. El llenguatge té un procés reduccionista, no hi ha relat, sinó que hi ha amenaça, o l’afirmació particularista que tu ets el que tens una sola alternativa i el que mana sóc jo. Doncs això degrada. Sents, per exemple, en Casado i diu ximpleries que no tenen sentit. Com aquesta noia que diu que el sobiranisme i el Sánchez ‘es van fer a la presó’. Però qui els hi va ficar, a la presó? No hi han anat voluntàriament. Collons, tu, ets tu qui m’hi has ficat! —Pessimista? —No, no… No és pessimisme. —Descripció? —És veure si el tacticisme encara pot portar sobretot a una frustració més gran entre la gent, diguem-ne, ja més sensible. Només és qüestió de mirar. És clar, si veus que es moren nens i nenes per la incapacitat d’Europa d’acollir immigrants, que l’èxit del desenvolupament d’Europa, la Unió Europea, es va basar precisament en els immigrants, i gràcies a ells vam progressar. Això trenca la marca d’Europa com a lloc d’acollida, els drets humans, per exemple, i les llibertats individuals. —I respecte de la situació catalana? —El triomf dels partits que assumeixen tot aquest procés de destrucció de la democràcia, que és la ultradreta, generen una resposta violenta i molt agressiva en relació amb el funcionament democràtic i civilitzat… Tot això ens ha de dur a dir: vejam, hi ha una sortida o estem col·lapsats per la violència i la força que té el poder, en aquest cas, ja no sols en una presó, sinó amb l’amenaça de tot? Sí. Sánchez necessita el sobiranisme per començar a caminar i arribar fins aquí. Nosaltres necessitem Sánchez per a començar a governar i arribar fins aquí. Oh, és que si no m’ha donat… —… —Sense renunciar a res, ni a la independència ni a res, però s’ha d’evolucionar. Si et quedes entrebancat, estàs fotut. Però si dius: no, jo començo a governar i continuo governant, i nosaltres necessitem això i no renunciem ni a federalisme, ni a independentisme ni a res i anem governant. Aleshores serem capaços de presentar-nos a unes eleccions perquè hem governat i som aquí i podem fer un referèndum. —Però Sánchez no ha fet cap pas, els ha mantinguts a la presó. —El PSOE no és un partit socialista, és socialdemòcrata. I va renunciar a ser socialista quan vam entrar a la Unió Europea. Va rebre molts diners, el PSOE i també el PP, per impedir realment que aquí hi hagués un partit comunista com a Itàlia. Tan senzill com això. Sé que ho simplifico molt. I aquí el que hi ha sortit és la dreta. I doncs, centre-dreta, un partit que deixa de ser a l’esquerra perquè hi renuncia, això és la socialdemocràcia. Doncs això ve d’aquí. Aleshores el tema del Sánchez té un problema intern molt fort, però ell ha fet… Però mira, arriba la situació de la moció de censura. S’ha d’estar sempre obert a l’atzar i a l’imprevist i d’una plomada tot el PP al carrer. Coses així passaran. Però per passar, has de caminar. Si et quedes parat, no reps. —El judici serà retransmès per televisió. Des de la vostra trajectòria de cineasta, en faríeu res? —No té sentit, perquè ja té una força tremenda i és insostenible pel mateix poder, però no els tremola el pols. Té la funció de càstig. Que la ultradreta hagi pogut entrar amb Vox per reclamar patrimonialment que ells tenen l’alternativa. Això és un canvi de valors. És el que Aznar va fer quan va aparèixer amb una llibreta: fer la restauració ideològica, que vol dir tornar a prohibir l’avortament, etcètera, etcètera. La cosa més apassionant és el que ja és previst que canviï en deu o quinze anys, això sí que és una cosa que matarà i que és possible que vulgui fer. —En això que dèieu que sou partidari d’anar junt amb en Sánchez, quin pas creieu que hauria de fer en Sánchez perquè fos creïble. —Jo no sóc partidari d’això. —Teniu raó, no ho heu dit, ho he simplificat. —Dic que hi ha aquesta possibilitat. I aquesta possibilitat per a què serveix? És per a sortir del forat on som i que segur que si arribem al 2020 estarem en condicions de saber cadascú de nosaltres què volem. I demanar en aquest cas un referèndum sobre la independència. Jo estic per la major! S’ha d’anar molt alerta, amb això de: si no em dónes això, jo no et dono allò. Aquest espai és per a moure’s i això vol dir que l’enrocament en aquest moment ens perjudica, a ells i a nosaltres. Perquè és evident què passaria si hi hagués una majoria absoluta potentíssima hegemònica dels tres partits d’ultradreta i, home, això pot passar. El moviment ens crearà la situació de saber tots plegats què es pot fer. Des del punt de vista polític, és necessari trobar una hegemonia que ens permeti reformar la constitució i després fer l’aventura que ens pugui portar al fet que això sigui un estat federal o independent. Això és com un accident que tapa l’autopista i no et deixa passar. Pots no sortir-ne, o que hi hagi un carril que circuli i sortir-ne. No és que pensi que sigui una solució, que sigui partidari de res, hi veig una possibilitat. Tancar-se en això? Sí… també poden passar imprevistos, eh? Jo penso que… s’ha de mirar de manera global. La cosa més terrible és això que passa aquí en relació amb el canvi hegemònic d’una força política que és l’extrema dreta. —Tornant a la primera pregunta que feia referència a El Sopar, què us va impulsar a fer -la? —Com a cineasta, aquesta pel·lícula no és pas cap excepció dins la meva trajectòria. És el meu territori. En aquest cas m’interessa el que significa l’empresonament des del punt de vista humà. La idea és fer un diàleg entre ells. Res d’explicar batalletes, sinó parlar de què significa la pèrdua de la llibertat i els efectes que produeix. Que l’espectador prengui consciència de què significa l’empresonament. —Al cap del temps s’ha sabut que el dia del rodatge d’El sopar executaven Puig Antich. Decidiu de no parlar-ne, de no fer-ho evident durant tot l’enregistrament del sopar. Per què? —El raonament és que si posem l’execució de Puig Antich al mig de la conversa crearà una distorsió. I decidim que farem allò que pensàvem fer sense parlar-ne. Això sí, com que la policia, quan fa un assassinat com el d’en Puig Antich, està molt sensible, vaig dir que si algú tenia alguna cosa pendent que considerava que era un risc superior, que no l’expliqués. També els dono set o vuit minuts perquè es buidin. —Dit això, comenceu a rodar? —Tothom es va quedar en silenci i de seguida una veu d’un dels elèctrics va dir ‘rodem’ i jo vaig entrar amb un tràveling. Anar en contra de la dictadura era portar els estris, els focus i fer el tràveling… —Sí… I a partir d’aquest moment la pel·lícula flueix. —La pel·lícula té aquesta continuïtat. Hi surten frases magnífiques. La retòrica d’ells és la retòrica de gent empresonada durant molts anys. És un diàleg que van escalant, improvisant. L’Abat és el primer que diu: ‘El poder vol que nosaltres sortim d’aquí secs, volen aniquilar-nos, volen separar-nos de la família, que oblidem la política…’ —La potència del film, en un moment com el present, en què la gent té la sensibilitat a flor de pell, és molt gran. En el meu cas, em va fer passar de la ràbia a una reflexió profunda, cap a llocs que abans no m’havia atrevit ni a pensar. —L’emoció arriba per camins diferents. Molta gent diu que és un document brutal perquè realment agafes consciència de què significa la presó. Un dels protagonistes del sopar explica que coneix una filla a la presó i que quan té una néta d’aquesta filla encara és a la presó. S’hi passa vint-i-cinc anys. Això és molt bèstia. —Parlen de la voluntat explícita de destruir les persones a la presó com a objectiu polític. Aquesta voluntat també la hi veieu ara, amb els presos polítics catalans? —Aquesta penalització de tenir-los empresonats sense judici es revenja, és càstig, és escarment. Això és brutal! Això és una manera d’utilitzar el poder, en aquest cas per castigar persones que no han estat jutjades. —En El sopar només hi ha una dona, Lola Ferreira, que acaba fent les intervencions més colpidores. —Sí, és cert, ens va impactar moltíssim en el rodatge mateix. La càmera es movia, feia el tràveling des del clatell, que és una manera molt eficaç de mostrar la situació, perquè és el que veus si ets assegut allà, i el seu discurs anava pujant, pujant. I al final el Manel Esteban em diu: què faig, quan acabi? I li dic: no paris fins que ells no es plantifiquin. I la intervenció d’ella va creixent. És un discurs d’una intel·lectual, d’una marxista-leninista, però des del punt de vista humà és fantàstic. El revolucionari explicat des de la felicitat. És una intervenció magnífica. —I també hi surt la qüestió de la discriminació de les dones, ara també present. Com les dones a les presons són doblement marginades. —Marginades, sí, sí. —Sorprenentment, encara ara Dolors Bassa i Carme Forcadell han viscut una situació en molts aspectes semblant. —Molt semblant, sí, sí. La Lola, diu: ‘La dona sempre ha jugat un paper subsidiària del subjecte polític important que era l’home.’ Fa una repassada de la situació extraordinària. I veus com tots els de la taula es queden en silenci. Ningú no fa cap comentari, ningú no la interromp. Un encén una cigarreta… —A tot el film, hi queda enregistrat un ambient únic, l’opressió de la presó, de la clandestinitat… —Aquest era el clima del rodatge i també dels qui eren amb nosaltres, que eren treballadors, de confiança meva, de Comissions o de l’Assemblea de Catalunya. Tot estava molt connectat. Hi havia una emoció i un respecte immens. A més, havíem de rodar-ho tot de cop i havíem d’acabar tornant a treure-ho tot a fora. No podíem dir: bé, ja vindrem demà. Corríem el risc que la policia ens detingués. Això creava un ambient que s’hi nota. —Un dels molts temes que s’hi tracten és com la presó condiciona la vida posterior. —Sí, això és un tema fantàstic, que hi surt. Hi ha una discussió entre ells. Veus que diuen que moltíssima gent que ha passat anys a la presó ha quedat invalidada i ha estat molt ben atesa després pels partits. I, en canvi, un altre li replica que no hi està gens d’acord, que molts han tornat a la política… —El que queda clar és que tots han quedat profundament tocats. —Queden molt tocats. Tu pensa que els que participen en el sopar durant molts anys no han vist ni una forquilla, ni un ganivet, ni res i han menjat sempre amb una cullera. No tenen ni interruptors. La llum te l’apaguen i te l’encenen. Dines amb una mena de bol i amb una cullera… No tens res de l’exterior, no és allò que dius… Les parets i punt. És molt bèstia. Vint-i-cinc anys, divuit o deu així és molt bèstia. També hi ha en Conill, que va estar condemnat a mort. Al final el Vaticà va aconseguir que no el matessin. —La projecció que feu ara d’El sopar és diferent. L’heu actualitzat? —De sobte apareix un article acadèmic, de dos professors de la Pompeu Fabra, Jordi Balló i Alan Salvadó, que investiguen sobre el fet que el rodatge es fa el dia de l’execució de Puig Antich i en fan una anàlisi. I jo dic que fem una cosa: la pel·lícula és la que és i això no es toca, però de la mateixa manera que al cinema es fa servir el flashback, decideixo de fer servir l’addenda, que quan era senador havia practicat moltíssim. L’addenda és un afegit a alguna altra cosa que existeix, que té la particularitat que no n’altera en absolut el contingut, sinó que és un afegit. —I n’hi poseu tres. —La primera és un fragment del programa que van fer a la televisió el 2003, que vam anar al lloc de la gravació. —Hi ha una segona addenda? —El mateix any 1974 vaig anar al despatx de l’advocat defensor de Puig Antich, l’Oriol Arau, per veure què podia fer. Allà vaig trobar materials magnífics i m’he adonat que no contradiuen en absolut la pel·lícula, ni la canvien, sinó que la complementen. No és una cosa pactada, no és una cosa periodística, sinó que hi dóna aquest contingut de continuïtat. Són elements que surten i s’interrelacionen per si mateixos. —Encara n’hi ha una altra, que vincula el film amb l’actualitat. —Sí és la del Rajoy, però no amb ell, sinó amb el text del decret firmat per ell en què es decreta la intervenció amb el 155. —Una manera molt eficient i a l’hora molt potent de lligar el passat i el present. —Una cosa molt important que jo sempre he tingut en compte és que si tu fas una tasca, en aquest cas com a cineasta, i t’has de remetre al passat, no et moguis del present. Deixa que la memòria et porti això, perquè si no pots quedar entotsolat, tancat en tu mateix. Si una cosa és imprescindible és el present i què significa el passat en relació amb el present que tu vius.

Summary: Pere Portabella: ‘L’enrocament en aquest moment ens perjudica, a ells i a nosaltres’